Forberedelse af FN's klimakonference i København (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om EU's strategi for klimakonferencen i København.
Andreas Carlgren
Hr. formand, mine damer og herrer! Sidste gang jeg var her i Parlamentet for at drøfte klimaspørgsmål, var lige før mit møde med mine kolleger i Rådet for miljø i oktober. På det møde nåede vi til enighed om EU's stærke og kollektive mandat som forberedelse til FN's klimakonference i København. Vi vedtog bl.a., at EU's emissioner inden 2050 skal reduceres med 80-95 % sammenlignet med niveauet i 1990. Vi vedtog også, at EU under alle omstændigheder skal reducere emissionerne med 20 % inden 2020, men at vi vil reducere dem med 30 %, hvis der opnås en tilstrækkelig ambitiøs aftale i København.
Sammenlignet med andre landes emissionsreduktioner lægger vi særlig vægt på målsætningen om at begrænse temperaturstigningen til to grader - det må være målestokken for sammenligningen af vores emissionsreduktioner med andre landes. Emissioner fra den internationale transport skal reduceres. Vi har fastlagt et reduktionsmål for luftfart på 10 % og for søtransport på 20 % inden 2020 sammenlignet med niveauerne i 2005. Jeg vil også gerne præcisere, at EU også kræver, at afgifter på søtransport og luftfart bruges til at betale for foranstaltninger i udviklingslandene, navnlig i de fattigste lande og de hårdest ramte lande. Det skal være ét af resultaterne i København.
Ødelæggelsen af regnskoven skal halveres inden 2020 og skal ophøre inden 2030. EU vil kræve, at der på topmødet i København træffes en beslutning om at stoppe rydningen af regnskove, støtte genplantning af skove og etablering af bæredygtigt skovbrug. Det er vores eneste mulighed for at reducere emissionerne tilstrækkelig hurtigt og opnå et vellykket resultat i København. EU har præciseret og fremført sine holdninger i hver eneste fase og har derfor kunnet stille krav og lægge pres på andre parter under hele forløbet. Der er opnået meget i samarbejde med Parlamentet, idet klima- og energipakken udgør grundlaget for EU's ambitiøse holdninger.
Nu er der kun to uger tilbage inden klimatopmødet i København. Vi er omgivet af masser af pessimister, som har præget opløbet i de sidste par måneder. Det, der tæller i virkeligheden, er dog den politiske vilje til lederskab - og det er noget, som EU har. For at opnå det resultat, vi har arbejdet for så længe, skal vi nu mobilisere alle kræfter i EU. I den henseende vil navnlig Parlamentet fortsat spille en vigtig rolle.
Lad mig derfor slå fast, at EU's mål om en aftale ikke er ændret. Vi skal nå frem til en ambitiøs og omfattende aftale i København. Jordens klima har ventet længe nok. Nu er tiden inde til en aftale.
I går afholdt vi et ekstraordinært møde i Rådet for miljø med det formål at samle vores kræfter for at gøre København til den milepæl i vores arbejde mod klimaændring, som vi ønsker, at topmødet skal være. I EU's beslutning inden konferencen i København vedtog stats- og regeringscheferne, at EU's mål for Københavnsprocessen skal føre til en juridisk bindende aftale for perioden fra og med den 1. januar 2013, som skal baseres på Kyotoprotokollen og indeholde alle de afgørende elementer. Det kræver en aftale i København, som først og fremmest sikrer tilstrækkelig store emissionsreduktioner til, at målet om at holde jordens temperaturstigning under to grader er inden for rækkevidde. En aftale med alle lande, der sikrer, at hvert enkelt industriland forpligter sig til at reducere dets samlede emissioner, med andre ord et "economy-wide target". Vi kræver, at alle industrilande kæder deres forpligtelser sammen med aftalen i København, herunder USA. En aftale, der sikrer, at industrilandene forpligter sig til at iværksætte foranstaltninger med henblik på at reducere emissionerne til et lavere niveau, end de ville have været, hvis der ikke blev iværksat foranstaltninger - det gælder navnlig i de lande, der tilhører de største økonomier - og at industrilandene yder omgående finansiel støtte til de nødvendige foranstaltninger i udviklingslandene, navnlig de fattigste lande, i 2010, 2011 og 2012. En aftale, der udmøntes i etableringen af et system for langsigtet støtte til reducerede emissioner, tilpasning, teknisk samarbejde og teknologioverførsel.
Endelig skal aftalen omfatte en revisionsordning, så den kan tilpasses til det, der i henhold til forskerne er nødvendigt for at forvalte klimaet.
Der tales nu om en totrinsløsning. For EU er aftalen i København dog et afgørende skridt. Det er i København, beslutningen skal træffes, og den beslutning skal omfatte alt, hvad der er vigtigt for klimaet. Den bindende aftale skal efter en klar tidsplan overføres til en ratificerbar tekst, som snarere er et teknisk spørgsmål, da indholdet skal foreligge i en ambitiøs aftale.
En aftale i København vil dermed åbne vejen for omgående iværksættelse af foranstaltninger i stedet for at vente indtil 2013. Vi kan faktisk også iværksatte foranstaltninger endnu hurtigere gennem denne form aftalen, end det ellers ville have været muligt. Den vil også være afgørende for, at vi kan nå 2-graders målet.
EU har navnlig været en drivkraft bag den hurtige tilvejebringelse af midler til tilpasningsforanstaltninger og foranstaltninger til forebyggelse af rydning af regnskovene. Der kræves en hurtig indsats, hvis vi tilstrækkelig hurtigt skal kun ændre jordens emissionskurve til nedadgående.
Det, der i øjeblikket er på bordet, er generelt ikke nok til at nå 2-graders målet. De mest ambitiøse bud på forhandlingsbordet er dem, som vi i EU har fremsat, ligesom vi har været den drivende kraft for at få andre parter til at forhøje deres bud. Det er også sket. Vi har set, at vi ved at bruge vores mål om 30 % som løftestang har lagt pres på andre parter. Det er glædeligt, at industrilande, som f.eks. Norge og Japan, har forhøjet deres bud, og det samme har Rusland gjort for nylig, og at også udviklingslande, som f.eks. Sydkorea, Brasilien og Indonesien, for nylig har fremlagt ambitiøse planer. Vi vil fortsætte med at skubbe på. Vores 30 % skal fortsat bruges som løftestang. Vi venter nu især på USA og Kina.
Vi bemærker, at præsident Obama har udtalt, at en aftale ikke kun skal indeholde bestemte elementer og ikke kun skal være en politisk erklæring. Han er også enig i, at den skal indeholde alle de centrale elementer og de foranstaltninger, der straks kan iværksættes. En aftale i København skal omfatte alle emissioner i verden. Uden et bud fra USA og Kina vil kun halvdelen være omfattet. Lad mig sige det meget tydeligt: En aftale vil muligvis stå og falde med, at USA og Kina fremlægger tilstrækkelig ambitiøse bud.
EU vil fortsat presse på for at få tilstrækkelige foranstaltninger på forhandlingsbordet. To uger inden de endelige forhandlinger vil vi bevare vores lederskab. Jeg ser frem til det fortsatte samarbejde med Parlamentet, navnlig gennem COP15-gruppen, der vil være til stede i København. Jeg ser frem til dialogen. Med vores fælles kræfter vil vi samarbejde for at opnå en meget vellykket, ambitiøs og reel aftale i København.
Stavros Dimas
medlem af Kommissionen. - (EL) Hr. formand! Vi nærmer os med hastige skridt det afgørende topmøde i København, og tiden er knap. Jeg er helt enig med minister Carlgren i, at vi skal intensivere vores indsats og samarbejde tæt for at sikre, at vi ikke spilder den historiske mulighed, der ligger foran os, nemlig at opnå en global, overordnet, ambitiøs og videnskabeligt baseret klimaaftale i København. Som hr. Carlgren sagde, skal vi nå til enighed i København om hele indholdet, hele aftalens substans og om de juridiske spørgsmål, der skal behandles umiddelbart derefter i de næste par måneder, i de første seks måneder af 2010, så vi får en fuld og juridisk bindende aftale, som EU har kæmpet for lige fra begyndelsen.
Jeg vil takke Parlamentet for dets beslutning om EU's strategi for klimakonferencen i København. Det er en ambitiøs beslutning, som bekræfter den betydning, Parlamentet tillægger spørgsmålet om klimaændring. Jeg regner også med helhjertet støtte fra medlemmerne af Parlamentet i København. Jeg vil naturligvis også understrege betydningen af vores kontakter med parlamenter i tredjelande, med civilsamfundet og med virksomheder i bestræbelserne på at tilkendegive EU's holdninger og på den måde overbevise andre lande om at vedtage bindende erklæringer om reduktion af drivhusgasserne.
Jeg tilslutter mig navnlig Parlamentets opfordring til en aftale, der afspejler 2-graders målet. For at nå dette mål kræves der handling fra både industrilandene og udviklingslandene. Det er godt, at Parlamentet i sin beslutning har stemt for løsninger, der er baseret på markedsmekanismer, og støtter en revision af mekanismen for bæredygtig udvikling i en kommende aftale. På dette område mener Kommissionen, som De ved, at de eksisterende værktøjer i form af CO2-emissionsordningen skal udvides gennem indførsel af en sektorbaseret kreditordning.
Hvad angår reduktion af emissioner fra skovrydning og skovforringelse i udviklingslandene under FN's REDD-program, vil Kommissionen på enhver mulig måde søge at fremme stærke sociale og miljømæssige standarder, der tager udgangspunkt i indvirkningen på biodiversitet og økosystemer.
Vi står dog over for alvorlige udfordringer. I København skal vi sigte højt, så vi opnår en aftale baseret på videnskabelige resultater. Vi skal med andre ord gå videre end 2 °C. Vi skal også sikre, at hvert enkelt land påtager sig de nødvendige forpligtelser i overensstemmelse med princippet om et fælles, men differentieret ansvar. Vi forventer, at USA - otte år efter de udvandrede fra Kyoto - påtager sig sin del af ansvaret.
Endelig skal vi tage fat på en række detaljerede spørgsmål. Vi skal f.eks. sikre, at vækstøkonomierne rent faktisk yder et bidrag i overensstemmelse med deres evne og princippet om differentiering, som jeg omtalte tidligere, og at den krævende finansiering er forudsigelig og stabil. I København skal vi endvidere sikre finansiering til en hurtig opstart, så det, der skal gøres straks, kan gøres uden at vente på perioden 2010-2013. Det vil tillade omgående handling og de nødvendige tilpasninger, navnlig i jordens meget følsomme områder, f.eks. de fattige lande.
Nu opfordres EU til at foregå med et godt eksempel og opretholde sin førende rolle. Under de indledende samtaler i København i sidste uge havde vi en afgørende udveksling af synspunkter med mange af vores internationale partnere. Som hr. Carlgren sagde, har visse lande, f.eks. Brasilien og Sydkorea, tilkendegivet, at de vil iværksætte foranstaltninger. Lignende tilkendegivelser forventes, når topmødet starter, fra andre lande, f.eks. Kina og Indien. I morges var der rapporter i nyhederne om, at USA vil fremlægge et forslag om reduktioner og - håber jeg - finansiering heraf.
Vi havde også en interessant udveksling af synspunkter vedrørende spørgsmålet om gennemsigtighed og mere specifikt systemerne til overvågning, rapportering og verifikation. Det er stadig overordentlig vigtigt, at vi sikrer flere tilsagn om konkrete foranstaltninger og handlinger hen imod en økonomi baseret på mindre intensive CO2-emissioner. Udviklingslandene skal som en gruppe og afhængigt af deres evne gennemføre reduktioner i størrelsesordenen 15-30 % sammenlignet med "business as usual"scenariet.
Hvad angår industrilandene, er fremskridtet desværre ikke tilfredsstillende. Spanien, Australien og Norge har forbedret deres forpligtelser. De øvrige lande er tilsyneladende ikke parate til at følge trop. Det er desværre nu også blevet tydeligt, at USA ikke kan vedtage national lovgivning inden udgangen af året. Det betyder naturligvis ikke, at amerikanerne ikke kan fastsætte specifikke kvantitative mål i København. Som jeg sagde tidligere, er det netop, hvad der vil ske, så vidt vi er underrettet, men det vil - frygter jeg - ske under forudsætning af vedtagelsen af national lovgivning, som ikke forventes inden årets udgang, og derfor vil det være betinget. Et positivt træk fra USA's side vil påvirke de andre landes holdninger og vil i udvidet forstand bidrage til resultatet af topmødet i København.
Det er nu klart, at foranstaltninger fra industrilandenes side alene ikke er nok. Uanset hvad der sker, er udviklingslandene nødt til at yde et bidrag ved at lægge vægt på udviklingen af en økonomi med lave CO2-emissioner. Som jeg sagde tidligere, skal udviklingslandene reducere deres emissioner med 15-30 % sammenlignet med "business as usual"scenariet.
Vores grundlæggende målsætning i København er stadig at opnå en juridisk bindende aftale. Selv om forhandlingerne indtil videre ikke er skredet så hurtigt frem, som vi havde ønsket, og tiden er knap, må vi ikke fravige denne målsætning. Vi ønsker også, at aftalen bliver en global aftale, der omhandler alle elementer af Balihandlingsplanen, omfatter fremskridt, der er opnået indtil videre, og indeholder kvantitative faktorer for emissionsreduktion og finansiering.
Hvad angår aftalens struktur, skal den omfatte alle elementer vedrørende tilpasninger, emissionsreduktioner og hurtig opstartsstøtte. Vi skal i København også nå til enighed om procedurerne og tidsplanen for gennemførelsen af forhandlinger med henblik på at nå frem til en juridisk bindende aftale så hurtigt som muligt i løbet af de første måneder af 2010. Kansler Merkel nævnte første halvdel af 2010.
En væsentlig og global aftale vil tilføre forhandlingsproceduren et betydeligt politisk momentum og muliggøre gennemførelsen af den juridiske procedure inden for en rimelig tidsperiode efter København. I den forbindelse er finansiering en afgørende faktor. København vil være en fiasko, medmindre det lykkes for os at mobilisere de nødvendige investeringer og finansielle ressourcer.
Endelig vil jeg igen fremhæve Parlamentets afgørende rolle i arbejdet for at fremme EU's ambitiøse klimapolitik. Det har gået forrest i EU og internationalt og har hjulpet med at motivere vores strategiske internationale partnere. Dette tætte samarbejde vil fortsætte i opløbet til København, og jeg glæder mig over, at Parlamentet er repræsenteret ved en stærk delegation.
Formanden
Tak, hr. kommissær, for en meget interessant tale, hvor De talte om de vigtige problemer, vi skal løse inden København. De talte lidt længere end forventet, så jeg forventer kortere bemærkninger fra Dem ved afslutningen af forhandlingen. Deres tale var så interessant, at den ikke kunne afbrydes!
Corien Wortmann-Kool
Hr. formand! Uret tikker. Vi står over for den vigtige udfordring med at sikre, at der opnås en ambitiøs klimaaftale i København, og vi oplever tilbagegang, nu hvor december nærmer sig. Præsident Obama har endnu ikke kunnet holde sit valgløfte. Der er dog også opmuntrende tegn, f.eks. den nye japanske regerings ambitioner.
Jeg vil gerne rose indsatsen fra det svenske formandskab og Kommissionen, navnlig kommissær Dimas. Vi er Deres allierede. Jeg vil også rose Deres indsats for at få de europæiske ledere til at synge i kor, da det er vigtigere end nogensinde før i disse vigtige forhandlinger, at Europa taler med én stemme.
På vegne af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) kan jeg sige, at vi deler Deres håb om, at vi kan opnå en ambitiøs aftale, der fører til bindende reduktionsmål, ikke kun for EU, USA og Japan, men også for lande, som f.eks. Kina, Brasilien og Indien. Det er vigtigt, at vi deler de samme ambitioner, hvis vi skal håndtere klimaændringerne effektivt og samtidig skabe ensartede vilkår globalt.
Det er vigtigt, at der opnås enighed i København om en finansiel pakke, som kan hjælpe med at finansiere klimaprojekter i udviklingslandene. Europa skal påtage sig sin rimelige andel af dette ansvar. Alligevel er jeg enig med Dem i, at det er afgørende, at vi hurtigt kommer i gang med denne finansiering, da projekterne ligger parate og venter og kan påbegyndes omgående. Dette ville være et håndgribeligt, synligt resultat af topmødet i København, et opmuntrende tegn. Samtidig er det vigtigt at indgå aftaler med henblik på at sikre, at disse midler udgør et aktivt, effektivt bidrag til at reducere klimaændringerne, og også aftaler om teknologioverførsel og beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder.
Kun sammen kan vi mobilisere den viden og de kompetencer, der er nødvendige for at forebygge klimaændringer og uoprettelig skade på økosystemerne. Klimaaftalen vil for alvor kunne sætte skub i dette, også for os i Europa, med henblik på at sikre, at vores sociale markedsøkonomi i stigende grad bliver en bæredygtig social markedsøkonomi.
Jo Leinen
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer! I de senere år har Parlamentet været en drivkraft i debatten om klimabeskyttelse, og vi har også fået gennemført en stor del af EU's klimapakke. Den beslutning, som vi fremlægger i dag, indeholder alle elementerne til en ambitiøs aftale i København. Alligevel er det, vi foreslår, også realistisk. Det er både ambitiøst og realistisk, og vi håber, at Rådet og Kommissionen vil gøre en fælles sag med os for at danne én lobby ved konferencen med det formål at få andre partnere med om bord.
EU har påtaget sig den ledende rolle i disse spørgsmål, og vi ønsker, at det også bliver tilfældet i København. Vi skal derfor stå ved vores bud på en reduktion i CO2-emissionerne på 30 % inden 2020. Forskerne fortæller os, at vi skal ligge i den øvre ende mellem 25 % og 40 %. 30 % er derfor stadig ikke nok. Det ved vi, og derfor skal vi faktisk skal tilbyde dette mål, da det vil få andre lande til at hæve deres ambitioner.
Vi ved, at global klimabeskyttelse ikke er mulig uden finansiering. I modsætning til Rådet er Parlamentet kommet med konkrete tal i denne henseende. Den globale ramme er på omkring 100 mia. EUR, og Europa skal påtage sig omkring en tredjedel af dette beløb. Hvorfor siger vi så ikke, at vi vil yde 30 mia. EUR i 2020? Parlamentet har forpligtet sig til dette, og jeg håber, at Rådet og Kommissionen vil være lige så konkrete om to uger.
Fru Wortmann-Kool har allerede nævnt den hurtige opstart. Vi har brug for 5-7 mia. EUR med det samme. Når jeg tænker på, hvor mange penge vi stillede til rådighed i forbindelse med bankkrisen, taler vi virkelig om småpenge for at overvinde klimakrisen - og her får vi ikke en anden chance. Når klimaet er ødelagt, er det ødelagt for evigt, og vi kan aldrig genoprette det. Dette fortjener derfor virkelig en stor indsats fra os alle.
Jeg bemærker også, at nogle lande flytter sig, mens andre står fast. Vi må ikke tillade, at de to største forurenere, Kina og USA, kun spiller pingpong, hvor de hver især skyder skylden på den anden, men samtidig selv trækker tiden i langdrag. Det er uansvarligt, og jeg håber, at navnlig USA vil vise lederskab i København og komme med konkret information om reduktion af landets drivhusgasser og også en andel af finansieringen.
Uden disse to lande og uden Indien vil vi ikke opnå en aftale. Vi understreger igen skovbrugspolitikken - skovrydning er en betydelig faktor - samt luftfart og søtransport. Når jernbanerne er omfattet af emissionshandelsordningen og skal betale, kan jeg ikke se, hvorfor luftfart og søtransport skal have sådanne særrettigheder.
Endelig repræsenteres Parlamentet for første gang i EU's pavillon. Det er en ny start, og jeg håber, vi kan deltage i briefingen mellem Rådet og Kommissionen, da vi i henhold til Lissabontraktaten har fælles lovgivningsbeføjelser i forbindelse med Københavnsaftalen.
Corinne Lepage
for ALDE-Gruppen. - (FR) Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær! Den 26. september 2009 blev der gennemført 44 borgerundersøgelser i 38 lande, som repræsenterer de forskellige udviklingsfaser.
91 % af borgerne i verden mente, at der er et påtrængende behov for at nå frem til en aftale i København, herunder 93 % af europæerne. 89 % mente, at vi skulle gå videre end 25 %-målet for reduktion af drivhusgasemissionerne i industrilandene, 92 % af europæerne var enige i dette.
Vi, medlemmerne af Parlamentet, som repræsenterer Europas befolkninger, har pligt til at bruge vores indflydelse til at imødekomme borgernes ønske, men frem for alt til at påtage os det ansvar, som vi har, så vi kan opfylde IPCC's mål om en reduktion på 25-40 % inden 2020.
For at opnå dette skal vi, som hr. Leinen lige sagde, fastholde målet på 30 %, og det gælder naturligvis også for de nødvendige finansielle ressourcer, som anslås et beløbe sig til 100 mia. EUR indtil 2020. Til det formål skal der sandsynligvis indføres en afgift på finansielle transaktioner sammen med teknologioverførsel til den sydlige halvkugle.
Europas ledende rolle i dette spørgsmål, som er så afgørende for fremtiden, skal resultere i indgåelsen af en aftale, men ikke en aftale for enhver pris, med andre ord ikke en aftale, der ikke opfylder målsætningerne og ikke støttes af finansielle ressourcer, kontrolmuligheder eller begrænsninger. Det er bedre ikke at have noget overhovedet end en vag forpligtelse, der sætter problemet på vågeblus og får folk til at tro, at det er blevet løst.
Vores ansvar omfatter ikke kun det fælles ansvar for klimagælden. Vi er også ansvarlige for at gøre, hvad der er muligt for at overbevise folk om den eneste fornuftige mulige løsning, og for at være en utrættelig forkæmper for en fair og effektiv kollektiv indsats.
I den henseende betyder fastholdelsen af 30 %-målet, at vi skal give alle de lande, der allerede har foreslået nedre og øvre grænser for deres emissioner, midlerne til at sigte efter de øvre grænser og ikke forblive ved de nedre.
Alle vil komme til at stå til ansvar over for den internationale offentlighed og de kommende generationer for den holdning, de vedtager i København. Vi europæere skal vedtage en klar, utvetydig og meget robust holdning.
Satu Hassi
for Verts/ALE-Gruppen. - (FI) Hr. formand, hr. minister, mine damer og herrer! Konferencen i København bliver den vigtigste konference i menneskehedens historie. Den vedrører hele menneskehedens fremtid. Nu hvor konferencen nærmer sig, illustreres dens vigtighed af, at mediekampagner alene har været nok til at tilsværte klimaforskeres omdømme.
Der er dog ingen tid at miste: De globale emissioner skal reduceres i løbet af de kommende 10 år. De ministre og premierministre, der mødes i København, skal tage deres ansvar alvorligt og træffe beslutninger, som kan sikre, at jordens temperatur ikke stiger med mere end to grader. Beslutningen skal omfatte alle hovedspørgsmålene, den skal være bindende, og den skal omfatte en bindende tidsplan for udformningen af en endelig international aftale.
Det glæder mig, at minister Carlgren også nævnte en bindende beslutning og en bindende international aftale. Aftalen skal indeholde langsigtede emissionsmål, selv om det er endnu vigtigere at blive enige om emissionsgrænser for 2020. Emissionsreduktionerne i industrilandene skal være nærmere de 40 % end de 25 %.
EU's lederskab er nu afgørende ligesom tidligere. Vi kan bedst demonstrere dette lederskab ved nu at forpligte os til en emissionsreduktion på 30 % inden 2020 og ved at give et klart tilbud om finansiering til udviklingslandene. Som Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed sagde, skal EU's andel af finansieringen være omkring 30 mia. EUR om året indtil 2020. Som minister Carlgren sagde, har recessionen desuden gjort det billigere at reducere emissionerne. Vi skal udnytte denne mulighed og se længere frem.
Jeg vil minde alle, der er skeptiske over for selve begrebet klimabeskyttelse, om, at jorden ikke venter. De kan ikke sige til jorden: "Kan vi få endnu et år eller to - vi har en recession lige nu" eller "Klimaskeptikerne har fået os til at tvivle". Klimaændringerne følger fysikkens og kemiens love, og vi bærer ansvaret for vores beslutninger og også for ikke at gøre noget overhovedet.
(Bifald)
Miroslav Ouzký
Hr. formand, hr. minister og formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg er enig med de fleste af de tidligere talere i, at topmødet i København sandsynligvis er årets vigtigste topmøde for EU og for hele verden. Jeg vil takke kommissæren for at være blandt de politikere, der understreger Parlamentets betydning i forbindelse med det kommende topmøde, klimapolitikken og selve klimaændringerne. Jeg vil også takke ham for den vægt, han lægger på finansiering. I Tjekkiet siger vi jo ofte - og på tjekkisk lyder det ganske ironisk - at penge altid kommer først, og i dette tilfælde er det endnu mere sandt. Jeg vil også understrege, at det vil svække vores position i verden alvorligt, hvis EU ikke fremstår som én enhed med et stærkt og klart mandat og ikke kan opnå en klar aftale om finansiering.
Flere af de tidligere talere har understreget, at vi i EU spiller en ledende rolle på området, og at vi skal fastholde denne ledende rolle. Jeg vil igen sige, at det ville glæde mig meget at se nogen, der var endnu mere ambitiøs på topmødet, nogen, der var længere fremme end os, som havde bedre lovgivning, og som ville være villig til at bidrage med flere midler til problemet. Det ville ikke genere mig det mindste, hvis vi mistede vores position som nummer ét, fordi det er efter min mening på tide, at den fælles byrde reelt deles på globalt plan. Jeg er enig i, at alle vores anstrengelser vil være forgæves, hvis vi ikke når frem til en global aftale. Det tjener intet formål at gentage vigtigheden af lande som USA, Kina og Indien. Jeg er bange for, at præsident Obama ikke kan opfylde sine valgløfter, og det er beklageligt.
Jeg vil kort nævne et problem, jeg ofte taler om, nemlig skovrydning og vandforvaltning i verden, som vi altid har tendens til at undervurdere. I alle vores erklæringer opfordrer vi til aftaler med lande, som f.eks. Brasilien, Indien og andre, om at standse rydningen af regnskovene. Det er dog ikke nok at indgå aftaler og fremsætte erklæringer. Vi har tidligere konstateret, at de relevante regeringer ofte ikke har eller ikke udøver kontrol over disse aktiviteter, og derfor siger jeg her, at det ikke er nok at indgå aftaler. Vi skal udforme kontrolsystemer. Vi skal have et overblik over de reelle politikker, og jeg er enig i, at vi ikke skal indgå en aftale for enhver pris.
Bairbre de Brún
Hr. formand! Jeg er helt enig i, at vi skal skubbe på for at opnå en juridisk bindende aftale i København. Aftalen skal være stærk nok til at bekæmpe udfordringen fra klimaændringer, og samtidig skal den være afbalanceret og retfærdig over for udviklingslandene.
Industrilandene skal forpligte sig til en reduktion af drivhusgasemissionerne på mindst 40 % inden 2020 og en reduktion på mellem 80 % og 95 % inden 2050 sammenlignet med niveauet i 1990.
Inden 2020 skal EU bidrage med 30 mia. EUR om året til en klimafond til udviklingslandene i tillæg til udviklingsbistanden.
Der er desværre nogle europæere, som er særdeles ivrige for at udnytte andre landes modvilje til at træffe de nødvendige foranstaltninger som en undskyldning for, at EU ikke skal opfylde sine forpligtelser. En tilgang af denne type er overordentlig kortsynet.
Uanset resultaterne af forhandlingerne i København skal EU fortsætte arbejdet med at fastlægge og gennemføre effektive mål for emissionsreduktion, udvikle nye rene teknologier og forpligte sig til klimaretfærdighed, så udviklingslandene ikke pålægges at høste, hvad industrilandene har sået.
Anna Rosbach
Hr. formand, kære Råd og Kommission! I dag er der en måned til juleaften. Jeg har et stort juleønske, nemlig at vi, når klimakonferencen er forbi, og alle deltagerne er holdt op med at agere administratorer og teknikere, som udelukkende taler om detaljer og kvoter, endelig kan få en politisk debat om, hvad der realistisk og praktisk kan gøres for at forbedre forholdene for vores jord og dens befolkning. For lukker vi øjnene op, ser vi jo tydeligt, at hverken USA, Rusland, Kina og mange andre lande kloden rundt realistisk set ikke har klimaet på dagsordenen, men kun frembringer smukke hensigtserklæringer og tomme løfter.
Angelika Werthmann
- (DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Den stadig igangværende økonomiske og strukturelle krise har vist, hvordan det internationale samfund hurtigt kan stille store summer til rådighed for at tage brodden af en akut situation, selv om den måde, det sker på, til tider er tvivlsom. Krisen har også vist, at selv de forskelligste lande kan samarbejde, når det drejer som om større, overordnede målsætninger.
Ligesom den strukturelle krise er de dramatiske virkninger af klimaændringerne generelt menneskeskabte. Det skal dog være målet - og jeg taler om et mål for menneskeheden - at forvalte jorden og dens ressourcer på en bæredygtig og fornuftig måde. Vi skal opretholde biosfærens diversitet for de kommende generationer. Hvis det lykkes os at skabe en ramme på europæisk plan, der fremmer forskning, innovation og moderne og miljøvenlige teknologier - grønne teknologier - samt vedvarende energikilder, kan vi europæere opfylde to målsætninger. For det første vil vi alle yde et positivt bidrag til mindskelsen af de klimaskadende CO2-emissioner, så vi kan sætte en stopper for vores betydelige afhængighed af fossile brændstoffer. For det andet vil det på lang sigt betyde, at Europa bliver centrum for innovation, hvis vi øger vores støtte til forskning og miljøvenlige teknologier. Det er den eneste måde, vi på lang sigt kan skabe nye arbejdspladser på i Europa.
Andreas Carlgren
Hr. formand! Jeg sætter stor pris på den brede støtte, som EU's tilgang har modtaget fra næsten alle i Parlamentet. Det betyder, har betydet og vil betyde meget for EU's styrke i København og også for det meget vigtige klimaarbejde, vi skal udføre bagefter.
Jeg vil også sige til hr. Dimas, at jeg sætter stor pris på det, han har sagt i dag. Kommissionen har spillet en afgørende rolle som rygraden i EU's klimapolitik, og navnlig hr. Dimas har haft stor indflydelse på den holdning, som Kommissionen har vedtaget. Der har været tidspunkter, hvor ikke alle medlemsstater har støttet denne holdning så stærkt, som de gør i dag, og i de afgørende situationer har kommissæren altid stået meget fast. Det sætter jeg stor pris på, og det vil jeg gerne sige her i Parlamentet.
Til hr. Leinen, leder af Gruppen for Det Progressive Forbund af Socialdemokrater i Europa-Parlamentet og formand for udvalget, vil jeg sige, at jeg også ser frem til samarbejdet med Parlamentet i København. Jeg er sikker på, at Parlamentet også kan yde en afgørende indsats der for at nå ud til repræsentanter fra andre lande.
Jeg vil sige til alle, der under forhandlingen har nævnt spørgsmålet om finansiering - hr. Leinen, fru Hassi, fru de Brún og andre - at de konkrete tal naturligvis også er vigtige. Derfor har EU været den gruppe af industrilande, der indtil videre har fremlagt både de mest ambitiøse og de mest detaljerede tal. Hvad angår hurtige foranstaltninger - foranstaltninger, der skal standse rydningen af regnskove og foranstaltninger, der skal hente penge fra luftfart og søtransport, som skader klimaet, til gennemførelse af vigtige foranstaltninger i navnlig de fattigste EU-lande - vil jeg understrege, at de skal sikre resultater lige nu og her.
Et medlem spurgte om den praktiske del. EU har vist vejen her. Vi er faktisk nået halvvejs mod vores mål på 20 % inden 2020. Vi har opnået en tredjedel af det, vi skal, for at opnå målet på 30 %. Derfor presser vi i opløbet andre parter til at øge deres bud, samtidig med at vi siger: "Se på os, vi har vist, hvordan man faktisk kan reducere emissionerne".
Nogle siger, at vi skal gå 10 % videre. Det ville jeg meget gerne gøre, men det kræver en global aftale. Ellers ville de ekstra 10 % fra EU blive ædt op på kun to år af emissionsstigninger i Kina, og vi vil stadig ikke have reddet klimaet. Derfor er den globale aftale så vigtig, og derfor er Parlamentets rolle så afgørende, da dette er et vigtigt politisk fundament, vi skal bygge videre på.
Stavros Dimas
Hr. formand! Efter hvad De sagde, forventede jeg ikke, at De ville give mig ordet, men jeg vil benytte lejligheden til at sige et par ord om hovedargumentet for målet på 30 %.
Jeg er naturligvis enig med hr. Ouzký i, at vi har brug for en global aftale, så alle lande i verden deltager i en omfattende aftale, og så alle sektorer af økonomien deltager i reduktionerne. Dette skal naturligvis være videnskabeligt baseret.
For at opnå en sådan global aftale og for at overbevise andre lande om at gå med fremad skal vi presse på med vores eksempel, et eksempel, der har moralsk betydning. Europa moralske lederskab er vigtigt, men det tjener også som et eksempel ved at vise, at grønne virksomheder er vigtige for vores konkurrenceevne. I gårsdagens Financial Times var der beretninger om, hvordan europæiske virksomheder - herunder meget vigtige virksomheder i EU - vinder ved at blive miljøvenlige, og det forudsiges faktisk, at de grønne virksomheder inden 2020 vil overhale alle andre virksomheder. Så vi har disse to muligheder for at presse andre lande til at gå med fremad med ambitiøse forpligtelser og acceptere en juridisk bindende aftale.
Med hensyn til reduktionen på 30 % må jeg tilføje følgende. Den er for det første i overensstemmelse med det, som forskerne siger, vi skal gøre, så det er rigtigt, at vi følger det, som forskerne siger. For det andet er det billigere i dag - meget billigere, end da vi drøftede klima- og energipakken: Det er omkring 30-40 % billigere i dag at nå dette mål.
For det tredje vil den give os ikke kun, hvad Andreas Carlgren sagde tidligere, en løftestang til at overbevise de andre, den vil vigtigst af alt udøve pres gennem eksempel. Den offentlige mening i verden vil forstå, hvad EU gør. Den vil også, som jeg hørte en taler sige i dag, være meget vigtig for vores teknologier. Den vil naturligvis sikre en bedre pris for kulstof, som er meget lav i dag, og på den måde vil den være et vigtigt incitament for miljøinnovation samt udvikling og indførelse af nye teknologier.
Et andet meget vigtigt aspekt er, at EU indtager en privilegeret position, fordi vi allerede har den lovgivning, Parlamentet vedtog, og som giver EU og medlemsstaterne de nødvendige midler og foranstaltninger til at nå de højeste mål ved blot at hæve nogle af lofterne i vores lovgivning.
Karl-Heinz Florenz
(DE) Hr. formand! Jeg vil gerne indlede med at knytte en kommentar til det, hr. Dimas sagde. Naturligvis er der behov for en bindende aftale, både af hensyn til hele spørgsmålet om beskyttelse af klimaet, men også af hensyn til den europæiske industri. Det er selvfølgelig ikke kun grøn industri, vi har. Vi har også industri i andre sektorer, og vi må også tænke på industriens konkurrencedygtighed uden for Europas grænser.
Industrien kræver sikker planlægning, og i den forbindelse er Europa nået langt. Det var den rette tilgang, som jeg støttede fuldt ud på daværende tidspunkt. I København skal vi imidlertid sikre, at sidste års positive resultat også kommer op på Københavnsniveau. Vi skal stå stejlt på den globale kulstofbalance. Det er allerede blevet sagt, men nu skal vi virkelig sørge for at få budskabet igennem til andre lande og andre kontinenter. Når det er gjort - og det bliver ikke let - skal emissionshandelsordningen videreudvikles. Hvis der kun gøres noget ved problemet i Europa, vil tiden begynde at rinde ud. Jeg kan derfor kun bønfalde kommissæren og formanden for Rådet om at presse på for at få dette budskab igennem på en engageret måde.
Vi er blevet opmærksomme på et andet problem - og det er allerede blevet nævnt i dag - nemlig problemet med afskovning. På Borneo afbrændes der hvert år et område svarende til det dobbelte af Saarland, hr. Leinen. Det er en katastrofe. 8 % af hele verdens CO2-emissioner stammer fra sådanne afbrændinger, og vi kan være nok så meget efter industrien, men så store mængder kan vi ikke give den skylden for. Det ønsker jeg heller ikke at gøre. Derfor skal vi fokusere helt anderledes.
Jeg er virkelig forbavset over finansieringen - det er et sandt talkapløb. For mig er det vigtigt, at den brønd, som vi hiver pengene op af, ikke betragtes som bundløs, og jeg er ikke sikker på, at det er tilfældet. Kan kommissæren bekræfte dette? Udviklingslandene skal inkluderes med tilpassede tal og mål. Det er min appel. Europa var alvorlig, og den alvor, der blev udvist - også fra Kommissionens og Rådets side - er vores styrke, og denne styrke skal vi arbejde videre på.
Dan Jørgensen
(DA) Hr. formand! For et par måneder siden var jeg i Grønland. Her besøgte jeg en lille by, der hedder Illulisat, og lidt nord for Illulisat ligger en gletsjer. Denne gletsjer smelter nu, og den flytter sig to meter i timen - to meter i timen! Man kan se det med det blotte øje. Man kan høre det, for når de kæmpestore isstykker falder af, så lyder det som tordenskrald. Der kommer smeltevand fra denne gletsjer i mængder pr. døgn, der svarer til, hvad en hel by som New York bruger på et år! I døgnet! Det siger altså lidt om, at vi har travlt! Og dette er inden klimaforandringerne for alvor rammer os.
Derfor må jeg sige til kollega Rosbach og andre, som her i dag har sagt, at "nu må vi lige mane til besindighed", "nu må vi se, hvad der er politisk muligt", "nu må vi se, hvilke kompromiser, vi kan nå". Der er altså nogle ting, som vi ikke kan gå på kompromis med! Der er nogle mål, vi ikke kan gå på kompromis med, og et af dem er den to-graders-målsætning, som EU bakker op om. Derfor, hr. Carlgren og hr. Dimas, at jeg er meget meget glad for de signaler, som De sender i dag. Vi kan ikke gå på kompromis med de 2 grader. Det betyder, at vi skal have reduktioner på mellem 25 og 40 % for alle udviklede lande i verden. Det betyder også, at der skal lægges massivt pres på USA for at få dem til at bakke op om dette mål. Jeg kunne godt tænke mig, hvis De i Deres kommentarer kunne give et bud på, hvor stor en reduktion USA dermed rent faktisk skal levere. Det synes jeg, vi mangler i den offentlige debat.
Det, som vi fokuserer på fra EU's side, er - ud over, at vi skal have nogle reduktionsmål, som er ambitiøse nok - en finansieringsplan. Verdens rige lande skal være med til at betale for, at vi kan omlægge væksten i verdens fattigste lande, sådan at vi ikke forlanger, at de bliver holdt i fattigdom, men at de tværtimod fortsætter deres vækst. Men denne vækst skal være grøn, den skal bygge på en teknologiforandring, og den skal være bæredygtig. Indtil videre må man desværre sige, at vi - på trods af at EU har vist førerskab og lederskab på en række områder - med hensyn til finansieringen endnu ikke været i stand til at lægge de beløb på bordet, som er nødvendige. Det ved jeg, at der ikke er de to herrers skyld. Det har desværre ikke været muligt at få opbakning i den brede kreds af statsledere i Europa. Men jeg håber meget, at vi får denne opbakning inden klimatopmødet, og vi har travlt.
Endelig vil jeg sige, at det er helt ekstremt vigtigt, at vi som Europa argumenterer for og går i spidsen for den linje, der hedder, at dette ikke fører til, at vi skal gå ned i levestandard, hverken i den rige verden eller den fattige verden. Dette fører ikke til, at vores industrier ikke kan konkurrere. Det fører tværtimod til, at vi sætter nogle krav, som vil gøre dem mere innovative, som vil gøre dem mere konkurrencedygtige i verden. Når man læser aviser eller ser tv eller i det hele taget følger mediebilledet globalt, så er der masser af pessimister. Der er mange, der allerede har sagt, at klimatopmødet bliver en fiasko. Derfor er der mere end nogensinde brug for, at vi i Europa går forrest, at EU sætter sig i førersædet. Derfor ønsker jeg jer alt mulig held og lykke med forhandlingerne i København.
Chris Davies
Hr. formand! Hvis De kigger ud af vinduet i dag, vil De opdage, at vejret er temmelig trist, hvilket ikke er spor usædvanligt. Selv de oversvømmelser, som har ødelagt store dele af mit område i Cockermouth og Workington, hvor vi har oplevet den største regnmængde nogensinde, er ikke usædvanlige. De kan ikke specifikt tilskrives klimaforandringerne, selv om videnskaben peger i den retning.
Det er svært at træffe de nødvendige politiske beslutninger, når der er tvivl om, hvorvidt der overhovedet sker klimaforandringer. Vi må træde et skridt tilbage og erkende, at verdens befolkning i løbet af en menneskealder er firdoblet, og at vores brug af fossile brændstoffer, vores energiforbrug, er steget voldsomt. Da atmosfærens tykkelse jo ikke har ændret sig, kan man måske undre sig over, om ikke klimaforandringerne burde være sket hurtigere, end det er tilfældet.
Jeg mener, det er vigtigt at indse, at klimaforandringer ikke er en religion. Det er ikke en tro. Vi bliver nødt til at forholde os til skeptikernes argumenter og stille spørgsmålstegn ved dem. Vi må sikre, at videnskaben kommer i fokus. Jeg ville blot ønske, at nogle af skeptikerne ikke fandt så stor glæde i at fremsætte forslag for at forsinke processen - forslag, der kan ende med at koste flere millioner mennesker livet.
Ambitionerne for klimatopmødet er blevet nedtonet, men hvis man havde hørt hr. Carlgrens udtalelser i Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed i går, ville man vide, at der på ingen måde var tale om en nedtoning. Ambitionerne kunne ikke være blevet understreget stærkere. 65 regeringschefer deltog i mødet. Lederne fra USA og Kina skal også deltage, men vi har her mulighed for at træffe nogle store politiske beslutninger.
Jeg glæder mig over, at EU har udvist et sådant lederskab. Det er vi henrykte for. Spørgsmålet er bare, om det er nok. Situationen er flydende. Vi har fire uger, og forhandlingerne har deres helt eget liv. Giver vi Dem tilstrækkeligt manøvrerum? Kommissæren har foreslået, at vi hæver de 20 % til 30 %. Er det et skift i vores forhandlingsposition? Er det en styrkelse? Siger vi, at vi er parate til at udvise denne gestus, , selv før vi når en endelig aftale? Vil Rådet og Kommissionen uddybe, hvor stort råderum der er til at hæve indsatsen, før denne forhandling afsluttes?
Bas Eickhout
(NL) Hr. formand! Der er to uger, til klimatopmødet i København begynder, og dette er en enestående mulighed for at nå en ambitiøs klimaaftale.
EU har med rette erklæret, at det er afgørende at nå en aftale i København. Vores klima tåler ingen forsinkelser. Videnskaben er klar. For at kunne nå den to-graders-målsætning, som EU i årevis har haft, skal de rige lande reducere deres emissioner med 40 %. Derfor skal EU stramme op på sine egne målsætninger, hvis vi ønsker at nå dette mål. Det er af afgørende betydning for vores klima.
Det er imidlertid også EU, der skal få USA med om bord. Indtil EU kommer med en tydelig erklæring om, hvor mange penge man vil stille til rådighed for udviklingslandene, vil USA have noget at gemme sig bag. Lad os derfor fremlægge et klart tilbud på 30 mia. EUR til udviklingslandene. Det vil tvinge USA til at komme med deres reduktionsmål. Vi kan opnå resultater i København, vi skal opnå resultater i København, og det er stadig EU, der er nøglen til succes.
Derk Jan Eppink
(NL) Hr. formand, mine damer og herrer! Klimatopmødet er mislykkedes, endnu før det er begyndt. Der bliver måske slået en handel af, men der bliver ikke tale om en juridisk bindende aftale.
Det vil ikke lykkes præsident Obama at få en emissionshandelsordning igennem Senatet. Han prioriterer sundhedsydelser højere end en lofts- og handelsordning. Det betyder, at Europa står over for et valg. Skal vi fortsætte alene eller ej? Skal vi eller skal vi ikke fortsætte med selv at operere med en tvungen emissionshandelsordning? Dette skal overvejes nøje. Prisen for at fortsætte alene vil være meget høj. Det vil koste europæisk industri flere hundrede milliarder euro indtil 2020, hvilket vil medføre tab af hundredtusindvis af arbejdspladser i Europa.
Lad mig komme med et eksempel. Næst efter Houston har Antwerpen den højeste koncentration af kemikaliefabrikker i verden. Disse fabrikker beskæftiger 64 000 mennesker direkte og 100 000 mennesker indirekte. Antwerpens kemikalieindustri ville ikke overleve, hvis Europa skulle klare det alene, og måske skal der en hollænder til at forsvare denne bys interesser. Byens kemikalieindustri ville være væk inden 2020 som følge af alt for høje produktionsomkostninger.
Der er også mange ulemper forbundet med emissionshandel. Markedet for emissioner er meget ustabilt; prisen er faldet kraftigt fra 30 EUR til 8 EUR. Men hvad skal vi så gøre? Vi skal sikre sund udvikling af miljøteknologier, gøre miljøinvesteringer fradragsberettigede, fremme forskning og udvikle miljøvenlige produktionsteknologier. Parlamentet skal bringes tilbage til virkeligheden. Nogle gange har jeg indtryk af, at jeg er medlem af et religiøst samfund i stedet for et parlament. Det er teknologisk innovation, der skal redde os, ikke handel med varm luft.
Kartika Tamara Liotard
(NL) Jeg vil gerne fremlægge en løselig liste over CO2,-udledende handlinger, som er udført af en borger, jeg mødte på gaden i går.
Hun lever (husk lige den!).
Hun tog et bad. Hun tog bilen til arbejde. Hun købte en buket blomster dyrket i drivhus og pakket ind i plast. Hun havde sin bærbare computer tændt hele dagen. Hun lavede en stor, lækker bøf til aftensmad og skruede en smule op for varmen.
Efter sådan en dejlig dag i luksus, hvordan kan vi så forlange, at en indfødt kvinde, der er fordrevet fra sit land som følge af afskovning, for at vi kan leve i luksus, skal reducere sine CO2-emissioner, når det eneste på hendes liste var, at hun levede?
De industrialiserede lande er ansvarlige for de store CO2-emissioner, så de skal også betale for dem og støtte udviklingslandene. Det er ikke tilstrækkeligt med patetiske almisser. Vi har en tendens til kun at handle, hvis andre også gør det, og det skal vi have gjort op med. USA og Kina skal i den grad drages til ansvar i dette spørgsmål. Ambitioner er en ting, men at tage ansvar er det, der virkelig betyder noget.
Oreste Rossi
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Lad os kaste et barmhjertighedens slør over det ufattelig store beløb på 30 mia. EUR om året indtil 2020, som EU har til hensigt at betale til udviklingslandene - som udgangspunkt uden nogen form for sikkerhed. For os italienere minder det om den berømte italienske "Cassa del Mezzogiorno".
Vores ændringsforslag vedrører tre aspekter. For det første opfordrer vi til juridisk bindende og lige så ambitiøse forpligtelser, ikke blot for de andre industrialiserede lande, men også for de nye økonomier, herunder især Kina, Indien og Brasilien.
For det andet ønsker vi, at alle europæiske bevillinger til disse lande gøres betinget af brugen af teknologi, der er "fremstillet i EU", således at vores virksomheder i det mindste kan blive delvist kompenseret for de yderligere byrdefulde forpligtelser til at nedbringe emissionerne, som EU pålægger dem, og som de bærer de fulde omkostninger for.
For det tredje kræver vi, at det sikres, at nye innovative finansielle mekanismer - såsom ETS-baserede derivater eller de såkaldte gæld-for-natur-aftaler (debt-for-nature swaps) - ikke bruges som dække for en ny form for finansspekulation i lighed med den meget alvorlige krise, som vi endnu ikke er kommet ud af.
Derfor vil vores delegation - delegationen fra Den Norditalienske Liga - stemme imod denne beslutning, hvis vores ændringsforslag afvises.
Nick Griffin
Hr. formand! Alle er enige om, at klimaændringerne er den største udfordring, som menneskeheden står over for. Det er i hvert fald det, den politiske elite bliver ved med at påstå, men det er løgn. Ikke alle er enige. Tusindvis af videnskabsfolk diskuterer selve eksistensen af menneskeskabt global opvarmning og henviser til naturlige cykliske ændringer, der omfatter perioder med vingårde i det romanske Nordengland og en svensk militærmarch hen over den tilfrosne Østersø til København i 1658.
Mens en hær af fanatikere inden for global opvarmning marcherer til København, er sandheden, at deres orwellske enighed ikke er baseret på videnskabelige fakta, men på mobning, censur og usande statistikker. Den førende klimatolog professor Lindzen har udtalt: "De næste generationer vil undre sig i forbavselse over, at det 21. århundredes industrilande gik i hysterisk panik over en gennemsnitlig global temperaturstigning på et par tiendedele af en grad og på grundlag af kraftige overdrivelser som følge af højst usikre computerprognoser [...] overvejede at spole den industrielle tidsalder tilbage".
Faktisk vil der ikke være tale om forbavselse, for årsagen til dette hysteri er klar. Det er designet som en undskyldning for globalisternes politiske projekt, hvor nationalt demokrati erstattes af global forvaltning i en ny verdensorden. Det har intet at gøre med videnskab og alt at gøre med globalisternes fælles målsætning om at beskatte og kontrollere os, samtidig med at der tjenes milliarder til virksomhederne i det grønne industrikompleks. Venstrefløjens antivestlige intellektuelle idéer led et kollektivt nedbrud medkommunismens sammenbrud. Klimaændringerne er deres nye teologi, et sekulært religiøst hysteri med både pave - Al Gore - afladsbreve i form af kulstofkredit og forfølgelse af kættere. Men kætterne vil komme til orde på klimatopmødet, og sandheden vil komme frem. Klimaændringerne bruges til at påtvinge os en umenneskelig utopi, der er lige så dødbringende som Stalins eller Maos idéer.
Richard Seeber
(DE) Hr. formand! Albert Einstein sagde engang: "Gør tingene så enkle som muligt, men ikke enklere". Vi skal passe på ikke at gå i den fælde. Vi narrer os selv, når vi påstår, at visse vejrfænomener - f.eks. oversvømmelserne i Irland - er direkte forbundet med klimaændringerne. Vi påstår også, at den globale temperaturstigning, der ubestrideligt har fundet sted på de forskellige kontinenter, er direkte forbundet med den antropologisk genererede svage stigning i CO2-indholdet i Jordens atmosfære.
Der findes videnskabsfolk, som stiller spørgsmålstegn ved disse årsagssammenhænge, og det skal vi have in mente, når vi nu drager til København. Vi skal have en optimistisk, men også realistisk tilgang til klimatopmødet. Husk på, at Europa kun er ansvarlig for 10 % af CO2-emissionerne. Der er ikke plads til tvivl her. Samtidig ved vi, at USA, Kina og APEC-landene, der tilsammen er ansvarlige for to tredjedele af verdens CO2-emissioner, ser meget kritisk på dette spørgsmål.
Det handler nu mindre om at afholde et talkapløb - om reduktionen skal være på 20 % eller 30 % - og mere om at forsøge at opnå en aftale, der ikke kun involverer Europa. Vi skal forsøge at opnå bindende mål for alle, som kan overvåges og frem for alt overholdes. Lige så vigtigt er det at involvere vores borgere og virksomheder. Det er ikke til gavn for nogen, hvis Europa trues af CO2-lækage, og virksomhederne flytter andre steder hen, når virksomhedernes produktion her i Europa er dobbelt så energieffektiv som i andre dele af verden. Det er heller ikke til gavn for nogen, at forskellige lande rundt om i verden rydder regnskove - 12 500 km2 regnskov blev ryddet i Brasilien sidste år. Hr. Florenz nævnte også Borneo.
Det er derfor meget vigtigere at bremse denne afskovning end at deltage i et kapløb om tal. Jeg vil derfor bede forhandlerne om at drage til København med realisme, men også med en stor del optimisme i bagagen.
Marita Ulvskog
(SV) Hr. formand! Jeg glæder mig over den svenske ministers engagement. Han står dog stadig meget alene. Verdens ledere, Det Europæiske Råd og sågar statsministeren, der står i spidsen for det svenske formandskab, synes at prioritere kortsigtede politiske mål på nationalt plan højere end langsigtede miljømæssige fordele på globalt plan. Det er uacceptabelt.
Der er bl.a. behov for klare udmeldinger om finansieringen af klimaarbejdet i udviklingslandene. At love at betale en rimelig andel, som De har gjort indtil nu, er ikke acceptabelt. Det er bare snak, der er ingen forpligtelser, og derfor vil jeg blive ved med at stille spørgsmål. Kan hr. Carlgren love at give os sådanne klare udmeldinger før klimatopmødet i København?
For det andet - nu vi er ved finansieringen - er det hensigten, at en stor del af midlerne skal komme fra handel med emissionstilladelser. Samtidig risikerer vi at underminere systemet ved at bane vejen for, at en stor andel af emissionsreduktionerne skal foretages i udviklingslandene via projekter inden for mekanismen for bæredygtig udvikling. Derudover drøftes det, om de rige lande skal have lov til at overføre uudnyttede emissionstilladelser fra tidligere år. Hvad har hr. Carlgren og formandskabet tænkt sig at gøre for at sikre, at emissionshandelsordningen kommer til at fungere korrekt? Kan vi forvente at få sat en stopper for denne legen katten efter musen, der for øjeblikket foregår mellem de lande, der er involveret i klimatopmødet i København?
Gerben-Jan Gerbrandy
(NL) Hr. formand! Jeg vil gerne takke hr. Carlgren og hr. Dimas for både indholdet af og især tonen i deres taler. Det er en positiv tone, der giver indtryk af, at der vitterlig kan nås en international aftale, dvs. en aftale, der indeholder internationalt bindende standarder.
Mindst 60 stats- eller regeringschefer vil rejse til København. Lad ikke deres rejse være forgæves. Lad dem være bevidste om det store ansvar, der ligger på deres skuldre. Lad dem overgå sig selv og se ud over kortsigtede økonomiske interesser. Lad dem tage et stort skridt i retning af morgendagens økonomi - en økonomi, der indebærer mindst mulig brug af råmaterialer.
Som vi ved, vil klimatopmødet ikke lykkes, medmindre Europa spiller en stærk ledende rolle. Jeg vil gerne sige til hr. Carlgren og hr. Dimas, at de store aktører skal holde op med at holde hinanden som gidsler. Der er ikke længere tid til at lege "hvem kan sidde stille længst?". Lad os vække dem til dåd og trække dem til forhandlingsbordet, så vi kan få den bindende aftale, vi så brændende ønsker.
Yannick Jadot
(FR) Hr. formand! Som vi ved - fra en række videnskabelige undersøgelser og fra Yvo de Boer - gør vækstlandene i dag en mindst lige så stor indsats som Europa med henblik på 2020.
Vi ved også, at der under forhandlingerne allerede nu er indført en indsigelsesret vedrørende vækstlandene, og at denne ret i stigende grad udøves gennem opgørelsen over emissioner og gennem rapporten om iværksatte foranstaltninger. World Resources Institute (WRI) har offentliggjort en statistik, der viser, at Kina ligger på ca. 70 t pr. indbygger, et akkumuleret tal siden 1950, hvorimod USA ligger på 810 t, og EU's 27 medlemslande ligger på 413 t.
Derfor beder vi Dem om at være fornuftig og først og fremmest bruge Parlamentets beslutning som forhandlingsmandat. Dette vil være det bedste for både klimaet og krisen i Europa.
Derefter vil jeg bede Det Europæiske Folkepartis Gruppe (Kristelige Demokrater) om at være fornuftig og troværdig nok til at trække sit ændringsforslag om, at vækstlande skal yde samme indsats og forpligte sig i samme grad som de rige lande, tilbage. Det er ikke acceptabelt og kan ikke tages seriøst.
Konrad Szymański
(PL) Hr. formand! I forbindelse med Kyoto gav vi udviklingslandene indrømmelser og undtagelser, hvilket kom til at koste os en betydelig del af vores konkurrencedygtighed. Imidlertid overskred udviklingslandene i 2005 Europas niveau for CO2-emissioner. I dag ønsker Parlamentet ikke alene at belaste økonomien med en endnu mere drastisk klimalovgivning. Beslutningsforslaget vil belaste vores nationale budgetter med 30 mia. EUR om året over de næste 10 år, og disse penge skal bruges til at hjælpe udviklingslandene. I Polens tilfælde kan den foreslåede beregningsmetode betyde omkostninger på helt op til 40 mia. EUR over 10 år frem til 2020. De tvivlsomme virkninger af Kyotoprotokollen, udviklingslandenes privilegerede position og de stigende omkostninger ved denne politik gør, at vi er imod dette forslag. Vi er ikke kun ansvarlige for klimaet, men også for borgernes velstand.
Sabine Wils
(DE) Hr. formand! Konsekvenserne af klimaforandringerne er tydelige i mange dele af verdenen. De seneste beregninger viser en global temperaturstigning på op til 4 °C i 2060 og op til 10 °C i Arktis. Det er primært Europas sodemissioner, der er årsag til den betydelig hurtigere smeltning af isen i Arktis - de bæres dertil med vinden. De rige industrilande i EU er nu forpligtet til at støtte de fattigere lande økonomisk, så der kan træffes øjeblikkelige foranstaltninger for at imødegå konsekvenserne af klimaforandringerne. Der er behov for 100 mia. USD om året fra 2010 til 2050. Af det beløb vil det være rimeligt, hvis EU stod for de 30 mia. USD.
Teknologioverførsel må heller ikke blive begrænset af patenter, for så strømmer nogle af pengene ganske enkelt direkte tilbage til virksomhederne i industrilandene. EU er forpligtet til at gå forrest på klimakonferencen i København.
Paul Nuttall
Hr. formand! Jeg har lige hørt en kollega fra Den Socialdemokratiske Gruppe tale om Grønland og om, at isen smelter i Grønland.
Der er noget, jeg gerne vil spørge om i den forbindelse. Hvorfor kaldes Grønland for Grønland? Er det måske, fordi Grønland engang var grønt, da verden var varmere?
Det britiske folk er tilsyneladende af den overbevisning, for en nylig meningsmåling i avisen "The Times" viser tydeligt, at det britiske folk ikke længere tror på såkaldt menneskeskabt global opvarmning.
Briterne er kloge, og de er klar over, at politikerne har overtaget miljøforkæmpernes dagsorden. Den bruger de kynisk til at hæve skatterne og udøve kontrol, og nu bliver den så også brugt af EU til at retfærdiggøre Unionens eksistens.
I denne uge har vi også oplevet en skandale med et af de førende klimaforskningscentre i Det Forenede Kongerige, der rådgiver regeringen, og som er blevet taget i at ændre data og kvæle debatten. Det er ganske enkelt en skændsel.
Jeg ser frem til klimatopmødet, når den politiske klasse sidder omkring bordet og forlegent undgårat nævne det unævnelige, nemlig at kloden faktisk ikke er blevet varmere inden for de seneste 10 år.
Pilar del Castillo Vera
(ES) Hr. formand! Først og fremmest vil jeg gerne anerkende indsatsen og også den begejstring, der er blevet udvist af Kommissionen og Rådet og selvfølgelig også af Parlamentet i den lange periode, der er blevet arbejdet med programmet til bekæmpelse af klimaforandringer.
Efter min mening er der en række ting, som bliver afgørende for den vej, vi vælger. For det første skal alle lande deltage, især de store forurenere. For det andet ser det på baggrund af alle de oplysninger, vi har, ud til, at det bliver svært at nå til enighed om en juridisk bindende aftale i København, på samme måde som aftalerne om procentdelen af emissioner selvfølgelig er det.
Dette bør dog ikke få os til at opgive, for pessimisme er blot et udtryk for ikke at se virkeligheden i øjnene. Modsat er optimisme et udtryk for at se virkeligheden i øjnene.
Hvad skal vi grundlæggende gøre i København? Vi skal selvfølgelig ikke glemme muligheden for at nå til enighed om en generel aftale. Eftersom vi er opmærksomme på situationen og de muligheder, der er, mener jeg imidlertid, at vi skal koncentrere os om gyldige sektoraftaler med bæredygtige mål. Jeg tænker her på en aftale om afskovning, en aftale om hjælp til vækstlande og udviklingslande, men endnu vigtigere en aftale om teknologioverførsel. Jeg synes også, det vil være en yderst god idé at få aftaler om at fremme programmer, således at industrierne, som bruger mest energi på verdensplan, kan indgå aftaler om emissioner, uanset hvilket land de befinder sig i. Det kunne også gøre vores økonomier mere konkurrencedygtige.
Endelig vil jeg gerne understrege, at optimisme er baseret på realisme, og effektivitet er baseret på fastsættelse af bæredygtige mål. Det skal altid være vores rettesnor.
Linda McAvan
Hr. formand! Parlamentet er igen blevet præsenteret for to taler af BNP og UKIP, og igen står de to sammen om deres tro på konspirationsteorier, hvilket viser, at der er meget lille forskel på dem.
Men her til formiddag vil jeg først og fremmest lykønske ministeren med hans uændrede ambitioner for topmødet i København og med at holde fast i idéen om en juridisk bindende aftale.
BBC rapporterer her til morgen, at det fra Det Hvide Hus forlyder, at man vil komme til København med en målsætning om at reducere USA's emissioner. De af os, der har truffet medlemmer af den amerikanske Kongres, ved, at der er en stor bevægelse under opsejling og derfor seriøs udsigt til lovgivning i USA. På den baggrund er der efter min mening stadig et reelt håb om en aftale i København.
Men topmødet i København vil kun være begyndelsen, for når vi kommer tilbage, skal vi i Europa fortsætte arbejdet med at reducere vores emissioner. Vi skal fortsætte med at investere i energieffektivitet, i vedvarende energi og i teknologier med lavt CO2-udslip. Jeg er glad for, at vi i sidste uge i EU blev enige om, at der skal investeres i teknologier inden for CO2-opsamling og -lagring, og at et af disse anlæg vil blive placeret i min valgkreds i Yorkshire ved Hatfield.
Jeg vil gerne takke hr. Dimas. Jeg ved ikke, om dette er sidste chance for her i Parlamentet at takke Dem for Deres arbejde som kommissær i de senere år, men Kommissionen har virkelig gjort et godt stykke arbejde med at placere Europa i førerposition, og Deres arbejde skal roses her i Parlamentet.
Vi ses i København. Vi ses måske også her til januar, men jeg ville bare gerne have det ført til protokols.
Endelig håber jeg, at medlemmerne af Parlamentet stemmer for en god beslutning om klimaforandringer, og jeg håber, vi vil forkaste de ændringer, der er blevet foreslået af den modsatte side af Parlamentet, som lader til at have et ønske om at udvande vores forpligtelser. De ønsker at reducere vores målsætninger, og de ønsker at kompensere for flere af vores emissioner. Hvis vi mener det alvorligt med klimaforandringerne, hvis vi ønsker en god aftale, er vi nødt til at forkaste de ændringsforslag.
Fiona Hall
Hr. formand! Jeg glæder mig over det svenske formandskabs positive og beslutsomme holdning og navnlig over ministerens beslutning om, at aftalen i København skal kunne opgraderes, så den også kommer til at omfatte overvågningsmekanismer, så den kan justeres i overensstemmelse med ny videnskabelig forskning.
EU's klimapakke, der blev vedtaget i december 2008, var vigtig, fordi den viste vores engagement i klimaforandringer, og det, der er blevet aftalt i de seneste måneder under det svenske formandskab, har også været vigtigt - især det omarbejdede direktiv om bygningers energimæssige ydeevne, der vil mindske CO2-fodaftrykket for både nye og renoverede bygninger.
Der er dog en åbenlys svaghed i Europas planer, og det er investeringerne. Det forbløffende faktum er, at USA, der ikke har vedtaget lovgivningen, har afsat mere end 100 mia. USD til ren energi, og Kina har afsat 200 mia. USD i sin økonomiske genopretningsplan, mens EU kun har afsat lidt over 50 mia. USD. Det skal vi huske på og ikke klappe os selv alt for meget på skulderen forud for topmødet i København.
Claude Turmes
(DE) Fru formand! Jeg har et konkret spørgsmål til kommissær Dimas. Hvis mine oplysninger er korrekte, er det følgende. Hvis vi i EU gennemfører de mål, vi har fastlagt for os selv - 20 % vedvarende energikilder inden 2020 og en stigning i energieffektiviteten på 20 % inden 2020 - viser EU's energimodeller, at dette alene vil sikre en CO2-reduktion på 18-21 % baseret på den fortsatte brug af kul- og gasfyrede kraftværker.
På det grundlag forstår jeg ikke, hvorfor vi bruger så meget tid på at drøfte opfyldelsen af et mål på 30 %, da vi nemt kan nå op på 30 eller 35 % ved at indføre energieffektivitetsforanstaltninger og vedvarende energikilder samt ved hjælp af emissionshandelsordningen og mindre CO2-udligning.
Jeg vil være taknemmelig, hvis hr. Dimas, som ægte konservativ, endelig vil rydde op i det rod, der er skabt af hr. Seeber, hr. Florenz og andre ved igen at bukke for de gamle industrier.
Ryszard Czarnecki
(PL) Fru formand! Jeg vil appellere til en erkendelse af proportionerne. Trods det, vi har hørt her, er dette ikke de vigtigste forhandlinger i menneskehedens historie, og faktisk afhænger menneskehedens fremtid ikke af disse forhandlinger, som nogle af vores kolleger har sagt. Beslutningerne om specifikke grænser i klimapakken blev ikke truffet på en præcis og detaljeret måde.
Det kan kun beklages, at det faktisk allerede er slået fast, at virkningerne af pakken, de finansielle virkninger, primært berører de fattige lande, de nye lande i EU. Beslutningen om at gøre finansieringen i denne henseende betinget ikke af indkomst pr. indbygger, men af forureningsgrænsen er en beslutning, der rammer økonomierne i de nye EU-lande, herunder mit land Polen.
João Ferreira
(PT) Fru formand, mine damer og herrer! En ensartet tilgang til problemet med klimaændringer, som går videre end blot at fastlægge mål for emissionsreduktion, kræver en realistisk forklaring af de metoder, de skal opnås med.
Det er efter vores mening væsentligt og kendetegnende, at flertallet af medlemmerne af Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed har afvist at medtage ændringsforslag i beslutningsforslaget om København, der går ind for en spredning af de instrumenter, der bruges til at opnå emissionsreduktionsmålene, så afhængighed af markedsbaserede instrumenter undgås, og behovet for at gennemføre en evaluering af effektiviteten af disse markedsbaserede instrumenter samt deres sociale og miljømæssige virkninger.
Den betydning, som EU tillægger markedsløsninger, er grundlæggende et politisk og ideologisk valg. Formålet med dette er at konstruere en ordning, som kan skabe milliarder, finansielle fantasiaktiver til fordel for et system, der tilsyneladende ikke har lært noget af den krise, som det aktuelt er viklet ind i.
Erfaringerne fra gennemførelsen af EU's emissionshandelsordning har fuldstændig miskrediteret værdien af markedsregulering og har med tydelighed demonstreret instrumenternes ineffektivitet og forkvaklethed.
Timo Soini
(FI) Fru formand! Vi skal beskytte arbejdstagere, små virksomheder og industrien. En miljøindsats er kun mulig i en sund økonomi. Kun hvis økonomien er sund, kan vi investere i miljøet.
Tingene vil ikke gå godt med de nuværende målprocenter. Den nuværende handel med procentdele, selv om jeg siger sådan som katolik, svarer til at sælge aflad, og det er ikke godt. Vi skal indføre et system med specifikke emissioner, som med biler, der sætter os til stand til at måle, hvad der er sket, og drage de relevante konklusioner.
Hvorfor kæmper venstrefløjen ikke for arbejdstagerne, ikke kun i Finland, men i hele Europa? Støtten til venstrefløjen smelter hurtigere end isbjergene. Der er andre muligheder: Der kan lægges afgifter på produkter, som overskrider bestemte emissionsgrænser. Hvis vi etablerer et system, hvor miljødumpning med oprindelse i udviklingslandene og de mindre industrialiserede lande ikke er mulig, kan vi beskytte arbejdspladser og overlegne produkter, og vi kan også gøre det i fremtiden.
Romana Jordan Cizelj
(SL) Fru formand! Jeg er optimist, og jeg er enig med den svenske minister Carlgren, der sagde, at det skal lykkes for os. For at det skal lykkes, skal vi dog også handle seriøst og forfølge vores mål på en klar og gennemsigtig måde.
Jeg vil først understrege, at reduktion af drivhusgasemissionerne er både et europæisk og et globalt mål. Lad os ikke gøre os til dommere over teknologier og give støtte til nogle, mens vi fordømmer andre. Når det kommer til teknologier, skal vi være upartiske. Vi skal lade dørene stå helt åbne over for brugen af lavemissionsteknologier og over for udviklingen af nye.
Vi må ikke tillade, at vores indsats for at bekæmpe klimaændringerne skaber rivalitet mellem de forskellige lavemissionsteknologier. Hvis dette skal lykkes for os, skal vi alvorligt overveje at bruge alle de tilgængelige teknologier.
Dernæst skal vi, EU's repræsentanter, sende et klart budskab på COP15: at der skal ydes flere penge til tredjelande, så de kan opfylde deres forpligtelser, og at bæredygtig udvikling kræver pakkeløsninger. Men hvordan skal vi forklare vores skatteydere, at vi har forpligtet os til at finansiere bæredygtig udvikling i tredjelande uden at kræve nogen form for forpligtelse fra dem, som ville sikre, at de bruger midlerne til de tiltænkte formål? Vi har brug for forpligtelser, og vi har brug for kontrol.
For det tredje gjorde jeg under en af vores forhandlinger i november Parlamentet opmærksom på, at vi skal sende et budskab til præsident Obama om, at vi ønsker, at han skal deltage i COP15. I morges hørte jeg, at hr. Obama har bekræftet sin deltagelse i København, og at han vil arbejde for vedtagelsen af bindende mål for emissionen af drivhusgasser. Det beviser efter min mening, at vores beslutning om at fastholde det politiske pres var den rigtige.
Endelig vil jeg komme med et klart budskab. Vi skal handle, og vi skal handle omgående. Vi ønsker en juridisk bindende aftale, og vi ønsker, at andre lande handler ansvarligt.
Saïd El Khadraoui
(NL) Fru formand! Jeg vil gerne tale om transportaspektet. Jeg mener, at transport og energi faktisk er de vanskeligste udfordringer i forbindelse med klimaændringer.
Det er et vanskeligt område, fordi det kræver, at vi genovervejer den logistiske tilrettelæggelse af vores handelssystem og den måde, vi bevæger os og rejser på. Vi skal naturligvis gennemføre en kombination af foranstaltninger, hvis vi skal opnå målene. De omfatter fortsat investering i forskning og udvikling, indførelse af strengere tekniske standarder, fastlæggelse og udbredelse af bedste standarder, gennemførelse af indregning af eksterne omkostninger med henblik på at skabe effektivitet i systemet og sikre lige vilkår mellem forskellige transportformer og naturligvis fastlæggelse af ambitiøse mål, der kan håndhæves på globalt plan. Dette er særlig vigtigt i forbindelse med luftfart og søtransport, hvor der stadig skal gøres betydeligt fremskridt, hvad angår bæredygtighed.
I den henseende må jeg sige, at de mål, som Rådet har udformet - en reduktion på 10 % inden 2020 for luftfart og en reduktion på 20 % for søtransport - faktisk ikke er ambitiøse nok. Jeg tror, vi kan gå endnu længere i denne henseende.
På den anden side bemærker jeg, at beslutningen henviser til spørgsmålet om at sælge halvdelen af emissionskvoterne ved bortauktionering. Det er i strid med det, som vi selv foreslog for to år siden, da vi havde 15 %, og jeg vil derfor fokusere på en ambitiøs aftale. Lad os sigte efter det.
Frédérique Ries
(FR) Fru formand! Vi forstår fuldt ud situationen, tonen er slået an, og minister Carlgren har endda kritiseret den udbredte pessimisme. Nedtællingen er virkelig begyndt for at redde topmødet i København og sikre, at de mest forurenende lande på jorden underskriver en ambitiøs aftale og forpligter sig over for de kommende generationer.
En aftale er en god ting. At opnå succes er naturligvis endnu bedre. Vi ved, at denne succes ubetinget afhænger af støtte fra industrilandene - primært Kina og USA - til den kommende Københavnsprotokol og den lige så nødvendige støtte fra udviklingslandene. I den henseende har Parlamentets Udvalg om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed ydet sin del ved at foreslå et beløb på 30 mia. EUR i årlig direkte støtte indtil 2020 med det formål at hjælpe disse lande i deres overgang til en økonomi med lavere CO2-emissioner.
Det bringer mig videre til noget, der efter min mening er en mangel i vores beslutning, nemlig den manglende overvejelse af indvirkningen af klimaændringer på menneskers sundhed. De har en afgørende indvirkning i henhold til opråbene og advarslerne fra WHO.
Jeg opfordrer derfor alle til at godkende de to ændringsforslag om dette spørgsmål, som jeg har fremsat til beslutningen.
Caroline Lucas
(EN) Fru formand! Der er kommet en ny film om klimaændringer med titlen "The Age of Stupid". Den foregår i 2055 og fokuserer på den eneste overlevende af en klimakatastrofe. Jeg kan ikke lade være med at tænke på nogle ord fra filmen, hvor skuespilleren ser tilbage på 2009 - til nutiden - og siger: "Hvorfor gjorde de ikke noget, da der stadig var tid, når de vidste, hvad de vidste dengang?".
Med andre ord: Hvorfor har vi ikke mønstret tilstrækkelig politisk vilje? Årsagen er delvis, at vi ikke taler nok om fordelene ved at skifte til en verden uden CO2-emissioner - millioner af arbejdspladser inden for grøn energi, de bedre isolerede boliger og den forbedrede offentlige transport. Det er det budskab, EU skal kæmpe for.
Selv det mest ambitiøse mål, som EU aktuelt foreslår - en reduktion på 30 % inden 2020 - vil kun give os en 50 % chance for at undgå de værste klimaændringer. Hvis De fik at vide, at der var en 50 % chance for, at det fly, De netop var ved at gå om bord i, ville styrte ned, ville De næppe gå om bord. Og alligevel taler vi om en langt højere risiko i København. Så mit budskab til Dem er: Vi skal være mere ambitiøse. Lad ikke eftermælet efter København være, at dette var "The Age of Stupid".
Paweł Robert Kowal
(PL) Fru formand! Endnu en gang hører vi konstant det magiske ord "succes" i forbindelse med et spørgsmål, som er meget vigtigt for EU. Formandskabet ønsker at opnå succes og ønsker det mere end noget andet. I mellemtiden er medierne i Europa fulde af oplysninger om, at topmødet i København ikke bliver en succes. Lad os tænke over, hvorfor det ikke bliver en succes. Det skyldes, at regeringerne har en fornemmelse af, at, hvis alt blev sagt klart, og hvis borgerne i EU's medlemsstater kendte konsekvenserne, hvis de kendte årsagerne til, at vi ønsker at træffe så vigtige beslutninger, usikkerheden omkring disse årsager og usikkerheden omkring konsekvenserne af vores handlinger, så ville de være imod det hele.
Jeg vil blot sige én ting, og det er det vigtigste - EU bærer ansvaret, EU's medlemsstater bærer ansvaret for det, der sker i verden, men de bærer først og fremmest ansvaret for deres egne nationer, lande og borgere, de mennesker, der sætter deres lid til det, vi gør, de mennesker, der også håber, at tingene vil udvikle sig godt i fremtiden. Det skal vi tænke over. Når vi ønsker at påtage os ansvaret for forholdene på globalt plan, og jeg vil ikke gå i detaljer her, så skal dette gælde alle i samme grad, nogle med hensyn til reduktion, andre med hensyn til miljøbeskyttelse og endnu andre med hensyn til noget andet - det er, hvad vi behøver i dag.
David Campbell Bannerman
(EN) Fru formand! I min engelske valgkreds blev det i denne uge opdaget, at forskere fra University of East Anglia angivelig har manipuleret med data i et forsøg på at bevise menneskeskabt global opvarmning.
Sikken en afsløring! Det er nu klart, at den videnskabelige enighed om den menneskeskabte globale opvarmning hurtigt svinder ind: 30 000 skeptiske forskere i Manhattanerklæringen, 600 forskere i en rapport til det amerikanske Senat og endda tyske forskere i en skrivelse til kansler Angela Merkel.
Forfatteren til FN's centrale rapport om dette, Sir Nicholas Stern, opfordrer os i mellemtiden til at blive vegetarer for at stoppe køers prutten. Måske det ikke kun er køerne, der er blevet gale.
Jeg er medlem af Udvalget om International Handel. Jeg er dybt bekymret over WTO-forhandlingerne, som indledes i denne uge. Jeg er bekymret over skredet hen imod grønne afgifter, der begrundes med sådanne urigtige påstande. Disse nye afgifter er ene og alene handelshindringer. De straffer de fattige og har overhovedet ingen berettigelse. Dette er blot miljøimperialisme.
Herbert Reul
(DE) Fru formand, mine damer og herrer! I forbindelse med klimaforhandlingerne har vi hørt mange forskellige synspunkter i Parlamentet, hvad angår årsagerne til og indvirkningen af klimaændringer. Jeg vil ikke komme nærmere ind på dette, men en række af mine kolleger, som har henvist til dette, har ret: Der er flere og flere nye holdninger blandt forskerne, og jeg mener, at vi skal drøfte disse nye holdninger på en fair måde.
Mit andet punkt er, at Parlamentet har vedtaget en klar holdning til topmødet i København. Det, der skal opnås, er også klart defineret. Det er også klart defineret, at alle her i Parlamentet skal varetage EU-borgernes interesser i enhver henseende. I disse forhandlinger skal vi sikre, at vi ikke ser ét projekt som det eneste politiske projekt, der er vigtigt for os. Jeg ville derfor ønske, at vi med henblik på København forsøgte at undgå at hengive os til trylleforestillinger eller kapløb om tal - som et andet medlem sagde - men i stedet så på, hvad vi håndgribeligt og effektivt kan opnå. Hvad kan vi opnå med kløgt? Hvad er konsekvenserne, også for den europæiske industri? Det skal vi også tænke over. Det er ikke det eneste kriterium, men det skal være et kriterium, og derfor håber jeg, at vi vil forsøge at opnå aftaler, der er så håndgribelige som muligt. Det kræver også retfærdighed og deltagelse fra de andre industrilande, så dette ikke kun bliver et europæisk projekt.
Et andet medlem påpegede også, at vores bidrag er 10 %. Resten af verden, vækstøkonomierne og udviklingslandene, skal betale deres del. Hvis vi ikke opnår præcise tilkendegivelser i denne henseende i København, ville det være bedre, hvis vi opnår politisk konsensus og tildeler mandater med henblik på at opnå specifikke aftaler i de efterfølgende måneder. Vi skal ikke redde ansigt ved at acceptere det formelle kompromis, der tilfældigvis kan sættes sammen i København, og bilde os selv ind, at det er et resultat, som automatisk fører til reduktioner på 30 %. Realisme og forhandlinger om konkrete forhold er, hvad der er behov for - så vil vi sandsynligvis kunne opnå fremskridt.
Teresa Riera Madurell
(ES) Fru formand! Bekæmpelse af klimaændringer kræver også en radikal ændring i energiproduktion og -forbrug. Vi har brug for en ny model, der afbalancerer de tre behov: forsyningssikkerhed, bæredygtighed og konkurrencedygtighed. Med den målsætning i baghovedet arbejder vi på en fælles tilgang.
2007 var et afgørende år, fordi vi fastlagde vores præcise målsætninger. Der blev vedtaget en beslutning om at forhindre temperaturen i at stige uafvendeligt, men den blev vedtaget i erkendelse af, at manglende handling ville skabe andre omkostninger for den globale økonomi, og at det ville være rentabelt at investere i energieffektivitet og vedvarende energi.
For at overbevise borgerne og markedet om vores stærke ønske om at opfylde disse målsætninger havde vi brug for en sund, stabil lovgivningsramme med henblik på at skabe retlig sikkerhed for investeringerne, hvilket er baggrunden for de seks lovgivningsinitiativer i forbindelse med den grønne pakke.
Udvalget om Industri, Forskning og Energi har ydet et betydeligt bidrag. Jeg vil fremhæve direktivet om vedvarende energi og de nylige aftaler om to meget vigtige direktiver: direktivet om bygningers energimæssige ydeevne og energimærkningsdirektivet. Disse er foranstaltninger, som involverer ændringer, men de ansporer også til økonomisk vækst gennem jobskabelse. De repræsenterer besparelser på 50 mia. EUR i forbindelse med import af olie og gas, millioner nye arbejdspladser inden for vedvarende energi og det samme antal inden for energieffektivitet inden 2020.
Miljøindustrien tegner sig nu for mere end 3 mio. arbejdspladser, og miljøteknologierne er en voksende del af sektoren med en omsætning på mere end 200 mia. EUR om året.
Vi har gjort meget i Europa. Det er ikke nok. Vi har brug for global handling. Socialdemokraterne i Udvalget om Industri, Forskning og Energi ønsker derfor, at de internationale forhandlinger kommer tilbage på forståelsens spor, så der kan nås en ægte global aftale i København.
(Formanden afbrød taleren)
Holger Krahmer
(DE) Fru formand! Den europæiske klimapolitik bør forlade drømmerierne og åbne øjnene for de internationale realiteter.
For det første var Kyoto et fiasko. Det var meget symbolsk, men sikrede ingen reduktion af emissionerne. For det andet er det umiddelbart inden København tydeligt, at de vigtigste lande i verden ikke er parate til at acceptere bindende mål for reduktioner. For det tredje skal politikken tage højde for en ny debat mellem forskerne. De samme forskere, der tilsluttede sig IPCC-panelets konklusioner for to år siden, taler i dag om de naturlige påvirkninger af klimaet - noget, som IPCC kategorisk afviste for to år siden.
Vi bør vide, hvor sikre vi kan være på, hvad der påvirker klimaændringer, inden vi træffer politiske beslutninger. Jeg opfordrer derfor til en ændring af strategien. Vi skal for det første tilpasse os de uundgåelige klimaændringer, mens vi samtidig sætter os ud over alle de ideologiske diskussioner om CO2 og søger efter internationale allierede med henblik på at intensivere forskningen i nye energikilder og rene teknologier.
Michail Tremopoulos
(EL) Fru formand! Vi befinder os ved et afgørende vendepunkt for jorden. Forskerne opfordrer via IPCC EU og medlemsstaterne til at forpligte sig til en reduktion af drivhusgasemissionerne på 40 % inden 2020 sammenlignet med niveauet i 1990. EU's aktuelle forpligtelser er kun 50 % af det, som IPCC's rapporter betegner som den absolutte minimumsforpligtelse.
IPCC er for klimaændringer, hvad Den Internationale Valutafond er for økonomien. Mit spørgsmål er: Vil Kommissionen nogensinde kunne afvige 50 % fra de målsætninger, som Den Internationale Valutafond anbefaler som absolutte minimumsværdier? EU ønsker endvidere at forøge målet for emissionsreduktion til 30 % i 2020, hvis andre industrilande forpligter sig til sammenlignelige emissionsreduktioner. I betragtning af den aktuelle situation, hvilke, hvilken type og hvilken størrelse af forpligtelser fra præcis hvilke lande er der behov for, hvis ovennævnte tilbud skal aktiveres? Præcis hvilke klimapolitikker revideres i det tilfælde, og hvilke forberedelser er det præcis gjort i den henseende?
Bogusław Sonik
(PL) Fru formand! Der har været uafbrudte forhandlinger, drøftelser og diskussioner om en international klimaaftale i flere måneder. I larmen af information, hvor nogle lande byder og konkurrerer med hinanden om at annoncere stadig mere ambitiøse mål, giver andre udtryk for store forventninger, mens endnu andre indtager en fuldstændig passiv holdning, og det er nemt at miste overblikket over det egentlige formål, som ganske enkelt er en historisk aftale.
For vi taler om bekæmpelse af klimaændringer - ændringer, der kan føre til en sand miljøkatastrofe. Vi taler om jordens fælles fremtid - fremtiden for os alle. Derfor er oplysningsindsatsen så vigtig. Jeg har indtrykket af, at de europæiske borgeres holdninger i stigende grad adskiller sig fra den politiske elites. Der er her en risiko for, at de forslag, der fremlægges i København, blot opfattes som en form for guddommeligt indgreb eller et produkt fra den politiske elite.
Vi skal arbejde for at oplyse borgerne, og Kommissionen bærer ansvaret for det. Bekæmpelse af klimaændringer må ikke opfattes som en af de rige landes griller, der ønsker at påtvinge andre deres synspunkter. På dette område skal Kommissionen og repræsentationerne efter min mening gennemføre en permanent politik for oplysning og uddannelse.
Der er også brug for en stærk politik, som støtter indsatsen for at finde effektive teknologier, der kan opfange den kuldioxid, som produceres, når kul bruges som energikilde. Denne teknologi bør tildeles samme politiske status som andre vedvarende energikilder. Dette bør være et prioriteret arbejdsområde for Det Europæiske Institut for Innovation og Teknologi, som vi for nylig har etableret i Budapest.
Endelig bør omkostningerne til etablering af en særlig fond, der skal støtte bekæmpelsen af klimaændringer, fordeles ligeligt mellem medlemsstaterne på grundlag af deres velstand.
Edite Estrela
(PT) Fru formand! Kun få dage inden København forekommer det vanskeligere end nogensinde før at nå frem til en juridisk bindende aftale. Vi vil få, hvad nogen allerede har kaldt en tovejsaftale, men det betyder ikke, at vi kan tillade os at være selvtilfredse. EU skal fortsat lede forhandlingerne og lægge pres på de andre parter.
København skal resultere i andet end blot en hensigtserklæring. København skal som et absolut minimum resultere i bindende politiske tilsagn og en plan, der sikrer, at en aftale efter Kyoto kan vedtages i juni 2010 i Bonn. USA, Japan, BRIK-landene og mange andre skal påtage sig forpligtelser, der er sammenlignelige med EU's, da EU's indsats alene ikke kommer i nærheden af at opfylde målsætningen om at begrænse temperaturstigningen til 2 °C.
Finansiering til udviklingslandenes tilpasning må ikke bringe millenniumudviklingsmålene i fare, navnlig ikke i de afrikanske lande, som er værst ramt af klimaændringerne.
København skal også hjælpe med at forandre det globale energiparadigme ved at støtte vedvarende energi og energibesparelse. Det er vejen til fremtiden - ikke kun for at bekæmpe klimaændringer, men også for at skabe job.
Vladko Todorov Panayotov
(BG) Fru formand! For to år siden tog Europa initiativ til at lede kampen mod klimaændringer. Der er fastlagt en lovgivningsramme på europæisk plan, og initiativerne til udvikling af den relevante teknologiske platform skal fremmes med henblik på at understøtte transformationen til en lavemissionsøkonomi. De europæiske ledere har høje ambitioner for forhandlingerne i København. Selv om betingelserne for en endelig aftale endnu ikke er på plads, er det vigtigt, at der skabes et fundament for global konsensus om en vellykket aftale. Efter min deltagelse i Parlamentets delegation til Washington som et led i forhandlingerne i København har jeg konstateret, at den økonomiske effektivitet af de planlagte foranstaltninger til bekæmpelse af klimaændringerne skal drøftes. Så snart alle deltagerne i forhandlingerne er blevet overbeviste om, at foranstaltningerne til bekæmpelse af klimaændringer vil have en gavnlig økonomisk effekt, og at deres økonomier ikke vil være sårbare, vil vi nå frem til en global strategi.
Françoise Grossetête
(FR) Fru formand! Alle håber på og beder i dag for en ambitiøs aftale i København, men det skal siges, at ambitionerne for topmødet i København faktisk er blevet udvandet i de seneste uger som følge af forbeholdene fra USA og Kina.
For at forhindre jordens temperatur i at stige med mere end 2 °C ved udgangen af århundredet skal alle lande være villige til at acceptere de samme forpligtelser, de samme bindende forpligtelser. Vi oplever dog noget af et kapløb om tal, et kapløb om finansiering, i vores forhandlinger. Jeg anmoder om, at Europa ikke optræder som en naiv forhandler, men en realistisk og fast forhandler over for de partnere, der ikke har ydet en væsentlig indsats for at reducere deres emissioner.
Det ville være uacceptabelt, hvis de mest ambitiøse landes indsats blev kompromitteret af kulstoflækager alene på grund af manglende eller utilstrækkelig indsats fra andre landes side.
Europa må ikke være naiv, hvad angår Kina og Indien. Det er rigtigt, at Brasilien og Korea allerede har besluttet at forpligte sig. Europa ønsker at foregå med et godt eksempel, men vi må ikke gøre det for enhver pris og slet ikke på bekostning af vores afindustrialisering.
Forhandlingerne skal udnyttes til at sætte skub i udviklingen af nye teknologier, til at sikre, at betydelige midler kan investeres i forskning og udvikling. Der er faktisk en risiko for, at europæisk viden for evigt går tabt til lande, der nyder godt af teknologioverførsel. I København er det derfor nødvendigt, at vi fastlægger betingelserne for varig udveksling mellem lande på grundlag af gensidige interesser, samtidig med at vi beskytter de europæiske virksomheders investeringer i forskning og udvikling.
Succes vil blive opnået i form af øget udbredelse af teknologier i udviklingslandene til gengæld for anerkendelse af intellektuelle ejendomsrettigheder og åbningen af deres markeder for disse teknologier.
Når alt kommer til alt, har vi i Europa en utrolig mulighed for - ud over at bekæmpe af klimaændringerne - at lancere et ægte teknologisk program, som kan stimulere innovation og dermed skabe nye arbejdspladser.
Gilles Pargneaux
(FR) Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær! Tillad mig at tale om et par vigtige punkter vedrørende vores beslutning og de forhandlinger, vi om få uger gennemfører i København.
For det første med hensyn til det første punkt: bekæmpelse af temperaturstigningen. Tidligere hørte jeg flere af mine kolleger undervurdere omfanget af den globale opvarmning. Det skal dog erindres, at mange hundrede millioner mennesker i verden som følge af denne stigning vil blive, hvad der kan kaldes ofre for klimaændringerne. København skal standse denne temperaturstigning.
For det andet skal vi give os selv en bindende aftale, som anfører, at emissionerne af drivhusgasser skal reduceres med 30 % inden 2020 og med 80 % inden 2050.
Vi skal også sikre, at vi garanterer en form for klarhed, hvad angår finansiering. I vores beslutning foreslås det at yde 300 mia. EUR til de fattigste lande i de næste 20 år. Vi skal gå endnu videre end det. 500 mia. EUR er også blevet nævnt, og også i denne henseende skal vi, EU, foregå med et godt eksempel.
Vi skal også indføre en global CO2-afgift med mulighed for afgift på finansielle transaktioner. Til sidst vil jeg sige, at jeg er meget overrasket over dobbeltspillet fra mine kolleger fra Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater), hvad angår det, der er blevet sagt i mit land, Frankrig, af republikkens præsident og igen her til morgen af minister Borloo.
Werner Kuhn
(DE) Fru formand, mine damer og herrer! Uanset alle de noble målsætninger for konferencen i København, hvad angår klimabeskyttelse, må vi naturligvis ikke glemme, at vores Europa med dets virksomheder og forretninger hver eneste dag konkurrerer med de største økonomiske og handelsmæssige modparter i Nordamerika og Sydøstasien. Det gælder både industriel produktion, energifremstilling og i særlig grad transport.
Mange transportvirksomheder er globale aktører. Hvis de skal være konkurrencedygtige, skal alle inden for området have samme muligheder. Det betyder, at klimabeskyttelse ikke må koste penge. Vi er i Europa i sandhed pionerer, når det drejer sig om at reducere drivhusgasserne i transportsektoren. Jeg vil blot her minde Dem om, at vi i Parlamentet har vedtaget, at vi vil arbejde for at få navnlig luftfart, men også søtransport inkluderet i emissionshandelsordningen.
Jernbanetransport er blevet nævnt. Jernbanetransport er via miljøafgiften på energifremstilling bestemt blevet inkluderet i foranstaltninger til CO2-reduktion, mens vejtransport er inkluderet via forskellige mulige former for vejafgifter. Vi skal også opfylde EU's tekniske krav, hvad angår katalysatorer gennem de skærpede europæiske standarder, Euro 4 og Euro 5. Hvis vi ønsker fremskridt inden for søtransport og luftfart, skal vi dog igen intensivere vores forhandlinger med de 20 bilag I-lande. Det, der hidtil har fundet sted inden for luftfart med ICAO, har ikke givet nogen resultater. Vi skal skubbe på med vores aktiviteter i denne henseende. Det er meget vigtigt, at dette drøftes på konferencen i København, og det samme gælder søtransport, der naturligvis også er meget miljøvenlig, når man ser på det konkrete energiforbrug pr. ton og km. I den forbindelse er det dog vigtigt, at vi også når til enighed med IMO om de fælles begreber.
Andres Perello Rodriguez
(ES) Fru formand! Jeg vil lykønske medlemmerne af Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed og dets formand, hr. Leinen, med det arbejde, de har udført, så vi i dag har en beslutning som denne, som vi skal vedtage med beslutsomhed. Vi må ikke stille os tilfredse med at sige, at det er nok med sektoraftaler, fordi det er det samme som at indrømme en delvis fiasko, hvis vi taler om noget, der kan betegnes som en restaftale.
Vi skal vedtage denne beslutning, som rummer tre noble forhåbninger. Den første er tydelig: at forhindre klimaændringer med håndgribelige forslag til reduktion af emissioner og en forpligtelse til finansiering, som aspirerer mod en bindende aftale, ikke en restaftale. Så er der også de to underliggende forhåbninger: Den første er at påbegynde arbejdet hen imod en fælles energipolitik - hellere før end siden - ligesom vi tidligere gav os selv den fælles landbrugspolitik, fordi vi havde brug for den. Endelig er der naturligvis forhåbningen om at genvinde borgernes tillid til politik og politikere, som mangler en del i Europa.
Succes på topmødet er derfor det samme som opfyldelse af de tre forhåbninger. Jeg opfordrer derfor formanden for Rådet til at bevare optimismen, lægge pres på og forhandle så meget som muligt for at trække de andre hen imod denne succes.
Jeg ved ikke, om lederne af denne flerpolede verden ønsker at gå over i historien for ikke at have været i stand til at opnå en bindende aftale, men jeg mener ikke, at jeg som medlem af Parlamentet sammen med alle repræsentanter for befolkningerne skal gå over i historien for ikke at have været i stand til i København at fremhæve vores bindende forpligtelse over for menneskeheden til at forhindre klimaændringer.
Anne Delvaux
(FR) Fru formand! Jeg vil først rose det svenske formandskabs indsats for at opnå en ambitiøs aftale i København trods den meget kraftige vind af pessimisme, der blæser over de kommende forhandlinger.
Personligt mener jeg ikke, at det i denne fase er realistisk at indrømme, at topmødet i København er dømt til at mislykkes, eller at det ikke vil resultere i en endelig aftale, der kan ratificeres af alle parter.
Lad os ikke give efter for pessimismen alt for hurtigt. Jeg opfordrer os indtrængende i denne fase til ikke at sænke vores ambitioner for hverken mål eller tidsfrister. Vi skal fortsætte med at tro på en omfattende, ambitiøs og bindende global politisk aftale, der baner vejen for indgåelsen af en retlig traktat så hurtigt som muligt. Det er virkelig for tidligt at nævne COP16 i december 2010 som tidsfrist.
Vi skal nu omsættes vores retorik til ægte politisk vilje. Vi skal afklare vores forpligtelse finansielt og med hensyn til støtte til udviklingslandene, navnlig i form af teknologioverførsel. I denne fase er en fuld og kollektiv forpligtelse fra EU afgørende.
Jeg bemærker endvidere på det nylige, men eksemplariske skub, som Brasilien, Sydkorea, Indonesien og navnlig Norge på papiret har tilført forhandlingerne gennem en kvantificering af deres ambitioner om at reducere deres forurenende emissioner.
Jeg kan forstå den fleksibilitet, der kræves af USA, som først nu er begyndt at tage klimaspørgsmålet alvorligt, men vi skal alligevel opnå bindende og ambitiøse kvantificerede forpligtelser på kort, mellemlang og lang sigt fra de største forurenere som f.eks. USA og Kina. Uden disse forpligtelser går vi imod en klimatisk, politisk og moralsk katastrofe.
Vittorio Prodi
(IT) Fru formand, hr. Carlgren, hr. Dimas, mine damer og herrer! Jeg vil her til morgen tale om en 84 år gammel missionær, fader Ettore Turrini, der har boet 59 år i den nordvestlige del af Amazonregnskoven. Han har altid kæmpet for at beskytte de oprindelige befolkninger og deres skov mod alle, som forsøgte at ødelægge dem af hensyn til kortsigtede interesser.
I sine rejser i skoven har fader Ettore været udsat for syv flyulykker, men han har arbejdet videre og har indhentet tusindvis af underskrifter gennem sine aktiviteter, som han nu vil give til præsident Lula, til en række ministre og til den italienske præsident Napolitano. Han har været utrættelig.
Vi mødtes sidste søndag, og jeg fortalte ham, at jeg var helt enig med ham, men at verden måske er ved at komme til fornuft og er begyndt at indse, at disse skove grundlæggende set er jordens lunger og er afgørende for det lokale miljø og for CO2-opsamling og -oplagring.
Jeg fortalte ham, at vi i København vil forsøge at finde ressourcer til kompensation til de lande, der bevarer regnskovene. Jeg fortalte ham, at vi indfører overvågningsinstrumenter - GPS og INSPIRE - der kan måle, hvordan regeringerne handler, og at vi inden 2030 vil sætte en stopper for skovrydningen.
I København kan vi gøre alt dette, og jeg deltager også i topmødet på vegne af fader Turrini.
Christine De Veyrac
(FR) Fru formand! Vi er alle klar over - og det har vi alle sagt - hvor vigtige forhandlingerne i København er, men selv om vi alle håber på en aftale, kan vi ikke acceptere en sådan for enhver pris.
Hvis betingelserne for en ambitiøs aftale ikke er til stede, håber jeg inderligt, at EU er i stand til at sige nej og afvise at skrive under på en discountaftale. De europæiske befolkninger, som vi repræsenterer i Parlamentet, forventer en aftale, som vil kunne bruges til effektivt at bekæmpe alle de klimaforstyrrelser, som vi hver dag kan iagttage omkring os. Europæerne vil ikke være tilfredse med reklamestunts med ukvalificerede hensigtserklæringer og uforpligtende mål, som kan tilsidesættes, så snart medierne retter lyset et andet sted hen.
De enkelte stater kommer til at forpligte sig i København!
EU kan som det eneste kontinent, der har haft en faldende udledning af CO2 siden 1990, og det eneste kontinent, der har indgået præcise, bindende og ambitiøse forpligtelser for fremtiden, ikke påtage sig denne store opgave alene. Hvis andre industrialiserede lande og vækstlande ikke ønsker at påtage sig deres del af ansvaret, bliver de nødt til at tage den fulde konsekvens heraf i form af indførelsen af en afgift ved EU's grænser for at beskytte vores erhvervsliv mod konkurrencen fra dem, der beslutter at holde sig uden for den globale aftale.
Vi europæere beder hver dag vores fremstillingsindustri om at yde lidt mere. Som bevis herpå vil jeg gerne nævne klimaforandringspakken, som blev underskrevet under det franske formandskab. Jeg vil også gerne nævne de nationale initiativer med incitamenter til indførelse af en miljøafgift i lighed med den kuldioxidafgift, som Gilles Pargneaux til min glæde netop bifaldt.
En af de største udledere af CO2 er transportsektoren - om end nogle transportformer såsom fly udsender færre drivhusgasser - og denne sektor bidrager i stigende grad til kampen mod klimaforandringerne. Det er imidlertid en sektor, som har lidt voldsomt under eftervirkningerne af krisen. Hvis sø- og lufttransport, sådan som jeg håber, indgår i forhandlingerne i København, mener jeg, at vi skal sikre, at de krav, vi stiller til det europæiske erhvervsliv, også stilles til erhvervslivet rundt om i de andre industrialiserede lande.
Den internationale offentlighed vil have blikket stift rettet mod sin herskende klasse, når den mødes i København. I dag siger vi til den: "Skuf os ikke".
Åsa Westlund
(SV) Fru formand! Andreas Carlgren advarede os om, at vi er omgivet af pessimister. Det er sandt nok, og jeg er glad for, at Andreas Carlgren ikke er en af dem. Den svenske statsminister, som er formand for Rådet, og den danske statsminister, der er vært for topmødet i København, er imidlertid at finde blandt disse pessimister. Begge disse konservative ledere har af kortsigtede partipolitiske årsager nedtonet forventningerne forud for klimatopmødet og dermed gjort det vanskeligere at nå frem til en god aftale. Det er flovt og ufattelig irriterende, for der bliver aldrig en bedre lejlighed, som Andreas Carlgren også sagde.
Der er især tre ting, som i København skal præciseres og gøres til juridisk bindende forpligtelser:
1. Den mængde, som hvert iland agter at begrænse sine udledninger med inden 2020. I henhold til videnskabelige vurderinger bør reduktionen være tæt på 40 %, hvilket ikke blot er opnåeligt, men også vil få os til at skærpe vores konkurrenceevne og skabe flere grønne job.
2. Hvad ulandene skal gøre for at begrænse deres udledninger, og dette gælder især Kina og Indien.
3. Hvor meget kortsigtet finansiering der skal skaffes til ulandene af de rige lande, og i hvilken form. Denne finansiering skal være et supplement til de ressourcer, som de rige nationer allerede har givet løfte om til bekæmpelse af fattigdom. I den forbindelse er det vigtigt, at det svenske formandskab også er rede til at ændre holdning og gøre en indsats for at forhindre, at de, der er hårdest ramt af klimaforandringerne, ikke også rammes af sult.
Eija-Riitta Korhola
(FI) Fru formand. I sidste uge blev der lækket nogle oplysninger. Kommissionen havde i al stilhed og i samarbejde med et antal medlemsstater taget initiativ til at gå efter en nedskæring på 30 % af udledningerne straks. Argumentet er, at prisen på kuldioxid kunne holdes på et rimeligt niveau - altså et niveau, der er fremmende for emissionsreducerende foranstaltninger - hvis nedskæringen var på 30 %. De store elproducenter, som har drevet lobbyvirksomhed for fuld kraft, er ovenud tilfredse med planen, som vil øge indtjeningen hos børsnoterede energiselskaber og samtidig gøre europæisk erhvervsliv sårbart over for CO2-lækage.
Jeg vil dog minde Kommissionen om, at EU's mål i henhold til emissionshandelsdirektivet om en nedskæring på 20 % kun vil blive hævet til 30 %, såfremt andre ilande gør en "sammenlignelig indsats", og hvis de mere udviklede ulande får nogle forpligtelser. At nå en politisk aftale i Købehavn vil stadig ikke være nok. Ikke desto mindre vil en juridisk bindende aftale heller ikke være nok, før alle lande har ratificeret den. Først efter ratificeringen vil EU kunne sige, om den betingelse, den stillede om en "sammenlignelig indsats", er opfyldt.
At gøre politisk enighed til en bindende aftale er ikke nogen lille bedrift, teknisk set. En juridisk aftale om den globale klimapolitik vil være formuleret præcist og omhandle hundredvis af spørgsmål med overskrifter som kvantitative mål for nedskæring af udledninger i ilande fra 2020 og frem, specifikke udledningsmål for ulandene fra 2020 og frem, finansiel støtte til ulande fra ilande, teknologiudvikling og -overførsel samt kulstofdræn og regnskaber herfor. Der er dusinvis af enkeltstående spørgsmål i forbindelse med alle disse områder, som landene skal nå til enighed om.
Den vigtigste overvejelse er imidlertid, at det kun er gennem en synkroniseret nedskæring af udledningerne, at vi kan garantere en samlet reduktion, og ikke ved at flytte dem rundt fra sted til sted og øge den samlede udledning. Derfor er den miljømæssigt ansvarlige politik at gøre EU's nedskæringer betinget af andres indsats. Ellers kan Günther Verheugens dystre forudsigelser om, at vi blot eksporterer forurening og importerer arbejdsløshed, vise sig at holde stik.
(Bifald)
Maria Da Graça Carvalho
(PT) Fru formand, hr. Carlgren, hr. kommissær! Det er afgørende, at klimatopmødet munder ud i en bindende politisk aftale. Denne aftale skal indeholde operative elementer, som kan iværksættes straks, og en tidsplan, som gør det muligt at udarbejde en juridisk bindende aftale i løbet af 2010.
Aftalen skal gælde alle lande, der undertegnede konventionen, og det er væsentligt, at alle forpligtelser med hensyn til nedskæringer af udledninger eller finansiering, er tydeligt fastlagt.
Mens ilandene på den ene side bør gå foran i bestræbelserne på at skære ned på drivhusgasudledningerne, har de økonomisk mere udviklede ulande også en rolle at spille med deres bidrag alt efter ansvar og evne. Man bør kræve en sammenlignelig indsats fra ilande og vækstlande med mere avanceret økonomi. Først da bliver det muligt at mindske forvridningerne af den internationale konkurrence.
Den nye aftale bør lette tilblivelsen af lavemissionsplaner på nationalt plan, understøttet af lovgivning. Forpligtelser, der indgås i sådanne nationale planer, bør bekendtgøres over for det internationale samfund og dermed være en garanti for større åbenhed i alle processer. Disse planer bør være obligatoriske for alle involverede lande med undtagelse af de mindst udviklede. Men hvis strategien skal føre til en reel tredje industriel revolution, som er baseret på lavemission, må vi indtage en helhedsholdning, som kan dække alle CO2-udledende sektorer.
Det er også væsentligt, at vi definerer finansieringsstrukturen, så den kan blive bæredygtig på både mellemlangt og langt sigt. Finansieringen skal komme fra den private sektor, kvotemarkedet og den offentlige sektor i ilandene, men også fra økonomisk mere udviklede ulande.
Med hensyn til fordelingen af finansieringen må det være uddannelse og tilpasning, der skal prioriteres, med særligt fokus på de mindst udviklede lande.
For at opsummere vil jeg gerne takke kommissær Dimas for det glimrende arbejde, han har lagt i denne sag.
Iva Zanicchi
(IT) Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg får den ære at deltage i den officielle delegation, som Parlamentet sender til København til FN's konference om klimaforandringer.
Efter de grundlæggende stadier i Rio de Janeiro i 1992 og Kyoto i 1997 vil arbejdet gå i gang den 7. december på en ny global klimakonference, som kunne vise sig at få historisk omfang. Jeg sagde med vilje "kunne", for i løbet af de sidste dage af APEC-topmødet synes USA og Kina at have besluttet sig for at ændre rækkevidden af mødet i København.
Der er imidlertid stadig tid inden topmødet, og det er i alles interesse at møde frem med specifikke målsætninger og programmer, så de store forventninger om yderligere fremskridt i kampen mod klimaforandringerne ikke skuffes.
Forureneren betaler-princippet må gælde for alle. Europa har altid haft en førende rolle, og klima- og energipakken fra sidste valgperiode er et tydeligt eksempel herpå. Vi har allerede sagt det mange gange: USA, Kina, Indien, Rusland og Brasilien må også påtage sig deres ansvar som de storudledende lande, de er. Hvis det ikke sker, vil vi have pålagt vores europæiske virksomheder nytteløse omkostninger, og frem for alt risikerer klimatopmødet i København uden bidrag fra disse lande at blive en forsømt chance.
Kampen mod klimaforandringerne er også en nødvendig forudsætning for at opnå - eller måske skulle jeg sige for bare at komme i nærheden af - millenniumudviklingsmålene.
Vi må bekæmpe ørkendannelse, klimaomvæltninger og voldsomme naturfænomener, hvis vi ønsker at halvere den yderste fattigdom, bekæmpe epidemier og sikre, at alle har adgang til vand, som er et væsentligt krav.
Elie Hoarau
(FR) Fru formand, mine damer og herrer! Topmødet i København er en historisk lejlighed til at ændre klodens skæbne.
Vi må træffe beslutninger, der er endnu mere bindende end dem, der blev taget i Kyoto. Derfor skal vi opfordre vores ledere til at skabe en international organisation som WTO, der skal være ansvarlig for regulering af klimaforandrings- og miljøspørgsmål, oprette en klimaforandringstilpasningsfond - naturligvis som supplement til den officielle udviklingsbistand - og indføre en CO2-afgift på sø- og lufttransport, som også skal lægges på finansielle transaktioner.
Vi kan tydeligt se det påtrængende behov for international miljøregulering og regulering af finansmarkederne og internettet. Vi har nu en lejlighed til at tage dette historiske skridt på miljøområdet. Lad os gøre det med størst mulig menneskelig inspiration, for ellers vil vi stå som en flok beslutningstagere, der ikke har begrebet, hvad det handler om.
Rachida Dati
(FR) Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer! Med knap to uger til topmødet i København er der stigende bekymring for, om klimaforhandlingerne giver resultat. Nogle siger endda allerede, at topmødet bliver en fiasko.
En række stormagter er stadig tilbageholdende med at vise, at de nærer de ambitioner, der er nødvendige for at klare klimaforandringerne. Ved i morgen at vedtage beslutningsforslaget om EU's strategi for topmødet i København skal vi som parlamentsmedlemmer vise, at vi først og fremmest er fast besluttede på, at topmødet skal munde ud i en aftale - en, der naturligvis er præcis, men også en, der frem for alt er bindende.
Desuden må det ikke være muligt at underminere eller betvivle den bindende karakter af den aftale, vi når frem til. Man kan ikke blive ved med at udskyde beslutninger, for så kan det være for sent, og derfor er der brug for at oprette en international miljøorganisation. Det forekommer i dag ikke blot at være nødvendigt, men også at haste, fordi denne organisations rolle som FN-organ vil blive at føre tilsyn med håndhævelsen af de forpligtelser, der er indgået i København.
Vi må kunne forvente mere åbenhed og mere ansvarlighed fra denne verdens stormagter, og det må gerne begynde allerede i København.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Fru formand! EU's medlemsstater i Centraleuropa støtter helhjertet EU's klimapolitiske målsætninger af den simple grund, at EU uden deres bidrag ikke vil kunne nå sine klimapolitiske mål. Faktisk indskrænkede disse medlemsstater i perioden 1990-2005 deres industriproduktion i et usædvanligt omfang. Derfor føler de nye medlemsstater, at det er meget vigtigt, at de spiller en rimelig rolle i denne henseende også fremover. Som følge heraf har de påtaget sig et yderst tungt økonomisk og socialt ansvar. I den globale emissionsnedskæringsaftale skal der tages hensyn til de nye medlemsstaters økonomiske slagkraft. Det er også meget vigtigt, at disse medlemsstater ikke mister redskaberne til at gennemføre grønne investeringer og udvikle vedvarende energikilder.
Rareş-Lucian Niculescu
(RO) Fru formand! Kommissionen og medlemsstaterne finansierede en undersøgelse, der blev offentliggjort for nylig, og hvori EU's klimapolitikker kritiseres for at begrænse sig til at reducere industriens drivhusgasudledninger uden at tillægge naturens evne til at opsamle CO2 betydning. På den anden side tyder denne undersøgelse på, at den intensive landbrugsmetode, som er udviklet i EU, bærer en stor del af ansvaret for klimaforandringerne.
Faktisk er denne undersøgelse en anklage mod europæisk landbrug. Hvis vi ønsker at tale om landbrug i denne sammenhæng, bør vi efter min mening nævne nogle andre ting også. F.eks. har europæisk landbrug en enestående rekord, hvad angår bidraget til nedbringelse af drivhusgasudledningerne, med en reduktion på 20 % i perioden 1990-2006. Med tanke på, at det samlede gennemsnit for denne periode var sølle 6 %, mener jeg, at det er forkert at sætte landbruget på anklagebænken to uger før klimakonferencen i København.
Marc Tarabella
(FR) Fru formand! Jeg har hørt meget om industrien under denne forhandling, og jeg vil nødig opleve, at man i København glemmer landbruget.
Jeg vil gerne følge op på min kollega hr. Niculescus bemærkninger og naturligvis bekræfte dem ved at sige, at landbruget ikke bør opfattes som en byrde, men som et potentielt redskab i fremtidens kamp mod den globale opvarmning.
Dette erhverv kan ikke køres ud på et sidespor, det kan end ikke ignoreres, da det - må jeg lige minde om - optager det meste af Europas landområde og har et enormt potentiale, hvad angår kampen mod den globale opvarmning. Landbruget skal derfor stå centralt i debatten i København, og jeg håber, at medlemmerne af Rådet og Kommissionen ikke glemmer det, men vil gøre sig til talsmand for os i København til december.
Catherine Greze
(FR) Fru formand, mine damer og herrer! Beskyttelsen af oprindelige folkeslag spiller en væsentlig rolle i kampen mod klimaforandringerne. Når det gælder miljø, fattigdom og sundhed, er det de første, der lider under klimaforandringerne.
Ud over følgerne af skovrydning og mineindustrien lider de under de falske løsninger, som ilandene foreslår. Biobrændsler er ikke et rent alternativ. De er til skade for de oprindelige folkeslags jord med det resultat, at de må flytte.
Og når vi fremmer rene teknologier, anvender de multinationale selskaber ældgamle teknologier for at sælge dem til en høj pris til de samme folkeslag, som opfandt dem. Jeg beklager, at der ikke er henvist til FN's erklæring om de oprindelige folkeslags rettigheder i det beslutningsforslag, der er fremlagt i dag.
Vi burde også have henvist til biopirateri og de oprindelige folkeslags ejendomsret i forbindelse med selvstyre som grundlæggende redskaber i kampen mod klimaforandringerne. Jeg vil tage fat på disse spørgsmål igen, når vi drøfter kommende beslutninger. Skovspørgsmålet handler ikke kun om CO2, men om menneskeliv.
Til sidst vil jeg gerne takke Rachida Dati for hendes beslutsomhed, og hvis jeg har forstået hende korrekt ...
(Formanden afbrød taleren)
Zoltán Balczó
(HU) Fru formand! EU har tungtvejende moralske grunde til at handle beslutsomt for at opnå en reduktion i emissionerne fra USA og Kina. Dette er baseret på det forhold, at EU og de 27 medlemsstater har opfyldt deres forpligtelser i henhold til Kyotoprotokollen. De tidligere socialistiske lande bidrog også massivt, med store omkostninger til følge. Sammenbruddet i deres sværindustri medførte et betydeligt fald i CO2-udledningerne, men vi har betalt en social pris for det. Det er derfor rimeligt, når vi påtager os internationale forpligtelser og skaffer finansiering, at der tages hensyn til dette forhold, nemlig økonomisk udvikling. På den anden side skal det være muligt - hvilket ville være rimeligt - at kvoter, som ikke er opbrugt, kan overføres til efterfølgende perioder, hvis de kunne bruges til miljøbeskyttelsesformål.
Elżbieta Katarzyna Łukacijewska
(PL) Fru formand! Beslutningen om EU's strategi for konferencen i København om klimaforandringerne er et meget vigtigt og ambitiøst dokument, men uden en global aftale vil topmødet ende i fiasko. Vi ved, at USA forsøger at fastlægge detaljer og de endelige niveauer for udledningsgrænser sammen med de internationale forhandlere, men der er meget, der tyder på, at de ikke vil kunne nå frem til en endelig beslutning før topmødet. Det siges også, at selv om der måtte blive forhandlet om grænser, så er det ikke sikkert, at den amerikanske kongres vil godkende dem.
EU's førende rolle er meget vigtig, men jeg har indtryk af, at det kun er EU, der har ambitioner. Spørgsmålet er derfor, hvad der ville ske, hvis USA ikke støttede den tærskel på 30 %, der måtte blive fastlagt. Hvilke mekanismer skal vi tage i brug for at sikre, at alle parter opfylder de forpligtelser, de indgår? Vil vi ikke i sidste ende stå som den ensomme kriger, der gør en enorm indsats med store omkostninger til følge, men uden nogen virkning på klimaforandringerne eller på nedbringelsen af CO2-udledningen?
David-Maria Sassoli
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Vi forbereder os på konferencen i København med en beslutning, der beviser vores bevidsthed om, at det er nødvendigt for alle geografiske områder af verden at være med, hvis vi skal fastlægge en politik til bekæmpelse af klimaforandringer. Desuden er det ilandenes ansvar sammen med ulandene ikke alene at fastsætte mål, der skal nås, men også at finde de ressourcer, der skal bruges for at nå dem.
I så henseende er der gjort et godt stykke arbejde i Parlamentet. Denne beslutning indeholder de specifikke virkemidler, og det er vigtigt, at vi har kvantificeret indsatsen. Tallet 30 mia. EUR, som vi har foreslået til støtte for initiativer i ulandene fra nu og til 2020, kan opfattes som et stort tal, selv om det er et minimum. I går bad FN's forhandler hr. De Boer om 10 mia. USD fra nu og til 2012.
Efter USA's og Kinas beslutninger påhviler det Europa at påtage sig et nyt ansvar og føre an i kampen mod klimaforandringerne.
Seán Kelly
(GA) Fru formand! Vi havde en vældig god debat under forhandlingerne i morges, og man kunne lære meget af alle talerne.
Der er bare tre ting, jeg gerne vil nævne. Hvis der ikke opnås en bindende aftale i København, bør Parlamentet og EU for det første bruge deres indflydelse til at udpege de lande, der er ansvarlige, med henblik på at iværksætte sanktioner over for dem, så de retter ind.
For det andet er der brug for et uddannelsesprogram for borgere, da mange af dem har viljen til at mindske deres CO2-fodaftryk, men måske ikke viden eller økonomiske midler til at gøre det.
For det tredje er finansieringen blevet nævnt gang på gang her til morgen. Spørgsmålet om finansiering er enkelt. Det er ikke et spørgsmål om, hvorvidt vi har råd til det, men om vi har råd til at lade være. Tiden går, og vi får ikke en ekstra chance. Det er nu, det skal gøres.
Mairead McGuinness
(EN) Fru formand! Mens der i øjeblikket skrues ned for vores forventninger til topmødet i København, må vi indse, at det samme ikke kan blive tilfældet med vores ambitioner. Hvis vi, som andre kolleger har sagt, kunne fremhæve de positive ting, både for økonomien og borgerne, i klimadebatten, kunne der måske skabes mere drivkraft - for der er jo positive sider af denne debat. Om end der muligvis ikke kommer en bindende aftale ud af topmødet i København, mener jeg ikke, der er tvivl om, at der er en bevægelse i retning af forandring, og vi skal sikre os, at dette momentum ikke tabes.
Med hensyn til arealanvendelse - landbrug og ændret arealudnyttelse - er det et område, der vækker megen bekymring. Naturligvis er landbruget ikke kun en del af problemet, men også en stor del af løsningen. Vi må kæde denne debat sammen med vores bekymringer for den globale fødevaresikkerhed. Svaret er nemlig at udvikle bæredygtige produktionssystemer, som kan klare klimaet og også skaffer os fødevaresikkerhed. Det er en central del af vores bekymring.
Franz Obermayr
(DE) Fru formand! Klimabeskyttelse og bæredygtig udvikling er emner, som - må man tro - berører os alle. Og dog kan der ikke ske tilfredsstillende fremskridt uden et tæt samarbejde, navnlig mellem de globale aktører. Mens USA og Kina afviser at fastlægge fælles, bindende mål for nedbringelse af drivhusgasudledninger, er det eneste, vi kan vedtage i København - som FN's ledende klimaforhandler rammende bemærkede - moralsk bindende resolutioner, med andre ord tandløse beslutninger.
Lad mig sige noget om atomkraft. Atomkraft er bestemt ikke løsningen på problemet. Fordelene er minimale, omkostningerne enorme, og risiciene meget høje. Jeg støtter derfor en resolution, som repræsentanten for min hjemregion Oberösterreich, der er atomkraftmodstander, har udarbejdet, og hvori EU opfordres til at indføre en afgift på atomkraft. Denne idé giver mening, fordi det ville betyde, at handelen med kvoter ikke falder ud til fordel for atomkraften.
Jolanta Emilia Hibner
(PL) Fru formand! Om nogle få dage vil verdens ledere, herunder repræsentanter for Parlamentet, mødes i København for at drøfte klimaforandringer. Nedbringelsen af drivhusgasudledningen er bestemt et meget vigtigt spørgsmål, men lige så vigtigt er det at beskytte europæisk erhvervsliv. Vi må ikke tillade en situation, hvor europæiske selskaber går ned, og produktionen forsvinder til tredjelande, som ikke begrænser deres CO2-udledning.
Vi bør også huske at beskytte vores teknologi og intellektuelle ejendomsret, og derfor må EU på topmødet i København spille en ledende rolle uden dog at sætte urealistiske mål for sig selv eller andre. Målet om at reducere CO2-udledningen med 30 % inden 2020 i forhold til 1990 uden støtte fra de største forurenere som USA, Indien og Kina synes vanskeligt at nå. Det er også tilfældet med bestemmelserne i beslutningsforslaget, som sigter mod at nå en reduktion på 80 % af drivhusgasserne inden 2050. En reduktion på 20 % af drivhusgasudledningen inden 2020 vil (...)
(Formanden afbrød taleren)
Liisa Jaakonsaari
(FI) Fru formand! Forhandlingen her har været meget interessant, og det forekommer, at Parlamentet er meget opsat på at støtte klimakonferencen i København.
Landbrugets betydning er også blevet understreget som en løsning på problemet. Jeg vil også selv gerne understrege, hvor vigtig skovpolitik og skove er, idet skovene er kulstofdræn, der optager kuldioxid. Det ser ud til, at USA tager gode nyheder med til København, og det er en betydningsfuld udvikling.
Nu må vi også begynde at tale alvorligt om, hvordan regningen for forebyggelse af klimaforandringer skal betales. Her er spørgsmålet om indkomstfordeling yderst vigtigt, fordi vi heller ikke kan få fattige borgere i Europa til at betale regningen.
Axel Voss
(DE) Fru formand! Jeg vil gerne opfordre den ansvarlige for forhandlingerne i København til at kæmpe for et succesrigt udfald. De ambitiøse mål er gode, og i sidste ende vil den indsats, vi yder i dag, også være et bidrag til morgendagen i henseende til at imødegå konsekvenserne og de fremtidige skader i form af migration og ødelæggelse af kystområder, eller ved at stabile regioner bliver ustabile som følge af klimaforandringer.
Vi bør også være et eksempel til efterfølgelse. Men hvis andre lande og navnlig stormagterne ikke trækker på samme hammel, bør vores indsats afstemmes derefter. Med det in mente vil jeg gerne pointere, at vores virksomheder allerede generelt bærer en temmelig stor byrde.
Der er et punkt mere, jeg gerne vil berøre, og det er, at vi også kæmper for EU's samlede troværdighed, så vi kan give den nye generation et argument for, hvorfor der er brug for EU.
Andreas Carlgren
Fru formand! Jeg vil gerne bringe min ærlige tak til Parlamentet for en lang og intensiv forhandling og også for den stærke og brede opbakning, der er blevet synlig under debatten. Det er blevet sagt, at den optimisme, vi nærer, skal være rodfæstet i realisme. Men jeg vil gerne gå skridtet videre og sige, at optimismen faktisk er rodfæstet i reelle erfaringer. Det er lykkedes EU at reducere udledningen. Vi har nedbragt den med halvdelen af, hvad vi - alt andet lige - behøver at nå inden 2020, og med en tredjedel, hvis vi sigter mod det, vi alle håber, bliver resultatet af aftalen i København, nemlig en nedsættelse på 30 % af EU's samlede udledning. Det skyldes navnlig, at vi har fastlagt fælles regler i en internationalt bindende aftale, nemlig Kyotoprotokollen. Derfor har vi været så stærkt opsatte på at sikre, at Københavnsprocessen fører til en juridisk bindende aftale. Det kommer ikke til at ske allerede i København. Vi skal blive enige om hele indholdet af aftalen. Så kommer den tekniske del, som omfatter omskrivningen af aftalen til en juridisk bindende tekst. I EU ønsker vi, at det skal ske inden for nogle måneder efter konferencen i København.
Jeg vil også gerne sige, at den globale finanskrise absolut ikke havde noget at gøre med, at vi brugte for mange penge på at redde klimaet. Tværtimod er store grønne investeringer også led i de økonomiske forandringer, med andre ord bevægelsen mod en grønnere økonomi, som også vil føre både rige og fattige lande ud af den økonomiske krise. CO2-markederne skaber faktisk plads til investering. De sikrer, at forureneren betaler, at vi lægger et loft over udledningerne, og at pengene, som forureneren betaler for emissionerne, også kan overføres til ulandene til grønne investeringer der. Det bliver der sommetider sat spørgsmålstegn ved. Man undrer sig over, at vi skal investere i mekanismen for bæredygtig udvikling (CDM), men det er ikke desto mindre præcis, hvad det handler om, nemlig at forureneren skal betale for grønne investeringer i ulandene. Jeg synes, det er godt og vigtigt, men vi må også revidere disse regler, så miljøvirkningerne bliver endnu større og tydeligere, og vi kan få endnu større vished for, at virkningen også når ud til de fattigste.
En aftale vil også være nødvendig for at hindre CO2-lækage. Den bekymring, der har været, må derfor omskabes til en endnu større forpligtelse til at føre aftalen ud i livet.
Endelig synes jeg, det skal siges højt og tydeligt, at det vil være en fiasko, hvis en aftale i København ikke er nok til at tillade EU at komme op på 30 %, eller med andre ord, hvis vi får så udvandet et resultat, at EU anstændigvis ikke kan gå op på 30 %. Derfor skal det også siges højt og tydeligt, at en ringe aftale er værre en ingen aftale. Derfor har EU sat overliggeren så højt. Derfor arbejder vi så hårdt lige nu på indholdet. Det er også, fordi vi er bevidste om, at det er det højeste niveau, vi er nødt til at nå op på, hvad angår to-graders-målet. Vi ved, at vi faktisk allerede oplever uacceptable resultater i dag. Spørg bare f.eks. Maldivernes regering, som for nylig holdt et regeringsmøde under vand for at illustrere de konsekvenser, der stort set vil være uundgåelige i visse dele af verden. Så vil det være kynisk ikke at træffe meget alvorlige forholdsregler. Verden har ventet længe nok. Det er på tide, at vi når frem til den nødvendige aftale i København for jordens skyld. Derfor er Parlamentets og hele EU's engagement også så vigtigt.
Stavros Dimas
Fru formand! Det har været en meget interessant forhandling med nogle usædvanlige og konstruktive indlæg. Utallige synspunkter på forskellige spørgsmål er blevet fremført. Der er selvfølgelig nogen, der er uenige. Men f.eks. forstår jeg ikke, hvorfor nogen kan være imod ren, grøn, ikkeforurenende industri baseret på nye teknologier, som giver gode resultater. Og dog har jeg endda hørt det sagt i dag. Jeg kan ikke forstå, hvorfor nogen skulle foretrække forurenende, traditionel industri, som - hvis den da overhovedet tjener penge - har overskud, fordi den ikke betaler for forureningen. Dette overskud vil imidlertid være kortsigtet, fordi sådanne industrier ikke kan bevare konkurrenceevnen. Men i et demokrati og i et demokratisk parlament kan alle synspunkter blive hørt.
Jeg vil også gerne kommentere World Environmental Organisation. Denne organisation, som især Frankrig, ved jeg, har sat stort ind på at oprette, var faktisk en af vores ambitioner, og jeg håber, den bliver en realitet i løbet af nogle år. Der er uden tvivl brug for sådan en organisation, så der på internationalt plan findes en miljøorganisation, der kan forvalte miljøspørgsmål på samme måde som økonomiske og sociale spørgsmål, og som også vil sikre en bedre koordinering af internationale miljøaftaler. Det kan ske forholdsvis nemt ved at opgradere det eksisterende FN-miljøprogram, og der foregår da også bestræbelser i denne retning.
Jeg vil også gerne nævne Kyotoprotokollen, som mange henviste til. Jeg er tilfreds med EU's indsats, fordi de 15 lande, som har det fælles mål at reducere CO2-udledningen med 8 % i perioden 2008-2012, når dette mål, mens EU-27 med de 10 nye lande, som har et mål, og Cypern og Malta, som ikke har, også vil nå målet. EU har dermed det moralske argument, at vi holder ord, og det er uden tvivl lykkedes os takket være de foranstaltninger, som vi har truffet enten på nationalt plan eller EU-plan, og som omfatter ordningen for handel med kvoter for CO2-emissioner.
Jeg må understrege, sådan som Andreas Carlgren sagde, at EU vil opnå en endnu større reduktion, end vi oprindelig lovede at opnå på baggrund af vores prognoser, samtidig med at vi opnår økonomisk vækst. Jeg vil citere en enkelt statistik: Mellem 1990 og 2007, som vi har statistikker over, var den økonomiske vækst på 44 %, og nedsættelsen af CO2-udledningen på 5 % for de 15 lande og 9 % for de 27 lande. Naturligvis siger prognosen, at vi inden 2012 skal være nået et stykke over målet, hvilket vil gøre det lettere at nå målet om en nedsættelse på 30 % inden 2020.
Det skal bemærkes, at vi i 2008 også nåede en betydelig reduktion på 1,6 % af udledningen af drivhusgasser i EU samtidig med en fortsat økonomisk vækst, og det var kun i sidste del af 2008, at vi blev ramt af den økonomiske krise, der også havde en indvirkning på drivhusgasserne.
Der er kun nogle få dage tilbage, og jeg bønfalder alle om at fortsætte indsatsen og udvide de bilaterale kontakter. Efter høringer foretaget af ECOFIN, Rådet for miljøministrene og Det Europæiske Råd har vi nu klare instrukser om at fremme specifikke forslag om finansieringskilder, operative strukturer og de kriterier, der skal anvendes for at bestemme seriøse bidrag fra alle parter. Lad os forsøge i den tid, der er tilbage, at udnytte disse midler på den mest effektive måde.
Der er bred enighed om, at der er behov for en indsats på globalt plan for at nå to-graders-målet. Der er en generel overbevisning om, at fundamentet for en klimaaftale for perioden efter 2012 vil og skal lægges i København. Dette fundament består primært af ilandenes ambitiøse forpligtelser til at reducere udledningerne, også USA, tilstrækkelige foranstaltninger truffet af ilande til at mindske stigningerne i udledningerne og finansiel bistand til ulande, så de kan moderere deres udledninger og tilpasse sig klimaforandringerne.
Vi nærmer os målstregen i fuld fart. Lad os udnytte Københavntopmødet bedst muligt og udmønte alle landes primære forpligtelser i en historisk aftale. Det, vi skal nå i København, er en vægtig aftale om alle elementer i Bali-handlingsplanen. Alle disse elementer skal der skabes enighed om i København på et bindende grundlag, og umiddelbart bagefter, i løbet af højst 3-6 måneder, skal lovgivningsprocessen gennemføres, så vi har den bindende aftale, som EU har søgt, og som vil sikre målet om at begrænse drivhuseffekten til 2 °C.
Efter min mening giver det sig selv, at medlemmerne af Parlamentet vil hjælpe til i de bestræbelser, der udfoldes i disse dage, særlig ved afgørende møder i København, og jeg vil gerne takke Dem for det og for den indsats, De allerede har ydet.
Formanden
Jeg vil gerne endnu engang minde medlemmerne om, at Blå kort-systemet, som Arbejdsgruppen om Reform af Parlamentet har opfundet, ikke gælder Kommissionen og Rådet, men kun for indlæg under forhandlingen fra medlemmer af Parlamentet.
Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed har fremsat beslutningsforslag om at afslutte denne forhandling.
Forhandlingen er nu afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen.
Luís Paulo Alves  
Ingen kan ignorere, at det haster meget med en international aftale efter Kyoto om en væsentlig nedbringelse af CO2-udledningerne.
Vi må sikre os, at jorden ikke bliver varmet op med mere end to grader. Hvis vi skal overholde det, skal den globale udledning reduceres med mindst 30 % over de næste 10 år. Menneskehedens fremtid afhænger af det, og tiden er ved at rinde ud. Dette er vores eneste chance for at afbøde virkningerne af klimaforandringerne, som allerede sætter sig mærkbare spor, og som kan blive det 21. århundredes alvorligste problem.
Da vi, der bor på øer, er dem, der bidrager mindst til disse forandringer, er vi alvorligt bekymrede.
EU skal fortsat spille en førende rolle og tale med én stemme på miljøområdet. EU skal bruge al sin politiske slagkraft til at sikre, at de globale stormagter når en fast aftale på det kommende klimatopmøde i København. At tage beslutsomme skridt og ændre den globale model for energiforbrug - som Portugal og Azorerne allerede har gjort - er helt afgørende sammen med investering i vedvarende energi og energieffektivitet.
Nessa Childers  
I de sidste dage har Irland været ramt af alvorlige oversvømmelser med ødelæggende virkning for almindelige familier, små virksomheder og landmænd på hele øen. Oversvømmelser som følge af, at Irlands andenstørste flod Barrow er gået over sine bredder, har betydet, at store dele af Carlow har stået under vand i fire dage! Syndfloden i nabobyen Kilkenny er den værste i 60 år! Selv om oversvømmelserne altid har været et kendt fænomen i Irland, er den stigende hyppighed og intensitet endnu en reel påmindelse om virkningerne af klimaforandringerne som følge af uansvarlig udnyttelse af vores miljø. Uanset hvad der sker på FN's klimakonference om mindre end to uger i København, vil de ekstreme vejrforhold, som f.eks. oversvømmelser i Irland, blive hyppigere. Vi må opbygge vores modstandsdygtighed over for følgerne af klimaforandringerne. Jeg opfordrer den irske regering til straks at ansøge om naturkatastrofebistand i henhold til Den Europæiske Solidaritetsfond. Det irske folk har først for nylig vist deres vilje til at være med i EU ved at stemme klart ja til Lissabontraktaten. EU skal på sin side vise vilje til at hjælpe det irske folk, herunder indbyggerne i Carlow og Kilkenny, ved at sikre hurtig behandling af katastrofebistanden.
Diogo Feio  
En politisk aftale i København er afgørende, men den skal være global. At sætte europæisk erhvervsliv i en situation, som er helt ude af proportioner med den situation, som andre ilande står i, ville være en fejl for økonomien og af ringe nytte i miljømæssig henseende. Den europæiske indsats bør sigte mod en aftale, som pålægger alle parter en forpligtelse.
Europa må også finde effektive og rimelige løsninger på spørgsmålet om finansiering. Det udelukker tanken om en afgift på internationale finansielle transaktioner (Tobin-afgiften) til finansiering af ulandenes tilpasning til klimaforandringerne.
Den type støtte, hvor nødvendig den end er, må ikke gives på bekostning af økonomi, handel og velstand.
Vi kan ikke se bort fra den omkostning, som sådan en afgift ville have for samfundet som helhed (øget skattebyrde med følger for alle skatteydere og borgere), og dens virkning på finansmarkederne (indskrænkning af den nødvendige likviditet og kreditstrømmen til virksomheder og privatpersoner).
Dertil kommer, at gennemførelsen af en global afgift ville medføre tekniske problemer og en kompleks administration. I en krisetid kan udvejen ikke være flere, nye afgifter, som det vil være vanskeligt at opkræve. Vi må glemme tanken om en ny afgift.
José Manuel Fernandes  
EU bør fortsat foregå ved et godt eksempel i kampen mod klimaforandringerne. Det er værd at notere, at EU har nået målet fra Kyoto og mere til.
Jeg mener, at aftalen i København om at reducere de globale CO2-udledninger bør være bindende. Med henblik herpå har jeg forelagt et ændringsforslag til Parlamentets beslutning om denne sag med anmodning om fastlæggelse af et internationalt sæt af sanktioner i den endelige tekst.
Jeg tror på, at aftalen skal være global, ambitiøs og med en klar tidslinje. Hvis vi ikke er ambitiøse, vil vi ende med et nytteløst instrument, som vil være endnu mindre effektivt end Kyotoprotokollen, som allerede indeholder bestemmelser om internationale sanktioner. Vi håber, at der vil ske en effektiv regulering, og at aftalen kommer til at indeholde en klausul om fornyet gennemgang, så den let kan ajourføres.
Vi må også sende et klart signal til vækstindustrierne i Asien. Og Kina og Indien kan ikke blive undtaget fra alt ansvar, når de producerer en stor andel af de globale emissioner, mens vores egne industrier strækker sig langt for at reducere deres udledning.
USA har et stort ansvar for at sikre topmødets succes. Jeg håber, at USA's præsident Barack Obama vil vise, at han fortjente Nobels Fredspris, for kampen mod klimaforandringerne vil bidrage til at skabe fred og glæde for alle nationer!
Adam Gierek  
Klimaet forandrer sig. Det er sket mange gange i tidens løb. Der er over 6 mia. mennesker på jorden, og hvad der engang var et ekstremt fænomen og gik upåagtet hen, er i dag indlysende. Hvad mere er: Omhyggeligt opbyggede infrastrukturer til f.eks. elproduktion og elforsyning svigter ofte, og følgerne er bl.a. strømudfald og nedbrud af it-net. Der er også problemet med ørkendannelse af store områder på jorden. Det forårsager en humanitær og økonomisk katastrofe. De første tegn er uroen i Somalia og forudsigelser om kommende konflikter om vand. Migrationsbølgen tager til. Vil disse problemer blive løst ved at begrænse CO2-udledningerne strengt? Nej.
For det første har ingen bevist, at det er CO2-udledningerne, der er årsag til klimaforandringerne. For det andet kan virkningerne af disse begrænsninger af CO2-udledningerne først forventes at slå igennem ved århundredets slutning. For det tredje vil begrænsningerne på CO2-udledningen blot svække menneskeheden økonomisk, og dermed vil katastrofen vokse. Med hensyn til handel med kvoter er det et asocialt forslag, og dets omkostninger vil skulle bæres af almindelige mennesker. Fortjenesten vil imidlertid blive strøget af finansverdenen, herunder spekulanterne. Af humanitære og sociale grunde er det derfor ikke det vigtigste at bekæmpe de højst usandsynlige årsager til klimaforandringerne, men at bekæmpe resultaterne af klimaforandringerne. Det er ikke et spørgsmål om at tilpasse sig klimaforandringerne, men om proaktiv handling. F.eks. er vandforsyningssikkerheden i mit land allerede en vigtig sag.
Rovana Plumb  
Den globale opvarmning giver allerede menneskeheden to store problemer: på den ene side behovet for at skære drastisk ned på udledningen af drivhusgasser og på den anden side behovet for at tilpasse sig virkningerne af klimaforandringerne. Da vi har at gøre med et globalt fænomen, og EU kun er ansvarlig for 10 % af verdens udledning af drivhusgasser, er det vigtigt, at vi når frem til en obligatorisk global juridisk aftale i København om to uger. Jeg bifalder, at præsident Barack Obama kommer til København med et mandat, herunder klare mål for emissionsreduktion, som USA vil forpligte sig til. For at tilpasse os virkningerne af klimaforandringerne har vi brug for en finansieringsmekanisme, der sætter nøjagtige tal på, hvor meget der skal investeres i grønne jobskabende teknologier - den jobskabelse, der er så nødvendig i krisetider.
Silvia-Adriana Ţicău  
Sigtet med den internationale klimakonference, som begynder i København den 7. december, er at udarbejde en aftale efter Kyoto, som vil få alle lande i verden til at reducere de forurenende udledninger. EU har ensidigt forpligtet sig til at nedskære emissionsniveauerne med 20 % i forhold til niveauet i 2005 og samtidig sikre, at 20 % af energien kommer fra vedvarende energikilder. Imidlertid skal disse bestræbelser koordineres med indsatsen fra alle ilande såvel som ulande. Energiforbrug og forurenende udledninger kan skæres hurtigt og billigt ned ved at sætte fart i energieffektiviteten på globalt plan. Derfor skal EU og medlemsstaterne øge energieffektiviteten, navnlig i bygninger og i transportsektoren. Hvis EU skal kunne reducere udledningen af forurenende stoffer fra energiintensive industrier i overensstemmelse med de indgåede forpligtelser, skal der skaffes de nødvendige finansielle midler til at modernisere Europas virksomheder. Det er den eneste måde, vi vil kunne fastholde produktionen på og dermed også jobbene i EU. Under EU's budgetgennemgang må vi sikre, at der stilles tilstrækkeligt med finansielle midler til rådighed for de foranstaltninger, der skal træffes til beskyttelse mod klimaforandringer og tilpasning til følgerne heraf. Udviklingen af en miljøeffektiv global økonomi vil generere nye investeringer, skabe nye job og højne levestandarden.
