Irak
Formanden.
Første punkt på dagsorden er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om Irak med efterfølgende forhandling.

Haarder
Hr. formand, jeg vil gerne takke for denne lejlighed til at drøfte dette særdeles aktuelle emne. Debatten falder på et tidspunkt, hvor der er voksende international opmærksomhed omkring Irak, og det er en situation, som snart sagt alle medier spekulerer i dagligt - også her til morgen, som vi sikkert alle har set.
Det er vigtigt at betone, at EU og de europæiske lande ikke har noget udestående med det irakiske folk. Historisk set har Irak bidraget på mange måder i regionen, og de irakiske flygtninge, der i dag lever i Europa, bidrager i de fleste tilfælde positivt i de lande, hvor de bor.
I 1990 valgte det irakiske regime imidlertid at invadere et lille og forsvarsløst naboland, Kuwait. En bred koalition af lande fra hele verden stod sammen om at afvise denne aggression.
Efter at det internationale samfund, med USA i spidsen, havde befriet Kuwait, indgik Irak en våbenhvile med en række betingelser for at afslutte krigen om Kuwait. Her accepterede Irak bl.a. at give afkald på alle sine masseødelæggelsesvåben og langtrækkende raketter. Så snart FN kan bekræfte, at Irak har levet op til sine forpligtelser til at destruere eksisterende lagre af masseødelæggelsesvåben og til at opgive udviklingen af nye masseødelæggelsesvåben, kan sanktionerne hæves.
Desværre har det irakiske regime i de seneste 12 år valgt ikke at samarbejde fuldt og helt om afvikling af landets masseødelæggelsesvåben og langtrækkende raketter.
I 1991 nedsatte FN's Sikkerhedsråd den første undersøgelseskommission, UNSCOM (United Nations Special Commission). Den blev budt helt uacceptable arbejdsvilkår fra det irakiske regimes side. Det kulminerede i 1998, hvor regimet nægtede at give UNSCOM yderligere adgang til irakisk territorium. Til afløsning af UNSCOM etablerede Sikkerhedsrådet ved resolution 1284 i december 1999 en ny overvågningskomité, UNMOVIC (United Nations Monitoring, Verification and Inspection Committee). Men heller ikke UNMOVIC har fået tilladelse til indrejse i Irak af de irakiske myndigheder på betingelser, som vil gøre det muligt for UNMOVIC at udføre sine opgaver.
I de seneste år har FN's generalsekretær, Kofi Annan, gjort en ihærdig indsats for at overtale det irakiske regime til at lade våbeninspektørerne løse deres opgave, så Irak kan overholde de mere end 10 år gamle våbenhvilebetingelser. Indtil videre har disse anstrengelser været frugtesløse. Irak fortsætter med at opstille nye krav og nye betingelser, det fortsætter med at modsætte sig at give ubetinget og uhindret adgang for våbeninspektørerne.
Den økonomiske og sociale situation i Irak er siden Golfkrigen blevet stadig værre. Børnedødeligheden i det centrale og sydlige Irak er i dag dobbelt så høj som før Golf-krigen. Ernæringstilstanden er generelt dårligere. Skolesystemet lider af mangel på materialer, og infrastrukturen og vand- og kloaksystemerne trænger til renovering og udbygning. Irak er gået fra at være et relativt rigt land med økonomisk vækst til at være et land med en skrumpende økonomi og en meget kritisk humanitær situation. Nøden rammer særligt de svageste grupper - kvinder, børn og fattige, samt de grupper, der ikke bakker op om Saddam Husseins regime.
Der ydes derfor fra internationalt hold meget betydelig humanitær bistand til Irak. EU's nødhjælpsprogram, ECHO, er den største enkeltdonor af humanitær bistand til Irak, men også FN-systemet, Internationalt Røde Kors og tilknyttede donorer er aktive på det humanitære område.
For at imødegå følgerne for den civile befolkning af sanktionerne er der etableret "olie-for-mad"programmet, som tillader Irak at supplere sin egen produktion af fødevarer og medicin ved import finansieret gennem landets olieindtægter. Sikkerhedsrådet foreslog allerede "olie-for-mad"programmet i 1991, men på grund af irakisk modvilje og forsinkelse blev programmet først iværksat i december 1996. Med Sikkerhedsrådets resolution 1409 af 14. maj 2002 reviderede FN "olie-for-mad"programmet. Indtægterne fra "olie-for-mad"programmet skal anvendes til fødevarer, medicin og andet udstyr til sundhedssektoren samt materialer og leverancer til civile formål i Irak, herunder udstyr til vedligeholdelse af oliesektoren. Med det reviderede "olie-for-mad" program, kan de fleste varer uden videre eksporteres til Irak, samtidig med at kontrollen skærpes med varer, der kan anvendes til fremstilling af våben, herunder masseødelæggelsesvåben.
Det internationale samfunds holdning til Irak-spørgsmålet varetages af FN's Sikkerhedsråd. FN's generalsekretær har i år haft flere kontakter med Iraks udenrigsminister i bestræbelserne på at bringe situationen ud af det nuværende dødvande. Den seneste kontakt var i går. Disse bestræbelser har dog endnu ikke ført til konkrete resultater.
EU's holdning er klar. Den blev senest udtrykt i en erklæring fra formandskabet på EU's vegne den 20. maj 2002. Det fastslås heri, at
"Den Europæiske Union ser positivt på møderne mellem den irakiske udenrigsminister, og FN's generalsekretær med henblik på at finde en diplomatisk løsning på spørgsmålet om masseødelæggelsesvåben i Irak baseret på Iraks fulde efterlevelse af Sikkerhedsrådets resolutioner og Iraks overholdelse af sine forpligtelser vedrørende nedrustning.
Den Europæiske Union bekræfter sin holdning om ubetinget respekt for FN's Sikkerhedsråds resolutioner. Den opfordrer Irak til ufortøvet at efterleve resolutionerne, herunder navnlig tilbagevenden af våbeninspektørerne til Irak som forudset i resolution 1284.
Den Europæiske Union støtter uden reservationer alle Sikkerhedsrådets og FN's generalsekretærs bestræbelser.
Den Europæiske Union byder vedtagelsen af Sikkerhedsrådets resolution 1409 af 14. maj 2002 velkommen. Den indebærer betydelige lempelser i FN's sanktionsregime over for Irak. Det nye "olie-for-mad"program tillader Irak en mere fri import af civile varer, samtidig med at det opretholder en streng kontrol med produkter med dobbelte anvendelsesmuligheder. En sådan kontrol er nødvendig i lyset af det internationale samfunds stadige bekymring for anvendelsen af sådanne produkter i programmet for masseødelæggelsesvåben eller konventionelle våben. Den Europæiske Union opfordrer Irak til fuldt ud at samarbejde med dette nye regelsæt, som bør kunne bidrage til at forbedre den humanitære situation til gavn for den irakiske befolkning."
Der har over sommeren verseret mange spekulationer i den internationale presse om et eventuelt forestående amerikansk angreb på Irak. Den amerikanske præsident har sagt, at USA ønsker et regimeskift i Irak. Det er hvad der ligger helt konkret. Præsidenten har også sagt, at man vil konsultere sine europæiske allierede og
partnere. Det er vi overbevist om i givet fald vil ske.

Patten
Hr. formand, jeg vil ikke bare stå og gentage det, ministeren i sin omfattende tale sagde om, hvordan den nuværende situation er opstået. Jeg vil således se bort fra de kommentarer, som blot ville være gentagelser. Dermed skulle endnu flere af de ærede medlemmer have mulighed for at deltage i denne usædvanligt vigtige og - hvad proceduren angår - næsten enestående forhandling.
Som ministeren sagde, har Irak i de seneste uger stået højere og højere på den internationale dagsorden. Situationen synes at udvikle sig dag for dag. Uanset hvor mange tvivlsspørgsmål der ellers er, står det klart, at risikoen for en ny alvorlig krise er stigende. Mange prominente stemmer, ikke mindst i Washington, har udtalt sig om fremgangsmåden over for Irak og problemerne med landets besiddelse og udvikling af masseødelæggelsesvåben. Mange væsentlige aktører, heriblandt europæiske regeringer, har givet udtryk for deres holdning. Se blot på dagens aviser.
Midt i denne regn af taler og artikler vil jeg gerne koncentrere mig om det, vi ved med sikkerhed, og som vi alle skulle kunne blive enige om.
Som det blev pointeret i baronesse Nicholsons glimrende gennemgang af den nuværende situation i Irak, som vi debatterede her i Parlamentet i maj - og jeg er for øvrigt enig i alt det, ministeren sagde om vores bekymring for det irakiske folk - kan der ikke herske nogen tvivl om ondskaben i det styre, Saddam Hussein står i spidsen for. Det blev slået fast med syvtommersøm i den fremragende betænkning, som vi drøftede i maj, omend mødeprocenten den dag var noget mindre, end den er her til morgen. Der er sket de forfærdeligste ting i de 23 år, han har siddet ved magten: krige, aggression og brutal intern undertrykkelse, herunder brugen af kemiske våben mod landets egen befolkning. Landet er fuldstændig blottet for grundlæggende menneskerettigheder og borgerlige rettigheder, og efter min mening kan et nyt og anderledes styre kun blive til gavn for det irakiske folk. Mon der overhovedet er nogen, der tror, de er bedst tjent med det nuværende styre, i Irak, i Mellemøsten eller i verden? Hans er ikke det eneste styre, som verden godt kunne undvære - der er masser af andre - men det står bestemt meget højt på listen.
Efter at FN's inspektører forlod landet i 1998, vedtog Sikkerhedsrådet i december 1999 resolution 1284, som ministeren henviste til, ifølge hvilken der blev oprettet en ny våbeninspektionsenhed, UNMOVIC, og hvori det blev specificeret, hvad Irak skal gøre, for at FN ophæver sanktionerne. F.eks. skal landet samarbejde med inspektørerne "på alle områder". Det betyder, at Irak bør give fuldstændig og ubegrænset adgang for UNMOVIC-inspektører til alle anlæg, alle arealer, alt udstyr og alle installationer - når som helst og uden at stille betingelser.
Men Irak har aldrig efterlevet denne resolution fra Sikkerhedsrådet - ligesom landet nægtede at samarbejde med FN op gennem 1990'erne, hvor Sikkerhedsrådet udstedte ni resolutioner - enten ved at nægte FN-inspektører adgang eller ved at stille umulige betingelser for deres arbejde. Europa-Parlamentet har aldrig været i tvivl om vigtigheden af, at FN arbejder for en bedre global styring af vores hårdt prøvede planet, og jeg tror ikke, nogen ønsker at gøre en undtagelse, når det gælder Irak.
Ifølge UNSCOM-rapporten fra januar 1999 er der grund til at tro, at det irakiske styre er i gang med at udvikle masseødelæggelsesvåben. Det er ikke kommissæren for eksterne forbindelser, der udtaler sig om dette, det er UNSCOM. Der er på nuværende tidspunkt ingen klare beviser, men det bør nævnes, at Iraks regering ikke har gjort det lettere for UNSCOM-inspektørerne at indsamle oplysninger. Hver gang jeg tænker over det, er der ét spørgsmål, der hele tiden melder sig: Hvis det irakiske styre ikke har noget at skjule, hvorfor hindrer det så FN-inspektørerne i at få adgang? Det spørgsmål er vist ikke helt urimeligt.
Uanset hvilket standpunkt man ellers har, mener jeg, vi kan drage to klare konklusioner i denne forhandling, som vil give anledning til lidenskabelig debat i de kommende uger og måneder.
For det første skal vi fortsat presse på for, at Irak overholder FN's resolutioner. Er der nogen her, der er uenig? Godt!

Vi har opnået konsensus. Det er muligvis endnu ikke tilfældet i andre lande, men i det mindste kan vi her i Parlamentet tage udgangspunkt i konsensus på dette område. Erklæringen fra EU's formandskab den 20. maj understregede EU's støtte til FN's sikkerhedsresolution 1284 og uhindret adgang for UNMOVIC-inspektører.
For det andet skal vi erkende, at forsøgene på at tvinge Irak til at samarbejde har en større chance for at lykkes, hvis de bakkes op af en så bred og effektiv koalition som den, der med stor diplomatisk snilde blev etableret i 1991, og som var med til at smide Iraks væbnede styrker ud af Kuwait efter deres uprovokerede invasion af landet. Vi skal også søge at skabe den bredest mulige internationale koalition, der kan sikre overholdelse af FN's resolutioner. Også dette forekommer mig ganske rimeligt.
Vi skal alle respektere FN's myndighed og international ret. Sikkerhedsrådet har udstukket retningslinjerne for håndtering af dette særdeles vanskelige problem, og alle nationer bør handle inden for rammerne af FN's beslutninger og resolutioner.
Endelig er der forholdene for Iraks befolkning. Det var et emne, som vi i høj grad debatterede på grundlag af det ærede medlems betænkning tilbage i maj - og det understreger vanskelighederne ved at tackle et regime, der er både ubarmhjertigt og hensynsløst. Siden Golfkrigen i 1991 har Fællesskabet været den størst yder af humanitær bistand til Irak. Vi har bidraget med over 270 millioner euro. I de sidste tre år har vi ydet bistand i størrelsesordenen 10 millioner euro om året. I 2002 giver vi omkring 13 millioner euro. Men virkningen af vores bistand mindskes af de begrænsninger, Saddam Husseins regime lægger på den.
Derfor hilser vi i høj grad FN's Sikkerhedsråds resolution 1409 velkommen. Det er den, som ministeren henviste til i maj, og hvorved der blev indført de såkaldte smarte sanktioner, som skulle begrænse Saddam Husseins muligheder for at udvikle masseødelæggelsesvåben, samtidig med at den begrænsede hans mulighed for at forringe kårene for Iraks befolkning.
Ved weekendens møde i Helsingør opfordrede Europas udenrigsministre til fuldstændig gennemførelse af FN's resolutioner og genoptagelse af inspektionerne -- uden nogen undskyldninger eller udflugter, uden hvis'er eller men'er. Det er helt klart den bedste fremgangsmåde.
Jeg vil gerne komme med et par personlige bemærkninger. Jeg håber, at de kommende ugers forhandlinger om, hvordan vi når disse fælles mål, ikke bare bliver ophedet, men også kaster lys over et par emner. Vi er nødt til at overveje, hvordan vi bedst kan begrænse produktionen og udbredelsen af masseødelæggelsesvåben.
Vi skal se på, hvordan vi med held kan fortsætte den internationale kampagne mod terrorisme på så bred en front som muligt. Vi skal arbejde for at bringe volden i Mellemøsten til ophør, få gang i fredsprocessen igen og oprette en palæstinensisk stat, der kan eksistere fredeligt side om side med Israel. Det er, hvad formandslandets udenrigsminister, Per Stig Møller, forsøger at gøre i Mellemøsten i denne uge. Med sig har han en meget overbevisende plan for, hvordan Europa mener, at fredsforhandlingerne kan komme i gang igen, og volden kan bremses.
Vi skal forhindre en splittelse mellem demokratierne i Europa og Nordamerika og den islamiske verden. Vi må og skal - selv om det ikke altid er lige populært - fremme udviklingen af aktivt demokrati, civilsamfundet og retsstatsprincipperne i alle lande, også dem i den arabiske verden. Vi skal tænke konstruktivt og overveje, hvordan vi kan retfærdiggøre det internationale samfunds indblanden i en selvstændig nations interne affærer. Vi skal også tage det op til overvejelse, om det globale regelsæt, der i det store og hele har styret vores forhold i de sidste 50 år, stadig er gyldigt, eller om der er behov for ændringer, og hvordan vi kan forbedre og styrke det.
Det er vigtigt, at Europas stemme bliver hørt, når det gælder alle disse spørgsmål, der får afgørende betydning for, hvordan vores verden kommer til at se ud i de næste årtier.
(Bifald)
Og så blot en lille eftertanke: Det er på sin vis ironisk, at forhandlingen om disse vidtrækkende spørgsmål ved starten på et nyt århundrede affødes af overvejelser om, hvordan vi skal tackle en diktator, hvis regime er indbegrebet af meget at det værste fra det sidste århundrede. Jeg ville ønske, jeg var lige så sikker på svarene som mange af dem, der for tiden udtaler sig så højlydt.
(Bifald)

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær Patten, kære kolleger, årsagen til denne debat og debatten i det internationale samfund er Saddam Husseins diktatoriske og forbryderiske regime. Ondets rod er Irak, ikke USA. Saddam Hussein har allerede - og det har både rådsformanden og kommissæren påpeget - tidligere anvendt masseødelæggelsesvåben mod sin egen befolkning og mod Iraks naboer. Han har overfaldet Kuwait. Hvis han fortsat opbevarer og producerer masseødelæggelsesvåben, udgør det en trussel mod Mellemøsten og hele det internationale samfund. Den, der vil forhindre en krig, må forhindre, at Saddam Hussein kan anvende biologiske, kemiske eller nukleare våben.
Saddam Hussein krænker folkeretten på forkastelig vis. Han er forpligtet til betingelsesløst og i uindskrænket omfang at tillade FN's våbeninspektører at kontrollere i Irak. Det er kravet fra Gruppen for Det Europæiske Folkeparti og De Europæiske Demokrater. Saddam Hussein skal opfylde FN's krav. Derfor må vi opretholde presset på den irakiske diktator. Hvis vi, europæerne, ikke er enige, vil han profitere heraf. Derfor er det ikke acceptabelt - det siger jeg ganske roligt - når den tyske forbundskansler taler om en tysk fremgangsmåde i dette anliggende. Det opmuntrer Saddam Hussein og svækker europæernes enighed og solidaritet. Kun hvis EU handler i fællesskab, vil vi få indflydelse. Der kan kun være én europæisk fremgangsmåde.
USA's præsident Bush har lovet sine allierede tætte konsultationer. Vi opfordrer vores amerikanske venner til at dele alle deres informationer med deres europæiske allierede. Vold kan kun retfærdiggøres, hvis alle andre midler svigter. Beslutnings- og handlingsmonopolet bør ligge hos FN. Militære midler bør kun anvendes, hvis alle midler svigter. Men også i et sådant tilfælde skal følgende spørgsmål besvares:
Vil den antiterrorkoalition, som præsident George Bush så imponerende samlede efter den 11. september, vil denne antiterrorkoalition bestå?
Hvilket koncept har vi efterfølgende for Mellemøsten? Jeg kan kun understrege med al tydelighed, hvad kommissær Patten har sagt, nemlig at vi har brug for en fredsløsning mellem Israel og Palæstina, en palæstinensisk stat, en israelsk stat, der begge lever fredeligt med hinanden.
Hvad er konsekvenserne? Hvilke konsekvenser har militære operationer for vores forbindelser til den arabiske og islamiske verden, som vi ønsker at leve med i partnerskab og, hvis det kan lade sig gøre, i venskab? Jeg ved, hvor vigtigt et svar på netop dette spørgsmål er, fordi jeg lige har besøgt Saudi-Arabien, Dubai og Qatar.
Disse spørgsmål kræver et svar. Her må vi finde frem til en fælles holdning sammen med USA. Også i USA slås man med disse svar - det forholder sig jo ikke sådan, at der kun findes vicepræsident Cheneys holdning, kun forsvarsminister Rumsfelds holdning, der findes også udenrigsminister Colin Powells holdning, også den tidligere udenrigsminister James Bakers holdning, også holdningen hos den tidligere sikkerhedsrådgiver for præsidentens far, Brent Skocroft. Derfor er der overhovedet ingen anledning til at indtage en antiamerikansk holdning i denne debat, for debatten føres på nøjagtig samme måde i USA, som vi fører den her i Europa. Det er vigtigt, at USA og EU i sidste ende finder frem til en fælles holdning.
Jeg anmoder om og opfordrer vores amerikanske venner til, at de ikke giver efter for fristelsen til at følge en unilateral fremgangsmåde, at de ikke handler på egen hånd. Det vedrører jo ikke kun det irakiske spørgsmål, det vedrører også spørgsmålet om Den Internationale Straffedomstol. Jeg opfordrer også alle parter, alle regeringer i EU til ikke at handle på egen hånd, men derimod til kun at handle, som hele EU handler. Jeg opfordrer også vores amerikanske venner til i andre anliggender, f.eks. med hensyn til Kyoto, kun at handle sammen med europæerne sådan som nu i denne sag, i Irak.
Jeg har indtryk af, at vores amerikanske venner også snarere betragter deres forbindelser til Europa som bilaterale forbindelser i forhold til Frankrig, Tyskland, Storbritannien, Italien og alle andre stater i stedet for at betragte EU som en helhed. Præsident Bush holdt jo en betydelig tale i den tyske Rigsdag i Berlin. Man kan være enig i stort set det hele, men begrebet Europæisk Union dukker ikke op i talen en eneste gang. Det viser, hvor vigtigt det er, at vi styrker vores dialog med den amerikanske regering!
Det ville glæde mig meget, hvis vi inden for en overskuelig fremtid inviterede den amerikanske præsident til at tale i Europa-Parlamentet, for det var præsident Reagan - så vidt jeg husker, var det i 1986 - der som den sidste amerikanske præsident talte i Europa-Parlamentet. Det ville alt sammen bidrage til en styrkelse af vores forbindelser til USA, vores amerikanske partnere og venner. Vi har brug for en styrkelse af dialogen med USA. Vi må i fællesskab afværge de farer, der udgår fra Saddam Hussein, og frem for alt må vi handle i fællesskab og i enighed som europæere, EU-stater, Den Europæiske Union som en helhed og i enighed. For hvis vi ikke er enige, vil Europa ikke få indflydelse! Derfor har det højeste prioritet, at vi optræder i fællesskab som Europæisk Union ude i verden.
(Bifald fra højre)

Barón Crespo (PSE).
Hr. Formand. hr. formand for Rådet, hr. næstformand i Kommissionen, mine damer og herrer, hr. Haarder, jeg ville ønske Dem tillykke som repræsentant for Rådet med Deres anvendelse af Europa-Parlamentets strikse regler om at være kort og præcis, men De er gået for vidt ved ikke at fortælle os, hvad der skete på mødet i Helsingør.
Jeg vil derfor tillade mig at stille det samme spørgsmål, som Patten stillede til medlemmerne af Parlamentet: Er Rådet enig? Er De enig i den udlægning af mødet i Helsingør, som Kommissionens næstformand gav? Disse spørgsmål er særdeles vigtige i denne debat. Grunden til, at jeg siger dette, er, at vi i løbet af sommeren oplevede, at den amerikanske præsident optrappede ordkrigen, hvilket på dette meget følsomme område indeholder tydelige risici.
Jeg mener, at det er nødvendigt at skelne mellem to forhold. På den ene side er der vores holdning til Saddam Husseins regime i Irak. Man kan ikke forsvare dette brutale, tyranniske diktatur, som ikke står i vejen for at myrde sin egen befolkning ved hjælp af undertrykkelse af både enkelte individer og grupper.

Men vi bør også se på den anden side af sagen. De nævnte de mangeårige sanktioner. De virker ikke efter hensigten. Ligeledes bør vi huske på, at vi i Europa har været i stand til at bekæmpe den nationalisme, som tidligere har været årsag til så mange ulykker. I den forbindelse plejede præsident Mitterand at sige, at nationalisme er krig. I Europa har vi overvundet nationalismen, men den arabiske verden er på et andet kulturelt stadie, og nationalistiske strømninger, stolthed og konfrontationer, hvor det er nødvendigt, giver mening. Vi bør derfor være meget opmærksomme på, hvad præsident Mubarak sagde om, at ensidig indgriben uden FN's støtte højst sandsynlig vil have en katastrofal indflydelse i hele Mellemøsten. De fremskridt, vi har gjort for at løse konflikten, er derfor overordentligt vigtige, og på det punkt mener jeg, at det danske formandskab er kommet med et vigtigt forslag, hvad angår dannelsen af en palæstinensisk stat. Det vil være fornuftigt, hvis formandskabet forklarede os dette. Vi må overveje det nøje, hvis vi skal undgå at blive anklaget for dobbeltmoral på dette område. 
Hvad angår den nuværende amerikanske regerings holdning, mener jeg, at Bush junior bør være opmærksom på, hvad hans far gjorde for 10 år siden. Dengang fik præsident Bush senior sammensat en meget bred koalition og handlede i overensstemmelse med FN-mandatet.
Jeg ønsker ikke at tale om den aktuelle debat i USA, men det er tankevækkende, og det er allerede blevet omtalt, at civile folk ser ud til starte et militærkup mod militæret, idet de folk, som har haft militærerfaring, bl.a. inden for dette område, er de mest tilbageholdende, når det drejer sig om spørgsmålet om Irak. Lad os håbe, at det forbliver en krig på ord.
Hvad angår vores relationer til USA, mener jeg, at det vil være fornuftigt, hvis præsident Bush kom til Europa, men vi bør også tale med den amerikanske Kongres, både om Irak-spørgsmålet, men også om Den Internationale Straffedomstol samt overholdelse af de forskrifter, der blev pålagt af WTO-panel-afgørelser og -resolutioner på vigtige område som den såkaldte Foreign Sales Act. Selv om disse spørgsmål ikke indgår i dagens debat, er det vigtigt for os at debattere med den amerikanske Kongres, som vores samtalepartner
Hvad angår spørgsmålet om Irak - og jeg er ivrig efter at høre Deres forklaring- bakker min gruppe op om den holdning, som Parlamentet stemte om den 16. maj 2002, fire dage før Rådet vedtog det. Vi mener, at fred og stabilitet i et område som Mellemøsten, hvor der er så meget spænding, kun kan gennemføres i FN-regi.
Jeg håber, at Deres redegørelse om den holdning, I nåede frem til i Helsingør, vil ligge på samme linje. Vi mener, at det er vigtigt at opretholde den humanitære bistand, og vi håber, at FN med Kofi Annan i spidsen vil få Irak til at overholde de internationale aftaler og give tilladelse til våbeninspektioner i landet. Vi mener, at det er den bedste løsning på problemet.
Watson (ELDR).
Hr. formand, Iraks diktator Saddam Hussein udgør en reel trussel. Han har tidligere anvendt masseødelæggelsesvåben til at undertrykke sit eget folk og i et forsøg på at inddrage Israel i en mere omfattende krig i Mellemøsten. Det er det internationale samfunds ansvar at standse Iraks udvikling af masseødelæggelsesvåben. Konsekvenserne af en eventuel krig kan imidlertid være så alvorlige, at min gruppe kun ser det som en sidste udvej.
At undgå krig er ikke ensbetydende med at lade Saddam Hussein slippe godt fra det, han laver. De, der opfordrer USA til ikke at iværksætte et forebyggende angreb mod Irak, er ikke eftergivende, som Donald Rumsfeld antyder, når han sammenligner George W. Bush med Winston Churchill. For mig er denne sammenligning endnu mere absurd, end da Dan Quayle sammenlignede sig selv med John F. Kennedy. Med en let omskrivning af senator Lloyd Bensons ord siger jeg "Donald, George W. Bush er ikke nogen Winston Churchill!". Det, vi skal lære af historien, er følgende: Churchill identificerede ganske rigtigt truslen fra nazisterne på et tidligt tidspunkt, men da han skred til handling, var det ikke en ensidig og forebyggende handling. Han satte en grænse. Han handlede med moralsk autoritet og international opbakning, da grænsen blev overskredet. Churchill bombede ikke Berlin i et forsøg på at styrte nazisterne på grundlag af mistanke mod Hitler, han handlede i samråd med sine allierede, da det stod klart, at han havde retten på sin side. For ELDR-Gruppen drejer det sig aktuelt om at få FN's våbeninspektører tilbage til Irak, ikke om at George W. Bush genoptager en gammel familiefejde med Saddam Hussein.
Den irakiske regering skal efterleve FN's resolutioner og give våbeninspektørerne betingelsesløs adgang. Når først de er der, skal inspektørerne have lov til at se det, de ønsker, når de ønsker det. Kun hvis Irak nægter at give inspektørerne adgang og på urimelig vis spænder ben for deres arbejde, og hvis inspektørerne finder bevis for, at Irak udvikler masseødelæggelsesvåben, kan det retfærdiggøres, at det internationale samfund skrider til yderligere handling. I det tilfælde skal de europæiske regeringer gøre det klart, at de går ind for en FN-støttet militæraktion. Hvis det kommer til krig, skal det internationale samfund handle i fællesskab, det skal ikke være USA alene. Der skal vedtages en FN-resolution, der sætter en tidsfrist for Iraks efterlevelse af resolutionerne. Der skal opbygges en bred international koalition, der også skal omfatte arabiske lande, hvis vi skal overbevise verdensopinionen om, at vi ikke ønsker et sammenstød mellem forskellige civilisationer. Som kommissæren sagde, ville det hele være meget nemmere, hvis USA udviste samme vilje til at løse krisen i Mellemøsten som til at fjerne Saddam Hussein.
Vi skal også nøje overveje, hvordan vi kan genskabe stabiliteten i regionen efter et eventuelt angreb. Den internationale koalition, herunder USA, må sætte ressourcer af til opbygning af nationen. Medmindre vi retablerer økonomien og samfundet og er med til at udvikle levedygtige politiske institutioner, kan et krigshærget Irak sprænges indefra og dermed udgøre en endnu større risiko for stabiliteten i området.
Vi kan ikke blive ved med at udskyde debatten og sige, at der ikke er nogen nært forestående beslutninger. Jeg vil gerne sige til rådsformanden: Hr. Haarder, det nytter ikke at sige, at EU's holdning er klar, og samtidig henvise til en udtalelse fra den 20. maj. EU's holdning er klar som mudder. Hvis den var klokkeklar, ville ambassadør Burghardt i Washington ikke beklage, at medlemsstaterne skinsygt vogter over deres egne kontakter til den amerikanske regering i stedet for at danne fælles front.
Ligsom ved FN's topmøde i Johannesburg får EU kun indflydelse, hvis vi handler som Europas Forenede Stater. Det er Deres opgave. Der skal skabes konsensus om, hvordan vi tackler truslen, der skal skaffes beviser for masseødelæggelsesvåben, og - frem for alt - så skal en eventuel aktion være baseret på international ret og det internationale samfunds moralske autoritet. Verden har ikke råd til den ustabilitet, der vil blive resultatet af et ensidigt og forebyggende krigseventyr i Irak.
Brie (GUE/NGL).
Hr. formand, vi er helt sikkert enige om, at det herskende regime i Irak uden tvivl er diktatorisk, træder menneskerettighederne under fode, tidligere har ført forbryderiske krige mod Iran, Kuwait og mod sin egen befolkning og i den forbindelse også har anvendt kemiske våben.
Hr. Haarder, det er for mig at se bemærkelsesværdigt og ikke blot et akademisk spørgsmål, når De her kun nævner krigen mod Kuwait. Hvorfor nævner De ikke krigen mod Iran, som havde et langt større antal døde? Svaret ligger efter min mening lige for. Krigen mod Iran var en krig, der dengang passede godt i Vestens kram. Det var Vesten, der havde rustet Hussein op, der havde banet vejen for ham til kemiske våben. Krigen mod Kuwait var en krig på diktatorens egen regning. Når jeg siger, at det ikke er et akademisk spørgsmål, så skyldes det, at vi leder efter nogle vanskelige svar i en meget, meget kompliceret situation. Hvis vi vil gribe fat om krigens rod, aggressionernes rod, må vi spørge os selv: Hvordan opstår sådanne situationer?
Der findes også et andet synspunkt. Hussein er en uappetitlig, men åbenlyst nu også militært svækket diktator. Nogle af de allierede i kampen mod terrorisme adskiller sig næsten ikke fra ham. Vi har i Iran et torturregime, der råder over kernevåben og har en kernevåbenstrategi, der ikke adskiller sig væsentligt fra USA's. Hvor overraskende! Præsident Bush gjorde i sidste uge nærmest kur til prins Bandar bin Sultan, repræsentanten for et af de mest reaktionære regimer på kloden overhovedet. Bringer det ikke troværdigheden af menneskerettighedspolitik, af sikkerhedspolitik i fare, hvis det er de allierede?
Jeg forventer følgende konklusion fra min gruppes side: Den, der virkelig ønsker demokrati, menneskerettigheder og sikkerhed, kan ikke kalde på krig for at få det gennemført og kan da slet ikke praktisere en magtpolitisk tvetungethed, der understreger det absurde i de mål, vi har forkyndt.
Dermed har jeg redegjort for det afgørende problem, sådan som min gruppe ser det. Vi er absolut og under alle omstændigheder modstandere af denne krig. Jeg bifalder dog, uanset hvad motivationen er, at kritikken af forberedelsen af denne krig er blevet meget, meget bred. Det er noget, som er langt, langt vigtigere.
Hvad angår holdningen på det seneste udenrigsministermøde, vil jeg gerne bemærke, at jeg har lært at værdsætte Dem meget her i Parlamentet, men det, jeg har hørt fra Dem i dag, fortæller mig, at De er fuldstændig fasttømret i Deres nuværende holdning. Det er utilfredsstillende for mig.
Jeg tror, at en fælles europæisk politik på dette område ville være en værdi i sig selv, i betragtning af hvor farlig den nuværende situation er. Her er jeg enig med hr. Poettering, en sådan politik er absolut nødvendig! Men jeg savner en sådan. Jeg tror, vi står over for en dyb krise i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i en central situation, hvad angår de internationale relationer. Men dette interessefællesskab kan heller ikke bare være vilkårligt. Efter min mening er det nødvendigt med alternativer til USA's kurs, unilateralisme, som jeg anser for stadig mere faretruende, og i øvrigt også kontraproduktiv, for USA. At imødegå denne fremgangsmåde er for mig derfor alt andet end antiamerikansk.
Vi mener for det første, at krigen skal forkastes på alle måder, og for det andet, at den umenneskelige og politisk kontraproduktive embargo med undtagelse af våbeneksporter skal ophæves, således at Iraks udelukkelse fra demokratisk udvikling kan mindskes. For det tredje skal FN's inspektører vende tilbage, men det skal ske på grundlag af det eksisterende mandat. For det fjerde har vi brug for multilaterale kooperative relationer og ikke en unilateral fremgangsmåde. For det femte har vi igen brug for en nedrustningspolitik. Man kan ikke ønske at nedruste andre gennem krige og samtidig selv opruste og så forvente, at der ikke finder en udbredelse af masseødelæggelsesvåben sted.
Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. formand, det er på tide - på høje tide endda - at hr. Patten afløser hr. Blair.

Pasqua (UEN).
Hr. formand, kære kolleger, ingen af de tilstedeværende ønsker at udtrykke støtte til Saddam Husseins styre. Der er således efter min opfattelse ingen grund til at bruge tid på at beskrive styrets negative sider.
Jeg vil gerne tage fat i enkelte af de spørgsmål, som har været fremme i formiddagens forhandling, og jeg vil tilføje et personligt synspunkt. Sidstnævnte først. Jeg må konstatere, at der ikke eksisterer en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik på europæisk plan. I øjeblikket har EU kun beskeden vægt, om nogen overhovedet, på dette felt. I øjeblikket er det reelt kun medlemsstaternes regeringer, der har mulighed for at gribe ind og forsøge at tale USA til fornuft. Jeg må imidlertid konstatere, og jeg er ikke alene herom, at der ikke hersker enighed medlemslandene imellem. Især må det konstateres, at Storbritannien systematisk indretter sig efter USA's holdninger, hvilket samtidig i betragtelig grad svækker de initiativer, vi måtte finde anledning til at iværksætte.
Herefter vil jeg tage fat i de spørgsmål, der har været fremme i formiddagens forhandling. For det første er det, som nævnt af kommissær Patten, for at undgå den katastrofe, der truer, helt afgørende at søge at fremme en bred alliance, som sikrer, at USA kun kan agere på baggrund af FN's og Sikkerhedsrådets beslutninger. For det andet er det vigtigt at forsøge at skabe en bevidsthed om og hensyntagen til de arabiske landes holdning. USA har ikke større kendskab til de muslimske lande og muslimernes reaktioner. Vi hørte for et øjeblik siden vores kollega, hr. Barón Crespo, erindre om hr. Mubaraks udsagn. Såfremt USA ensidigt træffer afgørelse om en aktion, uden at involvere FN's Sikkerhedsråd og uden hensyntagen til situationen i de arabiske lande, fører det uundgåeligt til en katastrofe. Præsident Mubarak har selv udtalt, og jeg tror, han har ret, at i en sådan situation vil ingen af de arabiske statschefer kunne kontrollere den voldsomme folkestemning, der vil rejse sig i de enkelte lande. I Europa er vi selvsagt direkte berørt af denne risiko.
Lad mig tilføje endnu et forhold. Såfremt De fortsat er tvivl om, hvorvidt USA er indstillet på en aktion, behøver De blot at se CNN. Så er enhver tvivl ryddet af vejen. De vil se, at der er tale om konstant og systematisk bearbejdning af den amerikanske befolkning. Efter min opfattelse er afgørelsen om en aktion allerede truffet. Det er således på høje tid, at EU's regeringer skrider til handling og forsøger at tale USA til fornuft, idet vi ellers må imødese en udvikling, vi ikke gør os forestilling om i dag, og som kan blive særdeles dramatisk.
(Bifald fra højre)

Belder (EDD).
Hr. Formand, jeg glæder mig over den aktuelle debat om Irak, da jeg er meget bekymret over den potentielle trussel fra det nuværende styre i Mesopotamien. Truslen er en kulmination på to bekymrende tendenser. For det første har Irak i næsten fire år boykottet FN's inspektioner af dets militære materiel. Det drejer sig især om de forbudte masseødelæggelsesvåben. For det andet er præsident Saddam Husseins regime under stærk mistanke for at have tætte kontakter til islamiske terrorgrupper. Denne mistanke går tilbage til 1993, da World Trade Center var udsat for et terrorangreb. Siden den 11. september 2001 er denne mistanke, politisk set, blevet meget mere aktuel.

I lyset af den nuværende forvirring om Vestens holdning over for Irak vil jeg stille Rådet nogle spørgsmål og komme med nogle forslag. Hvorfor giver EU ikke, med eller uden USA, Baghdad en klar tidsfrist for den øjeblikkelige og betingelsesløse genoptagelse af våbeninspektionerne? Men jeg vil dog tilføje, at de ønskede inspektioner ikke udelukker truslen om biologiske våbenarsenaler. Når alt kommer til alt, er Saddam Hussein en gennemgående hjerteløs mand, og våben, som er nemme at skjule, ved Saddam Hussein alt om.
For det andet, hvorfor øger EU ikke det politiske pres på Saddam ved at indlede forhandlinger med den irakiske opposition? Alt taget i betragtning, så er det netop dét, Rusland har gjort, som jo har meget tætte kontakter til Irak. Kort sagt opfordrer jeg EU til aktivt at søge efter et politisk alternativ til Saddams "terrorrepublik".
Endelig opfordrer jeg Rådet til med det samme at komme med nogle initiativer til et dybtgående topmøde med den amerikanske regering. Dagsordenen for mødet bør være en fælles holdning over for Iraks vedholdende, destabiliserende internationale rolle. Et europæisk fredsudspil for Mellemøsten-konflikten hænger ikke sammen med, at man bakker op om en støtter af palæstinensisk terror.
Cappato (NI).
Hr. formand, det er selvfølgelig vores mål at undgå en krig og at gøre alt for, at der ikke bliver krig, men det drejer sig ikke bare om, at vi skal fastlægge vores holdning for eller imod et eventuelt væbnet indgreb. Det drejer sig nemlig også om at finde ud af, hvad Europa og EU kan gøre for ikke bare at forsøge at undgå en væbnet konflikt, men også for at forsøge at standse diktatoren Saddam Husseins massakre på det irakiske folk og gøre den størst mulige indsats for at standse det, der højst sandsynligt er en eskalation af Saddam Husseins fremstilling af masseødelæggelsesvåben, hvor der er en konkret mulighed og risiko for, at disse våben bliver taget i brug.
Det er en risiko, som USA og Bush-regeringen har besluttet sig for at tage stilling til, og selv om deres holdning er kritisabel, er den meget klar og tydelig. Hvis der er nogle alternativer - og det skal vi gøre alt for, at der bliver - skal de skabes på en fast og beslutsom måde. Europa og EU skal med andre ord være det instrument, det sted og det forum, hvor vi skaber nogle alternativer til konflikten, nemlig den internationale rets alternativer, FN's alternativer og de såkaldte multilaterale alternativer. Sådanne alternativer skal skabes på en beslutsom måde og må ikke bruges for at dække over uklarheder eller føre en politik, som direkte eller indirekte kommer Saddam Hussein til gode. Vi har i EU kæmpet så kraftigt for Den Internationale Straffedomstol og for andre instrumenter, der indfører og fremmer retsstaten og demokratiet, og derfor skal vi selvfølgelig huske Churchills Europa og det, der er blevet sagt her i salen i dag, men vi skal også gøre alt for, at vi ikke havner i Chamberlains Europa igen.

Formanden.
Vi går nu videre til den procedure, som vi i mangel af en bedre betegnelse har kaldt catch the eye.

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at Saddam Hussein er en skurk; han har foretaget overgreb på sit eget folk og på det kurdiske folk. Der er ingen tvivl om, at vi har brug for at slippe for ledere som Saddam Hussein - men det er værd at huske, hvem det var, der var med til at bringe ham til storhed, det samme land, som nu ønsker at stå i front for at bringe ham til fald, nemlig USA. Gårsdagens venner er morgendagens fjender. Hvor længe skal det fortsætte? I kampen mod terrorismen er vi nu blevet venner med mullaerne i Iran, som stadigvæk den dag i dag tillader stening af kvinder. Vi er venner med huset Saud, hvor demokrati er et fuldstændig ukendt begreb. Det er dagens venner - men er det også morgendagens fjender?
Hvad vil konsekvensen være af et eventuelt angreb på Irak? Jeg ved, at den amerikanske kongres har diskuteret dette grundigt, men hvor er diskussionen hos os af konsekvenserne ikke bare af, hvad vi synes og mener om USA og om Saddam Hussein. Hvilke konsekvenser vil et eventuelt angreb på Irak få for hele regionen? Det er i forvejen et meget ustabilt område, vi taler om. En sådan undersøgelse synes jeg, Europa-Parlamentet skulle være med til at iværksætte.
Desuden vil jeg gerne spørge, om der er enighed i Rådet om linjen i forhold til Irak, jeg vil gerne vide, om det danske formandskab f.eks. holder fast i sin egen traditionelle linje, det vil sige at vi ingenting mener, før vi bliver spurgt, bortset fra at den danske forsvarsminister er af den opfattelse, at vi helst skal angribe Irak i dag. Står det danske formandskab for en fælles linje her? Er der enighed om linjen, og omfatter den krav om et FN-mandat, krav om klare beviser på Saddam Husseins eventuelle deltagelse i angrebet på World Trade Center eller samarbejde med al-Queda?

Nicholson (PPE-DE).
Hr. formand, jeg hilser denne forhandling velkommen. Tidspunktet er rigtigt. I forholdet til Irak står vi med en række uafsluttede problemer fra Golfkrigen. Det skal vi fra starten gøre os klart.
Hr. Watson henviste til den tidligere præsident Bush og til, at den nuværende præsident Bush måske i nogen grad håber på at klare noget af det, der ikke lykkedes for hans far.
Vi kan lige så godt se sandheden i øjnene: Saddam Hussein har gjort grundigt grin med det internationale samfund lige siden dengang. Gang på gang har han trukket dem rundt i manegen, og den ene gang efter den anden er han sluppet godt fra det.
Ja, FN har gjort en fremragende indsats, men hidtil har våbeninspektørerne ikke haft succes. Jeg hilser hr. Blairs udtalelse her til morgen velkommen, hvad den så end skal betyde. Han vil naturligvis ikke kunne fortælle os alt, men måske kunne han kaste lidt lys over situationen.
Masseødelæggelsesvåbnene må og skal tilintetgøres for at beskytte den frie verden. Ja, Saddam Hussein har styret Irak med jernnæve, han er en ond diktator. Vi skal sikre, at Irak tackles multilateralt. Det må ikke være en enegang. Efter min opfattelse skal der være en omfattende international koalition, som støttes af FN's resolution. Det er ikke en resolution om, at der ikke skal gøres noget, sådan som mange amerikanere ville sige, men der skal være bred støtte til den handling, der iværksættes, som det også er fremgået af forhandlingen her til morgen.
Vi skal inddrage Kongressen, som hr. Barón Crespo sagde, men hvis jeg skal være ærlig, tror jeg, Kongressen har tankerne ved midtvejsvalget den 5. november og derfor næppe er alt for ivrig efter at indgå i en dialog med Europa-Parlamentet. Vi i EU er nødt til at spille en central rolle.

Van den Berg (PSE).
Hr. Formand, det ser ud til, at vi er enige på dette punkt. Saddam Husseins styre, som vi alle betragter som diktatorisk, fordømmes af både De Kristelige Demokrater, Det Europæiske Liberale Partis Gruppe, Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance og De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. I de sidste 23 år har han systematisk myrdet sit eget folk og lederne af sit stalinistiske styre. Men vi fordømmer også den amerikanske enegang.
Derudover er vi opmærksomme på, at Europa endnu ikke taler med én stemme i tilfredsstillende grad. Vi opfordrer derfor Rådet til at tage aktiv del i den aktuelle debat, der foregår i USA, da det er tydeligt, at der er forskellige strømninger i USA. Der er behov for en opbakning til USA, som ikke er antiamerikansk, men derimod proamerikansk ved at tage del i den aktuelle debat. Men det kræver, at vi taler med én stemme, og at vi indtager en klar holdning. Jeg vil gerne sige til Sikkerhedsrådet, at det derfor ikke er en tilladelse til at handle på egen hånd. Vi har brug for FN's Sikkerhedsråd, hvis vi vil lægge pres på Irak for at få landet til at genoptage våbeninspektionerne. Det betyder også, at hvis vi i sidste ende ønsker at handle, og truer med vold, bør vi have beviser. Beviserne skal være klare og tydelige. Det betyder også, at vi samtidig skal være parate til at handle fornuftigt. Hr. Lagendijk fra Gruppen De Grønne brugte termen "smarte sanktioner", hvilket selvfølgelig er en realitet. Ved at anvende den form for sanktioner kan vi få hårdere ram på Iraks styre, samtidig med at vi hjælper den irakiske befolkning.
Det, kommissær Patten sagde her til morgen, er afgørende. Det kan være særdeles skadeligt, hvis vi ensidigt tog det samme standpunkt i Mellemøsten, men vi kan også bruge dette standpunkt til at opnå støtte til et nyt fredsinitiativ sammen med USA. Det er vigtig, at Rådet handler for at afgøre spørgsmålet om en tostatsløsning. Nøglen til fred i Mellemøsten nu er at behandle spørgsmålet om Palæstina og Israel. Der er en reel fare for, som præsident Mubarak har advaret os om, at vi måske bevæger os i den forkerte retning. Europa spiller en vigtig rolle. I stedet for at forsømme denne rolle bør vi handle med det samme. Jeg beder om jeres støtte.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Hr. Formand, i går havde vores gruppe en omfattende debat om situationen i Irak under overværelse af den spanske udenrigsminister Ana de Palacio. Enigheden blandt gruppemedlemmerne var påfaldende, og Hans-Gert Poetterings udlægning er helt i tråd med denne debat. Jeg vil gerne fremhæve nogle punkter.
Vi har fastslået, at Saddam Hussein med sine kemiske og biologiske våben, som han åbenbart er rede til at bruge, uden tvivl er en af vor tids farligste personer. Det var jo netop, hvad han gjorde mod sit eget folk. Vi har også fastslået, at hvis det er nødvendigt med et angreb - men først skal en række krav opfyldes - kan det ikke gøres uden FN's støtte. Der hersker fuldstændig enighed i gruppen om det. For det tredje - og det er en henvendelse til kommissæren og ministeren - bør Europa tale med én stemme og stå samlet. Hvis det overhovedet har været nødvendigt, så er det nu det rigtige tidspunkt.
Jeg har også nogle spørgsmål, som vedrører, hvad van den Berg sagde for et øjeblik siden. Det forekommer, at Europa ikke har alle de oplysninger, som amerikanerne har. Jeg er af den opfattelse, at hvis Europa skal have støtte og hjælp, er det overordentlig vigtigt at have alle oplysninger til rådighed, herunder også i de politiske fora og parlamenterne.
Det andet punkt giver anledning til bekymring. Under hele debatten om dette spørgsmål bør vi også overveje situationen i Israel. Hvis vi behandler hele den arabiske verden på samme måde, kan det falde tilbage på Israel med alvorlige konsekvenser til følge. Det er derfor meget vigtigt, at vi også får den arabiske verden bag os på dette område.
Endelig bør vi udvikle en strategi for at øge støtten i Europa, da det langtfra er alle, som er overbeviste om behovet for et angreb. Til denne strategi er det nødvendigt med en europæisk plan, og jeg mener, at hr. Patten og ministeren vil komme til at spille en vigtig rolle.

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Hr. formand, vi risikerer, at Sagunt går til grunde, mens Rom rådslår. Når som helst kan det nuværende lavintensive luftforsvarssystem i det sydlige og nordlige Irak - som er udført med betragtelig personlig risiko af piloter fra USA, oprindeligt fra Frankrig og også fra Det Forenede Kongerige, og som jeg har den dybeste respekt for, idet de har reddet utallige liv - blive øget til en væsentligt tungere militæraktion, som jeg tror vil få støtte fra en lang række lande, der i øjeblikket holder lav profil. EU's stemme skal høres. Vi skal ikke længere stå på sidelinjen og hændervridende gentage vores håbløse mantra "Irak skal efterleve FN's konventioner, og våbeninspektørerne skal have adgang", for der kommer ingen nye boller på suppen.
Vi har masser af beviser for brugen af masseødelæggelsesvåben. Jeg har personlig førstehåndsbeviser på brugen af sådanne våben: kemisk krigsførsel mod folk i det sydlige Irak i slutningen af 1990'erne. Jeg har talt med ofrene, der i halvkvalt stand kæmpede sig ud af gule støvskyer, som må have været sennepsgas. Vi har f.eks. førstehåndsbeviser på ødelæggelse af miljøet og vandet samt nedværdigende levevilkår i sumpområderne i det sydligste af landet.
Vi taler i Johannesburg om behovet for at skaffe millioner af mennesker vand, og alligevel tillader vi, at Saddam Hussein fjerner vandet fra over en halv million irakere. Vi har set til i tavshed. Vi har førstehåndbeviser på dette. Vi har overfløjet den sydlige del af landet siden 1994.
Hvad angår menneskerettigheder og folkedrab, så sagde Max van der Stoel som FN's menneskerettighedsrapporter for Irak: "Der er sket folkedrab mod sumparaberne og det irakiske folk."'. Det har vi bevis for. Jeg har selv førstehåndsbeviser.
Hvad angår masseødelæggelsesvåben, så er det vel ikke blot et spørgsmål om, hvorvidt man har disse våben - det er der desværre mange lande, der har - det afgørende er, hvad man gør med dem. Der ligger en konstant trussel om, at Saddam Hussein vil invadere Kuwait og Iran. Jeg har set minerede grænser og tanks lige ved grænsen til Iran. Det har vi allerede bevis for.
Hvad kan vi gøre? Vi kan oprette det kontor for undersøgelse af menneskerettighedskrænkelser, som anbefales i vores betænkning, som kommissæren har været så venlig at henvise til. Vi havde kolossal opbakning - et flertal på 85% stemte for betænkningen. Derfor opfordrer jeg kommissæren og Ministerrådet til straks at oprette kontoret.
(Bifald fra midten og højre)

De Rossa (PSE).
Hr. formand, tiden er knap, så jeg vil begynde med at sige, hvad vi bør gøre. For det første skal vi indgå i en dialog med USA på alle niveauer: land til land, union til union, parti til parti, udvalg til udvalg, ja, på alle tænkelige niveauer, ikke blot i forhold til Irak, men også i forhold til den ekstremt farlige ensidige holdning, landet for tiden er ved at udvikle i forbindelse med mange af de globale spørgsmål.
Vi må ikke se bort fra, at det nuværende forsøg på at underminere Den Internationale Straffedomstol har langt mere vidtrækkende konsekvenser, end at amerikanske styrker, der er involveret i internationale konflikter, fritages. Det er en direkte udfordring mod EU og et led i USA's bestræbelser på at opnå overherredømme i alle dele af verden. Det eneste, EU og dens medlemsstater kan gøre over for dette og over for USA's forsøg på at fremmane en krigsmentalitet over for Irak, er at holde sammen. Jeg ved godt, det er svært, og at medlemsstaterne ikke ser helt ens på situationen, men vi er nødt til at skue længere frem.
Jeg var ganske imponeret af kommissærens tale, hvori han identificerede behovet for at reformere international ret med hensyn til, hvem der kan intervenere i andre lande, samt hvordan og hvornår. Spørgsmålet bliver mere og mere aktuelt, især nu hvor støvet er ved at have lagt sig efter den kolde krig. Hvad Den Internationale Straffedomstol angår, er det dog endnu ikke opportunt at begynde at pille ved den beskyttelse, som FN's charter yder.

Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, hr. De Rossa taler om USA's ensidige holdning. Måske skulle man snarere sige, at USA påtager sig nogle ansvar, som andre ignorerer. Det er en skam, at andre lande ikke har været med til at håndhæve flyveforbuddet over Irak gennem de sidste 10 år, som det allerede er blevet nævnt. Det er USA og Det Forenede Kongerige, og i starten også Frankrig, der har taget ansvaret.
Der burde være tale om en samlet allieret indsats. Det forekommer mig, at der tales for meget om karakteren af et angreb på Irak, mens det, der virkelig burde give anledning til bekymring, er den trussel, der ligger i, at Saddam Husseins styre er i besiddelse af masseødelæggelsesvåben.
Det ville være pligtforsømmelse fra vores regeringers side, hvis de var opmærksomme på en trussel mod vores sikkerhed og valgte at lade stå til. Vi skal tage effektive forholdsregler mod Irak, og det er vigtigt, at vi står sammen som allierede. Det er altafgørende, hvordan situationen opfattes, og det ville være fatalt, hvis Saddam Hussein misfortolkede Vestens, EU's og andre allieredes hensigter, og hvis han troede, han kunne skabe splittelse mellem de allierede. Vi skal sende et meget stærkt signal til Saddam Hussein om, at vi står sammen i denne sag. Det handler om solidaritet. Hvis der er indbyrdes forskelle, skal vi udrede dem for lukkede døre, ikke i en offentlig debat.
Vi skal sende det rigtige budskab. Vi begyndte at misfortolke Saddam Husseins hensigter i begyndelsen af 1990. Vi begik næsten en fejl dengang. Vi anså ham for at være en rationel person, og vi mente ikke, han ville invadere Kuwait på det tidspunkt. I virkeligheden er han en irrationel leder med meget farlige våben til rådighed. Vi skal være solidariske og tage de nødvendige skridt til at fjerne de våben fra ham.

Schulz (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, i princippet kan det, vi diskuterer, reduceres til to forskellige koncepter. Løser vi problemet med internationale trusler på grundlag af international ret og de instrumenter, der er til rådighed? Selv om disse, som kommissær Patten siger, skal reformeres, er de jo til rådighed og kan anvendes i deres nuværende form. Så findes der med henblik på at håndtere internationale trusler fra stater som Irak - jeg behøver ikke gentage, hvilket trusselspotentiale der er til stede - efter vores mening kun den mulighed at gennemføre det, der kan gennemføres på grundlag af folkeretten i FN-regi. Eller skal vi håndtere disse trusler med en unilateral tilgang, sådan som det for øjeblikket praktiseres af den amerikanske regering? Jeg giver hr. Poettering ret i, at det er meget vigtigt, at denne proces bliver afsluttet, for der er også en intern diskussion, men der aftegner sig tilsyneladende et flertal rundt om præsident Bush.
Så må man spørge: Hvor står europæerne? Ikke på den unilaterale tilgangs side - det er også blevet sagt her, for kommissær Patten har taget spørgsmålet op: Hvordan stabiliserer vi den internationale antiterrorkoalition? Helt sikkert ikke ved at sprænge den med en unilateral tilgang fra USA's side. Det indebærer en ret stor fare, for dem, som vi nu bekæmper - hr. Brie har gjort opmærksom på det, det må man minde hr. Van Orden om endnu en gang - den irakiske regering, der udsættes for så massiv kritik, hvem har den egentlig fået den teknologi fra, som den i dag kan udøve sine massetrusler med? Fra USA, da landet endnu var allieret partner i kampen mod den islamiske fundamentalisme i Iran, hvilket i øvrigt også betyder, at Baath-partiet, der regerer i Irak, ikke har et fundamentalistisk islamisk grundlag. Vi ved alle, at de muslimske broderskaber, der forfølges i Irak, får politisk asyl i Europa.
Jeg minder blot om dette aspekt for at understrege, hvor kompliceret og farlig en unilateral tilgang bliver, når den praktiseres. Derfor er europæerne, hr. Van Orden, enige om at sige nej til en unilateral tilgang og ja til gennemførelse af folkeretten.
Morillon (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær Patten, der hersker, som De anførte, i Europa-Parlamentet enighed om og vilje til at forebygge den globale krise, som Saddam Husseins aktiviteter truer med at udløse.
Hr. Barón Crespo, ingen ved bedre end de væbnede styrker, i såvel Europa som USA, at anvendelse af magt for at forebygge denne krise aldrig kan være rent. Der findes ikke rene krige. Alle tekniske fremskridt til trods råder vi fortsat ikke over midler, som gør det muligt ved et tryk på en knap at udrydde alle onde mennesker, alene af den grund at det er umuligt at skille de gode fra de onde.
Under disse omstændigheder kan krig eller anvendelse af væbnet magt være det mindste onde. Det kræver, at alle politiske og diplomatiske muligheder er udtømt, når det drejer sig om at nå det politiske mål, som også er grundlag for den pågældende magtanvendelse. Vi støtter derfor fuldt og helt EU's aktuelle indsats, som fastholder presset på Saddam Hussein for at tillade FN-inspektørernes tilbagevenden. Endvidere skal det, hvis en sådan afgørelse træffes, være sandsynliggjort, at målet hermed kan nås. Vi har imidlertid forstået, at målet aktuelt er at fjerne Saddam Husseins styre.
Der rejser sig to spørgsmål: For det første drejer det sig om at analysere truslen. Hr. Poettering og fru Maij-Weggen understregede i deres indlæg, at vi med største interesse imødeser den britiske premierministers lovede bidrag hertil. Det ventes inden for de nærmeste minutter. Kommissær Patten anførte i sit indlæg, at han fandt det tvivlsomt, at der ville fremkomme beviser af nogen art. Det er særdeles vigtigt, at vi får sådanne beviser. For det andet må vi kunne øjne muligheden for sejr. I Afghanistan var vi sikre på, at det afghanske folk selv var parat til at vælte Taleban-styret. Hr. kommissær, hr. rådsformand, kan vi forvente, at det irakiske folk vil bidrage til at vælte styret og med det sigte støtte en militær aktion? Det er i høj grad spørgsmålet.

Lucas (Verts/ALE).
Hr. formand, der er blevet sagt meget om Saddam Husseins onde og umoralske opførsel, og det med rette, men jeg vil gerne fokusere på EU og især på én medlemsstat, nemlig min egen - Det Forenede Kongerige. Hr. Blair gjorde det i går klart, at han vil støtte USA i en krig mod Irak, uden at undersøge andre muligheder først og uden at søge at få en ny resolution igennem i FN's Sikkerhedsråd. Ved en pressekonference i går støttede han implicit princippet om en forebyggende aktion mod Irak, idet han sagde, at fornyet adgang til Irak for våbeninspektører muligvis ikke var tilstrækkeligt til at afværge en krig.
Vi kan ikke håndhæve international ret ved at bryde den. En krig mod Irak under disse omstændigheder ville være umoralsk, ulovlig, farlig og forkert. Der er blevet sagt meget om vigtigheden af, at EU gør fælles front og taler med én stemme, og det er jeg enig i. Jeg opfordrer derfor Kommissionen, Rådet og stats- og regeringscheferne fra de andre medlemsstater til at gøre, hvad de kan, for at tøjle denne ene medlemsstat.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, FN's resolution 678 og den resolution, som den amerikanske Kongres vedtog i 1991, forkyndte våbenhvilen efter Golfkrigen mod et løfte om, at Irak ville skille sig af med alle masseødelæggelsesvåben, men i stedet blev UNSCOM-inspektørerne smidt ud og anklaget for at være amerikanske spioner. Saddam Hussein er stadig i besiddelse af store mængder biologiske og kemiske våben, og for tre år siden forsøgte han at købe uran til våbenproduktion fra Serbien. Han har forhandlet med Nordkorea om at erhverve ballistisk missilteknologi. Han udgør derfor en klar global trussel mod olieforsyningen, og hvis kan kommer i besiddelse af atomvåben, kan han holde hele verden som gidsler.
Lad os være moralsk konsekvente. Ingen her i Parlamentet bad om FN-resolutioner til et angreb på Milosevics Serbien, og overtrædelse af menneskerettigheder blev anset for at være tilstrækkelig begrundelse. Der kan da ikke herske nogen tvivl om, at Saddam Husseins handlinger mod kurderne, som han har gasset, sumparaberne og shiamuslimerne, som han har tortureret og dræbt, og israelerne, hvor han har givet selvmordsbombernes familier penge for drabet på uskyldige ofre, er meget værre end nogen af Milosevics forbrydelser - for slet ikke at tale om, at han har svoret at hævne sig på briterne og amerikanerne, fordi vi deltog i Golfkrigen.
Jeg er fortsat skeptisk med hensyn til nabolandenes bekymring for en militær intervention, idet nogle frygter demokrati i Irak og andre, at kurderne i nord får selvstyre. Jeg glæder mig over, at udenrigsminister de Palacio i går støttede den britiske og amerikanske holdning. Jeg håber ikke, at Kina og Rusland nedlægger veto mod yderligere resolutioner om spørgsmålet i FN's Sikkerhedsråd, hvis USA anmoder om dem.
I Vesten bør vi støtte vores amerikanske allieredes ønske om at afslutte det ufærdige arbejde med at fjerne denne ekstremt onde mand.

Sakellariou (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg tillader mig at komme med en personlig bemærkning, fordi jeg har arbejdet sammen med Dem meget længe og i høj grad har værdsat Deres åbne og oprigtige måde at udtale Dem på. Jeg konstaterer, at de 10 m, De har gået hen til disse sæder, har gjort Dem stum. De har ikke fortalt os, hvad der skete i Helsingør. Til gengæld gentog De for os, hvad det spanske formandskab opnåede i denne sag i maj. Det er også noget.
Jeg vil gerne komme ind på de to spørgsmål, kommissær Patten stillede. Jeg kan forsikre Dem for, hr. Patten, at vi alle går ind for, at FN's resolutioner skal overholdes. Men FN er jo ikke en a la carte-institution, vi skal også overholde FN's vedtægter, og vi skal også overholde folkeretten. FN's vedtægter fastlægger de tilfælde, hvor militær indgriben er mulig og tilladt, og der er ligeledes fastlagt en procedure herfor. En præventiv krig eller en krig, der skal fjerne en ubehagelig statsledelse er ikke noget, FN foreskriver noget om, og det må vi tage højde for. Den, der alligevel fører en sådan krig, er selv den angribende part og overtræder selv folkeretten.
Det andet spørgsmål vedrører den brede koalition. Også her kan jeg forsikre Dem for, at det egentlig også burde være EU's eneste mål. Men den brede koalition blev ikke brudt af os, der bliver snarere sat spørgsmålstegn ved den på grund af USA's unilaterale tilgang. Jeg spørger Dem: Hvordan kan vi genskabe denne enhed, denne brede koalition?
Malmström (ELDR).
Hr. formand, Saddam Hussein er ondskabsfuld. Hans styre er ondskabsfuldt. Hans gerninger er ondskabsfulde. Vi har set, hvad han kan gøre mod sit folk, og vi frygter, hvad han kan gøre mod omverdenen. Han trodser fuldstændig det internationale samfund. Præcis som kommissær Patten sagde, ville vores verden være et betydeligt bedre sted uden Saddam Hussein og med et andet styre i Irak.
Det er lettere sagt end gjort at få gennemført dette. Desuden er det forbundet med enorme komplikationer og meget, meget store risici. Selv Pentagon har betænkeligheder ved et sådant angreb. Naturligvis skal vi diplomatisk og politisk gøre alt, hvad vi kan, for at få Saddam Hussein til at følge FN's resolutioner, at lade inspektørerne få adgang og for at få en løsning på dette spørgsmål. Naturligvis skal der findes beviser, som vi alle har adgang til, når det gælder masseødelæggelsesvåben og et eventuelt samarbejde med al-Qaeda. Naturligvis må EU følge med og kræve, at en beslutning om et eventuelt angreb træffes i FN's Sikkerhedsråd.
Men hvad sker der, hvis det ikke lykkes for os at finde en politisk og diplomatisk løsning, hvis Saddam Hussein forsat er ligeglad med samfundet, hvis vi får beviser, og hvis det lykkes for os at opnå en fælles beslutning i Sikkerhedsrådet? Hvilke diskussioner har der været i Rådet? Hvilken langsigtet planlægning har der været? Jeg tænker ikke på den militære planlægning, men jeg spørger, hvilket beredskab der findes til støtte for de demokratiske kræfter, den irakiske opposition, kurderne i det nordlige Irak og til at sørge for vores relationer med omverdenen. Jeg er helt overbevist om, at disse spørgsmål blev drøftet i Helsingør, og jeg vil derfor være rådsformanden taknemmelig, hvis han kunne nævne noget om det.

Gollnisch (NI).
Hr. formand, kære kolleger, hvis Storbritannien og USA vil føre krig mod ethvert styre, som ikke respekterer menneskerettighederne, har de virkelig fuldt op at gøre. Hvis de vil føre krig mod styrer i Mellemøsten, som ikke er demokratiske, må de føre krig mod Saudi-Arabien. Hvis de vil føre krig mod styrer, som ikke respekterer FN's resolutioner, må de føre krig mod Israel. Hvis de vil føre krig mod lande, der råder over masseudryddelsesvåben, må de føre krig mod Indien, Pakistan, Kina og Nordkorea. Vi er overbevist om, at disse lande råder over atomvåben. Og hvis de vil føre krig mod lande, som huser terrorister, må de tilintetgøre London og Hamburg. Sådan ser kendsgerningerne ud.
De hører naturligvis ironien, for det er klart, at grundlaget for den omhandlede aktion ikke er Saddam Husseins styre, som afgjort er et autoritært, men et verdsligt styre, som respekterer kristnes og kvinders rettigheder. Det er masseudryddelsesvåbnene, det drejer sig om. Hidtil har vi ikke set det mindste bevis for disses eksistens i Irak. Landet er svagt, det er ikke længere muligt at skaffe elektriske pærer, skoleeleverne mangler blyanter, da der hertil kræves grafit, og nogle af FN's inspektører har endog anfægtet den rolle, man ønskede, de skulle spille.
Lad mig slutte med en anekdote. Min bror, som er katolsk præst, besøgte Irak for tre år siden. Han var under besøget lige ved at blive dræbt af en bombe. Han ved oprigtigt talt ikke, om denne var amerikansk eller britisk. Man må spørge sig selv, om international ret virkelig giver hjemmel for, at et land, som uomtvisteligt er besejret, og som i medfør af nederlaget i flere år har accepteret FN-inspektørernes tilstedeværelse, udsættes for daglige bombardementer og må lide under den fortsatte blokade.

Napoletano (PSE).
Hr. formand, der er to spørgsmål, som ligger offentligheden meget på sinde i de arabiske lande, også i de såkaldte moderate arabiske lande, og det er Palæstina-spørgsmålet og konsekvenserne af embargoen over for Irak.
Konsekvenserne af embargoen over for Irak bliver anset for at være det internationale samfunds skyld og ikke diktatorens skyld, og det skal vi være meget opmærksomme på. Sådan som det allerede er blevet sagt, tror jeg ikke, at det er holdningen til Saddam Hussein og hans styre, som deler os. De gentagne bekendtgørelser af et unilateralt amerikansk indgreb - som ikke er den internationale presses påfund, men som præsidenten selv har gentaget flere gange - har to meget negative følger. På den ene side bliver tyrannens skæbne og interesser endnu en gang de samme som hans folks - så sent som i går kunne De høre hans udtalelser om, at "vi sætter os til modværge, og vi vinder" - og på den anden side vokser modstanden mod indgrebet.
Derfor bør EU efter min mening beslutsomt følge FN's løsning og den løsning, der bygger på international ret, og skabe en meget, meget klar forbindelse mellem inspektørspørgsmålet - i overensstemmelse med Sikkerhedsrådets afgørelser - og ophævelsen af embargoen over for den irakiske befolkning, da dette giver mulighed for en dialog med denne befolkning. Ellers er det nemlig meget vanskeligt at forestille sig, at man kan få ram på Saddam. I øvrigt tror jeg ikke, at det er Vestens opgave at erstatte Saddam med en eller anden ayatollah. Vi skal skabe et demokratisk område såvel i Irak som i andre arabiske lande, og jeg tror, at EU kan give et bidrag, hvis det virkelig går ind for denne holdning og står sammen om den.

Camre (UEN).
Hr. formand, en taler i venstre side af salen sagde, at vi måtte forpligte USA til at handle i overensstemmelse med Europa. Jeg synes, det er naivt at tro, at USA kan forpligtes af os. USA handler ikke for at opnå verdensmagt, de handler kun, fordi vi er udsat for en trussel om en udvikling, som er værre end krig. Hvis Europa ikke kan beslutte sig, så handler USA forhåbentlig alene. Det er, som om vi har glemt, at USA reddede Europa i Første Verdenskrig, at USA reddede Europa i Anden Verdenskrig, og at USA reddede os fra kommunismens magtovertagelse. Det er naivt at tro, at USA handler uden beviser. USA ville ikke bringe store ofre, hvis der fandtes mindre risikofyldte alternativer. Premierminister Tony Blair sagde det klart i går: vi har beviser.
Det er Tony Blairs og det er Det Forenede Kongeriges holdning, vi har brug for, og jeg opfordrer formandskabet til at arbejde for, at EU enigt slutter op om kampen mod diktaturet. Vi bryder jo ikke folkeretten ved at styrte et ryggesløst diktatur, der truer sit eget folk og verdens sikkerhed, og FN-modellen har jo til fulde været afprøvet. Våbeninspektørerne blev jaget ud, og hvad er så formålet med at bringe dem tilbage? Saddam Hussein har fået alle advarsler, men han er helt klart uimodtagelig for krav fra os, og vi signalerer blot vores egen svaghed. Vores pligt over for Europas borgere er at stå sammen med USA i denne kamp mod et diktatur, der truer verdens sikkerhed.

Swoboda (PSE
) . (DE) Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, diskussionen om Irak-konflikten og en mulig militær indgriben er naturligvis også en diskussion om solidaritetens karakter. Når visse personer her i Parlamentet, hr. Van Orden og hr. Tannock, taler om solidaritet, mener de primært solidaritet med USA. Ved solidaritet forstår jeg primært solidaritet i Europa. Derfor er jeg bekymret over, at Storbritannien, men også Spanien og Italien, går veje, som muligvis vil bryde denne solidaritet.
Det, der især bekymrer mig, er USA's og Europas modstridende grundlæggende idéer med hensyn til den internationale verdensorden. USA tilslutter sig i stadig større grad en teori om, at internationale aftaler og internationale organisationer så at sige kun fungerer som erstatning. Vigtigst er den nationale suverænitet og den nationale opfattelse af tingene, i det mindste når stormagterne bliver spurgt. USA's holdning om, at de selv afgør, hvornår de vil støtte en international organisation - om det nu bare er FN eller Den Internationale Straffedomstol - og hvornår landet handler på egen hånd, at de kan gennemføre præventive angreb, hvor de selv definerer faren og indsatsen uden at spørge internationale autoriteter, er efter min mening meget problematisk.
Endelig er det efter min mening også meget problematisk, når USA's præsident i løbet af sommeren læser en bog, hvor der står: Stol ikke på militærpersoner, for militærpersoner er så nølende, militærpersoner ser også altid faren for fiasko. Den virkelige politiker udmærker sig ved, at han har mistillid til militærpersoner. Når selvsamme forfatter, Elliot Cohen, mener, at vi bombede for lidt i Jugoslavien, så er jeg bange for et land, der har sådanne rådgivere.
Garaud (NI).
Hr. formand, det var ikke min hensigt at bede om ordet, men efter at have lyttet til debatten er der to forhold, som, om jeg så må sige, springer i øjnene: manglende viden og manglende styrke.
Manglende viden, idet vi intet eller næsten intet kendskab har til de afgørelser, der træffes af USA, de oplysninger, USA råder over, og de mål, USA forfølger. Hvad vil man opnå i Irak? Hvad kan man opnå i Irak? Hvordan vil man løse problemet med Iran på den ene side og med kurderne på den anden side? Vi mangler viden herom.
Manglende styrke, hvilket ses af den totale splittelse og de totalt heterogene holdninger, der er kommet til udtryk i debatten. Vi bør efter min opfattelse også være os bevidst, at der ikke er tale om en debat om moral eller følelser, men en politisk debat. Og en politisk debat hviler på to søjler, nemlig magt og ret, idet magten skal være underlagt retten, og sidstnævnte helt konkret udøves i FN.
Det er efter min mening, set i lyset af de drøftelser der netop er ført, alt for tidligt at tro, at EU kan opnå en plads i FN. Man må spørge sig selv, hvilken holdning EU i givet fald skulle give udtryk for i FN. Når dette er sagt, skal det også påpeges, at der er medlemsstater i EU, som har plads i FN, og EU burde måske overveje, hvordan vi kommer ud over den debat, der føres i øjeblikket. Det er klart, at FN må involveres. Det er klart, at de permanente medlemmer af Sikkerhedsrådet, som tilhører EU, må tage stilling. Hvilken holdning skal de indtage? Hvilket mandat kan man give dem, hvis det er muligt at fastlægge et sådant i denne situation? Under alle omstændigheder må vi spørge, hvilken holdning de medlemsstater i EU, som er medlemmer af Sikkerhedsrådet, vil indtage, hvis Sikkerhedsrådet involveres? Det er det egentlige spørgsmål, som samtidig sætter grænserne for denne debat.

Theorin (PSE).
Hr. formand, i øjeblikket forberedes en krig, som kan få katastrofale følger for hele verdens befolkning. For mig er det helt klart, at med lov skal land bygges, såvel nationalt som internationalt. Alle lande skal følge international lovgivning - også Irak og USA, ikke at forglemme. Alle lande skal følge denne lovgivning og har ikke ret til at tage sig friheder uden for de love, som er blevet indført i fællesskab.
Som svar på hr. Pattens spørgsmål om, hvad vi nu skal gøre, tror jeg, at det er vigtigere at skærpe samarbejdet med den arabiske verden og få den til at udøve pres på Saddam Hussein. Det må være en anden løsning end at skaffe sig fjender i den arabiske verden. Naturligvis skal vi betingelsesløst kræve, at våbeninspektørerne får lov til at vende tilbage. Vi vil have fred i Mellemøsten. Vi vil have en palæstinensisk stat. Det er en selvfølgelighed.
De sanktioner, som vi nu har gennemført mod Irak, og som har eksisteret i 12 år, har medført store skader for det irakiske folk. I henhold til FN's egne tal har 1,5 millioner mennesker, heraf 600.000 børn, mistet livet som en direkte følge af disse sanktioner. Desuden har vi ført en lavintensiv bombekrig mod landet igennem flere år. Dette har styrket Saddam Husseins brutale og diktatoriske styre i stedet for at svække det.
En sådan krig, som i øjeblikket forberedes, vil naturligvis undergrave freden og sikkerheden i verden. EU må derfor handle med én stemme og med en stærk stemme. Indførelsen af et demokratisk styre i Irak må være det irakiske folks anliggende, og det kan ikke opnås med bomber. Den internationale lovgivning og FN's resolutioner skal respekteres, og EU må med styrke fremhæve det internationale samfunds pligt til at løse konflikter på fredelig vis. Ja til våbeninspektører, men nej til krigen mod Irak!

Formanden.
Dermed er catch the eye-delen af forhandlingen slut. Jeg takker alle, der har deltaget, og beklager over for dem, der ikke kom til orde, men sådan er det ved denne slags forhandlinger - vi kan ikke nå alle på den tid, der er til rådighed.

Brok (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg mener, at det uformelle Råd i Helsingør har truffet nogle fornuftige beslutninger, nemlig at gøre alt for, at dette problem ikke bliver løst ad krigerisk vej, og dette inkluderer anvendelse af inspektører. At dette lykkes, f.eks. at inspektørerne får adgang til landet, er også en af Saddam Husseins forpligtelser. Det skal understreges. Vi kan ikke overlade dommerrollen til ham. Det er nødvendigt, at der er bred enighed om, at Saddam Hussein skal fjernes. Men det kan kun lade sig gøre med en afvejning af bestemte synspunkter. I modsætning til hr. Sakellariou mener jeg, at præventive krige er tilladt. Men de er kun tilladt, når der er beviser på umiddelbar fare og på, at risikoen er større, hvis man ikke gennemfører en præventiv krig. Disse beviser er endnu ikke tilvejebragt, og dermed er der efter vores opfattelse heller ingen berettigelse.
Lige så lidt har man overvejet, om gennemførelsen af en sådan krig og afslutningen på Saddam Husseins regime ikke vil medføre forandringer i andre dele af den islamiske verden, der er langt farligere, end hvis Saddam Hussein blev siddende. En ødelæggelse af antiterrorkoalitionen, en dannelse af fundamentalistiske regimer i såkaldt moderate arabiske lande kunne få meget negative konsekvenser for netop os europæere. Det skal indgå i overvejelserne, hvis vi ønsker resultater. Det betyder f.eks. også at overveje, hvilke konsekvenser en sådan krigerisk proces umiddelbart ville få for minoriteterne i Irak, når man ser, hvad Saddam Hussein har gjort i bestemte situationer med kurderne eller befolkningsgrupperne i den sydlige del af landet. Det skal alt sammen indgå i overvejelserne.
Denne afvejningsproces kan vi europæere imidlertid kun fremtvinge, hvis vi har en fælles holdning. Det er betingelsen. Hverken Blairs holdning på den ene side eller Schröders holdning på den anden side er til nogen hjælp, hvis man vil opnå en sådan fælles holdning. Efter min mening er det kun via denne fælles holdning muligt at finde en vej, der kan afholde amerikanerne fra en unilateral tilgang. Også i selve USA finder der en diskussion sted. Hvis USA ved, at vi europæere står sammen i denne sag, bliver det muligt at gennemføre bestemte holdninger.
Vi har siden den 11. september oplevet tiltag, der måske er forståelige, men som er farlige. Man har efter den 11. september diskuteret NATO-traktatens artikel 5, men ikke taget den i anvendelse, fordi det ville have betydet, at europæerne blev en del af den fælles strategiske planlægning og beslutningstagning. Af den grund er det også et grundlæggende spørgsmål for os europæere, om vi er i stand til at deltage som partner i beslutningsprocessen, eller om vi først får indsatskommandoen, når tingene er så vidt, at der skal føres krig. Også dét er et væsentligt spørgsmål for det fremtidige transatlantiske forhold.
Vi bør som Parlament forsøge at støtte Rådet og Kommissionen i at gå den fælles politiks vej, fordi det er den bedste måde til på den ene side at komme af med Saddam Hussein og på den anden side at undgå krig.
De Keyser (PSE).
Hr. formand, der er i dag, umiddelbart før vi markerer etårsdagen for begivenhederne den 11. september, mere end nogensinde før behov for, at EU taler med én stemme og forsvarer freden. EU må med eftertryk gentage, at indsatsen til bekæmpelse af terrorisme, som EU støtter fuldt og helt, ikke skal vindes ved krig. En krig mod Irak, der kaldes præventiv, vil tværtimod være en krig på bekostning af et folk, den vil omfatte hele Mellemøsten, og der er ingen sikkerhed for resultatet. Europa har en historisk mulighed for at tale med én stemme og lægge afstand til den politik, USA søger at gennemtvinge med eller mod vores vilje, og som beror på tanken om ondskabens akse.
Europa-Parlamentet udtrykte i sin betænkning af 16. maj om Irak ikke mindst ønske om, at FN skulle spille en afgørende rolle i bestræbelserne for at finde en regional, politisk og fredelig løsning, og der blev udtrykt ønske om, at EU omsider indtog en fælles holdning til spørgsmålet. Disse ord vandt ikke større genklang. EU er endnu en gang splittet, når det gælder den strategi, der skal anlægges. Irak tøver med at give UNMOVIC-komitéens inspektører adgang til landet, og det irakiske folk begræder fortsat ofrene for en umenneskelig embargo, som ikke har formået at destabilisere Saddam Husseins styre. Samtidig fører præsident Bush sit korstog i det godes navn, og krænker i denne forbindelse ustraffet international ret.
Hvad er det for et spil, vi spiller? Jeg vil bryde spillets regler og stille Kommissionen og Rådet de spørgsmål, alle i dag stiller sig selv. Kan EU tilbyde Irak sikkerhed for, at UNMOVIC-undersøgelseskomitéens arbejde udføres på behørig vis, at indsatsen er af begrænset varighed og indebærer, at de økonomiske sanktioner bortfalder? Kan det med andre ord sikres, at undersøgelseskomitéen ikke, som det var tilfældet før krisen i 1998, infiltreres af agenter fra den amerikanske efterretningstjeneste, som herved får mulighed for at kortlægge området og planlægge fremtidige bombeangreb.
For det andet, kan EU tilbyde Irak sikkerhed for, at der ved påvisning af, at Iraks våbenarsenal er demonteret, eller ved påvisning af, at der ikke findes masseødelæggelsesvåben i landet, ikke straks udløses et amerikansk angreb, såfremt det konstateres, at styret er afvæbnet? Mens EU søger at undgå udbredelse af masseødelæggelsesvåben, er USA's mål som bekendt at fjerne styret i Baghdad. Er det virkelig EU's opgave at søge at fjerne styrer? Der er i sandhed andre, man også gerne så fjernet!
For det tredje, hvordan vil EU reagere, hvis Irak angribes, uden at det sker på grundlag af et FN-mandat? En krig mod Irak ville i så fald hverken være retfærdig, hensigtsmæssig eller effektiv. Den ville ikke være retfærdig, idet den uden FN's mandat ville krænke international ret. Den ville ikke være ren, for ren krig findes, som påpeget af hr. Morillon, ikke, rent bortset fra at der ville være tale om en krig, hvor nye våben ville blive afprøvet og ramme den irakiske befolkning. Den ville ikke være effektiv, eftersom bomber ikke har effekt i indsatsen til bekæmpelse af terrorisme. Afghanistan beviser dette. Bin Laden er stadig på fri fod, og det samme vil sandsynligvis være tilfældet, når det gælder Saddam Hussein.
Jeg finder derfor hr. Van Ordens ord skræmmende, og jeg fandt hr. Blairs tale i går skræmmende. Mit budskab må følgelig ligge på linje med det budskab, grev Auteroche sendte til englænderne under slaget ved Fontenoy: Hvis De ønsker at følge i de amerikanske allieredes fodspor, må De vise vejen. Men regn ikke med, at vi følger Deres eksempel!

Watson (ELDR).
Hr. formand, jeg ved, at rådsformanden, vores højt respekterede tidligere kollega, bringer vores synspunkter videre til Rådet (almindelige anliggender). Her er muligvis ikke konsensus mellem medlemsstaterne, men der er bred konsensus her i Parlamentet.
Siden Golfkrigens afslutning har vores strategi bygget på inddæmning og afskrækkelse. Hvis vi skal lave om på det, skal vi have stærke beviser for, at vores mål i regionen bedre nås gennem militære aktioner. Selv hvis beviserne kan leveres, skal vi ikke skride til militær handling uden klare og realistiske politiske mål og en forpligtelse til at finansiere og styre den nødvendige genopbygning.
For at vinde krigen mod terrorisme i ét land skal man have bred støtte i det land. For at vinde krigen mod terrorisme på tværs af landegrænser skal man sikre sig bred støtte på tværs af grænserne. Rådet må stå sammen - om at aftale sådanne mål, om at påtage sig denne forpligtelse og sikre sig denne støtte eller om at tøjle USA's erklærede ambitioner.
Hr. formand for Rådet, en meningsmåling foretaget af German Marshall Fund og Rådet (udenrigsministrene) viser, at to ud af tre europæiske borgere støtter denne fremgangsmåde fra EU's side. Vi opfordrer til, at De tager initiativet.

Manisco (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. Haarders afkortede tale og hr. Pattens meget længere redegørelse giver os grund til bekymring, forfærdelse og ængstelse, især efter den britiske premierministers krigsmageri i Sedgefield i går. Det er klart, at den uudtrykte antagelse hos de europæiske myndigheder - med Forbundsrepublikken Tyskland som en markant undtagelse - er, at det efterhånden er sikkert, at der bliver krig. Pyt med, at der ikke er det mindste bevis for, at Irak er i besiddelse af masseødelæggelsesvåben, eller endda atomvåben, pyt med, at hr. Blair igen har udsat offentliggørelsen af sin egen private redegørelse for sagen. Der er ingen tvivl om, at CIA arbejder med kreativ bevisførelse, ligesom Enron arbejdede med kreativ regnskabsførelse.
Stillet over for denne overhængende katastrofe for menneskeheden indtager Rådet og Kommissionen et forkert - omend forventeligt - standpunkt. Som den franske avis Le Figaro udtrykker det: "stillet over for amerikansk stivnakkethed brillerer Europa igen med sin tilbøjelighed til at søge et kompromis". Kompromiset hedder i dette tilfælde figenbladet FN, et figenblad, der i dette specifikke tilfælde dækker meget mere, end UNSCOM og UNMOVIC har dækket. Uhindret, ubetinget, påtrængende adgang for FN-inspektører, lad os sige britisk-amerikanske inspektører, til alle anlæg i Irak - noget, som selv hr. Rumsfeld forventer vil blive blankt afvist af Baghdads berygtede diktator. Derefter er der kun én mulighed: krig.
Desværre bekræfter det, vi i dag har hørt fra hr. Haarder og kommissær Patten, vores forestilling om, at der er et voksende gab mellem folkene i Europa og disse styrende organer, et gab, der vil blive udvidet af en sådan krig - til skade for EU fremover.

Maes (Verts/ALE).
Hr. Formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, ved afslutningen af denne debat har jeg en række spørgsmål. Der ser ud til at være enighed om at fordømme diktatoren Saddam Hussein. Men glemmer vi ikke, at blandt nogle muslimer, endog store grupper, betragtes han som en helt? Det er et stort problem.
For det andet, hvor langt rækker denne enighed? Kan vi være sikre på, at en genoptagelse af våbeninspektionerne bringer os tættere på en løsning? Skal våbeninspektionerne være betingelsesløse? Er der behov for at fastsætte et ultimatum? Skal dette ultimatum fastsættes af FN? Og hvilke konklusioner kan vi drage, hvis det afsløres, at der findes eller ikke findes våben?
Jeg mener, at man først bør overveje alle scenarier nøje. Er tilstedeværelsen af masseødelæggelsesvåben i Irak en tilstrækkelig eller nødvendig betingelse for at gå i krig? Eller bør vi indlede forhandlinger for at få dem afmonteret? Hvem kan fremlægge bevis for, at masseødelæggelsesvåbnene rent faktisk eksisterer? Der er allerede nogle medlemmer af Europa-Parlamentet, som siger, at beviset eksisterer, da han har haft dem før. På den anden side er der forlydender om, at en række våben blev ødelagt under den anden golfkrig. Kan EU blive enig om de interesser, der rent faktisk er på spil i Mellemøsten, stabiliteten i regionen, den risiko, golfstaterne løber? Det betyder ikke, at de er et skoleeksempel på demokrati, men hvad vil der ske med dem? Hvad sker der, hvis der ikke opnås en løsning på det israelske og palæstinensiske problem? Er vi kommet tættere på en løsning?
Har EU til hensigt at undgå krig på kort sigt? Har vi til hensigt at vælte Saddam Hussein? Eller vil vi hellere skabe fred i Mellemøsten, da det palæstinensiske spørgsmål er kernen i problemet? Bør vi ikke udtrykke et ønske om at forsvare menneskerettighederne og demokratiet, så vi i fremtiden kan skabe et samarbejde? Jeg mener, at der er behov for en langsigtet løsning.
Jeg vil også gerne vide, om EU vil tage initiativ til at give FN en afgørende rolle i Mellemøsten endnu en gang. Dette spørgsmål blev åbenbart ikke rejst på mødet i Helsingør. Er de to europæiske lande, som hører til de permanente medlemmer af FN's Sikkerhedsråd, nemlig Det Forenede Kongerige og Frankrig, på samme bølgelængde? Sandsynligvis ikke, idet alle kan se uoverensstemmelserne.
Jeg har nogle enkelte spørgsmål, men tiden er knap. Men jeg vil gerne slutte af med et enkelt spørgsmål. Er det hensigtsmæssigt, at Danmark har givet sig selv en måned til at finde et kompromis, som også amerikanerne kan acceptere, hvis det kan slås fast, at europæerne stadigvæk kæmper med så mange uløste problemer? Hvor mange deler Schröders holdning? Vi siger ikke kun "nej" til krig nu, ligesom Schröder, men vi ønsker også, at Europa skal have som målsætning at skabe en stabil og vedvarende fred i Mellemøsten.
Andrews (UEN).
Hr. formand, jeg vil som indledning sige, at jeg tjente i den amerikanske hær i 1950'erne, så jeg har lidt kendskab til krigens rædsler. Jeg vil også godt sige, at George Orwell ville have haft svært ved at opdigte personer som Rumsfeld, Cheney og Ashcroft.
Det er meget vigtigt, at vi gør os klart, præcis hvad vi mener med masseødelæggelsesvåben. Taler vi om Hiroshima, Nagasaki, Cambodja eller endog Korea, hvor jeg tjente i den amerikanske hær? Hvad er vores præcise definition, hvad er de, og hvor er de?
Et ensidigt angreb på Irak ville være moralsk sindssyge. De 22 millioner irakere har allerede måttet leve med kolossal smerte og kolossale tab. De trues nu med en totalinvasion fra en såkaldt kristen nation med utallige døde til følge. Det vil blive opfattet som det, det også vil være: et vestligt korstog mod islam. Vi har fået at vide, at Israel vil anvende atomvåben i visse situationer. Men, som det gang på gang er blevet sagt her til formiddag, har vi ingen beviser for, at Irak besidder våben af den type, som høgene i den amerikanske regering henviser til. Den amerikanske forsvarsminister, Donald Rumsfeld, har erklæret, at Irak giver asyl til al-Qaeda-terrorister. Kun en fantast kan foreslå noget sådant.
En ny bombning af Irak ville være massemord. Den amerikanske regering taler om at redde civilisationen - en 200 år gammel civilisation eller en 5.000 år gammel civilisation? Man bliver nødt til at spørge sig selv: Hvem er det, den amerikanske regering vil redde? Den amerikanske regering kan være ude på at støtte våben- eller olieindustrien derhjemme, eller måske drejer det sig om at sikre genvalg til præsident George Bush, a la Margaret Thatcher. Vi vil helt bestemt se øget islamisk fundamentalisme, og de individuelle angreb på vestlige mål vil fortsætte i uformindsket omfang, også på freelancebasis, hvis der bliver krig.
Jeg opfordrer det irakiske styre til at ændre kursen nu og på ny give FN-inspektørerne adgang til Irak. Endelig beder jeg medierne om at granske deres samvittighed og spørge: Hvorfor nu, og hvorfor ikke dengang?

Coûteaux (EDD).
Hr. formand, man kan spørge sig selv, om vi befinder os i et parlament, eller vi befinder os på tilskuerpladserne som vidner til en stadig strøm af CNN-propaganda.
Det, der siges om Saddam Hussein, kan i virkelighed siges om et utal af statschefer verden over. Vi sidder her som repræsentanter for nationalstater og ved derfor også udmærket, at staterne i sagens natur er kolde og umenneskelige størrelser, og at de kun yderst sjældent viger tilbage for at føre krig. Dette gælder ikke mindst, hvis magthensyn fører til imperialistisk tankegang, sådan som det i dag er tilfældet, når USA giver næring til krigens arnesteder verden over med det ene, og i øvrigt erkendte, mål at beherske verden. Det er vanvid. Tro ikke, det er nationerne, der fører krig, det er imperierne. Det er imperialismen, der fører til krig.
For at undgå, at staterne begiver sig ind på dette skråplan, er der gennem tiderne fastsat regler, som i det tyvende århundrede blev benævnt den mellemfolkelige sikkerhed. Som Haag-initiativerne i 1905 blev ødelagt af Første Verdenskrig 1914-1918, blev også Folkeforbundet ødelagt af tankerne om imperiet, ikke tankerne om det nationale, af Hitlers imperialistiske socialisme og netop af hans præventive krigsførelse, især i Sudeterland. I 1948 måtte man starte forfra. Det hverv blev overdraget grundlæggerne af FN, og De Forenede Nationers pagt er nu hovedhjørnestenen i den internationale orden.
Ledetråden er opretholdelse af fred. Krig er kun tilladt i nøje definerede tilfælde, for hvilke der er fastsat strenge regler, som for det første forudsætter Sikkerhedsrådets godkendelse og for det andet overvågning sikret af en multinational generalstab, som også er underlagt Sikkerhedsrådet.
Alt dette svigter vi i dag. Vi svigter åbenlyst international ret, hvilket må betegnes som et voldsomt tilbageskridt for retstilstanden. Vi drøfter i øjeblikket, om vi skal fordømme en stat, som forsætligt krænker international ret. Europa burde klart fordømme denne stat, ikke kun af medlidenhed - ja, jeg siger medlidenhed, og taler her som kristen - med et folk, som i 10 år har været udsat for et sandt martyrium. Vi ser den anden vej, for martyriet viser tilbage til vores egen magtesløshed. Vi må imidlertid først og fremmest tænke på selve retsbegrebet, som har været uløseligt knyttet til Europa i århundreder. Det er dette begreb, USA er ved at træde under fode, hvilket baner vejen for nye grusomheder.
Mine damer og herrer, hr. Watson har ret i, at Rådets holdning ikke kan undre. Som hr. Pasqua på glimrende vis formulerede det for et øjeblik siden, findes der ikke nogen fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og der findes ikke nogen fælles politisk linje i Europa. Vores holdninger vil aldrig være sammenfaldende, men Europa bør i det mindste have i erindring, at dets navn, som også Frankrigs, er knyttet til retsbegrebet, og vi har stor ære heraf.

Le Pen (NI).
Hr. formand, mine damer og herrer, Bush-regeringen og Blair-regeringen forbereder en bred militæroffensiv mod Irak, et lille land med 19 millioner indbyggere, som er medlem af FN. Der er tale om en militæroffensiv, som tager sigte på at fjerne Saddam Husseins regering, som af klodens selvbestaltede betjente mistænkes for at udgøre en trussel mod sikkerheden i verden - ja, sådan udtrykker man sig virkelig. Der er tale om en krænkelse af De Forenede Nationers pagt og international ret. Der er tale om en krænkelse af folkeretten.
Siden Golfkrigen har USA og Storbritannien i øvrigt aldrig indstillet luftangrebene mod Irak, og man har ved en blokade, som udgør en sand forbrydelse mod menneskeheden, spredt fattigdom og død i civilbefolkningen og i henhold til FN's oplysninger ramt mere end en million børn. Det kan undre, at det blandt de utallige diktaturer, herunder også lande, som er USA's allierede, lige netop er Irak, USA primært sigter mod, et muslimsk land med et verdsligt styre, som er tolerant over for andre religioner og mindretal - vicepremierministeren er således kristen, og tre af regeringens ministre er kurdere. Det kan også undre, at de vestlige magter, som repræsentanter for demokratiske værdier, synes parate til på hensynsløs vis at krænke freden.
Man er imod anvendelse af dødsstraf over for mordere. Men briterne og amerikanerne vil med deres angreb dræbe tusindvis af irakere og deres børn. Denne præventive krigsførelse er uacceptabel, og De ved udmærket, at de sande bevæggrunde er umoralske. Det er hensynet til vælgerne og sikring af olieforsyningerne, der er afgørende.
(Bifald fra parlamentsmedlemmer uden for grupperne)

Haarder
. Hr. formand, jeg vil gerne takke for en god debat med mange rigtige synspunkter og mange gode råd. Det er en svær sag, vi drøfter, men det er også en meget enkel sag. Det er meget bevidst, at jeg har holdt mig til det, som er det afgørende, nemlig at EU ønsker at lægge maksimalt pres på diktator Saddam Hussein for at få ham til at følge FN´s resolution og de betingelser, han selv er gået ind på. Det er ikke en svag, men derimod en stærk position. Alt hvad vi siger og gør skal lægge maksimalt pres på Saddam Hussein. Et sådant stærkt og enigt internationalt pres er det eneste, der kan få ham til at reagere. Derfor vil jeg takke for alle betragtninger, som har bidraget til denne enighed om dette pres på diktatoren, og jeg beder om forståelse for, at jeg af samme grund hverken kan eller vil tage stilling til alle eventualiteter.
Jeg kan forsikre både hr. Barón Crespo og andre, at det som Cristopher Patten sagde, i et og alt var i overensstemmelse med det, som er den fælles EU-holdning, og som endnu en gang blev bekræftet i Helsingør i weekenden. Det var et uformelt møde, der var ingen nye beslutninger, men jeg kan godt røbe, at der var opbakning til, at linjen skal fastholdes - også til, at det er vigtigt, at USA bredt konsulterer, inklusive konsulterer arabiske stater. Der var enighed om, at nu må inspektørerne have mulighed for at komme ind, der var bekymring over de masseødelæggelsesvåben, som ikke bare USA, men også UNSCOM har begrundet mistanke om produceres, og som kan være en dødelig fare for freden i Mellemøsten og i verden. EU støtter FN's bestræbelser. Et regime som Saddam Husseins kan kun forventes at ville leve op til sine forpligtelser, hvis der er et stærkt og enigt pres fra verdenssamfundet.
Jeg vil gerne sige til fru baronesse Nicholson og fru Napoletano, at Rådet fuldt ud deler Parlamentets ønske om, at alle, der har begået krigsforbrydelser, folkemord og forbrydelser mod menneskeheden, skal stilles til ansvar for deres handlinger. Det gælder selvsagt også de ansvarlige for det irakiske regimes mange forbrydelser, og det er noget, som skal forberedes i tide. Jeg vil gerne i tilknytning hertil sige, at jeg kan bekræfte, hvad fru Maes sagde, at det danske formandskab har sat en måneds frist for en dialog med USA om Den Internationale Straffedomstol. Det var det, det drejede sig om, og det kan jeg bekræfte.
Hr. Barón Crespo ville gerne have mig til at redegøre for EU's seneste bestræbelser for at bidrage til at løse den mellemøstlige konflikt. Det kan jeg ikke give et detaljeret svar på, men jeg kan som Cristopher Patten oplyse, at min kollega Per Stig Møller netop nu er i Mellemøsten for at forelægge et forslag fra EU til en konkret tidsplan, en "road map" for etablering af en fuldgyldig palæstinensisk stat i juni 2005. Vi har tillid til, at der er bred opbakning om dette initiativ, som kan bidrage væsentligt til yderligere fremskridt i den positive proces, som det er lykkedes kvartetten at igangsætte, og som vi må knytte alle håb til.

Patten
Hr. formand, jeg har formodentlig haft æren - og altid fornøjelsen - af at deltage i flere forhandlinger her i Parlamentet end nogen anden kommissær gennem de sidste tre år. Det skyldes Parlamentets glædelige interesse for udenrigsanliggender. For mig har dagens forhandling været en af de mest interessante og vigtige.
Jeg skal ikke blande mig i, hvordan Parlamentet arbejder, men hvis en af grundene til dagens interesse og indsigtsfulde gejst har været den til lejligheden anvendte formel, som vist kaldes catch the eye, så hilser jeg den personligt velkommen. Jeg tror, der er flere personer i salen i dag end normalt. Hvis jeg må have lov at sige det, har vi også oplevet noget mere usædvanligt, nemlig at folk bliver for at høre andre tale. Jeg kan endda glæde mig over, at der er en eller to, der er vendt tilbage for at høre de afsluttende taler. Det er en stor og sjælden glæde. Så på mine egne ydmyge vegne, og i forventning om at jeg vil få lejlighed til at tale i forbindelse med mange flere forhandlinger i det næste par år - medmindre Parlamentet vælger udelukkende at fokusere på interne anliggender - vil jeg sige, at det er et glædeligt gennembrud.
Jeg fik stillet et konkret spørgsmål samt et retorisk spørgsmål, som jeg vender tilbage til. General Morillon spurgte helt konkret, hvad vi ved om irakernes holdning til deres eget styre, og hvad vi ved om deres ønsker og forhåbninger. Den triste sandhed er, at vi ved nul og niks, fordi de i alt for lang tid ikke har haft mulighed for at give udtryk for deres synspunkter. At give udtryk for sin mening kan i Irak være ensbetydende med at blive skudt, tortureret eller kastet i fængsel. Jeg ser frem til den dag, hvor vi ved noget mere om det irakisk folks forhåbninger, men jeg stiller mig tvivlende over for, om Saddam Hussein ved et frit valg ville få en overvældende valgsejr.
Jeg indrømmer, at jeg har en personlig fordom. Jeg har aldrig betragtet entusiasme som noget stort aktiv i en udenrigspolitisk debat. Jeg mener ikke altid, entusiasme passer så godt til en diskussion af vanskelige udenrigspolitiske emner, og jeg har altid foretrukket udenrigsministre, der er parate til at sætte sig under et træ og stille og roligt tænke tingene igennem, frem for dem, der farer rundt og prøver at ændre verden. Jeg er selv entusiatisk tilhænger af Talleyrands berømte udtalelse "surtout pas trop de zèle". Jeg har i sommerens løb læst så mange artikler om Irak og så mange taler, at jeg sommetider har ønsket, jeg troede lige så meget på sandheden og visdommen i det, jeg siger, som nogle mennesker synes at tro på sandheden og visdommen i det, de siger.
Jeg mener også, vi har set en række skråsikre udtalelser baseret på begrebsforvirring. Jeg kender f.eks. meget få mennesker, der for alvor argumenterer for, at Saddam Hussein ikke er i besiddelse af masseødelæggelsesvåben.
Som jeg tidligere har sagt: Hvis han ikke har masseødelæggelsesvåben, hvorfor er det så et problem at give inspektørerne adgang? Når vi bliver bedt om at definere masseødelæggelsesvåben, tror jeg, det er et spørgsmål, vi med rette kunne stille til kurderne i Irak eller til folkene i sumpområderne i det sydlige af landet, som godt kan forklare, hvad kemiske våben gør ved ens lunger. De ville kunne give nogle gode svar. Nogle af de sikre udtalelser er også baseret på undvigelser og fra tid til anden på manglende villighed til at udtrykke klare og konsekvente principper, som kan forsvares.
Jeg vil gerne opridse en række spørgsmål, som vi må tage stilling til. De rører ved kernen i hele sagen om efterlevelse af FN's resolutioner og retfærdiggørelse af militær aktion - et emne, der var genstand for heftig debat i forbindelse med kampagnen i Kosovo, og som når ind til kernen i det, vi så ofte har talt om her i Parlamentet - det såkaldte sammenstød mellem civilisationer.
Mit første spørgsmål er: Hvad sker der, hvis Irak fortsat ignorerer FN's resolutioner? Skal vi blot trække på skuldrene? For det andet: Hvad sker der, hvis vi igen går til FN's Sikkerhedsråd, får vedtaget en ny resolution, og Saddam Hussein også ignorerer den? Hvad gør vi så? Skal vi blot se hændervridende til? For det tredje: Hvad sker der, hvis vi giver Saddam Hussein et ultimatum, og han ignorerer det? Hvad gør vi? Skriver et læserbrev til Le Monde, underskriver et bønskrift? Der har været flere henvisninger - ikke altid så rosende som regeringens kommunikationschef Alastair Campbell måske kunne have ønsket - til den pressekonference, som Storbritannien og Nordirlands premierminister i går gav i sin valgkreds. Det ærede medlem hr. Lagendijk henviste f.eks. til det, der blev sagt.
Lad mig citere noget, som hr. Blair sagde i går: FN skal bruges til at tackle det - altså problemet med Irak - ikke til at undgå det. Jeg har ikke betalt partikontingent til New Labour, men det er en god pointe, som vi ikke kan se bort fra.
Mit fjerde spørgsmål vedrører et punkt, som dr. Kissinger ofte har mindet os om. Siden Den Westfalske Fred efter Trediveårskrigen har international ret, der sommetider kan være et ret diffust begreb, bl.a. baseret sig på princippet om, at én stat ikke bør blande sig i en anden stats anliggender, og da slet ikke militært. Er det princip tilstrækkeligt i international ret i dag? For et par år siden satte FN's generalsekretær, Kofi Annan, gang i en debat om, hvorvidt humanitær intervention sommetider er på sin plads, f.eks. når en selvstændig regering kan beskyldes for overgreb mod dens eget folks interesser, friheder og rettigheder.
Kan intervention i en anden selvstændig stats forhold retfærdiggøres ved, at den er i besiddelse af masseødelæggelsesvåben? Kan det blive et acceptabelt princip? Afhænger det helt og holdent af sammenhængen? Afhænger det af, hvordan styret er? Afhænger det af styrets erklærede hensigter? Afhænger det af, hvor stor en trussel styret udgør? Hvad man ellers måtte mene, så skal man have beviserne i orden, hvis man forfægter denne tankegang.
Endelig er der spørgsmålet om at retfærdiggøre intervention. Dr. Kissinger kom med en meget eksplicit udtalelse i en artikel i New York Times for nylig. Han siger, at terrorisme vender helt op og ned på situationen. I dag, siger han, kan én nation stå over for en trussel fra en anden nation, der handler gennem ikke-statslige aktører. Kissingers argument er med andre ord, at intervention kan retfærdiggøres, hvis en nation ser ud til at anvende terrororganisationer til at true en anden nation. Jeg regner med, at vi alle er af den opfattelse, at militær intervention i en selvstændig stat kræver en klar og velunderbygget begrundelse.
Alle disse spørgsmål vil være centrale i de udenrigs- og sikkerhedspolitiske debatter i det næste årti eller mere. Det er spørgsmål, som vi i EU, ikke mindst på grund af vores tradition for retsstatsprincipper, og ikke mindst på grund af de andre principper, som vi tror på, bør have klare og utvetydige holdninger til.
Det sidste spørgsmål lyder: Hvis den nuværende regering i Irak udskiftes som følge af en militær intervention, bliver politikken i området så mere moderat eller mere ekstrem?
Vi kan ikke krybe uden om nogen af disse spørgsmål. Vi er nødt til at finde vores egne svar på dem i de kommende uger og måneder.
Til sidst vil jeg sige dette: Der har været megen omtale af vores forhold til USA. Jeg håber meget, vi kan arbejde sammen med USA - Europa og USA - i de kommende måneder, hvor vi skal håndtere en reel trussel for verdensfreden og for den internationale stabilitet. For amerikanerne kan det fra tid til anden lyde som om, vi tjener vores egne interesser, når vi siger, at USA's lederskab bør være baseret på den bredest mulige moralske konsensus med henvisning til Truman-doktrinen og Marshall-planen, som var med til at sikre vores fremtid, vores velstand og vores frihed i Europa.
Men hvis vi i Europa skal trække vores del af læsset, er der et par ret vanskelige spørgsmål, vi skal tage fat på. Vi skal undgå ønsketænkning, og vi skal ikke smyge os uden om de vanskelige spørgsmål, jeg har været inde på i dag. Jeg er sikker på, at det ikke er sidste gang, vi tager emnet op. Jeg håber, at vi i de kommende uger og måneder kan få afklaret nogle af spørgsmålene.
Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til dagsordenen. Jeg vil gerne beklage over for kommissær Patten, at jeg i min tale kaldte ham for Kommissionens næstformand. Det var en lapsus. Jeg håber ikke, kommissær Patten tager anstød.

Patten
Hr. formand, jeg vil gerne lige svare på denne høflige bemærkning. Det glæder mig altid at blive identificeret med hr. Kinnock, og det glæder mig endnu mere fra tid til anden at blive identificeret med den ærede herres spanske kolleger hr. Solana og fru de Palacio!

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om situationen i Afghanistan.

Haarder
. Hr. formand, jeg vil gerne først lykønske Parlamentet med den debatform, vi lige har afprøvet i praksis med "Catch the eye". For et tidligere parlamentsmedlem har det været en lidelse med alle disse debatter med planlagte taletider; men nu er det en lettelse og en dejlig oplevelse med virkelige debatter med spontane indlæg, hvor man svarer hinanden i stedet for at oplæse færdige manuskripter.
Hvad angår Afghanistan, vil jeg gerne først minde om, at Afghanistan for et år siden var et land i ruiner, med en befolkning, som først led under en besættelsesmagt og under skiftende krigsherrer, siden under en ekstrem, islamisk revolution, som gennemtvang en afmodernisering af samfundet og indførte middelalderlige metoder. Til sidst blev landet hjemsted for fundamentalistiske terrorister.
Så meget mere bemærkelsesværdigt og glædeligt er det derfor, at der i dag - ni måneder efter igangsættelsen af Bonn-processen - kan rapporteres om et land, hvor situationen gradvist normaliseres. Der er dog lang vej, før man igen kan tale om et stabilt Afghanistan. Sikkerheden i landet er fortsat utilstrækkelig. I juli blev vicepræsident Haji Qadir dræbt på åben gade. Kampe mellem lokale krigsherrer fortsætter, og der sker fortsat grove overtrædelser af menneskerettighederne.
Indgåelse af Bonn-aftalen i december 2001 mellem afghanske grupperinger under FN's lederskab markerede starten på den positive udvikling, vi nu ser i Afghanistan. Bonn-aftalen angiver en proces for genindførelsen af demokrati. Som et første skridt blev en midlertidig regering etableret, og denne styrede landet i seks måneder, indtil et hasteindkaldt ældreråd, Loya Jirga, i juni trådte sammen og udpegede en overgangsregering under ledelse af Karzai, som skal lede landet i to år, indtil der skal afholdes valg.
Gennemførelsen af dette Loya Jirga og dannelsen af overgangsregeringen var væsentlige landvindinger. Loya Jirga-processen og regional- og distriktsvalgene viste, at afghanere i hele landet har lyst til og mod på at deltage i demokratiseringsprocessen. Afghanske kvinder spillede en markant rolle.
Der har før været mæglingsforsøg i konflikterne i Afghanistan. Når Bonn-processen synes at have succes, skyldes det ikke mindst, at den bygger på traditionelle strukturer i landet, som tager udgangspunkt i behovet for at sikre en bred repræsentation af de forskellige etniske og religiøse grupper. Netop sikring af repræsentativitet og beskyttelse af mindretal bliver nøglen til langsigtet stabilitet i landet. Afghansk ejerskab er et andet kodeord. Selv om FN har fungeret som en væsentlig katalysator i den proces, der nu udfolder sig, så har rollen været udspillet under fuld respekt for og understøtning af afghansk ejerskab.
Genetableringen af en afghansk stat, der kan sikre landets enhed, fred og stabilitet og fremstå som garant for overholdelse af menneskerettigheder, er helt afgørende. Udviklingen går kun langsomt fremad, overgangsregeringen har fortsat vanskeligt ved at kontrollere store dele af landet, hvor lokale krigsherrer og røverbander derfor har let spil. Centralt i bestræbelserne på fremme af sikkerheden står oprettelsen af en afghansk hær og et politikorps, som har befolkningens tillid, og som opererer med respekt for menneskerettighederne. I den forbindelse har EU udtrykt stor tilfredshed med oprettelsen af Afghanistans Nationale Forsvarsråd. Et lige så væsentligt element er statens evne til at levere udvikling - herunder også adgang til sundhedsydelser. Et stort antal afghanske flygtninge er vendt tilbage, og de tilbagevendte har brug for international støtte til at sikre deres varige reintegration.
I spørgsmålet om tilbagevenden af flygtninge bemærker jeg med stor glæde, at ifølge UNHCR er situationen i Afghanistan nu så forbedret, at den tillader, at det store flertal af afghanere frivilligt kan vende tilbage uden at risikere forfølgelse.
Jeg er enig med UNHCR i, at tilbagevenden bør understøttes af relevante hjælpeforanstaltninger fra det internationale samfunds side, og at de enkelte afghanere bør tilbydes "realistiske repatrieringspakker".
Sevilla gav høj prioritet til vedtagelsen af elementer for en fremskyndet tilbagevenden til Afghanistan. Det danske formandskab vil i samarbejde med Kommissionen og medlemsstaterne arbejde for at leve op til Sevilla-erklæringen. Jeg havde i øvrigt selv et møde med Ruud Lubbers ganske kort forinden.
Der er stadig kræfter, som søger at trække udviklingen i Afghanistan ud af kurs. Der er fortsat forskellige etniske grupperinger, som med opbakning fra kredse i nabolandene ikke finder, at netop deres synspunkter er tilstrækkeligt repræsenteret. Der er forskellige krigsherrer, som i lange tider har vænnet sig til en høj grad af selvbestemmelse i de områder, de kontrollerer, og som modsætter sig etableringen af en centralmagt. Der er også forskellige synspunkter på, hvor hurtigt og hvor langt, Afghanistan kan bevæge sig i retning af en moderne, islamisk stat med tætte kontakter til Vesten.
Håbet er, at etableringen af en demokratisk proces vil skabe muligheder for at løse disse konflikter gennem politiske forhandlinger snarere end gennem en tilbagevenden til tidligere tiders udsigtsløse krigshandlinger.
Den relativt positive udvikling skyldes også, at det internationale samfund har engageret sig i Afghanistan. USA spillede en afgørende rolle i den hurtige fjernelse af Talebanstyret gennem operation Enduring Freedom. De amerikansk-ledede styrker er fortsat til stede i landet for at bekæmpe de sidste lommer af al-Qaeda-krigere. I og omkring Kabul bidrager den internationale sikkerhedsstyrke, ISAF, til at sikre stabiliteten, så den midlertidige regering kan fungere.
EU lægger også vægt på at bidrage til at fremme stabiliteten i Afghanistan og regionen. Landet må ikke igen udvikle sig til et arnested for terrorisme og narkoproduktion. Vi ønsker at bistå det afghanske folk i bestræbelserne på sikre en fredelig udvikling.
EU's medlemslande bidrager samlet set med hovedparten af ISAF-styrken og er den største internationale bistandsyder. Kommissionen og medlemsstaternes samlede tilsagn om bistand beløber sig i 2002 til mere end 550 millioner euro.
For nylig - nærmere betegnet den 22. juli - vedtog Rådet for Almindelige Anliggender og Eksterne Forbindelser konklusioner om situationen i Afghanistan. Det blev fastslået, at EU i dialogen med overgangsregeringen vil tage udgangspunkt i de nøgleprincipper, som de afghanske parter og det internationale samfund har aftalt. Principperne er fastslået i Bonn-aftalen, sluterklæringen fra mødet i Tokyo i januar og FN's Sikkerhedsråds resolution 1419. Principperne omfatter dannelsen af en bredt sammensat, multietnisk og repræsentativ regering, hvor også kvinderne deltager.
Gennem sin særlige repræsentant, Vendrell, opretholder EU en tæt politisk dialog med styret i Kabul og andre afghanske parter. Formålet er at bidrage til, at udviklingen går i den rigtige retning. Der føres også dialog med nabolandene for at sikre deres medvirken.
Det internationale engagement i Afghanistan vil i sidste ende afhænge af, om de afghanske parter reelt arbejder for at gennemføre de erklærede målsætninger. EU vil derfor søge at fremme en proces, hvor Afghanistans overgangsregering i partnerskab med det internationale samfund udvikler verificerbare kriterier og overvågningssystemer for den store bistand, der gives.
EU vil fremme tildelingen af bistanden på en måde, der styrker centralregeringen og svækker dem, der ikke er med i eller direkte er imod Bonn-processen, idet det samtidig skal sikres, at befolkningen som helhed får del i bistanden som en synlig fredsdividende. Den finansielle situation i Afghanistan er præget af et alvorligt budgetunderskud, og regeringen er snart ude af stand til at udbetale lønninger. Direkte budgetstøtte er derfor også nødvendig for at sikre politisk stabilitet i Afghanistan.
Det internationale samfund og EU kan således styrke fredsprocessen. Hvorvidt de skridt i den rigtige retning, som vi nu er vidne til i Afghanistan, kan omsættes i reelle langvarige forbedringer af situationen, vil i sidste ende afhænge af det afghanske folks egen vilje til at bakke op om den igangsatte proces.

Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, Formandskonferencen besluttede - enstemmigt - at anmode Rådet og Kommissionen om udtrykkeligt i redegørelserne i dag at inkludere spørgsmålet om de påståede krigsforbrydelser i Afghanistan, som for nylig er anerkendt af FN.
Jeg er derfor særdeles forundret over, at emnet ikke har været berørt, og jeg anmoder Dem om, hr. formand, at bede hr. Haarder præcisere sin redegørelse i overensstemmelse med Formandskonferencens udtrykkelige anmodning.

Formanden.
Da jeg ikke var til stede ved Formandskonferencen, ved jeg ikke, hvad der er blevet talt om, men hr. Haarder får mulighed for at svare ved slutningen af forhandlingen. Hvis han ønsker at tage emnet op da, står det ham frit for.

Patten
Ministeren ønsker muligvis på vegne af formandskabet at sige et par ord om de påståede rædsler på menneskerettighedsområdet. Jeg havde selv tænkt mig at sige noget, som næppe vil adskille sig meget fra formandskabets bemærkninger. Der ville være grund til betydelig diplomatisk ængstelse, hvis vi gav udtryk for forskellige holdninger på dette område. Jeg er sikker på, at det ikke sker.
Jeg vil gerne takke Parlamentet for denne opportune mulighed for at gennemgå situationen i Afghanistan. Det er næsten et år siden, at begivenhederne den 11. september pludselig kastede et land, som Europa-Kommissionens humanitære kontor ved samme års begyndelse havde kaldt en "glemt krise", ind i verdens søgelys.
Siden da har vi været vidne til markante ændringer til det bedre: Taleban-styret faldt fra hinanden, hurtigere end visse havde regnet med, og der blev indført et midlertidigt styre, som snart slog sin position fast rundt om i verden og - hvad der er endnu vigtigere - udviklede et afbalanceret forhold til sine naboer. I juni i år blev der afholdt en hastigt indkaldt Loya Jirga, som bragte en overgangsregering til magten, der har mere demokratisk legitimitet end nogen af de tidligere regimer i de sidste to årtier. I det store og hele er Bonn-processen derfor på rette spor.
Der er dog stadig en del forhindringer på vejen. Efterhånden som Afghanistan bevæger sig videre fra Loya Jirga-fasen, skal en række udfordringer imødegås.
Den mest overhængende er intern sikkerhed - eller rettere manglen på samme. Hidtil har præsident Karzai haft uhyre svært ved at hævde centralregeringens magt i regionerne, trods hans formidable indsats. Denne udfordring hænger sammen med vanskelighederne ved at gøre krigsherrer til politikere. Nogle af dem har stadig en blomstrende forretning med narkotika og andre ulovlige varer, andre tjener på deres engagement i operation Enduring Freedom, andre endnu forsøger åbent at udfordre præsident Karzais lederskab.
I dette flygtige miljø er en samlet, langvarig international støtte til centralregeringen vigtigere end nogensinde. Dermed kommer jeg til mit næste punkt.
Medmindre det lykkes for præsiden Karzai at bevise, at den tillid, han nyder i det internationale samfund, fører til håndgribelige økonomiske fordele og forbedret sikkerhed, får han svært ved at overbevise sine rivaler om, at han er den bedste til at styre landet gennem denne svære overgangsperiode. Efterhånden som forholdene bliver vanskeligere, får han brug for endnu mere støtte fra os. Kommissionen forfølger derfor - sammen med andre donorer - en tostrenget strategi: levering af et håndgribeligt fredsudbytte til folket hurtigst muligt, samtidig med at det sikres, at så meget bistand som muligt går gennem centralregeringen.
Til gengæld - og nu kommer jeg til mit tredje punkt - står vi fast på, at der er betingelser knyttet til bistanden. Kort sagt betyder dette streng efterlevelse af Bonn-processens ånd og bogstav samt sund makroøkonomisk og finansiel ledelse.
Lad mig kort komme ind på Bonn-aftalen. Der vil snart blive nedsat en forfatningsmæssig kommission, som skal bane vejen for almindelige valg i midten af 2004. Den skal træffe vanskelige beslutninger om det fremtidige forhold mellem centralregeringen og provinserne, mellem det verdslige og det islamiske samfund og mellem kønnene samt minoriteternes rolle, for blot at nævne nogle af de varme kartofler. Denne kommission vil sammen med den retlige kommission også få indflydelse på, hvordan tidligere og nuværende krigsforbrydere behandles. Det vil tage sin tid at finde varige løsninger på mange af disse spørgsmål. Det vigtige er imidlertid, at landet med vores hjælp gør fremskridt i retning af fred og stabilitet på længere sigt.
Spørgsmålet om overtrædelse af menneskerettighederne, som vi tidligere har været inde på, er af stor betydning for det internationale samfund. Det har bl.a. været drøftet i Sikkerhedsrådet ved et møde den 28. august. Det glæder mig, at FN er parat til at bistå regeringen ved en fremtidig undersøgelse. Lige nu er det vigtigt at beskytte begravelsespladsen og beskytte mulige vidner, indtil en aktiv undersøgelse kan finde sted. Efter min opfattelse er FN's bistandsmission i Afghanistan - UNAMA - bedst i stand til at håndtere dette følsomme anliggende og støtte den afghanske menneskerettighedskommission, der vil spille en central rolle fremover. Vi er helt på det rene med, at der skal tages fremtidige skridt, og at processen skal være så åben som muligt.
Behovet for stabile, langsigtede fremskridt må ikke få os til at glemme den kolossale humanitære udfordring her og nu. Siden marts i år er 1,5 millioner afghanere vendt tilbage fra Pakistan under FN's hjemsendelsesprogram. Yderligere 116.000 er vendt tilbage fra Iran. Tallene er imponerende, men skaber store problemer for hjælpeorganisationerne. Det samme gør det store antal internt fordrevne personer. Det internationale samfund står nu over for yderligere behov, både på det humanitære og det sikkerhedsmæssige område. Disse regninger skal lægges oven i de 1,8 milliarder euro i 2002, som blev lovet i Tokyo i januar. Under disse omstændigheder er det vigtigt at prioritere rigtigt, da det er urealistisk at forestille sig, at alle finansieringsbehov kan dækkes med det samme.
Der er f.eks. spørgsmålet om finansiering af den voksende strøm af tilbagevendende flygtninge. Visse internationale organisationer har hævdet, at Europa ikke har ydet nok i denne forbindelse. Jeg taler for Europa-Kommissionen. Vi har mere end fordoblet den humanitære bistand til Afghanistan i år - fra de 25 millioner euro, der var øremærket til formålet ved årets begyndelse, til de nuværende 60 millioner euro. Jeg mener imidlertid, der er forkert kun at se på de kvantitative mål. Vores vigtigste udfordring - og det har været vores holdning lige fra begyndelsen - har været at sikre, at de, der vendte tilbage i sommer, ikke må flygte igen til vinter. Vores aktiviteter hænger derfor nøje sammen med hjemvendelsesprogrammets samlede bæredygtighed. I forbindelse med genopbygning af landområderne ser vi meget på, hvordan folkestrømmene bevæger sig. Et andet vigtigt udvælgelseskriterium er afhængigheden af valmueproduktion. Sammen med en håndfuld andre donorer står Kommissionen i spidsen for en diskussion om, hvordan vi bedst kan udvikle andre eksistensgrundlag.
Alt dette fører til én uundgåelig konklusion: Afghanistan har brug for partnere, som er parat til at tage et langt, sejt træk.
Dette betyder dog ikke, at vi ikke kan opnå resultater på de tidlige trin. Lad mig komme med et par eksempler:
Under hjælpeprogrammet for hjemstedsfordrevne finansierer Kommissionen driften af 450 grundskoler rundt om i Afghanistan. Vi støtter nu over 200 klinikker, tre distrikts- og tre provinshospitaler. Vores programmer til rehabilitering af land- og byområder giver over 3 millioner manddages arbejde alene i år. Under en aftale med Habitat rydder vi op i fem byer rundt om i Afghanistan for at forhindre sygdomme som kolera. Vi er med til at finansiere en større minerydningsoperation. Vi bidrager mere end nogen anden donor til regeringens driftsomkostninger (med 50 millioner euro fra det asiatiske og latinamerikanske budget og 2,5 millioner euro fra Den Hurtige Reaktionsmekanisme). Disse bidrag er muligvis mindre synlige, men de er med til at aflønne centrale offentligt ansatte, herunder sygeplejersker, læger, politibetjente, lærere og embedsmænd.
Hvad resultater angår, glæder det mig at kunne sige, at Afghanistan er et bevis på, at reform af styringen af den eksterne bistand giver resultater, selv under de vanskeligste forhold. Af de 120 millioner euro, der hidtil er stillet til rådighed til genopbygningen, er der allerede fundet anvendelse for de første 100 millioner. Tallet omfatter ikke de 45 millioner euro, der allerede er lovet i humanitær bistand under ECHO-programmet, eller de yderligere 15 millioner euro, der vil blive givet tilsagn om inden årets udgang. Jeg har forstået, at Parlamentet skal stemme om et udkast til et supplerende ændringsbudget for de resterende 70 millioner euro, der er lovet i 2002, i oktober. Pengene skal bruges til yderligere støtte til den offentlige administration, til yderst tiltrængte infrastrukturprojekter og til en grundlæggende sundhedspakke. Forberedelserne til gennemførelse af programmet er godt i gang. Jeg kan forsikre Parlamentet om, at midlerne vil blive anvendt straks, når først de er bevilliget.
Hidtil har vi i år lovet - og stort set brugt - 250 millioner euro til Afghanistan, og dermed er vi godt på vej til at holde vores løfte om at yde 1 milliard euro over fem år.
Som De ved, har vi nærmest måttet stampe midlerne frem af jorden. Det har naturligvis kun været muligt, fordi budgetmyndighederne - Parlamentet og medlemsstaterne - har udvist så stor forståelse. Men det skyldes også den fremragende indsats, som vores delegation og vores ECHO-medarbejdere har ydet. Jeg kan ikke rose dem nok for deres optimistiske engagement og professionalisme under vanskelige forhold. Det var en stor fornøjelse at møde dem under mit besøg i maj, og jeg glæder mig til at vende tilbage. Vi i Kommissionen har god grund til at være stolte af dem, der som vores team i Kabul yder en førsteklasses indsats. Jeg er ikke i tvivl om, at de vil arbejde lige så godt sammen med vores nye, erfarne EU-repræsentant, ambassadør Vendrell, som med hans engagerede forgænger, ambassadør Klaiber.
Jeg er fast besluttet på at sikre, at Europa-Kommissionen forbliver engageret i Afghanistan, selv om verdens opmærksomhed flytter sig til andre konfliktområder og efterfølgende genopbygning. Lad mig endnu en gang takke Europa-Parlamentet for dets meget konstruktive holdning til behovet for yderligere budgetmidler til at understøtte denne forpligtelse.
Jeg håber, at det med tiden bliver muligt for parlamentsmedlemmerne at tage til Afghanistan - sådan som de i de senere år er taget til Balkan - og se, at europæisk bistand ydes generøst, effektivt og klogt, sådan som det bør være overalt.
Formanden.
Vi når ikke at blive færdige med denne forhandling før frokost, men vi fortsætter indtil ca. 12.20, så talerne fra alle politiske grupper kan komme til orde.

Morillon (PPE-DE).
Hr. formand, hr. Haarder, hr. kommissær Patten, tak, fordi De giver os anledning til at beskæftige os med situationen i dette land, der, som De udtalte for et år siden, hr. Haarder, var et land i ruiner. Dette glemte land, som De meget præcist betegnede det, hr. kommissær.
Ingen af de tilstedeværende har dog glemt de analyser, der for ikke så længe siden blev fremført af personer, der mente at have et godt kendskab til Afghanistan. Man slog til lyd for en indsats, som tog sigte på at nå til forståelse med Taleban-styret, idet talebanerne set i et realpolitisk perspektiv fandtes at være de eneste, der kunne sikre noget, der kunne ligne fred i dette ulykkelige land, der, som påpeget af hr. Haarder, så længe har været splittet af rivaliseringer mellem stammesamfund. Der var således en risiko for, at landet efter at have været styret af talebanerne blev et bytte for diverse krigsherrer.
Der er altså grund til at glæde sig over, at landet på trods af disse dårlige varsler i dag ikke står i flammer, og at der tværtimod allerede er opnået lovende resultater, når det gælder en normalisering af situationen i landet. Resultaterne er afgjort opmuntrende, hr. Haarder. Men de er langtfra tilfredsstillende. Således er indsatsen til bekæmpelse af al-Qaeda og mullah Omars terrorisme langtfra afsluttet. Afghanistans sikkerhed er dermed langtfra sikret. Den nødvendige omstrukturering og etablering af institutioner, som sikrer, at alle etniske grupper bliver repræsenteret, og at international ret og menneskerettighederne respekteres, er kun lige begyndt. Og endelig har den massive tilbagevenden af flygtninge blot forværret den humanitære situation, som i forvejen var katastrofal, eftersom landet i årevis har været hærget af krig og tørke.
Tillad mig at tage disse punkter op et efter et. Indsatsen til bekæmpelse af al-Qaeda og mullah Omars terrorisme er langtfra afsluttet, eftersom vi intet ved om ledernes skæbne. Der gisnes således om, at de kan have fundet ly i naboområder, som grænser op til Afghanistan, i de ukontrollerede pashtunske områder i Pakistan. Men der er mig bekendt intet, som beviser, at de ikke fortsat befinder sig et sted i Afghanistan. Det kan således ikke hævdes, at landets sikkerhed er garanteret.
Kommissær Patten og hr. Haarder erindrede om de mord, der har fundet sted. De understregede med rette de vanskeligheder, vores repræsentanter i landet dermed står over for. Jeg finder som De, hr. kommissær, at der ydes en prisværdig indsats, som vidner om både engagement og mod. Det er måske begrundelsen for den anmodning, som er fremsat fra overgangsregeringens og regeringschefens, Karzais, side over for samtlige donorlande og i særdeleshed over for EU om at udvide den fredsbevarende styrkes mandat til at omfatte ikke kun Kabul, men hele landet. Jeg er, som også den franske udenrigsminister, af den opfattelse, at dette ikke er ønskeligt. Jeg tror ikke, det er ønskeligt, at Afghanistan overlader det til andre at opretholde ro i landet. Det er efter min mening langt at foretrække at videreføre den linje, der allerede er lagt, og styrke oprettelsen af en national hær og en national politistyrke, således at Afghanistan selv, sådan som det også er ved at ske på det institutionelle plan, påtager sig ansvaret for sikkerheden i landet.
Jeg omtalte den nødvendige omstrukturering takket være oprettelsen af institutioner, som sikrer, at alle etniske grupper bliver repræsenteret. De ved, der i denne sammenhæng er fortsatte vanskeligheder med pashtunerne. Jeg vil også påpege, at vi forventer os meget af det arbejde, der pågår i forfatningskommissionen med henblik på at sikre overholdelse af international ret og respekt for menneskerettigheder i landet. Jeg har fornøjelsen at kunne videregive en oplysning, jeg modtog i går, nemlig at det franske gymnasium i Kabul nu tilbyder en klasse, hvor også kvinder optages, og hvor eleverne ikke skal bære slør.
Endelig nævnte jeg den humanitære situation. I denne sammenhæng, og det skal være min afsluttende bemærkning, er der grund til at glæde sig over, at EU i forbindelse med drøftelserne om tillægsbudgettet for 2002 accepterede en forøgelse af bistanden til Afghanistan, som herefter udgør 250 millioner euro. Vi anmoder imidlertid om øget gennemskuelighed med hensyn til anvendelsen af disse midler. Vi anmodede derfor i forbindelse med budgetdrøftelserne om en budgetpost, som vil gøre det muligt nøjagtigt at angive de operationer, der er rettet mod Afghanistan.

Sakellariou (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, i går tog vi højde for alle de spørgsmål, De har været inde på, i et forsøg på at forberede et fælles beslutningsforslag. Der var virkelig bred enighed om de punkter, vi har været inde på, og hvor det ikke kun drejede sig om de humanitære spørgsmål og genopbygningen i Afghanistan, men også om andre politiske spørgsmål. Det vil jeg gerne komme ind på her og understrege, at min kollega, fru Gröner, vil behandle kvindernes situation i Afghanistan, der er et helt specielt punkt.
Vi indleder vores fælles beslutningsforslag med en klar fordømmelse af terrorisme, hvor der gives udtryk for, at Afghanistans belastende fortid også har bidraget til, at en sådan intervention var nødvendig. Jeg vil ikke komme nærmere ind på denne intervention. Den fandt sted på et meget bredt grundlag og modtog i det mindste støtte og var retfærdig. Vi mener, at FN - nu er vi tilbage til den diskussion, vi havde for lidt siden - kommer til kort for øjeblikket. FN skal ikke kun træffe beslutning om fredsbevarende foranstaltninger, men også om denne interventions fremtid. FN skal også definere målsætningerne for interventionen, den tid, der er nødvendig, og sige, hvornår interventionen skal afsluttes.
Vi mener også, at vores moralske begrundelse for denne intervention skal gælde for behandlingen af fanger fra denne krig, uanset om de befinder sig i Afghanistan eller uden for Afghanistan i Guantanamo. Disse fanger fortjener at blive behandlet, som international ret og internationale konventioner kræver det.
Vi mener, at det internationale samfund har et stort ansvar for at undersøge og konstatere, hvordan det står til med de nævnte menneskerettighedskrænkelser i det nordlige Afghanistan, især i Dasht-i-Leily-regionen, der blev indberettet af FN-organer. Jeg vil gerne sige til hr. Wurtz, der var inde på det for lidt siden, at vi helt klart kræver, at FN foretager en undersøgelse, og at de skyldige, når de bliver fundet, stilles for retten. Jeg beklager, hr. Wurtz, at Deres gruppe ikke kan underskrive beslutningsforslaget, men De kan stemme for.

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Hr. formand, jeg komplimenterer Kommissionen og teamet fra kommissærens kontor under ledelse af hr. Fotiadis samt medarbejderne i marken for deres enestående arbejde.
Jeg deltog i donorkonferencen i Tokyo og var stolt af at se, hvordan både Kommissionen og formandskabet demonstrerede EU's førende rolle inden for genopbygningen af nationen. Jeg lykønsker kommissæren og det daværende formandsland - Spanien - for deres måde at repræsentere EU på ved den lejlighed.
Kommissionens efterfølgende indsats har vist, at min opfattelse var rigtig: Blandt de grupper i det internationale samfund, der hævder at kunne genopbygge nationer, skiller EU sig klart ud. Og vi arbejder under vanskelige og farlige forhold.
Afghanistan er et meget svært land at hjælpe. Hovedbudskabet fra den afghanske regering i øjeblikket er således, at de internationale løfter, der blev givet i Tokyo, ikke bliver holdt, og at regeringen derfor ikke kan udføre sine opgaver.
I lørdags havde jeg i Teheran mulighed for at tale med den nye afghanske ambassadør i Den Islamiske Republik Iran. Han kom frem med netop dette. Jeg påpegede, at hvis der var én partner, han kunne stole fuldstændig på, så var det EU. Jeg glæder mig over de prioriteter, EU har sat, og som kommissæren har skitseret i dag, for det er som sagt ikke nogen let sag.
Vand. Et medlem - hr. Morillon - har allerede nævnt den akutte tørke. Det er et udbredt problem i det sydvestlige Afghanistan - ligesom på sletterne i Iran. I Den Islamiske Republik Iran er der gang i 26 vandprojekter, der skal forsyne den lokale befolkning med vand. På den anden side af grænsen, i Afghanistan, har jeg ikke set nogen sådanne vandprojekter overhovedet. Der er tale om den værste tørke i mindst 300 år. Den har ramt hundredtusindvis af mennesker. Når der er tørke, kan landmændene naturligvis ikke dyrke alternative afgrøder. Det sydvestlige Afghanistan er ikke specielt kraftigt mineret. De kan dyrke opiumvalmuer i tørken. Desværre vokser valmuer særdeles godt i tørke. Så længe vi ikke har iværksat vandprojekter i det sydvestlige af landet, kan vi ikke tillade os så højlydt at beklage, at valmueproduktionen ikke begrænses. Selvfølgelig gør den ikke det. De tal, den afghanske regering har leveret, har utilsigtet været misvisende over for det internationale samfund. Vand bør være en af de allervigtigste prioriteter.
På sundhedsområdet kan det næsten ikke stå værre til. Den gennemsnitlige levealder er 46 år - den næstlaveste i verden efter Somalia. Alle sundhedsindikatorer viser, at sundhedstilstanden har været forfærdelig i de sidste 23 år, og at der mangler uddannelse på området.
Vi bør insistere på, at andre internationale donorer fokuserer på mindre sundhedsprojekter i overensstemmelse med Verdenssundhedsorganisationens overordnede sundhedsplan. Der er ikke brug for store hospitaler, som der hverken er medarbejdere eller ressourcer til, men for flere massevaccinationer, flere primære sundhedsklinikker, flere mobile sundhedsklinikker. Kan vi ikke nok tilskynde andre donorer til at fokusere på disse områder?
Så er der naturligvis spørgsmålet om kvinders rettigheder. Det er gået tilbage, ikke fremad, på dette område. Så sent som sidste uge vedtog regeringen f.eks. en lov om, at kvinder ikke må optræde med musik i radioen.
Så det er ikke let. Jeg lykønsker Kommissionen og opfordrer den til at tilskynde andre donorer til at benytte samme fremgangsmåde som vores team i Bruxelles og i marken. De gør en fremragende indsats. Andre klarer det desværre ikke nær så godt.
Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, da min gruppe den 12. juni i år inviterede filminstruktøren Jamie Doran til at vise sin film i Europa-Parlamentet, skete det med et tredobbelt sigte. For det første ønskede vi, at en så bred kreds som muligt blev præsenteret for og anerkendte de særdeles troværdige udsagn om krigsforbrydelser, der fremsættes af de personer, den britiske journalist har interviewet i Afghanistan. For det andet ønskede vi at understrege vores støtte til udsendelse af en undersøgelseskommission i FN-regi til den berørte region med henblik på at konstatere, hvad der reelt er sket, og dermed bane vejen for, at de personer, der måtte have begået sådanne grusomheder, uanset hvem det måtte være, arresteres, eftersøges og stilles for en domstol. Endelig ønskede vi ved denne lejlighed at understrege, at international ret og internationale konventioner bør kræves respekteret også i forbindelse med indsatsen til bekæmpelse af terrorisme.
Det fælles beslutningsforslag, der vil blive stillet i morgen, omfatter eksplicit disse tre aspekter, og der er således tale om et særdeles lovende resultat. Det blev dog kun opnået, fordi et større amerikansk magasin bekræftede vores udsagn, og fordi det amerikanske udenrigsministerium, FN og visse europæiske ledere - om end Rådet forholdt sig passivt - i kølvandet herpå tog bladet fra munden. Det drejer sig nu om at fuldføre indsatsen, og så drejer det sig i øvrigt efter min gruppes opfattelse om at uddrage en lære heraf med hensyn til den fremtidige strategi.
Personligt er jeg ikke i tvivl om, at der er behov for en konsekvent indsats til bekæmpelse af terrorismen, og jeg har aldrig haft nogen som helst sympati for Taleban-styret. Vi må imidlertid konstatere, at det ikke hverken ved USA's eller Vestens militæraktioner i Afghanistan, ved den vilkårlige tilbageholdelse af formodede islamister i Guantanamo eller ved udarbejdelsen af stadig mere omfattende oversigter over organisationer, der mistænkes, har været muligt at tilintetgøre al-Qaeda-netværket. Dette fremgår også til dels af den rapport, som den af FN nedsatte gruppe til overvågning af indsatsen til bekæmpelse af terrorisme i dag har forelagt Sikkerhedsrådet. Til gengæld har de omhandlede aktioner haft umenneskelige og ofte traumatiserende følger for befolkningen, og de har utvivlsomt styrket de mest radikale fundamentalistiske kræfter og dermed skabt øget usikkerhed på globalt plan. Min gruppe tager derfor også klart afstand fra de dele af beslutningsforslaget, der tager sigte på at retfærdiggøre krig som et middel i kampen mod terrorisme. Vedtages disse afsnit, kan mange af os desværre ikke støtte teksten.
Der er grund til at understrege, at der i de fleste medlemslande er betydelig bekymring for en forestående krig. I modsætning til kræfter, der, som troldmandens lærling, indtil for ganske nylig har støttet islamistiske netværk med det sigte at destabilisere den aktuelle modstander, ønsker vi en ansvarlig og langsigtet forvaltning, når det gælder sikkerhedsanliggender. Jeg tænker i denne forbindelse især på styrkelse af den civile konfliktforebyggelse, og i påkommende tilfælde den civile krisestyring. Al-Qaeda-netværkets fortsatte tilstedeværelse i mindst 40 lande, sådan som det anføres i den førnævnte FN-rapport, minder os endvidere om, at terrornetværkene fisker i rørt vande og henter deres ressourcer på det internationale kapitalmarked. Hvornår vedtages der radikale forholdsregler, som tager sigte på at sanere de internationale kapitalkredsløb og gøre disse gennemskuelige? I øjeblikket oplever vi, at kapital, som hidrører fra såkaldt traditionel spekulationsvirksomhed, cirkulerer side om side med og undertiden krydser midler, som hidrører fra organiseret kriminalitet. Effektiv bekæmpelse af terrorisme forudsætter også en sådan indsats. Hr. formand, umiddelbart er det selvsagt afgørende, at den internationale bistand, man i forbindelse med Tokyo-konferencen stillede Afghanistan i udsigt, snarest bevilges, således at denne hårdt ramte befolkning, disse mænd og ikke mindst disse kvinder, omsider igen kan få en menneskeværdig tilværelse.

Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. Formand, den nuværende situation i Afghanistan er et godt eksempel på, hvad der kan ske med et land før og efter et militært angreb, og USA og Europa bør tage ved lære af, hvad der er sket der. Jeg vil først kommentere hr. Wurtz' bidrag og de hentydninger, som han er kommet med, sammen med de, efter min mening, klare indikationer i en artikel i Newsweek samt det filmmateriale, som han sammen med en kollega viste os sidste gang, at hundrede, muligvis flere, talebanere er blevet dræbt under mystiske omstændigheder.
Jeg anklager på ingen måde amerikanerne for noget, som de muligvis ikke kender noget til. Jeg nævner det, fordi jeg mener, at det er yderst vigtigt endelig at få en afslutning på den lovløshed, der hersker i landet efter 20 års borgerkrig. Det betyder, at der må iværksættes en tilbundsgående undersøgelse for at belyse denne sag og desværre også andre sager. Vi blev hurtigt enige om, at denne undersøgelse henhører under FN's jurisdiktion. Problemet er bare, at FN's særlige udsending Brahimi allerede har gjort det klart, at FN ikke er i stand til at gennemføre denne undersøgelse, da man ikke kan garantere vidnernes og efterforskerne sikkerhed. Mit spørgsmål til Kommissionen og Rådet går på, om de kan gøre et forsøg på at få FN til at undersøge denne sag samt andre sager, samtidig med at vidnerne og efterforskerne får den nødvendige beskyttelse.
Det andet punkt drejer sig om min kommentar om Irak tidligere i debatten. Den megen snak om et nyt styre kan kun blive effektiv, hvis der er støtte til det i selve landet. Fra et militært synspunkt fandtes denne støtte i Afghanistan i skikkelse af Den Nordlige Alliance. Hvis indsættelsen af et nyt styre er afhængig af opbygningen af et civilt samfund eller tilstedeværelsen af ngo'er, kan det blive meget svært at gennemføre. Det eksisterer stort set ikke mere i Afghanistan, og EU gør i øjeblikket alt for, at de bliver opbygget, som de i øvrigt bør have ros for. Ikke desto mindre er jeg urolig over, hvordan det hele udvikler sig, og over den modstand, der er opstået under forløbet. Der er store grupper i det afghanske samfund, som afviser det, de opfatter som vestlige værdier, men som efter min mening er væsentlige demokratiske værdier. Som baronesse Nicholson allerede har nævnt, har der efter min mening været et tilbageslag, når det drejer sig om kvindernes position. Selv om jeg glæder mig over, at kvinderne var repræsenteret i det såkaldte Loya Jirga, er der dog tydelige tegn på, at kvinder bliver undertrykt. Efter min mening må det være et bevis for, at en nation ikke kan bygges på en dag. Det er også en henvendelse til amerikanerne om, at en nation ikke kan bygges på en dag. Opbygningen af et demokratisk samfund er en opgave, der tager lang tid.
Det afsluttende punkt er, fra et politisk synspunkt og efter min mening, i øjeblikket det vigtigste punkt, og jeg vil derfor bede Rådet om at behandle dette spørgsmål. Det drejer sig om at udvide ISAF's mandat, som er de fredsbevarende styrker, som på nuværende tidspunkt befinder sig i Kabul. Europa-Parlamentet og de fleste medlemsstater har i adskillige måneder insisteret på, at mandatet udvides til områder ud over Kabul, da man der oplever et eskalerende kaos. Selv om det ser ud til, at amerikanerne kan tillade det, vil de ikke levere soldater. Det vil være EU's og medlemsstaternes ansvar at udvide ISAF's mandat ved at sende tropper til Afghanistan. Mit spørgsmål til hr. Haarder går på, om Rådet er rede til at sende flere tropper til Afghanistan for at få kontrol med den kaotiske situation uden for Kabul og for at sikre freden.
Endelig, hr. formand, må konklusionen på denne oplevelse være, at vi bør tænke os godt om, før vi beslutter os for et militært angreb. Men når vi endelig er der, bør vi løse opgaven, så godt vi kan, og så længe det er nødvendigt.

Muscardini (UEN).
Hr. formand, krigen gjorde det af med det brutale Taleban-styre, men der er endnu ikke social og politisk ro eller økonomisk stabilitet i Afghanistan, og der er stadig mange problemer med respekten for menneskerettighederne. Den nye regering står over for nogle alvorlige vanskeligheder, og vores støtte må ikke udelukkende være af økonomisk karakter. Over 1,5 millioner flygtninge er vendt tilbage fra deres tilflugtssteder under de mange krige og sørgelige begivenheder, som har ramt deres land i de seneste årtier, men de har hverken noget sted at bo eller noget arbejde, og de er udsat for de konstante risici, som den manglende sikkerhed i området medfører. For at øge sikkerheden samarbejder konsulenterne fra det amerikanske specialkorps med Karzai-regeringen om at oprette en national hær i Afghanistan, men dels mangler der våben til den nye hærs soldater, og dels anslås der at være 750.000 bevæbnede mujahediner fra de forskellige etniske grupper. Alt dette skaber yderligere vanskeligheder og nødvendiggør en særlig politisk og diplomatisk mægling mellem den nationale regering og dem, der betegnes som krigsherrerne.
Der er ikke sket nogen fremskridt med hensyn til kvindernes situation. Den eneste kvinde, der blev udnævnt til minister i den nye regering, måtte gå af efter at have modtaget trusler på livet, fordi hun gav udtryk for sin modstand imod shariaen. Attentaterne for nylig, den seneste afsløring af et kemisk laboratorium til produktion af sprængstoffer og dødbringende materiale og den stadige eksistens af et område med stammeindflydelse mellem Afghanistan og Pakistan er yderligere tegn på en risikofyldt situation.
Den afghanske regering gør hele tiden små fremskridt for at genindføre ro og orden og genskabe respekten for menneskerettighederne, også ved at bekæmpe de ekstremistiske marginalgrupper, som har gjort terrorisme og islam til én og samme religion. Men også det internationale samfund skal fortsat påtage sig sit ansvar ved hjælp af et teknisk og humanitært samarbejde, som giver Afghanistan den økonomiske og strukturelle støtte, der er nødvendig for at bekæmpe narkotikadyrkningen, og ved hjælp af en tydeligere indsats mod shariaen og diskrimination af kvinder.
EU har et særligt ansvar. Vores demokratier har alt for længe vendt det døve øre til de råb om hjælp, der kom fra det afghanske folk, som blev undertrykt af Taleban-styret og af den kulturelle og fysiske vold, dette styre gennemtvang sit diktatur med. Denne særlige og nye indsats fra EU's side bliver også en - ganske vist posthum - hyldest til general Massoud, som netop bad om EU's hjælp her i Strasbourg den 5. april 2001, selv om EU dengang desværre ikke var lydhørt over for problemerne i et land, der var undertrykt af Taleban-fundamentalismen, og som med al-Qaeda blev den internationale terrorismes arnested. Om nogle få dage er det et år siden, at Massoud blev slået ihjel. Han blev myrdet nogle få timer før tragedien den 11. september. Det er vores håb, at også de mænd og kvinder i Afghanistan, som tror på frihed og demokrati, gør Massouds budskab til deres eget og samarbejder om at bekæmpe integralisternes vold og sikre freden for deres folk.
Coûteaux (EDD).
Hr. formand, det er ikke nemt at tale her i Europa-Parlamentet, som ikke har meget til fælles med et ægte parlament. Det, vi kan sige om situationen i Afghanistan, ligger i forlængelse af, hvad vi for et øjeblik siden sagde om Irak. I begge tilfælde er vi vidner til et imperiums rasen, et imperium, som benytter enhver anledning til militære magtdemonstrationer over for et folk og herigennem uomtvisteligt over for hele verden.
I Afghanistan er der ikke tale om en reel anledning. Man ødelægger ikke et helt land med henvisning til, at en terrorist skjuler sig i landet. Som anført af vores kollega Gollnisch for et øjeblik siden burde man så også bombe London, indtil den britiske regering udleverer Rachid Ramda, som stod bag flere terroranslag i den parisiske metro i 1995, til Frankrig. Min kollega Gollnisch ironiserede herover, men i virkeligheden påmindede han os blot om den logiske sammenhæng.
Det omhandlede imperium og dets propaganda er nemlig, mine damer og herrer, i den grad blevet en selvfølge, at vi endog glemmer simpel logik og sund fornuft. Hvem er det, der krænker andres rettigheder og, som jeg sagde for et øjeblik siden om Irak, krænker De Forenede Nationers pagt, som er forpligtende for os alle? Er det ikke netop det omhandlede imperium og dets selvbestaltede krigsførelse, det være sig i Kosovo, dernæst i Afghanistan og nu i Irak? Hvem andre end USA gør sig skyldig i krigsforbrydelser? Og som hr. Wurtz ser jeg gerne, at hr. Haarder tager dette emne op i forbindelse med eftermiddagens debat. Hvem andre end USA anvender masseudryddelsesvåben i Kosovo, i Afghanistan og i Irak? De mange børn, der fødes med misdannelser i de pågældende lande, og mange amerikanske soldaters tilstand vidner herom. Også det amerikanske folk er offer for imperiets rasen.
Mine damer og herrer, lad os få øjnene op for disse forhold. Den store krigsherre er i dag ikke Saddam Hussein, det er Bush. Vor tids Hitler er ikke fanatiske tilhængere af en fjern shiitisk sekt. Det er Bush og den ynkelige militaristiske bande, som mener at beherske verden. Lad os gøre det klart for dem, at de måske nok ikke konfronteres med Europa, som er dybt splittet, og i øvrigt stadig mere splittet, men de konfronteres med en røst, som taler om nationernes frihed, og ikke mindst Frankrigs frihed.

Bonino (NI).
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, det er sandt, at situationen i Afghanistan er mærkbart forbedret. Har man haft lejlighed til at besøge landet for nylig, vil man have erfaret, at der trods store problemer er håb og liv. Hr. kommissær, De påpegede, at problemet i Afghanistan er den manglende sikkerhed, og at den siddende regering under ledelse af hr. Karzai kun har ringe magt uden for Kabul. Det er baggrunden for, at jeg, i modsætning til min kollega, hr. Morillon, og i modsætning til Sikkerhedsrådets afgørelse, mener, at det var forkert at afvise hr. Brahimi og hr. Karzais anmodning om at forstærke den internationale styrke i landet, om midlertidigt at udvide denne og udvide dens territoriale beføjelser.
Personligt er jeg af den opfattelse, at man måske nok har vundet krigen, men risikerer at sætte freden over styr. I dag er 4.800 soldater i den internationale fredsbevarende styrke fastlåst i Kabul. Det er afgjort at foretrække, hr. Morillon, at den afghanske befolkning selv påtager sig ansvaret for opretholdelsen af sikkerheden i landet. Men det tager tid at opbygge en hær og et politikorps, og den tid udnytter stammelederne til at opbygge nye strukturer, hvilket de seneste ugers attentater vidner om.
Jeg vil derfor sige, at genopbygning er udmærket. Kommissionen og vores personale udretter efter min opfattelse mirakler i landet, men, hr. kommissær, hr. formand, jeg håber, at vi tør sige ja, næste gang hr. Brahimi og hr. Karzai henvender sig og anmoder om en styrkelse af den fredsbevarende indsats. Der er 7.800 amerikanske soldater til stede med det formål at bekæmpe terrorismen, og der er 4.800 soldater, som har til opgave at bevare freden. Efter min opfattelse har vi ikke gjort det rette. Det ville have været langt klogere, og måske også mere nyttigt, hvis vi havde turdet investere lige så meget i indsatsen for freden som i indsatsen til bekæmpelse af terrorisme.
Formanden.
Vi afbryder nu forhandlingen for at stemme. Forhandlingen genoptages i eftermiddag kl. 15.

Barón Crespo (PSE).
Hr. Formand, jeg kan oplyse Parlamentet om, at Prince of Asturias-fonden her til morgen uddelte den ansete Concord-pris til Daniel Barenboim og Edward Saïd. Jeg mener, at det er et passende ekstranummer for den koncert, vi var til mandag aften.
Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, det var mig, der var ansvarlig for den vellykkede ændring til Corbett-betænkningen, der betød, at den bog, hvori man underskriver skriftlige erklæringer i henhold til forretningsordenens artikel 51, blev placeret lige uden for denne sal i stedet for at ligge på et kontor, som ingen kunne finde. Jeg har i dag talt med den ansvarlige embedsmand, som klager over, at ikke ét medlem har vist interesse for at læse erklæringerne eller skrive under i bogen, selv om proceduren nu er meget enklere og mere bekvem. Vil medlemmerne ikke nok samarbejde om dette projekt, så vi kan retfærdiggøre ændringerne og de anvendte personaleressourcer?

Formanden.
Vi går nu over til afstemning.

Patrie (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe fremføre følgende under henvisning til artikel 144 i forretningsordenen. Det drejer sig om et forslag om henvisning til fornyet udvalgsbehandling. Beysen-betænkningen kan efter vores opfattelse ikke vedtages på retmæssig vis, før der er taget stilling til de spørgsmål, forretningsudvalget rejser i grønbogen om forbrugerbeskyttelse. Altså spørgsmålet om, hvorvidt den fællesskabsretlige harmonisering af bestemmelserne om forbrugerbeskyttelse skal ske ved et rammedirektiv eller ved sektorbestemmelser i lighed med forordningen om salgsfremmende foranstaltninger.

Formanden.
I overensstemmelse med forretningsordenen spørger jeg nu, om der er en taler for og en taler imod dette forslag.

Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg finder fru Patries argumentation særdeles fornuftig.
Forslaget bør ikke sættes under afstemning, før vi har drøftet grønbogen om forbrugerbeskyttelse. Min gruppe støtter altså fru Patries anmodning.

Formanden.
Ordføreren har bedt om ordet.

Beysen (ELDR)
. (NL) Hr. formand, Patries forslag kommer som en stor overraskelse for mig, da der ikke blev rejst et eneste nyt spørgsmål under hele den meget omfattende debat, der fandt sted i går, både om morgenen og om eftermiddagen, og fordi kommissær Bolkestein på det kraftigste har bekræftet, at Grønbogen og udkastet til bestemmelsen er helt i overensstemmelse med hinanden. Derudover vil jeg gerne gøre Parlamentet opmærksom på, at denne betænkning blev godkendt af Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked af et stort flertal, hvor to stemte imod, og to undlod at stemme, og at denne betænkning normalt ikke ville være blevet debatteret i plenarforsamlingen, hvis den nye procedure var blevet anvendt. Endvidere kan det da ikke være meningen, at lovgivningsarbejdet skal vanskeliggøres, fordi en gruppe, uanset hvor betydningsfuld den er, ikke opnår enighed om betænkningen. Det er vores pligt åbent at påtage os vores ansvar. Det er ganske enkelt vores arbejde.

Formanden.
Jeg sætter nu forslaget om henvisning til fornyet udvalgsbehandling under afstemning.
(Parlamentet forkastede henvisning til fornyet udvalgsbehandling)
(Parlamentet vedtog den lovgivningsmæssige beslutning)
Goebbels (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne stille et mundtligt ændringsforslag.
Fru Theresa Villiers har stillet følgende ændringsforslag "mener, at det er nødvendigt at ændre forordningen, for at den også anvendes på transportområdet som et strategisk instrument for EU's udvikling".
Vedtager vi den formulering, hindrer vi, at Kommissionens forordning om statsstøtte til beskæftigelse kan træde i kraft, hvilket ingen formodentlig ønsker. Jeg foreslår derfor, at vi indføjer ordet "snarest" og dermed opfordrer Kommissionen til snarest at udarbejde de af fru Villiers ønskede forslag. Det vil give Kommissionen mulighed for at gennemføre den foreliggende og særdeles væsentlige forordning.
Det er mit indtryk, at fru Villiers er enig heri.

Goodwill (PPE-DE).
Hr. formand, denne betænkning blev sat til afstemning i henhold til forretningsordenens artikel 110a, som tillader afstemning om en betænkning uden forudgående forhandling i Parlamentet eller ændringsforslag. I den britiske PPE-DE-Gruppe har vi tidligere ønsket at ændre betænkninger, som vi ikke støtter. Denne nye artikel betyder dog, at vi ikke ser anden udvej end at stemme imod visse betænkninger.
Det britiske Konservative parti er modstander af enhver form for vold og støtter tiltag til bekæmpelse heraf, herunder visse af initiativerne i Daphne-programmet. Vold, især mod kvinder og børn, kan ikke på nogen måde accepteres eller retfærdiggøres. Foranstaltningerne i artikel 18 i Avilés Perea-betænkningen er imidlertid en krænkelse af medlemsstaternes ret til at styre deres eget strafferetssystem og vil medføre en harmonisering af strafferetten.
Ønsket om et mere specifikt europæisk retsgrundlag er en krænkelse af subsidiaritetsprincippet. Vi er stærkt overbevist om, at det er de nationale parlamenters og ikke Europa-Parlamentets opgave at fastsætte de lovgivningsmæssige rammer for f.eks. bortvisning af voldelige ægtefæller eller partnere.
Selv om vi anerkender, at Daphne-programmet indebærer mange gode ting, er det britiske Konservative parti imod principperne i betænkningen af ovennævnte årsager.

Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, kære kolleger, jeg har med entusiasme givet min uforbeholdne støtte til fru Avilés Pereas betænkning. Daphne-programmet, som skal beskytte kvinder og børn imod vold, og som nu også er tilgængeligt for ansøgerlandene og landene i EFTA-EØS-området, har fået en helt overvældende god modtagelse og er, som det er sagt, blevet et offer for sin egen succes.
De mange bestræbelser for at gøre opmærksom på, at dets midler er klart utilstrækkelige, er derfor helt på deres plads, og dette forhold er da også særdeles alvorligt, især på baggrund af Unionens kommende udvidelse. Indtil dato har ansøgerlandene kun lagt beslag på 6% af de samlede ressourcer, men der er grund til at tro, at denne andel vil vokse.
Vi støtter også ordføreren i hendes forslag om resocialisering og behandling af voldsmænd, undersøgelser af lovgivning, strafferetlige sanktioner og fremgangsmåder over for prostitution, undervisningsprogrammer om forebyggelse af vold over for kvinder og børn samt en fælles database om afskaffelse af vold mod kvinder. Det gør vi, selv om vi ligesom vores konservative kollega, der lige har talt, finder, at vi godt kan undvære visse meget vidtgående initiativer, der peger i retning af en fælles europæisk straffelov, fordi vi mener, at det vil udgøre et brud på subsidiaritetsprincippet.

Bastos (PPE-DE)
Fysisk, seksuel eller psykisk vold forekommer i alle EU-landene. Statistiske oplysninger fra de forskellige medlemsstater viser temmelig høje tal, lige fra 14,5% i Tyskland til 56,3% i Portugal, hvor 52,8% af kvinderne er ofre for fysisk vold fra deres samlevers eller ægtefælles side.
Der har siden 1991 været en lov i Portugal, der beskytter kvinder, der har været offer for hustruvold. Denne lov blev imidlertid indført efter internationalt pres og ikke efter en bevidstgørelsesproces, hvilket betyder, at der stort ikke er truffet nogen foranstaltninger for dens praktiske gennemførelse.
Vold mod børn, unge og kvinder må fordømmes, fordi det udgør en krænkelse af deres grundlæggende rettigheder, har alvorlige konsekvenser for hele samfundet og udgør en hindring for lighed mellem kønnene.
Daphne-programmet til bekæmpelse af vold omfatter forebyggelse, bekæmpelse og støtte til ofrene. Hvis de opstillede mål skal nås, må der bevilges de nødvendige midler, og det er derfor påkrævet at øge budgettet for de kommende perioder.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vi har stemt for den foreliggende betænkning, om end de foreslåede bevillinger er klart utilstrækkelige, selv når den stærkt begrænsede målsætning tages i betragtning, nemlig bistand til foreninger, som yder en indsats for at bekæmpe seksuel vold, og som kæmper for kvinders og børns rettigheder. Det medgives også i betænkningen, at bevillingerne er utilstrækkelige, og det bemærkes, at det har været nødvendigt at afvise projekter på grund af manglende ressourcer.
Der er imidlertid grund til at understrege, at kvinder ikke kun udsættes for seksuelle overgreb og vold i familien. Kvinder udsættes også for sociale overgreb, som tillige rammer mænd, såsom uacceptable arbejdsvilkår. Europa-Parlamentet har eksempelvis tilladt natarbejde for kvinder, eller, værre endnu, kvinder mister såvel arbejde som indkomst.
Den omstændighed, at man ikke har været i stand til at bekæmpe sådanne sociale overgreb og undgå følgerne heraf, sætter i øvrigt snævre grænser for indsatsen til bekæmpelse af vold i familien.

Roure (PSE)
Stadig flere kvinder og børn udsættes for ikke kun fysisk, men også psykisk vold. Det er især kvinder og børn, som udsættes for overgreb, men det skal tilføjes, at også mænd udnyttes seksuelt, og der er også mænd, som er i nød. Vi bør derfor sikre, at der træffes effektive foranstaltninger til bekæmpelse af alle former for vold, og disse bør bero på en kombination af forebyggelse, straf og støtte til ofrene.
Daphne-programmet er et effektivt værktøj, som vi bør videreudvikle. Indsatsen til bekæmpelse af menneskehandel bør omfatte sanktioner, som kan tjene til afskrækkelse, og som håndhæves på ensartet vis af medlemsstaterne. Alle ngo'er bør støttes aktivt, og der bør arbejdes med et bredt defineret voldsbegreb. Alle former for vold er uantagelige og bør bekæmpes.

Figueiredo (GUE/NGL)
Mellem den sociale dagsordens gode hensigtserklæringer og dens praktiske gennemførelse er der en enorm afstand, sådan som betænkningen også viser, trods nogle svagheder og punktvise negative aspekter, som har gjort, at vi undlod at stemme i den endelige afstemning.
Det er dog positivt, at betænkningen kritiserer Kommissionen såvel for de formelle aspekter og manglende oplysninger til Europa-Parlamentet og arbejdsmarkedets parter som for forsinkelser i gennemførelsen af de forpligtelser, som man har påtaget sig på især følgende områder:
at ændre direktiv 92/85/EF om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, på linje med forslagene i den beslutning, Parlamentet vedtog den 6. juli 2000,
at definere kriterierne for anerkendelse af et handicap og forelægge en handlingsplan for effektiv forebyggelse af muskel/skeletskader på arbejdspladsen,
at lægge større vægt på kvalitet i arbejdet, udvikling af den sociale økonomi, analfabetisme, bekæmpelse af sort arbejde og forskelsbehandling af handicappede i forbindelse med ansættelse, på arbejdspladsen og adgang til erhvervsuddannelse.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
. (EL) Formålet med Kommissionens forslag til en bestemmelse er at fjerne restriktioner på uretmæssige salgsfremstød (prisnedsættelser uden for udsalgsperioder, gratis gaver og salg med tab til følge), som medlemsstaterne indførte, såsom de restriktioner, som blev vedtaget i Grækenland i lov 2941/01, der forbyder salg med tab til følge.

Denne afgørelse vil i høj grad gøre det nemmere for de multinationale selskaber at samle kapital og trænge markedet op i en krog, idet det kun er dem, som vil være i stand til at øge den samlede fortjeneste, selv hvis de sælger nogle produkter med tab til følge. Det vil samtidig være en katastrofe for de små- og mellemstore virksomheder, som allerede er hårdt ramt af gennemførelsen af det indre marked samt for forbrugerne, som vil blive endnu mere udsat for vildledelse. De vil mærke konsekvenserne, når markederne er trængt.
At man har valgt en bestemmelse, som sikrer en hurtig gennemførelse, og at forslaget ikke blev drøftet igennem med de berørte parter, særligt de små- og mellemstore virksomheder, viser, hvor vigtigt det er for EU at fremme de store virksomheders interesser. Hele sagen viser med al tydelighed, hvad det mener med konkurrence i det indre marked.
Medlemmerne af Europa-Parlamentet for det græske kommunistparti opfordrer til, at bestemmelsen trækkes tilbage, og man vil ikke støtte rapporten.

Caudron (GUE/NGL)
Béatrice Patries helt berettigede anmodning om henvisning til fornyet udvalgsbehandling blev afvist, og de ændringsforslag, der var stillet af venstrefløjen, blev ikke vedtaget, hvorfor jeg og mine tre kolleger, som udgør den republikanske venstreradikale borgerbevægelse, har stemt imod betænkningen.

Figueiredo (GUE/NGL)
Betænkningen om forslag til forordning om salgsfremmende foranstaltninger i det indre marked, som et flertal i Europa-Parlamentet har vedtaget, forbedrer Europa-Kommissionens forslag, men indeholder dog stadig nogle selvmodsigelser og ukorrekte punkter, hvorfor vi stemte imod.
Vi stemte dog for de forslag, der indebærer større beskyttelse af forbrugerne og mikrovirksomhederne samt de små- og mellemstore virksomheder, og som bekæmper den dumping, som visse økonomiske grupper jævnligt plejer at praktisere gennem aggressiv prisstrategi, der skal ruinere de svageste konkurrenter og fjerne dem fra markedet.
Vi støtter også de forslag, der skal bevare den mest progressive nationale lovgivning, hævde subsidiaritetsprincippet og den enkelte medlemsstats suverænitet, især i form af love, der beskytter forbrugerne og de mindreårige, og som støtter mikrovirksomheder samt små- og mellemstore virksomheder, således som i Portugal, herunder navnlig forbud mod lavprissalg uden for udsalgsperioderne.

Lulling (PPE-DE)
Salg med tab er et emne, der har været diskuteret meget i de forgangne måneder. Kommissionen ville allerhelst ophæve forbuddet mod denne praksis i forskellige lande med forordningen.
Konsekvenserne af en sådan forpligtelse ville være katastrofal for de små producenter som dem i landbrugs- eller vinsektoren. I modsætning til store supermarkedskæder sælger de ofte kun et produkt og kan ikke vælte underskuddene ved salg med salg over på andre produkter. De ville således miste enhver konkurrenceevne. For at modvirke det ville mange producenter se sig tvunget til at anvende billigere og dermed kvalitativt dårligere ingredienser. Taberne ville trods lavere priser stadig være forbrugerne. Jeg konstaterede med tilfredshed, at det ansvarlige udvalg har godkendt teksten til mit ændringsforslag, og at der blev fundet et for næsten alle parter tilfredsstillende kompromis.
I Retsudvalget tog andre ændringsforslag sigte på at forbyde enhver form for salgsstøtte til alkoholholdige drikke som vin, øl eller spiritus. At et overdrevent alkoholforbrug skal forhindres gennem en hensigtsmæssig opdragelse tidligt i livet, er hævet over enhver tvivl. Desuden har alle medlemslande en lavalder for offentlig indtagelse af alkohol. At forbyde enhver form for salgsstøtte er dog ude af proportioner, da det ikke blot ville skade det lille mindretal af mennesker, der er afhængige af alkohol og således har brug for behandling, men derimod alle forbrugere. Et flertal i Retsudvalget har indset det absurde i dette tiltag og forkastet de nævnte ændringsforslag.
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) I dag opfattes folk hovedsageligt som forbrugere. De forsøger at spare så mange penge sammen som overhovedet muligt ved at arbejde længe og hårdt eller ved at spekulere på aktiemarkedet. De personer, som ikke er i stand til at opnå hurtig rigdom, og det er oftest på bekostning af deres medborgere, opfattes som en fiasko. Vinderne, derimod, opfordres gentagne gange til at overdrage deres opsparinger hurtigst mulig til ejendomsmæglere, rejseudbydere, kasinoer og til ordninger, som kan gøre dem uafhængige af de offentlige uddannelses- og sundhedssystemer samt den offentlige trafikordning, da de alligevel er skåret ned til et niveau, hvor de kun er acceptable for taberne. Det er ikke underligt, at den fremgangsrige forbruger drukner i reklamer, herunder udenlandske reklamer. Ifølge dette forslag antages det, at salgsfremstød såsom rabatter, gaver og spil gavner velfærden. I 2000 udgjorde de 1 million arbejdspladser i ni medlemsstater, og investeringer beløb sig til over 40 milliarder euro. Selv om en markedsorienteret rådgivende ordfører som hr. Beysen bliver nødt til at indrømme, at disse former for salgsfremstød har en negativ indvirkning på evnen til at udgive bøger og den retfærdige fordeling af medicin, og at de har en indvirkning på unge menneskers afhængighed af alkohol og spillemaskiner, bliver der i hans forslag ikke lagt vægt på forbrugerbeskyttelse, men på afskaffelse af regler og færre forpligtelser til de personer, som leder virksomhederne. Derfor vil jeg stemme imod forslaget.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg støttede de af ordførerens forslag, der klart forbedrer Kommissionens tekst, og som søger at give et tilfredsstillende svar på de mest kontroversielle punkter. Jeg undlod imidlertid at stemme for beslutningsforslaget, da jeg mener, at denne betænknings videre gang gennem lovgivningsprocessen må følges særdeles opmærksomt.
Jeg er enig i de tiltag, der skal sikre gennemskuelige priser og styrke retssikkerheden, imødekomme det presserende behov for ensartede regler efter indførelsen af euroen og sikre overensstemmelse med Fællesskabets nye tiltag med bedre regulering. Dette forslag kan bidrage til en afklaring af de aftalemæssige forhold på nogle for forbrugerne så vigtige punkter som de salgsfremmende foranstaltninger, som forordningen dækker: rabat, gratis gaver, tilgift eller mulighed for at deltage i salgsfremmende konkurrencer eller salgsfremmende spil i forbindelse med salg af et produkt.
Jeg er særlig tilfreds med det konstante fokus på, at alle oplysninger skal være tilgængelige i forbindelse med salgsfremmende foranstaltninger, hvilket er et træk, der bør fremhæves ved den nye politiske holdning omkring kommerciel kommunikation, som jeg også håber vil præge kommende lovgivning på dette område, sådan som ordføreren anbefaler.

Thomas-Mauro (NI)
Staterne, og i særdeleshed Frankrig, har suverænt lovgivet om forhold vedrørende tabsgivende salg og udsalg og har i den forbindelse haft en klar målsætning om at opretholde balancen mellem producenter, forhandlere og forbrugere. De nationale parlamenter har søgt at beskytte de enkelte gruppers interesser.
Kommissionens ønske om at fjerne eksisterende begrænsninger, når det gælder salgsfremmende foranstaltninger, med det sigte at styrke den økonomiske harmonisering, udgør derfor en direkte trussel mod de enkelte aktørers interesser og den indbyrdes balance aktørerne imellem.
Misforstået hensyntagen til forbrugernes interesser kan således komme til at skade vores fornemste produkter som følge af den salgsfremmende politik, visse forhandlere kunne tænkes at føre med ringe hensyntagen til producenterne - og egne økonomiske grænser - som dog er forudsætningen for succes.
De ændringsforslag, som er vedtaget af de parlamentariske udvalg, herunder dem, jeg har stillet, har heldigvis sikret, at der tages hensyn til national lovgivning på området. Kun såfremt disse ændringsforslag vedtages i Europa-Parlamentet, kan jeg støtte den foreliggende tekst.

Titley (PSE)
Jeg støtter fuldt ud denne betænkning, som potentielt kan sikre forbrugerne i EU lige konkurrencevilkår samt en harmonisering af salgsfremmende foranstaltninger i alle EU-lande. Et af de mest overbevisende argumenter for euroen er, at EU-borgerne kan sammenligne priser på tværs af grænserne. Denne fordel forvrænges i øjeblikket, eftersom medlemsstaterne har forskellige former for salgsfremmende foranstaltninger, hvilket betyder, at den grænseoverskridende prisgennemsigtighed fordrejes. Når dette direktiv endelig træder i kraft, er der tale om endnu et skridt mod gennemførelsen af et fuldt fungerende indre marked.
Dette forslag er således den bedste metode til at opnå prisgennemsigtighed og sikre lige konkurrencevilkår. Som udvalget anbefaler, bør de enkelte medlemsstater dog fortsat have ret til at afgøre, hvorvidt man skal forbyde rabatter på varer med faste priser, og jeg støtter fuldt ud udvalgets krav om, at subsidiaritetsprincippet skal opretholdes på det område.

Alavanos (GUE/NGL)
. (EL) Statsstøtte til hjælp for beskæftigelsen er en vigtig måde at stimulere både arbejdsmarkedet og de små- og mellemstore virksomheder. Gennemskuelighed og regler på EU-niveau er også vigtigt. Efter at have sagt således bekymrer det dog mig, at kommissionsreglerne kan fratage medlemsstaternes regeringer nogle specifikke værktøjer, som kan bruges til at bekæmpe arbejdsløshed under specielle forhold. Samtidig støtter betænkningen "fleksibilitet" på arbejdsmarkedet, som kan fratage arbejdstagerne yderligere arbejdsrettigheder. Jeg kan derfor ikke støtte betænkningen.
Andria (PPE-DE)
Jeg vil gerne lykønske ordføreren med det arbejde, han har udført. Bevillingen og udbetalingen af statsstøtte skal være en undtagelse i et lands økonomi. Hvis støtten blev en tilbagevendende og fast begivenhed, ville den langtfra skabe fordele for landet og være en forudsætning for overvindelsen af nogle vanskelige øjeblikke, men derimod så afgjort forværre støttemodtagernes problemer.
Hr. Berenguer Fusters betænkning om udkast til Kommissionens forordning om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte til beskæftigelse skal betragtes ud fra denne indfaldsvinkel, idet disse artikler normalt også bør gælde for transportsektoren.
Den forestående udvidelse skal betragtes som en utroligt vigtig og enestående begivenhed. Den vil skabe en anderledes arbejdsdeling og også nogle tydelige forskelle mellem EU og de nyoptagede lande, når det gælder de nuværende standarder for løn- og velfærdsniveauet. De eventuelle strukturforvridninger som følge af de utvivlsomt lavere lønomkostninger i disse lande, de forskellige miljøstandarder, sociale standarder og tekniske standarder samt en stærk konkurrence mellem arbejdskraften på markedet kan imødegås med en større fleksibilitet på arbejdsmarkedet og til dels også med statsstøtte til beskæftigelsen.
Optagelsen af de nye medlemsstater vil ikke mindst inden for de traditionelle sektorer som sværindustrien, landbrug og transport skabe et overskud af arbejdskraft, der ikke umiddelbart kan få arbejde inden for de nye erhvervsgrene.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Allerede betænkningens titel er usand. Der tales om "statsstøtte til beskæftigelse", men reelt drejer det sig om støtte, som kommer arbejdsgiverne til gode og øger deres indtjening.
I betænkningen hedder det, at der er grund til at glæde sig over "en større gennemsigtighed og retssikkerhed", når det gælder støtte, skattelettelser eller -begunstigelser til fordel for arbejdsgiverne med det sigte at fremme jobskabelsen. Det nytter ikke, eftersom der ikke stilles spørgsmålstegn ved arbejdsgivernes ret til fuldt og helt at forvalte deres virksomhed, som de ønsker. Følgelig er der intet til hinder for, at de indkasserer støtten, uden at der skabes nye job, sådan som det længe har været praksis.
Vi ønsker ikke at lægge navn til dette hykleri og har derfor stemt imod betænkningen.

Caudron (GUE/NGL)
Jeg vil indledningsvis gerne udtrykke min anerkendelse af min kollegas, Luis Berenguer Fusters, indsats og lykønske ham med den foreliggende betænkning. Et beslutningsforslag, hvorved Europa-Parlamentet tilstræber at fremme beskæftigelsen og anerkender behovet for statsstøtte, er afgjort interessant. Ledighedstallene er for høje, hedder det i betænkningen. Jeg vil tilføje, at der er tale om en tragisk situation, en regulær svøbe, som bør bekæmpes med alle midler! Statsstøtte er en helt legitim foranstaltning, når det drejer sig om at støtte en række initiativer til bekæmpelse af arbejdsløsheden og fremme af beskæftigelsen.
Det var imidlertid helt uacceptabelt at skabe en forbindelse mellem støtten og øget aktivitet på arbejdsmarkedet. Højrefløjen har fået vedtaget en sådan bestemmelse, hvorfor jeg og mine kolleger i delegationen fra den republikanske venstreradikale borgerbevægelse har måttet stemme imod betænkningen.

Figueiredo (GUE/NGL)
Det er en bekymringsvækkende vej, som betænkningen stædigt ønsker at følge, når den henviser til, "at måden, hvorpå beskæftigelsen i EU kan forbedres, er at tilskynde til fleksibilitet på arbejdsmarkedet via strukturreformer". På den måde overser den alle de problemer for beskæftigelsen, der skyldes den restriktive pengepolitik og de konstante privatiseringer bl.a. inden for basale økonomiske sektorer og det sociale område.
Det er lige så uacceptabelt, at den mener, at statsstøtte til beskæftigelse bør ses som en sidste udvej, idet den dermed henviser de dårligst stillede regioner og sektorer i vanskeligheder til fiasko og fattigdom.
Særlig bekymrende er den negative virkning, som betænkningens gennemførelse vil kunne få i lande som Portugal, med mikrovirksomheder samt små- og mellemstore virksomheder, der er ude i store vanskeligheder, og i sektorer som skibsbygningsindustrien, der er ramt af unfair international konkorrencepolitik. Derfor har vi stemt imod denne betænkning.

Markov (GUE/NGL)
Jeg stemte for Berenguer Fuster-betænkningen, da jeg i lighed med ordføreren støtter Kommissionens fremgangsmåde i forbindelse med en reform af ordningen for beskæftigelsesstøtte.
Jeg bifalder navnlig, at de regionale myndigheder som følge af den planlagte forenkling af anmeldelsespligten nu får mere spillerum ved udarbejdelsen af lokale beskæftigelsesprogrammer, hvilket vil gøre det muligt for dem at reagere hurtigt og fleksibelt med målrettede foranstaltninger på ændrede arbejdsmarkedsbetingelser i regionerne.
De lempeligere rammebetingelser vil især være til gavn for de små og mellemstore virksomheder, der om nødvendigt kan forvente en hurtig og ukompliceret udbetaling af støtte, hvilket jeg udtrykkeligt støtter.
Gennem systematiseringen af den gældende lovgivning inden for beskæftigelsesstøtte i en samlet tekst opfylder Kommissionen desuden sin målsætning om en mere gennemsigtig EU-lovgivning.
På ét punkt kan jeg dog ikke følge ordførerens argumentation. Nøglen til forbedring af beskæftigelsen kan ikke, som han kræver, være et mere fleksibelt arbejdsmarked. Det handler snarere om at reagere på den ændrede arbejdsmarkedssituation gennem nytænkning inden for beskæftigelsespolitikken og f.eks. sikre fuld beskæftigelse gennem nye arbejdstidsmodeller og samtidig sikre arbejdspladser af høj kvalitet.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Statsstøtte er blevet et fyord inden for EU. Det er delvist berettiget. Statsstøtte kan betyde, at den skat, som vi alle har betalt, og som skal bruges til samfundsopgaver, er blevet givet til politiske venner af regeringen for at give dem en uretfærdig fordel. Men oftest er statsstøtte blevet givet for at beskytte svage regioner, vanskeligt stillede professionelle grupper og vigtige offentlige institutioner eller for at beskytte samfundet mod virkningerne af store økonomiske kriser. Efter krisen i 1929 forsøgte man eksempelvis at forbedre økonomien ved hjælp af store Keynes-inspirerede investeringer. I dag bliver den form for støtte oftest betragtet som en slags konkurrenceforvridning, da det strider mod det liberale princip om konkurrence, og det går imod statslige nedskæringer. I lyset af dette kan det virke som en forbedring af en hård altomfattende form for liberalisering, som gør det fuldstændigt umuligt at løse problemer, når der i bestemmelser bliver tildelt bare den mindste form for statsstøtte. Uheldigvis er dette forlag, som sigter mod svage arbejdstagergrupper i små- og mellemstore virksomheder, blevet overflødigt af et ønske om at gøre arbejdsmarkedet endnu mere fleksibelt. Nedskæringer på området for beskyttelsen af arbejdstagerne ses derfor som den bedste måde at garantere øget beskæftigelse. Det er en tilstrækkelig grund for mig til at stemme imod forslaget.
Nobilia (UEN)
Vi stemte for hr. Berenguer Fusters betænkning. Det ville i øvrigt være svært at gøre andet, når man tænker på anvendelsen af denne støtte og de målsætninger om forenkling og gennemsigtighed, som Kommissionen sætter sig.
Det problem, som man bør overveje, er dog, at Kommissionen ikke er uvidende om, at i nogle af regionerne i EU's medlemsstater er der en forskel på 12% mindre i skat mellem de virksomheder, der befinder sig i området for den støtte, der er taget højde for i artikel 87, stk. 3, litra c), og de virksomheder, som ikke gør det.
Det, der er spørgsmålet, er således indholdet i artikel 4, stk. 3, i udkastet til forordning, som netop drejer sig om ovennævnte regioner. Og det er det, fordi Kommissionen formodentlig er klar over, at nogle af de eksisterende områdeinddelinger ikke svarer helt til de områder, som reelt er ugunstigt stillet. Tænk blot på den metode, der bruges af de lokale arbejdssystemer til fastlæggelsen af førnævnte områdeinddelinger og den manglende overholdelse heraf i nogle tilfælde.
Derfor er det efter vores mening hensigtsmæssigt at gennemgå de eksisterende områdeinddelinger og kontrollere, at de er konsekvente, uanset om regionerne selv har anvendt dem. I modsat fald vil udkastet til forordning - selv med loftets planlagte stigning på 10% - nemlig i det store og hele have det formål, at man under falske forudsætninger og kun delvist retter op på de fejl, der er blevet begået i disse tilfælde.

Patakis (GUE/NGL)
. (EL) Der er en konstant stigning i arbejdsløsheden efterfulgt af en endnu hurtigere stigning i underbeskæftigelsen. Målet for EU's beskæftigelsespolitikker er ikke at nedbringe arbejdsløsheden, men at tjene som redskab til afskaffelse af løn-, arbejds- og forsikringsrettigheder og overflødiggøre arbejde på fuld tid og fastansættelse, idet målet er at gennemtvinge fleksible ansættelsesformer.
Statsstøtten udgør en nettoindtægt for arbejdsgiverne. Den indebærer, at arbejdere erstattes med støtteberettigede arbejdsløse, og at kollektive aftaler til stadighed brydes. Støtten bidrager til at nedbringe arbejdskraftomkostningerne og tilgodeser de store virksomheders interesser og profit.
Prioritering af SMV'er og forslag om at udarbejde fortegnelser over, hvilke grupper foranstaltningerne vil komme til gode, er blot afledningsmanøvrer. Disse forslag har ikke til formål at styrke SMV'erne i forhold til de store virksomheder, men at udnytte SMV'erne, som altid har haft de fleste job, men også de svageste fagforeninger, såvel som de svageste samfundsgrupper for at understøtte tendensen til større fleksibilitet på arbejdsmarkedet.
Arbejdstagerne ønsker fastansættelse på fuld tid, garanterede arbejdsmarkedsrettigheder, højere levestandard, reel social udvikling og velstand, arbejdsløshedsunderstøttelse på 80% af grundlønnen og en anden politik, som tager udgangspunkt i det enkelte menneske og dets behov.
Ribeiro e Castro (UEN)
Vi forstår udmærket, at Europa-Kommissionen mener, at tiden er kommet til at opstille bindende kriterier for beskæftigelsesstøtten og til at offentliggøre dem i én retsakt.
Bag denne rationalisering ligger der et dobbelt mål. Dels skal systemet for bestemmelserne om beskæftigelsesstøtten forenkles og tydeliggøres, så Kommissionens indsats bliver mere gennemsigtig, samtidig med at forståelsen og opfølgningen lettes, dels er sigtet at bidrage til jobskabelsen i EU i overensstemmelse med den europæiske beskæftigelsesstrategi og især strategien til fordel for de arbejdstagere, som er mest udsatte.
Jeg har derfor bifaldet ordførerens holdning, der i det store og hele støtter Kommissionens forslag, idet jeg mener, at dette er vejen til en udmøntning af Lissabon-strategien i praksis, og jeg priser ikke mindst henvisningen til, at det er nødvendigt at "fremme den økonomiske udvikling i de dårligst stillede områder i EU", hvor særlig regionerne i den yderste periferi bør nævnes.

Formanden.
Afstemningen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 12.53 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om situationen i Afghanistan.
Stenzel (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, årsdagen for den 11. september er nært forestående, den dag, hvor to fly, styret af al-Qaeda-terrorister, fløj ind i World Trade Center, hvorefter begge tårne styrtede sammen, rev tusinder af mennesker med i døden og med ét slag forandrede verden. Det var i det mindste det, vi tænkte dengang. Og ændringer har der i sandhed været. Der blev smedet en antiterrorkoalition under FN-mandat. For første gang blev en krise erklæret som en NATO-sag, artikel 5 trådte i kraft. USA's præsident Bush krævede Osama bin Ladens hoved, den saudiske milliardær, der stod i spidsen for al-Qaeda-netværket, og krigen mod terrorisme fik sin første væsentlige sejr i Afghanistan med fordrivelsen af det fundamentalistiske, generelt menneske- og især kvindefjendske Taleban-styre og etableringen af en overgangsregering under præsident Karzai, der skulle gøre de første forsøg med demokratiet. Et år efter er vi naturligvis bevidste om, at kampen mod terrorisme, som præsident Bush også engang sagde, kommer til at vare længe, vil finde sted på forskellige niveauer, og at hurtige succeser er en illusion.
I Afghanistan selv hersker Karzai-regeringen de facto kun i Kabul. Autoriteten hos de forskellige provinsfyrster i forskellige folkestammer er intakt eller er endda blevet styrket. Mordet på general Massoud er et bevis derpå på samme måde som mordet på Afghanistans vicepræsident Abdul Kadir, hvis fjender var rivaliserende narkobaroner, tilhængere af Osama bin Laden og Taleban-styret, men muligvis også medlemmer af Den Nordlige Alliance, der følte sig ignoreret. Det står heller ikke på nogen måde klart, om Osama bin Laden stadig er i live eller ej.
Det står klart, at al-Qaeda-netværket har reorganiseret sig, både hvad angår guerillaorganisationen, der ikke kun har reorganiseret sig i nabolandet Pakistan, men også hvad angår de finansielle kilder, der stadig bobler lystigt. De, der har læst Herold Tribune i dag, vil desillusioneret have taget beretningen om guldtransporter til Sudan via kanaler fra Pakistan og Iran til efterretning. Det vil sige, at al-Qaeda-netværket og Taleban-militserne stadig råder over store finansielle reserver, der stammer fra opiumsdyrkning og -handel. I forhold til de summer, der er involveret her, er EU's hjælp til stabilisering af situationen i Afghanistan relativt beskeden, selv om EU nu udgør den største bidragyder. Der er ingen tvivl om, at vi skal gøre det for at befri dette land, der ligger i ruiner efter sovjetkommunistisk besættelse og borgerkrig i årtier, og dermed yde et bidrag til konsolidering af kriseregionen Pakistan, Iran, Indien og den labile asiatiske del af det tidligere Sovjetunionen. Vi skal imidlertid også gøre det for at beskytte os selv. Europa er ikke kun målområde for afghansk narko, men også for illegale indvandrere, hvis antal ved grænserne mellem Tjekkiet, Slovakiet og Østrig steg signifikant sidste år.
Der er derfor brug for humanitær bistand og ligeledes målrettede foranstaltninger i kampen mod terrorisme og organiseret kriminalitet. Vi kommer helt sikkert til at kæmpe denne kamp længe og må ikke forvente hurtige succeser her. Vi må dog også gøre dette for at vise USA, at vi skal tages alvorligt som partner i en antiterrorkoalition.
Forbindelserne til USA har siden den 11. september været præget af irritationer for at sige det mildt. Vi europæere er forvildede over USA's enegang, USA over den politiske uenighed, men også den militære svaghed i EU. Det kommer til udtryk i EU's hidtil ikke særligt sammenhængende linje over for Irak. Det kommer imidlertid også til udtryk i USA's ikke altid troværdige trusler mod Baghdad.
Det, der er nødvendigt, er en sammenhængende krisestyring på denne side og den anden side af Atlanten, der ikke kun bekæmper symptomerne på den internationale terrorisme, men frem for alt dens årsager, som den tidligere sikkerhedsrådgiver i Det Hvide Hus, Zbigniew Brzezinski, med rette kræver. Hvis der skal udvikles en sådan strategi til udtørring af krisen i Mellemøsten, hvis konflikten mellem Israel og palæstinenserne skal bilægges, hvis den islamiske politiske fundamentalisme, uanset hvor den optræder, for den har også fundet sine nicher i Europa, skal neutraliseres, kan og skal EU yde et væsentligt bidrag. Her udgør EU's bistand i Afghanistan et væsentligt element.
Gröner (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, EU har spillet en meget positiv rolle i demokratiseringsprocessen i Afghanistan. Det skal der også lyde en særlig tak for til Kommissionen, især til de kræfter, der arbejder på stedet.
Allerede i 1998 startede de europæiske kvinder kampagnen "En blomst til Kabuls kvinder" på den internationale kvindedag og beklagede de overtrædelser af menneskerettighederne, der især udelukker kvinderne fra uddannelse, lægebehandling, arbejde og politisk deltagelse. Det varede yderligere seks år med Taleban-styrets voldsherredømme, før det lysnede forude med demokrati. Den internationale antiterrorkoalition satte derefter en stopper for Taleban-spøgelset. Der startede omgående demokratiseringsbevægelser, og i Bonn på Petersberg spillede EU igen en positiv rolle. Næsten ubemærket, men parallelt hermed afholdtes i Bruxelles det første afghanske kvindetopmøde, som europæiske kvinder havde inviteret til. Her fik de afghanske kvinder, de afghanske kvinder i eksil og de afghanske kvinder fra Afghanistan efter to årtier med politisk afholdenhed for første gang mulighed for at finde sammen i et forum, for at finde sig selv.
Det er med internationalt pres lykkedes, at kvinderne først blev optaget i Loya Jirgaen og derefter fik plads i den nye overgangsregering. Imens sørgede vi for, at der blev afsat penge i budgettet til at hjælpe kvinderne med at indhente det forsømte, og for, at selvhjælpsorganisationer som RAWA igen kunne modtage støtte via budgettet.
Med bestyrtelse hører vi nu beretninger om, at de første pigeskoler igen bliver lukket, at fundamentalisterne igen vil udelukke kvinderne fra det offentlige liv, og at de kvindelige ministres politiske indflydelse begrænses. Vi skal nu gøre hele vores politiske indflydelse gældende, således at situationen for kvinderne ikke forværres yderligere, og at hjælpen især også når ud til landområderne og videregives til kvinderne.
Vi tog sammen med kvinderne i Europarådet et initiativ til nedsættelse af en multinational kvindelig observatørgruppe, der skal sikre, at hjælpen når frem til kvinderne. Jeg mener, ilden skal holdes ved lige, og beder derfor indtrængende Kommissionen om fortsat at bevare fokus på kvindernes situation og opfordrer til, at vi bekæmper det største onde, nemlig fattigdom og analfabetisme blandt kvinder. Jeg mener, at fokus nu - også selv om verdens offentlighed vender blikket mod andre spørgsmål - skal forblive i Afghanistan, vi skal være til stede på stedet. Min gruppe, Den Socialdemokratiske Gruppe, vil sende en delegation til Afghanistan, og her forventer jeg også støtte fra Kommissionen, logistisk hjælp. En truende krig i Irak ville ødelægge meget igen. Derfor er det nødvendigt, at vi gør vores yderste for at bidrage til fredelige tilstande i regionen.
Andreasen (ELDR).
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, i fortsættelse af formiddagens debat er det positivt at kunne læse i telegrammerne fra Johannesburg, at rådsformand Anders Fogh Rasmussen og den amerikanske udenrigsminister Colin Powell denne morgen har holdt et møde i Johannesburg. Her har man kunnet konstatere, at USA vil konsultere sine allierede om Irak og er enig med EU om først at forsøge at få Irak til at give internationale våbeninspektører fri og uhindret adgang til landet.
Afghanistan-debatten spænder over to emner: det aktuelle vedrørende de påståede krigsforbrydelser i Afghanistan og det mere langsigtede vedrørende selve situationen i det plagede land. Med hensyn til de påståede krigsforbrydelser må vi nu afvente FN-undersøgelsen. Viser den, at der er begået forbrydelser mod menneskeheden, så skal de ansvarlige findes og retsforfølges efter de gældende regler. Mere er der egentlig ikke at sige om den sag i dag.
Det har været meget positivt at høre rådsformanden og kommissæren berette om udviklingen i Afghanistan nu mindre end et år efter, at landet lå i ruiner. Vi kan glæde os over Bonn-processen og være stolte af EU's bistand til det fattige land. Vi har i dag egentlig hørt om en EU-succeshistorie, når det gælder genrejsningen af et land, og vi skylder ikke mindst Kommissionen tak for en ihærdig indsats. Vi ved også, at vi kun er i første fase, at der er langt igen, og at den nye administration, overgangsregeringen, er udsat for så vel eksterne som interne trusler. Fra skjulesteder i grænseområderne omkring Afghanistan er al-Queda, omend stærkt reduceret, stadig en ekstern trussel, og internt må man med bekymring se, at krigsherrer stadig opererer, stadig står bag dyrkningen af opiumsvalmuer og kan true Afghanistans stabilitet. Det er en trussel mod landets helhed og mod Karzais regering, som er den bedste garant for en fredelig udviklingsproces med implementering af de værdier, som vi værdsætter. Derfor skal vi fortsat opretholde en tæt dialog med overgangsregeringen, også med den regering, der måtte blive resultatet efter valget i 2004. EU's hurtige og effektive indsats skal følges op af en langsigtet indsats. At EU netop har lanceret "Water-for-life"initiativet falder jo fint i tråd med, hvad vi tidligere har hørt her i salen: næsten alle afgrøder kræver vand, men opiumsvalmuer kræver ikke meget. Så skaf vand i Afghanistan, vis EU's ansvarlighed og bidrag til en fredeligere verden.

Morgantini (GUE/NGL).
Hr. formand, med mine tanker og handlinger ønsker jeg, at mægling og bekæmpelse af fattigdom og uretfærdighed bliver løsningen på konflikterne i stedet for krig og bombeangreb. Men jeg er ikke frelst, for jeg forstår godt konflikternes komplekse og modsætningsfyldte karakter. Jeg er enig med kommissær Patten i, at der ikke er brug for entusiasme - selv om en smule entusiasme ikke er skadelig - men for at finde nogle løsninger, som dog ikke må være Bushs og Sharons eller bin Ladens og Hamas' dødsdans, der ødelægger mennesker, naturen, menneskerettighederne og de sociale rettigheder. Konflikten mellem godt og ondt underminerer retsstaten og bringer os tilbage til Middelalderen. Talebanerne er blevet besejret, men det er deres ideologi ikke. Mange af deres former for praksis - som ikke er fremmed for en stor del af de kræfter, der sidder i regeringen i dag - fortsætter.
Flygtningene vender tilbage, men er overladt til sig selv. Skolerne lukker op igen, men der er blevet smidt en bombe mod pigerne. Biograferne lukker op igen, men har fået forbud mod at vise indiske film, fordi der er kvinder uden slør i disse film. Det er forbudt for kvinder at synge i radioen og i fjernsynet. Vold og voldtægt er hverdagskost, den dødbringende og lukrative opiumhandel fortsætter, og den i øvrigt langsomme genopbygning risikerer at ske på en sådan måde, at afghanerne mister deres suverænitet til dollars og korruption.
Af disse og mange andre grunde skal vores økonomiske og sociale støtte være hurtig og effektiv, så den gør det muligt at skabe en retsstats struktur og infrastruktur og at styrke den del af det civile samfund - først og fremmest kvinderne - som med liv og sjæl går ind for frihed, retfærdighed, udvikling og fred for alle kvinder og mænd. Situationen i Afghanistan er tragisk, og vi skal fortsat hjælpe landet, eftersom der er brug for suverænitet til alle og ikke flere krige i området.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, vi begik en stor fejl efter den første krig, efter russernes nederlag i Afghanistan. Vi var alt for lidt opmærksomme på genopbygningen af Afghanistan og sørgede ikke for konfliktforbyggelse gennem genopbyggelse af landet. Vi bør selvsagt ikke begå den samme fejltagelse to gange.
Det afghanske samfund er komplekst, fordi det er sammensat af mange forskellige faktioner, stammer og religiøse og etniske grupper. De forskellige kulturer bør integreres, og Afghanistan, som sandsynligvis altid har været og så sandelig stadig er et stærkt militariseret land, bør endnu en gang bibringes, at retsstatsprincipperne ikke sikres ved hjælp af geværer. Fundamentalismen er helt klart ikke forsvundet fra det afghanske samfund, men vi bør gøre det muligt for flygtningene at vende tilbage ved at planlægge vores programmer nøje og sikre maksimal inddragelse af befolkningen, også kvinderne. Dette må være en betingelse, for hvis de kun tildeles støtte og er i stand til at gå tilbage til at hylde kvinder i burkaer og forvise dem til hjemmene, er der noget helt galt. Økonomien bør udvikles og minerne fjernes, så landområderne kan retableres. Alt dette vil kræve omfattende investeringer og frem for alt stor tålmodighed. Eftersom der er mange kriminelle bander, bør man ikke overraskes, hvis der fra tid til anden opstår væbnede konflikter mellem de forskellige faktioner. Dette er årsagen til, at jeg ønsker at understrege behovet for at sikre menneskerettighederne. Vi må sikre, at intet går ustraffet igennem, og at der indledes undersøgelser af alle forbrydelser mod menneskeheden. Vi kan støtte De Forenede Nationers indsats i denne henseende ved at sikre, at deres moralske indsats også understøttes finansielt.
Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, i vores ihærdige bestræbelser på at bidrage til at skabe et bedre Afghanistan må vi ikke glemme, hvorfor vi er så dybt engageret i udviklingen i dette område. Det er naturligvis for at komme terrorismen til livs og bidrage til at skabe et fredeligt, venligsindet, stabilt og bedre samfund samt at sikre, at ekstremisterne ikke får nyt fodfæste hverken inden for landets grænser eller andre steder. Alle vores foranstaltninger skal ses i lyset af disse målsætninger, og vi skal hele tiden være opmærksom på, at der er tale om en yderst skrøbelig situation, som udgør en stor udfordring for både ISAF og de andre koalitionsstyrker, der opererer i landet. Der er nu større enighed om at udvide ISAF's mandat til at omfatte mere end Kabul. Dette er ikke kun et spørgsmål om, hvorvidt passende internationale styrker vil være tilgængelige, men som kommissær Patten nævnte, vil det desuden være en test af, hvorvidt de genstridige, lokale krigsherrer, som ofte støttes af udenlandske interesser i regionen, er villige til at rette sig efter myndighederne i Kabul.
Tyrkiets væbnede styrker skal lykønskes med den vellykkede afslutning på deres første periode i spidsen for den internationale sikkerhedsstyrke. Etableringen af en professionel og velfungerende afghansk hær og politistyrke, der sker sideløbende og overvejende under amerikansk, britisk og fransk ledelse, tager tid og er nødt til at fortsætte næste år, og der er således behov for en tidlig indikation af, hvem der skal overtage kommandoen og indsatsen. Det sidste, vi har brug for, når der tales om et angreb på Irak, er usikkerhed om den militære indsats i Afghanistan.
Jeg vil gerne fremhæve tre særlige aspekter af denne situation, nemlig flygtninge, EU's bistand og spørgsmålet om landminer. Jeg vil først beskæftige mig med flygtningespørgsmålet, som hr. Haarder kort var inde på tidligere. Sikkerhedsniveauet har nu nået et tilstrækkeligt højt niveau i Afghanistan. Selv om mange flygtninge er vendt tilbage til landet, opholder millioner af flygtninge sig stadig i Iran og Pakistan. Det hævdes, at tallet er omkring 2-3 millioner, selv om der er stor forskel på estimaterne. Derudover kommer mange af de flygtninge og asylansøgere, der kommer til Storbritannien og andre europæiske lande, fra Afghanistan. Vi bør huske på, at mange har en ekstremistisk baggrund, hvilket gør os sårbare over for indpodning og opfostring af islamiske ekstremister i vores samfund, ikke kun fra Afghanistan. Det er den rene galskab. Der er behov for en målrettet og konsekvent indsats, så vi kan løse disse problemer og tilskynde dem til at vende tilbage til Afghanistan.
Hvad angår bistanden, er de fleste af de 4,5 milliarder dollars, som blev lovet på Tokyo-mødet i januar, herunder mere end 1 milliard dollars fra EU alene, endnu ikke udbetalt. Jeg har dog bemærket kommissærens bemærkninger om Kommissionens reaktion. Der er et udnyttelsesproblem. Den afghanske overgangsregering mangler institutionerne til at fordele pengene effektivt og har brug for langt mere hjælp på dette område. Samtidig skal der være ordentlig kontrol og forvaltning af internationale midler. Jeg siger det her på et tidspunkt, hvor Europa-Kommissionens procedurer på området endnu en gang har været stærkt kritiseret, og hvor det ser ud til, at det internationale samfund i stor udstrækning har undgået spørgsmålet om ordentlig kontrol med midler, ligesom det har gjort indtil for nylig i forbindelse med spørgsmålet om Den Palæstinensiske Myndighed. Bonn-aftalen understreger blot, at medlemmerne af overgangsregeringen skal holde sig til adfærdskodeksen, der bygger på internationale normer. Adfærdskodeksen er ikke offentliggjort og ser under alle omstændigheder ikke ud til at være tilstrækkelig. Vi skal insistere på, at de afghanske myndigheder og det internationale samfund, herunder EU, gennemfører foranstaltninger, der er med til at sikre en ordentlig forvaltning, bogføring og brug af midlerne.
Endelig er der spørgsmålet om landminer, som flere talere allerede har været inde på. Afghanistan er et af de lande i verden, der har flest landminer. Det var situationen før den 11. september, og siden da er problemet kun blevet forværret. Tilstedeværelsen af landminer og UXO - ueksploderet ammunition - er en stor forhindring for den økonomiske og sociale genopbygning. Det skønnes, at 4-10 personer såres om dagen ved sprængninger i Afghanistan, og at der stadig befinder sig 10 millioner miner spredt ud over hele landet. Vi bifalder den afghanske overgangsregerings tilsagn om at imødekomme Genève-konventionen og forbyde personelminer, men minerne ligger stadig begravet i jorden, og ofrene halter rundt i gaderne. Der er et øjeblikkeligt behov for et koordineret og finansieret handlingsprogram for at genoptage minerydningsindsatsen på mindst samme niveau som før sidste september. Der er behov for en fælles, tidsbegrænset indsats, ellers vil vi stadig tale om det om 10 år.
Der er meget at gøre i Afghanistan. Lad os gøre det rigtigt og samarbejde med USA og andre allierede. Samtidig skal vi hele tiden huske på, hvorfor vi er der.
Fava (PSE).
Hr. formand, der er stadig meget, der skal gøres for Afghanistan, og denne beslutning er et godt politisk bidrag. Jeg vil dog nøjes med at koncentrere mig om tre aspekter. For det første skal vi give FN dets rolle, ansvar og synlighed tilbage. Når det gælder vurderingen af indgrebets resultater og de analyser, der kunne tjene som grundlag for eventuelle yderligere indgreb, kan vi se, at FN er fraværende og ofte bliver betragtet som et uvedkommende organ, der reelt ikke har noget at skulle have sagt. Denne unilaterale karakter gavner ikke Afghanistans sag, også fordi vi har vores legitime og oprigtige tvivl om, hvorvidt vi bør stole fuldstændigt og blindt på præsident Bush, hvis udenrigspolitiske linje er meget omskiftelig, og som hans regering i øvrigt også sætter spørgsmålstegn ved.
For det andet er vi modstandere af fleksibilitet, når det gælder menneskerettighederne. Vi ønsker garantier for en retfærdig rettergang for alle sigtede, uanset hvilken forbrydelse de formodes at have begået. Vi ønsker, at de internationale konventioner overholdes. Det er muligt, at nogle af dem bør tages op til fornyet overvejelse og revideres, men de skal i så fald revideres og ikke reelt tilsidesættes. Vi ønsker, at disse garantier kommer til at gælde for alle sigtede, for det er en fundamental regel og et fundamentalt princip, at menneskerettighedsbegrebet ikke giver mulighed for nogen undtagelser og ikke kan gradbøjes, navnlig når alt dette er noget, vi gør af nødvendighed. Jeg vil gerne gentage, at det gælder for alle sigtede!
For det tredje - og det er det sidste punkt, hr. formand - anmoder vi med denne beslutning om, at de afghanske myndigheder gør den størst mulige indsats for at lade retfærdigheden ske fyldest og bringe sandheden frem i lyset, når det gælder de dræbte journalister i Afghanistan, og jeg gentager, at det her drejer sig om retfærdighed og sandhed. Det gælder ikke bare om at lade retfærdigheden ske fyldest, men også om at finde årsagerne til, at mange journalister blev dræbt. Når vi fik mulighed for at få kendskab til det, der skete i Afghanistan, var det også takket være de journalister, som besluttede at berette om denne krig på nært hold. At anmode om retfærdighed og sandhed for dem, der faldt, mens de gjorde deres pligt, er det mindste, Parlamentet kan gøre i dag, hr. formand.

?orakas (GUE/NGL).
Hr. formand, vi er imod beslutningsforslagene om Afghanistan og imod det fælles beslutningsforslag, selv om indholdet til dels er udmærket, fordi de legitimerer interventionerne mod og nedslagtningen af det afghanske folk og giver grønt lys for tilsvarende operationer i Irak eller ethvert andet sted, imperialisterne måtte ønske at angribe. Vi er især imod, fordi målet er at hjernevaske nationer til at tro på, at imperialisterne har ret til med diverse begrundelser at intervenere, bombe, dræbe, ødelægge hele lande og indsætte stråregeringer. Det skete bl.a. i Irak i 1991, i Cypern i 1974 og i Jugoslavien i 1993-99.
Efter det forfærdelige angreb den 11. september har påskuddet for det brutale angreb mod Afghanistan, som resulterede i ufattelige ødelæggelser, utallige tusinder ofre og massedrab, været kampen mod terrorisme med udgangspunkt i den vilkårlige, uunderbyggede påstand om, at de skyldige var USA-agenten, bin Landen, al-Qaeda og de USA-støttede talebanere. USA's forsvarsminister Donald Rumsfeld har udtalt, at denne form for militæroperation ikke kræver nogen begrundelse. Desværre deler mange i denne forsamling dette synspunkt.
Hr. Blair, som er endnu mere skånselsløs, fortæller os, at angrebet på Afghanistan blev gennemført for at tjene som moralsk grundlag for det kommende angreb mod Irak. USA's præsident har i dag vist, hvor kynisk han er, ved at udtale, at selv om Irak tillader våbeninspektion, kan problemet kun løses gennem krig, uagtet at en krig blot vil medføre endnu flere drab og endnu større støtte til Saddam. Påskuddet for et sådant angreb, selv med De Forenede Nationers velsignelse, er en vilkårlig påstand om, at det brutale diktatorstyre, som ledes af Saddam, er i besiddelse af masseødelæggelsesvåben. Men de, der fremsætter disse påstande, har mange flere og meget mere ødelæggende våben overalt i verden og truer med at vende dem mod blandt andre Kina og Rusland. Bush-regimet er således endnu farligere, og nationerne må stå sammen imod det ...
(Formanden afbrød taleren)
Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, der er nu gået et år siden de tragiske hændelser den 11. september, der udløste krigen mod Afghanistan, som nu heldigvis befinder sig i en udrensningsfase for at finde og destruere resterne af det forhadte Taleban-styre og dets al-Qaeda-terrornetværk. Ikke desto mindre er Afghanistan nået et godt stykke siden Mullah Omars flugt og Osama bin Ladens forsvinden, forhåbentlig for evigt.
Pigerne er tilbage på skolebænken, musik og film er igen tilladt, og fodbold har erstattet offentlige hængninger. Bonn- og Tokyo-konferencerne var en succes. Det afghanske klanråd Loya Jirga blev åbnet af den tidligere konge, som jeg havde fornøjelsen af at møde i Rom sidste september. Han har nu fået titlen "nationens fader", da han har arbejdet utrætteligt og ihærdigt bag kulisserne for at genforene nationen og for at standse skænderierne, især blandt pashtungrupperne.
Den internationale sikkerhedsstyrke, ISAF, står imidlertid over for et stort stykke arbejde. Vi har i denne uge været vidne til mordene på to ministre samt et bombeangreb, formodentlig rettet mod de vestlige styrker. Vi ser stadig følgerne af krigsherrernes kamp, etnisk adskillelse og blomstrende handel med narkotika. Jeg blev chokeret over at læse, at dette års opiumhøst var over 3.000 t, hvilket er større end høsten på 900 t i den gyldne triangel i Myanmar og Thailand. Vi har problemet med overvældende sympati for islamisk terrorisme i nabolandet Iran, hvor nogle al-Qaeda-krigerne efter sigende skjuler sig, men de fleste har næsten med sikkerhed søgt tilflugt i Pakistan, hvor præsident Musharraf balancerer på en knivsæg mellem samarbejdet med Vesten og tilbageholdenheden over for landets egne Jihad-islamiske terrorgrupper på trods af løfter om at slå hårdt ned på disse. Disse grupper infiltrerer den indiske del af Kashmir, hvilket skaber ravage og øger risikoen for en krig mellem de to atommagter. Det er tydeligt, at præsident Musharraf ikke ønsker, at der afholdes fredelige valg i Kashmir.
Pakistan samarbejder heller ikke fuldt ud med ISAF, som ikke har adgang til stammeområderne i de nordvestlige grænseområder, hvor al-Qaeda i øjeblikket er i gang med at regruppere sig for at true Afghanistans regering og civilsamfund.
Vesten skal i FN-regi være parat til at forlænge mandatet til den tyrkisk ledede internationale styrke efter december og udvide det til også at omfatte afghanske provinser, så vi kan sætte en stopper for krigsherrerne og styrke regeringens autoritet i provinserne som led i genopbygningen af nationen og for at oprette en national hær og politistyrke og fordele den bistand, der er stor brug for i dette umådeligt fattige land.
Desværre lader de 1,8 milliarder dollars til genopbygning, der blev givet tilsagn om i Tokyo, vente på sig. Der er kun ydet humanitær bistand indtil nu. Den nylige "Operation Mountain Sweep" resulterede kun i afsløringen af et par våbenlagre, og det har stadig lange udsigter, før dette smukke land igen er fredeligt og fremgangsrigt og et anerkendt medlem af det internationale samfund, som det var tilbage i 1960'erne og 1970'erne.
Jeg går kraftigt ind for, at den afghanske regering indfører et moratorium mod brugen af sharialovgivning på områder som stening af kvinder og amputation af lemmer for at vise, hvordan et moderne islamisk land respekterer internationale konventioner og traktatmæssige forpligtelser og fremmer retfærdighed uden at krænke menneskerettighederne. Krigsforbrydere skal desuden stilles til ansvar og retsforfølges. Flygtninge, der kommer til Vesten, og som sympatiserer med terrorister eller har været aktive medlemmer af Taleban eller al-Qaeda, skal sendes tilbage og stå til ansvar for deres gerninger.
Jeg ønsker præsident Karzai og ekskonge Mohammad Zahir Shah held og lykke med de store udfordringer, de står over for i de kommende måneder. Overordnet set håber jeg inderligt, at Afghanistan igen bliver et respekteret medlem af det internationale samfund, som det engang var.
(Bifald fra højre)

Izquierdo Rojo (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, vi vidste og advarede imod, at de skader, Taleban-styret har påført kvinderne, ville være meget vanskelige at udbedre. Den nuværende situation viser, at der er behov for en stor og omfattende indsats og programmer, som specifikt tager sigte på kvinder, hvis man ønsker på ny at sikre den grundlæggende ret til personlig selvstændighed.
Der er dog mange praktiske tiltag, EU kan iværksætte. Vi foreslår f.eks. et projekt, hvor kvinder får tilbud om at udskifte deres burka med et kørekort, således at kvinderne får mulighed for at udøve deres ret til fri bevægelighed, og de således kan bytte dette klædningsstykke, som invaliderer dem, ud med biler og kørekort. Kommissionen bør iværksætte et samarbejdsprojekt, som kan give de afghanske kvinder mulighed for at gøre dette bytte: burkaer mod kørekort, inklusive biler.
Hr. kommissær, her til formiddag redegjorde De for de lokale arbejdsgruppers betydning og resultater. Jeg opfordrer Dem til at medtage dette meget opfindsomme og banebrydende projekt: burkaer mod biler til afghanske kvinder.
Ghilardotti (PSE).
Hr. formand, krigene, den sovjetiske tilstedeværelse og talebanerne har efterladt en stat uden institutioner, uden industrier, med et underviklet landbrug og med et helt ufatteligt fattigdoms- og analfabetismeniveau, også funktionel analfabetisme og ikke blot for kvindernes vedkommende. Den manglende integration af de forskellige kulturelle, sociale, religiøse og etniske tilhørsforhold, som det afghanske samfund består af, understreger i øvrigt yderligere vanskeligheden af det problem, som overgangsregeringen står over for hver dag.
Sådan som det allerede er blevet sagt, er det at regere landet ikke bare ensbetydende med at foretage de nødvendige institutionsreformer, først og fremmest når det gælder forfatningen, men også med hurtigt og ud fra ingenting at skabe et grundlæggende banksystem, sørge for udbredelsen af undervisning og gensidig respekt mellem borgerne og de etniske grupper, genopbygge byer og infrastrukturer, sørge for en opdeling mellem militære og civile anliggender og skabe en industri og et landbrug, der er i stand til at overleve i en globaliseret verden. Det er ikke nogen let udfordring for overgangsregeringen, eftersom der skal gøres en indsats på alle områder samtidig så hurtigt, økonomisk og demokratisk som muligt. Det er bestemt ikke nemt at gøre en indsats i alle disse retninger, navnlig hvis det skal ske inden for et relativt kort tidsrum. Karzai har i øvrigt afgivet et klart løfte om at skabe en stabil fred mellem borgerne, de etniske grupper og kønnene og lægge grunden til en demokratisering af landet i løbet af de to år, overgangsregeringen varer.
Som kommissær Patten sagde, er der dog lang vej endnu. På trods af Karzais udtalelser er navnlig kvindernes situation i virkeligheden ikke blevet forbedret. Antallet af kvinder, der kan læse og skrive, er utroligt lavt, nemlig 6-7% ifølge oplysningerne, mens der tidligere var tale om 39%. Også den nye regering er blevet værre på dette punkt, eftersom nogle af krigsherrerne har fået en politisk rolle, ikke bare i de decentrale forvaltninger, men også i Kabuls regering. Censuren er som nævnt blevet strengere, og kvinder går fortsat rundt iført burka og bliver marginaliseret, navnlig i de sydlige og sydøstlige regioner.
EU skal øge sin indsats, så det håb, der fik næring i Bonn, ikke bliver gjort fuldstændigt til skamme, og så den nuværende situation med stærke uligheder, diskrimination og manglende respekt for menneskerettighederne ikke rodfæster sig i det lange løb.

Haarder
. Hr. formand, jeg tror, alle er enige om, at der er sket store forbedringer i Afghanistan i de sidste otte måneder, og jeg vil gerne takke medlemmerne for den debat, der har været ført, men der er også enighed om, at der fortsat er store problemer - det har bl.a. nogle af de sidste indlæg understreget.
Først vil jeg gerne knytte et par bemærkninger til spørgsmålet om mulige menneskerettighedskrænkelser, bl.a. i forbindelse med det nylige fund af massegrave i det nordlige Afghanistan. Der skal ikke herske tvivl om, at Rådet lægger afgørende vægt på, at den afghanske regering og det afghanske folk gør op med fortiden og med de krigsforbrydelser, der måtte være begået. Det gælder selvfølgelig ikke kun de ugerninger, som blev begået af Taleban-regimet. Det er i den forbindelse positivt, at præsident Karzai har udtalt, at sagen vedrørende massegravene skal undersøges.
FN vil spille en central rolle med bistand til den afghanske regering i dette arbejde, EU vil naturligvis også bistå i muligt omfang, bl.a. gennem vor særlige repræsentant Vendrell.
Vedrørende den vanskelige sikkerhedssituation, især i områderne uden for Kabul, er det min opfattelse, at den mest realistiske og fremadrettede vej i øjeblikket er at styrke overgangsregeringens evne til selv at sørge for sikkerheden, bl.a. gennem støtte til opbygningen af hæren og politiet, programmer til udryddelse af narkotikaproduktion, oprettelse af et velfungerende retsvæsen og demobilisering. En række EU-medlemsstater yder en værdifuld indsats i dette arbejde. Det gælder også den vigtige opgave med rydningen af de mange miner, som hr. Van Orden pegede på. De mange miner er en konstant fare for civilbefolkningen og vanskeliggør den økonomiske genrejsning.
Rådet er også opmærksom på de store behov for bistand, der blev påpeget fra flere sider, behov der måske er større end først antaget, bl.a. på grund af det store antal tilbagevendte flygtninge. Som nævnt må vi for at bidrage til stabiliteten i landet sikre en synlig fredsdividende for den afghanske befolkning. Bistanden er også et vigtigt instrument i vore bestræbelser på at styrke overgangsregeringen på bekostning af de lokale krigsherrer. Jeg kan oplyse, at Rådets formand på mødet i Rådet for almindelige anliggender i juli mindede medlemstaterne om behovet for at sikre en rettidig udbetaling af de tilsagn, der blev givet på donorkonferencen i Tokyo tidligere på året.
Endelig blev spørgsmålet om forholdene for kvinder i Afghanistan rejst fra flere sider. En styrkelse af kvinders rettigheder har lige fra begyndelsen været et helt centralt element i EU's politik, og vi vil forfølge denne målsætning både i vor dialog med de afghanske parter og gennem vor bistand. For som fru Izquierdo Rojo sagde, så gælder det om at udskifte burkaer med kørekort. Jeg er helt enig. Iøvrigt vil kommissær Patten sikkert sige lidt om dette.
I en samlet vurdering af situationen i Afghanistan og det internationale samfunds indsats er det vigtigt at holde fast i proportionerne. Der er alvorlige problemer i Afghanistan i dag, som mange har påpeget, der er problemer med sikkerhed, med narkotikaproduktion og ikke mindst med kvinders rettigheder. Men sammenlignet med situationen for mindre end et år siden har den almindelige afghaners livsbetingelser taget et stort spring fremad. Man kan sige, at man kunne have forventet mere endnu, men det mener jeg faktisk ikke. I betragtning af omstændighederne var der grund til at frygte det værste. EU og medlemsstaterne reagerede hurtigt og generøst, så snart muligheden bød sig.
Tusindsvis af europæere, soldater, politifolk, nødhjælpsarbejdere, embedsmænd gør nu en uvurderlig indsats for at hjælpe Afghanistan på fode. Det er vanskeligt, det er utaknemmeligt, det er farligt - flere har måttet lade livet. Vi skal selvfølgelig altid være modtagelige for kritik, men alle de modige og engagerede mennesker, som har bidraget til genrejsningen af Afghanistan, de skal ikke have forklejnet deres indsats. Vi skylder dem tværtimod at bemærke de store resultater, der er opnået. Europa har ikke noget at skamme sig over i Afghanistan, og til allersidst vil jeg blot føje til, at nu vender 100.000 afghanere hjem til Afghanistan. Kun meget få får asyl i vore lande, fordi nu er der sikkert i Afghanistan, i hvert fald i store områder. Her gælder det om, at vi gør, som der blev sagt i Sevilla-topmødets erklæring, at vi yder en kraftig indsats for repatriering. Det skylder vi Afghanistan og de mennesker, som nu tager det modige skridt at vende tilbage.
Patten
Hr. formand, må jeg have lov at komme med et par bemærkninger i tillæg til forhandlingen. For det første er jeg glad for de rosende ord om det arbejde, Kommissionens personale i Kabul og generelt i Afghanistan har udført. De rosende ord er fuldt ud berettiget. Bemærkningerne om den internationale sikkerhedsstyrke understreger betydningen af den rolle, som militæret spiller for at sikre stabiliteten. Jeg er sikker på, at medlemsstaterne vil notere sig bemærkningerne fra en del parlamentsmedlemmer om muligheden for at udvide ISAF's rolle og mandat. Der er ingen tvivl om, at hvis vi ønsker, at overgangsregeringens beføjelser skal gælde hele landet, så er det bydende nødvendigt, at vi ikke undergraver dens autoritet ved at genindføre krigsherrerne som led i den fortsatte kampagne mod al-Qaeda og Taleban. Det er tvingende nødvendigt, at vi bakker fuldt op om præsident Karzai og hans hold.
Jeg vil gerne kommentere yderligere tre spørgsmål. For det første mindede fru Maes os om, at det er vigtigt, at vi ikke begår de samme fejl som efter tilbagetrækkelsen af de sovjetiske tropper. Vi beskæftiger os ikke med, hvad der til tider lidt spøgefuldt er blevet omtalt som nationsopbygning eller som socialt arbejde af en fremtrædende politiker. Jeg kan kun sige, at det er en skam, at der ikke var mere socialt arbejde og nationsopbygning efter tilbagetrækkelsen af de sovjetiske tropper i 1980'erne. Havde der været det, kunne vi måske have afværget nogle af Talebans overgreb og undgået de problemer, vi står over for i dag. Det, som det ærede medlem sagde, er en påmindelse om, at den opgave, vi har påtaget os, ikke bliver kortvarig. Vores tilstedeværelse i Afghanistan er nødvendig, vi er nødt til at arbejde sammen med Afghanistan i de næste mange år. Det kommer til at tage tid at færdiggøre arbejdet.
Flere af parlamentsmedlemmerne, primært kvinder, selv om det burde være et lige så vigtigt spørgsmål for mit køn, henledte opmærksomheden på ligebehandling. Vi skal sikre, at det får tilstrækkelig prioritet i vores udviklingsbistand og udviklingsprogrammer.
Fru Izquierdo Rojo foreslog at udskifte burkaerne med kørekort. Desværre kunne hun ikke overvære hele forhandlingen, men jeg vil undersøge forslaget, og vi vil naturligvis sikre, at den delegation, hun henviste til, får den nødvendige hjælp. Det er meget vigtigt, at parlamentsmedlemmerne besøger Afghanistan for med egne øjne at se, hvad der foregår, og give deres støtte til de tidlige faser af den demokratiske proces i landet.
Jeg vil nu beskæftige mig med spørgsmålet om at gennemføre de tilsagn og løfter, der blev givet i Tokyo. Det er tydeligvis vigtigt, som vi kunne se i Kosovo, Østtimor og andre lande og samfund, der forsøger at rejse sig efter en krise, at sikre, at den lovede hjælp kommer så hurtigt som muligt. Situationen er langtfra perfekt i Afghanistan. Når hr. Tannock siger, at der indtil nu kun er ydet humanitær hjælp, så er det en smule overdrevet. Som jeg gjorde rede for i min tale, har Europa-Kommissionen og andre allerede givet et større beløb til hjælp til genopbygning. Det er værd at notere sig, at de penge, vi har givet som budgettilskud bare for at få regeringen op at stå i allerhøjeste grad er blevet tilvejebragt og udnyttet fornuftigt, og vi er sandsynligvis den største bidragyder i den henseende.
Jeg vil gerne vende tilbage til hr. Van Ordens bemærkning om, at selv om pengene bruges hurtigt, så skal det sikres, at de anvendes fornuftigt og gennemskueligt, fordi vi skal være opmærksom på Revisionsretten, vi skal være opmærksom på rædslen ved at stå foran Budgetkontroludvalget eller Budgetudvalget, vi skal være opmærksom på betydningen af at have den europæiske befolkning bag os. Som i hans eksempel med Den Palæstinensiske Myndighed er det faktisk Europa-Kommissionen, der har ført an for at sikre, at der etableres en revideret og gennemsigtig finansiel kontrolfunktion. Vi har vist vejen ved at reformere de finansielle kontrolfunktioner, der nu støttes og anvendes af alle. I Afghanistan var det ligeledes Europa-Kommissionen, der indledningsvis utrætteligt blev ved med at argumentere for dollariseringen af budgettet, som vi gjorde det i Kosovo. Vi var faktisk de eneste, der argumenterede for dollariseringen af budgettet. Vi er dog gået med til andre modeller i tæt samråd med Den Internationale Valutafond.
Jeg kan blive træt af gentagne gange at høre kommentarer om, at vi er mere slappe med vores støtte til lande og regeringer i krise end andre. Man kan generelt sige, at vi i dag er i stand til at yde hjælp hurtigere og på en måde, der kan tåle selv den mest grundige gennemgang af Parlamentet og Revisionsretten. Vi burde en gang imellem anerkende de resultater, vi rent faktisk opnår, i stedet for blot at antage, at det, som formiddagsbladene skriver om os, er sandt.
Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, hr. Van Orden vil gerne undskylde over for kommissæren. Han havde en deadline kl. 16.00, men han vil læse kommissærens svar med stor interesse i udskriften i morgen.

Formanden.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 42, stk. 5.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om
redegørelser fra Rådet og Kommissionen om forberedelse af det fjerde møde Asien-Europa "ASEM 4" (København, den 23.-24. september 2002);
betænkning A5-0270/2002 af Maaten for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Kommissionens meddelelse om Europa og Asien: Strategiske rammer for styrkede partnerskaber (KOM(2001) 469 - C5-0255/2002 - 2002/2120(COS)).
Haarder
. Hr formand, det fjerde euro-asiatiske topmøde, ASEM-topmødet, holdes om mindre end tre uger i København den 23.-24. september, hvorved ASEM-samarbejdet nu får en prominent placering i europæisk Asien-politik.
ASEM har siden sit første topmøde for seks år siden været kendetegnet ved et stadigt bredere og mere frugtbart samarbejde på en række områder af fælles interesse for Europa og Asien. Der er iværksat mere end 40 initiativer på så forskellige områder som hvidvaskning af penge, illegal migration, menneskesmugling, børnevelfærd, menneskerettigheder, miljøbeskyttelse, uddannelsesudveksling, livslang læring og mellemfolkeligt samvirke. Mødeaktiviteten er også øget. Ind imellem topmøderne mødes f. eks. ASEM's udenrigsministre, finans-og økonomiministre årligt, bl.a. for at forberede topmøderne og arbejde for, at der opnås optimale resultater i ASEM-processen.
Der bor mere end 2 milliarder mennesker i ASEM-landene. De fremstiller tilsammen mere end halvdelen af, hvad der produceres i hele verden. De asiatiske ASEM-lande er EU's næststørste samhandelspartner. Disse forhold illustrerer ASEM's store betydning og vigtigheden af et fortsat godt og perspektivrigt samarbejde mellem de to regioner. Et vellykket topmøde i slutningen af denne måned er derfor en høj prioritet for det danske EU-formandskab.
ASEM 4 er - i lighed med de tre foregående ASEM-topmøder - fordelt på tre arbejdssessioner, én for hvert af samarbejdets hovedområder. Disse er: 1) politisk dialog, 2) økonomisk samarbejde og 3) sociale, kulturelle og uddannelsesmæssige spørgsmål. Derudover vil der på det kommende topmøde, som noget nyt, blive holdt en uformel frokostdrøftelse under overskriften "Dialog om Kulturer og Civilisationer".
Det er tanken, at den politiske dialog skal tage udgangspunkt i den nye internationale situation efter den 11. september. Det indebærer en drøftelse af de nye sikkerhedspolitiske udfordringer, vi står over for. Det vil bl.a. sige organiserede, grænseoverskridende, kriminelle handlinger, som berører os alle. Det drejer sig først og fremmest om, hvordan vi i ASEM-samarbejdet kan enes om at bekæmpe international terrorisme, men også andre transnationale trusler som handel med narkotika, hvidvaskning af penge og illegal migration. Der må i den forbindelse anlægges en bred indfaldsvinkel med vægt på imødegåelse af de underliggende årsager, der kan skabe grobund for ekstremisme og intolerance, bl.a. må vi lægge vægt på fattigdomsbekæmpelse og bedre adgang til uddannelse. For at sætte handling bag ordene er det forventningen, at drøftelserne resulterer i vedtagelsen af en erklæring om samarbejde mellem Europa og Asien om bekæmpelse af international terrorisme, kombineret med et samarbejdsprogram byggende på eksisterende ASEM-aktiviteter inden for grænseoverskridende kriminalitet.
Under den politiske dialog er der tradition for at have en meningsudveksling om udviklingen i de to regioner. Den seneste udvikling på Den Koreanske Halvø vil utvivlsomt være blandt emnerne, og der ventes udsendt en erklæring om Den Koreanske Halvø på ASEM 4 med henblik på at fremme forsoning og samarbejde. Andre emner kunne være EU's udvidelse og udviklingen i samarbejdet inden for ASEAN+3.
Drøftelsen af økonomiske emner vil koncentrere sig om økonomiske og finansielle prioriteringer i lyset af den globale økonomiske afmatning, konsekvenserne af afmatningen for de to regioner og mulighederne for at samarbejde om at rette op på situationen. De igangværende bestræbelser på at fremme samhandel, investeringer og økonomisk samarbejde kan bl.a. fortsættes ved at arbejde for implementeringen af de mål, som er formuleret i de to økonomiske ASEM-handlingsprogrammer, Trade Facilitation Action Plan (TFAP) og Investment Promotion Action Plan (IPAP). På topmødet forudses der også en diskussion om økonomisk, finansiel og monetær integration som vækstfaktor, samt om WTO-udviklingsrunden som en væsentlig forudsætning for bæredygtig økonomisk udvikling. Det vil være oplagt at benytte ASEM-processen til at tilføre Doha-udviklingsrunden momentum. I lyset af de resultater, der opnås i Doha-runden, vil der være mulighed for styrket regionalt samarbejde med henblik på at opnå yderligere fremskridt i de økonomiske relationer mellem EU og de asiatiske ASEM-partnere.
ASEM's arbejde med at nedbryde hindringer for handel og investeringer sker på grundlag af forslag fra højtstående erhvervsledere i den private sektor via Asia-Europe Business Forum (AEBF), som bl.a. medvirker til at bedre samhandelsforholdene mellem Asien og Europa. Dette forum mødes i København til sit årlige møde umiddelbart inden ASEM 4-topmødet. Det sker i øvrigt under mit forsæde.
På det tredje hovedområde - området for sociale, kulturelle og uddannelsesmæssige spørgsmål - vil det overordnede tema være foranstaltninger til imødegåelse af globaliseringens utilsigtede følger. Her ventes betydningen af udvikling af menneskelige ressourcer, herunder uddannelsesmæssigt samarbejde og livslang læring, at få en central placering. Det er et formål at sikre, at økonomisk vækst afspejles i fremskridt på det sociale område med deraf følgende forudsætninger for social stabilitet. Et seminar herom er tænkt som det første skridt på vejen. Drøftelserne under tredje arbejdssession vil også omfatte miljøspørgsmål, herunder en drøftelse af ASEM-partnernes muligheder for at konsolidere og udbygge samarbejdet på miljøområdet, også set i lyset af mødet i Johannesburg.
ASEM fører en lang række forskellige civilisationer og kulturer sammen på tværs af geografiske, etniske, religiøse og socio-økonomiske skel. Dermed bidrager ASEM-processen til tillidsskabelse mellem regionerne. ASEM er som brobygger mellem de europæiske og asiatiske kulturer og civilisationer et velegnet forum for den dialog, som er nødvendig i kampen mod den internationale terrorismes forsøg på at splitte verdenssamfundet. Dette er baggrunden for, at der på ASEM 4 arrangeres denne uformelle frokostdrøftelse, som jeg nævnte, under overskriften "Dialog om Kulturer og Civilisationer" med det formål at fremme den gensidige forståelse mellem Europa og Asien. Emnerne kunne tænkes at være betydningen af uddannelse i bestræbelserne på at fremme forståelse af andre kulturer og civilisationer, vigtigheden af lige adgang til information og betydningen af tættere mellemfolkelige kontakter mellem Europa og Asien. Det er forventningen, at denne særlige drøftelse skal danne grundlag for en løbende dialog i ASEM om kulturer og civilisationer.
Jeg har med stor interesse noteret mig Udenrigsudvalgets betragtninger og anbefalinger, som er indeholdt i Europa-Parlamentets betænkning af 16. juli 2002 om Kommissionens meddelelse om Strategiske Rammer for Styrkede Partnerskaber mellem Europa og Asien. Jeg kan i den forbindelse oplyse, at vi med det kommende topmøde fra Rådets side ser samarbejdet mellem Europa og Asien inden for ASEM yderligere udviklet og gjort bedre i stand til at håndtere de fælles udfordringer, vi står over for. Jeg håber, at vi kan leve op til de mål, som jeg er enig i, og som fremgår af Parlamentets betænkning.
Som en af dem, der var med her i Parlamentet i starten af det europæiske samarbejde - jeg var formand for Japan-delegationen - er det imponerende at se, hvad det er blevet til. Jeg vil gerne takke Parlamentet for den interesse, det har vist, og også fremhæve de personlige kontakter, der er på parlamentarikerplan mellem Parlamentet og de asiatiske parlamenter. Det kan man ikke overvurdere betydningen af, og formandskabet lægger derfor vægt på Parlamentets betænkning om ASEM-samarbejdet.

Patten
. (EN) Hr formand, forhandlingen i dag kommer meget belejligt. Det er en fremragende betænkning. Jeg ved, at parlamentsmedlemmerne forstår, når jeg siger, at dette emne har min særlige interesse. Forhandlingerne finder sted et år efter, at Kommissionen offentliggjorde sin "Asien-strategi" i 2001 og en uge før årsdagen for angrebene på New York og Washington. Endelig, og som det er nævnt tidligere, finder forhandlingerne sted lige inden det fjerde ASEM-topmøde, hvor 26 europæiske og asiatiske regeringschefer samles i København.
Dette er hovedpunkterne i min korte redegørelse i dag, og jeg vil behandle dem i samme rækkefølge.
"Strategiske rammer for styrkede partnerskaber" af 4. september 2001 var en opfølgning på vores første større dokument fra 1994 med titlen "På vej mod en ny strategi over for Asien", hvor vi anerkendte, at forholdet mellem Asien og Europa havde udviklet sig til mere end "bistand og handel". Derfor afspejler strategidokumentet fra 2001 den store betydning, som den politiske dialog mellem EU og Asien tillægges.
Globaliseringens hidtil usete tempo har også påvirket udviklingen i begge regioner. Vi foreslår at arbejde hen imod et ligeberettiget partnerskab med Asien, der bygger på fire hovedpunkter. For det første anerkendelse af Asiens særdeles forskelligartede økonomiske og politiske og geografiske forhold. For det andet styrkelse af EU's politiske og økonomiske tilstedeværelse overalt i regionen. For det tredje øget balance mellem de økonomiske, politiske, sociale og kulturelle elementer i vores strategi. For det fjerde anerkendelse af Asien som en yderst vigtig handelspartner for EU - et punkt, som er aktuelt i forbindelse med de nuværende drøftelser om international handel.
Vi er særdeles opmærksom på Parlamentets interesse for beskyttelse af menneskerettighederne og udbredelsen af demokrati, god forvaltning og retsstatsprincipper i Asien og andre steder i verden. Derfor lægger Kommissionen stor vægt på en konstruktiv involvering såsom vores dialog med Kina om menneskerettigheder.
Desuden deler vi Parlamentets bekymring over de fortsatte spændinger på tværs af Taiwanstrædet, og Kommissionen tager Parlamentets synspunkter om vores forbindelser til Taiwan til efterretning. EU's politik om ét Kina udelukker formelle forbindelser til Taiwan, men vi er nødt til at erkende, at Taiwan er en væsentlig økonomisk partner for EU. Det er vores tredjestørste partner i Asien/Stillehavsområdet. Derfor vil vi fastholde og om nødvendigt intensivere dialogen med den taiwanske regering om økonomiske og andre spørgsmål. Som Parlamentet er bekendt med, planlægger Kommissionen også at åbne et kontor i Taipei i den nærmeste fremtid, sandsynligvis i slutningen af året. Desuden støtter vi Taiwans deltagelse i internationale organisationer og processer, for så vidt det er foreneligt med Taiwans status.
Rådet og Parlamentet har naturligvis behandlet og kommenteret strategien efter de forfærdelige begivenheder den 11. september, som siden har haft afgørende betydning for politikker og initiativer.
Den mest iøjnefaldende effekt har været på vores politik over for Afghanistan, som vi har lige har haft en længerevarende forhandling om her i Parlamentet.
Der er nu kun få dage til ASEM IV-mødet i København. Ud over de almindelige ASEM-møder mellem udenrigs- og finansministrene, der snart suppleres med et møde mellem økonomiministrene i Danmark, har vi afholdt forskellige ministermøder om miljø og om styring af migration. Møderne har resulteret i forskellige konkrete initiativer, der vil blive underskrevet af regeringscheferne på selve topmødet.
Ministeren berørte de fire hovedtemaer, der vil blive diskuteret på topmødet. Jeg håber, man på topmødet vil følge den linje, som udenrigsministrene har udstukket. Det vil være med til at gøre forhandlingerne mindre formelle og forstokkede.
En af de store fordele ved ASEM er, at det giver mulighed for at samle regeringschefer fra flere forskellige kulturer og civilisationer samt fra lande på et andet udviklingsstade, så vi kan få øget styrke ved enhed i mangfoldighed.
Som tidligere nævnt vil regeringscheferne for første gang diskutere dialogen mellem kulturer og civilisationer på et lukket møde.
Asien - dette er min seneste største underdrivelse - er en meget stor region, og derfor går vi ikke ind for ensartede politikker. I vores seneste politiske dokument har vi opdelt Asien i fire delregioner, nemlig Sydasien, Sydøstasien, Nordøstasien og Australasien. Der vil blive udarbejdet specifikke politiske initiativer inden for de fælles rammer.
Asien er således et særdeles vigtigt område for Kommissionen. Vores indfaldsvinkel er baseret på tre grundlæggende elementer. Det ene vedrører selve definitionen af Asien, da geografiske, kulturelle, politiske og andre begreber defineres forskelligt. Dernæst er der spørgsmålet om, hvad der er dækket af vores "Asien-strategi", som har været genstand for megen debat siden offentliggørelsen sidste år. Endelig er der den løbende debat om udvidelsen af ASEM-partnerskabet.
I forbindelse med sidste punkt husker medlemmerne måske, at Asia-Europe Co-operation Framework 2000 indførte princippet om tovejskonsensus. Det betyder, at beslutninger om nye deltagere skal træffes på baggrund af alle parters konsensus og udelukkende efter, at en kandidat har fået støtte fra sin egen region.
Vi er alle klar over, at flere medlemslande har udtrykt ønske om at udvide ASEM til at omfatte andre partnere i Asien. ASEM er allerede på udenrigsministernivau enig om, at konsolideringen af ASEM og spørgsmålet om udvidelse vil blive taget op på næste topmøde i Hanoi i 2004. Det var en klog beslutning. Vi skal ikke kun bruge tiden frem til næste topmøde på at forberede ASEM på flere deltagere, men også på at forberede dagsordenen for mødet meget omhyggeligt. Det er vigtigt, at vi udvælger emner, der kan tilføre ASEM værdi, så vi undgår overlapning. Det er således vigtigt at definere, hvad der skal behandles bilateralt, regionalt eller multilateralt. På regionalt plan er vi nødt til at sikre, at ASEAN, ARF og ASEM behandler de spørgsmål, som hvert forum er bedst udrustet til at håndtere.
Vi vil inddrage Parlamentets forslag i forberedelserne til Hanoi-topmødet, som jeg har omtalt, og jeg kan forsikre det ærede medlem om, at vi fortsat vil være meget opmærksom på denne omfattende betænkning.
Jeg har afslutningsvis tre kommentarer. Vi har tilkendegivet vores voksende bekymring over Asien gennem de ændringer, vi har foretaget i forhold til vores eksterne tjenestegrene inden for det sidste års tid. Parlamentet er bekendt med, at vi kun kan åbne nye delegationer, hvis vi lukker eller indskrænker nuværende delegationer. Parlamentet står forståeligt nok fast på loftet for antallet af delegationer rundt om i verden. Parlamentet er også bekendt med, at vi generelt får mere kritik for at lukke eller indskrænke kontorer end ros for at etablere kontorer. På trods af de politiske problemer, vi står over for, kan vi i de kommende måneder se frem til åbningen af nye delegationer i Malaysia, Singapore, Cambodja, Laos og Nepal samt åbningen af et kontor i Taiwan. Som Parlamentet desuden vil vide, er dette et virkelig godt resultat i et miljø, hvor disse ting ikke kan bare opnås fra den ene dag til den anden, og således en indikation af vores prioritering af Asien.
Dernæst er jeg fortsat overbevist om, at Sydøstasien er en region, vi ikke har givet tilstrækkelig opmærksomhed, og for hvilken vi ikke har udarbejdet en tilfredsstillende sammenhængende politik.
Før 1997 oversvømmede europæiske virksomheder, banker og andre interesserede det sydøstasiatiske marked i overdreven optimisme, ofte drevet af historier om asiatiske økonomiske mirakler. Problemet siden 1997 har været, at alt for mange af dem har forladt Sydøstasien og har været urealistiske med hensyn til, hvilke muligheder der er i området. Jeg er stærkt opsat på, at vi skal udvikle en mere sammenhængende europæisk politik for Sydøstasien, og give den større prioritet. Kommissionen fremlægger næste år en meddelelse, der vil forsøge at opstille fornuftige rammer for vores handelsmæssige, kommercielle, miljømæssige, økonomiske og politiske forbindelser til Sydøstasien. Det er f.eks. vigtigt at understrege Indonesiens betydning for vores politiske og økonomiske processer i forbindelse med udarbejdelsen af en mere klar og sammenhængende politik.
Det sidste punkt vedrører et område, hvor vi har vist os som en støttende, men ikke uvæsentlig aktør, nemlig Den Koreanske Halvø. Jeg er af den faste overbevisning, at den politik, som præsident Kim Dae-Jung fører, er helt rigtig. Det er vigtigt for EU at spille en opbakkende rolle - måske ikke så vigtigt som den rolle, andre lande som USA, Kina og Japan spiller - men ikke desto mindre en vigtig rolle med henblik på forsoning på Den Koreanske Halvø og i forhold til at tilskynde Nordkorea til at slutte sig til resten af menneskeheden. Vi skal forsætte med at udbygge det fundament, som er lagt for området. Dette er blot en indikation af, hvordan vi uden amour propre og overdrivelse af egne evner faktisk kan realisere vores Asien-politik, hvis vi blot fokuserer på de områder, hvor vi har vores sande styrke, hvilket vi også har tænkt os at gøre.
Maaten (ELDR)
. (NL) Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at give udtryk for min tilfredshed over for Kommissionen. Kommissionens meddelelse, dens holdning til forbindelserne mellem EU og Asien, som er emnet for min betænkning, er klar og kohærent og vidner om forståelse for den situation, de asiatiske lande befinder sig i, og det er der et akut behov for. En af svaghederne i forbindelserne mellem EU og Asien er efter min opfattelse den minimalistiske tilgang, Rådet og især udenrigsministrene hidtil har anlagt. Et absolut lavpunkt nåede vi efter min opfattelse med ministrenes papirtynde bidrag til ASEM III i Seoul, som stod i skarp kontrast til Kommissionens bidrag derovre. Det kan ikke længere accepteres. Alle, der har beskæftiget sig med dette emne i løbet af det sidste år, ved, at der er behov for målrettede og konkrete skridt, fordi de udfordringer, Asien og Europa står over for, kræver det. Disse skridt bør gå længere end et stærkt økonomisk samarbejde - som jeg i øvrigt er en stor tilhænger af - og nå ud over velmenende erklæringer og endeløse symbolske tilkendegivelser, som skal gøre det ud for politiske tiltag. Jeg er derfor yderst tilfreds med kommissærens meddelelse om, at der i nærmeste fremtid vil blive fastlagt en strategi for Sydøstasien, idet der så afgjort er tale om den manglende brik i puslespillet.
Jeg kan let beskrive vanskelighederne på menneskerettighedsområdet ved hjælp af et eksempel fra hverdagen. I oktober sidste år henviste jeg her i Parlamentet til hr. Bin Vinh Trinhs sag i Vietnam. Efter et længerevarende ophold i udlandet fortog hr. Trinh er række investeringer i sit hjemland. Han blev efterfølgende tilbageholdt under falske anklager og hans ejendele blev beslaglagt. Der var tale om en tragisk begivenhed for ham og hans familie, men frem for alt blev der sendt et negativt signal til potentielle investorer i Vietnam.
Der er nu gået et år. Der er sket visse fremskridt, men det er langtfra tilstrækkeligt. Hr. Trinh har stadig ikke fået sine ejendele tilbage, og de personer, der fremsatte falske anklager mod ham, er stadig ikke bragt for retten. EU er i dag Vietnams vigtigste bidragyder, uden at dette giver sig udslag i en tilsvarende fokusering på respekten for menneskerettighederne. Politikken bliver derfor inkohærent og mangelfuld på et af de områder, Europa altid bryster sig af. FN's Menneskerettighedskomité forelagde da også for nylig en rapport om omfattende menneskerettighedskrænkelser i Vietnam. Andre asiatiske lande såsom Cambodja og Nordkorea blev ligeledes fordømt af FN's komité. Det er umuligt at nævne dem alle enkeltvis, men jeg håber, at budskabet er klart. Respekten for menneskerettighederne, herunder beskyttelse af investorer, kan ikke vurderes uafhængigt af det økonomiske samarbejde. De to områder er indbyrdes afhængige.
EU betragter det som sin opgave at forsvare menneskerettighederne og støtte demokratiseringsprocessen og de unge demokratier verden over. Verden over? Ikke helt, for overraskende nok findes der et ungt demokrati i Asien, som ikke skal regne med nogen form for støtte, nemlig Taiwan. Europas og Rådets behandling af dette land er hyklerisk. Det er den eneste måde, jeg kan beskrive den på. Taiwan er et gryende demokrati, som vi har sunde økonomiske relationer til. Som et eksempel kan nævnes, at præsident Chen Shui-bian sidste år ikke kunne modtage Den Internationale Liberale Sammenslutnings frihedspris, fordi han blev nægtet visum, mens repræsentanter for Folkerepublikken Kina nød deres rejser over hele kontinentet. Vi er alle bekendt med Beijing-styrets forhold til demokrati. Jeg har fuld forståelse for, at Saddam Hussein og Robert Mugabe nægtes visum, men jeg finder det ganske mærkværdigt at forhindre en folkevalgt leder fra et demokratisk land i at foretage en privat rejse. Ikke én medlemsstat ønskede at udstede et visum til den liberal-demokratiske gæst, og Rådet viste sig fra sin svageste side ved ikke at løfte en finger. Jeg hilser derfor velkommen, at Kommissionen har planer om at åbne et kontor i Taipei. I realiteten gør jeg også dette for andre asiatiske lande. Hr. kommissær, De anmodede om, at man udviste velvilje. Det være hermed gjort.
Efter disse hårde ord til Rådet vil jeg gerne sige til min gode ven, hr. Haarder, at jeg var glad for hans bemærkninger angående forberedelserne af ASEM IV. Hans bemærkninger var betryggende. En forstående og seriøs tilgang til ASEM IV var nødvendig, og jeg håber, han vil modtage reel støtte i Rådet hertil. Økonomisk samarbejde - investeringer foretaget af SMV'er er blot et nærliggende eksempel såvel som politisk dialog og udveksling, ministeren har forelagt hele listen - er af afgørende betydning.
Som konklusion kan anføres, at vi ikke længere lever i samme tidsalder som Rudyard Kipling, der skrev, at øst er øst, og vest er vest - og aldrig vil de to mødes. De demokratiske retsstatsprincipper er også centrale i Asien. Der findes ingen asiatisk model eller europæisk for den sags skyld. Derfor vil jeg slutte af med at citere en kendt Asien-ekspert, som i en bog, han skrev for omkring fire år siden, påpegede, at "det er absurd at påstå, at der på nogen måde er en grundlæggende forskel mellem de personlige normer og moralske principper, der gælder for asiater på den ene side og europæere og amerikanere på den anden, menneskeværdighed er menneskeværdighed i øst som i vest". Det er kloge ord, hr. kommissær Patten, som fortsat er lige sande.
Formanden.
Mange tak hr. Maaten.
Jeg henstiller, at Parlamentet tager til efterretning, at vi er lidt i tidsnød, og at det for at sikre sammenhæng i forhandlingen ikke er ønskeligt at splitte den op og fortsætte på aftenmødet. Jeg beder derfor de ærede medlemmer om at fatte sig i korthed og alle forsøge at spare tid, således at forhandlingen kan afholdes i sammenhæng og afsluttes inden klokken halv seks.
Jarzembowski (PPE-DE).
Ærede hr. formand, ærede fru formand, kære hr. formand for Rådet, kære Bertel, ærede hr. kommissær, først vil jeg gerne udtrykke min glæde over, at der foruden tilskuerne, der følger forhandlingen her, også sidder diplomater fra Folkerepublikken Kina på tilskuerpladserne og repræsentanter fra det frit valgte taiwanske parlament. Det er efter min mening storartet, at begge parter i sagen følger vores forhandling i dag.
Hr. kommissær, hr. rådsformand, jeg vil på vegne af PPE-DE-Gruppen gerne give udtryk for, at vi glæder os meget over Deres erklæringer i forbindelse med forberedelsen af den fjerde ASEM-proces. Efter min mening dokumenterer Deres erklæringer på imponerende vis, at både Rådet og Kommissionen har forberedt sig omhyggeligt og engageret på ASEM IV-mødet.
Min gruppe kræver dog - og her vil jeg gerne bede Dem om at komme med uddybende forklaringer - at stats- og regeringscheferne i betragtning af den lange række af emner, der skal behandles, og rådsformanden har været inde på den lange række af emner - sørger for, at det munder ud i konkrete handlinger med konkrete tidsplaner og konkrete mål. For det er ikke nok, at der - som ved ASEM III - bare tales om alle de problemer, vi har i verden, lige fra økonomi over kultur, politik og til opdragelse, for bagefter spørger borgerne: Og hvad er der så kommet ud af det? Derfor lyder vores krav: hellere færre, men konkrete planer for et tættere samarbejde mellem Asien og Europa.
Lad mig ud af den lange række af emner, der har været nævnt, blot fremdrage tre emner, hvor jeg tror, at Europa-Parlamentet lægger vægt på, at Europas og Asiens stats- og regeringschefer opnår nogle konkrete resultater.
For det første er der indledningen på en særlig proces, der skal fremme en tilnærmelse mellem de to kulturer. Netop i lyset af årsdagen for de skrækkelige hændelser den 11. september skal Europa og Asien af hensyn til vores sameksistens og fred i verden og trods alle de historiske, kulturelle og religiøse forskelle definere det, de har til fælles, det, der binder dem sammen, og drage konsekvenserne heraf. Vi forventer, at denne politisk-kulturelle dialog får et konkret startpunkt.
For det andet - og det vil Bertel Haarder som dansker udmærket kunne forstå - er der et særligt punkt, når det handler om terrorisme, hvor vi ønsker noget helt konkret, nemlig at bekæmpe terrorismen til søs. Vores skibe mellem Asien og Europa bliver gang på gang overfaldet af pirater i bestemte stræder. Vi kan ikke gøre det klart for vores befolkning, at vi er i stand til at bekæmpe terrorisme i hele verden, men at vi ser ud til at være ude af stand til at møde terrorister i stræder, der truer besætningen på vores skibe og koster dem livet!
For det tredje er der problemet med migration. I rådsformanden, der ikke blot er ansvarlig for Europa-politik, men også for indvandring, har vi en god partner, der vil sørge for, at ASEM IV-forløbet rent faktisk munder ud i konkrete beslutninger om, hvordan man kan samarbejde bedre med henblik på bekæmpelse af illegal indvandring mellem Asien og Europa.
Nu et par ord om betænkningen af vores ærede kollega hr. Maaten, der naturligvis er en glimrende betænkning. Tillad mig, at jeg af tidsmæssige årsager kun fremhæver fem aspekter.
Hr. kommissær Patten, De har påpeget, at spørgsmålet om en udvidelse af antallet af deltagere i Asien-processen er underlagt konsensusprincippet. Men De har forstået det helt rigtigt, at vi som Parlament gerne vil opmuntre Dem til at tale med de asiatiske partnere på ASEM IV-mødet som forberedelse af Hanoi-konferencen. Det handler om mottoet "Vi bliver udvidet fra 15 til 20 stater". Vi europæere lægger vægt på, at Asien koncentrerer sig om at optage lande som især Indien og Taiwan i Asien-processen. De har selv påpeget, hvilken særlig rolle Indien og Taiwan spiller. Efter min mening bør disse to lande så at sige få et "skub" fra os for at blive accepteret.
Det politiske engagement for menneskerettighedsdialogen har De allerede redegjort for, og her giver vi Dem vores fulde støtte. Efter min mening har netop den indledte menneskerettighedsdialog med Folkerepublikken Kina vist, at begge parter nu tager udgangspunkt i menneskerettighedernes universelle karakter. Det er slut med denne forfærdelige strid om, hvorvidt der findes asiatiske eller europæiske menneskerettigheder - nej, vi har universelle menneskerettigheder. Ud fra den betragtning bør vi fortsætte dialogen.
Vi bør som Europa måske også, hr. rådsformand og hr. kommissær, medvirke lidt mere i konfliktforebyggelse og konfliktløsning i Asien. Den regionale sikkerhed er afgørende for hele verden. Derfor bør vi også yde konstruktiv støtte til den politiske dialog mellem Folkerepublikken Kina og Taiwan på basis af demokrati, befolkningernes selvbestemmelsesret, overholdelse af menneskerettigheder og retsstatsregler.
Vi bør også forsøge at spille en vis rolle i afspændingen mellem Indien og Pakistan. Det er et særligt punkt i beskyttelsen af kulturelle minoriteter, men også beskyttelsen af kristne minoriteter i regionen.
Vi er meget taknemmelige for, hr. kommissær, kære Chris Patten, at De kom ind på en hurtig åbning af delegationen i Malaysia, Singapore, Taiwan, Cambodja, Laos og Nepal. Det er Europa-Parlamentets længe nærede ønske. Det handler om et kontinent, der huser halvdelen af verdens befolkning, og her må vi være stærkere repræsenteret. Vi støtter Dem på det punkt!
Lad mig til sidst komme med en let kritisk bemærkning. Vi diskuterer i dag Asiens og Europas store betydning, de to kontinenters forhold til hinanden. Men hvis jeg ikke tager helt fejl, afholdes der snart, nemlig også i september, et møde, et topmøde mellem EU og Kina, hvis varighed er sat til en dag. Her må jeg spørge mig selv, om stats- og regeringscheferne ikke burde ofre mere end en dag på at indlede en virkelig dybtgående dialog med Folkerepublikken Kina. I betragtning af landets og kontinentets betydning ville det være passende.
Ford (PSE).
Fru formand, jeg bifalder Kommissionens meddelelse "Europa og Asien: Strategiske rammer for styrkede partnerskaber" og Maaten-betænkningen, som vi lykønsker ham med.
Vi har tidligere alt for ofte negligeret Asien og fokuseret mere på andre regioner i verden, selv om flertallet af verdens befolkning faktisk bor i Asien. Vi bifalder anerkendelsen, både i betænkningen og i Kommissionens meddelelse, af at styrke EU's tilstedeværelse i Asien. Det gælder ikke blot inden for handel og økonomi, men også inden for andre områder som f.eks. kulturel udveksling, især mellem Europa og Asiens moderate islamiske stater, retlige og indre anliggender i forbindelse med bekæmpelse af terrorisme, handel med narkotika og organiseret kriminalitet, som selvfølgelig alle har en global dimension, miljøpolitikken, hvor Europa og Asien står over for samme trussel om forurening og nedbrydning af miljøet samt sikkerhedspolitikken, hvor en krise på Den Koreanske Halvø i en stadig mere globaliseret verden, som kommissær Patten nævnte, vil true freden og stabiliteten i hele verden. Det er en af grundene til, at EU deltager i KEDO-processen.
Derfor bifalder vi de nye asiatiske røster, der taler sammen via ASEAN og andre regionale fora. Ligeledes bifalder vi og vil gerne tilskynde og styrke udbredelsen af ASEM-processen og dens sideløbende parlamentariske dialog gennem ASEP. Jeg havde lejlighed til at deltage i det første ASEP-møde her i Strasbourg tilbage i 1996 og i det andet ASEP-møde i sidste uge i Manila, hvor vi opnåede enstemmighed om erklæringerne om terrorisme, miljø samt menneskerettigheder for kvinder og børn. Her nåede parlamentsmedlemmer fra Tyskland, Spanien, Belgien og Italien til enighed med kolleger fra Kina, Japan, Korea og Filippinerne om, at Kyoto-aftalen skal ratificeres, at FN skal danne grundlaget for den globale bekæmpelse af terrorisme, at positiv forskelsbehandling er nødvendig for at dæmme op for diskrimineringen af kvinder, og at vi skal samarbejde med fagforeningerne og andre repræsentanter fra civilsamfundet om at bekæmpe børnearbejde. Det grundlæggende problem er fattigdom, og mere end 100 millioner mennesker rundt om i verden, og navnlig i Asien, lever for under 1 euro om dagen.
Vi håber, at parlamentet vil vedtage ændringsforslaget, som jeg og flere parlamentsmedlemmer har stillet, om at være vært for ASEP III i 2004.
Vi støtter den overordnede hensigt i Maaten-betænkningen. Min eneste bekymring er, at der har været forsøg på at misbruge betænkningen på vegne af den taiwanske lobby. Parlamentsmedlemmerne er selvfølgelig i deres gode ret til dette, men vi skal være opmærksom på, hvad det er, vi bliver bedt om at godkende. Jeg vil gerne henlede medlemmernes opmærksomhed på bestemmelserne i artikel 9, stk. 1, bilag I, artikel 1, om erklæringer om økonomiske interesser
Jeg har på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe stillet ændringsforslag i et forsøg på at rette op på disse skævheder. Ja, vi skal anerkende Taiwan som en af de vigtigste handelspartnere for EU, men vi bliver bedt om at gå endnu længere. Hvis vi ønsker at ophæve vores støtte til politikken om ét Kina, som vi tidligere har fulgt, skal vi gøre det direkte og ikke gemme det bag artikel 35 om WHO. Medlemskab af Verdenssundhedsorganisationen er begrænset til nationalstater. At forlange medlemskab af WHO for Taiwan er det samme som at anerkende det som værende en nationalstat. Det er det samme som at give det en uafhængighed, som ikke engang landets egen regering har krævet. Tilsvarende kan jeg ikke forstå, at PPE-DE-Gruppen, hvis den virkelig er opsat på at give Taiwans præsident og embedsmænd grundlæggende ret til fri bevægelighed, ikke ønsker at begrænse det udelukkende til private besøg i stedet for at lade det være mere åbent. Hvis gruppen fastholder denne holdning, kan vi kun komme til den konklusion, at det er et påskud for at påbegynde en politisk proces, som vi på nuværende tidspunkt ikke har vedtaget.
Med disse forbehold støtter vi betænkningen.

Andreasen (ELDR).
Hr. formand, tak til hr. Jules Maaten, som har lavet en fornem betænkning over et særdeles vidtrækkende emne. Asien er jo ikke bare arealmæssigt en kæmpe, det spænder også over økonomiske, politiske og religiøse forskelle, som gør det til en særdeles stor udfordring at behandle området i en betænkning. Men det er lykkedes. Jeg skal her kun fremhæve et par punkter.
Med udsigt til det snarlige ASEM-topmøde i København skal det stå helt klart, at der er fuld støtte til at fortsætte og udbygge de relationer mellem EU og ASEM-landene og Asien i det hele taget. Det handler først og fremmest om at støtte kampen for respekt for demokrati og menneskerettigheder i Asien. Af hensyn til den globale kamp mod terror er det også vigtigt, at EU skaber sig gode alliancer med asiaterne. Et udbygget forhold mellem EU og Asien skal også være med til at støtte markedsøkonomi, bæredygtig udvikling og derved velfærden i Asien. Kigger man bare lidt tilbage i historien og ser på Japans og Taiwans eksempler, vil det hurtigt stå klart, at demokrati, markedsøkonomi og respekt for menneskerettigheder er vejen frem. Jeg skal naturligvis udtrykke glæde over, at både Kina og Taiwan nu er medlemmer af Verdenhandelsorganisationen WTO. Det er jo glædeligt at få bekræftet af kommissæren, at EU åbner et kontor i Taipei inden for et år. Taiwan er EU's ellevte største handelspartner og er derfor en meget vigtig partner for EU. Med frygt for beskyldninger fra hr. Ford vil jeg alligevel beklage, at Taiwan ikke kan deltage i ASEM-mødet, f.eks. på observatørniveau. Tilsvarende beklager jeg også, at Taiwan ikke er medlem af Verdensundhedsorganisationen WHO, ikke engang på observatørniveau. Det er min opfattelse, at alle verdens demokartier skal have plads i disse internationale institutioner.
Modrow (GUE/NGL).
Fru formand, jeg kan for en stor dels vedkommende tilslutte mig den foreliggende Maaten-betænkning. Alligevel vil jeg gerne komme ind på et par problemer. For det første må man medtage Rusland, når man tænker på Europa og Asien. Alle anliggender berører russiske interesser som en stor eurasisk magt direkte. Det fremgik senest med al tydelighed i forbindelse med Korea-spørgsmålet. Både den nordkoreanske præsidents Sibirien-rejse og planerne om en jernbaneforbindelse, som skal gå via Nord- og Sydkorea, fortjener vores opmærksomhed.
De, der derimod i højere grad betragter problemet gennem USA's slørede briller og ikke inddrager Rusland og Kina på passende vis, vil få svært ved at opnå en fredelig og fair løsning på problemerne.
For det andet vil en Asien-politik uden passende hensyntagen til Shanghai-gruppen og dens plads i de politiske begivenheder i det eurasiske område ikke være i overensstemmelse med virkeligheden. Vi må beslutte os for, hvor f.eks. Centralasien hører til, og hvordan vi forholder os til USA's eurasiske strategi for en ny geostrategisk situation i dette område. I slutningen af den kolde krig fødtes håbet om en fredelig verden, der desværre er ved at forsvinde hurtigt.
For det tredje har EU-staterne længe overset eller undervurderet udviklingen i Asien og fremturer stadig med ensidige og undertiden også indskrænkede betragtninger. Kommissæren har påpeget, at det ikke er i overensstemmelse med virkeligheden, når betænkningen nævner Indien og Taiwan i samme åndedrag. Det er efter min mening en politisk fejl, der ikke tager tilstrækkeligt højde for realiteterne. Realpolitik har altid at gøre med interesser, og EU gør klogt i at afbalancere sine egne velforståede interesser med sine partneres.

Messner (Verts/ALE).
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil indlede med en kompliment til ordføreren, hr. Maaten, for der er virkelig et gevaldigt efterslæb i forbindelserne mellem EU og Asien. Vi opfører os, som om Europa ikke var et vedhæng til dette eurasiske kontinent, men derimod verdens centrum, og som om Asien var på et andet kontinent. ASEM-mødet er helt sikkert et brugbart samarbejdsforum, men kun hvis alle lande i Asien inddrages, og hvis som minimum de lande, der bestræber sig på at gennemføre demokrati, kommer frem i forreste række. For mig at se ville et ASEM uden f.eks. Indien være utænkeligt.
Demokratiseringsprocessen i Asien er kun mulig med et stærkt engagement fra EU's side, og de demokratiske lande, f.eks. Taiwan, kan og skal plejes og anvendes som gæren i dejen. Taiwan kan så at sige blive motoren for den videre demokratiseringsproces, vi ønsker at fremme i Asien.
Derudover giver asiatiske landes samarbejdsaftaler med EU kun mening - se på Laos og Vietnam - hvis aftalerne overholdes. Jeg tænker i første omgang på bjergområderne, for i Asien har vi verdens højeste bjerge, Himalaya-bjergene, Karakorum-bjergene, Hindu Kush-bjergene, også Pamir-bjergene hører hertil, og netop i disse bjergområder, der, når man ser på landkortet, er større end hele EU, har vi de store arnesteder for konflikter. Tænk på Tibet. Tibet har sin egen historie, sin egen kultur. Tibet har en størrelse nogenlunde svarende til hele Europa fra Gibraltar til Ural. I 1950'erne blev Tibet besat af Kina. Man fordrev intelligensen, den førende del af befolkningen ud af landet. Hans Hellighed Dalai Lama forlod landet i 1959 og lever i dag i eksil i Indien med sin eksilregering. Man har godt nok lovet tibetanerne selvstændighed og indførte det også proforma i 1965, men denne selvstændighed er en ren farce. Det tibetanske er blevet fortrængt i stadig større grad, landet udnyttes. Den bane, der nu skal bygges fra Golmod til Lhasa, og som i øvrigt går gennem permafrostzoner, hvilket ikke giver meget mening, tjener ikke til at forsyne landet med varer, men derimod til at udnytte det.
I dette system, dels kommunistisk og dels kapitalistisk, har Kina gjort alt for at marginalisere den tibetanske kultur sammen med dens mindretal. Alle bestræbelser på at indføre menneskerettigheder fra vores side har været forgæves. Dette initiativ vil fortrænge det tibetanske, hvis ikke EU bestræber sig på det modsatte.
Sinkiang, der i dag også hører til Kina og er tyndt beboet af muslimer, er en kæmpe region i det vestlige Kina mellem Kuenlun-bjergene og henholdsvis Altai-bjergene og Pamir-bjergene.
Også her er der undertrykkelse, krænkelse af menneskerettigheder og siden den 11. september 2001 mere undertrykkelse med terrorbekæmpelse som påskud. Selvstændighed er ikke længere på tale. Her spørger jeg mig selv, om vi europæere ikke kunne bidrage med vores erfaring med regional konfliktstyring.
Så kommer vi til Kashmir, arnested nr. 1 for kriser i Asien, et problem, der har eksisteret siden 1947, det delte Kashmir, kaldet Jammu og Kashmir, splittet mellem Pakistan og Indien. Efter flere krige mellem de to lande har soldaterne i 15 år både sommer og vinter stået over for hinanden i 6.000 m's højde. Der har været trusler om atomkrig. Det er ikke lykkedes at håndtere konflikten. For mig handler det ikke om at sige, hvem der har skylden for hvad, men derimod om at finde nogle løsninger. Her i Kashmir skal de indfødte, Kashmir-beboerne, også spørges, og også her kan selvstændighed komme på tale som en løsning, måske endda en fælles selvstændighed i dette spaltede land, og netop vi europæere kunne tilbyde nogle løsningsmodeller. Det samme gælder, hvad angår selvstændighed, for Tibet, for Sinkiang og for forskellige Kaukasus-regioner.
Nu går jeg over til Nepal, et lille, men meget tæt beboet land. Her har vi borgerkrigslignende tilstande, der styrter landet - et af verdens fattigste - ud i en formelig selvødelæggelse. På den ene side et korrupt regeringsapparat, på den anden side oprørere, kaldet maoister, der bekæmper hinanden, begge under foregivende af at beskytte den fattige landbefolkning. I den forbindelse bukker landbefolkningen og turismen, den eneste indtægtskilde, landet har tilbage, under. Vores ikke-statslige finansielle bistand, der jo hidtil har afhjulpet en del af fattigdommen, er dermed ikke længere mulig. Jeg ser i øjeblikket ingen mulighed for at befri dette lille kongerige ved Himalayas sydlige fod nogenlunde fra det selvødelæggende dilemma.
Heller ikke i Afghanistan er situationen fredelig. Bjergområderne i Hindu Kush er hærgede, turisme som økonomisk aktivitet er umulig her, og bjergområderne lægges mere og mere øde.
Vores opgave som europæere er først og fremmest at udvise respekt for alle andre måder at leve på, at beskytte mindretal, naturligvis også at yde økonomisk bistand, at sikre freden, at uddanne, håndtere konflikter, om nødvendigt også at gribe ind. Men hvordan skal vi være med til at påvirke det politiske samspil i den komplekse asiatiske struktur, være med til at udforme tingene som et EU, hvis vi ikke kan lære at tale med én stemme? Så længe EU ikke kan finde frem til en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, forbliver meget af det, vi vil og bør gennemføre med stort møje, desværre den rene ønsketænkning.
Desværre er netop dette sidste punkt det vigtigste, vi står over for at skulle løse, før vi bør gøre det i Asien, som var vores opgave.
Belder (EDD).
Fru formand, jeg kan næppe forestille mig en region, det vil være vanskeligere at fastlægge en strategi for, end Asien. Asien er en krudttønde fra et sikkerhedssynspunkt, en elefantunge fra et økonomisk synspunkt og hovedsagelig en kilde til bekymring fra et menneskerettighedssynspunkt. Hvad kan EU gøre med denne region? Hr. Maatens betænkning indeholder mange nyttige elementer, som kan danne grundlag for en kohærent tilgang. Disse er af så høj en kvalitet, at jeg støtter betænkningen, selv om jeg ikke i alle forhold er enig med ordføreren.
Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på to forhold. Jeg vil starte med en kritisk bemærkning. Betænkningen beskriver forholdsvis indgående, hvilken rolle EU bør spille i alle former for konflikter i regionen, men omhandler ikke forholdet til USA. Ifølge punkt 14 skal EU understrege over for Østen, at det spiller en selvstændig rolle, som er uafhængig af USA's. Dette er ikke særlig realistisk, for, som det også erkendes i punkt 14, EU har endnu ikke en effektiv udenrigspolitik og i særdeleshed ikke en effektiv sikkerhedspolitik. Jeg må derfor uden skadefro påpege, at hvis Europa på nogen måde skal kunne spille en rolle i konflikter af denne art, vil vi nødvendigvis skulle arbejde tættere sammen med USA. Når alt kommer til alt, giver den amerikanske militære tilstedeværelse en garanti for stabilitet og større politisk vægt til regionen. Jeg mener, det må være en forglemmelse, at dette forhold ikke belyses i betænkningen.
Dernæst ønsker jeg i lighed med ordføreren at understrege betydningen af retsstatsprincipperne og respekten for menneskerettighederne. Vores forbindelser med f.eks. Kina, Indonesien, Burma og Vietnam bør være betingede af, at disse grundlæggende principper overholdes. Jeg er fuldstændig enig med ordføreren i, at det eneste sande grundlag for økonomisk og social fremgang i regionen er respekt for menneskerettighederne og retsstatsprincipperne.

Dupuis (NI).
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, hr. ordfører, mine damer og herrer, jeg er enig med rådsformanden i, at det er en god betænkning. Men som han godt ved, udarbejder Parlamentet ofte nogle gode beslutninger. Problemet opstår først bagefter, for problemet er Rådet. Hr. Messner har selvfølgelig ret i, at der er tale om et institutionelt problem, men det er ikke det hele, for der er også problemet med Kommissionen.
Hr. Belder mindede os med rette om strategiens nødvendighed. Jeg kan ikke forstå, at vi i dag stadig ikke skelner mellem demokratiske asiatiske lande og udemokratiske asiatiske lande. Vi skærer alle lande over samme kam som Kina, som vi har en kritisk dialog med - og det har vi ikke haft siden i går eller i forgårs, men efterhånden i de sidste 10 år - nemlig en kritisk dialog, hvor de høje kinesiske ledere hver gang fortæller Dem om det asiatiske særpræg og den asiatiske måde at indføre menneskerettighederne på. Men har De aldrig tænkt på at sige til dem, at Engels, Marx, Stalin og Lenin måske ikke ligefrem var asiater, og at de skal holde op med denne løgnehistorie?
Der er ikke tale om et økonomisk problem, hr. rådsformand, og det bedste eksempel på dette er vores taiwanske venner, som - når man ser bort fra enhver politisk og institutionel forbindelse med vores lande - er blevet et land med 20 millioner indbyggere og EU's tredjestørste handelspartner.
Taiwans og EU's forretningsmænd har fundet deres egen løsning. Problemet er vores, og problemet ligger i, at der er krig i et vist antal lande. I Vietnam finder der i dag en Vietnam-krig sted mod friheden og demokratiet, i Kina finder der i dag en krig sted mod friheden og demokratiet, og også i Laos finder der i dag en krig sted mod friheden og demokratiet. Det er et problem, som vi ikke kan tage op her. Hr. Ford kritiserede de initiativer, som bl.a. hr. Jarzembowski har taget til at støtte Taiwans demokrati. Alt dette er efter min mening fuldstændig absurd.
Jeg forstår ikke denne samarbejdspolitik, kommissær Patten, og jeg forstår ikke, hvorfor vi skal blive ved med at give nogle penge, som vi udmærket ved ender i de vietnamesiske, kinesiske og laotiske lederes lommer uden at give noget som helst resultat. Hvorfor gør De ikke det, som De er begyndt at gøre med andre lande, hr. kommissær, nemlig at holde op med alle disse samarbejdsprojekter og give en million euro, når først landene har foretaget en specifik demokratiseringsreform? Ved at gøre dette fjerner vi alt EU-bureaukratiet og således også svig og alt det forfærdelige spild af vores og skatteydernes penge.
Jeg vil også gerne spørge Rådet og Kommissionen, om det virkelig er umuligt at forestille sig, at vi kan få fem forsvundne frigivet. For 20 år siden var der flere hundredtusinde europæere på gaderne for at demonstrere for Chiles forsvundne. Vi er ikke i stand til at redde fem civile, der er forsvundet i Laos, som er et land med fem millioner indbyggere, og som ikke har nogen særlig stor geopolitisk betydning. Og vi kan heller ikke få frigivet lederne af den forenede buddhistiske kirke i Vietnam, som har siddet i fængsel i 20 år. Alt dette er efter min opfattelse helt uacceptabelt, og det er også uforklarligt.

Suominen (PPE-DE).
Fru formand, hr. Haarder, hr. kommissær Patten, den betænkning, min kollega Jules Maaten har udarbejdet om Kommissionens meddelelse om forbindelserne mellem EU og de asiatiske lande, fortjener anerkendelse, hvilket fremgår af det faktum, at den vedtoges i udvalget med et stort flertal. Jeg ønsker i øvrigt at takke både Rådet og Kommissionen for deres fremsynede varetagelse af forbindelserne mellem disse to dele af verden.
Min kollega hr. Jarzembowski har på sin egen kendetegnende, klarsynede og glimrende måde redegjort for hovedlinjerne i vores gruppes politik, og jeg vil derfor kun beskæftige mig med nogle få detaljer. Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på nogle bestemte punkter, som mange her måske kun vil betragte som spidsfindigheder, men som er af særlig betydning for vores forbindelser med f.eks. Folkerepublikken Kina.
Denne betænkning rejser spørgsmålet om Taiwans betydning for os. Taiwan er en vigtig handelspartner og et samfund, der er nået langt i den demokratiske udvikling. Vi har ikke desto mindre accepteret princippet om ét Kina, selv om vi er oprigtigt bekymrede for Taiwans stilling og modsætter os visse foranstaltninger eller truslen herom. Dette er årsagen til at vi, hvis vi skal være konsekvente, ikke kan behandle Taiwan som en fuldt selvstændig stat, hvilket fremgår klarest af det faktum, at Folkerepublikken Kina er medlem af De Forenede Nationer, og Taiwan ikke er. Taiwan kan derfor heller ikke blive medlem af WHO. Følgelig må den form for samarbejde, som jeg også gerne vil se udvikle sig, være af en anden art. WHO er et fællesskab af selvstændige stater.
Det næste punkt afspejler klart min egen personlige opfattelse, men jeg har haft lejlighed til at besøge Kina mange gange i officielle og uofficielle sammenhænge siden 1985 og har talt med almindelige mennesker og myndighederne og fulgt udviklingen i landet og mener, at der er sket en vis positiv udvikling med hensyn til menneskerettighederne, selv om de ikke tilnærmelsesvis opfylder vores forventninger. Samtidig med at vi kræver, at Kina skal gøre flere og hurtigere fremskridt på dette område, bør vi også anerkende, at dette er sket i et land, som er vigtigt for os ud fra et samarbejdssynspunkt.
Jeg er resolut modstander af dødsstraf, men mener, at vi ud fra en logisk betragtning bør modsætte os den overalt. Det er et kvalitativt og ikke et kvantitativt spørgsmål. Må jeg erindre om, at inden for de sidste 10 år er omkring 300 dødsstraffe blevet eksekveret i Taiwan og knap 100 i Japan.
Omkring en tredjedel af verdens muslimske befolkning bor i Asien, som også tæller verdens største muslimske lande, for så vidt angår indbyggertal. PPE-DE-Gruppen mener, at det er meget vigtigt at vi opretholder dialogen med disse lande og forbedrer kendskabet til hinandens kulturer gennem f.eks. udvekslingsprogrammer for borgerne. Indtil videre accepterer og godtager det overvejende flertal af Asiens islamiske befolkning deres regeringers moderate og mere eller mindre demokratiske politik. Den mest kritiske situation kan konstateres i Pakistan, hvor demokratiet er afskaffet, og terroraktiviteter fortsætter mere eller mindre åbent. Men hvis konflikten i Mellemøsten eskalerer - forsætligt eller på anden måde - må det nødvendigvis også få betydning for de asiatiske muslimers holdning og fundamentalismens udvikling i disse lande. Derfor er det også meget vigtigt for vores forbindelser med Asien, at der findes en løsning på situationen i Mellemøsten - som omfatter både konflikten mellem Israel og palæstinenserne og den irakiske trussel - gennem samarbejde over en bred front ved hjælp af flest mulige universelt anerkendte midler.
Selv om jeg er klar over, at Mongoliet teknisk set i henhold til Kommissionens og derfor også Parlamentets arbejdsplan regnes som et centralasiatisk land, mener jeg, at det bør være en del af et mere østligt Asien, hvilket det reelt er ud fra et geografisk synspunkt. Mongoliet er af mange årsager, ikke mindst fordi de kommunistiske strukturer i landet fuldstændig er forsvundet med deraf følgende ødelæggelse af produktionsstrukturerne og på grund af klimaet, gledet tilbage til et nærmest middelalderligt stadium, for så vidt angår industri, uddannelse og sundhed. Jeg mener, at dette land fortjener og desuden har behov for den form for førsteklasses bistand, EU kan tilbyde. Det kan ikke selv hive sig op. Vi må ikke glemme dette land.
Andersson (PSE).
Fru formand, hr. formand for Rådet og hr. kommissær, jeg vil også indlede med at takke hr. Maaten for en aldeles udmærket betænkning. Selv om jeg ikke er medlem af Udenrigsudvalget, har jeg fulgt sagen og læst betænkningen, som er udmærket. Jeg har visse betænkeligheder ved nogle få detaljer, men i det store og hele er det en meget god betænkning.
Vi mener sikkert alle, at det er vigtigt, at ASEM-mødet i København i slutningen af denne måned bliver en succes. Vi bliver let fanget af de økonomiske spørgsmål, som er meget vigtige i forholdet mellem EU og ASEAN-landene. Disse store spørgsmål har udviklet sig yderligere i løbet af de seneste år. Vi burde i større udstrækning udvikle samarbejdet på det udenrigspolitiske område, det vil sige, at EU sammen med Asien bør engagere sig og aktivt tage del i konflikter rundt om i verden. Jeg mener derfor, at det var positivt, at Sverige under det svenske formandskab engagerede sig i spørgsmålet om Korea, og jeg håber, at dette samarbejde kan fortsætte.
Jeg har arbejdet en del med miljøspørgsmål. Når det gælder det globale miljø, mener jeg, at det er meget vigtigt at samarbejde med landene i Asien. Vi har meget til fælles og har de samme mål. Eftersom spørgsmålene er globale, ser vi, at USA sætter bremserne i på dette område. Vi ved, at vi skal have USA med. Sandsynligheden for, at det skal lykkes, bliver større, hvis vi kan skabe en koalition med landene i Asien om disse spørgsmål. Vi skal også fortsætte samarbejdet om menneskerettigheder, som er et område, som det med rette er blevet nævnt, hvor der er store problemer i mange af landene. Jeg er dog helt sikker på, at en dialog forbedrer mulighederne for udvikling også på dette område.
Nu vil jeg så komme ind på spørgsmålene om dialog. Jeg kommer fra ASEP-mødet i Manila, som jeg deltog i. Selv om der findes forskelligheder mellem os, må jeg sige, at stemningen er god. Det lykkes os at blive enige om et fælles kommuniké. På dette møde i Manila forsøgte vi at koncentrere os om tre områder, for det første terrorisme, for det andet miljøspørgsmål og for det tredje spørgsmålet om menneskerettigheder. Det lykkes at nå til enighed på alle disse områder.
I forbindelse med bekæmpelse af terrorisme vil jeg frem for alt fremhæve, at denne kamp skal foregå inden for rammerne af FN og den internationale lovgivning. Der er også vigtigt, at de forskellige konventioner, som er besluttet inden for FN, harmoniseres. Jeg har allerede kommenteret miljøspørgsmålene, som er globale spørgsmål. Den globale opvarmning er det vigtigste spørgsmål. Det er vigtigt, at vi alle ratificerer Kyoto-protokollen. Vi må desuden forsøge at få USA til først at underskrive den og derefter ratificere den.
I forbindelse med miljøspørgsmålet talte vi også om betydningen af at engagere det civile samfund. Vi talte også om det i forbindelse med spørgsmålet om menneskerettigheder. Vi er meget foruroliget over menneskerettighedssituationen, som har udviklet sig negativt i de seneste år. På dette område er det nødvendigt med øget samarbejde.
Som hr. Ford sagde, er det vigtigt, at vi får kontinuitet i forbindelserne på regeringsniveau. Samtidig er det vigtigt, at vi får kontinuitet i forbindelserne på parlamentarisk niveau. Jeg håber derfor, at der kan arrangeres et ASEP-møde i forbindelse med det næste ASEM-møde i 2004.

De Clercq (ELDR).
Vores forbindelser med Asien er blevet forbedret betydeligt de seneste år, hvilket vi må glæde os over, for Asien tegner sig for 56% af verdens befolkning, 26% af verdens BNP og 25% af verdenshandlen. Trods krisen i Asien er handlen og investeringsforbindelserne ekspanderet i en sådan grad, at Asien i dag er EU's tredjestørste handelspartner. Man kan endog påstå, at vi i Europa har bidraget til en relativt hurtig økonomisk retablering i Asien gennem vores åbne markeder og investeringer. Ikke desto mindre er der stadig meget, der skal gøres. Vores politiske forbindelser bør styrkes og udvides. Vi giver stadig ikke Asien tilstrækkelig opmærksomhed som en vigtig partner i multilaterale drøftelser i internationale fora såsom Verdenshandelsorganisationen. Jeg skal i denne forbindelse gøre opmærksom på, at Kina for nylig tilsluttede sig Kyoto-aftalen. Dette er et positivt punkt. De asiatiske lande erkender nemlig efterhånden, at de står over for de samme globale udfordringer som vi andre: fremme af fred, sikkerhed, sociale minimumsnormer og miljøbeskyttelse og bekæmpelse af grænseoverskridende kriminalitet og handel med mennesker.
Endelig ved jeg af egen erfaring, at asiaterne stadig ikke kender nok til Europa. Dette giver sig bl.a. udslag i EU's handelsunderskud i forhold til Asien, som til dels på grund af krisen er steget til næsten det tidobbelte i løbet af de sidste fem år. Vi bør derfor snarest muligt styrke vores tilstedeværelse i regionen og gøre asiaterne opmærksomme på Europas - og frem for alt EU's - betydning, således at vores virksomheders handels- og investeringspotentiale kan forbedres.

Randzio-Plath (PSE).
Fru formand, jeg vil gerne lykønske rådsformandskabet med det ambitiøse program på Asien-topmødet i København. Det er særdeles glædeligt, at dialogen om kultur og civilisation udgør et selvstændigt hovedpunkt, for netop i denne tid er det afgørende at finde frem til en forståelse. For ofte har misforståelserne været meget store trods fremskridtene i forholdet mellem Europa og Asien, og forbindelserne mellem Europa og Asien er mere præget af distance end af nærhed, modsat forbindelserne til AVS-landene eller Latinamerika. Vi må lære at forstå, at de asiatiske stater ikke blot udgør en konkurrent på det økonomisk-politiske eller handelspolitiske område, men at de virkelig udgør en meget vigtig partner.
I både Maaten-betænkningen og Kommissionens meddelelse fremhæves det, at de strategiske rammer også skal definere nogle hovedpunkter for det politisk-strategiske samarbejde. I det politisk-strategiske samarbejde vil en styrkelse af FN på den ene side helt sikkert være et vigtigt hovedpunkt, men på den anden side helt sikkert også bestræbelser, der skal udgå fra begge sider, og som så vidt muligt skal være fælles, på at inddrage USA i en multilateral forbindelse.
Det er meget vigtigt, at Asien og Europa går ind for en multipolar verden. Det kan ikke understreges ofte nok i denne konflikternes - og også problemernes og udfordringernes - tid. Her kan Europa-Parlamentet jo helt sikkert også spille en vigtig rolle med disse betænkninger, med disse forhandlinger, og også ASEP-topmøderne kunne understrege det. Det er efter min mening virkelig vigtigt.
Jeg vil også gerne understrege med al tydelighed, at princippet afspænding, ændringer også gennem en tilnærmelse i vægtningen af menneskerettighedsspørgsmål og demokratispørgsmål skal spille en rolle. Hvad har vi opnået i Europa med denne politik? Hvorfor skal det ikke også være en løftestang for arbejdet i Asien? Det er efter min mening godt, at vi samarbejder med asiaterne i ASEAN-regionalforummet på denne måde, og det gælder altså for så vidt også for de andre områder, der vedrører stabiliteten.
Jeg vil gerne fremsætte en appel. Det handler helt sikkert også om et samarbejde med de ikke-statslige organisationer. Det handler helt sikkert også om det nye forhold på basis af ligeberettigelse, partnerskab og gensidig forståelse. Men hvor ender vi, hvis dette begrænses til regeringscheferne, økonomien eller parlamenterne? Vi må inddrage de unge i disse verdensdele. Derfor vil jeg også gerne opmuntre det danske rådsformandskab til at gøre endnu mere for de europæisk-asiatiske sommerskoler, at gøre endnu mere for den gensidige forståelse mellem Asiens og Europas unge.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Fru formand, for der første vil jeg gerne give udtryk for min støtte til og værdsættelse af hr, Maatens betænkning. Det er et udmærket dokument. Jeg satte i øvrigt også pris på kommissær Pattens meddelelse. De sidste 10 år har EU ikke altid givet Asien tilstrækkelig opmærksomhed. Denne opmærksomhed er genskabt, hvilket til dels er kommissær Pattens fortjeneste. En del af forklaringen er selvfølgelig hans store kendskab til og erfaring inden for det pågældende område. Også på det parlamentariske niveau er der sket betydelige forbedringer de senere år, hvilket fremgår af det seneste ASEP-møde i Manila. Det er desuden vigtigt, at samtalerne ikke kun finder sted på ministerielt og officielt plan, men også på parlamentarisk plan. Dette uddyber debatten om gensidige kontakter, og kontakterne tilrettelægges og kontrolleres således også på parlamentarisk plan. At vende den demokratiske proces i Asien kræver så absolut en gennemgribende indsats.
Jeg ønsker at fremsætte nogle få yderligere bemærkninger om for det første Indonesien. Det glæder mig, at kommissær Patten har udtalt sig i så positive vendinger om Indonesien. Jeg vil gerne sige et par ord om Indonesien, fordi jeg kender landet godt og er medformand for den nyoprettede arbejdsgruppe "Indonesiens venner". Indonesien er på nippet til at blive et demokrati. Det autoritære Suharto-regime er heldigvis blevet udskiftet med et demokratisk styre ledet af først præsident Wahid og nu præsident Megawati Soekarnoputri. Denne proces er på ingen måde let, og det er derfor vigtigt, at landet modtager vores støtte. Næst efter Kina er Indonesien regionens største land. Vi må ikke glemme, at Indonesien i befolkningstal er verdens største islamiske land. Disse to elementer betyder tilsammen, at Indonesien har stor strategisk betydning i regionen og stor strategisk betydning i den aktuelle verdenspolitiske situation efter begivenhederne den 11. september sidste år. I løbet af sommeren traf den indonesiske Kongres, som er en kombination af nationale og regionale parlamenter, flere vigtige beslutninger, som indebar en yderligere styrkelse af demokratiet. For fremtiden vælges præsidenten direkte af folket, og militærmagten vil trække sig tilbage fra parlamentet, som det stadig havde en fremtrædende stilling i. Samtidig konstaterer vi også, at der opstår stadig flere fundamentalistiske muslimske grupper, som er imod religionsfrihed i Indonesien. Også de kristne trossamfund udsættes for regelmæssige angreb. Situationen på Molukkerne er ofte blevet drøftet her i Parlamentet. Indonesien er sårbart i denne overgangsfase til demokrati, og den indonesiske regering fortjener derfor ekstra støtte fra EU. Mit spørgsmål til kommissær Patten er: Hvordan kan denne støtte udbygges?
For det andet vil jeg gerne fremsætte en bemærkning om Burma eller Myanmar. Ifølge hr. Maatens betænkning bør landet også optages i ASEM-gruppen. Det må jeg så absolut sætte spørgsmålstegn ved. Burma har stadig et militærstyre, som kom til magten ved at afsætte en præsident, der havde modtaget 80% af stemmerne, ved at fratage parlamentet sine beføjelser, ved at fængsle mange parlamentsmedlemmer eller lade dem dræbe og ved at gennemføre en katastrofal politik for etniske mindretal, som har ført til over 100.000 flygtninge i bl.a. Thailand. Jeg har besøgt disse flygtningelejre. Vi må heller ikke glemme, at Burma tolererer slavearbejde og er Asiens største narkotikaeksporterende land. På dette område indgår Burma i stærk konkurrence med Bolivia. Efter min opfattelse hører et sådant land ikke hjemme i ASEAN- og ASEM-gruppen. Vi bør i stedet forsøge at få fru Aung San Suu Kyi genindsat som præsident for landet i et demokratisk system.
Jeg vil gerne afslutte med en bemærkning om Vietnam. Det er interessant at høre, at den kommende ministerkonference vil blive afholdt der. Selv om jeg er positivt indstillet over for Vietnam, håber jeg, at man også vil fokusere på de mange politiske fanger i landet. Hr. Pannella har stillet et ændringsforslag herom. Ifølge min erfaring er det nyttigt at stille spørgsmål om dette - og jeg har gjort det ved adskillige lejligheder - og at kommissæren forsikrer om, at den europæiske ambassadør i Vietnam vil behandle spørgsmålet øjeblikkeligt. Jeg har modtaget breve, hvoraf det fremgår, at vietnamesiske fanger er blevet løsladt efter pres fra Parlamentet og EU. Det virker. Jeg håber, at dette aspekt vil blive behandlet på passende vis under forhandlingerne i Hanoi.
En sidste bemærkning. Kommissionens linje angående Taiwan kan jeg ubetinget tilslutte mig. Jeg håber, at Taiwan vil blive tilbudt medlemskab af ASEM, og at der kan skabes forståelse for, at Taiwan er et mere betydningsfuldt demokrati end det store Kina, som man selvfølgelig også må håbe vil udvikle sig i samme retning.
Pirker (PPE-DE).
Fru formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, når der tales om ASEAN-EU-samarbejdet, så mener de fleste ASEM-processen, det vil sige mødet mellem stats- og regeringscheferne, men ASEP, det vigtige møde mellem parlamentarikere fra Europa og fra Asien, ikke må glemmes i den forbindelse. Dette samarbejde er ganske enkelt for vigtigt til, at man må glemme en af disse partnere. Vi har brug for dem begge! Vi har i mellemtiden udviklet et ret intensivt økonomisk samarbejde, Asien er trods alt EU's vigtigste handelspartner. Vi har opbygget gode kulturelle forbindelser, men det, vi har brug for, er en intensivering af det politiske samarbejde, ganske enkelt fordi geopolitiske konflikter og geopolitiske problemer har indvirkning på EU. Tænk på terrorismen, tænk på den internationale organiserede kriminalitet, tænk på migration, tænk på miljøspørgsmål og mange andre problemer.
Jeg bifalder derfor initiativerne i betænkningen og Kommissionens forslag samt lykønsker ordføreren med hans meget præcise forslag. Jeg vil dog også gerne stille et par forslag, som - tror jeg - kan være med til at forbedre samarbejdet, nemlig for det første at vi fremover så vidt muligt altid afholder et ASEP-møde forud for et ASEM-topmøde med henblik på at udarbejde konkrete forslag, og for det andet at man går over til, som hr. Jarzembowski allerede har påpeget, ikke kun at nedskrive dialogerne i brede vendinger, men derimod at træffe konkrete beslutninger og fastlægge konkrete retningslinjer for disse topmøder, der så også kan og skal gennemføres i praksis.
På ASEP-mødet, hvor nogle af vores kolleger, under ledelse af den ærede lord Inglewood, deltog, opførte vi os for så vidt eksemplarisk, idet vi på mødet den 26.-28. august fik udarbejdet en pakke især på området bekæmpelse af terrorisme, som var meget konkret. Her fik jeg mulighed for at være koordinator, og jeg vil gerne anmode Dem som rådsformand og Dem som repræsentant for Kommissionen om at indarbejde netop disse punkter fra terrorpakken på næste ASEM-topmøde. Jeg tillader mig at fremdrage et par forslag. Vi har enstemmigt foreslået, at FN skal forsøge at finde frem til en fælles definition på terrorisme, der så har gyldighed for alle vores stater. Vi har vedtaget at danne et netværk med henblik på samarbejde inden for bekæmpelse af terrorisme, til udveksling af informationer, til gensidig hjælp også på det teknologiske område, når det handler om kemiske eller bakteriologiske våben eller om uddannelse af eksperter. Her har vi foreslået, at der skal foretages forbedringer med definerede standarder inden for sikkerhedssystemerne inden for transport til lands, til vands og i luften, og vi har foreslået, at alle terrorhandlinger, også konspiration, også anstiftelse og deltagelse i terrororganisationer i alle asiatiske stater langt om længe skal klassificeres og retsforfølges som alvorlige forbrydelser.
Vi besluttede også i sidste ende, at der skal ydes beskyttelse og hjælp til ofrene for terrorisme. Vi vil først få succes i bekæmpelsen af terrorisme, når Europa selv træffer nogle vellykkede foranstaltninger, når samarbejdet med USA udbygges og gøres funktionsdygtigt, og når det i sidste ende også lykkes at skabe et fremragende samarbejde med vores asiatiske partnere i bekæmpelsen af terrorisme.
Jeg vil gerne anmode Dem, hr. kommissær, og Bertel Haarder, som jeg påskønner meget som en af vores tidligere kolleger, om at tage højde for og indarbejde disse ASEP-forslag på topmødet i København.
Souladakis (PSE).
Fru formand vi er i den privilegerede situation i dag, at vi kan drøfte denne betænkning kun tre uger inden topmødet i København, og dette privilegium forstærkes af det faktum, at den ansvarlige kommissær, hr. Patten, om nogen, har et omfattende kendskab til området.
Emnet for denne forhandling er EU's politik over for Asien. De politiske forhandlinger i København vil dog nødvendigvis fokusere på den institutionaliserede dialog med ASEM-medlemmerne, der som bekendt er de 15 EU-medlemsstater, 10 asiatiske lande og Europa-Kommissionen. I den forstand er det meget vanskeligt at behandle alle aspekter af dette område under denne ene paraply. Men det er et skridt i den rigtige retning, og jeg mener, at denne fremgangsmåde og vores engagement i denne proces er nyttig for EU's strategi i forhold til politiske og regionale partnerskaber og den flerpolede verden.
Jeg vil dog gerne påpege, at denne dialog hidtil hovedsagelig har omhandlet de økonomiske aspekter, og at den bør udvides til også at omfatte politiske, uddannelsesmæssige og kulturelle spørgsmål. Det er ikke en fejltagelse, at Kina, som for nylig blev optaget i Verdenshandelsorganisationen og afholder De Olympiske Lege i 2008, også deltager i denne dialog, og det står klart, at økonomi og kultur også har stor indflydelse på udviklingen af demokratiske institutioner og menneskerettighederne.
Et meget vigtigt emne, som nødvendigvis må tages op, er udvidelsen af ASEM. EU vil snart få 10 nye medlemmer og således tælle i alt 25 medlemsstater. Alle EU-medlemmer er medlemmer af ASEM. Det er indlysende, at når vi udvider, vil den anden side også kræve, at flere asiatiske lande får ret til medlemskab.
Det betyder, at denne politiske faktor kræver en akut indsats, og at udvidelseskriterierne bør fastlægges. Jeg mener, at de kriterier, som begge sider ubetinget bør tilslutte sig, er Københavnskriterierne om forbedring af de økonomiske, kulturelle og frem for alt menneskelige relationer og menneskerettighederne. Jeg håber eller rettere sagt jeg er sikker på, at topmødet i København vil give positive resultater, og jeg er overbevist om, at denne EU-politik vil møde bredere accept i det konflikt- og kriseramte område, som jeg mener hele Asien er.

Inglewood (PPE-DE).
Fru formand, som hr. Pirker påpegede, havde jeg æren af at stå i spidsen for Europa-Parlamentets delegation til ASEP II-mødet i Filippinerne sidste uge. Resultatet af mødet, som flere kolleger har omtalt som velorganiseret under det filippinske Senat, blev offentliggørelsen af et godkendt kommuniké og erklæringer, der omhandlede menneskerettigheder, navnlig kvinders og børns, terrorisme og miljø. Lige så vigtigt er det parlamentariske arbejde med ASEM-processen, der blev udført på mødet, og som kulminerer senere på året med mødet i København.
I en stadig mere indbyrdes afhængig verden, hvor nutidens økonomi drevet frem af videnskaben, teknologien og et forbedret transportsystem nedbryder betydningen af nationale grænser og med dem den praktiske betydning af nøje adskilte nationale kompetencer, skal vi passe på ikke at tabe den demokratiske, politiske proces af syne.
Udviklingen, hvor der på møder på regeringsniveau, ministerniveau eller mellem regeringschefer træffes beslutninger, der enten de facto eller de jure lovgiver eller forpligter deltagerne til at lovgive, skal have den rette parlamentariske vinkel og aspekt. Dette er efter min mening lige så vigtigt som mange af de konklusioner, der nås frem til på de parlamentariske møder som ASEP II. Det er første skridt på vejen til at finde fælles parlamentariske institutioner, der kan samarbejde om fælles regeringsmæssig og forvaltningsmæssig udvikling, som ASEM.
Jeg håber meget, at beslutningerne på ASEP II-mødet i Manila sammen med Parlamentets vedtagelse af Maaten-betænkningen vil støtte anmodningen om et nyt møde i ASEP som supplement til det foreslåede ASEM-møde i Hanoi i 2004. Jeg håber også, at dette møde for parlamentarikere afholdes i Europa, dog ikke nødvendigvis her i Parlamentet i Strasbourg, hvor det første ASEP-møde blev holdt i 1996.
Haarder
. Fru formand, jeg vil gerne takke medlemmerne for en interessant debat og for de mange venlige ord og opfordringer til det danske formandskab i forbindelse med forberedelsen af ASEM 4. Jeg deler den ros, som er blevet givet hr. Maatens udmærkede betænkning. Jeg er ikke helt enig i hans synspunkt, at Rådet har en minimalistisk tilgang til Asien. Man kan nemlig lige så godt sige, at forholdet mellem EU og Asien aldrig har været stærkere end det er i dag. Man skal huske, at hele denne aktivitet absolut ikke er nogen selvfølge. Det er i sig selv en præstation, at dialogen finder sted, at handlen vokser, at udvekslingen vokser, at de menneskelige forbindelser uddybes på alle niveauer, herunder de allerhøjeste. Det er en præstation i sig selv, det er meget vigtigt, det er vitalt også for vort økonomiske velbefindende i denne del af verden.
Jeg kan nævne de første seks møder, der finder sted under det danske formandskab: det store ASEM-topmøde, økonomiministermødet og businessleader-mødet samt topmødet med Japan, topmødet med Kina, topmødet med Sydkorea og topmødet med Indien, som alle finder sted i København under formandskabet. Dertil kommer topmødet med Japan, som allerede har fundet sted. Derudover er der en række kontakter på minister- og embedsmandsniveau. Hr. Solana har været på en større rejse til fire asiatiske lande i juli. Her deltog han i det årlige ministermøde i det sikkerhedspolitiske samarbejde i Asean Regional Forum. Her arbejder EU som bekendt for, at man intensiverer samarbejdet og presser på for, at man går fra i hovedsagen tillidsskabende foranstaltninger til det, vi kalder præventivt diplomati. Basale forhold som respekt for menneskerettighederne, fremme af demokrati og retsstatsprincipper er centrale emner i EU's relationer med asiatiske lande, og jeg kan forsikre hr. Messner og andre om, at vi vil rejse Tibet-spørgsmålet på topmødet med Kina.
Yderligere er EU engageret i en række problemer af regional betydning som f.eks. forholdet mellem Indien og Pakistan, situationen på den koreanske halvø og udviklingen i Burma. Så det er efter min mening en særdeles omfattende aktivitet, vi er i gang med; det er ikke nogen selvfølge, det er ikke noget, der her og nu skaber voldsomt synlige konkrete fremskridt, men der er en glidning fremad af forbindelserne, og det er jo på den måde, at man samarbejder på det store plan, som det euro-asiatiske nødvendigvis må befinde sig på. Tæller man op, er det jo blevet til masser af konkrete fremskridt, også for vore borgere.
Men der ligger en mængde opgaver og venter, og her er både Kommissionens meddelelse og hr. Jules Maatens betænkning meget nyttige redskaber. Jeg har også hørt hr. Patten sige, at forholdet til Sydøstasien er et område, som vi godt kan gøre mere ved. Der er planlagt et EU-ASEAN-udenrigsministermøde i januar 2003, som vil være en god lejlighed til at drøfte, hvordan vi styrker det indbyrdes forhold. Den meddelelse om forholdet til Sydøstasien, som hr. Patten stillede i udsigt, kan blive et værdifuldt bidrag til den debat.
Jeg kan forsikre, at Rådet deler ønsket om at styrke relationerne mellem EU og Asien. Der er med alle de aktiviteter, der er nævnt, og med alt det, der er sagt her i Parlamentet, og som jeg ved bliver registreret i de lande, som vi vil samarbejde med, et særdeles godt grundlag for den række af aktiviteter, som vi nu går i gang med under det danske formandskab. Til slut vil jeg sige, at vi med interesse vil følge bestræbelserne på at få gennemført endnu et ASEP-møde- det vil sige et euro-asiatisk parlamentarikermøde. Jeg var selv med til det første møde her i Strasbourg, og jeg ser frem til, at det kan blive til noget.

Formanden.
 Tak, hr. formand for Rådet.
Forhandlingen under ét er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B5-0257/2002). Vi behandler en række spørgsmål til Rådet.

Formanden.
Spørgsmål nr. 1 af Bart Staes (H-0524/02):

Om: EU-chartret om grundlæggende rettigheder og en stramning af udlændingepolitikken i en række EU-lande
Regeringer i hele EU strammer udlændingepolitikken og indfører stadig flere hindringer for asylansøgere som f.eks. stramning af familiesammenføringen, hvor der kræves store garantisummer, forhøjelsen af minimumsalderen for ægteskab til 24 år, udvisning af børn, der er født af forældre, som illegalt er rejst ind i landet, obligatorisk bevis på, at man vil finde arbejde, eller begrænsningen i retten for indvandreres forældre til at bo hos deres børn. De nævnte foranstaltninger er en regelret krænkelse af EU's charter om grundlæggende rettigheder.
Kan Rådet oplyse, om det er enigt i, at ovenstående, i Fællesskabet vedtagne, foranstaltninger faktisk er i strid med ånden i bl.a. artikel 7, 9, 15, stk. 3, 18, 20, 21, 24, 25, 29, 33, 34, 41 og 47 i nævnte charter, og er det rede til at bekæmpe dette, ifald det ønskes?

Haarder
. Illegal indvandring er et væsentligt problem for EU's medlemsstater og et spørgsmål, som optager befolkningerne meget. Det Europæiske Råd i Sevilla besluttede at styrke EU's indsats på dette felt. Der var enighed om, at de foranstaltninger, der træffes på kort eller langt sigt med henblik på fælles håndtering af immigrationsstrømmene, skal respektere en rimelig balance mellem på den ene side en integrationspolitik for de indvandrere, som har bosat sig her lovligt, og en asylpolitik, der overholder de internationale konventioner, først og fremmest Genève-konventionen af 1951.
Samtidig skal vores politik rumme en resolut bekæmpelse af ulovlig indvandring og af menneskehandel. Det var punkt 28 i konklusionerne fra Sevilla.
De foranstaltninger, som det ærede medlem henviser til, er lovgivning vedtaget af de enkelte medlemsstater som nationale foranstaltninger for at imødegå de problemer, som man står over for. Det falder uden for Rådets kompetence at afgøre, om medlemsstaternes foranstaltninger måtte være i overensstemmelse eller uoverensstemmelse med EU's charter om grundlæggende rettigheder.
Jeg vil gerne henvise til chartrets artikel 51, stk. 1, hvoraf det fremgår, at medlemsstaterne er bundet af chartret, når de gennemfører EU-retten, og kun når de gennemfører EU-retten. Der er generelt ikke tale om, at de reguleringer, som det ærede medlem henviser til, er vedtaget som gennemførelse af EU-retten, og derfor mener jeg ikke, at det giver nogen mening at bede mig om at vurdere, om medlemsstaternes foranstaltninger er i overensstemmelse med chartret. Chartret har en anden karakter. Det retter sig mod gennemførelsen af EU-retten. Men jeg vil gerne med min anden hat som dansk integrationsminister sige, at for så vidt angår den danske lovgivning på dette felt, så lever den til fulde op til alle internationale standarder. Det vil jeg gerne understrege.

Staes (Verts/ALE).
Jeg ville selvsagt gerne kunne takke ministeren, tidligere medlem af Europa-Parlamentet, for hans svar, men vi kan jo ikke bruge vores tid på ordspil. Jeg bad klart Rådet oplyse, hvorvidt det var enigt i, at de foranstaltninger, medlemsstaterne har gennemført, faktisk er i strid med ånden, jeg gentager ånden, i chartret. Jeg er bekendt med, at chartret er en højtidelig erklæring, hr. Haarder, men det indeholder meget udmærkede passager om respekt for privatlivets fred, retten til at gifte sig og stifte familie, retten til lige arbejdsvilkår, retten til asyl, forbuddet mod forskelsbehandling, og jeg kunne fortsætte flere minutter endnu. De må medgive mig, hr. Haarder, at der også i Deres land nu vedtages lovgivning, som i det mindste er i modstrid med ånden i det, der er nedfældet i chartret. Jeg opfordrer Rådet, de 15 medlemsstaters ministre, til at følge ånden i chartret. Jeg tror, at et bedre samfund kunne blive resultatet.

Haarder
. Hr. formand, jeg er helt uenig med spørgeren og vil gerne på det allerkraftigste understrege, at der ikke er tale om noget brud, hverken på bogstav eller på ånden i nogen som helst international aftale.
Jeg vil også gerne føje til, at det, som er formuleret i spørgsmålet på visse punkter er forkert. Der står f.eks., at et land har en minimumsalder for indgåelse af ægteskab - det er forkert. Der er betingelser for, hvornår man kan få permanent opholdstilladelse alene begrundet i ægteskabet. Og det er noget helt andet. Det siger sig selv, at en sådan bestemmelse naturligvis ikke gælder flygtninge. For hvis den gjorde det, ville det være i strid med konventionerne. Jeg kan forsikre hr. Staes, at når han taler om den danske lovgivning, har vi styr på konventionerne. Vi ved godt, hvordan de skal tolkes, og jeg kunne ikke drømme om at lægge ryg til noget som helst brud hverken på ånd eller på bogstav i nogen som helst konvention. Jeg har selv været Europa-Parlamentets menneskerettighedsordfører i 1998 og 1999. Betænkningerne kan findes og læses. Jeg har ikke til hensigt at bryde hverken ånd eller bogstav i nogen som helst international konvention.

Formanden.
Spørgsmål nr. 2 af Gerard Collins (H-0526/02):

Om: Alvorlig fødevaremangel i det sydlige Afrika
I februar 2002 advarede De Forenede Nationers Levnedsmiddel- og Landbrugsorganisation (FAO) om, at henved 4 millioner mennesker i det sydlige Afrika ville få behov for fødevarehjælp i år. Dette skyldes ringe kornhøst i 2001 som følge af dårlige vejrforhold og mindsket tilsåning. Ngo'en Christian Aid har netop offentliggjort et positionspapir med advarsel om, at over 12 millioner mennesker i det sydlige Afrika risikerer sult i de kommende måneder som følge af dårlig høst, tørke, oversvømmelser og dårlig ledelse.
Vil Rådet i store træk angive sin respons på denne foruroligende situation og oplyse, hvordan den mener, at spørgsmålet med hensyn til at yde tilstrækkelig fødevarehjælp kan tackles, og hvordan støtte til civilsamfundsorganisationer kan styrkes?

Haarder
. Fødevarekrisen i det sydlige Afrika blev drøftet på det seneste rådsmøde den 22. juli i år, altså mødet med udenrigsministrene. Rådet udtrykte sin bekymring over situationen i det sydlige Afrika, hvor op mod 13 millioner mennesker frygtes at blive ramt af krisen. Rådet er foruroliget over forskellige politiske afgørelser og tiltag, som er blevet truffet, og som tilsyneladende har bidraget til en forværring af den i forvejen alarmerende humanitære situation med tørke og oversvømmelser. Rådet er af den opfattelse, at en løsning af den humanitære krise er en af de vigtigste politiske prioriteter og opfordrer derfor landene i området til at rette deres respektive politikker ind efter dette mål.
Regionale bestræbelser på at løse krisen bør fremmes på linje med principper som god regeringsførelse, der er fastlagt i initiativet vedrørende det nye partnerskab for Afrikas udvikling, NEPAT, i hvilken staterne i det sydlige Afrika spiller en afgørende rolle.
Rådet opfordrer landene i regionen til at gøre deres yderste for at lette de igangværende regionale og humanitære operationer, herunder leveringen af logistisk og administrativ støtte samt sikring af adgang til og fordeling af nødhjælp.
I fordelingen af fødevarehjælpen bør civilsamfundsorganisationer spille en afgørende rolle, for at undgå at fødevarehjælpen misbruges politisk. EU har allerede reageret ved at yde omfattende fødevarehjælp og humanitær bistand til området. Der er imidlertid behov for en yderligere indsats. EU og dets medlemsstater er rede til i tæt koordination med SADC-landene fortsat at bidrage til disse bestræbelser.
Og så behøver jeg vist ikke sige noget om Zimbabwe og hr. Mugabe. Det giver vist sig selv, hvad Rådet mener om det.

Collins (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne takke rådsformanden for det meget grundige svar. FN's kontor for koordinering af humanitære anliggender advarer nu om, at op imod 13 millioner mennesker risikerer at blive ramt af hungersnød inden for de næste seks måneder på grund af fødevaremanglen, der skyldes dårlige vejrforhold og dårlig regeringsplanlægning.
FN's særlige udsending for humanitære behov i det sydlige Afrika planlægger et besøg til seks tørkeramte lande i regionen i perioden 6.-16. september, og jeg er informeret om, at repræsentanter fra WHO, FN's Børnefond og FN's Organisation for Ernæring og Landbrug (FAO) vil slutte sig til missionen. Det er slående, at der ikke er referencer til EU-deltagelse. Vil Rådet snarest tage de fornødne skridt og sikre, at EU deltager i missionen og i koordineringen af international fødevarehjælp sammen med andre internationale organisationer?
Endelig vil jeg gerne vide, hvordan Rådet forholder sig til FAO's advarsel, der kom i en rapport fra august sidste år, om, at der kun er givet løfte om 24% af de 507 millioner amerikanske dollars, der er behov for til fødevarer indtil næste høst i april 2003, og om, at der er behov for investeringer i landbruget for at hjælpe landmændene med at overvinde krisen.

Haarder
. Jeg forstår fuldstændig det synspunkt, som min gode ven og kollega hr. Collins her fremfører. Jeg vil gerne understrege, at EU er involveret, men det er FN, der agerer. Det er altså FN, der er entreprenør og står for arbejdet, mens EU i meget høj grad støtter arbejdet økonomisk og selvfølgelig også diplomatisk og politisk, hvis det er nødvendigt. Så EU er involveret, men det er FN, som står for det udførende arbejde.

Formanden.
Spørgsmål nr. 3 af Liam Hyland, overtaget af Brian Crowley (H-0527/02):

Om: Fremme af unges deltagelse i det politiske og civile liv
Hvorledes agter Rådet at følge op på de positive bemærkninger fremsat af ministrene med ansvar for uddannelse og ungdom, som på deres møde den 30. maj 2002 understregede nødvendigheden af at fremme unges deltagelse i det politiske og civile liv i medlemsstaterne og erkendte, at det er nødvendigt at være mere lydhør over for unge og tage deres synspunkter i betragtning, både formelt og konkret? Vil Rådet endvidere angive i store træk, inden for hvilke områder det finder, at unges synspunkter bør tages i betragtning?

Haarder
. Det ærede medlem er sikkert klar over, at drøftelserne i Rådet for ungdom og uddannelse den 30. maj, drøftelserne om unges deltagelse, fandt sted i forbindelse med vedtagelsen af en resolution om rammerne for det europæiske samarbejde på ungdomsområdet. Ifølge denne resolution skal den åbne koordinationsmetode anvendes på en fleksibel og tilpasset måde på visse tematiske prioriteter på ungdomsområdet. Kommissionen har stillet forslag om dette i en hvidbog med titlen "Et nyt afsæt for europæisk ungdom". Den blev offentliggjort i november sidste år.
Information og deltagelse er nogle af de emner, der vil blive behandlet først. Kommissionen har i samråd med medlemsstaterne udarbejdet et spørgeskema om disse emner. Spørgeskemaet er nu blevet forelagt medlemsstaterne, som skal besvare spørgeskemaet under passende hensyntagen til den opfattelse, der hersker blandt de unge selv, ungdomsorganisationerne og andre relevante organer.
Senere hen vil spørgsmålene om unges frivillige arbejde og større forståelse af og viden om unge blive behandlet. Jeg vil gerne understrege på Rådets vegne, at de nye rammer for det europæiske samarbejde på ungdomsområdet fortsat befinder sig i en indledende fase. Der skal forelægges en evalueringsrapport i 2004.

Crowley (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne takke rådsformanden for svaret. Grunden til, at hr. Hyland stiller dette spørgsmål, og til, at jeg fremsætter det på hans vegne, er, at vi i de senere år har set flere og flere unge mennesker miste kontakten med det politiske og civile liv. Netop de personer, der ikke føler nogen tilknytning til de politiske bevægelser eller de politiske partier i deres hjemland, er dem, der med stor sandsynlighed dukker op ved demonstrationer om antiglobalisering, om at generobre gaderne eller om at udrydde fattigdom osv. Der må da via Rådet og ministerens egen indsats være en måde, hvorpå den energi og idealisme kan anvendes til gavn for hele samfundet og ikke blot for de få. Jeg ser meget frem til at høre, hvilke initiativer det danske formandskab har tænkt sig at tage.

Haarder
. Jeg er ganske enig i den problemstilling, som her bliver ridset op af min kære kollega. Vi har på den ene side en gruppe af unge, som er mere internationale end nogensinde, som er dybt engagerede. Vi så det her i sommer i det forum, som hed "Youth 2000", hvor tusind unge fra hele Europa mødtes på 13 folkehøjskoler i Danmark, hvor de hver udarbejdede et forslag til forfatning for Europa og til sidst mødtes og samlede det hele til et forslag, som de overrakte konventet. Jeg vil også nævne ungdomskonventet som et eksempel på disse meget engagerede unge. Dernæst er der så en meget stor gruppe, som er særdeles passive. De er måske ikke imod det europæiske samarbejde, men det interesserer dem ikke. Endelig er der den meget lille gruppe, som demonstrerer og kaster sten. Hvad angår den lille gruppe, vil jeg sige, at en af de glædelige omstændigheder ved mødet i Helsingør i weekenden var, at der var dobbelt så mange betjente som demonstranter til stede. Det er da et fremskridt - lad os håbe, at det kommer til at kendetegne resten af formandskabet og også de kommende formandskaber. Jeg kan kun erklære mig enig med det ærede medlem. Rådet er stærkt opmærksomt på det, og jeg synes, det blev sagt så godt, at jeg ikke behøver at gentage det.

Formanden.
Da de vedrører samme emne, behandler vi under ét spørgsmål nr. 4 af Josu Ortuondo Larrea (H-0528/02):

Om: Afgørelserne fra Det Europæiske Råd i Sevilla
På Det Europæiske Råds møde i Sevilla blev der bl.a. truffet beslutning om, at dette for fremtiden vil mødes formelt fire gange om året (to gange mere end tidligere) uanset andre uformelle møder, og at det fra december 2003 vil fastlægge treårige strategiprogrammer, på baggrund af hvilke der vil blive udarbejdet årlige operative programmer.
Mener Rådet ikke, at Det Europæiske Råd således gives yderligere fællesskabsbeføjelser, idet det er det organ, der centraliserer medlemsstaternes regeringers udøvende beføjelser og samtidig kontrollerer den europæiske lovgivningsproces, som de vedkommende ministre er ansvarlige for? Mener Rådet ikke, at dette er uforligneligt med Kommissionens udøvende beføjelser, og at det øger det demokratiske underskud i denne Union, hvor der ikke foretages en virkelig adskillelse af de offentlige beføjelser, et princip, som blev knæsat af Barón de Montesquieu, og som burde være et kendetegn for et moderne anerkendt demokrati?
og  spørgsmål nr. 5 af Bill Newton Dunn (H-0535/02):

Om: Adskillelse af beføjelser
Burde de udøvende og lovgivningsmæssige beføjelser adskilles? Hvis ikke, hvorfor?

Haarder
. Rådet finder, at Sevilla-afgørelserne om Det Europæiske Råd blot tydeliggør de gældende bestemmelser i traktaten om Den Europæiske Union, navnlig artikel 4, hvori det hedder, at Det Europæiske Råd tilfører Unionen den fremdrift, der er nødvendig for dens udvikling og fastsætter de overordnede politiske retningslinjer herfor. På et tidspunkt, hvor unionens aktiviteter er præget af stigende udvikling og differentiering og umiddelbart inden en stor udvidelse med en række nye medlemslande, har Det Europæiske Råd fundet det nødvendigt at styrke Rådets evne til at virke som retnings- og impulsgiver. Det er netop, hvad der ifølge traktaten er Det Europæiske Råds rolle. Rådet kan ikke se, at disse praktiske retningslinjer på nogen måde er uforenelige med Kommissionens udøvende beføjelser, som på ingen måde kan anfægtes af en afgørelse, hvis formål udelukkende er, at Det Europæiske Råd bedst muligt skal kunne udøve det ansvar, som Det Europæiske Råd har fået. I den forbindelse vil jeg gøre opmærksom på, at Kommissionens formand jo er medlem af Det Europæiske Råd, og jeg har ikke hørt nogen indvendinger imod, at Rådet prøver at forbedre sig selv.
Hvad angår et eventuelt demokratisk underskud og den manglende adskillelse af beføjelser inden for Unionen finder Rådet, at den nuværende situation, uanset hvad man mener om den, ikke kan anfægtes af en reform, hvis eneste formål som allerede bemærket er at gennemføre traktatens eksisterende bestemmelser på en mere effektiv måde. Da spørgsmålet om adskillelsen af den udøvende og lovgivende beføjelse - hvad enten der er tale om princippet generelt eller om dets anvendelse i Unionen - ikke er blevet drøftet som sådan af Rådet, er Rådet ikke i stand til at besvare det præcise spørgsmål, som er stillet i spørgsmål H-O 535. Rådet er naturligvis ikke uvidende om denne klassiske problematik, som indirekte er taget op f.eks. i Laeken-erklæringen, som Det Europæiske Råd vedtog i december, og som efter al sandsynlighed vil blive taget op også i konventet og siden på den efterfølgende Regeringskonference. Det ærede medlem må forstå, at Rådet ud over rent akademiske betragtninger, som ikke hører hjemme her, ikke kan kommentere det mulige resultat af en debat, som ikke vil blive ført i selve Rådet, og som under alle omstændigheder endnu ikke har fundet sted. Jeg håber, jeg dermed fik forklaret, hvorfor jeg ikke kan gå nærmere ind på de spørgsmål, der blev rejst.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand for Rådet, tak for Deres svar. Jeg beder måske om det umulige, men jeg ville ønske, fristen for besvarelse af vores spørgsmål var kortere, således at det spanske formandskab havde besvaret mit spørgsmål, eftersom det var det, der dengang var ansvarligt for Det Europæiske Råd i Sevilla.
Når det er sagt, er det klart, at det i Europa, i Den Europæiske Union, er Rådet, der er i besiddelse af de mest omfattende lovgivningsbeføjelser og desuden kontrollerer den udøvende magt gennem komitologiproceduren.
Må jeg spørge Dem, om De tror, at USA ville være verdens leder, hvis lovgivningsmagten ikke lå i Repræsentanternes Hus og Senatet, men i et ministerråd sammensat af repræsentanter for de forskellige nordamerikanske stater, fra staten New York eller staten Washington til Californien, Florida eller Colorado? Ville den amerikanske præsident, hr. Bush, efter Deres opfattelse have samme indflydelse og gennemslagskraft internationalt og internt, hvis han havde samme beføjelser, kompetencer og magt som vores formand, hr. Prodi? Ville han have samme indflydelse og samme beføjelser?
Jeg mener, at vi bør gøre Europa til et ægte demokrati med magtadskillelse som foreslået af begge talere: Lovgivningsmagten bør tildeles dette Parlament, og den udøvende magt Kommissionen.

Haarder
. Jeg vil indskrænke mig til at sige, at jeg er ligeså optaget af Montesqueus magtfordelingsteorier, som det ærede medlem. Jeg er tilfældigvis politolog af uddannelse og mener, det er helt fundamentalt, at vi skal holde os denne magtdeling for øje. Det sagde jeg så sent som i går, da jeg repræsenterede formandskabet i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender her i Parlamentet. Men jeg kan ikke med min bedste vilje se, at Rådets bestræbelser på at forbedre sig selv er i strid med Montesqueus magtdelingsteorier, og jeg kan ikke se, at Rådet har taget beføjelser eller på nogen måde generet Kommissionen. Jeg vil da gerne for en ordens skyld referere, hvad jeg selv sagde på vegne af den danske regering i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender i går, nemlig at den danske regering er varm tilhænger af fællesskabsmetoden og ikke ønsker, at Rådet skal tage magt fra Kommissionen. Så er det sagt - men det var som dansk minister, jeg tilføjede dette.

Newton Dunn (ELDR).
Rådsformanden kom med en yderst interessant sidebemærkning i første halvdel af sit første svar, da han henviste til, at kommissionsformanden er tidligere medlem af Rådet. Så det er i orden for personer, der har været medlemmer af andre EU-institutioner at udtrykke en mening i deres nuværende egenskab.
Rådsformanden var et højt agtet medlem af Europa-Parlamentet, så han er derfor i stand til med egne ord at give udtryk for den nuværende tilstand i Rådet. Hr. formand for Rådet, ud fra Deres erfaringer i Parlamentet, er De så enig i, at vi skal adskille magten, og vil De arbejde for, at det danske formandskab fremsætter et sådant forslag i konventet?

Haarder
Det er spørgetid, og der skal stilles spørgsmål til Rådet. Rådet tager sig ikke af konventet, og det danske formandskab tager sig ikke af konventet. Vi respekterer den procedure, der er fastsat for konventet, så jeg har ingen yderligere kommentarer.
Men jeg håber, at det, jeg lige sagde, antydede, at det ærede medlem er tilbøjelig til at være enig i, at der er behov for en deling af magten i et demokrati.

Formanden.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 6.

Formanden.
Spørgsmål nr. 7 af Alexandros Alavanos (H-0536/02):

Om: Udløb af fristen for en politisk løsning på Cypern
I juni 2002 udløb den frist, der var sat for en politisk løsning på Cypern-problemet, som skulle opnås gennem samtaler mellem de to samfund på Cypern under ledelse af FN's generalsekretær, uden at der var opnået noget resultat på grund af Tyrkiets uforsonlige holdning.
Kan Rådet give en vurdering af, hvad der hidtil er opnået gennem samtalerne? Kan det beskrive, hvad de næste skridt bliver indtil republikken Cyperns optagelse i Den Europæiske Union sammen med de 9 andre kandidatlande?

Haarder
. Som det ærede medlem uden tvivl ved, er de nuværende direkte samtaler om Cypern fortrolige. Rådet er ganske klar over, at der endnu ikke er sket noget gennembrud i samtalerne, og at der hidtil kun er sket skuffende få fremskridt, hvilket også er anført af FN's Sikkerhedsråd efter den beretning, som hr. de Soto, FN's særlige rådgiver for Cypern, afgav den 9. juli. Da samtalerne nu fortsætter, forventer Rådet, at parterne forstærker deres indsats med henblik på at udnytte den nuværende enestående mulighed og endelig gøre de nødvendige fremskridt henimod en løsning - forhåbentlig inden tiltrædelsesforhandlingerne afsluttes. Afgørelserne vedrørende kandidatlandenes tiltrædelse skal træffes inden årets udgang inden for den normale udvidelsesprocedure på grundlag af Kommissionens rapport og de henstillinger, som Kommissionen vil fremkomme med i sit dokument om udvidelsesstrategien, som vi forventer til oktober.
Med hensyn til Cyperns tiltrædelse er EU's holdning, som det på ny blev fremført i Sevilla i overensstemmelse med Helsingfors-konklusionerne, at en løsning af Cypern-problemet vil lette Cyperns tiltrædelse af EU. En løsning er imidlertid ikke nogen forudsætning for Cyperns tiltrædelse. Rådet vil, når det træffer sin afgørelse, tage hensyn til alle relevante faktorer. Det er status, det er en klog ting at holde fast i, og så håber vi alle og krydser fingre for, at dette "window of opportunity", denne enestående chance, der er her i dette efterår for at få løst dette uendeligt gamle og tragiske problem på denne vidunderlige ø, vil blive udnyttet.

Alavanos (GUE/NGL).
Jeg takker ministeren, tidligere medlem af denne forsamling. Jeg har lyttet meget indgående til de synspunkter, De har redegjort for, og som svarer til synspunkter, som den danske statsminister, hr. Rasmussen, for nylig gav udtryk for i et interview i dagbladet Politiken.
Jeg vil blot stille rådsformanden et klart spørgsmål: Hvilket budskab sender EU's formandskab til Tyrkiet? Hvorfor skal nogen bebrejdes, hvis forhandlingerne ikke lykkes? Der er nogen, der vinder ved, at forhandlingerne mislykkes. Er budskabet fra EU's formandskab til Tyrkiet, at vi vil gøre alt, hvad der er muligt for at finde en løsning i Cypern-spørgsmålet, men at det ikke vil forhindre Republikken Cyperns optagelse i EU, hvis det ikke er muligt at finde en politisk løsning?

Haarder
. Jeg tror, det er vigtigt, at jeg i mit svar i et og alt holder mig til den solide og fornuftige formulering, som blev vedtaget i Helsingfors, og som er gentaget gang på gang, nemlig at en løsning af Cypern-problemet vil lette Cyperns tiltrædelse, men at en løsning ikke er nogen forudsætning for tiltrædelsen. Rådet vil tage hensyn til alle faktorer, når der træffes beslutning. Det er det, der kan siges, og jeg tror, at alle forstår, hvad der menes, og jeg har ikke noget at tilføje.

?lyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, det siger sig selv, at vi er foruroligede over, at forhandlingerne mellem de to samfund er låst fast. De sagde i Deres første svar, at de interesserede parter måtte gøre en større indsats. Ikke desto mindre ved vi alle, at nøglen til det cypriotiske problem ligger i Ankara og ikke i selve Cypern.
Jeg vil gerne vide, om Rådet har til hensigt at lægge pres på den tyrkiske regering for at få den til at tage de skridt, der er nødvendige for at løse Cypern-problemet, idet man ellers kan frygte, at vi, som tingene står i dag, kan ende med at opdele øen, idet den tyrkiske side - selvfølgelig med Tyrkiet bag sig som altid - kræver anerkendelse af de tyrkiske cyprioters uafhængige suverænitet.

Haarder
. Jeg vil gerne understrege, at forhandlingerne absolut ikke er brudt sammen. Der er en fortløbende dialog, og der skal være møde meget snart mellem FN's generalsekretær Kofi Annan og parterne på Cypern, så der er absolut ikke tale om, at noget er brudt sammen. Jeg vil heller ikke acceptere beskrivelsen af Ankaras skygge. Jeg skal ikke udtale mig, om der er en skygge, men jeg kan udtale mig om, at denne proces, som er vedtaget i Helsingfors og bekræftet, kører videre. Den vil ikke lade sig påvirke af nogen skygge.

Formanden.
Spørgsmål nr. 8 af Ioannis Marinos (H-0539/02):

Om: Diskrimination imod grækerne i Albanien
Ifølge offentliggørelser i den græske presse har hundredvis af græske indbyggere i Himarra i det sydlige Albanien officielt klaget til den albanske regering over, at deres ejendomme i kystområdet ved denne by, som blev frataget dem af Albaniens tidligere kommunistiske styre, ikke er blevet overdraget til dem. Det er endnu ikke lykkedes indbyggerne i Himarra at få udleveret retsgyldig dokumentation på deres ejendomsret til de pågældende ejendomme, og mange af disse ejendomme er på ulovlig vis blevet overdraget til albanere af myndighederne, som har benyttet sig af de retmæssige ejeres fravær, idet disse ejere i længere perioder har opholdt sig uden for Albanien. Det er værd at bemærke, at det samme gælder den ejendom, der tilhører den autokefale ortodokse kirke i Albanien. Kirkens besiddelser blev nationaliseret af det kommunistiske styre og siden aldrig tilbageleveret.
Har Rådet kendskab til de problemer, som de retmæssige ejere til disse ejendomme i Albanien står over for? Hvilke foranstaltninger agter Rådet at træffe med henblik på, at de retmæssige ejere snarest kan få udleveret retsgyldig dokumentation for deres ejendomsret?

Haarder
. Rådet har kendskab til, at det græske mindretal i Albanien gør ejendomsrettigheder gældende i lighed med andre borgere. Det er også kommet frem, at den autokefale ortodokse kirke gør lignende krav gældende.
I henhold til artikel 181 i den albanske forfatning skal det albanske parlament inden slutningen af november vedtage love med henblik på at finde en retfærdig løsning på spørgsmål angående eksproprieringer og konfiskationer, som fandt sted før vedtagelsen af forfatningen.
Det albanske parlament har nedsat et særligt udvalg for tilbagegivelse af ejendom. Dette udvalg er nu i færd med at gennemgå lovgivningen med henblik på tilbagegivelse af og kompensation for ejendom, som blev inddraget under det kommunistiske styre. Udvalget har ikke færdiggjort sit arbejde.
Rådet er helt klar over, at en løsning på ejendomsspørgsmålet også er en væsentlig forudsætning for at fremme indenlandske og udenlandske investeringer i Albanien, ligesom det er en forudsætning for udviklingen af landbruget.
Rådet kunne helt tilslutte sig den vurdering af de enkelte lande, som Kommissionen gav i sin første årsberetning om stabiliserings- og associeringsprocessen. Rådet godkendte den 13. maj i år henstillingerne i denne beretning og anmodede om, at der sker hurtige fremskridt på hver af disse områder i de kommende år.
Albanien blev i én af disse henstillinger specielt opfordret til at vedtage ny lovgivning om ejendomsret og tilbagegivelse af ejendom, at bøde på de nuværende mangler i lovgivningen på dette felt og at sikre en bedre håndhævelse af ejendomsretten i Albanien.
Albanien er EU's partner i stabiliserings- og associeringsprocessen. EU har en regelmæssig dialog med Albanien, ikke mindst møderne i den rådgivende taskforce EU-Albanien. Her har EU lejlighed til at understrege den betydning, der tillægges løsningen af dette spørgsmål, nu hvor landet er i færd med at nærme sig en integrering i Europa, samtidig med at landet får tættere forbindelser med EU. Det giver også EU en mulighed for at påse, at Albanien fører de foranstaltninger videre, som det har givet tilsagn om på dette felt.

?arinos (PPE-DE).
Jeg takker formanden for hans svar, hvoraf det fremgår, at Rådet virkelig er opmærksomt på problemet og arbejder i den rigtige retning. Dog er det ikke klart, hvad Rådet ønsker, eller jeg har i det mindste ikke forstået, hvad formanden mener, når han taler om at behandle problemet. Jeg forventer, at han beslutter, hvordan problemet skal behandles.
Statsministeriet rettede for nogle få dage siden en henvendelse til de albanske myndigheder med en specifik henstilling om at åbne de græske skoler øjeblikkeligt, anerkende retten til at eje land for medlemmer af det græske samfund og indstille transit over græsk jord i Himarra. Så vidt jeg ved, har den græske regering taget tilsvarende skridt. Jeg skal erindre formanden om, at Grækenland yder omfattende økonomisk støtte til Albanien, og at over 600.000 albanske indvandrere arbejder lovligt og uden hindringer i Grækenland, hvor de får udbetalt en løn, som arbejderne i Albanien kun kan drømme om.
Måske burde EU, som også yder forskellige former for hjælp til Albanien, træffe mere overbevisende foranstaltninger. Og selvfølgelig finder EU det påtrængende og påkrævet, hr. minister, at sætte en stopper for planen om at flytte 15.000 bosættere fra det nordlige Albanien og Kosovo til Himarra-området for at forrykke den etniske balance imod det græske mindretal.

Haarder
. Jeg forstår godt kollegaens bekymring, men jeg vil gerne understrege, at Parlamentet har taget sagen op, der er nedsat et særligt udvalg. Forfatningen forudser, at der findes en løsning. Rådet har udtalt sig, og der er en løbende dialog mellem EU og Albanien, hvor jeg har tilsagt her for lidt siden, at EU vil påse, at Albanien fører de foranstaltninger videre, der er givet tilsagn om. Så der er altså ikke tale om, at hverken det græske mindretal eller andre bliver ladt i stikken, bliver glemt. Situationen vil blive fulgt løbende og tæt.

Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand, først en bemærkning om den måde, rådsformanden svarede på. Måske er han af den opfattelse, at spørgerne er dumme. Jeg kan forsikre ham om, at vi ikke er dumme. Han har ingen ret til at sige, at spørgsmålet ikke er overskygget af Ankara, når både Ecevit og hans udenrigsminister har erklæret, at de vil gå videre og integrere den besatte del af Cypern i Tyrkiet. Hvor vover han at svare sådan? Hvem tror han, vi er?

Haarder
. Jeg synes absolut ikke, at jeg har fejet det af; jeg synes min sidste bemærkning var særdeles forpligtende. Den var lidt kortere end den første, men ikke mindre forpligtende.

Formanden.
Jeg skal ikke korrigere nogen, men blot erindre om, at dette er en spørgetid, som er underlagt bestemte regler, og bede Dem overholde forretningsordenen
Uden at danne præcedens, og i betragtning af at hr. Lage var nødt til at forlade salen nogle få minutter på det tidspunkt, hans indlæg var fastsat til, giver jeg nu rådsformanden lejlighed til at besvare hans spørgsmål
Jeg gentager, at dette ikke må danne præcedens. Hvis De forlader salen, mister De Deres taletid, men hr. Lage var nødsaget til at forlade salen et øjeblik. Jeg må henstille, at han undgår det for fremtiden.

Formanden.
Spørgsmål nr. 6 af Carlos Lage (H-0530/02):

Om: Fri bevægelighed for personer i Schengen-området
Den 22. juni blev en gruppe på 500 portugisiske statsborgere, som var på vej til Spanien for at deltage i en anmeldt demonstration i forbindelse med Det Europæiske Råd i Sevilla, med magt af politiet forhindret i at rejse ind i Spanien. Intet kan retfærdiggøre en sådan adfærd, som helt klart er uacceptabel i et EU, der garanterer de grundlæggende friheder og rettigheder blandt sine fundamentale principper. Det forekommer mig ikke, at gruppen af portugisiske statsborgere i det foreliggende tilfælde kunne udgøre nogen særlig fare for den spanske stat. Og det ville under ingen omstændigheder være acceptabelt i hverken Spanien eller Portugal eller i noget andet EU-land, at der blev anvendt en sådan magtudøvelse og sådanne overgreb, som det spanske politi beklageligvis gjorde sig skyldig i.
Kan Rådet oplyse, hvilke foranstaltninger det har til hensigt at træffe for i samarbejde med de spanske myndigheder at opklare denne episode? Anser Rådet det ikke for nødvendigt at nå frem til en entydig definition og en fælles forståelse om de omstændigheder og betingelser, som kan føre til en suspension af Schengenreglerne?

Haarder
. Jeg skal gerne svare på spørgsmål 6 af hr. Carlos Lage.
Hvad angår det første spørgsmål, vil jeg gerne minde om, at hverken artikel 33 i EU-traktaten eller artikel 64, stk. 1, i EF-traktaten giver Rådet mulighed for at gribe ind med hensyn til opretholdelsen af den offentlige orden og af sikkerheden i medlemsstaterne. Det gælder også foranstaltninger i forbindelse med den offentlige orden, som medlemsstaterne træffer, når der holdes møder i Det Europæiske Råd på deres område. Så det kan Fællesskabet altså ikke blande sig i.
Hvad angår det andet spørgsmål, vil jeg gerne henvise til eksekutivkomitéens afgørelse af 20. december 1995 om proceduren for anvendelse af artikel 2, stk. 2, i konventionen om gennemførelsen af Schengen-aftalen, som har et langt referencenummer, som jeg ikke vil læse op.
Denne afgørelse opstiller detaljerede regler for, hvornår der kan genindføres kontrol ved de indre grænser. Den udgør en del af de såkaldte Schengen-regler, og den er dermed bindende for alle Schengen-stater. Den er i øvrigt offentliggjort i EF-Tidende L 239 af 22. september 2000, side 133.

Lage (PSE).
Hr. formand for Rådet, jeg takker for Deres oplysninger. Jeg må imidlertid fortælle Dem, at denne episode i forbindelse med topmødet i Sevilla rejste en mindre politisk storm i Portugal og blev udnyttet af mange EU-modstandere imod EU. Eftersom vi befinder os inden for et område med fri bevægelighed, stod det meste af den portugisiske offentlighed uforstående over for, hvordan dette område med fri bevægelighed, disse borgerrettigheder, kunne krænkes af en grænsekontrol udøvet på en temmelig magtfuldkommen og vilkårlig måde af de spanske myndigheder.
Vi vil imidlertid ikke gøre dette til en portugisisk sag. Vi beder derimod rådsformanden om ved passende lejlighed at tage denne op med henblik på, om ikke ligefrem lovændringer, så i hvert fald i samdrægtighed at få tilvejebragt fælles procedurer, så lignende episoder ikke gentager sig.

Haarder
. Som det er fremgået, er det ikke en sag for Rådet at afgøre, hvornår det er rimeligt at benytte Schengen-reglernes mulighed for midlertidigt at lukke grænserne. Jeg kan oplyse, at det danske formandskab forbeholder sig ret til at bruge denne mulighed. Det har vi sagt udtrykkeligt, men det har glædet os, at i den weekend, der netop er overstået, var der så få demonstranter ved udenrigsministrenes topmøde i Helsingør, at der var dobbelt så mange betjente som demonstranter.
Lad os håbe, at det sætter en trend for fremtiden.

Korakas (GUE/NGL).
Det er ikke første gang, denne uacceptable fremgangsmåde er blevet anvendt, og borgere fra en medlemsstat har fået forbud mod at krydse grænsen til en anden medlemsstat og er blevet udsat for dårlig behandling. I reglen er det personer, der protesterer imod EU's politik, det går ud over.
Det var, hvad der skete under topmødet i Nice, hvor tusinder af italienske demonstranter stødte på en lukket fransk grænse, under topmødet i Genova, hvor flere hundrede græske demonstranter, som blev alvorligt mishandlet, blev forhindret i at gå i land i Ancona. Det skete for danske demonstranter, Deres landsmænd, hr. formand, under topmødet i Göteborg, da de forsøgte at krydse grænsen og slutte sig til en demonstration mod EU's politik.
Det fremgår klart til trods for hensigtserklæringerne, at Schengen ikke blev indført for at lette den frie bevægelighed for borgerne i EU's medlemsstater inden for Unionen. Schengen-aftalen blev indgået for at gøre EU til en fæstning. Den finder anvendelse, når det er i EU's ledende kredses interesse, således at kapitalen kan bevæge sig frit, men ikke folk, der protesterer mod de store virksomheders interesser og EU's politik.

Haarder
. Schengen-samarbejdet betyder, at landene forpligter sig til at have åbne grænser over for hinanden, undtagen når der er særlige grunde til en midlertidig lukning.
Det er ikke et tilbageskridt, det er et fremskridt. Muligheden for midlertidig lukning finder jeg og Rådet rimelig. Vi skal tænke på, at der jo ikke kun er tale om lovlige demonstrationer, der har været tale om noget, der ligner terrorvirksomhed i forbindelse med visse møder. Vi skal jo beskytte de demokratiske forsamlinger, det skylder vi demokratiet.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Hr. Haarder sagde bl.a., at der havde været meget roligt under topmødet i Helsingør, og at alle havde forventet, eller frygtet, uroligheder, som udeblev. Det var naturligvis godt. Jeg undrer mig dog over, om dette også kan have haft noget at gøre med, at der var en streng grænsekontrol, så eventuelle udenlandske demonstranter, som havde tænkt sig at tage til Danmark og Helsingør, faktisk ikke havde mulighed for at gøre det.
Det ville være godt, hvis hr. Haarder kunne afkræfte denne påstand og klart sige, at der ikke har fundet nogen afvisninger sted ved den danske grænse under det danske formandskab, i hvert fald hidtil.

Haarder
. Hvis jeg må tillade mig at svare som dansk minister: jeg mener ikke, at vi på nogen måde har brugt Schengen-reglernes mulighed for at lukke grænserne i forbindelse med weekendens møde i Helsingør. Der har været fuldstændig fri indrejse for demonstranter; men der kom heldigvis kun fredelige demonstranter, og det synes jeg, vi skal glæde os over.

Formanden.
Spørgsmål nr. 9 af María Izquierdo Rojo (H-0540/02):

Om: Kvinderne i landbruget i tiltrædelseslandene
Hvilke foranstaltninger, fordele og aktioner som led i tiltrædelsesprocessen berører direkte de kvinder, der arbejder i landbruget i tiltrædelseslandene? Hvilke tiltag vil det danske formandskab iværksætte i den forbindelse?

Haarder
. Både medlemsstaterne og EU's institutioner er forpligtet til at integrere lige muligheder for mænd og kvinder i alle EU's politikker og programmer, og Det Europæiske Råd har flere gange udstukket retningslinjer for en særlig strategi på dette felt.
Forordning nr. 1250 fra 1999 fastsætter i øvrigt, at strukturfondene skal bidrage til at fjerne uligheder mellem mænd og kvinder og til at fremme lige muligheder i forbindelse med styrkelsen af den økonomiske og sociale samhørighed. Og det gælder også før-tiltrædelsesprogrammer.
I den forbindelse har Unionen afsat betydelig finansiel støtte til foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne ved hjælp af det såkaldte SAPARD-program.
Parlamentsmedlemmet kan henvende sig direkte til Kommissionen, hvis der ønskes en mere fuldstændig oversigt over de specifikke programmer.
Hvad specielt angår tiltrædelsesforhandlingerne om landbrugskapitlet, er der i Unionens fælles holdning også et omfattende afsnit om udvikling af landdistrikterne. Det omfatter den støtte, som vil blive ydet gennem EU's forskellige finansielle instrumenter. Da der i kandidatslandenes landdistrikter et behov for omstrukturering, modernisering og alternative produktioner og muligheder, lægger EU stor vægt på de foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne, som har en direkte virkning på de forhold, som kvinderne arbejder under i disse regioner.
Under forhandlingerne om kapitlet om beskæftigelse og social arbejdsmarkedspolitik har Unionen understreget den betydning, som dette afsnit har for lige behandling af mænd og kvinder, og det er også understreget, hvor nødvendigt det er, at kandidatlandene retter sig efter reglerne på dette felt. Jeg vil gerne minde om forordning nr. 1257 fra 1999, som grupperer samtlige fællesskabsaktioner til fordel for udvikling af landdistrikterne, og hvor det udtrykkeligt hedder, at foranstaltninger, der sigter på at fjerne uligheder og fremme lige muligheder for mænd og kvinder, bør støttes.
Senest har Rådet vedrørende landbrug, altså Landbrugsministerrådet, på samlingen den 27. maj i år vedtaget specifikke konklusioner om integrering af ligestillingsaspektet i den fælles landbrugspolitik. Rådet erkender i disse konklusioner udtrykkeligt, at kvinderne spiller en stadig større rolle i landdistrikterne, og det opfordrer Kommissionen til at bruge strukturfondene til at fortsætte med at fremme iværksætterånd, kvalitetsbeskæftigelse, uddannelse og serviceydelser livet igennem for landbrugskvinder.
Rådet tilskynder desuden medlemsstaterne til at vedtage politikker, som aktivt styrker kvindernes økonomiske kapacitet i landdistrikterne.
Rådet påpeger, at alle kandidatlandene allerede nu har accepteret at bringe sig på linje med gældende fællesskabsret med hensyn til ligestilling straks fra tiltrædelsen.
Det danske formandskab vil bl.a. i forbindelse med midtvejsrevisionen af den fælles landbrugspolitik og de videre tiltrædelsesforhandlinger følge samme linje. Vi vil benytte enhver lejlighed til at gøre opmærksom på de generelle grundprincipper i traktaten om oprettelsen af Det Europæiske Fællesskab, som ændret ved Amsterdam-traktaten, og i denne forbindelse fremme ligestilling af mænd og kvinder som nævnt i traktatens artikel 2 og i artikel 3, stk. 2.
Til sidst kan jeg oplyse, at formanden for dette Råd af landbrugsministre i øjeblikket selv er landbrugskvinde.

Izquierdo Rojo (PSE).
Hr. formand for Rådet, hvor mange sådanne kvindelige landarbejdere vil blive en del af EU ved den næste udvidelse? Hvilket antal ligger til grund for Deres beregninger?
Jeg beder Dem endvidere oplyse, om der under det danske formandskab vil blive gennemført aktioner eller kampagner med henblik på at korrigere den nuværende løndiskrimination.

Haarder
. Jeg er ikke i stand til at svare på det spørgsmål, der her blev stillet, og jeg er ikke engang sikker på, at studier vil gøre det muligt at besvare det; jeg skal gerne forsøge, men jeg kan ikke besvare spørgsmålet her mundtligt. Det kan jeg ikke.

Formanden.
Fru Izquierdo Rojo stillede to spørgsmål, gjorde hun ikke? Jeg mener, at dette var det andet spørgsmål, men måske De vil indføje en bemærkning, fru Izquierdo Rojo.

Izquierdo Rojo (PSE).
Hr. formand, jeg kan meddele, at jeg vil være interesseret i at få oplyst de pågældende tal, når som helst rådsformanden kan tilvejebringe dem, og med andre ord få oplyst, hvor mange kvindelige landarbejdere, der forventes med den første tiltrædelsesbølge. Ellers kan vi ikke fortage nogen planlægning for fremtiden. Vi kan kun gennemføre aktioner med kvinder i landbruget som målgruppe, hvis vi ved, hvor mange der vil være.
Det er ikke muligt i øjeblikket, men jeg vil være taknemmelig, hvis De kan sende tallene til mig.
Hvad angår det andet spørgsmål, vil jeg ligeledes være gerne have oplyst, hvorvidt der vil blive gennemført en kampagne.

Haarder
. Jeg tror ikke, at vi i Danmark har nogen oplysning om, hvor mange der er i Danmark, og jeg tror heller ikke, man har det i andre lande. Det kan man beklage; men jeg tror ikke oplysningerne findes. Men jeg skal gerne forsøge, hvis det ønskes.

Formanden.
Ja, det har vi taget til efterretning, men, fru Izquierdo Rojo, hr. Haarder svarer, hvad han finder passende. Vi skal ikke indlede en debat nu.

Izquierdo Rojo (PSE).
Hr. formand, Rådet må vide, hvor mange kvindelige landarbejdere, der vil blive optaget i Unionen.

Formanden. -
Godt, når og hvis Rådet får kendskab hertil, vil det give Dem svaret, men nu har De stillet Deres spørgsmål to gange. Hvis rådsformanden har noget at tilføje, skal jeg dog ikke forhindre ham i det.

Haarder
. Jo, naturligvis ved vi, hvor mange landbrug, der kommer ind. Det ved vi jo ret præcist, både i Polen og de andre lande. Men hvor mange landbokvinder, der kommer ind, det ved vi altså ikke. Vi har ikke opdelingen på køn. Det beklager jeg meget.

Formanden.
Spørgsmål nr. 10 af Jonas Sjöstedt, overtaget af Herman Schmid (H-0542/02):

Om: Fremtidige tiltrædelsestraktater for nye medlemsstater
Det er muligt, at Irlands vælgere stemmer nej til Nice-traktaten ved den anden afstemning. Dermed falder også Nice-traktatens nye sammensætning af pladser i Rådet og Parlamentet. Kan Unionen ikke i givet fald gøre det samme, som man gjorde i forbindelse med Finlands, Sveriges og Østrigs tiltrædelse, det vil sige, at Unionen forhandler og når til enighed med hvert enkelt af ansøgerlandene om pladserne i Parlamentet og stemmerne i Rådet i tiltrædelsestraktaten? Dermed er der ikke brug for Nice-traktaten som grundlag for nye medlemsstaters tiltrædelse.
Vil denne fremgangsmåde ikke være hensigtsmæssig for udvidelsen af Unionen i tilfælde af, at irerne stemmer nej til Nice-traktaten igen?

Haarder
. Jeg vil gerne minde det ærede medlem om, at Det Europæiske Råd i Sevilla udtrykte tilfredshed med, at den irske regering er fast besluttet på at få Nice-traktaten godkendt, hvilket jo som bekendt er en forudsætning for, at udvidelsen kan finde sted inden for de fastsatte frister.
Jeg vil gerne på Rådets vegne minde om, at Irlands premierminister på mødet i Sevilla oplyste, at hans regering agter at afholde en folkeafstemning i dette efterår, således at Irland kan ratificere Nice-traktaten.
Premierministeren forelagde en national erklæring fra Irland, som bekræfter, at EU-traktatens bestemmelser om udenrigs- og sikkerhedspolitikken ikke berører landets traditionelle politik med hensyn til militær neutralitet, heller ikke efter ratifikationen af Nice-traktaten, således som det fremgår af bilag 3 til formandskabets konklusioner.
Det Europæiske Råd vedtog en erklæring, hvori det tager den nationale erklæring fra Irland til efterretning. Denne erklæring findes i bilag 4 til de samme konklusioner. Det Europæiske Råd udtrykte tilfredshed med, at den irske regering er fast besluttet på at få Nice-traktaten godkendt, hvilket som bekendt er en forudsætning for, at udvidelsen kan gennemføres inden for de fastsatte frister.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Jeg forstår godt, at den irske regering og den irske premierminister ønsker dette, men den irske regering kan ikke bestemme, hvad det irske folk skal stemme. Spørgsmålet må derfor opfattes som åbent, indtil folkeafstemningen er afholdt. Man kan således ikke udelukke muligheden for, at det bliver et nej fra det irske folk endnu en gang.
Mit spørgsmål handler om en situation, som faktisk er mulig og ganske nærliggende. Dermed drejer det sig ikke om et abstrakt spørgsmål, men om et praktisk, politisk spørgsmål. Kunne man ikke i dette tilfælde løse problemet på en meget praktisk og enkel måde ved, at Irland får adgang til institutionerne på samme måde som Finland, Sverige og Østrig, det vil sige gennem forhandlinger? Så ville der ikke være problemer med Nice-traktaten. Var dette ikke en praktisk og pragmatisk løsning, som kunne tiltale selv hr. Haarder?

Haarder
. Jeg kan ikke sige mere end det, jeg har sagt, fordi sådan forholder det sig. Naturligvis kan det blive et nej, det ved vi alle, men der er i så fald en helt ny og uforudsigelig situation, som er umulig at forudse afslutningen på. Det er en helt usikker situation, og det er en situation, som under alle omstændigheder bringer udvidelsen i fare, men jeg ønsker ikke nogen polemik om dette, jeg har blot villet sige, hvad der er kendsgerningerne omkring Rådet og den irske afstemning.

Formanden.
Flere medlemmer har bedt om ordet. I overensstemmelse med forretningsordenen giver jeg ordet til de to, der bad om det først.
Hr. Crowley har ordet for et tillægsspørgsmål.

Crowley (UEN).
Jeg takker rådsformanden for hans svar. Jeg vil gerne bede ham bekræfte - hvad jeg gennem tolken mener at have hørt ham sige - at alle medlemsstaters ratificering af Nice-traktaten er en forudsætning for, at udvidelsen kan gennemføres. Han skal blot svare ja eller nej.

Haarder
. Ja, som jeg sagde to gange, så er den en forudsætning for, at udvidelsen kan gennemføres inden for de fastsatte frister. Sådan stod der i Sevilla-konklusionerne, og dem henholder jeg mig til.

Purvis (PPE-DE).
Mit spørgsmål ligger i forlængelse af det. De siger, at det er en forudsætning inden for de fastsatte frister. Menes der dermed 2004 sådan at forstå, at det stadig vil være muligt at gennemføre udvidelsen efter 2004 uden Nice-traktaten, måske under det system, hr. Sjöstedt foreslog i sit spørgsmål?

Haarder
. Jeg har sagt, hvad der er vedtaget i Sevilla, det henholder jeg mig til. Jeg har ikke noget at tilføje, alle ved, at der blev fastsat tidsfrister i Helsinki, at de er blevet bekræftet gang på gang. Det, der blev sagt i Sevilla, var, at Nice-traktaten er en forudsætning for, at udvidelsen kan gennemføres inden for de fastsatte frister. Hvis Nice-traktaten ikke bliver ratificeret, så er der en fuldstændig usikker og uforudsigelig situation.

Formanden.
Spørgsmål nr. 11 af Gary Titley (H-0544/02):

Om: Bedre lovgivning
Kommissionen forelagde i juli måned sin meddelelse om bedre lovgivning. Et centralt mål med denne meddelelse er at sikre, at der foretages en vurdering af alle kommissionsforslags virkninger. Hvilke praktiske foranstaltninger er Rådet i færd med at træffe for at sikre, at virkningerne af Rådets ændringer til Kommissionens forslag vurderes?

Haarder
. Det Europæiske Råd i Sevilla noterede sig med tilfredshed nogle meddelelser fra Kommissionen om, hvordan der vil kunne lovgives på en bedre måde. Navnlig tænker jeg på handlingsplanen for, hvordan kvaliteten af de lovgivningsmæssige rammer kan forenkles og forbedres. Det opfordrede de tre berørte institutioner, det vil sige Parlamentet, Rådet og Kommissionen, til at lade det ske på grundlag af arbejdet i Den Tekniske Gruppe på Højt Plan, og til at vedtage en interinstitutionel aftale inden udgangen af 2002 for at forbedre kvaliteten af fællesskabslovgivningen og betingelserne for omskrivningen til national lovgivning, herunder tidsfristerne. Den Tekniske Gruppe på Højt Plan vedrørende interinstitutionelt samarbejde mødtes den 15. juli 2002. Med henblik på dette møde havde formandskabet udarbejdet forslag til en tidsplan for udarbejdelsen og vedtagelsen af den kommercielle interinstitutionelle aftale med udgangspunkt i de specifikke aktioner vedrørende de tre institutioner foreslået i Kommissionens handlingsplan. På mødet den 15. juli 2002 blev det besluttet først at nå til fælles enighed om hovedelementerne i en fremtidig interinstitutionel aftale. På denne baggrund vil institutionerne efterfølgende drøfte det konkrete indhold af aftalens specifikke aktioner. Samtidig blev det understreget, at princippet i en aftale om specifikke aktioner bør ses på baggrund af det arbejde, der foregår i konventet. Praktiske foranstaltninger med henblik på konsekvensvurdering af ændringer til Kommissionens forslag kan ventes at indgå som et element i de videre drøftelser om en interinstitutionel aftale. Jeg kan i den forbindelse oplyse, at det næste møde i Den Tekniske Gruppe på Højt Plan ventes at finde sted i næste uge, den 10. september.

Titley (PSE).
Det er en glæde igen at have hr. Haarder iblandt os, omend i en ny rolle. Men må jeg med al ære og respekt sige, at nu hvor han er kommet i regeringen, har han tilegnet sig regeringsmedlemmers vane med ikke at besvare spørgsmålet.
Hvordan har Rådet helt konkret tænkt sig at tackle spørgsmålet om konsekvensvurderinger? Hvis Kommissionen udfører en konsekvensvurdering som led i sine forslag til bedre regulering, vil Rådet så ved ændring af Kommissionens forslag udføre en yderligere konsekvensvurdering af sine egne ændringer? Hvordan vil det gøre det, og hvem skal gøre det?
Det er meget vigtigt i forbindelse med den interinstitutionelle aftale med Parlamentet, at vi ved, præcis hvad Rådets holdning er til konsekvensvurderinger.

Haarder
. Jeg ville gerne have givet et klart svar. Når jeg ikke gjorde det, var det, fordi det netop er det spørgsmål, der skal drøftes i forbindelse med den interinstitutionelle aftale, det er et spørgsmål, der bl.a. skal drøftes i næste uge den 10. september. Så jeg kan ikke sige, hvad der vil ske, men jeg kan sige så meget, at man ikke gennemfører en reform, uden at man evaluerer, og målene med denne reform er gennemført. Det er et helt selvfølgeligt emne for den interinstitutionelle aftale, at man skal finde en måde at evaluere det på.

MacCormick (Verts/ALE).
Jeg vil gerne følge op på det, hr. Titley sagde, og spørge, om Rådet seriøst vil overveje en kritisk gennemgang af metoderne til konsekvensvurdering? Dengang jeg arbejdede fagligt med området, var det velkendt, at det var uhyre svært at finde pålidelige måder at vurdere konsekvensen af gældende lovgivning. Det er endnu sværere at vurdere konsekvensen af lovgivning, som endnu ikke er trådt i kraft. Er rådsformanden enig i, at det ville være klogt af Rådet at se på metoderne, før vi kaster os ud i dyre projekter af denne art?

Haarder
. Det er præcis det, der skal drøftes. Jeg kan ikke sige, om jeg er 100% enig i det, der blev sagt. Men det er i hvert fald en klog mand, der taler, og sandsynligvis har han ret i det, han siger. Det er altså spørgsmålet om, hvorvidt vi vil gøre det på den måde. Det er det, der skal drøftes den 10. september, og det beder jeg om forståelse for.

Formanden.
Spørgsmål nr. 12 af Manuel Medina Ortega (H-0545/02):

Om: Foranstaltninger til begrænsning af den illegale indvandring til De Kanariske Øer
Hvilke foranstaltninger foreslår Rådet på baggrund af de aftaler, der blev indgået på topmødet i Sevilla, for at begrænse den massive illegale indvandring til De Kanariske Øer?
Hvilke foranstaltninger foreslår det specielt for at standse denne ukontrollerede indvandring ved udrejsestederne af hensyn til immigranternes sikkerhed?

Haarder
. I konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Sevilla blev der skitseret, hvilke foranstaltninger der skal træffes med henblik på at sikre en effektiv bekæmpelse på EU-plan af problemet med illegal indvandring. Og det vedrører både forebyggelse og begrænsning af indvandringen. Der skal sikres en rimelig balance mellem på den ene side dette mål og så på den anden side det mål at få en bedre integration af de indvandrere, som er i vore lande lovligt, og så skal vi naturligvis have en asylpolitik, som overholder de internationale konventioner.
Det skal endvidere nævnes, at det spanske formandskab allerede inden Det Europæiske Råd i Sevilla gav en betydelig impuls til dette spørgsmål, navnlig med vedtagelsen af to retningsgivende instrumenter, der ikke blot kortlægger en række nødvendige foranstaltninger, men tillige fastlægger rammen for den fremtidige indsats og dennes udvikling. Det drejer sig om handlingsplanen for bekæmpelse af ulovlig indvandring og menneskehandel og handlingsplanen for forvaltningen af EU's ydre grænser, som begge blev vedtaget af Rådet (retlige og indre anliggender). Desuden nåede dette råd den 13. juni i år til enighed om konklusioner om foranstaltninger, der skal iværksættes med henblik på forebyggelse og bekæmpelse af ulovlig indvandring og menneskehandel ad søvejen.
Konklusionerne fra Sevilla, som udtrykkelig nævner disse handlingsplaner, lagde vægt på følgende foranstaltninger. For det første at fremskynde indgåelsen af tilbagetagelsesaftaler, som er ved at blive forhandlet, og godkende nye mandater med henblik på forhandling af tilbagetagelsesaftaler med de lande, som Rådet allerede har udpeget, jf. konklusion nr. 30. For det andet for så vidt angår udsendelses- og tilbagesendelsespolitikkerne senest inden årets udgang at vedtage elementerne til et tilbagesendelseprogram på grundlag af den grønbog, som Kommissionen forelagde i april 2002. Det er også konklusion 30.
For det tredje gradvis indførelse af en samordnet og integreret forvaltning af de ydre grænser, som bl.a. skal bidrage til en bedre styring af migrationsstrømmene. Der er kortlagt en række foranstaltninger, der skulle gøre det muligt at nå dette mål meget snart, jf. konklusion 31 og 32. I et større og mere generelt perspektiv bekræftede konklusionerne fra Sevilla, at indvandringspolitikken skal integreres i EU's forbindelser med tredjelande som et væsentligt element, der skal tages med i betragtning. De påpegede, at EU's mål på lang sigt fortsat skal være en integreret, samlet og velafbalanceret politik, som skal tage fat på de grundlæggende årsager til den ulovlige indvandring. Konklusionerne understregede vigtigheden af, at der etableres et samarbejde med hjemlandene, transitlandene, med henblik på fælles håndtering og grænsekontrol og med henblik på tilbagetagelse, som er omtalt i konklusion nr. 34. Konklusionerne bekræftede, at det er nødvendigt at foretage en systematisk evaluering af forbindelserne med de tredjelande, der ikke samarbejder om bekæmpelsen af ulovlig indvandring vedrørende de relevante områder. De præciserer i den henseende, at utilstrækkeligt samarbejde fra et lands side vil kunne gøre det vanskeligere at uddybe forbindelserne mellem dette land og EU. I lyset af konklusionerne fra Sevilla har det danske formandskab givet spørgsmålet om bekæmpelse af ulovlig indvandring høj prioritet i sit arbejdsprogram, således at konklusionerne fra Det Europæiske Råd hurtigt kan sættes i værk. Til orientering kan jeg oplyse, at jeg selv er formand for Rådet, når det drøfter disse spørgsmål.

Medina Ortega (PSE).
Hr. formand, under den første mødeperiode i juli, hvor De var formand for Rådet, stillede jeg Dem næsten det samme spørgsmål, og De svarede, at Rådet og det danske formandskab ville behandle dette spørgsmål så hurtigt som muligt. To eller tre dage senere, den 8. juli, indgav jeg dette spørgsmål i håbet om, at der i særdeleshed ville blive gjort noget i løbet af sommeren. Problemet i EU, og det er hverken Deres eller den danske regerings fejl, er, at vores system ikke virker.
Fra den dag, jeg stillede det første spørgsmål i den første uge af juli, og til i dag er tusindvis af ulovlige indvandrere kommet til De Kanariske Øer med skib eller fly, og situationen på øerne er uholdbar, idet vi ikke råder over modtagelsescentre. Disse øer er mindre end de danske øer, og vi har for øjeblikket ingen midler til at løse problemet
Hr. formand, jeg må sige - og gentage - at selv om det ikke er Deres eller det danske formandskabs fejl, har Rådet ikke fulgt op på de forslag, hr. Vitorino har fremsat for snart nogen tid siden, således at EU reelt kan etablere kontrol. Vi bør i det mindste vide, hvem der kommer, hvorfor og hvad vi kan gøre for dem.

Haarder
. Jeg bemærkede i høj grad disse problemer på De Kanariske Øer, da jeg var til det euro-asiatiske møde om migration på Lanzarote i forsommeren. Så jeg er ganske klar over disse problemer, og jeg kan forsikre hr. Medina Ortega om, at vi er særdeles aktive. Jeg har været i Athen for at drøfte problemerne, de særlige problemer, der er med den såkaldte Dublin-II-aftale, som siger, hvilket land der skal tage sig af en asylansøgning. Jeg skal sandsynligvis i næste weekend til Rom for at drøfte de samme problemer. Når vi vedtager det nye system med sikkerhed for, at det er det første land, som skal tage sig af asylansøgningen kombineret med fingeraftrykudvekslingssystemet, er der en vis frygt for, at enkelte lande vil få særligt mange asylansøgere sendt tilbage og derved får en ekstra stor byrde. Det må vi jo drøfte. Jeg tror ikke, problemet er så slemt; men vi må jo overveje, hvordan vi kan berolige de pågældende regeringer, og der er adskillige måder at gøre det på, og det er dem, jeg drøfter med de relevante regeringer. Dette blot for at overbevise hr. Medina om, at vi absolut ikke er passive, vi er særdeles aktive, vi er startet med de allervanskeligste problemer med henblik på at få dem ryddet af vejen, så vi ikke blot kan leve op til Sevilla-konklusionernes ønske om, at vi skal færdiggøre Dublin-systemet, men også komme så langt som muligt med de fælles asylregler, som formandskabet ligeledes har erklæret er en højprioritet, men som vi ikke har lovet, vi kan gøre færdige under det danske formandskab. Vi vil bringe arbejdet så langt frem, vi overhovedet kan, og om muligt gøre det færdigt i november.

Formanden.
Spørgsmål nr. 13 af Astrid Thors (H-0547/02):

Om: Slutbehandling af aftalen om det multilaterale atom- og miljøprogram
Ifølge Kommissionen (GD for Eksterne Forbindelser) var det bilaterale arbejde vedrørende EU's forbindelser med Rusland i en stor del af 2001 bl.a. koncentreret om energi, miljøbeskyttelse og nuklear sikkerhed. De pågældende mål skulle gennemføres ved indgåelse af aftalen om et multilateralt atom- og miljøprogram, MNEPR, som tager sigte på rensning af radioaktivt affald i det nordvestlige Rusland, og gennem miljøpartnerskabet inden for rammerne af den nordlige dimension, NDEP. Det udtales også i pressebaggrundsnotatet fra Kommissionen (udsendt den 27. maj 2002) inden det niende topmøde mellem EU og Rusland i Moskva i maj 2002, at miljø og nuklear sikkerhed vil blive drøftet, og at det ville være vigtigt at få Den Russiske Føderation til at slutbehandle MNEPR-aftalen hurtigst muligt. Men i den fælles erklæring, der udsendtes efter topmødet mellem EU og Rusland, omtales MNEPR overhovedet ikke. Den 9. juli skal der også afholdes en donorkonference om NDEP.
Hvorledes er situationen nu med hensyn til MNEPR? Hvilke hindringer er der for at nå til enighed om MNEPR? Hvilke foranstaltninger vil Rådet træffe i nær fremtid for at få Den Russiske Føderation til at slutbehandle aftalen?

Haarder
. Forhandlinger om det multilaterale atom- og miljøprogram i Den Russiske Føderation har været i gang i mere end 3 år. På forskellige topmøder har EU understreget, at forhandlingerne bør afsluttes hurtigt. Det er rigtigt, at den fælles vilje til at afslutte forhandlingerne ikke formelt kom til udtryk i fælleserklæringen fra topmødet i Moskva den 29. maj, men spørgsmålet blev drøftet på topmødet, og Rusland gav udtryk for et ønske om, at der findes en løsning på de udestående spørgsmål, som jo er beskatningsspørgsmålet og det civile ansvar.
EU har lagt pres på Rusland ved enhver lejlighed, også på møderne i Samarbejdsrådet for at komme ud af dødvandet. De andre partnerlande, USA og Norge, har også øvet kraftigt pres.
EU lægger stor vægt på den nukleare sikkerhed i det nordvestlige Rusland og mener, at denne aftale vil kunne bidrage til at overvinde visse af hindringerne for gennemførelsen af projekter, som kan fremme samarbejdet om sikkerhed i forbindelse med forvaltningen af bestrålet nukleart brændsel og radioaktivt affald i Den Russiske Føderation.
Den indledende donorkonference vedrørende støttefonden for miljøpartnerskaber inden for rammerne af den årlige dimension blev afsluttet med et positivt resultat den 9. juli i år i Bruxelles. De første beløb drejer sig om ca. 110 millioner euro til støttefonden, hvoraf 62 millioner er øremærket til nukleare projekter.
Deltagerne på konferencen understregede, at indgåelsen af denne MNEPR-aftale er en nødvendig forudsætning for, at der kan iværksættes projekter på det nukleare område inden for rammerne af NDEP.
NDEP er et betydningsfuldt og konkret skridt i retning af at nå de mål, der blev opstillet af G8 for det globale partnerskab mod spredning af masseødelæggelsesvåben og materialer.
Spørgsmålet om nuklear sikkerhed er af afgørende betydning for beskyttelsen af miljøet på Det Europæiske Kontinent. Det berører i særlig grad Rusland, men også andre lande i Nordeuropa. Det danske formandskab vil derfor arbejde for at få forhandlingerne om MNEPR-aftalen afsluttet inden udgangen af dette år.
Jeg håber, at fru Astrid Thors kan være tilfreds med det svar.

Thors (ELDR).
Jeg er tilfreds med svaret, men alligevel må jeg sige, at det lader til, at der hersker en vis divide et impera fra russisk side i forhold til de europæiske myndigheder. Jeg har også tidligere erfaret, at der gives et svar til Rådet og et andet svar til Kommissionen, og at der spilles på, at formandskabet skifter. Jeg kan også citere gårsdagens svar fra Kommissionen på et tilsvarende spørgsmål: "Unfortunately, over recent months the Russian side has neither confirmed its willingness to sign nor given any indication of the nature of the problems holding up their signature". (Desværre har Rusland gennem de seneste måneder hverken givet udtryk for deres vilje til at underskrive eller har givet nogen forklaringer på, hvorfor de holder en underskrivelse tilbage).
Jeg har på fornemmelsen og er bange for, at man fra russiske side trækker tiden længere og længere ud. Jeg vil derfor råde det danske formandskab til f.eks. at udøve hårdt pres, hvis det bliver nødvendigt. Ved det samme topmøde, hvor denne aftale ikke blev underskrevet, blev Rusland alligevel anerkendt som havende markedsøkonomi. Findes der ikke lignende tilfælde, hvor man virkelig iværksætter det, som er nødvendigt?
Jeg vil benytte lejligheden til at takke hr. Haarder for hans engagement i den nordlige dimension, sådan som det blev demonstreret i sidste uge.

Haarder
. Jeg forstår godt, at fru Astrid Thors er utålmodig. Det er formandskabet og Rådet også, hvorfor vi også har presset på ved enhver lejlighed. Jeg skal ikke kommentere det, der blev sagt om den russiske strategi, men jeg kan i hvert fald forsikre om, at alle muligheder vil blive brugt for at lægge pres på Rusland, således som jeg har sagt det. Jeg har netop været til ministerkonference på Grønland, hvor der også var russisk deltagelse. Det var om den nordlige dimension, som jeg ved ligeledes har fru Thors store interesse. Der blev mange af disse ting også nævnt, og jeg tror, det er vigtigt - og det er jeg sikker på, at vi er enige om - at vi inddrager Rusland på så mange områder som muligt i samarbejdet, også for at øge mulighederne for at lægge pres på Rusland, hvor vi mener, at det er vigtigt og nødvendigt. Jeg tænker på Kaliningrad, på NATO-udvidelsen og EU-udvidelsen og jeg tænker på miljøproblemerne i Murmansk-området, som fru Thors kender bedre end jeg. Der er al mulig grund til på den ene side at udvikle så mange forbindelser med Rusland som overhovedet muligt, og at bruge disse muligheder til at lægge pres på Rusland, hvor vi mener, det virkelig er nødvendigt.

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, jeg kunne godt tænke mig at vide, om disse aftaler bliver indgået på Den Internationale Atomenergiorganisations niveau. I Europa har vi jo det problem, at det kun er medlemsstaterne selv, der træffer beslutning om sikkerhedsstandarderne på kernekraftværker. Der foreligger en aftale mellem Parlamentet og Kommissionen, med kommissær de Palacio, om, at sikkerhedsstandarderne for kernekraftværker skal fremlægges, før de nye medlemsstater tiltræder. Deres kollega har i Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi bekræftet, at det er en af formandskabets prioriteter.
Jeg vil derfor ikke kun vide, hvordan det ser ud med aftalen med Rusland, men derimod hvordan vi selv forholder os til den nukleare sikkerhed og sikkerheden på kernekraftværker.

Haarder
. Jeg mener, at de aftaler, jeg har besvaret spørgsmål om her, vedrører noget andet, så dette tillægsspørgsmål har ikke direkte forbindelse med det, jeg har svaret på. Jeg mener ikke, at der findes et regelsæt i arkivet, men jeg vil meget nødig ekstemporere, da det ligger uden for spørgsmålet.

Formanden.
Tillægsspørgsmålene skal også vedrøre Den Russiske Føderation og kernekraftproblemet i forbindelserne mellem EU og Rusland.

Formanden.
Spørgsmål nr. 14 vil ikke blive besvaret, da det er med på dagsordenen for indeværende periode.

Formanden.
Spørgsmål nr. 15 af Brian Crowley (H-0554/02):

Om: Narkotikabekæmpelse
Udbredelsen af narkotika, herunder crack-kokain, skaber fortsat alvorlige problemer for samfundet, nærmere betegnet afhængighed, kriminalitet, behandling og tilsyn.
Vil Rådet under det danske formandskab under hensyntagen til nærhedsprincippet garantere, at det vil gøre narkotikabekæmpelse til en af sine vigtigste opgaver, og vil det aflægge beretning for Parlamentet i december 2002 om de initiativer og foranstaltninger, det har gennemført i den forbindelse?

Haarder
. Det er spørgsmål nr. 15 af hr. Fitzsimons. Nej, undskyld, et øjeblik. Der er tale om et spørgsmål fra Brian Crowley. Formandskabet lægger, ligesom sin spanske forgænger, stor vægt på narkotikabekæmpelse. Det centrale punkt i formandskabets program vedrørende narkotika er midtvejsevalueringen af EU's narkotikahandlingsplan for 2000-2004. Kommissionen vil udarbejde en evalueringsrapport, som vil blive forelagt Det Europæiske Råd på mødet i København i december. Det danske formandskab agter nøje at følge Kommissionens udarbejdelse af rapporten for at sikre, at de relevante arbejdsgrupper i Rådet bidrager i videst muligt omfang, så rapporten bliver dækkende og oplysende.
Det danske formandskab går ind for en afbalanceret tilgang til narkotikaproblemet, og vil derfor forsøge at lægge lige så stor vægt på forebyggelse og begrænsning af narkotikaudbuddet som på det internationale samarbejde. Det danske formandskab har fremlagt initiativer om behandling af kriminelle narkotikamisbrugere i fængslerne samt om syntetisk narkotika, altså den såkaldte generiske klassificering. Desuden agter formandskabet at intensivere bestræbelserne på at imødegå nuværende og eventuelle problemer med distribution af ulovlige stoffer på internettet. På internationalt plan vil der blive holdt møder med kandidatlandene, USA, Rusland og Sammenslutningen af Stater i Sydøstasien, og hvad Latinamerika angår, vil der blive afholdt møder til forberedelse af det arrangement, der skal afholdes under det græske formandskab. Formandskabet agter således at mødes med de fleste af de lande, der ud fra EU's synspunkt er de væsentligste oprindelses- og transitlande i forbindelse med ulovlig narkotika. Spørgsmålet om kokain vil blive behandlet på møderne med USA og med parterne i Latinamerika. Formandskabet vil i december så vidt muligt orientere Europa-Parlamentet om de resultater, der er opnået under det danske formandskab.

Crowley (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne igen takke rådsformanden for hans svar. Spørgsmålet er begrundet i, at der gennem de sidste otte måneder har været flere store fangster er ulovlige stoffer og narkotika på tværs af EU. I Irland har politi og toldmyndigheder gennem de sidste otte måneder fået fat i ulovlige stoffer til en værdi af op mod 24 millioner euro, i Storbritannien er beløbet 82 millioner euro, og i resten af EU er det 297 millioner euro. EU nyder den tvivlsomme ære at være hovedforbrugeren af syntetiske stoffer som ecstasy og amfetamin. Grunden til, at jeg specifikt opfordrede Dem til at komme med konklusioner eller resultater ved slutningen af det danske formandskab i december, er, at jeg - med henvisning til det, hr. Hyland tidligere har været inde på - håbede, det ville være muligt i løbet af Deres formandskab at iværksætte et fælles initiativ mellem de unge og formandskabet for at finde ud af, hvad unge mennesker mener om de farer, de står over for, og prøve at tackle nogle af de sociale forhold, der gør, at de tiltrækkes af dette miljø.

Haarder
. Jeg vil gerne takke hr. Brian Crowley for hans store engagement i dette spørgsmål og takke for de gode råd og forslag, der her er blevet stillet. Jeg kan kun sige, at vi vil gøre, hvad vi kan, for vi betragter som sagt dette som et særdeles vigtigt område.

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, mit spørgsmål går i retning af, om man har gjort sig overvejelser om præventive programmer, eller om Rådet har overvejet incitamenter til alternativer, således at de unge, når de er kommet i kontakt med narko, kan komme ud af det igen.

Haarder
. Det kunne vi tage en meget lang og god diskussion om, altså spørgsmålet om, hvordan man med alternative stoffer, som det jo er i visse tilfælde, kan få løftet disse unge mennesker ud af deres misbrug på et tilpas tidligt tidspunkt. Det er noget, der optager de nationale parlamenter, tror jeg, i alle vore medlemsstater, og det optager også det danske formandskab. Jeg vil ikke sige, at det spørgsmål bliver centralt, for det er først og fremmest en national og ofte en lokal opgave at sikre disse behandlingsformer; men jeg kan forsikre, at jeg er enig i, at problemet står helt centralt, og det drøftes i hvert fald i mit hjemlige parlament, lidenskabeligt og med meninger, der går på tværs af partier, fordi det er så hjerteskærende, det der sker med disse unge mennesker. Samtidig er det så vanskeligt at give dem stoffer for at hjælpe dem ud, for derved bliver de så også afhængige på en eller anden måde. Kort sagt, det kunne vi tale længe om, men stedet er ikke til det.

Formanden.
Spørgsmål nr. 16 er trukket tilbage.

Formanden.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 17.

Formanden.
Da de vedrører samme emne, behandler vi under ét spørgsmål nr. 18 af Raimon Obiols i Germà (H-0560/02):

Om: Oppositionsmedlemmers død i Ækvatorialguinea
Under spørgetiden den 3. juli blev Rådet af såvel Carlos Carnero González og undertegnede spurgt om og gjort opmærksom på de krænkelser af menneskerettighederne og den alvorlige tortur over for medlemmer af oppositionen, som Teodoro Obiangs styre gør sig skyldig i. Under mit indlæg insisterede jeg på en omgående indsats og gjorde opmærksom på, at der ikke blot var tale om mere eller mindre eufemistisk at fordømme disse forhold, men at gøre brug af EU's indflydelse ved at tage alle politiske og diplomatiske ordninger i anvendelse for at gøre en ende på denne umenneskelige situation.
To dage senere døde Juan Ondó Nguema, en af de domfældte i retssagen i Marfil-biografen, i Black Beach-fængslet som følge af den mishandling, han havde været udsat for under politiforhørene, og fordi han ikke havde fået vand og føde i dagene forud for sin død.
Hvilken form for pres udøver Rådet og dets formandskab på myndighederne i Ækvatorialguinea for at sikre et mindstemål af respekt for de grundlæggende rettigheder i landet?
Hvilke skridt har Rådet taget eller har det til hensigt at tage for at kræve af Ækvatorialguineas regering, at den indfører foranstaltninger med henblik på en demokratisering i landet?
og  spørgsmål nr. 19 af Carlos Carnero González (H-0577/02):

Om: En politisk fanges død og EU's fælles nødvendige aktion til fordel for demokratiet og menneskerettighederne i Ækvatorialguinea
På EP's plenarmøde i juli besvarede Rådet via det danske Europaministerium forespørgsler vedrørende vilkårlige tilbageholdelser, retssager uden hverken rettergangsgaranti eller begrundet tiltale, brutal tortur og fængsling under umenneskelige forhold, som udøves af diktaturet i Ækvatorialguinea over for den demokratiske opposition. Netop dagen efter skete der det tragiske, at en af de berørte personer, Juan Ondó Nguema, døde som følge af den mishandling, han var blevet udsat for.
Diktator Teodoro Obiang har indtil videre ignoreret alle krav om annullering af domme, løsladelse af fanger eller ophør med tortur, som er blevet stillet af det internationale samfund. Agter Rådet i betragtning heraf hurtigst muligt at vedtage en fælles aktion til fordel for demokratiet i Ækvatorialguinea, som indebærer anvendelse af Cotonou-aftalens bestemmelser om forsvar af menneskerettighederne, styrkelse af FN's indsats samt inddragelse af USA i denne målsætning?

Haarder
. Rådet følger meget nøje de humanitære forhold og menneskeretttighedssituationen i Ækvatorialguinea, navnlig situationen omkring de fængslede oppositionsledere og de forhold, de tilbageholdes under. Vi husker alle, at EU, umiddelbart efter at dommene var blevet afsagt, afgav en erklæring, hvori de pågældende myndigheder blev opfordret til at træffe de nødvendige foranstaltninger til at få dommene taget op til fornyet overvejelse og sikre, at de anklagedes grundlæggende rettigheder blev overholdt.
I en række henvendelser har EU givet udtryk for dyb bekymring over den forringede menneskerettighedssituation, og efter Nguemas død har Rådet drøftet rapporterne om årsagerne hertil. På daværende tidspunkt kunne hverken regeringen eller oppositionens forklaring bekræftes. Ifølge oppositionen var hans død forårsaget af tortur og mishandling, mens regeringen begrundede hans død med en alvorlig lungesygdom, som han led af allerede før retssagen. Rådet har på denne baggrund ikke til hensigt at træffe hasteforanstaltninger nu, men vil fortsætte sine undersøgelser af, hvilke omstændigheder der førte til Nguemas død. EU vil benytte passende politiske og diplomatiske midler til at lægge pres på myndighederne i Ækvatorialguinea for at udvirke en forbedring af menneskerettighedssituationen generelt og for at fremme demokratiske reformer i det ulykkelige land.

Carnero González (PSE).
Hr. Haarder, mit spørgsmål omhandlede Juan Ondó Nguemas død i fængsel, desværre døde endnu en politisk fange i Black Beach-fængslet den 31. august, nemlig Juan Asumu Sima. Denne 80-årige mand måtte overvære retssagen til tider bistået og til tider siddende på grund af den brutale tortur, han var blevet udsat for. De politiske fanger i Black Beach kan meget vel ende som navne på en lang liste over døde, som til stadighed appeller til offentlighedens samvittighed verden over og selvfølgelig i EU.
Hr. Haarder, Rådet kan mene, hvad det vil, men at tro Ækvatorialguineas regering og ikke oppositionen er selvfølgelig for meget til, at vi kan tro det. Jeg beder Dem oplyse, om Rådet har planer om at aflægge et officielt besøg hos de politiske fanger i Black Beach og endvidere træffe foranstaltninger til ophævelse af Cotonou-aftalen med Ækvatorialguinea, hvis ikke disse fanger løslades øjeblikkeligt?

Haarder
. Rådet vil naturligvis benytte alle til rådighed stående kanaler for at finde frem til sandheden. Jeg har selv her i Parlamentet været med til at behandle beslutninger om det ulykkelige land, og jeg kan forsikre, at Rådet er indstillet på at finde frem til sandheden. Min udtalelse skulle ikke forstås således, at jeg lægger mere vægt på det, regeringen siger, end på det oppositionen hævder. Jeg nævner blot, at påstand står mod påstand, og at det gælder om at finde frem til sandheden, vel at mærke en dokumenteret sandhed, således vi kan styrke en eventuel anklage imod regeringen og øge presset på regimet. Jeg er fuldstændig enig med min tidligere kollega, og jeg takker for den tragiske, og ulykkelige, oplysning om, at endnu et dødsfald har fundet sted. Det er jo endnu et argument for fortsat at udøve pres og tage alle midler i brug for at få oplysninger frem og til at udøve pres.

Obiols i Germà (PSE).
Hr. formand for Rådet, den 3. juli anmodede vi Rådet om øjeblikkeligt at gribe ind over for den yderst foruroligende situation, en stor gruppe modstandere af hr. Obiangs styre i Ækvatorialguinea befandt sig i. Dengang anmodede vi Rådet om at appellere og udøve pres. To dage senere, nærmere bestemt den 5. juli, døde en af de personer, der blev kendt skyldig ifølge den dom, der sendte flere dusin modstandere i Black Beach-fængslet, nemlig Juan Ondó Nguema, som følge af mishandling og mangel på vand og søvn de sidste dage af hans liv.
Hr. formand, jeg ved, at verden ofte er ond, og selvfølgelig kan hverken Europa eller Rådet løse alle verdens problemer eller afbøde alle tragedier. Men her er der tale om et meget specifikt og afgrænset problem.
For nogle få dage side døde endnu en modstander, og jeg opfordrer på ny indtrængende Rådet til venligst at gøre noget øjeblikkeligt for at løse dette problem og fjerne den trussel, der hænger over nogle få bestemte personer.

Haarder
. Jeg ved ikke, hvordan min tidligere kollega havde tænkt sig, at Rådet skulle fjerne denne trussel. Rådet har gjort, hvad det kan med de midler, det har til rådighed. Det har jeg sagt, og det vil Rådet fortsætte med. Mere kan jeg ikke sige. Tak, hr. formand.

Formanden.
Da den tid, der er afsat til spørgetiden, er udløbet, vil spørgsmål nr. 20-34 blive besvaret skriftligt

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0226/2002) af Stenzel for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om årsrapporten om Det Europæiske Genopbygningsagentur (2001/2255(INI)).

Stenzel (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, så vidt De er til stede, betænkningen om årsrapporten 2001 om Det Europæiske Genopbygningsagentur blev vedtaget enstemmigt den 11. juni 2002 i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik. Dog blev afstemningen i plenarforsamlingen bevidst skubbet til efteråret for at give Kommissionen lejlighed til at opfylde et krav, Udenrigsudvalget har stillet gentagne gange, og fremlægge en strategi for Balkan-politikken som helhed og Genopbygningsagenturets rolle i denne forbindelse og præcisere, hvilken funktionsopdeling der fremover skal være mellem agenturet på den ene side og delegationerne på stedet på den anden side.
Kommissionen har ikke fremlagt nogen sådan rapport og ikke holdt sig til aftalen af november 2001 om inden udgangen af marts 2002 at fremlægge rapporten om den mellemfristede strategi for forvaltningen af EU-bistand som led i stabiliserings- og associeringsprocessen. Europa-Kommissionens rapport om ledsagende strategier på det vestlige Balkan er en meget udførlig tilstandsbeskrivelse, og kommissær Patten stod også til rådighed for os den 19. juni med henblik på yderligere informationer. Men en decideret strategi i den forstand var der ikke, hvilket fik hr. Swoboda til at sige, at ingen strategi også er et budskab.
Derfor er det så vigtigt at kræve, at Kommissionen fremlægger en rapport for Rådet, og at dette ikke først sker i juni 2004 lige før udløbet af Det Europæiske Genopbygningsagenturs mandat, men senest i juni 2003, og at Europa-Parlamentet inddrages heri. Kun på den måde kan man undgå foruroligelse hos agenturet og sikre et effektivt arbejde. Det er yderst vigtigt set i lyset af EU's finansielle engagement på Balkan. Jeg oplevede selv agenturets effektivitet, da jeg var på besøg i Pristina, og Revisionsretten har i øvrigt bekræftet det samme.
At man i forbindelse med det lokale elektricitetsselskab KEK oplevede betydelige uregelmæssigheder i eksporten af strøm, og at eksportindtægter på 4,2 millioner dollars landede på en sort konto i Gibraltar, er yderst beklageligt og giver anledning til bekymring. Her har agenturet imidlertid selv truffet foranstaltninger for fremover at forhindre sådanne kriminelle aktiviteter hos KEK og bidrage til opklaringen.
Også hvad angår en dubiøs rådgivers kontrakt, har Genopbygningsagenturet selv kontaktet OLAF. Det er i denne forbindelse vigtigt, at der udnævnes en intern revisor så hurtigt som muligt.
Strømforsyningen i Kosovo lader stadig meget tilbage at ønske. Det skal hilses velkomment, at man med en ny aftale mellem UNMIK og Serbien har skabt de politiske rammebetingelser for at forbedre mulighederne for en tilstrækkelig strømforsyning i Kosovo. Som ordfører er jeg bevidst om, at agenturet arbejder under politisk vanskelige betingelser i Kosovo. Den politiske status er endnu ikke afklaret, og de etniske spændinger mellem det serbiske mindretal og det albanske flertal fortsætter. Derfor er det så vigtigt at gøre EU's og agenturets positive indflydelse synlig. Målet med en strategi for denne region skal være at muliggøre en bæredygtig politik og gradvis mindske afhængigheden af EU-bistand, især gennem en effektiv forhøjelse af gebyrer for alle offentlige instanser.
Udvidelsen af agenturets mandat til også at omfatte Makedonien var hævet over enhver tvivl, fordi der i Makedonien var en anden, om end yderst skrøbelig, politisk udgangsposition end i Kosovo, og især var høringsmekanismen mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet, der jo skal godkende midlerne, ikke altid optimal. I betænkningen foreslås derfor politiske retningslinjer for agenturet, der kan tjene som orientering for det fremtidige arbejde. Beslutningstagningsmekanismerne i Kommissionen mellem de enkelte kontorer bør også være så klare og gennemsigtige som muligt.
Netop hvad angår agenturets engagement i Makedonien, er situationen blevet bedre, og det har været muligt at færdiggøre 900 huse. Også med hensyn til minerydning er der sket fremskridt. Det er også meget vigtigt, at agenturet fungerer gnidningsfrit i forholdet til den lokale delegation i Makedonien, hvor der afholdes valg den 15. september. Situationen er yderst spændt her, og det er ikke sikkert, om valget, om overhovedet, kan finde sted under ordnede forhold.
Vi har i dag i plenarforsamlingen debatteret EU's ansvar for Afghanistan og i den forbindelse lovet kommissær Patten vores støtte. Det, der gælder for Afghanistan, gælder i endnu højere grad for Balkan, der henhører under EU's umiddelbare ansvarsområde. I den forstand bør betænkningen om Genopbygningsagenturet yde et bidrag til en bæredygtig krisestyring.

Färm (PSE)
Hr. formand, kære kolleger, tillad mig at fremsætte nogle kommentarer ud fra Budgetudvalgets synspunkt.
Siden Balkankrisen startede, har vi ikke mindst i Budgetudvalget krævet, at alle de mange penge, som EU satser på genopbygningen skal anvendes således, at vores principper om god regeringsførelse overholdes. Det indebærer bl.a., at vi stiller krav til effektiv administration, til decentralisering, til hurtig udbetaling og til, at vi undgår flaskehalse, og at vi stiller sikkerhed for kontrollen med pengene.
Da Det Europæiske Genopbygningsagentur blev oprettet i begyndelsen af 2000, var det egentlig som svar på et krav fra Europa-Parlamentet. Desuden slap vi for det oprindelige vanskelige udvalgsarbejde. Vi fik en betydelig enklere model, hvilket vi tror har været meget vigtigt, og som bl.a. indebærer, at beslutningerne om de konkrete projekter først og fremmest træffes lokalt.
Jeg må også sige, at samarbejdet mellem kontoret i Thessaloniki og de operative kontorer i Pristina, Beograd osv. har fungeret bedre, end mange af os troede fra begyndelsen. Hvis det er muligt, vil vi fortsat gerne have lidt mere besked fra Kommissionen om, hvor mange der stadig findes i Bruxelles, hvor mange der arbejder i Thessaloniki og på de øvrige steder. Har vi virkelig kunnet undgå dobbeltarbejde, hvilket var et af vores mål?
Vi har i hvert fald kunnet konstatere, at en gevaldig høj procentdel af de tilgængelige midler er blevet til kontrakter og også er blevet udbetalt. Selv Revisionsretten har bemærket denne høje effektivitet, hvilket er vældig godt. Samtidig er det naturligvis nødvendigt med retningslinjer for fremtiden, ikke mindst når vi nu ser, at vi har været så effektive, at der er risiko for, at vi faktisk får for lidt penge i slutningen af denne syvårige periode med Cards-programmet.
Allerede nu er Kommissionen blevet tvunget til at foreslå en ganske radikal nedsættelse af satserne til f.eks. Kosovo, hvilket indebærer en stor ændring. Kan vi overdrage ansvaret til de lokale og nationale myndigheder? Hvordan skal vi arbejde i fremtiden? Der er nu behov for virkelig strategisk kontrol fremover, hvis vi fortsat skal være lige så dygtige. Det er Budgetudvalgets budskab.

Swoboda (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære fru Stenzel, Stenzel-betænkningen er en virkelig god, omfattende betænkning. Man får næsten dårlig samvittighed, når man ser, at vi, sådan som min gruppe har krævet, så alligevel har den til forhandling her i aften. Jeg vil gerne undskylde over for alle dem, der måske sidder her i dag af den grund.
Jeg mener dog, at det er rigtigt at resumere, hvad vi har opnået på Balkan, især på det område, hvor agenturet er aktivt, og hvad vi endnu ikke har opnået. Principielt skal det fastholdes, som også den tidligere taler gjorde, at agenturet har gjort et godt stykke arbejde, og at vi kan være meget tilfredse her. Samtidig må vi dog sige, at EU's politik skal fortsættes og måske endda intensiveres på adskillige punkter.
Hvis vi giver penge ud via agenturet - fru Stenzel mente, vi skulle give færre ud, hvilket er rigtigt - skal vi vide, at den økonomiske situation stadig er meget, meget trist. Det kan vi ikke alt sammen kompensere for med penge, men vi må koncentrere os om en genopbygning af strukturer, der muliggør en langsom, men dog mærkbar økonomisk udvikling, en økonomisk vækst. Disse strukturer findes desværre endnu ikke.
Hvad angår den politiske situation, har vi ligeledes stadig med store mangler at gøre, man kunne fristes til at sige med en manglende modningsproces, både hvad angår samarbejdet mellem Serbien og Montenegro og forholdene i Serbien og Montenegro. I Kosovo er man desværre ikke tilstrækkeligt villig til at acceptere, at EU har fastlagt sig på et multietnisk Kosovo, der naturligvis primært bebos af den albanske befolkning, men hvor det også skal være muligt for serberne at leve i fred og frihed og passe deres normale arbejde og økonomiske aktiviteter. Det er det, der skal ske i Kosovo! I Makedonien, hvor nogle af os jo rejser hen om nogle få dage som valgobservatører, finder der stadig mange ubehagelige episoder og også drab sted. Heller ikke dér er den politiske modningsproces så vidt, som det er nødvendigt.
Mit tredje punkt - det er godt, kommissær Vitorino sidder her - er, at denne centrale region på Balkan stadig er et transitland for mange ubehagelige grænseoverskridende aktiviteter. Vi ved jo, at visse illegale organisationer har let spil med det etniske samarbejde og grænseovergange. Nu vil jeg ikke rakke ned på regionen, for målet for disse aktiviteter såsom narko- og menneskehandel er jo ofte EU-landene, og kilderne stammer ofte også andetsteds fra. Men jeg mener, at vi skal påtage os det fulde ansvar over for vores egen befolkning for med en Balkan-politik at opnå, at der så hurtigt og effektivt som muligt sættes en stopper for disse smudsige aktiviteter. Nogle af os har selv besøgt centrum i Bukarest, der også i høj grad har helliget sig bekæmpelsen af disse kriminelle aktiviteter, og jeg vil gerne indtrængende anmode kommissær Vitorino om sammen med kommissær Patten at gøre alt for, at der bliver sat en stopper for disse kriminelle aktiviteter, der også ødelægger regionens ry.

Ludford (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Stenzel for en meget slagkraftig og brugbar betænkning. Jeg kan ikke siges at være en tæt observatør af eller have noget detaljeret kendskab til agenturets aktiviteter, og derfor finder jeg hendes betænkning særdeles værdifuld. I de sidste tre år har jeg siddet i Delegationen for Forbindelserne med Landene i Sydøsteuropa, på det seneste endda som næstformand, og jeg mener derfor, det er vigtigt, at vi fastholder og udvikler vores økonomiske støtte, så Balkanlandene har mulighed for at arbejde frem mod det endelige mål, der må være medlemskab af EU.
Jeg var fra starten ikke overbevist om det rigtige i, at agenturets hovedkontor skulle ligge i Thessaloniki. Det var den gamle historie om at uddele præmier til medlemsstater. Jeg har nok revideret min opfattelse lidt, for Grækenland spiller faktisk en særdeles værdifuld rolle i forbindelse med styring og koordinering af det regionale samarbejde. Jeg mener imidlertid, at vi på ny skal overveje, om dette er den mest effektive driftsform for et agentur, som har flere forskellige baser.
Agenturet gør et godt og væsentligt stykke arbejde. Det er vigtigt med tiden at rationalisere og gerne udvide vores bistand til Balkan. Vi skal gå fra genopbygning til udvikling, ligesom vi i sin tid gik fra nødhjælp til genopbygning.
Der er så mange agenturer i Sydøsteuropa, at de er ved at falde over hinanden, og det problem skal vi tage fat på. Det er et meget indviklet scenarie - en slags bogstavleg. Selv for en i min position er det meget svært at forstå, hvem der gør hvad, og jeg ved ikke, hvordan det ser ud fra lokalbefolkningens synsvinkel.
Fru Stenzel kommer med flere værdifulde betragtninger, bl.a. om behovet for at lave aftaler med andre donorer og "uddelegere" ansvaret for de forskellige sektorer for at undgå overlap. Hun nævner især, at agenturet bør tage føringen, når det gælder energi i Kosovo. Jeg er helt enig. Hun understreger også behovet for en strategi for agenturets fremtidige relationer til EU-delegationerne. På grundlag af mine erfaringer fra Skopje spekulerer jeg på, om vi måske er gået for langt ved at tilsidesætte kompetencen hos Kommissionens delegation på stedet. Jeg følte, der var en risiko for, at agenturet udviklede en lidt imperialistisk tone over for den stedlige delegation. Nu hvor valgene den 15. september nærmer sig, er jeg stadig ikke sikker på, at vi har genopbygget tilstrækkelig mange huse på stedet.

Volcic (PSE).
Hr. formand, i fru Stenzels glimrende betænkning, som vi i det store og hele alle er enige i, forsøger man at give et positivt billede af en balance, der naturligvis kun kan være problematisk. Det er ikke overraskende, at der er uenighed om et europæisk agentur, som administrerer den finansielle bistand til Sydøsteuropa, og derfor forstår man godt opfordringerne til at foretage nogle passende undersøgelser af mistanken om dårlig administration og/eller korruption i forbindelse med projekter på navnlig energiområdet. Som følge heraf kræver man for alle organisationsområdernes vedkommende en større gennemsigtighed, når det gælder overførslerne og den finansielle praksis.
Det er heller ikke tilfældigt, at man ønsker udnævnelsen af en intern revisor, og at man ønsker at understrege vigtigheden af Revisionsretten, af en finansinspektør og ikke mindst af OLAF's rolle. Alt dette viser, at udviklingen er den, som man frygtede en smule, men som også var ret forudseelig, nemlig at man ikke kan udrette mirakler i området, og at det er vanskeligt at sikre en ordentlig administration hele tiden og i alle tilfælde, men det er selvfølgelig nødvendigt at gøre den størst mulige indsats for at mindske mulighederne for at give og modtage ulovlige vederlag.
Som man kan se, mangler der en international samarbejdsstrategi, og det er ret alvorligt. Der mangler også en strategi for vores organisation, men det er vanskeligt at fastlægge en strategi, når vi ikke ved, hvor grænserne kommer til at gå i en nær eller fjern fremtid. Det er alt sammen noget, som vi skal huske på. I mellemtiden er Det Europæiske Genopbygningsagenturs beføjelser dog blevet udvidet rent geografisk, og jeg spørger mig selv, om det er den rigtige måde at gå frem på, eftersom problemerne i de enkelte situationer er relativt forskellige.
Kommissionen havde lovet Parlamentet at udarbejde en rapport, som dog stadig ikke er til rådighed. Dette bekræfter også vanskelighederne og er et yderligere tegn på de problemer, som de organer, der står for Balkanlandenes genopbygning, støder på. Det var så afgjort lettere at yde den første hjælp, men sagen bliver mere kompleks, når det gælder om at definere genopbygningen og finde ud af, hvor og hvordan institutionerne skal styrkes.
Tallene for den bistand, som agenturet administrerer, lader til gengæld til at være nogenlunde i orden, hvad angår forholdet mellem projekterne, finansieringen, betalingsfristerne og resultaterne, og det er en god nyhed. Balkanlandenes genopbygning er alt for skrøbelig og vanskelig til, at man på noget tidspunkt kan negligere den, og derfor er det efter min mening nødvendigt at være mere opmærksom på genopbygningen.

Vitorino
Hr. formand, først vil jeg godt på Kommissionens vegne takke fru Stenzel for betænkningen om Det Europæiske Genopbygningsagentur. Det er en grundig og tankevækkende betænkning, hvor vigtige spørgsmål tages op. Min kollega hr. Patten drøftede den med nogle af Dem ved mødet i Strasbourg den 2. juli og rundsendte i juni en skrivelse, som forhåbentlig dækkede mange af de emner, som Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik beskæftiger sig med.
Hr. Patten har lovet at komme med en rapport, der skitserer den fremtidige gennemførelse af bistand, inden udgangen af 2003. Den vil danne grundlag for de anbefalinger, som Kommissionen skal komme med inden den 30. juni 2004 ifølge forordningen om Det Europæiske Genopbygningsagentur.
I dag vil jeg skitsere nogle foreløbige tanker, men først vil jeg godt knytte et par kommentarer til nogle specifikke punkter i betænkningen. Det glæder mig, at Det Europæiske Genopbygningsagenturs effektivitet og evne til at levere varen så klart anerkendes i betænkningen. Agenturet er i høj grad en succes. Det gør en fremragende indsats ved at kanalisere bistand fra Fællesskabet til det tidligere Jugoslavien og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. I denne forbindelse vil jeg også godt fremhæve succesen med decentralisering af Kommissionens delegationer. Det har f.eks. været en kraftigt medvirkende faktor til den vellykkede gennemførsel af EU's bistand til Bosnien og Hercegovina.
Kommissionen er enig i mange af betragtningerne i betænkningen. Vi er f.eks. fuldstændig enige i Parlamentets forslag om øget fokus på opbygning af institutioner og kapaciteter. Det er også vores holdning. En stor del af den samlede bistand er øremærket til opbygning af institutioner, og andelen øges hele tiden.
Landestrategipapirerne og de flerårige indikative programmer tillader en vis fleksibilitet og behøver ikke at blive revideret i forbindelse med disse overgange. Hr. Swoboda nævnte spørgsmålet om ulovlig indvandring og balkanruterne, og vi har gjort det meget klart, at der er behov for en regional tilgang til bekæmpelsen af ulovlig indvandring og organiseret kriminalitet i Sydøsteuropa.
Under det svenske formandskab holdt vi det første møde mellem de fem lande i regionen, for uden regionalt samarbejde kan det ikke lykkes. Visse medlemsstater har udviklet et netværk af kontaktofficerer, og vi har samarbejdet med grænsevagter og politistyrker i regionen. Det har afgjort forbedret situationen, selv om den langtfra er afklaret.
Den ændring, jeg tidligere nævnte, vedrører landene med decentraliserede delegationer samt de lande, hvor agenturet arbejder. Der er ingen grund til at tro, at agenturet vil håndtere programmer til opbygning af institutioner dårligere, end det har håndteret den fysiske genopbygning.
Det juridiske grundlag for agenturet er fuldt ud tilstrækkeligt, og der er ikke brug for at ændre det. Vi ønsker heller ikke at ændre det veletablerede navn, selv om fokus ikke længere primært er på genopbygning.
I betænkningen foreslås det, at hvis agenturets territoriale kompetence udvides, skal dets forordninger ændres. Beslutningen om at udvide agenturets mandat til hele det tidligere Jugoslavien og til Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien blev truffet på grund af særlige omstændigheder. Vi ser ikke noget behov for at udvide agenturets territoriale kompetence yderligere.
I betænkningen understreges behovet for koordinering. Vi er helt enige. Det er afgørende at sikre, at modtagerne får mest muligt ud af vores bistand. Vi glæder os derfor over den systematiske og omfattende koordinerende indsats, som allerede finder sted mellem Kommissionens tjenester og aktørerne på stedet.
Fra tidligere forhandlinger ved jeg, at der er en interesse for det bredere spørgsmål om fremtidig bistand til det vestlige Balkan og de organisatoriske aspekter deraf, herunder hvilke kompetencer EU-delegationerne og agenturet har. Indtil videre har vi gjort os følgende tanker:
Der er ingen grund til at antage, at sameksistensen mellem agenturet og Kommissionens delegation i samme land fører til overlap. Den politiske rolle og status for alle delegationer i regionen er den samme, uanset gennemførsel af bistand. De fokuserer på udvikling af det politiske og institutionelle forhold til EU. Efterhånden som det enkelte land når længere med stabiliserings- og associeringsprocessen, bliver vi nødt til at vurdere, om støtten til at bringe landene op på europæisk niveau skal integreres fuldstændig med delegationernes politiske arbejde. Dette bliver et centralt spørgsmål i forbindelse med beslutningen om agenturets fremtid. Vi kan ikke give noget klart svar på nuværende tidspunkt. Frem for alt tror vi ikke, det er til gavn for regionen at afvikle nyligt etablerede og velfungerende ordninger. Administrativ og institutionel oprydning må ikke stå i vejen for vores primære mål om at opnå reelle forandringer på stedet. Vi skal dog lade alle muligheder være åbne og være parate til at ændre vores måde at yde bistand på, hvis der er klare fordele ved at gøre det.
Kommissionen vil sikre, at disse beslutninger træffes på grundlag af, hvad der er mest effektivt, når det gælder de fire mål: øget fokus på kvalitet, hurtigere gennemførsel efter de højeste ledelsesstandarder, synlighed og frem for alt virkningen af vores programmer på stedet. Parlamentets synspunkter er uvurderlige ved udarbejdelse af de ordninger, der egner sig bedst til regionens behov, og den strategiske målsætning om tættere integration med EU.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0241/2002) af Coelho for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om Kommissionens tredje rapport om unionsborgerskab (KOM(2001) 506 - C5-0656/2001 - 2001/2279 (COS)).

Coelho (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi diskuterer nu unionsborgerskabet ud fra den betænkning, som jeg har haft den ære at udarbejde, og som har fået en næsten enstemmig tilslutning fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder.
Jeg må indlede med at fremhæve det, som vi lægger vægt på, og det, som vi ikke vil. Vi lægger vægt på at fremme bevidstheden om en fælles arv, der hviler på en række fælles traditioner og grundlæggende værdier, samtidig med anerkendelsen af en række rettigheder. Vi vil ikke have et unionsborgerskab som en kunstigt dannet overnational identitet, der skal erstatte nationale følelser.
Som vi forstår det, skal unionsborgerskabet lægges ovenpå og tilføjes som noget ekstra til det nationale statsborgerskab, som det skal supplere og udvide. Man kan ikke erhverve det på nogen anden måde end ved at være statsborger i en medlemsstat. Selv om vores Fællesskab har haft en primært økonomisk orienteret udvikling, er det nu meget mere end et økonomisk fællesskab. Det er hjem for mere end 375 millioner mennesker, der ikke kun er forbrugere i et stort indre marked, men også borgere i EU, som har ret til frit at bevæge og opholde sig overalt på EU's område, af personlige eller erhvervsmæssige årsager, og som håber at kunne leve uden frygt for forfølgelse, forskelsbehandling eller vold, hvilket understreger behovet for at intensivere politi-, told- og retssamarbejdet.
Det har imidlertid været en langsommelig proces at få dette unionsborgerskab anerkendt, og der er stadig den dag i dag en hel del hindringer. Det er på otte områder, hvor jeg fremlægger forslag til en effektiv udnyttelse af unionsborgerskabet i alle dets politiske, administrative, juridiske, sociale og økonomiske aspekter.
For det første må der iværksættes en strategi for fremme af unionsborgerskabet i såvel institutionel som juridisk henseende samt med hensyn til uddannelse og information.
For det andet er der mangel på information. EU-borgerne må oplyses bedre om deres rettigheder og disses rækkevidde, særlig om retten til at indgive andragender til Europa-Parlamentet og til at klage til Ombudsmanden. Det er beklageligt, at størsteparten af andragenderne til Europa-Parlamentet og klagerne til Ombudsmanden afvises, men det vidner om andragernes manglende kendskab til EU's virksomhedsområde. Det er nødvendigt at udnytte alle forhåndenværende midler og fremme en EU-informations- og kommunikationspolitik, der er så orienteret og afstemt efter målgruppen som muligt. Det er uomgængeligt, at EU-dokumentationsbasen stilles til rådighed for offentligheden på de forskellige officielle sprog og gratis, og at udviklingen af interaktive portaler fremmes.
For det tredje den stadig dalende valgdeltagelse ved valg til Europa-Parlamentet, som kan drage dets legitimitet i tvivl. Der må derfor træffes de nødvendige foranstaltninger for at gøre vælgerne mere bevidst om vigtigheden af dette valg, ligesom der må skabes enighed om datoen for de kommende valg til Europa-Parlamentet, der ikke er i konflikt med nationale traditioner eller officielle helligdage, således at der kan skabes de bedst mulige betingelser for valgdeltagelsen. Det er eksempelvis temmelig uhensigtsmæssigt, at valgene til Europa-Parlamentet i Portugal hyppigt falder sammen med en national helligdag, hvilket er til stor skade for de portugisiske vælgeres fremmøde.
For det fjerde er der den diplomatiske og konsulære beskyttelse. Det er vigtigt, at de medlemsstater, der endnu ikke har gjort det, i deres interne retsorden indfører de nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre diplomatisk og konsulær beskyttelse af unionsborgere i de lande, hvor deres oprindelsesland ikke har nogen repræsentation.
For det femte beskyttelsen af borgerne. Medlemsstaterne må træffe alle nødvendige foranstaltninger for at sikre, at borgerne beskyttes mod terrorisme og organiseret kriminalitet, og at der ydes støtte og erstatning til ofrene herfor, ligesom der må sikres unionsborgerne effektiv og ligelig adgang til retsvæsnet. Tillad mig, at jeg her særlig understreger den betydning, der må tillægges gennemførelsen af direktiverne om bekæmpelse af forskelsbehandling, racisme og fremmedhad samt ligestilling mellem mænd og kvinder.
For det sjette er der de hindringer, der stadig gør sig gældende for unionsborgernes udøvelse af retten til at færdes og opholde sig frit. For at imødegå disse hindringer må direktivforslaget af 23. maj 2001 snarest muligt vedtages, da det med sin omarbejdning af de relevante tekster giver den nødvendige forenkling og navnlig indfører ret til permanent opholdstilladelse efter fire års uafbrudt ophold. Derudover må medlemsstaterne overvinde de mange lovgivningsmæssige divergenser, der endnu gør sig gældende og hindrer den fulde realisering af unionsborgerskabet både med hensyn til personer, retsmidler og/eller betingelserne for vandrende arbejdstageres færden og ophold.
For det syvende hindringer, der stiller sig i vejen for studerende og undervisere. Hvad angår de hindringer, der stadig findes, må handlingsplanen for mobilitet hurtigst muligt sættes i værk, så mobiliteten for studerende, volontører, undervisere og erhvervslærere kan øges. Desuden må medlemsstaterne og de kompetente myndigheder sørge for, at deres uddannelsesprogrammer fremmer kendskabet til Europa, navnlig gennem historie- og sprogundervisningen.
Til slut vil jeg gerne opfordre Konventet om Europas Fremtid til at afgøre, hvilken retskraft EU's charter om grundlæggende rettigheder skal have, og overføre tredje søjle til EU samt søge at sikre, at EU's politikker bliver mere forståelige for den almindelige borger.

Torres Marques (PSE)
Hr. formand, hr. kommissær, hr. Coelho, kære kolleger, Udvalget om Kvinders Rettigheder beklager, at Kommissionen i den tredje rapport om unionsborgerskab har undladt at indarbejde kønsdimensionen og i særdeleshed ikke har udarbejdet kønsopmærksomme og kønsspecifikke retningslinjer og indikatorer og ikke anvendt kønsspecifikke data på alle niveauer.
Derimod glæder udvalget sig over nogle af de aktioner, der er blevet besluttet, men som det nu haster med at få ført ud i livet. Det gælder for det første chartret om grundlæggende rettigheder. Chartret, der er baseret på principperne om menneskelig værdighed og ligestilling mellem kvinder og mænd, bør danne en ramme omkring forsvaret for kvinders og mænds grundlæggende rettigheder i Unionen. Daphne-programmet, udarbejdet for at beskytte børns, unges og kvinders borgerrettigheder, bør udvikles yderligere som et instrument til at styrke unionsborgerskabet.
Handlingsplanen for mobilitet og Kommissionens forslag om et direktiv, der samler de forskellige retsakter om unionsborgernes ret til at færdes og opholde sig frit, er især betydningsfuldt for kvinderne og de problemer, de støder på i forbindelse med den europæiske integrationsproces.
Vi anmoder derfor Kommissionen om i sin rapport at foretage en tilstrækkelig analyse baseret på statistik, der gør det muligt at foretage en vurdering af indvirkningen af kønsaspektet på forhold vedrørende valgprocessen som f.eks. procentdelen af kvinder, der afgiver stemme, der er kandidater ved valg, og, især, som bliver valgt.
Vi minder endelig om, at en styrkelse af unionsborgerskabet kun kan ske gennem fuld ligestilling af mænd og kvinder inden for alle områder af det økonomiske og politiske liv.

Gemelli (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, at tale om unionsborgerskab er efter min mening aldrig overflødigt og unødvendigt, også fordi vi ofte forlanger, at borgerne er europæere, men ikke giver dem mulighed for at være det. Borgerne begynder faktisk at føle sig som europæere, og det gør de i det øjeblik, de begynder at henvende sig til EU-institutionerne. Unionsborgerskabet er dog mere end det, for det besegler på en vis måde tilhørsforholdet til den europæiske dimension, som borgerne skal føle, at de er med til at opbygge og ansvarlige for på et tidspunkt, der er præget af et stort engagement og en kraftig dynamik.
Deltagelsen i valget til Europa-Parlamentet er efter vores mening ringe og vil falde støt fremover, men vi må spørge os selv, hvad vi sikrer medlemsstaternes borgere med denne EU-pakke. Vi sikrer dem ikke retten til at studere i andre medlemsstater, vi sikrer dem ikke et sprogkendskab, vi sikrer dem ikke arbejdsret, vi sikrer dem ikke fri bevægelighed - sådan som ordføreren, hr. Coelho, var inde på i sin glimrende betænkning - vi anerkender ikke eksamensbeviser, det vil sige deres ret til at arbejde, og vi sikrer ikke retten til sundhed. Disse udtalelser kommer jeg med på borgernes vegne, eftersom jeg modtager de andragender, som borgerne sender til Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender, og hvor de beskriver disse store problemer i EU's medlemsstater.
Jeg vil desuden gerne understrege en stor selvmodsigelse, nemlig at vi har indført Schengen, som er en milesten for hele verden og ikke mindst for de lande, hvor der stadig er territorie- og grænsekrige, men vi bevarer medlemsstaternes ret til at udvise unionsborgerne fra den ene medlemsstat til den anden. Hvordan kan det være, at der stadig er udvisningsret, når det er i modstrid med Schengen-konventionen? Vi kan udvise borgerne til lande uden for Schengens grænser, men ikke inden for Schengen-området.
Derfor bør vi efter min opfattelse gøre den størst mulige indsats for at opbygge et EU med udgangspunkt i borgerne, og her skal vi netop starte med at anerkende den status, som der med rette fokuseres på i chartret om grundlæggende rettigheder, og som bør medtages i traktaterne. Hvis det ikke lykkes os at sørge for dette, kan vi godt udarbejde en masse konventioner, men vi vil ikke kunne opbygge EU, og det gælder ikke mindst, når et land - og her tænker jeg på Irland, men det kunne være mange andre lande, også mit eget - ikke har villet anerkende, undertegne og ratificere Nice-traktaten, og når tre medlemsstater ikke har ønsket at dele vores erfaringer med den fælles valuta. Der er lang vej endnu, så lad os alle gøre en indsats for at skabe et EU med borgerne i centrum!

Pirker (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, unionsborgerskab er for mig en slags byggesten, der skal være med til at styrke integrationen, men naturligvis også til at styrke den europæiske identitet hos vores borgere. Men hvis vi ser på grundlaget herfor, Unionens lovgivning, så finder vi udelukkende seks paragraffer med henvisning til dette unionsborgerskab. Hvis vi læser paragrafferne, vil vi opdage, at der er relativt få rettigheder forbundet dermed, og de rækker fra deltagelse i kommunalvalg eller valg til Europa-Parlamentet til diplomatisk repræsentation eller ret til at indgive andragender.
Det kan imidlertid kun være en begyndelse og ikke mere, hvis vi virkelig ønsker at skabe et unionsborgerskab. Det er en politisk opgave, vi står over for i fremtiden, at skulle fylde det unionsborgerskab, som vi har nu, med indhold og liv. Det er også vores opgave at overveje, hvordan vi rent faktisk kan udvide unionsborgernes rettigheder.
I betænkningen påpeges de aktuelle mangler, og der stilles også nogle meget konkrete forslag til, hvor ændringer er nødvendige. Jeg lykønsker ordføreren hjerteligt med, at han har påtaget sig denne differentierede analyse og stillet nogle meget konstruktive forslag. Det, vi har brug for, er foranstaltninger, der nedbryder de nuværende barrierer, og det hurtigt, barrierer, der stadig er en hindring for den frie bevægelighed og opholdsfriheden for såkaldte unionsborgere, der ikke sikrer alle unionsborgere adgang til lov og ret i det ønskede omfang, og som især er en hindring for mobiliteten for elever, studerende, lærlinge, men også for lærere eller arbejdskraft. Hvad nytter selv det bedste program, Leonardo, for faguddannede, hvis der ikke er nogen anerkendelse af f.eks. de sociale ydelser, eller hvis der findes andre barrierer, der forhindrer den virkelige mobilitet, eller hvis universitetseksamener eller erhvervsuddannelser i andre stater ikke får den nødvendige anerkendelse, som længe har været påkrævet?
Vi skal informere borgerne om, hvilke rettigheder de rent faktisk har som unionsborgere, og hvordan de kan udøve disse rettigheder optimalt. Vi skal opfordre til, at der ydes det nødvendige arbejde i skolerne, på informationskontorerne og Kommissionens og Parlamentets informationskontorer. Der ligger altså stadig et stort stykke arbejde foran os. Vi skal stadig arbejde meget intensivt på, at borgere med unionsborgerskab rent faktisk også kan føle sig som unionsborgere.
Sousa Pinto (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne først takke ordføreren for hans arbejde. Det er en afbalanceret og klart formuleret betænkning, der konstaterer de foreliggende mangler, anerkender de fremskridt, der er sket, og udpeger den vej, der bør følges for at udbedre manglerne og opbygge et reelt og effektivt unionsborgerskab.
Unionsborgerskabsbegrebet er en af de vigtigste dele af arven fra Maastricht-traktaten, og det har bidraget til at forpligte medlemsstaternes borgere stadig mere på det fælles projekt om den europæiske integration. Nu efter mere end et årti er opgørelsen klart positiv. Den frie bevægelighed for personer, valgret og valgbarhed til lokalvalg og til valgene til Europa-Parlamentet, retten til at indgive andragender og retten til diplomatisk og konsulær beskyttelse er i dag irreversible praktiske fremskridt, som Europas borgere drager reel fordel af.
Et ægte unionsborgerskab fordrer dog mere både med hensyn til de rettigheder, som traktaterne befæster, men hvis fuldstændige gennemførelse stadig støder på alt for mange hindringer, og med hensyn til udformningen af Unionens institutionelle opbygning, der utvivlsomt er den største udfordring, som dette fællesskab af folk og lande nu står over for. Et fuldgyldigt unionsborgerskab kan heller ikke tænkes uden vores medborgeres sociale og økonomiske rettigheder, da det europæiske projekt ellers vil blive opfattet af disse som et tilbageskridt i forhold til den samfundskontrakt, som de nationale forfatninger er udtryk for.
Hvad angår EU-borgernes ret til at færdes og opholde sig frit, tillad mig da, hr. formand, at jeg lykønsker Kommissionen for den reform, der er gennemført på dette område i form af direktivet af 23. maj 2001. Idet formålet er at sikre unionsborgerne ret til fri bevægelighed og ophold på samme betingelser, som gælder for medlemsstatens egne statsborgere, har dette initiativ fra Kommissionen skabt mere fleksible betingelser for fri bevægelighed og ophold, har forenklet den gældende lovgivning på området og har indført en fornyende bestemmelse, efter hvilken der uden videre formaliteter kan bevilges permanent opholdstilladelse efter fire års uafbrudt ophold.
EU kan ikke tillade sig at ignorere den situation, som de mennesker befinder sig i, der, selv om de ikke er statsborgere i en af medlemsstaterne, alligevel har etableret en tilværelse i EU og derved giver et overordentlig værdifuldt bidrag til Unionens kulturelle, sociale og økonomiske rigdom. Vi ser derfor med stor tilfredshed på Kommissionens direktivforslag af 5. juli 2001 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding. Vi opfordrer Rådet til hurtigt at vedtage dette forslag, så den nuværende forskelsbehandling kan høre op, og disse personer kan nyde samme rettigheder som unionsborgerne med hensyn til beskæftigelse, uddannelse og social beskyttelse.
Hvad angår valgret og valgbarhed, beskriver betænkningen nøje tingenes tilstand, der grundlæggende karakteriseres ved EU-borgernes lave deltagelse ved valg til Europa-Parlamentet og lokale valg i det land, hvor de har bopæl. Mangel på information og de korte registreringsperioder i medlemsstaterne bidrager utvivlsomt til denne relative fiasko. Dette fænomen er imidlertid en del af en større tendens til konstant faldende valgdeltagelse, der efter vores opfattelse vil kunne imødegås effektivt, hvis EU's institutionelle ramme bliver tydeligere, og hvis der udarbejdes en egentlig grundlov, så borgerne føler, at de er tættere på beslutningsprocessen på EU-niveau og dermed bedre kan identificere sig med den.

Ludford (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere hr. Coelho for en meget stærk betænkning, der er konkret og specifik. Han gør det klart, at unionsborgerskab ikke blot supplerer og komplementerer nationalt statsborgerskab, men også at konceptet bør tilpasses, så udenlandske borgere, der har boet her længe, også får rettigheder.
Der er ét punkt, som jeg godt vil tage op. I 2004 skal der være lokalvalg i London en måned før valget til Europa-Parlamentet. Jeg håber, man kan nå til enighed om at udskyde lokalvalgene en måned, så valgene finder sted samme dag. Det vil være med til at øge valgdeltagelsen og understrege konceptet om regionernes Europa. Hr. Coelho udviser ganske berettiget utålmodighed. Menneskers rettigheder skal ikke fortsat stå tilbage for varers rettigheder.
På flere områder støtter jeg ham fuldt ud: åbenhed, gennemsigtighed, informationsfrihed. I EU er vi stadig fortvivlende uigennemsigtige og utilgængelige. Informationsdokumenter skal være mere tilgængelige.
For det andet ønsker vores borgere naturligvis beskyttelse mod kriminalitet og terror, men der er en meget ringe demokratisk kontrol, når det gælder politi- og retssamarbejde. Det skal vi gøre noget ved. Desuden skal tiltag til bekæmpelse af kriminalitet og terror tage hensyn til menneskerettigheder, herunder lighed for loven.
Ordføreren understreger afskaffelsen af diskriminering, og det støtter jeg fuldt ud, men jeg vil gerne tilføje, at respekt for kulturelle traditioner ikke må være på bekostning af grundlæggende menneskerettigheder.
Endelig er det alt for svært for folk at udøve deres europæiske rettigheder, uanset om det drejer sig om opholdstilladelser, familiesammenføring, social sikkerhed eller adgang til retfærdighed. Der er en borger i min valgkreds - og dette er noget, jeg har taget op med kommissæren - som blev stillet for de civile domstole i Det Forenede Kongerige, og hvis sag blev afvist af den engelske landsret. På grundlag af nøjagtig de samme oplysninger blev der derefter anlagt sag mod hende ved straffedomstolene i Spanien, og hun måtte gennem år med bekymringer og udgifter, inden sagen endelig blev afvist for en måneds tid siden. Hvorfor er der ikke gensidig anerkendelse af samme fakta mellem en civil domstol og en straffedomstol?
Min konklusion er, at vi skal styrke overvågningen af gennemførelsen af standarder for statsborgerskab og menneskerettigheder. Vi skal benytte lejligheden til at omdanne en proces, der aktuelt anvendes i kandidatlandene til en egentlig gennemgang af forholdene i EU, så de standarder for statsborgerskab og menneskerettigheder, der gælder i den enkelte medlemsstat, bliver noget, der vedrører os alle på tværs af landegrænser.

Caudron (GUE/NGL).
Hr. kommissær, kære kolleger, det glæder mig, at jeg i aften får mulighed for at udtale mig om emnet unionsborgerskab. Det er et emne, som ligger mig stærkt på sinde. Unionsborgerskabet supplerer, som det hedder i traktaten, statsborgerskabet og erstatter ikke dette. Unionsborgerskabet burde være et plus for alle, der lever i EU.
I december 2000 satte EU med chartret om grundlæggende rettigheder omsider borgeren i centrum for den europæiske integration, otte år efter Maastricht-traktaten. Det var påkrævet, for hvordan skulle det være muligt at føre politik, det være sig på europæisk, på nationalt eller på lokalt plan, hvis ikke borgeren sættes i centrum for alle overvejelser, al social indsats og ethvert samfundsprojekt. Jeg er naturligvis udmærket klar over, at et er teori, noget andet er praksis. Det må imidlertid ikke afholde os fra at kæmpe for at ændre tingenes tilstand, tværtimod.
Ordføreren erindrer om de områder, der findes at være omfattet af unionsborgerskabet. Der er således ingen grund til, at jeg opregner disse på ny. Jeg finder imidlertid, der er grund til at notere sig den række af sociale rettigheder, andre talere har peget på. Betænkningen gør status vedrørende gennemførelsen af disse rettigheder. Der tegner sig et broget billede. Der er sket fremskridt, men der påpeges også en række forhold, som fortsat er utilfredsstillende. Valgene til Europa-Parlamentet, som var kendetegnet ved en valgdeltagelse på mindre end 50%, har været nævnt. Vi må derfor træffe foranstaltninger, som øger valgdeltagelsen, og ikke mindst må forbindelsen mellem de valgte og vælgerne tages op til ny vurdering. Borgerne skal igen have lyst til at stemme og til at involvere sig i samfundslivet. Borgeren skal være aktør og ikke tilskuer. De seneste valg i flere medlemsstater bestyrker mig i øvrigt i min analyse.
Et andet spørgsmål er mobiliteten med henblik på uddannelse. Jeg har i flere år over for myndighederne påpeget den utilstrækkelige anerkendelse af eksamensbeviser. EU's borgere kræver, at der gøres en indsats på dette område, og at det sker hurtigt. Hvad med forskernes mobilitet? Jeg er ordfører i spørgsmål vedrørende det sjette rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling, og jeg ved, det er et sandt forhindringsløb.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne lykønske ordføreren med det foreliggende resultat. Jeg glæder mig over de overvejelser, det vidner om, og håber, vi sammen kan styrke indsatsen og gå et skridt videre, så borgeren også reelt kommer til at stå i centrum for det europæiske projekt.

Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg kan ikke begynde på nogen anden måde end at fremhæve det fremragende arbejde, som Carlos Coelho har udført, og igen takke ham for den åbenhed og beredvillighed, hvormed han i udvalget tog imod to forslag fra vores gruppe og fik dem inddraget i de kompromisversioner, som der blev opnået enighed om.
Coelho-betænkningen er det nødvendige og kvalificerede supplement til Kommissionens tredje rapport og tilføjer denne en afgørende politisk betydning, der kommer fint til udtryk i det forslag til beslutning, som vi skal stemme om i morgen. Betænkningen og beslutningsforslaget behandler på dækkende vis dette emne og anskuer det i dets forskellige aspekter med hensyn til den politiske, administrative og juridiske dimension samt fremme af unionsborgerskabet, hvor der fremsættes forskellige forslag til praktisk indsats. Hvad dette angår, vil jeg intet yderligere tilføje, hverken om analysen eller om beslutningsforslaget.
Vi har derimod noget at tilføje, hvad angår de overordnede overvejelser, ikke mindst nu hvor konventet arbejder, og der er så megen debat om Europas fremtid og den institutionelle reform. Det er rigtigt, at vi bør bestræbe os på at fremme unionsborgerskabet og vores landsmænds, vores medborgeres, fulde kendskab til det. Men det forhold - 10 år efter Maastricht og efter så mange direkte valg til Europa-Parlamentet og med så stor en indsats, som der er blevet ydet for at befordre og udbrede EU-systemet, hvor omfattende summer spenderes hvert eneste år, efter alt det - at unionsborgerskabets tilstand er, som den er, og begrunder en del beklagelser fra ordførerens side, nøder os til at holde begge ben på jorden og til at opbygge fremtiden med blikket rettet længere bort, om end ikke så langt, som de visionære gerne vil, men netop så langt, som realiteterne viser.
Unionsborgerskabets realiteter - f.eks. den famøse lave valgdeltagelse - viser klart, sådan som beslutningsforslaget også påpeger og fremhæver på linje med traktaten, at "unionsborgerskabet ikke træder i stedet for det nationale statsborgerskab, men derimod supplerer og udvider det". Med andre ord - og det skal vi hele tiden huske - er unionsborgerskabet for det overvældende flertal af vores landsmænd et supplement til deres statsborgerskab, eftersom det centrale sted spontant er optaget af statsborgerskabets mere intense tilhørsforhold og identitet.
Mange og dybtliggende årsager virker sammen for denne uomtvistelige kendsgerning. Så mange, at Europas fremtid kun kan skabes i bevidstheden om netop denne kendsgerning. Når vi gør det, kan vi opbygge Europa - med nationernes solidaritet og borgernes ægte demokrati. Så kan vi opbygge noget med fremtid i, fordi det er noget, der har rødder. Hvor vi fjerner os derfra, fordi vi vil følge letfærdige drømme, åbner vi i stedet for mareridt og gøder jorden for konflikt, spænding og uenighed, der kan bringe det europæiske projekt til fald. For så giver vi efter for en ny slags kollektivisme - en multinational kollektivisme - og fjerner os derved fra demokratiet, krænker det virkelige statsborgerskab og sætter et bureaukratisk påfund i stedet for det Europa for alle, som vi har drømt om.
Den europæiske integration skal bygge på borgernes følelser og vil også blive mere sikker derved. Den må aldrig gå forud for disse, men bør foregå i følgeskab med borgerne. Det må konventet heller ikke glemme.

Santini (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, selv om der er sket store fremskridt i de seneste år, når det gælder indførelsen af et ægte unionsborgerskab, er der stadig meget, der skal gøres for at give alle borgere den samme sikkerhed for de grundlæggende rettigheder. Det er essensen i den betænkning, som vi drøfter nu. Det er en glimrende betænkning, både hvad dens kvalitet og omfang angår - hvilket jeg gerne vil lykønske hr. Coelho med - og den er samtidig en slags status over og genoptagelse af det store projekt, der har til formål at sikre alle borgere lige muligheder, fri bevægelighed og opholdsret på hele EU's område samt fri adgang til arbejde, retfærdighed og alle rettigheder, og hvor også tredjelandsborgerne får nogle nyskabende muligheder.
Oven i disse grundprincipper kommer indsatsen for at sikre alle en rigtig arbejdsplads, et rigtigt hjem, en ordentlig sundhedspleje samt vækstmuligheder på det sociale område og ikke bare det økonomiske område. Foruden anerkendelsen af de grundlæggende rettigheder skal man styrke indsatsen for at bekæmpe fremmedhad og diskrimination på grund af religion, køn, race eller sociale forhold. Særlig interessant er det kapitel, hvor man kommer nærmere ind på de tværnationale metoder til opnåelsen af et konkret samarbejde på rets- og sikkerhedsområdet samt med hensyn til koordinationen af politistyrkerne.
Også på disse samarbejdsområder medtager man nogle nyskabende forslag, hvad angår inddragelsen af de forskellige grupper af indvandrere med længerevarende opholdstilladelse. Særlig aktuel - sådan som mange af kollegerne også mindede om - er bekymringen i et af betænkningens kapitler over den ringe interesse, som de europæiske borgere hidtil har vist i forbindelse med valget til Europa-Parlamentet. Ved at arbejde for indførelsen af et egentligt unionsborgerskab burde man også lægge grunden til en større politisk bevidsthed hos folk i forbindelse med valget til Europa-Parlamentet og med de mange andre muligheder for direkte deltagelse, som alle de europæiske borgere i stadig større grad får.
Det er vigtigt at få borgerne til at forstå, at unionsborgerskabet - som er et begreb, der ofte bliver gentaget her i salen - ikke annullerer eller erstatter statsborgerskabet. Det forbliver intakt med hele sin betydning, der omfatter de kulturelle, historiske og sociale rødder, som forbinder grupper af mennesker, der er forskellige, men har samme skæbne, nemlig EU. Derfor kan vi ikke godkende GUE/NGL-Gruppens ændringsforslag, som så afgjort - og også på en farlig måde - sætter alt for meget fart på integrationsprocessen for alle tredjelandsborgere, der befinder sig på EU's område, uden at skelne imellem dem. Der er ingen tvivl om, at det er en ønskelig mulighed, som skal tages op til overvejelse i fremtiden, nemlig bevillingen af status som aktiv og passiv vælger til tredjelandsborgere med en længerevarende opholdstilladelse, men som situationen er nu, er det endnu ikke fuldt ud muligt, i det mindste ikke på en global måde, der omfatter alle nationaliteter. Visse forskelle er stadig tydelige, og fra mange tredjelandes side er der i øvrigt ikke nogen vilje til gensidighed på dette punkt.
Det er under alle omstændigheder vigtigt, at vi får fastlagt et fundamentalt begreb, nemlig at disse problemstillinger helt og holdent hører ind under Fællesskabets kompetenceområde. Selv her for nylig kunne vi læse i pressen, at nogle af medlemsstaterne tilsyneladende holder fast på deres nationale suverænitet, når det gælder reguleringen af dette område. Det ville være en alvorlig fejl, for vigtige emner som asyl, integration, anerkendelse af borgerlige rettigheder - først og fremmest stemmeretten - og retten til statsborgerskab må ikke behandles på forskellige måder inden for EU.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, jeg tror, den sidste taler, hr. Santini, begik en fejl, som mange begår, nemlig at sammenblande nationalitet og statsborgerskab. Selv begrebet statsborgerskab adskiller sig fra at være borger. Efter min opfattelse hænger statsborgerskab først og fremmest sammen med en ansvarsfølelse, der udspringer af en moralsk ramme - jeg taler ikke specifikt om en religiøs ramme, men en moralsk ramme for, hvordan man ser på verden og sin plads i den.
Jeg betragter mig selv som borger i venden. Jeg har ikke et stykke papir, der siger, at jeg er det, men der findes en række konventioner og love og internationale rettigheder, der beskytter mig som borger i verden.
Det forekommer mig, at der er brug for en stor indsats med hensyn til at udvikle begrebet unionsborgerskab, og at det er forkert at begrænse det til et spørgsmål om politisk statsborgerskab, selv om det er et vigtigt aspekt af det. Valgdeltagelsen er vigtig, men folks identitet som borgere er ikke begrænset til deres politiske identitet. Den lave deltagelse ved mange valg viser, at folk ikke længere definerer sig selv politisk, og at de derfor ikke engagerer sig i den politiske proces. Mange er langt mere interesseret i deres identitet som f.eks. tilhængere af en fodboldklub eller en popstjerne.
Der er mange gode forslag i betænkningen. Et af de mest interessante er det enkle forslag om en national helligdag på Europadagen. Det ville skabe en forbindelse mellem Europa og folkene i Europa. Det ville på effektiv vis slå fast, at der er fordele ved at være europæer og en del af den europæiske proces.
For sjovs skyld loggede jeg på et af de populære websteder, inden jeg gik ned i salen her, og jeg fandt 1,8 millioner henvisninger til statsborgerskab. Øverst på listen stod USA, Canada og derefter Det Forenede Kongerige. På de første 30 sider kunne jeg ikke finde et eneste websted for EU. Det mener jeg er forkert. Noget af det, webstederne hele tiden understreger, er uddannelse - uddannelse af unge mennesker. Vi skal huske på, at statsborgerskab ikke defineres af det pas, man er i besiddelse af.

Laguiller (GUE/NGL).
Hr. formand, hvordan er det muligt at tale om unionsborgerskab uden at nævne de titusinder af kvinder og mænd, der nægtes retten til de fornødne papirer, som sikrer, at de kan opholde sig i EU uden konstant at blive jaget af politiet og udnyttet af hensynsløse arbejdsgivere? Adskillige af disse kvinder og mænd er ved en simpel forvaltningsakt gjort til illegale borgere, uagtet at de ofte i mere end fem år har levet i en af EU's medlemsstater, uagtet at de har arbejdet i den pågældende medlemsstat og tilført samfundet langt mere end mange af de rige snyltere.
På vegne af medlemmerne af partiet Arbejderkampen vil jeg gerne give udtryk for solidaritet med de illegale borgere, som i øjeblikket, i særdeleshed i Frankrig, i stort tal demonstrerer for at opnå lovligt ophold i landet. Alle illegale borgere bør straks sikres lovligt ophold, således at de kan leve et værdigt liv, og alle arbejdere i EU af fremmed herkomst skal, uanset hvilket land de kommer fra, sikres de politiske, juridiske og borgerlige rettigheder, der tilkommer unionsborgerne.

Berthu (NI).
Hr. formand, den foreliggende betænkning om unionsborgerskab forekommer mig en smule skizofren. På den ene side udtrykkes foruroligelse over den faldende valgdeltagelse ved valg til Europa-Parlamentet, hvilket vidner om borgernes manglende interesse herfor. Dette fænomen kan, hvis der ikke sker en ændring "drage legitimiteten af valget til Europa-Parlamentet i tvivl", som det hedder. Der erindres i samme forbindelse også om, at unionsborgerskabet ikke udelukkende kan indføres fra oven, men kræver et minimum af deltagelse fra borgernes side. Det er alt sammen korrekt.
Søger man årsagerne til borgernes manglende interesse, kan disse på den anden side også findes i Coelho-betænkningen og de forslag, den indeholder. I udtalelsen fra Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, som er vedlagt betænkningen, kræves eksempelvis endnu en gang tværnationale lister ved valg til Europa-Parlamentet, hvilket med sikkerhed vil give næring til følelsen af afstand mellem borgerne og Unionen. I selve betænkningen finder vi endnu en gang opfordringen til at sikre chartret om grundlæggende rettigheder bindende virkning, hvilket i vid udstrækning vil fratage de nationale demokratier muligheden for at fastsætte borgernes rettigheder. Jeg må i øvrigt erindre om, at det omhandlede charter på helt uantagelig vis tilsidesætter statsborgerskabet og endog ikke nævner borgernes grundlæggende ret til på nationalt niveau at komme til orde ad demokratisk vej.
Under punkt 3 i Coelho-betænkningen finder vi en opfordring til medlemsstaterne om at give indvandrere fra tredjelande rettigheder, der ligger så tæt som muligt på EU-borgernes rettigheder. Unionsborgerskab skal med andre ord, om ikke principielt så reelt, omfatte indvandrere, som ikke har opnået statsborgerskab i nogen af medlemsstaterne. Skulle forslag af denne art få borgerne til at holde af EU? Jeg anmoder Dem ikke om at svare nu og her og i fuld offentlighed, kære kolleger, men overvej venligst spørgsmålet.
Sammenfattende kan det konstateres, at disse forslag, og adskillige andre kunne nævnes, forringer eller begrænser nationernes rettigheder. Tilsyneladende har EU's institutioner imidlertid endnu ikke forstået, at borgerne grundlæggende er stærkt knyttet til nationen, og at man ved at angribe eller nedvurdere nationen krænker borgerne og blot opnår, at de vender Europa ryggen. Vores medborgere er som vi overbevist om, at det er både nyttigt og nødvendigt at samarbejde på europæisk plan. Det er Unionens holdning til dem, der byder dem imod.
Kære kolleger, EU må på radikal vis ændre holdning for at genskabe de gode forbindelser til borgerne. Konventet, som forbereder regeringskonferencen i 2004, åbner mulighed herfor i de kommende måneder. De forslag, der udgår fra konventet, bør sende et klart signal om, at EU beror på nationerne og respekterer disses love. Det skal ikke mindst stå klart, at unionsborgerskabet ikke erstatter statsborgerskabet, men er underordnet dette.

Cederschiöld (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. Friedrich, et borgerskab skal ses som en kontrakt mellem en stat og et individ og indebærer anerkendelse af gensidige rettigheder og forpligtelser for parterne. Et unionsborgerskab er en logisk forlængelse af, at forskellige rettigheder og forpligtelser for længe siden de facto er blevet etableret mellem Unionen og medlemsstaternes borgere.
Et naturligt skridt i udviklingen af unionsborgerskabet er naturligvis en bindende aftale, som tydeligt redegør for og klart fremstiller de grundlæggende rettigheder og forpligtelser. Aftalen skal opfattes som en vigtig del af principindholdet i unionsborgerskabet. Aftalen er selve kernen i borgerskabet.
Behovet for et unionsborgerskab er blevet helt åbenbart i lyset af de nødvendige begrænsninger i de individuelle rettigheder, som vi har set i eftervirkningerne af katastrofen den 11. september. Behovet for et udbygget unionsborgerskab bliver derved tydeligt, et borgerskab, som bedre definerer den grundlæggende kontrakt mellem individet og Unionen og opvejer rettigheder og begrænsninger i det samme politiske beslutningssystem.
For hver dag, der går, bliver det stadig mere ubegribeligt, at nogle socialdemokratiske regeringer modsætter sig sammensmeltningen af Fællesskabet og Unionen, hvilket er noget, som er absolut nødvendigt for at gøre de grundlæggende forpligtelser og rettigheder tydeligere. Uden den forenkling bliver unionsborgerskabet svært at forstå og mere eller mindre umuligt at kommunikere ud til Unionens borgere.
Man bør huske på, at resultatet af de nationale valg, som finder sted i øjeblikket, faktisk kan få både gavnlig og ødelæggende effekt på borgernes rettigheder. Unionsborgerskabet kan blive et vigtigt værktøj til at forklare indholdet i EU-medlemskabet for Europas borgere. Det forudsætter altså en tydeligere og forenklet aftale.
I det interinstitutionelle udvalg vedrørende aktindsigt er jeg som Europa-Parlamentets repræsentant sammen med Rådets repræsentant, hr. Haarder, nået til enighed om en information, der er rettet direkte mod borgerne. Det handler om at informere borgerne om, hvordan og hvor de kan få den information, som gør det muligt for dem at deltage i det europæiske demokrati, en enkel og kort information i de europæiske dagblade om borgernes rettigheder. Der findes midler til dette, men det går simpelthen alt for langsomt med den politiske vilje. Dette kunne være en enkel måde at skabe forståelse for borgerskabet på. Det er derfor uacceptabelt, hvis dette forslag forsinkes lige netop i en tid, som er vigtig for Europas demokrati. Kommissionen, som har ansvaret for det næste interinstitutionelle møde, bør derfor hurtigt, meget hurtigt, arrangere sådan et møde, så Europas demokratiske udvikling ikke forsinkes.
Til sidst vil jeg rette en varm tak til hr. Coelho for hans meget konstruktive bidrag til Europas demokratiske udvikling, hvor lige netop unionsborgerskabet er så centralt.

Krarup (GUE/NGL).
Lige siden topmødet i Edinburgh i 1992 har EU's arkitekter dyrket den opfattelse, at unionsborgerskabet ikke træder i stedet for det nationale statsborgerskab, men derimod supplerer og udvider det ved at skabe EU-rettigheder. Det er en virkelighedsforfalskning.
I samme takt som borgernes rettigheder defineres som unionsrettigheder, fremfor rettigheder der hviler på national lovgivning, i nøjagtig samme takt udhules det nationale statsborgerskabs betydning. Unionsborgerskabet er simpelthen integration ad bagdøren. Dette politiske lommetyveri er på én gang antidemokratisk og repressivt. Vitale dele af landenes retsvæsen, herunder strafferet og politi, foreslås absorberet af unionsborgerskabet. Man tror, at disse genuine værdier - demokrati og retssikkerhed - kan erhverves for de to milliarder kroner, som Kommissionen netop har afsat til at styrke de europæiske institutioners legitimitet.
"There is something rotten" - ikke i Danmark, men i EU. Det er en selvfølge, at tredjelandes borgere skal have samme rettigheder som nationale borgere, men det kan klares uden disse tiltag.

Vitorino
Hr. formand, mine damer og herrer, det glæder mig at have lejlighed til sammen med Dem at behandle spørgsmålet om unionsborgerskabet netop i dag, hvor vi fejrer 10-årsdagen for dets vedtagelse. Jeg tror ikke, at de mål, som i 1992 bestemte, at unionsborgerskabet blev en del af unionstraktaten, har mistet deres relevans. Det er indlysende, at unionsborgerskabet bidrager til legitimering af den europæiske integrationsproces og medvirker til at styrke borgernes deltagelse i opbygningen af et fællesskabets Europa. Det er derudover en afgørende faktor for borgerne at skabe en følelse af tilhørsforhold til EU og af ægte europæisk identitet. Denne identitet opbygges dog i respekt for forskelligheden, for den nationale forskellighed er en uløselig bestanddel af den særlige europæiske identitet. Derfor hverken erstatter den eller kommer i konflikt med den nationale identitet, men virker snarere som et supplement hertil.
Jeg benytter anledningen til at takke for den betænkning, der i dag fremlægges om Kommissionens tredje rapport om unionsborgerskab, og jeg vil især gerne takke ordføreren, Carlos Coelho, ikke blot for kvaliteten af hans betænkning, men også for den måde, hvorpå han har struktureret fremstillingen, og for de klare politiske mål, som han opstiller i den.
Jeg er fuldstændig enig i, at unionsborgerskabet skal gennemføres i alle dets dimensioner, hvad enten det er politisk, administrativt, juridisk, socialt eller økonomisk. Vi befinder os i en situation, hvor borgernes rettigheder er alment respekteret i Unionens medlemsstater, men hvor visse juridiske diskrepanser og praktiske hindringer lægger sig i vejen for unionsborgerskabets fulde udfoldelse. Vi må fortsat bestræbe os på at få fjernet disse diskrepanser og hindringer, der gør, at borgerne ikke til fulde kan nyde deres rettigheder som EU-borgere.
Et af de forhold, som betænkningen peger på, er mangel på information og et deraf følgende ringe kendskab til unionsborgerskabet. Der fremsættes derfor fra ordførerens side ønske om at udnytte alle forhåndenværende midler til at fremme EU's informations- og kommunikationspolitik, hvilket Kommissionen er ganske enig i. Den fremhæver da også gentagne gange i sin rapport behovet for at informere borgerne bedre om deres rettigheder. Jeg tror, at det er almindelig kendt, at Kommissionen i juli besluttede en ny informations- og kommunikationspolitisk tilgang, og jeg tror endvidere, at denne tilgang er nødvendig for at overvinde europæernes uvidenhed og apati med hensyn til debatten om Europas fremtid.
EU-institutionerne kan dog selvfølgelig ikke alene klare kommunikationen med Unionens 370 millioner indbyggere eller, om man vil, med de ca. 500 millioner efter udvidelsen. Medlemsstaterne må tage deres del af ansvaret for at tilbyde information, for at gå i dialog med borgerne og for erkendelsen af det nødvendige heri, eftersom den europæiske integration jo frem for alt vedrører dem. Så vidt jeg kan se, er der da også nu tegn på, at der hos medlemsstaterne er politisk vilje til en fælles indsats, hvilket på sin side viser, at der ikke er nogen modsætning mellem at føle et nationalt tilhørsforhold og føle, at man er en del af det europæiske projekt.
Her kan man så sige, at Europe Direct, som Kommissionen har oprettet, er en succes. Denne service har siden 1998 tilbudt informationer af enhver art om EU, hvilket har bidraget til, at folk kender deres rettigheder og muligheder som EU-borgere og ved, hvordan de kan drage nytte heraf. Sagen er jo, at de små skridt i praksis ofte er de vigtigste. Sådan som f.eks. oprettelsen af det fælles frikaldsnummer til Europe Direct, som gør, at borgerne fra alle steder i de 15 medlemsstater kan få fat i en telefonist, der taler deres sprog, og som kan svare på de spørgsmål, som de måtte have lyst til at stille om EU.
Hvad angår information, vil jeg gerne yderligere føje til, at Kommissionen om ikke længe gennem en særlig Eurobarometer-undersøgelse vil finde ud af, hvordan borgerne kan gøres mere interesserede i unionsborgerskabet og de dertil knyttede rettigheder. Denne undersøgelse kommer til at foregå under betegnelsen "Ti år med unionsborgerskabet", og dens resultater vil tjene som grundlag for den fremtidige informations- og kommunikationsindsats om unionsborgerskabet.
Kommissionen ønskede, at den tredje rapport skulle bære et aftryk af chartret om grundlæggende rettigheder, navnlig af chartrets kundgørelse i december 2000. Dette har - erkender jeg - medført en vis forsinkelse i fremlæggelsen af den tredje rapport, men jeg tror, at chartrets betydning til fulde begrundede det. Carlos Coelhos betænkning nævner, at chartret har sat unionsborgerskabet i centrum for EU's aktiviteter. Jeg er fuldstændig enig. Jeg er også enig i betænkningens opfordring til Konventet om Europas Fremtid til at afgøre, hvilken retskraft EU's charter om grundlæggende rettigheder skal have. Jeg mener, at den vigtigste debat i konventet og den, som kan få størst virkning med hensyn til at bringe borgerne tættere på EU's institutioner, ikke så meget er debatten om institutionerne, men nok snarere debatten om chartret om grundlæggende rettigheder, og om det skal være en del af traktaterne og have en juridisk bindende karakter.
Borgerne holder sig måske på afstand, når der diskuteres institutionelle spørgsmål, magtdeling mellem Unionens organer eller lovgivningsmæssige procedurer, men de er ganske givet interesserede, når det drejer sig om at vide, hvilke rettigheder de har, og hvordan Unionen bedst kan leve op til deres forventninger. Jeg håber derfor også, at Rådet vedtager Kommissionens forslag om en ny udformning af retten til fri bevægelighed for personer. Det er en god prøve til at vise, at en frihedsrettighed, der er en del af selve kernen i unionsborgerskabet, nyder samme status, hvad angår effektivitet og politisk værdighed, som den frie bevægelighed for varer, kapital og tjenesteydelser.
Jeg bemærker mig, mine damer og herrer, forslaget om, at medlemmerne af det kommende konvent skal træffe beslutning om, hvilken status chartret om grundlæggende rettigheder skal forlenes med. Da jeg ligesom min kollega Michel Barnier er en af Kommissionens repræsentanter i konventet, vil jeg ikke undlade at give min støtte til, at chartret får den stærke status, som De ønsker.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0255/2002) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om mulighed for offentlig deltagelse i forbindelse med udarbejdelse af visse planer og programmer på miljøområdet og om ændring af Rådets direktiv 85/337/EØF og 96/61/EF for så vidt angår offentlig deltagelse og adgang til klage og domstolsprøvelse (5475/2/2002 - C5-0227/2002 - 2000/0331(COD)) (Ordfører: Korhola).

Korhola (PPE-DE)
Hr formand, dette direktiv udgør anden søjle i den lovgivningsproces, der er iværksat for at ændre EU-lovgivningen, således at den bliver i overensstemmelse med Århus-konventionen. Første søjle vedrørte miljøinformationens gennemskuelighed og befinder sig i øjeblikket i forligsfasen. Vi afventer stadig Kommissionens forslag om den tredje søjle.
Angående første og anden søjle skal det påpeges, at Rådet har haft en meget positiv holdning, og at det under flere formandskaber efter min opfattelse har udvist et reelt engagement og betydelig velvilje. For så vidt angår dette direktiv, har Rådet også allerede godkendt mange elementer fra Parlamentets førstebehandling, og Parlamentet står nu over for at vedtage mange elementer fra den fælles holdning. Der er dog fortsat problemer, og det ser ud til, at direktivet først vil blive fastlagt endeligt efter en forligsprocedure.
Allerede den generelle tilgang er forskellig. Kommissionens forslag og Rådets fælles holdning er baseret på princippet om en hurtig udbedring, mens Parlamentet har ønsket en bredere løsning. Det står dog klart, at Parlamentet ikke har til hensigt at forsvare sine ændringsforslag ned til mindste detalje, men snarere ønsker at sikre, at der ikke forbliver grå zoner i EU-lovgivningen, hvor offentlig deltagelse ville være berettiget, men ikke er mulig.
Det kan ikke understreges nok, hvor stor betydning den betænkning, vi har foran os, har. Mod sædvane vil den få direkte betydning for alle borgere i EU's medlemsstater og kandidatlandene. Offentligheden vil nu få tilkendt den uvurderlige ret til at deltage i beslutningstagningen om miljøspørgsmål.
Der er også tale om et vigtigt redskab for miljøet, et redskab, som vil kunne forbedre kvaliteten af beslutningstagningen på miljøområdet betydeligt. Derfor bør dette redskab overvåges nøje. Det ville ikke tjene nogens interesse - og mindst af alt tjene miljøet - hvis dette redskab blev anvendt til at forsvare egoistiske hensyn, udøve politisk pression på vegne af oppositionsgrupper eller forårsage forsætlig skade.
Som ordfører har jeg været opmærksom på, at det redskab, der nu indføres, kan misbruges. Endvidere bør medlemsstaternes myndigheder være opmærksomme på de risici, der er forbundet med den nationale gennemførelse. Desuden er det alene ikke nok. Miljøorganisationerne bør også være opmærksomme på, at de har et stort ansvar for, at petitesser ikke får lov til at udhule værdien af de rettigheder, der indrømmes borgerne, og den særlige status, som organisationerne selv tildeles. Der er også problemet med Nimby- eller "ikke i min baggård"syndromet. Jeg har dog selv forsøgt at undgå dette ved i det omfang, det har været muligt for mig, at understrege, hvor vigtigt det er at sikre en debat om sagen og kvalificeret deltagelse. Modstand alene og egocentrisk forsvar af ens eget territorium er ikke tilstrækkeligt. Det redskab, der nu indføres, er for vigtigt, og de ressourcer, der afsættes hertil, for værdifulde.
Derfor ønsker jeg at forsvare borgerne ret til at deltage i beslutningstagningen på miljøområdet, og jeg er desuden rede til at bekæmpe enhver mulighed for at misbruge dette redskab. Jeg vil også minde om mit løsningsforslag, som Parlamentet afviste under førstebehandlingen, men som medlemsstaterne stadig kan overveje i forbindelse med direktivets gennemførelse på nationalt plan. Ifølge mit forslag skal offentligheden som helhed have ret til at tilkendegive sin mening, mens adgangen til domstolsprøvelse skal forbeholdes den del af offentligheden, en afgørelse får indvirkning på. Min løsning er usædvanlig, fordi den tilgodeser de borgere, som reelt er interesserede i at deltage, såvel som myndighederne og de ansvarlige for de relevante projekter. For det første vil myndighedernes arbejde blive lettere, hvis de ikke forudgående skal definere, hvem de berørte parter er, og samtidig vil sandsynligheden for at udelukke nogen, når parterne høres, falde bort. For det andet vil en oplagt klagemulighed for personer, der ønsker at bremse en sag, være, at den pågældende part ikke er blevet hørt. Frem for alt vil det dog betyde, at der bliver sat fokus på kvaliteten af deltagelsen, og at Nimby-syndromet får mindre betydning.
En ratificering af Århus-konventionen i EU kræver, at man foretager de nødvendige tilpasninger af EU-institutionernes arbejdsmetoder og procedurer. Derudover er det overordentligt vigtigt, at Kommissionen snarest muligt fremlægger et forslag om den tredje søjle vedrørende adgang til klage og domstolsprøvelse, eftersom den givet er den mest problematiske. Desværre har Kommissionen ikke været i stand til at overholde sine løfter om at forelægge en klar tids- og handlingsplan for de foranstaltninger, der skal træffes med henblik på ratificeringen.

Santini (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, vi er nu nået til andenbehandlingen af denne betænkning, som allerede har været genstand for en åbenhjertig og til tider også heftig debat mellem dem, der ønsker en fuldstændig inddragelse af borgerne i beslutningsfasen for bestemte strukturpolitikker, og dem, der i stedet går ind for en større margen for kompetencerne og selvbestemmelsen hos de politiske, tekniske og administrative institutioner, der skal udføre denne opgave. I sin holdning ved førstebehandlingen gjorde Rådet på en vis måde ordførerens forslag mindre omfangsrige, da de måske blev anset for at være for vidtgående og for åbne over for en demokratisk deltagelse, der kunne hæmme lovgivningsprocessen, eller - sådan som ordføreren selv lige sagde - som kunne give en risiko for overfortolkninger, autoritære fortolkninger eller misfortolkninger. Rådet har kort sagt til hensigt at give en høringsrolle - som ganske vist er vigtig, men ikke indebærer beslutningstagning - til borgernes organisationer og overlade det fuldstændigt til de lovgivere, der er valgt til at træffe beslutninger på baggrund af det civile samfunds input, at gøre dette, men med mulighed for at gøre undtagelser.
Ordføreren foreslår forskellige former for domstolsprøvelse, såfremt der er uoverensstemmelse mellem borgernes holdninger og den ansvarlige myndigheds beslutninger, ikke mindst når det gælder vigtige emner som sikkerhed, miljø og offentlig sundhed. Hvad angår kravet om at sikre medlemsstaterne en mulighed for at gøre undtagelser fra dette direktiv i nødstilfælde, er der til dette formål stillet et ændringsforslag, som muliggør denne løsning med fuld respekt for subsidiariteten og for særlige miljøforhold eller andre forhold i den forbindelse.
Når det gælder offentlighedens deltagelse, genfremsætter ordføreren nogle ændringsforslag, som Rådet allerede har forkastet, og det gør hun selvfølgelig i håbet om, at man tager borgernes og deres lovligt oprettede organisationers rolle i vedtagelsen af miljøbeslutninger op til fornyet overvejelse.
Mange af ændringsforslagene var blevet godkendt af Rådet, og i nogle af dem gentages nogle særligt vigtige - og jeg vil endda sige grundlæggende - principper. Lad os se på nogle af disse principper. For det første er der princippet om, at de nyttige informationer skal stilles til rådighed for offentligheden ved hjælp af elektroniske medier, som giver adgang til institutionernes dokumenter. For det andet skal offentligheden bl.a. have information om retten til at deltage i beslutningsprocessen på de måder og i den grad, det er muligt, sådan som vi kort var inde på før, og for det tredje skal offentligheden have ret til at fremsætte bemærkninger - også om indholdet - og give udtryk for sin holdning, uden at dette går ud over nogen beslutninger. De ansvarlige myndigheder har også en anden pligt, nemlig at gøre "en rimelig indsats" - sådan står der - "for at svare offentligheden individuelt eller kollektivt." Der er ligeledes pligt til - og denne gang er det en pligt, som vedrører medlemsstaterne - at vedtage nogle praktiske og konkrete bestemmelser for ankeprocedurerne og give offentligheden alle de nødvendige oplysninger om, hvordan den får adgang til disse procedurer, både de administrative og de retslige. Formålet hermed er at sikre borgerne, at de har mulighed for at få prøvet deres eventuelle afvigende holdning ved en domstol og indtil sidste instans - en holdning, som således afviger fra den kompetente myndigheds.
Dette begreb vil naturligvis kunne fortolkes forskelligt fra land til land alt afhængigt af den grad af demokrati, som muliggør offentlighedens deltagelse i de forskellige lande, og som ikke mindst beskytter de organisationer, offentligheden udøver sin deltagelsesret igennem. Der er to ting, som lader til at være særligt vigtige, og det er for det første muligheden for at bidrage til udarbejdelsen af retsakter og for det andet - i tilfælde af uenighed - muligheden for at benytte ankeprocedurerne indtil sidste instans. Her følger vi nøje grundfilosofien hos Voltaire, som sagde: "Jeg deler ikke jeres opfattelse, men jeg vil give mit liv for, at I kan forsvare den til det sidste." Hvis EU ikke lærer os om lov og ret, lærer det os i det mindste lidt filosofi.

González Álvarez (GUE/NGL).
Hr. formand, mandag blev en række andragender - hele 200 - for juli og august opført i protokollen fra mødets første time. Ifølge statistikkerne fra Ombudsmanden og Udvalget for Andragender vedrører 40% af disse andragender manglende overholdelse af Fællesskabets miljølovgivning.
Hr. formand, jeg er sikker på, at, hvis disse foranstaltninger for offentlig deltagelse i udarbejdelse af visse planer og programmer på miljøområdet reelt blev gennemført, og hvis vi virkelig overholdt direktivet om information af offentligheden, ville mange af disse andragender, der hver uge registreres i protokollen fra mødet, sandsynligvis ikke nå så langt, fordi det, vi ser i Udvalget for Andragender, som alle andragenderne indgives til, er, at offentligheden ikke blot nægtes deltagelse i miljøprogrammerne, men også til tider nægtes oplysninger, som informationsdirektivet skulle sikre dem.
Hr. formand, hvis det lykkes at få vedtaget ændringsforslagene fra andenbehandlingen, og hvis den tredje søjle om de retlige aspekter, som ordføreren omtalte, bliver gjort til genstand for forhandlinger i Parlamentet og fører til det ønskede resultat, vil vi kunne forkorte fortegnelsen over andragender til hvert eneste møde.

Hautala (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg lyttede til de forhandlinger, der netop har fundet sted her om EU-statsborgerskab, og det fremgik af i hvert fald den sidste del, som jeg havde lejlighed til at følge, at vi ofte fortolker begrebet statsborgerskab som noget forholdsvis abstrakt på denne måde, som noget, der tildeles ovenfra, måske, som noget, vi blot skal informere folket om. Jeg mener ikke at have hørt nogen omtale det faktum, at retten til at deltage i beslutningstagningen er et absolut afgørende aspekt af statsborgerskab.
I denne forbindelse er den betænkning, der er til forhandling, og som Eija-Riitta Korhola behændigt har ført fra udvalgsstadiet til plenarmødet, absolut uundværlig, idet det faktum, at EU er begyndt at implementere Århus-konventionen, viser, at der i Unionen er forståelse for, at vi kan begynde, i det mindste i miljøspørgsmål, og give vores borgere ret til at deltage. Fru González Álvarez gjorde også en meget vigtig iagttagelse, idet hun påpegede, at offentligheden ville indgive betydeligt færre klager over manglende overholdelses af fællesskabslovgivningen, hvis den havde ret til at deltage i beslutningstagningen lige fra de tidligste stadier, og det er netop det, denne betænkning handler om.
Det er af altafgørende betydning, at denne ret til medvirken finder bred anvendelse på alle berørte parter. I denne henseende er det vigtigt, at ændringsforslag 10 reelt vedtages. Det tvivler jeg ikke på, men det fastslås heri, at ikke-statslige organisationer også er omfattet af definitionen af berørte parter.
Jeg har med beklagelse bemærket, at det slutdokument, USA og gruppen af udviklingslande forelagde efter det netop afsluttede topmødet i Johannesburg om bæredygtig udvikling, ikke indeholdt nogen henvisning til princip 10 fra Rio-konferencen, som specifikt vedrører offentlighedens ret til deltagelse i beslutningstagningen på miljøområdet. Det er endnu vigtigere, at EU gennemfører Århus-konventionen snarest. Vi vil nu drøfte konventionens anden del, som vedrører retten til deltagelse i beslutningstagningen.
Ifølge ordføreren kan retten til deltagelse misbruges. Desværre lægges der alt for stor vægt på spørgsmålet om misbrug. Når offentligheden reelt begynder at udnytte de rettigheder, den har, er de, der ikke reelt bekymrer sig om offentlighedens mening, meget hurtige til at påstå, at disse rettigheder misbruges. Jeg mener, at når man tildeler folk retten til at deltage, vil de også udnytte den ansvarligt og eventuelt få tildelt endnu mere vidtrækkende borgerrettigheder, uden at det falder dem ind at forstyrre eller terrorisere beslutningsprocessen. Der er måske især tale om en ubegrundet frygt fra beslutningstagernes side.

Bernié (EDD).
Hr. formand, i maj 2000 støttede vi forslaget om offentlig adgang til miljøoplysninger. I dag støtter vi et forslag om offentlig deltagelse i forbindelse med udarbejdelse af miljøprogrammer. Målet er det samme, nemlig at gøre de pågældende afgørelser mere gennemsigtige og give de berørte borgere mulighed for at optræde som part i retssager. Vi bør imidlertid undgå, at bekostelige undersøgelser hindrer adgangen til domstolsprøvelse.
Efter vores opfattelse bør direktivets rækkevidde fastsættes, så det ligger på linje med det i ændringsforslag 3 anførte. Her hedder det, at "effektiv offentlig deltagelse i beslutningsprocessen giver offentligheden mulighed for at fremsætte udtalelser og give udtryk for betænkeligheder, som kan være relevante for beslutningerne, og som beslutningstageren kan tage hensyn til, således at ansvarlighed og gennemsigtighed i beslutningsprocessen fremmes, og offentlighedens støtte til beslutningerne øges." Endvidere bør medlemsstaterne i overensstemmelse med national lovgivning kunne sikre, at programmer, som vedrører nationale forsvarsanliggender, ikke er omfattet af disse bestemmelser.
Endvidere er visse af de ændringsforslag, der blev vedtaget af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, ikke acceptable i den nuværende form. Videregivelse af oplysninger til offentligheden om beslutningstagningen er efter min opfattelse et anliggende, som henhører under det foreningsretlige område. At tale om generel deltagelse i forbindelse med alle fællesskabsretlige anliggender forekommer utopisk. Vi vil i givet fald hurtigt opleve en markant stigning i antallet af tvistemålssager. Sådanne sager bør være forbeholdt direktiver som eksempelvis Seveso-direktivet eller Natura 2000-direktivet. I det konkrete tilfælde blev de lodsejere, som er berørt af zoneinddelingerne, end ikke hørt. Begrebet offentlighed bør også præciseres. Der opereres med et bredt begreb, som favner vidt, fra fysiske personer til foreninger, og et mere målrettet begreb, som omfatter den berørte offentlighed. Efter min opfattelse bør begrebet kun omfatte den berørte offentlighed. Direktivet indrømmer imidlertid også ngo'er, som arbejder for beskyttelse af miljøet, interesser i denne sammenhæng, hvilket udvider indsatsområdet betragteligt til skade for det offentliges særlige rettigheder.

Vitorino
Hr. formand, min kollega fru Wallström deltager i det globale topmøde om bæredygtig udvikling. Jeg har derfor den ære at deltage i denne forhandling på hendes vegne.
Det første møde mellem parterne i Århus-konventionen om adgang til oplysninger, offentlighedens medvirken og klageadgang på miljøområdet finder sted i slutningen af oktober. Fællesskabet vil endnu ikke være i stand til at deltage som en af konventionens parter. Vi kan imidlertid vise, at vi tager vores forpligtelser alvorligt og gør fremskridt med hensyn til at vedtage lovgivning, der gennemfører konventionen.
Denne fælles holdning vedrører konventionens anden søjle, offentlighedens medvirken i miljømæssige beslutninger. Anden relevant fællesskabslovgivning inkorporerer allerede principperne i Århus-konventionen vedrørende offentlighedens medvirken, og den fælles holdning om adgang til miljøoplysninger er under overvejelse.
Kommissionen fremsætter de øvrige forslag, først og fremmest om klageadgang og anvendelsen af konventionen i Fællesskabets institutioner, inden årets udgang.
Den nuværende fælles holdning danner med en enkelt undtagelse et godt grundlag for en snarlig vedtagelse af direktivet om offentlighedens medvirken. Kommissionen glæder sig over, at ordføreren og Udvalget om Miljø, Sundhed og Forbrugerpolitik som helhed deler denne positive holdning og også støtter Kommissionens holdning til det udestående spørgsmål.
Med hensyn til de vigtigste ændringsforslag, der skal til afstemning i morgen, er Kommissionens holdning som følger:
Først er der spørgsmålet om offentlighedens medvirken ved opdatering af tilladelser i henhold til IPPC-direktivet. Jeg vil begynde med den undtagelse, hvor Kommissionen ikke er tilfreds med den fælles holdning. I henhold til Århus-konventionen kræves offentlighedens medvirken generelt ikke blot ved udstedelsen, men også ved opdatering af tilladelser til de omfattede aktiviteter. Det blev der taget højde for i Kommissionens forslag vedrørende tilladelser i henhold til IPPC-direktivet, hvor sådanne opdateringer spiller en central rolle.
Den fælles holdning har i det store og hele begrænset dette krav, og ordlyden lader det i høj grad være op til medlemsstaterne og de relevante myndigheder, som er ansvarlige for at opdatere tilladelserne. Dette vil medføre vidt forskellig praksis og juridisk usikkerhed og kan potentielt betyde, at offentlighedens medvirken kun er mulig i få tilfælde, hvor tilladelser opdateres frem for at være reglen.
Ændringsforslag 15 kræver offentlighedens medvirken ved de mest relevante opdateringer af tilladelser, det vil sige dem, der er omfattet af IPPC-direktivets artikel 13. Mens Kommissionens forslag omfattede opdateringer af tilladelser som sådan, er ændringsforslaget i tråd med Århus-konventionens artikel 6, stk. 10, som tillader, at reglerne om offentlighedens medvirken gælder for opdateringer, hvor det er relevant.
Kommissionen opfatter offentlighedens medvirken ved opdateringer af tilladelser, der er omfattet af artikel 13, som passende. Ordlyden i den fælles holdning angiver ikke, hvor offentlighedens medvirken anses for passende, hvorved det helt og holdent bliver noget, medlemsstaterne afgør. Derfor støtter Kommissionen fuldt ud ændringsforslag 15.
Med hensyn til udvidelsen af bestemmelserne om offentlighedens medvirken til at omfatte andre dele af Fællesskabets lovgivning, planer og programmer, som kan have væsentlig indflydelse på miljøet, indeholder ændringsforslag 18 forslag til en væsentlig udvidelse af dækningsområdet for artikel 2 til at omfatte andre dele af Fællesskabets lovgivning, planer og programmer, som kan have en væsentlig indvirkning på miljøet eller sundheden. Kommissionen kan ikke acceptere dette ændringsforslag, og den kan heller ikke acceptere de beslægtede ændringsforslag 1, 2 og 6 til betragtningerne af følgende årsager. I det omfang, ordlyden henviser til offentlighedens medvirken i udarbejdelsen af Fællesskabets lovgivning, er det nuværende direktiv ikke det rigtige juridiske instrument. Desuden omtales offentlighedens deltagelse i udarbejdelsen af lovgivning som "blød" lovgivning i Århus-konventionen.
Hvad angår planer og programmer, afviger ændringsforslaget væsentligt fra den oprindelige tilgang med at dække klart identificerede planer og programmer på miljøområdet. Det giver ikke tilstrækkelig juridisk sikkerhed med hensyn til, hvilke planer og programmer der er omfattet, og medfører overlap mellem forskellige dele af lovgivningen.
Når det gælder planer og programmer i andre sektorer, der sandsynligvis kan have væsentlig betydning for miljøet, inkorporerer direktiv 2001/42/EF om strategisk miljøvurdering allerede særdeles relevante tiltag. Dette direktiv giver mulighed for en miljømæssig vurdering af relevante planer og programmer i integrationssektorerne. Som led i vurderingen finder offentlighedens medvirken sted i overensstemmelse med Århus-konventionen.
Så er der spørgsmålet om klageadgang. Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 10, der giver klageadgang i forbindelse med planer og programmer, der er omfattet af direktivet, eller ændringsforslag 5 om de tilhørende betragtninger.
Århus-konventionens artikel 9, stk. 2, kræver eksplicit klageadgang i forbindelse med projekter, som kan have en væsentlig indvirkning på miljøet. Dette tager den fælles holdning højde for.
I relation til planer og programmer kræves der ikke eksplicit klageadgang. Det ville også være inkonsekvent at have det for visse planer og programmer, når der ikke er klageadgang, når det gælder dem, der er omfattet af direktivet om strategisk miljøvurdering.
Kommissionen er dog ved at udarbejde et lovforslag om klageadgang, der fuldt ud skal gennemføre Århus-konventionens tredje søjle. Inden for rammerne af det forslag kan indholdet af ændringsforslag 10 mere passende tages op på horisontalt plan.
Hvad angår de ændringsforslag, som vedrører information om resultaterne af offentlighedens medvirken og praktiske oplysninger vedrørende administrativ og juridisk klageadgang, vil Kommissionen godt pointere, at bestemmelserne om offentlighedens medvirken skal være praktisable, så de let kan gennemføres i medlemsstaternes forskellige administrative systemer.
Ændringsforslag 7, 13, 14 og 16 kræver, at den relevante myndighed gør en rimelig indsats for at give offentligheden et svar og sikre, at de oplysninger, der gives om beslutningerne, indeholder praktiske retningslinjer om proceduren for indgivelse af klage. Den fælles holdning indeholder allerede en forpligtelse til at orientere offentligheden om den endelige beslutning og de tilgrundliggende årsager og overvejelser og giver mulighed for, at der stilles passende information til rådighed om klageprocedurerne. Yderligere krav hertil ville udgøre en uforholdsmæssig administrative byrde og hindre offentlighedens effektive medvirken. Derfor kan Kommissionen ikke acceptere disse ændringsforslag.
Kort sagt: Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 15 og 19. Ændringsforslag 3, 4, 11 og 12 kan i princippet accepteres. Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 1, 2, 5-10, 13, 14 og 16-18.
Afslutningsvis vil jeg godt understrege, at det er i vores fælles interesse, og til gavn for alle Europas borgere, at dette direktiv hurtigt træder i kraft, så offentlighedens medvirken kan blive fuldt ud integreret i den administrative praksis.

Formanden.
Tak hr. Vitorino.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 22.55)

