Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Sturdy
Fru formand, jeg tager ordet angående en sag, der er af stor betydning for alle i Europa-Parlamentet. I går eftermiddags havde vi besøg af Kommissionen, der som sædvanlig besvarede spørgsmål. Hr. Provan som formand havde et større problem, fordi hr. Byrne brugte 29 minutter til at besvare spørgsmålene. Det er særlig vigtigt for Europa-Parlamentet, at vi får mulighed for at stille spørgsmål til kommissærerne, og det er efter min mening latterligt, at en kommissær bruger 29 minutter til at besvare spørgsmål. Jeg mener, at han var særlig nervøs over at skulle besvare et spørgsmål, som jeg ved, at et antal kolleger - ikke jeg - ønskede at stille til ham om, hvorfor han ikke havde truffet foreløbige foranstaltninger mod franskmændene angående oksekød.
Bortset fra det mener jeg, at ligegyldig hvem der har forsædet, bør vedkommende, hvis vi igen får en situation, hvor en kommissær blot bruger hele sin tid på selv at tale, have beføjelser til at stoppe kommissæren eller få ham til at forkorte sine svar.

Formanden
Tak, hr. Sturdy. Jeg giver ordet videre til hr. Provan og vil gerne i denne forbindelse sige, at hr. Provan styrede en lidt vanskelig situation flot i betragtning af den meget korte tid, vi havde til rådighed. Efter min mening er en halv time til meddelelser af så stor vigtighed som denne virkelig meget kort tid. Jeg synes, vi burde overveje at forlænge denne taletid.

Provan
Fru formand, jeg er glad for, at dette spørgsmål er blevet rejst, men jeg havde tænkt mig at tage det op i Præsidiet, hvilket er det korrekte. Måske bør vi have en drøftelse i Præsidiet af, hvordan vi kan få struktureret denne form for debat ordentligt i fremtiden.
Det var ikke tilfredsstillende i går. Vi overskred tiden med fem minutter. Som hr. Sturdy har sagt, talte kommissæren i 29 minutter, og medlemmerne havde kun seks minutter til at stille spørgsmål. Det var en latterlig situation, og vi må forsøge at råde bod på den.

Formanden
Ja, hr. Provan, det tager vi op på det næste møde i Præsidiet.

Roth-Behrendt
Fru formand, undskyld, jeg tager sjældent ordet i sådan en situation, men jeg gør det nu for at rette en appel til os selv. For selvom jeg sætter stor pris på hr. Sturdy, så mener jeg ikke, at hans klage over for hr. Byrne er helt fair, for vi har trods alt bedt hr. Byrne om at præsentere hvidbogen om fødevaresikkerhed. Det er et meget komplekst værk, som man ikke kan nå at diskutere på 10 minutter. Hr. Byrne har brugt 15 eller 17 minutter, og så har nogle af os stillet spørgsmål, som nogle gange også var længere end et minut. Jeg brugte mindre end et minut, det gjorde andre ikke. Det er op til os at sørge for, at der ikke kun afsættes et halvt minut til Kommissionens stillingtagen, men en time, og at vi så også har tid nok til at diskutere den.
Det, hr. Provan har sagt, er jo rigtigt. Jeg var her i salen i går fra kl. 15.00, og vi, Parlamentet, satte oliekatastrofen Erika på dagsordenen, og vi, Parlamentet, satte stormene i Europa på dagsordenen. Alt dette har under næstformændene Colom og Provan ført til, at vi alle talte længere. Europa-Parlamentet er selv skyld i, at vi overskred den afsatte tid. Næstformændene har haft det vanskeligt, og jeg synes, det er unfair, at vi angriber kommissæren for dette, for hr. Byrne ventede og led også under det. Vi må selv ændre dagsordenen og være noget mere disciplinerede!

Formanden
Tak, fru Roth-Behrendt, De bekræfter mig i min fornemmelse af, at der i virkeligheden burde have været afsat en god times tid til en sådan debat. Det tror jeg, vi vil huske i fremtiden.

Terrón i Cusí
Fru formand, i eftermiddag skal vi have den årlige forhandling om oprettelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det er opført på dagsordenen som spørgsmål til Rådet. I virkeligheden tjener det mundtlige spørgsmål til at indlede den forhandling, der er er nævnt i fjerde afsnit af artikel 2 i traktaten.
Jeg vil bede formandskabet om at sikre, at Rådet, som ikke har besvaret disse spørgsmål skriftligt, først besvarer spørgsmålene fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender for dernæst at tage fat på den forhandling, der er nævnt i unionstraktaten, på en mere effektiv måde.

Formanden
Tak, fru Terrón i Cusí. Det vil vi naturligvis diskutere med Rådet.
Vi har bevæget os lidt uden for rammerne for vedtagelse af protokollen. Er der andre indsigelser til denne?

Howitt
Fru formand, angående punkt 21 på dagsordenen vil jeg anmode Dem om at bemærke, hvad jeg betragter som en klar overtrædelse af reglerne med hensyn til mit spørgsmål nr. 66 i aftes. Det drejer sig om etikettering med en forkert sprogbrug og forvirrende typografi og farver af Nestlé-dåser med modermælkserstatning fremstillet i Den Europæiske Union, hvilket er en klar overtrædelse af EU-direktiv 92/52 om babymad. Det blev først indberettet 5. oktober sidste år og var stadig på hylderne i Islamabad i Pakistan i går, da jeg undersøgte sagen.
Jeg ved, at De ikke kan kommentere selve sagens substans, men Kommissionen påtager sig i sit svar ikke ansvaret for gennemførelsen af direktivet, da den ikke har fremlagt en årsrapport, sådan som det kræves, og har undladt at foretage sig noget i anledning af tidligere modtagne klager - se mit spørgsmål 2283/99.
Jeg vil anmode Dem om at skrive til Kommissionen og bede den om at leve op til sit ansvar på Europa-Parlamentets vegne og på vegne af mødrene til de 82 børn ud af hver 1.000, der dør som spæde i Pakistan, og for hvem anvendelsen af forkert ernæring blandet med vand, der ikke er sikkert, er livsfarlig.

Formanden
De har helt ret, hr. Howitt. Ikke blot vil Deres indlæg blive indskrevet i protokollen for i dag, men jeg vil endvidere skrive til Kommissionen i den ånd, som De ønsker.
(Protokollen godkendtes)

Det portugisiske formandskabs handlingsprogram, herunder situationen i Angola
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets redegørelse for det portugisiske formandskabs handlingsprogram, herunder situationen i Angola.

Gama
Fru formand, ærede medlemmer, det er mig en stor fornøjelse at stå her i Europa-Parlamentet for at præsentere det portugisiske formandskabs handlingsprogram for det første halvår af år 2000. De kender allerede programmets ordlyd, af hvilken årsag jeg vil begrænse mig til at fremhæve nogle af dets væsentligste punkter.
Jeg vil gerne indlede med at sige, at Portugal er af den opfattelse, at formandskabets virksomhed skal præges ikke blot af effektivitet i ministerrådssammenhæng, men også af viljen til det bedst mulige samarbejde med alle Fællesskabets institutioner og organer ligesom af en stadig åbenhed omkring formandskabets handlinger over for den europæiske offentlighed. Forholdet mellem det portugisiske formandskab og Europa-Parlamentet fortjener særlig opmærksomhed på grund af dets specifikke rolle inden for Fællesskabets institutioner, og fordi det besidder en legitimitet, der grunder sig på det direkte valg, som borgerne i de forskellige medlemsstater har truffet. Det er det første budskab, som jeg her gerne vil overbringe, knyttet til forsikringen om, at det portugisiske formandskab hele tiden vil være parat til at redegøre for dets virksomhed og til et altomfattende og åbenhjertigt samarbejde med Parlamentet.
Fru formand, ærede medlemmer, Europa står i dag over for at skulle træffe afgørende beslutninger, hvad angår den måde, som det skal organiseres på politisk og økonomisk, og hvad angår dets plads i verden i forhold til de nye udfordringer, som det skal tage op. Opgaven med at skabe stabilitet og udvikling overalt på vores kontinent, og som udgør den nuværende europæiske generations store politiske mål, tvinger os til at træffe nogle valg, der vil få følger for, hvordan EU vil tage sig ud i fremtiden. I de forgangne år har vi formået at skabe meget betydelige fremskridt med hensyn til det indre marked og med at realisere det ambitiøse projekt, som det er at skabe en fælles mønt. Vi skal nu gå videre i og med, at vi skal sørge for, at de landvindinger, som vi har opnået på disse områder, følges op af en tilsvarende udvikling på andre politikområder, så den sammenhængende proces, der modsvarer den europæiske befolknings grundlæggende bestræbelser og ønsker, kan tilføres større styrke. Hvis vi ikke formår effektivt og overbevisende at benytte os af de redskaber, som står til vores rådighed, nemlig det Europa, som vi allerede har evnet at skabe, så er det indlysende, at det ikke vil kunne lade sig gøre at få vores borgere til at acceptere opbygningen af mere Europa.
Det portugisiske formandskab vil bestræbe sig på, at den europæiske sociale model fremover kommer til at udvikles sådan, at den lader sig forene med opretholdelse af EU's evne til at ligge konkurrencemæssigt i spidsen på verdensplan. For at støtte konkretiseringen af denne målsætning vil vi i marts måned lade afholde et ekstraordinært Europæisk Råd, der skal dreje sig om beskæftigelse, økonomiske reformer og social sammenhørighed og fremme af et fornyelsens og vidensbaseret Europa.
Nogle af de ærede medlemmer vil nok spørge, hvad vi vil opnå med det initiativ. Mon det bidrager med noget nyt i forhold til det, der allerede er blevet gjort? Vil Portugal sætte en ny række foranstaltninger i gang, der skal slutte sig til dem, der blev besluttet i Luxembourg, Cardiff og Köln? Spørgsmålet er helt rimeligt, og en del af svaret har De allerede foran Dem i det dokument, som den portugisiske premierminister lod udsende for to dage siden. Det er vores hensigt med dette arbejdsprojekt at skabe en bedre samordning, en bedre forbindelse mellem de igangværende tiltag, men samtidig også at tilføje en ny dimension. Vi må arbejde for, at Europa får et nyt afsæt, så det inden for de næste 10 år bliver det økonomisk mest aktive og dynamiske område i verden. Til det formål er det vigtigt at den europæiske økonomi får skærpet alle de redskaber, som står til dens rådighed, og især, at den ikke falder bagud i den afgørende kamp om konkurrencedygtighed. Efter vores opfattelse drejer denne kamp sig i dag også om at demokratisere informations- og videnssamfundet i Europa, så den afstand, der på dette felt adskiller det fra dets konkurrenter i den globaliserede økonomi, bliver drastisk formindsket. Det er dette ønske om modernisering, fornyelse og mobilisering af nye ressourcer, som vi agter at fremføre på Det Europæiske Råd i Lissabon. Vi satser på, at alle medvirker, Europa-Parlamentet, arbejdsmarkedets parter og andre dele af samfundslivet og selvfølgelig også medlemsstaternes regeringer, til at nå dette afgørende mål.
Fru formand, ærede medlemmer, den politiske deling af det europæiske kontinent ophørte for nogle år siden. Europas forening er nu blevet det strategiske mål, som EU helhjertet må påtage sig, og som det ikke må tøve over for. I flere årtier fik de befolkninger, der ikke frit kunne give udtryk for deres vilje, at vide, at der i denne del af Europa var ved at blive bygget en model med frihed og fremskridt op, som vi gerne så alle tage del i. Nu er timen kommet til at vise, at vi lever op til vores ord. EU's udvidelse og alle de bindende aftaler, som vi ønsker at træffe med andre lande på kontinentet, går i samme retning, nemlig at sikre hele området den stabilitet og udvikling, der kan give alle Europas lande en fremtid med fred og fremskridt.
Det portugisiske formandskab står med den vigtige opgave at videreføre de udvidelsesforhandlinger, der begyndte i 98, på grundlag af strenge tekniske kriterier og en objektiv meritvurdering af de enkelte ansøgere. Det er vores hensigt at tage fat på så mange dele som muligt af forhandlingerne med disse lande i en hurtig og effektiv procedure ud fra de forslag, som Kommissionen har fremlagt. Vi vil ligeledes energisk bestræbe os på, at de ansøgerlande, der nu indleder forhandlinger, får mulighed for at vinde den tid ind, der måske er gået tabt, men dog uden at dette på nogen måde skal interferere med de forhandlinger, der allerede er i gang. Tyrkiets særlige situation vil fortjene en specifik opmærksomhed fra vores side, hvor der tages hensyn til de særlige forhold, der gør sig gældende, og behovet for at kunne indfri de forventninger, som dette i verdenssammenhæng så betydningsfulde land nærer om en tættere tilknytning til EU. Udvidelsen er således en europæisk målsætning, som det portugisiske formandskab ikke vil søge at vige uden om, men tværtimod vil søge at give en yderligere fremdrift.
For at udvidelsen skal kunne finde sted, anser EU det for uundgåeligt, at der gennemføres en reform af dets institutioner, der gør dem mere demokratiske, effektive og gennemsigtige. Nogle af disse reformer kan i form af forbedrede arbejdsmetoder gennemføres uden traktatændringer. Andre reformer kræver en revision af traktaterne, hvilket vil blive genstand for en regeringskonference, som vi indleder om nogle uger med henblik på, at dette mål nås inden årets udgang. Det er en opgave, som alle anerkender er vanskelig og ømtålelig, fordi den hænger tæt sammen med beslutningstagningen i EU. Det er vores hensigt at tage hul på denne opgave på en måde, der på én gang forener ambition og realisme, det vil sige på en måde, der lader os gå så langt, som det er muligt og nødvendigt inden for en ramme, der sikrer, at de resultater, som bliver nået, kan få medlemsstaternes tilslutning inden udgangen af år 2000. Denne frist hænger, som alle ved, sammen med det forhold, at en diskussion ud over dette tidspunkt vil kunne medføre forsinkelser i udvidelsesprocessen, hvilket uundgåeligt vil få negative politiske følger, som man bør tage i betragtning.
Vi er klar over, at vi med denne reform måske ikke vil kunne leve op alles forventninger, og vi anerkender det legitime ønske, som mange i Europa-Parlamentet nærer om at gå længere endnu. Jeg kan forsikre om, at det portugisiske formandskab på grundlag af det mandat, som det blev tildelt i Helsinki, vil gøre alt for, at denne konference munder ud i en række punkter, der kan udgøre en solid reform, men selvom jeg fremsætter dette løfte, kan jeg naturligvis ikke garantere mirakler, og jeg kan især ikke love, at medlemsstaternes samlede vilje vil komme til at svare til de forventninger og ønsker, som de ærede medlemmer måtte have.
Det er dét sandhedens og åbenhjertighedens sprog, som jeg benytter her i dag for ikke at skabe nogen illusioner. I denne sammenhæng vil jeg gerne nævne yderligere en sag, som ligger det portugisiske formandskab på sinde, eller som rettere sagt altid har ligget mit land på sinde, også før vi overtog formandskabet, nemlig hvordan Europa-Parlamentet er repræsenteret på regeringskonferencen. Med hensyn til dette spørgsmål, hvis følsomhed vi også er klar over, er det vores agt, om end vi dermed ikke strikt lever op til beslutningerne i Helsinki, at inddrage Europa-Parlamentet så meget, som det overhovedet kan lade sig gøre. Hvad enten det er inden for den formelle ramme, som blev fastlagt i disse beslutninger, eller det sker på de mere uformelle måder, som Parlamentet måtte finde passende, kan det regne med formandskabets samarbejde. Selvom man må anerkende, at vi har at gøre med en repræsentationsmodel, der har forbedret den status, som Europa-Parlamentet blev tildelt i Amsterdam-traktaten, mener vi, at vi skal arbejde på at skabe et klima af tillid og effektivt samarbejde mellem Rådet og Parlamentet. I den forbindelse har jeg haft anledning til at meddele formanden for Europa-Parlamentet, at formandskabet agter at indlede regeringskonferencen med et særligt ministermøde sideløbende med Rådet (almindelige anliggender) i februar, således som det blev besluttet i Helsinki. Der vil således ved indledningen til hver ministerkonference blive lejlighed til at udveksle synspunkter med Europa-Parlamentets formand og to af dets repræsentanter.
Derudover vil dette organ have to observatører ved alle forberedelsesgruppens møder, der ledes af statssekretæren for europæiske anliggender. Jeg tilføjede i nævnte brev, at formandskabet bestræber sig på at sikre, at Europa-Parlamentet virkelig kan deltage i debatten om regeringskonferencens dagsorden. Vi er åbne over for at deltage i hvilke som helst andre typer af samarbejde, som Parlamentet under hensyntagen til Helsinki-mødets konklusioner måtte finde passende. Jeg vil gerne forsikre Dem om, at De kan regne med os, hvad angår denne fælles indsats.
Fru formand, ærede medlemmer, EU kan kun hævde sin rolle i verden og forsvare sine principper og sine interesser, hvis vi formår at gøre Europas stemme troværdig, hvis vi formår effektivt at imødegå de kriser, som opstår i strategiske sammenhænge, som vi ikke kan ignorere. Således har krisen i Kosovo nok uanset, hvordan vi fortolker den, for os alle været - og vil blive ved med at være det - en lære, som vi skal drage de nødvendige konsekvenser af. Jeg mener, at det nu endnu mere end før er blevet tydeligt, at Europa er nødt til at råde over egne midler til effektivt og i tide at kunne gribe ind i kriser og kunne udføre operationer til sikring af stabilitet og fred i områder, der er vitale for vores fælles sikkerhed.
Det Europæiske Råd i Helsinki pålagde det portugisiske formandskab den opgave at udarbejde nye sikkerheds- og forsvarsredskaber i den europæiske sammenhæng, forenelige dels med de forpligtelser, som nogle af os har inden for NATO, dels med den specifikke situation, som gælder for nogle af EU's medlemslande. Vi skal herudover sikre, at denne model er fuldt ud forenelig med vores NATO-partneres interesser såvel på europæisk plan som i den transatlantiske sammenhæng.
I løbet af disse seks måneder vil vi afprøve den fælles vilje til samarbejde på dette felt, og vi vil forsøge at skabe en model, som kan godtages på baggrund af de forskellige holdninger og interesser, der gør sig gældende. Det er som bekendt en vanskelig opgave, men vi mener, at det er en udfordring af allerstørste betydning for troværdighedan af EU's indsats udadtil, og vi vil derfor udnytte de muligheder, som det giver, at vi på én gang har formandskabet for EU og for Vestunionen.
Netop hvad angår EU's relationer til omverdenen, vil jeg gerne, fru formand, ærede medlemmer, uddybe mit indlæg her med nogle betragtninger og fremhæve nogle supplerende punkter af det portugisiske formandskabs arbejdsprogram.
Vi mener, at de europæiske bestræbelser på at skabe solide og handlingsdygtige institutioner indadtil altid må foregå parallelt med en stor opmærksomhed om, hvad der sker udenfor. Det har altid været til fordel for Europa, når det har forstået at forholde sig åbent og aktivt udadtil, når det ikke har vendt sig indad for at undgå at tage de udfordringer op, som verden omkring har stillet det over for. Vi er nødt til nu at møde denne verden ansigt til ansigt og være til stede i den på en aktiv måde. Af denne årsag er det vores formandskabs hensigt at tage en række initiativer, der kan fremme og styrke Europas tilstedeværelse i verden, både ved at videreføre de allerede eksisterende, traditionelle forbindelser og ved at udvikle nye forbindelser på områder, som vi mener bør indtage en central plads på den europæiske dagsorden.
Der skal naturligvis være særlig opmærksomhed omkring situationen på Balkan og forholdet til Rusland og Ukraine, specielt med hensyn til de steder, der præges af spænding i dette område så nær ved EU selv. Vil vil også gerne sikre, at Middelhavsområdet står højt på vores dagsorden, af hvilken grund vi tager en række initiativer under Barcelona-proceduren, og vi vil sørge for, at EU er synligt til stede i fredsprocessen i Mellemøsten. Et første og vigtigt skridt er blevet taget i form af den rundrejse, som jeg netop har gennemført i regionen, hvor jeg ledsaget af EU's udenrigspolitiske repræsentant og af Kommissionen besøgte Syrien, Israel, Palæstina, Jordan, Egypten og Libanon.
Det er fortsat vores hensigt at videreudvikle en altomfattende politisk dialog med hele Afrika og at arbejde på, at forhandlingerne inden for Lomé-konventionen får et tilfredsstillende resultat.
Latinamerika fortjener en særlig plads, hvad angår de eksterne forbindelser, på grund af den stigende betydning, som dette område har for Europa, og de komplementære interesser, som i dag knytter os til den del af verden.
Den transatlantiske dialog med USA og Canada vil ligeledes indtage en vigtig plads på vores dagsorden, dels på baggrund af vores fælles deltagelse i de euroatlantiske institutioner, dels ikke mindst i sammenhæng med vores bestræbelser på en snarlig genoptagelse af samtalerne inden for Verdenshandelsorganisationen.
Mange andre initiativer, navnlig med hensyn til de multilaterale sammenhænge og den bilaterale politiske dialog, kunne nævnes. Jeg vil dog begrænse mig til at pege på den nyhed, som ligger i gennemførelsen af et topmøde med Indien og ministermøder med Australien og New Zealand.
Fru formand, ærede medlemmer, jeg vil ikke gøre mit indlæg meget længere, så der også bliver tid til spørgsmål, som jeg vil besvare med den største fornøjelse. Jeg slutter imidlertid ikke uden at nævne to meget vigtige sagsområder, som vi vil prioritere i vores arbejde, og et spørgsmål, som direkte vedrører Europa-Parlamentets virksomhed. Det første angår de retlige og indre anliggender, et område, der efter Amsterdam højst sandsynligt må være blandt de mest lovende, hvad angår udvidelse af EU's virkefelt. Her afventer vi konkrete forslag fra Kommissionen, som kan omsætte tankerne om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed til realiteter, og som kan leve op til de forventninger, der stilles af borgerne til det europæiske projekt på dette punkt.
Det andet spørgsmål vedrører fødevaresikkerheden. Vi befinder os i øjeblikket i en særdeles prekær situation i EU, hvor der er skabt et klima af mistillid, der har har fået følger på det interne marked, og som også afspejles negativt i forhold til forbrugernes sikkerhed, ligesom det har påvirket vores eksterne forbindelser. Vi mener, at denne tendens skal vendes. Dertil er det afgørende, at vi på EU-plan formår at skabe harmoniserede rammer omkring vores samarbejde, ikke mindst ved oprettelse af en instans, der kan fungere som formidler af de forskellige nationale forhold. De idéer, som Kommissionen for nylig har fremlagt i sin hvidbog, vil blive viderebehandlet under det portugisiske formandskab, navnlig i form af en redegørelse til fremlæggelse på Rådet i Feira i juni måned.
Til slut vil jeg gerne understrege, at det portugisiske formandskab vil se på spørgsmålet om den status, som tilkommer Europa-Parlamentets medlemmer og medarbejdere, da vi mener, at dette spørgsmål skal behandles på en måde, som står i forhold til værdigheden af de hverv, som de, der er tilknyttet denne institution, udøver. Vi vil gøre vores bedste for i dialog med Parlamentet og ved fælles indsats i Rådet at nå frem til en rimelig og retfærdig løsning i denne sag.
Disse var, fru formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, de væsentligste budskaber, som jeg gerne ville overbringe på den portugisiske regerings vegne nu, hvor det portugisiske formandskab for EU indledes. Jeg står naturligvis til Deres fulde rådighed med de yderligere oplysninger, som De måtte ønske. Jeg takker Dem for Deres opmærksomhed.
(Vedvarende bifald)

Formanden
Jeg vil gerne takke formanden for Rådet for dette indlæg og giver straks ordet videre til hr. kommissær Patten på vegne af Kommissionen.

Patten
Jeg takker hr. Gama for hans yderst tankevækkende og grundige indlæg. Jeg er glad for, at hans besøg i Mellemøsten gik så godt. Jeg er kun ked af, at jeg ikke kunne være sammen med ham, fordi jeg på daværende tidspunkt forsøgte at nå frem til Thessaloniki til genopbygningskontorets første møde. Men jeg må understrege ordet "forsøgte", da jeg tilbragte det meste af mandagen i lufthavnen i München.
Jeg vil ikke komme med noget langt indlæg i dag, ikke mindst fordi jeg ikke vil foregribe den tale, som hr. Prodi vil holde her i næste måned. Denne tale vil ikke blot dække det næste halve år, men de næste fem år.
Lad mig imidlertid tilslutte mig formandskabet og sige, at Kommissionen naturligvis fortsat vil lægge stor vægt på sit ansvar over for Europa-Parlamentet. Vi støtter også formandskabets bestræbelser på at gøre Ministerrådet mere effektivt. Som Kommission er vi allerede i gang med en større reformbestræbelse, som vi skal drøfte med Europa-Parlamentet i løbet af de nærmeste måneder. Men i dag vil jeg først og fremmest koncentrere mine bemærkninger om spørgsmål, der falder inden for mit område som kommissær for eksterne forbindelser.
Formandskabet vil have bredere interesser. Det skal styre første fase af regeringskonferencen. Det skal også følge op på de mange forpligtelser, Det Europæiske Råd i Helsinki og Tampere påtog sig. F.eks. begynder der til februar formelle forhandlinger med de seks ansøgerlande, der for nylig er godkendt. Samtidig må rytmen i forhandlingerne med de andre ansøgerlande opretholdes, og der må fastlægges en strategi forud for Tyrkiets tiltrædelse.
På alle disse områder vil Kommissionen arbejde alt det, den kan. Andre væsentlige initiativer vil være Det Europæiske Råd i marts om beskæftigelse, økonomiske reformer og social samhørighed for et Europa med fornyelse og viden, og det har ministeren nævnt. Vi agter at følge op på dette Råd med en handlingsplan, E-Europa for informationssamfundet.
På mit eget område peger formandskabet med rette på formulering af den fælles europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik som et nøgleområde. Hr. Gama har med rette henledt opmærksomheden på vigtigheden af at slå bro over kløften mellem Europas økonomiske styrke og vores politiske indflydelse, ikke på grund af en postimperial indbildskhed, men fordi vores borgere og hele verden forventer, at vi skal gøre dette.
Formandskabet vil påse etableringen af den politiske og sikkerhedspolitiske interimskomité. Jeg har foreslået, at Kommissionen opretter små krisecentre, der kan sætte os i stand til at reagere hurtigere, når det er nødvendigt, særlig med hensyn til at yde hjælp. Kommissionen betragter det også som meget vigtigt, at der etableres en fond til hurtig indgriben, som hurtigt kan give penge til ad hoc-kriseforebyggelse og -krisestyring. Det skulle f.eks. dække hurtig udsendelse af politistyrker og folk, der kan overvåge menneskerettigheder eller valg og støtte til civilt hjælpearbejde, til sikkerhed, til opbygning af institutioner og til reform af medierne samt til oplysningskampagner.
På Balkan vil vi fortsat meget stærkt støtte Bernard Kouchner og den FN-ledede administration i Kosovo og udbygge vores forhold til oppositionen i Serbien for at tilskynde til, at man får et nyt regime. Vi vil støtte den demokratiske regering i Montenegro og fortsætte den vanskelige opgave at opbygge et multietnisk Bosnien, idet vi støtter den nye regering i Kroatien og trækker Albanien og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien tættere på Europa.
Jeg vil blot sige tre generelle ting. For det første må vi gøre alt, hvad vi kan, for at sikre, at vores begrænsede ressourcer bliver brugt bedst muligt. Jeg har ved tidligere lejligheder talt om den langsomme og ineffektive levering af vores hjælpeprogrammer. Jeg er ved at få ry for at være sygeligt optaget af dette spørgsmål - et ry, som det er mig en ære at have. Enhver, der kommer til mit kontor, vil se, at jeg ofte har bidt i gulvtæppet og vandret op og ned ad væggene i frustration over den lange tid, det tager at få tingene gjort. Det er utåleligt, det må ændres, og det vil ændre sig.
Som jeg allerede har sagt, har jeg den ære at arbejde sammen med embedsmænd, der er meget dygtige, men som må arbejde med procedurer, som er elendige. Det er grunden til, at vi har iværksat en revision af gennemførelsen af vores hjælpeprogrammer til tredjelande, og jeg håber at kunne forelægge Dem forslag til ændringer til foråret. Jeg er meget glad for, at De helt klart lægger stor vægt på dette emne.
Vi er ved at udforme en ny forordning for vores bistand til Balkan. Hensigten er at simplificere vores procedure og fremskynde hjælpen. Vi vil sammen med Javier Solana aflægge rapport til Det Europæiske Råd i Lissabon om vores politik på Balkan, og hvordan vi kan levere hjælpen på en bedre måde.
I mandags blev det europæiske genopbygningskontor startet i Thessaloniki. Det vil spille en afgørende rolle, først i Kosovo og senere formentlig også andre steder. Jeg håber, det vil kunne efterfølge vores task force i Pristina, hvis periode nu er ved at være forbi. Denne styrke har vist, at med den rette ledelse kan Unionen gøre et effektivt og hurtigt stykke arbejde med et minimum af bureaukrati og ved at delegere autoritet til folk på stedet. Når jeg roser dens arbejde, er det ikke et udtryk for tilfredshed med situationen i Kosovo. Der er umådelig meget for os at gøre dér, hvis vi skal leve op til vores løfter og idealer.
Der er endnu en ting, som er relevant for spørgsmålet om ressourcer. Medlemsstaterne må være parat til at træffe vanskelige afgørelser om, hvad Unionen kan og ikke kan gøre, og åbent erkende, at de undertiden gør det vanskeligere for Kommissionen at være effektiv på grund af de betingelser, de opstiller for vores arbejde.
Det bliver et kritisk år for Rusland med valget af Jeltsins efterfølger. Tjetjenien vil naturligvis spille en stor rolle. Vi vil hele tiden være parat til at ændre vores politik. Kommissionen behøver meget klar vejledning fra medlemsstaterne om, hvordan vi skal bruge de instrumenter, vi har til rådighed: den fælles strategi, partnerskabs- og samarbejdsaftalerne, Tacis, menneskerettigheds- og demokratiprogrammerne, fødevarebistand osv. Vi ser sammen med Rådet på, hvordan vi kan gennemføre de beslutninger, vi er nået frem til i Helsinki.
I Mellemøsten kan der være grund til håb. Tempoet for udvikling i den mellemøstlige fredsproces er i den senere tid blevet forøget til trods for tilbageslag i denne uge. Det skal vi snart have en debat om. Lad mig bare sige, at vi er opmærksomme på, at Unionen har og fortsat vil have et større bidrag at yde, og ikke blot ved at vi stikker hånden dybere i de fælles lommer, selvom vores finansielle bidrag har været og fortsat vil være betydeligt.
Hvad der nærmere angår os selv, så har vi brug for at puste nyt liv i Barcelona-processen, og jeg ser frem til den konference, der skal organiseres senere på året om samarbejdet mellem EU og Middelhavslandene, ligesom jeg ser frem til topmødet om EU og Afrika.
Jeg håber, at vi vil være i stand til at arbejde sammen med formandskabet om at fremme et voksende politisk og økonomisk samarbejde mellem Den Europæiske Union og Asien. Kommissionen vil inden længe fremlægge en meddelelse om Indonesien. Vi håber, at vores drøftelser med Kina om optagelse i WTO vil få et positivt resultat, selvom de er vanskelige.
Jeg glæder mig meget over, at vi takket være formandskabets initiativ skal have et topmøde med Indien. Jeg tror, vi bør arbejde for at styrke vores forhold til, hvad der, når alt kommer til alt, er det største demokrati i verden, et land, hvor der ved valg efter valg er flere mennesker, der stemmer ved frie og retfærdige valg end i hele Europa og Nordamerika tilsammen.
Europa-Parlamentet har forståeligt nok altid interesseret sig meget for, hvordan Den Europæiske Union støtter menneskerettighederne og demokratiseringen i hele verden, herunder gennem de hundrede millioner euro, der er stillet til rådighed under Europa-initiativet for demokrati og menneskerettigheder. Jeg deler i høj grad denne interesse. Der har fundet mange ændringer sted i de senere år, ikke mindst ved vedtagelsen i 1999 af de to menneskerettighedsforordninger. I første halvdel af året agter Kommissionen at vedtage en meddelelse, hvor vi formulerer vores holdning til politikken på dette område, herunder den officielle forvaltning af vores menneskerettigheds- og demokratiseringsprogrammer.
Europa-Parlamentet har anmodet den tidligere Kommission om at vurdere Den Europæiske Unions deltagelse i udsendelse af observatører ved valg i de senere år - en erfaring, der bedst kan beskrives som "blandet". Som svar på denne anmodning og det ændrede juridiske og budgetmæssige miljø, der er tilvejebragt med de nye forordninger, agter Kommissionen inden påske at vedtage en meddelelse, hvori der formuleres nogle forslag til rationalisering og forbedring af vores aktiviteter med hensyn til observatører ved og bistand til valg. Det ved jeg vil være et spørgsmål, der i særlig grad vil optage Europa-Parlamentet.
Det bliver helt klart et travlt halvår, en periode, hvor jeg håber, at vi vil kunne gøre en forskel. Jeg ser frem til samarbejdet med de ærede medlemmer og med det nye formandskab, som jeg komplimenterer for deres program. Jeg ser frem til at arbejde sammen med dem om at nå dette mål.
(Bifald)

Poettering
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær Patten, kære kolleger, både formanden for Rådet og kommissær Patten har talt om nødvendigheden af et godt samarbejde mellem institutionerne. Jeg vil meget kraftigt støtte dette og kan på PPE-DE-gruppens vegne sige, at vi ønsker et så tæt samarbejde med Rådets formandskab som muligt. Med Kommissionen har vi det generelt, og de gode kontakter er også begyndt. Jeg håber, at vi under det seks måneder lange portugisiske formandskab fortsat plejer disse kontakter og dette samarbejde, så vi i sidste ende sammen opnår et godt resultat. For hvis De får succes under Deres formandskab, er det vores fælles succes, Europas succes. Derfor lad os arbejde godt og tæt sammen.
Hr. formand for Rådet, det er anden gang, at Portugal har formandskabet. Vi har stor tillid til Dem, men De skal være ambitiøs! Det største projekt, der skal løbe af stabelen under Deres formandskab, er regeringskonferencen. Vi opfordrer Dem på det kraftigste til at yde Deres bidrag til, at vi kommer ud over de tre såkaldte leftovers fra Amsterdam, at vi fastsætter et ambitiøst handlingsprogram. Vær parat - det opfordrer vi Dem til - til under Deres formandskab at komme med forslag, hvilket topmødet i Helsinki udtrykkeligt bemyndigede Dem til, således at vi kommer ud over de tre emneområder eller såkaldte leftovers fra Amsterdam, for det er ikke tilstrækkeligt blot at gennemføre disse tre leftovers for at kunne kalde den kommende regeringskonference en succes. Derfor må vi komme videre, og jeg vil opfordre Dem til at gøre brug af Deres ret til at fremlægge nye forslag på regeringskonferencen.

Jeg vil ikke komme ind på enkelthederne nu, selvom det er meget fristende. Men det er forbeholdt debatterne, og kollegerne Dimitrakopoulos og Leinen har jo fremlagt en betænkning, hvis generelle holdning også er vores holdning. Vær derfor ambitiøs. En ting må vi dog insistere på. Topmødet i Helsinki har i relation til Europa-Parlamentet talt om de to iagttagere. Jeg beder Dem høfligt om, at De i forbindelse med den praktiske afvikling af konferencen gør alt for, at de to repræsentanter fra Europa-Parlamentet også er ligeværdige repræsentanter på denne konference i det omfang, det er muligt, og bliver udstyret med de nødvendige, også tekniske arbejdsmuligheder, så Europa-Parlamentet også kan blive hørt på regeringskonferencen i tilstrækkeligt omfang. Det anmoder jeg Dem indtrængende om. Vi vil også måle Deres formandskab på, i hvilket omfang de får ført disse tanker ud i livet.
Vi takker også Kommissionen for, at kommissionsformand Prodi støttede de forslag, som vores formand, Nicole Fontaine, fremsatte i den anledning vedrørende et bredt tiltag på regeringskonferencen og en kompetent repræsentation også af de to repræsentanter fra Europa-Parlamentet.
Under det portugisiske formandskab genoptages forhandlingerne med seks stater, fem centraleuropæiske lande og Cypern. PPE-DE-gruppen har hele tiden forlangt, at Centraleuropa bliver betragtet som en enhed, og vi håber, at der i de kommende måneder opnås fremskridt ved forhandlingerne, som jo er meget vanskelige. Vi vil også bede Dem om at give spørgsmålene om indre sikkerhed, som jo ikke blot er meget vigtige i sig selv, men også for accepten i Den Europæiske Unions stater er et meget vigtigt punkt for udvidelsen, en høj prioritering på det europæiske kontinent.
De er kommet med en kort bemærkning vedrørende Tyrkiet. Europa-Parlamentet har taget Tyrkiets kandidatstatus, som blev vedtaget i Helsinki, til efterretning. Men vi beder nu også om, at der i den konkrete udformning af relationerne til Tyrkiet anvendes samme målestok som for de centraleuropæiske stater. For at nævne et eksempel: Når der findes en ungarsk minoritet i Slovakiet og Rumænien, og vi holder fast i, at denne skal bevare sin identitet, så forventer vi det samme af Tyrkiet, når det drejer sig om behandlingen af det kurdiske spørgsmål. Her ønsker vi at se fremskridt, således at der værnes om etniske minoriteters identitet i Tyrkiet, og vi beder Dem om at tage de nødvendige initiativer.
(Kraftigt bifald)
For så vidt angår Rusland, har vi brug for stabilitet på det europæiske kontinent. Sikkerheden på vores kontinent vil i vid udstrækning afhænge af, hvordan stabiliteten i Rusland vil være. Men det må ikke føre til, at vi tier over for bestemte hændelser. Hr. formand for Rådet, vi har en forpligtelse til nu i forbindelse med hændelserne i Tjetjenien at løfte vores stemme højt og sige til Rusland, at det, hvis det fortsætter på den måde, fjerner sig fra det europæiske kontinents værdier om menneskeværdighed og menneskerettigheder. De skal ikke være for diplomatisk, når det drejer sig om at udtrykke vores betænkeligheder over for Rusland og menneskerettighederne i Tjetjenien. Vi må løfte vores stemme.
Hr. kommissær Patten har med rette talt om Middelhavslandene. Vores gruppe er enige om, at relationerne til Middelhavslandene, situationen i Nordafrika og i Mellemøsten er af lige så stor betydning for Den Europæiske Union som udviklingen i det centrale og østlige Europa. Det prioriterer vi højt og ønsker en dialog mellem kulturerne. Men vi beder også om ikke at være for hurtig med at invitere visse personligheder fra Middelhavsregionen til Bruxelles. Man bør overveje, om en sådan invitation ikke først bør gives ved slutningen af fredsprocessen. Det vil jeg dog ikke komme nærmere ind på her.
Afslutningsvis vil jeg sige, at vi med glæde har konstateret, at De har udtalt Dem for medlemsstatutten. Parlamentet har fremlagt et forslag, der ikke kommer fra vores gruppe, men fra kollega Rothley, som vi støtter kraftigt. Vi ønsker en retfærdig og ensartet status for alle medlemmer af Europa-Parlamentet og ønsker derigennem at bevare medlemmernes værdighed - jeg bifalder kraftigt, det De har sagt hertil - men det skal være en fællesstatut, der gælder for alle medlemmer af Europa-Parlamentet. Hvis De får sat det i værk og også de andre programpunkter, hvis De får succes - hvilket vi ønsker Dem, det er ikke noget partipolitisk spørgsmål - så er det en succes for Europa og for os alle, for stabiliteten, sikkerheden og demokratiet på vores kontinent. PPE-DE-gruppen ønsker Dem således held og lykke!
(Bifald)

Seguro
Fru formand, hr. minister Jaime Gama, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, ærede medlemmer, på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe vil jeg gerne byde Dem velkommen, takke Dem for Deres indlæg og for præsentationen af det portugisiske formandskabs program og meddele Dem, at for vores vedkommende er samarbejdet med Rådet - og for den sags skyld også med Kommissionen, men i denne sammenhæng med Rådet - ikke et samarbejde, der kun finder sted, blot fordi det er et institutionelt krav. Det er et samarbejde, der også ligger i vores tilslutning til indholdet af det program, som det portugisiske formandskab har præsenteret.
Dette program afspejler efter vores opfattelse afbalancerede og ambitiøse visioner om, hvad EU skal være i forhold til de udfordringer, som det står over for. Det udadrettede synspunkt finder udtryk i form af en politisk strategi, der satser på forbindelser med forskellige lande og regioner i verden, idet jeg særlig fremhæver forståelsen af det, der er under udvikling i Latinamerika og i MERCOSUR (Fællesmarkedet for Sydkeglen), men også den prioritet, som programmet giver udvidelsen og behovet for en uddybet forsvars- og udenrigspolitik for EU.
Samtidig med, at formandskabets program indeholder disse velformulerede visioner, prioriterer det også europæernes egne spørgsmål højt og formandskabets bestræbelser for at besvare dem. Det er de spørgmål, som de lande, der udgør EU, stiller, hvor området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, men også fødevaresikkerhed, forbrugerbeskyttelse og miljøspørgsmål set i et perspektiv, hvor udviklingen bæres af dem selv og ikke af andre, er punkter, der er sat højt på dagsordenen.
Blandt alle disse spørgsmål er der, hr. minister, især ét, som fortjener vores bifald, og det er de bestræbelser, som det portugisiske formandskab giver udtryk for vedrørerende de sociale og beskæftigelsesmæssige forhold. Det portugisiske formandskab har ikke begrænset sig til at indføje arven efter de foregående råd i sit program. Det har truffet et valg. Det har ønsket at sætte et aftryk, og et aftryk, der for os socialdemokrater, og jeg er sikker på også for hovedparten af Europa-Parlamentets medlemmer, er et vigtigt aftryk: EU skal ikke kun være dynamisk og konkurrencedygtigt på verdensmarkedet, men skal - især - være tro mod sin civilisations værdier og forsvare den europæiske sociale model. Disse visioner om konkurrencedygtighed baseret på fornyelse og viden er måske ved indgangen til det nye årtusinde den bedste tribut, som man kan yde Europas grundlæggere og EU's virkelige solidaritetsprojekt. Den måde, hvorpå dokumentet blev fremlagt sidste uge af formanden for Rådet, og den måde, hvorpå det er udarbejdet, får mig med glæde til at bemærke, at dette punkt ikke blot har prioritet for formandskabet, men også kan blive EU's målsætning i de nærmeste år. Derfor vores bifald over valget af denne prioritering og vores beredvillighed til at samarbejde om styrkelsen af den og om, at den faktisk kommer til at bevæge sig fra ord til handling.
Det andet spørgsmål vedrører regeringskonferencen, som hr. Poettering allerede har omtalt. Europa-Parlamentet blev dybt skuffet over de beslutninger, som Rådet i Helsinki nåede frem til. Skuffet over den måde, som Rådet ser på Europa-Parlamentet på, og skuffet over det, der stod på dagsordenen. Hvad angår reform af traktaten, bliver Europa-Parlamentet henvist til en tilskuerrolle ved regeringskonferencen. Vi har meninger, vi har arbejdsevne, vi har erfaring, vi vil gerne bidrage med denne erfaring til Europas og EU's fortsatte udvikling, både i dybden og i bredden, og både med hensyn til dagsordenen og indholdet. Det drejer sig ikke om hverken en grille eller om stædighed fra Europa-Parlamentets side. Vi mener, at der ikke kan være regeringskonference hvert år, og at der nu er en lejlighed til, at vi kan behandle nogle spørgsmål - ikke alle, ikke til at lave hele reformen, men behandle nogle spørgsmål - på denne dagsorden. Spørgsmål som forsvarspolitikken og de borgerrettigheder, der måske behandles sideløbende, i konventionen om charteret for de grundlæggende rettigheder, og spørgsmålet om den europæiske offentlige anklager er emner, der efter vores opfattelse kunne være punkter på denne dagsorden sammen med andre, som skal behandles mere detaljeret. Det glæder mig derfor at konstatere, at formandskabets erklæring siger, at det går ind for en substantiel dagsorden. Vi kan kalde den substantiel, vi kan kalde den global, vi kan kalde den mere indholdsrig, men det glæder mig at konstatere, at det portugisiske formandskab med ministerens ord oprigtigt er parat til sammen med Europa-Parlamentet at overtale de andre regeringer til at tage flere punkter med på dagsordenen.
Denne indsats må man imidlertid ikke kun forlange af det portugisiske formandskab. Hver enkelt af os, i hvert vores land, hver enkelt af os over for vores kolleger i de nationale parlamenter er ansvarlige for at overtale de andre regeringer, så vi kan nå frem til en fælles opfattelse i denne sag. Det spørgsmål, som jeg gerne vil stille Dem, hr. minister, er, om det portugisiske formandskab, hvis der sker fremskridt, og hvis Europa-Parlamentet giver udtryk for sin holdning, inden regeringskonferencen åbner den 14. februar, allerede på Det Europæiske Råds ekstraordinære møde i Lissabon agter at fremlægge forslag til den nye regeringskonferences dagsorden.
Hr. formand for Rådet, jeg ønsker Dem alt muligt held. Deres opgave er slet ikke let. Det portugisiske formandskabs program er, som hr. Barón Crespo sagde det, meget ambitiøst, men som en portugisisk digter engang skrev: "Når et menneske drømmer, springer verden op og går fremad", og det er, når der er store ambitioner, at man kan tage skridt, hvor små de end måtte være, i retning af et EU, der er mere solidt, mere solidarisk og - frem for alt - mere indholdsrigt for alle dets borgere.

Cox
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil gerne benytte denne lejlighed til på ELDR-gruppens vegne at komme med tre forslag til det nye formandskab.
Lad mig for det første med hensyn til udvidelsen sige, at vi glæder os meget over ændringen i, hvad jeg ville beskrive som "stemningsmusikken" og de politiske ambitioner med hensyn til udvidelsesdebatten. Det er blevet bekræftet i Helsinki, og det er nu op til formandskabet at fremme denne sag.
For de ansøgerlande, der allerede er langt fremme i forhandlingerne, er det klart, at vi nærmer os de mere kritiske og vanskelige dele af forhandlingsprocessen, og for dem, der lige har fået grønt lys i Helsinki, må vi begynde på dette arbejde.
I denne forbindelse er det vigtigt at erkende og tage fat på nogle af de elementer, der klart viser sig med hensyn til den offentlige mening og debat. Det er klart i nogle af ansøgerlandene, at offentlighedens tilslutning til det europæiske projekt i nogen grad er vigende. Det er vigtigt, at vi erkender dette og tager fat på det politisk. Der er i nogle tilfælde vidnesbyrd om opkomsten af en indstilling, der siger "dem og os", og det må vi tage fat på.
Jeg vil gerne foreslå formandskabet, at De ud over de sædvanlige diplomatiske kanaler, hvorigennem De i Deres handlingsprogram er forpligtet til at rådspørge ansøgerlandene om deres perspektiver og regeringskonferencen, bør overveje at bruge den europæiske konference som en mekanisme og en metode til offentligt at høre og indgå i en dialog med ansøgerlandene om deres synspunkter. Det vil vi foreslå som et middel til på højeste politiske plan at tilkendegive, at vi agter alle ansøgerlandene lige højt. Det er efter min gruppes opfattelse at være og at ses at være engageret i at skabe et partnerskabets Europa og ikke et Europa gennem diktat. Vi må finde mekanismer, hvorved dette hen ad vejen klart kan slås fast i ansøgernes bevidsthed.
Det andet punkt, jeg gerne vil nævne, er regeringskonferencen. Der påhviler Dem den yderst vigtige opgave at udarbejde dagsordenen og afvikle konferencen, noget som jeg er bange for af og til kan være et temmelig utaknemmeligt og vanskeligt hverv. Det er klart, at konferencen er forpligtet til at se på det, der ikke blev nået i Amsterdam. Det er helt klart nødvendigt, men efter min opfattelse er det ikke nok til en tilstrækkelig ambitiøs dagsorden, og jeg er enig med de kolleger, der har haft ordet her i dag.
Man kunne næsten føle den kølige brise gennem den dør, der i Helsinki lukkede sig for spørgsmålet om yderligere ambitioner, men i konklusionerne blev døren lige akkurat holdt på klem. Hr. rådsformand, jeg vil anmode Dem om at plante en fod i denne åbne dør og presse på for en mere ambitiøs dagsorden. Det er yderst vigtigt, at vi nu gennem denne regeringskonference benytter lejligheden til at forsøge at få lidt sjæl tilbage i Europa. Det er helt klart, at den nuværende konstruktion af traktaterne ikke på meningsfuld og tilgængelig måde imødekommer forhåbningerne i dagens Europa. Den nuværende traktat fastslår ikke på en klar og for almindelige mennesker forståelig måde, hvordan det hele fungerer. Vi må blive bedre til at forklare dette ved at bygge det ind i selve basisdokumenterne, og jeg opfordrer Dem til at tage det op igen. Det var måske for tidligt at sige "ja" til en ambitiøs dagsorden i Helsinki. Det vil være for tidligt at sige "nej" i dag. Gå tilbage igen, og se på det, så vil De have Europa-Parlamentets støtte.
Jeg glæder mig meget over, at De har forpligtet Dem til at støtte idéen om et Europa med fornyelse og viden, og jeg ser frem til at bidrage til denne debat i Europa-Parlamentet og direkte over for formandskabet.
Vi har gjort meget arbejde sammen med USA om en digital dialog, i øjeblikket særlig for så vidt angår fortrolighed af dataoverførsler, men vi har ikke fået noget resultat. Vi har en parlamentarisk forsamling mellem Europa-Parlamentet og USA's Kongres. Vi har regelmæssige topmøder mellem Rådet og USA, og vi har en svindende mulighed for sammen med en regering, der er på vej ud, at få afsluttet nogle af disse sager. Jeg vil opfordre Dem, hr. rådsformand, til at tage fat på denne dagsorden og drive den transatlantiske digitale dialog hen imod præcise og hurtige afslutninger og ikke lade den sejle, så den senere skal tages op igen med en ny regering. Der er reelle muligheder nu, og De kan få det slået fast som en del af Deres forpligtelse over for et Europa med fornyelse. Gør det! Vi ønsker Dem held og lykke.

Lannoye
Hr. formand for Rådet, De overtager som ved et lykketræf en kalender, der rummer et særdeles stort ansvar, nemlig gennemførelsen af en regeringskonference, der ganske enkelt er altafgørende for Europas fremtid. De skal endvidere - og det er det andet emne, jeg vil komme ind på - stå i spidsen for en konference om beskæftigelse og økonomisk og social samhørighed, der, som alle ved, er af stor betydning.
For så vidt angår regeringskonferencen, vil jeg gerne have lov til at fremsætte min gruppes holdning og forslag. Allerførst et par ord om indholdet. De kolleger, der har haft ordet, har med god grund påpeget utilstrækkeligheden af det, der skete i Helsinki. En så mager dagsorden kan vi ikke acceptere. Vi har et klart ønske om, at mindst fire konkrete punkter opføres på dagsordenen: Den juridiske status for pagten om de grundlæggende rettigheder og dens betydning for statsborgerskabet; det styrkede samarbejde, en afgørende mekanisme; den progressive integration af udenrigs- og sikkerhedspolitikken med særlig vægt på undgåelse af konflikter inden for rammerne af EU; og endelig revisionen af den forældede EURATOM-traktat, som skal integreres i unionstraktaten, og hvis målsætninger skal revideres.
Dernæst metoden. Den regeringsbaserede fremgangsmåde har klart påvist sine mangler - det har den i øvrigt gjort længe - som følge af reglen om enstemmighed. Rådet har fejlagtigt valgt ikke at ændre sin metode. Det er vi skuffede over, men hvis Rådet vil gøre sin påstand om, at man ønsker en mere demokratisk og stærk Union, troværdig, er det mindste krav, at Europa-Parlamentet - og de nationale parlamenter - indlemmes i videst muligt omfang. Europa-Parlamentet skal indlemmes på lige fod med Kommissionen, for vi er de to institutioner, der har en fællesskabsvision, og det ville være logisk, at Parlamentet fik mulighed for at afgive en samstemmende udtalelse ved forhandlingernes afslutning. Medmindre dette sker, frygter jeg ligesom andre kolleger, at grøften mellem den offentlige mening og de europæiske institutioner bliver større. I Seattle var vi vidne til en vigtig proces, en stærk reaktion fra det civile samfund over for en verdensomspændende institution, som folk ikke forstår, og hvis eksistens opfattes som værende en trussel mod samfundet som helhed. Vi skal passe på, at Den Europæiske Union ikke lider samme skæbne - det ville jeg personligt være ked af. De indleder snart en rundtur til hovedstæderne med henblik på at overbevise Deres kolleger om, at dagsordenen bør udvides, og at metoden bør ændres. Vi afventer resultaterne af Deres handlinger, inden vi udtaler os om regeringskonferencens fremtid.
Endelig vil jeg gerne komme nærmere ind på et punkt, der efter min mening ikke får tilstrækkelig opmærksomhed, nemlig det nærmest ufravigelige krav om, at denne konference skal blive en succes, hvis ikke Den Europæiske Union skal låses definitivt fast. Jeg tænker på et emne, der ligger os alle på sinde, nemlig skatterne. Gennem flere år har vi på grund af reglen om enstemmighed været ude af stand til at tage ambitiøse skattemæssige beslutninger med hensyn til miljøet. Dette leder mig videre til det næste punkt i mit indlæg, nemlig beskæftigelsen, da denne type skatter også har en jobskabende virkning. På beskæftigelsestopmødet talte man om nyskabelse, hvilket alle er for. Selvom nyskabelse uden tvivl er fremmende for konkurrencedygtigheden, må den mindre fantastiske og mere foruroligende virkelighed ikke skjules. Ofte spiller nyskabelse en vigtig rolle, men konkurrencedygtigheden opnås af og til via tvivlsomme mekanismer: forværrelse - til tider alvorlig - af arbejdsforholdene i Europa, risikoforøgelse, forværrelse af miljøsituationen og almindeligt stress.
Dette er ikke tomme ord. En nylig rapport fra Europafonden i Dublin påviser, at arbejdsforholdene er dårlige eller forværres for et stort antal arbejdere. Med hensyn til miljøet peger 1999-rapporten fra Det Europæiske Miljøagentur på, at status for 11 ud af 12 vurderede parametre er enten status quo eller for nedadgående. I øvrigt er olietankeren Erikas forlis et godt eksempel på, at en økonomisk sektors konkurrencedygtighed kan opnås på bekostning af arbejdsforholdene, risiciene og miljøet.
Jeg tror, at tiden er inde til at revidere en række nuværende paradigmer, og beklager, at dette ikke fremgår mere klart af Deres dokument. Jeg mener eksempelvis godt, at nyskabelse kan gå side om side med en forøgelse - ikke af arbejdskraftens produktivitet, men af produktiviteten af de sjældne ressourcer og de ressourcer, der ikke gendannes. Det er en gylden vej, ikke blot for den varige udvikling, men også for skabelsen af mere stabile, mere sikre og mindre stressende arbejdspladser med bedre fremtidsudsigter. Vi er nu nået tilbage til udgangspunktet for mit indlæg. Alt dette kan kun ske, hvis vi lægger de europæiske institutioners arbejde om, og det er i virkeligheden denne målsætning, der skal satses på.

Miranda
Fru formand, hr. formand for Rådet, jeg vil gerne hilse det portugisiske formandskab og også bekræfte, at vi med største opmærksomhed vil følge de veje, som man vælger, hvad angår de vigtigste spørgsmål og dette formandskabs prioriteter. Det vil vi gøre, hvad enten det drejer sig om udvidelsen og revisionen af traktaterne, Lomé-konventionens fremtid og det euroafrikanske topmøde eller beskæftigelsesproblemerne og spørgsmålet om anden og tredje søjle. Og det vil vi gøre ikke mindst på grund af den ængstelse, som nogle af disse spørgsmål vækker hos os, eller, om man vil, på grund af den måde, som de bliver behandlet på. Det gælder udvidelsen, hvis virkeliggørelse vi ikke har nogen principielle indvendinger imod, men hvis konkrete implementering vi betragter som uansvarlig, hvis den kommer til at ske uden nogen som helst forudgående grundig analyse af de forskellige konsekvenser, som den vil få, og de måder, som disse konsekvenser kan imødegås på.
Hertil kommer en forstærket ængstelse i forhold til overvejelserne om Tyrkiet som ansøgerland, når vi stadig er vidne til, at dette lands regering overhovedet ikke viser sig indstillet på at behandle det kurdiske problem på anstændig vis eller til at afslutte besættelsen af Cypern. Også revisionen af traktaterne vækker alvorlige bekymringer. Ikke så meget, fordi der skal ske en tilpasning af dem på grund af udvidelsen, men fordi vi frygter, at man med denne tilpasning som påskud falder for fristelsen til at begå den utilgivelige fejl, det er at gå videre i retning af politiske styrelser for EU.
Hvad angår Afrika, er det med en blanding af tilfredshed og en vis uro, at vi modtager meddelelsen - som dog ikke her er blevet bekræftet af formandskabet - om, at dørene igen står åbne for det topmøde, som er blevet annonceret. Tilfredshed, fordi vi altid har ment, at det er både nødvendigt og betimeligt at afholde et sådant møde, ikke mindst hvis det sigter mod at sætte et virkeligt samarbejde i gang mellem de to kontinenter inden for passende rammer, men også fordi vi altid har haft den opfattelse, at der skulle gøres alt for, at dette kunne blive til virkelighed. Imidlertid er det som sagt også med en vis uro, eftersom vi synes, at der er meget kort tid til april, hvor topmødet skal foregå, hvilket gør en ordentlig forberedelse vanskelig og måske ligefrem selve gennemførelsen af mødet umulig.
Vi har i denne sammenhæng bemærket os formandskabets nylige erklæring om Angola. Skønt Rådet er sent ude, mener vi, at det går i den rigtige retning, om end vi ikke mindst ud fra de holdninger, der er kommet til udtryk i Europa-Parlamentet og i det paritetiske udvalg, havde forventet en langt klarere fordømmelse af UNITA på baggrund af det uomtvistelige ansvar, som denne organisation har for den forfærdelige situation, der hersker i Angola.
Lige så meget - eller mere - end udviklingen i nogle af de temaer, som der er fokus på i det næste halvår, bekymrer det os, at nogle af de spørgsmål, som vi virkelig mener har betydning, ikke er blandt det portugisiske formandskabs prioriteter. Den økonomiske og sociale samhørighed er ved at blive glemt, ja, næsten lagt for had inden for EU, og det gør derfor ondt at konstatere, at heller ikke det portugisiske formandskab nu mener, at samhørigheden skal styrkes, og dét fra et land, der er blandt de relativt mindre udviklede.
Det høje antal sofavælgere ved de seneste valg til Europa-Parlamentet har bekræftet det store demokratiske underskud og den mærkbare afstand, som borgerne lægger til de herskende nyliberale retningslinjer. På trods heraf og på trods af, at vi står foran en ændring af traktaterne, er der slet ikke udsigt til nogen institutionelle ændringer, der fjerner dette underskud. Alligevel insisterer man på disse retningslinjer samtidig med, at man ikke bekymrer sig om at sætte ind med effektiv arbejdsløshedsbekæmpelse og jobskabelse, der lige præcis er spørgsmål, der virkelig optager borgerne. At gennemføre et ekstraordinært topmøde med en pompøs betegnelse beroliger os ikke, for der har jo allerede været flere topmøder om beskæftigelsesproblemet, uden at man af den grund har set nogen som helst tegn på, at man vil ændre den herskende monetaristiske politik. Fordi de opstillede mål og frister er så vage, og fordi de ambitioner, som man hævder at have, står i et så grelt modsætningforhold hertil, forekommer det os mere, at vi står over for et simpelt røgslør end til en begivenhed, hvor der består reelle hensigter om afgørende at lave om på status quo i EU.
Hr. rådsformand, i dag kan vi læse det fremlagte program og de intentioner, som fremgår af det, men til juli vil vi nøje kunne foretage en afsluttende og samlet vurdering af det portugisiske formandskab, og dét vil vi ikke undlade at gøre.

Ribeiro e Castro
Fru formand, hr. minister og formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, det skiftende formandskab er en af de mest karakteristiske sider ved EU. Hvert halvår er det, som om vi alle står over for en ny begyndelse, men alligevel i erindring om den samme ånd, altid den samme ånd, hverken mere eller mindre.
De linjer, der har bragt os dertil, hvor vi befinder os nu, og hvor vi virkeliggør det, der var utænkeligt for 50 år siden, er de samme grundlæggende linjer - præcis disse og ikke andre, som vi måtte udtænke - som vil kunne bringe disse og andre kommende forenede stater i det samme Europa endnu videre. Følelsen af ny begyndelse er selvfølgelig i vid udstrækning en illusion. Kontinuiteten i sagsbehandlingen ville ikke kunne fungere med et forskelligt Europa hvert halve år, men det er et redskab, der frisker op på grund af den nye tilgang til tingene, og som minder os om det, vi er: et Europa af samarbejdende stater, et nationernes Europa.
Jeg håber, at den portugisiske regerings forventninger går i opfyldelse om en kreativ og varig fusion af Luxembourg-, Cardiff- og Köln-procedurerne, om forbindelserne med Afrika eller med hensyn til fremskridt på moderniseringsfronten - informationssamfundet og digitalt tv - og hvad angår opmærksomhed om de fjerntliggende regioner.
Jeg antager, at den nok vil gå længst, hvad angår den fremtidsrettede konsolidering af den sociale og økonomiske samhørighed, traktaternes centrale mål, der langtfra er nået, og som også er det, der mest tiltrækker ansøgerlandene. Med hensyn til regeringskonferencens afsæt anbefaler vi omtanke og realisme. Det spørgsmål, som den europæiske debat drejer sig om i dag, er deltagelse, nemlig befolkningernes effektive deltagelse, en tilpasning af tempoet til den offentlige menings virkelige følelser i de forskellige lande. Disse følelser har flere gange vist sig i den lave deltagelse i de europæiske valg. Det er et problem, der ikke drager Europa-Parlamentets legitimitet i tvivl, men som dog tilråder os alle at udvise demokratisk ydmyghed og at være tilbageholdende med hensyn til ønskerne om ændringer i unionens natur eller i traktaternes struktur og balance. Snarere end at lave om på alting skal vi forbedre det, vi er, ved at begynde lige her, i Parlamentet, med den måde, hvorpå vi diskuterer, hvorpå vi stemmer, hvorpå vi meddeler os, hvorpå vi kommunikerer, og den måde, hvorpå vi forholder os til kollegerne i de nationale parlamenter, hvilket også tilråder en vis beskedenhed. Derfor tilslutter jeg mig ikke forlydenderne om, at Parlamentets udtalelse kunne lade vente på sig som reaktion på et angiveligt underskud i status. Det ville være en alvorlig uansvarlighed, og det er ikke dér, problemet ligger. Da det jo drejer sig om revisionen af traktaterme, er problemet derimod underskuddet i de nationale parlamenters forudgående deltagelse, et punkt, hvor vi med interesse vil følge linjerne i formandskabets program. Problemet hér er, at der kun er to observatører fra de to største politiske grupper i stedet for en fra hver konstitueret gruppe. Problemet med deltagelse løses ved at øge deltagelsen, ikke ved at insistere på mere af det samme Dupont og Dupont.
Jeg vil ikke slutte uden to nødvendige bemærkninger til hændelser for nylig. I dag vil jeg ikke som portugiser til portugiser fremføre det som kritik, men som en saglig uenighed. For det første uenighed i beslutningen om ikke at forlænge forbuddet mod salg af våben til Indonesien. Det er en uheldig beslutning, særdeles ubetimelig. Det ser ud, som om vi allerede har glemt de døde, som man endnu graver op i Østtimor, den usikkerhed, der stadig hersker derude, og de indonesiske militærmyndigheders kyniske dobbeltspil. Der sket det, som vi altid har fundet kritisabelt: en fuldstændig skrøbelig beslutning, der blot gælder for en periode, i stedet for at være bundet til klare betingelser.
For det andet uenighed også med hensyn til den nylige erklæring om Angola. Det er endnu en uheldig disposition. Partisk, ikke afbalanceret og til ingen nytte som bidrag til en løsning af den langvarige tragiske konflikt. UNITA's handlinger i de seneste år fortjener heller ikke vores tilslutning, men dét betyder ikke, at man skal vælge krigens vej, at man skal ignorere de særdeles alvorlige anklager om en uigennemskuelig krigsøkonomi, der rammer selve den angolanske stat, at man tager parti for den ene side, at man deltager eller ligefrem samarbejder i udplyndringen af ressourcerne til ulykke for et folk, der har været offer for en krig, som har varet i årtier, og at man leverer argumenter til kritikken af den uacceptable partiskhed, som udenforstående udviser.
For Angola kan der kun være ét mål: fred. Midlerne kan også kun være ét: fred. Og der kun kan være én slags tale: humanitær radikalisme. De lidelser, som de underkaster det angolanske folk, har ingen af de krigsførende ret til. Sådan er det ikke! Bortset fra denne nødvendige parentes ønsker jeg det portugisiske formandskab alt mulig held og lykke.

Martinez
Hr. Gama, vi glæder os over Deres formandskab, der markerer indgangen til det ny årtusinde, da De i Bruxelles, med de aktuelle begivenheder i Timor og Macao i baghovedet, vil præsentere Europas mulige skæbne: at have været og ikke længere være.
Som følge af kalenderens tilfældigheder har De fået tildelt en rolle, som De kender godt, eftersom også Deres navnebroder Vasco da Gama var en stor opdagelsesrejsende. De skal bane vejen til regeringskonferencen, men først er der de resterende sager som f.eks. samarbejdsaftalen med Sydafrika og særaftalen om vin. Sydafrikanerne kopierer portvin, ouzo, grappa og sherry, og de vil ikke overholde deres forpligtelser. Hvad vil De gøre ved det? Blandt de øvrige resterende sager er der euroen. Euroen fungerer som fælles valuta. Hvorfor ændre på noget, der virker? Overgangsperioden opretholdes, for så vidt angår momsen - hvorfor ikke gøre det samme med euroen?
Blandt de nye sager er der det sociale beskæftigelsestopmøde i marts. Hvis ikke vi tager fat på internationaliseringens, immigrationens og skatternes overdrivelser, kan vi ikke løse dette problem, medmindre Fatima udretter et mirakel. Hvad vil De gøre her? Derefter er der regeringskonferencen. Vi afventer med bange anelser konferencens resultater, især eftersom nogle er på afveje og ønsker at etablere en europæisk offentlig anklagemyndighed. De vil sætte retfærdigheden i højsædet. Sid Ahmed Rezala opholder sig hos Dem - morderen, som Frankrig lod slippe ud, som Spanien satte på fri fod, og som for øjeblikket befinder sig i Deres land. Vi får se, hvad De har tænkt Dem at gøre ved ham.
Endelig er der åbningen mod øst. Set vestfra begynder Europa hos Dem. Hvor langt går Europa østpå? Til den iranske grænse, til Kaukasus, fra Lissabon til Moskva?
Sørg for at stille de rigtige spørgsmål om disse punkter, hr. Gama. Vi får så se, om Deres franske socialistkammerater, der skal afløse Dem, kan komme med de rigtige svar.

Bonde
Fru formand, der er nu en køreplan for mere Union, men det, vi har behov for, er en køreplan for mere demokrati. Den 10. februar vil Portugal fremlægge et forslag til dagsorden for regeringskonferencen. Den 14. februar åbner konferencen. Den 24. februar mødes udenrigsministrene, og derefter mødes de så hver måned for at diskutere i hvert fald fem vigtige emner.
For det første er der spørgsmålet om flertalsbeslutninger. På hvor mange af de 65 områder, hvor vi i dag har enstemmighed, vil der fremover være flertalsbeslutninger, så demokratierne i vores medlemslande kan stemmes ned af ministre og embedsmænd bag lukkede døre i Bruxelles? Så er der for det andet Kommissionens sammensætning. Der vil nok fortsat være en kommissær for hvert land, men de små lande vil oftest få en junior-portefølje. For det tredje er der stemmevægtene i Ministerrådet, Parlamentets sammensætning og Domstolen. De fem største lande får måske 25% flere stemmer i Rådet, selvom alle jo mister lige meget ved udvidelsen.
For det fjerde vil der være det forstærkede samarbejde. Portugal og andre føderalistiske lande vil presse på, for at et flertal af medlemslandene kan udbygge samarbejdet, selvom nogle lande skulle være imod, og heri ligger der reelt en afskaffelse af vetoretten i vigtige sager. For det femte er der en restafdeling, som vil handle om alt det, som medlemslandene indsender, og på topmødet i juni i Porto vil man så kunne udvide dagsordenen for det, der blev besluttet på topmødet i Helsinki.
Det vil alt sammen ende med en ny unionstraktat, som skal afløse Amsterdam-traktaten inden år 2003. Den vil blive vedtaget i Nice den 8. december i år, men den bliver næppe nice, medmindre vælgerne blander kortene på ny. Det vil vi gerne opfordre til fra Demokratiernes og Mangfoldighedens Europa, som er min gruppe her i Parlamentet, og fra vores fælles intergruppe med meningsfæller, som hedder SOS Demokrati, for det er SOS Demokrati, der er brug for, og ikke mere bureaukratmagt i Bruxelles.

Hager
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke hr. formand for Rådet mange gange for hans principerklæringer frem for alt med hensyn til Europa-Parlamentets deltagelse. Han står uden tvivl over for en vanskelig opgave, og han vil - således som formandskabet er indrettet - næppe kunne høste frugten af sit arbejde. Hvis jeg begrænser mig til problemet om regeringskonferencen, viser alene diskussionen om dagsordenens omfang, hvor store meningsforskelle der er mellem medlemsstaterne. Med fare for at gentage mig selv og vel vidende, at jeg således går imod flertallet af Parlamentets medlemmer, mener jeg fortsat, at Rådets beskedenhed fra Helsinki var rigtig. Vi har jo alle oplevet, hvordan man før Amsterdam netop skubbede de spørgsmål, der nu skal være hovedemnerne på regeringskonferencen, foran sig og i sidste ende ikke fik dem løst.
Europa-Parlamentets ønskeseddel indeholder uden tvivl vigtige spørgsmål. Men de bør først tages op, når de såkaldte leftovers er blevet løst og ikke give mulighed for, at der igen forhandles uden om de vigtigste spørgsmål for udvidelsen. Først når denne nød er knækket, er det så fortsat muligt at tage sig af andre emner. Folk med visioner, der sætter tempo før grundighed, gør mig bekymret!

Costa Neves
Hr. formand, hr. minister Jaime Gama, formand for Det Europæiske Råd, som jeg overbringer min hjertelige hilsen, de herrer kommissærer, ærede medlemmer, det skiftende formandskab tilfalder i dette halvår Portugal. Dette system sikrer, at den enkelte medlemsstat kan bidrage ligeligt til den europæiske opbygning, for så vidt formandskabshvervet udøves effektivt og med passende balance mellem det nationale perspektiv og Europas almene interesser. Det er indlysende, at denne rotation forudsætter enighed medlemsstaterne imellem og med disses borgere om hovedlinjerne i den politik, der skal føres. Hvis dette ikke er tilfældet, får vi en usammenhængende kæde af formandskaber uden styrende idéer eller ført af en usynlig hånd, hvilket jo ikke går an. Jeg forventer mig meget af det portugisiske formandskab. Jeg forventer, at det kan bidrage til at besvare det centrale politiske spørgsmål: Hvorhen og hvordan skal EU bevæge sig? Først derefter kan man tage fat på den institutionelle reform, betingelsen for eller følgen af den udvidelse, der skal finde sted med respekt for den ligevægt, der møjsommeligt er oparbejdet gennem årtier mellem nationer, magter og politikområder i EU.
Det er svært og langsommeligt at bygge op, det er hurtigt at bryde ned, og al mulig omtanke er derfor påkrævet i denne sag, thi her kan der sættes en opløsningsproces i gang af EU. Der er nok nogen, der tænker: Det her er komplekst og meget ambitiøst, så hvorfor Portugal? Hertil svarer jeg: Hvis det skal gøres, hvorfor så ikke Portugal?
Når det væsentlige er besluttet, kan man gå videre til de andre sager. Der er imidlertid visse løsninger, som ikke lader sig forene med den holdning, som vi har til EU. Jeg kan ikke acceptere, at man taler om udvidelse for enhver pris, sådan som nogle, måske for mange, gør. Jeg kan ikke acceptere, at en omfordeling af magten - for det er jo magten, der er sagens kerne - kommer til at betyde, at den overdrages til et direktorium af de stærkeste stater, eller at kun disse har plads og magt i Kommissionen. Jeg kan ikke acceptere, at mit eget sprog ikke skal være officielt sprog. Jeg kan ikke acceptere, at den fælles landbrugspolitik opløses, eller at den vedbliver med at være til gavn kun for nogle, men glemmer andre, ligesom jeg afviser brud på solidariteten og på betræbelserne for at opnå reel konvergens i udviklingsniveauet. Den økonomiske og sociale samhørighed, som traktaten stadfæster, skal igen komme i første række blandt EU's bestræbelser og i udformningen af alle politikområder. Jeg kan ikke acceptere, at det nuværende finansieringssystem opretholdes, ligesom jeg ikke kan acceptere, at der ikke findes en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Der tales meget om borgernes Europa. Hvis man vil have, at borgerne involverer sig, må man informere dem, mobilisere dem omkring stærke idéer og forsøge leve op til forventningerne om, at disse idéer også bliver til virkelighed. Det er ikke med den status af umyndig, som Det Europæiske Råd har tildelt Europa-Parlamentet ved regeringskonferencen, at man anerkender dets repræsentativitet, ligesom det heller ikke er ved at beslutte det modsatte af, hvad Europa-Parlamentet havde givet udtryk for måneden før, at man får succes, således som det skete i sagen om forbud mod salg af våben til Indonesien. Hvordan skal man så vække interessen hos de borgere, der så ofte synes fremmedgjort? Lad os forsøge med et svar.
Ligesom mine medborgere ser jeg på EU fra dens vestgrænse ved Acorerne, et af de områder, der i traktaten om Den Europæiske Union betegnes som "fjernt beliggende". Det, som jeg ønsker at se derfra, er lige muligheder og større tilnærmelse af levevilkårene samtidig med, at jeg bliver boende derude. Jeg ser ikke udvidelsen som blot en samling af lande for at kunne leve op til udenrigspolitiske udfordringer. Jeg ønsker at se fællesskab, solidaritet, de samme muligheder for den enkelte dér, hvor jeg bor, som mod nord, mod øst, mod syd og i midten. Ligesom jeg er interesseret i de store sager og ser på traktaterne fra et perspektiv, hvor det er menneskene, der tæller, følger jeg med opmærsomhed den virkning, som EU's små beslutninger har for min region, og som jo er store for mine medborgere.
Lige nu vil vi gerne vide, hvilke foranstaltninger man påtænker for de fjernt beliggende områder? Hvad er fremtiden for den mælkeproduktion, som vores økonomi afhænger af, som vi har unikke betingelser for, og som vi ved, hvordan kan foregå i næsten perfekt symbiose med naturen?
Som det kan ses, forventer jeg mig meget af det portugisiske formandskab. Jeg forventer, at det bidrager til at aftegne en vej fremad, hvor den fine ligevægt opretholdes, og at det formår at fremme de sagsområder, der er af størst betydning på dette punkt, samt at det sætter sit eget aftryk på dem. Jeg forventer, at det involverer borgerne, og at det er opmærksomt på deres legitime ønsker. Jeg forventer, at det i og med, at det tjener Portugal, tjener Den Europæiske Union.

Corbett
Hr. formand, en af de største udfordringer, som det portugisiske formandskab står over for, er regeringskonferencen. Som De udmærket ved, er Europa-Parlamentet utilfreds med den snævre dagsorden, der er lagt op til.
De tre såkaldte tiloversblevne ting fra Amsterdam er meget vigtige og indbefatter, hvad der sandsynligvis er det vigtigste enkelte problem for en regeringskonference, der står over for udvidelse, nemlig udvidet brug af afgørelse med kvalificeret flertal. Det er rigtigt. Men disse tre emner er særdeles velkendte for vores medlemsstater. De har studeret dem grundigt under Amsterdam-forhandlingerne. De ved præcis, hvad problemerne er. De behøver ikke et helt år til at undersøge sagen. De behøver en aftale. De behøver en nat, måske en uge, med forhandlinger og en pakke at enes om. Så er resten af året tilbage - næsten et helt år. Det er dobbelt så lang tid som den regeringskonference, der forhandlede sig frem til den europæiske fælles akt i 1985. Det er lige så lang tid som for den regeringskonference, der forhandlede den kæmpestore Maastricht-traktat på plads. Den regeringskonference varede et år. Det er derfor helt muligt at tage fat på andre spørgsmål.
Der er faktisk ingen, der vil have en altomfattende regeringskonference med hundrede spørgsmål eller mere; med et juletræ, som alle kan hænge deres yndlingspynt på. Vi beder bare om, at et begrænset antal væsentlige emner mere bliver sat på dagsordenen - emner, som man virkelig burde tage fat på på den sidste regeringskonference før udvidelsen, sidste gang, vi har disse forhandlinger uden at have næsten 30 medlemsstater om bordet, hvilket vil gøre enhver aftale endnu vanskeligere end i øjeblikket. Det er en chance, vi må gribe. Det ville være yderst uansvarligt ikke at gribe denne mulighed.
Helsinki gav Dem, det portugisiske formandskab, et mandat til at foreslå nye punkter på dagsordenen. Det betyder med hr. Cox' ord - De Liberale stjæler altid de bedste linjer fra andres indlæg - at døren står på klem. Vi agter bestemt at sætte foden i døren, så den bliver ved med at stå på klem og kan åbnes endnu mere.
Gudskelov at døren står på klem, for ellers ville Europa-Parlamentet sikkert have været fristet til at komme med en negativ vurdering af sammenkaldelsen af regeringskonferencen eller endog til at udsætte vores udtalelse og derved forsinke regeringskonferencens start. Måske ville vi endog trække vores repræsentanter tilbage fra regeringskonferencen. Men det, at døren står på klem, betyder, at vi stadig har en vej frem.
Det, der gør forskellen for min gruppe, er den holdning, det portugisiske formandskab har vist. Det er klart, at De deler vores bekymring over den snævre dagsorden. Det er også klart, at De gerne vil have dagsordenen udvidet, og De har lovet at gøre Deres bedste i denne henseende, som De har lovet os netop nu at sikre den bredest mulige fortolkning af bestemmelserne fra Helsinki om Europa-Parlamentets deltagelse i regeringskonferencen. Det gør en stor forskel for min gruppe. Det er vi glade for. Men ligesom min kollega, hr. Seguro, vil jeg anmode Dem om klart at præcisere, at De agter at fremsætte forslag om en udvidelse af dagsordenen allerede ved første møde i Det Europæiske Råd i Lissabon i marts og ikke vente til juni. Det vil være meget vigtigt, når det gælder at hjælpe med at overbevise Europa-Parlamentet om, at det skal afgive sin udtalelse til tiden, så De kan sætte regeringskonferencen i gang midt i februar.

Malmström
Hr. formand, hr. formand for Rådet og hr. kommissær, det portugisiske formandskab har unægteligt meget at lave til foråret, ikke mindst med hensyn til arbejdet med regeringskonferencen og udvidelsen. Det kan ikke have undgået Deres opmærksomhed, at Europa-Parlamentet vil se en udvidet dagsorden med betydelige institutionelle reformer til gavn for et mere effektivt og demokratisk EU. Dette kan man tale langt og længe om.
Jeg vil dog tage et andet spørgsmål op, som af uvisse årsager er havnet under dette punkt på dagsordenen. Jeg ved, at emnet er magtpåliggende for Portugal, og det bekymrer også min gruppe, Den Liberale Gruppe, meget. Vi ser med forfærdelse på den forværrede situation i Angola. Med stigende uro har vi set, hvordan UNITA-guerillaen øger sine militære aktiviteter og ukritisk slår ned på civile - senest i massakren på over 100 civile i Bie-provinsen.
Vi ser også med stor bekymring på, hvordan ytringsfriheden i landet kvæles. Mindst 20 journalister blev sidste år arresteret, til trods for at regimet i Angola forsikrer, at det respekterer pressefriheden. Der er flere journalister, som venter på at blive stillet for retten på mildest talt tvivlsomme grundlag. De er anklaget for at have bagtalt præsidenten. Vi håber, at de får en åben, retfærdig og hurtig rettergang.
Befolkningen i Angola har alt for længe været plaget af denne trøstesløse borgerkrig, som har kostet tusinder af døde, lemlæstede, underernærede og over to millioner hjemløse. Situationen for civilbefolkningen er akut.
EU har et historisk engagement i Angola og yder store bidrag til landet. Det er på høje tid sammen med FN at øge presset på Savimbi om at genoptage de afbrudte fredsforhandlinger, men også presset på regimet om at standse plyndringerne og respektere ytringsfriheden og menneskerettighederne.
Vi liberale regner med, at disse spørgsmål vil få høj prioritet i Portugals arbejde med det nye partnerskab mellem EU og Afrika.

Maes
Hr. formand for Rådet, hr. kommissær, hr. formand, et lille land er vant til at have meget udland omkring sig, og det lover godt, bl.a. for de sager, som den foregående taler nævnte. Den måde, hvorpå Deres befolkning, hr. formand for Rådet, har vist medfølelse med Østtimor, vækker håb om, at De kan være med til at lægge et grundlag for en ny fred og et nyt samarbejde med Afrika.
Vi var virkelig skuffede over Helsinki og den begrænsede dagsorden for regeringskonferencen, og vi håber, at De vil udvide denne maksimalt og anvende den til fordel for et styrket samarbejde. I dag og i fremtiden må Europa kunne fungere som et demokrati. Uden reformer kan det ikke lade sig gøre. Så er udvidelse det samme som en udvanding af Unionen. På vores gruppes vegne og specifikt på vegne af Den Europæiske Fri Alliance vil jeg henlede Deres formandskabs opmærksomhed på de regioner og kulturfællesskaber, som ganske vist ikke er medlemsstater, men som ifølge forfatningen har beføjelser til en række sager, som de må kunne samarbejde med Europa om. Hr. formand for Rådet, vi opfordrer til, at dette vil kunne ske direkte. Til vores skuffelse blev der i Helsinki, i et land, som trods alt er kendt for sine opfordringer til gennemsigtighed, taget et skridt i den modsatte retning i det famøse bilag 3.
Jeg vil også gøre opmærksom på, at vi i denne uge her i Parlamentet med stor bekymring har talt om de store forskelle i velfærd i regionerne i Europa. Arbejdsløsheden i vores fattige regioner bliver næppe mindre. Hvordan skal vi føre udvidelsens store ambitioner ud i livet, når vi i Europa ikke engang selv har kunnet udvise respekt for kulturer og for sprog og endnu ikke er i stand til at udviske de store forskelle i velfærd i vores regioner? Jeg ved, at De har interesse i og forståelse for alt dette, og jeg ønsker Dem held og lykke med det.

Dupuis
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg vil allerførst gerne have lov til at rose Dem for et af det portugisiske formandskabs initiativer. Meget sigende har ingen af mine kolleger nævnt det. Jeg taler om det første topmøde mellem Europa og Indien.
Jeg mener, at dette er et grundlæggende initiativ. Mine kolleger foretrækker at fortsætte den aktuelle diskussion med Kina, sådan som de gjorde med Sovjetunionen, til trods for at de fleste vestlige virksomheder er i færd med at trække sig ud af landet. Vi fortsætter med at favorisere de røde løberes politik, at udveksle høflighedsfraser med Beijing, og vi ser ikke, at vi kan indgå en strategisk aftale med Indien, sådan som De ønsker at gøre det.
Med hensyn til regeringskonferencen synes jeg, at hr. Poettering var meget humoristisk i sit indlæg her til morgen, da han sagde, at hvis de tre leftovers blev løst under det kommende Råd, ville det være en succes for Den Europæiske Union. Man skal virkelig være nærsynet for ikke at kunne se, at hvis ikke vi tager fat på det grundlæggende spørgsmål, nemlig spørgsmålet om fælles beslutningstagning på det forfatningsmæssige område, hvis ikke vi kan finde frem til en mekanisme, der er en parlamentarisk dialektik værdig, vil vi med 28, 30 eller 32 medlemmer hurtigt være totalt lammede.
Jeg henstiller derfor til, at De, hr. formand for Rådet, ikke tager Dem alt for meget af denne meget lange liste over de mange punkter, som mange af mine kolleger ønsker at føje til en liste, som De i øvrigt allerede er bekendt med, men at De om muligt begrænser Dem til at tilføje dette ene punkt, der kan garantere, at Den Europæiske Union ikke risikerer fremtidige lammelser.
Til de kolleger, der trygler Dem om at gøre noget ved spørgsmålet om de to lobbyister, som vi har med ved regeringskonferencen, vil jeg sige, at jeg også dér mener, at det er på tide, at vi forstår, at det ikke er med lobbyister, vi kan forstærke en institutionel dialektik, men at det er vores opgave at tilse, at Den Europæiske Union bygges på reelle parlamentariske mekanismer med en dialektik mellem dette Parlament og Rådet, der er sit navn værdig. Den skal ikke bygges på små sejre ved at hive marginale - eller mindre marginale - punkter hjem på regeringskonferencens dagsorden.

Blokland
Hr. formand, Portugal har som første EU-formand i dette årtusinde udarbejdet et tydeligt arbejdsprogram. Alligevel har jeg endnu en række spørgsmål, som jeg gerne vil have tydeliggjort fra formandskabets side.
Allerførst glæder det mig, at Portugal lægger vægt på den kommende udvidelse af Den Europæiske Union. Det giver også mulighed for at udvide dagsordenen for den kommende regeringskonference. Foruden de tre leftovers fra Amsterdam er der presserende behov for mere vidtgående reformer for at kunne hilse de nye medlemsstater velkommen. Desuden prioriterer formandskabet styrkelsen af FUSP. I sidste uge viste det sig på det fælles møde mellem den amerikanske Kongres og Parlamentet, at der også fra amerikansk side hersker bekymring om afholdelsen af udgifterne til FUSP. Vil det ske på bekostning af det budget, som EU-landene nu overfører til NATO?
Formandskabet foreslår et ekstra topmøde om bl.a. beskæftigelsespolitikken. Jeg gentager vores opfattelse, nemlig at dette meget bedre kan ske på lokalt plan. For så vidt angår de økonomiske reformer, vil jeg nævne Irland og Nederlandene som eksempel. Disse lande har i mellemtiden fået orden i deres ting og er derfor værd at efterligne.
Om levnedsmiddelsikkerhed står der temmelig mange passager i arbejdsprogrammet. Men hvad vil formandskabet nu præcist?
Til sidst spørger jeg, hvordan formandskabet håber at opnå overensstemmelse om vedtægten, og hvordan det betragter eksperternes uafhængige undersøgelse af arbejdsbyrden for medlemmer af Europa-Parlamentet. Vil formandskabet forsvare undersøgelsesresultaterne i Rådet?

Méndez de Vigo
Hr. formand, hr. formand for Rådet, dagsordenen for regeringskonferencen er utilstrækkelig. Det har Kommissionen sagt, og det har de politiske grupper i Parlamentet sagt. Den er utilstrækkelig, men konklusionerne fra Helsinki lader også en mulighed stå åben for at dæmme op for denne utilstrækkelighed. Jeg mener, at det er opgaven for det portugisiske formandskab nu, og at det er det, Parlamentet beder Dem om i dette øjeblik. Og jeg mener ikke, at det er en meget ambitiøs opgave, det er en helt igennem fornuftig opgave.
Vi har brug for, at regeringskonferencen behandler andre emner, netop fordi vi ikke ønsker, at der skal være regeringskonferencer hvert tredje eller fjerde år. Vi ønsker, at dette bliver en regeringskonference, der munder ud i en langsigtet løsning af problemerne.
Efter vores mening, hr. formand, er der tre væsentlige emner, der skal opføres på dagsordenen for konferencen. Det første vedrører Europas rolle i verden. De institutionelle aspekter af sikkerheds- og forsvarspolitikken, som har gjort store fremskridt på det seneste, og som støttes af flertallet i den europæiske offentlighed, skal til sidst have samlet trådene i Nice.
Et andet vigtigt emne, som også bør overvejes, er det styrkede samarbejde. Udvidelsen, vores mål for de kommende år, Den Europæiske Unions historiske udfordring, vil kræve fleksible løsninger, når vi skal gennemføre vores politikker. Jeg tror, at vi alle sammen kender årsagen. Derfor mener jeg, at det for at lette udvidelsen er nødvendigt at tage en overvejelse om styrket samarbejde med på den dagsorden.
Endelig er der et andet emne, som jeg også mener er vigtigt. For nogle få uger siden indledte vi en spændende epoke, som i de europæiske borgeres øjne er af største vigtighed: Den Europæiske Unions charter for grundlæggende rettigheder. I konklusionerne fra Tampere nævnes muligheden for en erklæring eller om charterets indarbejdelse i traktaten. Jeg mener, at det til syvende og sidst vil være nødvendigt at indarbejde charteret for grundlæggende rettigheder i traktaten. Dermed opnår vi noget vigtigt: at knytte Den Europæiske Union sammen med borgerne - det vil jeg sige på Deres smukke sprog og med en portugisisk digters ord - at knytte menneskerettighederne sammen med "comboio de corda que se chama o coração".
Derfor, hr. formand for Rådet, står De over for en vigtig opgave, og Parlamentet har tiltro til, at De vil udføre den. Hr. Seguro har rettet en opfordring til Dem, og jeg ville også gerne høre det portugisiske formandskabs svar på spørgsmålet fra kollegaen fra Den Socialdemokratiske Gruppe.

Goebbels
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære kolleger, det portugisiske formandskab har fremlagt et ambitiøst program. De europæiske socialdemokrater har tillid til, at Antonio Guterres' hold kan lede vores Union tilbage på vejen mod varig økonomisk udvikling.
Europa lider under flere betydelige mangler. Arbejdsløsheden er stadig for høj. Vores beskæftigelsesgrad er lavere end i USA og Japan. De offentlige og private investeringer i Europa er for små. Den nødvendige konsolidering af statsbudgetterne har fået mange stater til at reducere de infrastrukturelle investeringer, men den private sektor har endnu ikke taget over. De såkaldte investeringer med risikovillig kapital er dobbelt så store i USA som i Europa. Amerikanerne investerer tre gange så meget som europæerne i oprettelse af nye virksomheder. I USA går 80% af den risikovillige kapital til de nye teknologier mod kun 27% i Europa. Japan investerer 2,9% af landets BNP i forskning og udvikling, USA 2,8% og Europa kun 1,8%.
Forskerne udgør kun 2,5% af arbejdsstyrken i vores virksomheder mod 6% i Japan og 6,7% i USA. Der er for få hjerner. Vi har færre studerende på de videregående uddannelser end amerikanerne og japanerne. Næsten halvdelen af de europæiske studerende, der tager en doktorgrad i USA, bliver derovre for at arbejde. Inden for det teknologiske område er der 700.000-800.000 ledige job i Europa som følge af mangelen på kvalificeret personale.
Amerikanerne har det samme problem. Ikke desto mindre åbnede det amerikanske Senat sidste år for en kvote på næsten 500.000 indrejsevisa på fire år til såkaldt højtkvalificerede arbejdere. Europa er ikke i stand til at arrangere en sådan brain drain, et sådant hjernetyveri. Vi skal i højere grad investere i uddannelse, videreuddannelse, nyskabelse. Nyskabelse og viden er i dag de enkelte landes vigtigste ressourcer. Vi skal derfor rose det portugisiske formandskab for dets kamp for et Europa, hvor nyskabelse og viden prioriteres højt.
Formanden for Rådet har netop oplyst, at der ikke vil blive afholdt en Lissabon-proces. Det er prisværdigt. Derimod skal Luxembourg-, Cardiff- og Köln-processerne samles i et enkelt overordnet tiltag med nøjagtige og kontrollerbare målsætninger. Stabilitets- og vækstpagten fra Dublin har alt, hvad angår stabilitet, men intet, hvad angår vækst. Stabilitet er en nødvendighed, men ikke et mål i sig selv. Med forbedringen af de økonomiske perspektiver på verdensplan har vi lov til at håbe, at det portugisiske formandskab vil give os en Lissabon-pagt for vækst.

van Velzen
Hr. formand, jeg vil hermed rose det portugisiske formandskab for, at det går så energisk til værks med forberedelsen af den kommende regeringskonference. Dette er frem for alt gode nyheder efter de trods alt skuffende resultater fra det europæiske topmøde i Helsinki. Min gruppe synes, at dagsordenen for denne regeringskonference skal udvides yderligere, således at Den Europæiske Union virkelig er i stand til at fungere effektivt med mere end 20 medlemsstater i fremtiden. Derfor er vi glade for, at formandskabet vil oprette fem arbejdsgrupper, som vil undersøge de vigtigste flaskehalse. Men som mange har fremhævet, de tre leftovers fra Amsterdam, det er en alt for mager dagsorden. Min gruppe kræver ligeledes, at Europa-Parlamentet bliver en fuldgyldig partner i forhandlingsprocessen, således som fru Fontaine og andre overbevisende har hævdet her i den forløbne tid.
I de kommende uger vil formandskabet foretage en rundrejse til alle hovedstæderne i vores EU-medlemsstater. Vi kræver, at det portugisiske formandskab under rundrejsen til alle hovedstæder i forskellige EU-medlemsstater udvider dagsordenen for regeringskonferencen i overensstemmelse med anbefalingen i betænkningen af Dimitrakopoulos og Leinen. Jeg er af den opfattelse, at det portugisiske formandskab efter denne rundrejse under mødeperioden i februar i Strasbourg skal aflægge beretning om resultaterne af disse drøftelser. Jeg vil gerne erindre formandskabet om, at artikel 48 i EU-traktaten siger, at regeringskonferencen ikke kan begynde, førend Europa-Parlamentet har afgivet udtalelse. Jeg udelukker ikke, at Europa-Parlamentet først afgiver denne udtalelse, efter at det er blevet tydeligt, hvordan Europa-Parlamentet inddrages bedre i forhandlingerne, og når der har fundet en udvidelse af dagsordenen sted.
Hr. formand, det emne, som tages op i marts, er meget vigtigt. Men lad os ikke begrænse det til demokratisering af informationssamfundet. Lad os frem for alt se på, hvor Amerika gør det bedre end Den Europæiske Union, og på dette område lære de bedste metoder fra USA.

Hughes
Hr. formand, jeg vil gerne fokusere på beskæftigelse og sociale spørgsmål. Jeg glæder mig meget over det dokument, formandskabet har udarbejdet i denne uge som en del af forberedelsen til det særlige topmøde i marts. Det viser en rosværdigt sammenhængende holdning, en holistisk holdning, som er meget velkommen, og det så meget mere som den tager højde for et antal af de vigtige forslag, vi har stillet her i Europa-Parlamentet i de seneste år. Heri er indbefattet nødvendigheden af at forbedre koordineringen af beskæftigelsesstrategien og de generelle økonomiske retningslinjer. Jeg ser frem til gennemførelsen af de forslag, som De skal enes om i marts, og håber, at De vil få den støtte, De behøver.
Der var kun én ting, som forhindrede, at min glæde kunne blive fuldkommen, og det drejede sig om konvergens med hensyn til social beskyttelse. Mange af os her i Europa-Parlamentet havde håbet på en Luxembourg-lignende procedure om konvergens på dette område, men jeg er bange for, at sproget i dokumentet ikke lever op til dette, når der i stedet tales om en fælles analyse, samarbejde og udveksling af erfaringer med best practice. Det er ikke nok til at skaffe den modernisering af vores sociale sikringsordninger, som vi har brug for i Den Europæiske Union.
Når jeg ser specielt på de sociale emner, er der to, jeg gerne vil beskæftige mig ganske kort med. Ét, som er meget vigtigt for os, er de generelle rammer for information og høring. Jeg håber, at der vil blive gjort fremskridt i denne sag under det portugisiske formandskab. Men der er også moderniseringen af direktivet om fabriksråd og revisionen og ændringen heraf. I de seneste måneder har jeg haft besøg af arbejdere fra Michelin i Frankrig, Ford i Portugal, i går af arbejdere fra ABB, som bliver ramt af denne fusion, arbejdere, som har oplevet, at de rettigheder, de har i henhold til direktivet om fabriksråd, er blevet tilsidesat. Det er nødvendigt, at dette her bliver opdateret og gennemført af Kommissionen. Kommissionen lever ikke op til sine forpligtelser. Hvis vi mener det alvorligt med partnerskab på arbejdspladsen og de forbedringer, det kan føre til, hvis vi mener det alvorligt med fornyelse og produktivitet, må vi se på lovgivningen på dette område og sikre, at begge erhvervslivets parter viser respekt for hinanden i denne partnerskabsproces.

Pirker
Hr. formand, hr. formand for Rådet, De har præsenteret nogle meget ambitiøse forehavender for os. Min gruppe ville ønske, at De også får held til at gennemføre en stor del af programmet, særlig inden for området om indre sikkerhed. Jeg vil fremhæve to punkter, der forekommer mig særligt vigtige. For det første: optimering af Schengen-systemet, sikringen af de ydre grænser. For det andet: forbedring af asylpolitikken og bekæmpelse af illegaliteten og menneskehandlen.
Til at begynde med vil jeg nævne en aktuel situation i Belgien og ved Belgiens ydre grænser. Situationen er velkendt. Der blev overraskende indført kontrol af de indre grænser i Belgien, nærmest over natten, hvilket førte til timelange køer, problemer med grænsetrafikken, med både person- og godstrafikken, til irritation for borgerne og til skade for økonomien.
Årsagen var den forestående legalisering af ca. 75.000 illegale, som efter tre eller fire år i Belgien stadig venter på asylbesked, eller som allerede har fem eller seks års illegalt ophold i Belgien bag sig. Jeg vil gerne sige hertil, at de foranstaltninger, Belgien har truffet, er lovlige og i overensstemmelse med traktaten. De viser imidlertid også, at det i sidste ende ikke kan være løsningen på de umiddelbare problemer, men derimod, at vi må søge nye veje, og at en løsning i sidste ende kun kan findes i form af en fællesskabsløsning. I øvrigt har Belgien i den forbindelse valgt samme vej, som både Frankrig, Italien og Luxembourg allerede tidligere har valgt. Kompetencen ligger hos Rådet. Derfor vores krav.
Det, jeg ønsker mig, og det, vi ønsker os, er, at De optimerer Schengen som et sikkerhedsinstrument, at De reviderer den midlertidige genindførelse af den indre grænsekontrol, at De giver medlemsstaterne forhåndsinformation og i den forbindelse også fastsætter en varighed, men kun gennemfører det hele i absolutte undtagelsessituationer, og at De gennemfører en hurtig og fuldstændig skabelse af et egentligt fælles marked.
Det andet er naturligvis en gennemførelse af ensartede og hurtige asylansøgningsprocedurer, og allermest haster det med at få indført EURODAC, således at staternes kompetence bliver fastlagt, og at vi råder over effektive instrumenter mod illegale indvandrere.

Schulz
Hr. formand, mine ærede damer og herrer, jeg havde naturligvis lyst til nu at komme ind på det, som min kollega Pirker sagde med hensyn til hans forventninger til formandskabet. Det kunne være sjovt, men desværre har vi i Europa-Parlamentet kun begrænset tid i forbindelse med sådanne udtalelser. Derfor må jeg udsætte det til i eftermiddag. Der skal vi nemlig tale om årsberetningen om området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Så henvender jeg mig til det portugisiske formandskab med følgende anmodning: Det er Rådet og ikke formandskabet, der har nægtet Europa-Parlamentet en skriftlig rapport til vurdering af opbygningen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Der foreligger en mundtlig forespørgsel, men ikke noget skriftligt svar fra Rådet, med den begrundelse, at det er tilstrækkeligt, hvis Rådet besvarer den her i dag. Denne fremgangsmåde er kendetegnende ikke for formandskabet, men for embedsmændene i Rådet, der omgås med Europa-Parlamentet i form af en øvrighedsstat.
Øvrighedsstaten er tilbøjelig til at sige: Vi, øvrighedsstatens repræsentanter, afgør, hvad der er godt, og hvad der er skidt for folkerepræsentationen. Det oplever vi meget ofte i Europa-Parlamentet netop inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Når vi nu her til morgen fra det portugisiske formandskab hører, at det er parat til netop på dette område at arbejde meget konstruktivt sammen med Europa-Parlamentet, så kan vi naturligvis kun bifalde dette. I det hele taget viser alt, hvad det portugisiske formandskab har fremlagt, efter min mening en stor åbenhed over for Den Europæiske Unions parlamentariske instans. Og det er godt, for vi må specielt inden for mellemstatslig handel, der jo stadig eksisterer i traktaten, og som stadig er fremherskende ved opbygningen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, være klar over, at Europa-Parlamentet vil spille en central rolle netop der, hvor der ganske vist handles mellemstatsligt, men med umiddelbar påvirkning på den enkelte borger og med en ringere deltagelse af de nationale parlamenter end tidligere.
Når nu et formandskab siger, at det anerkender vi - således som det forlyder fra den portugisiske formand for Rådet - så mener jeg, at vi som Parlament kun kan støtte det kraftigt og sige: Hvis alle formænd for Rådet opførte sig sådan, ville relationerne mellem Parlamentet og Rådet være bedre på dette niveau.

Cunha
Hr. formand, jeg vil gerne først overbringe formanden for Rådet min hilsen og derpå stille tre relevante spørgsmål, som har forbindelse til de udvalg, som jeg er medlem af her i Parlamentet.
Det første spørgsmål vedrører beslutningsprocessen i den fælles landbrugspolitik, der kun giver Europa-Parlamentet en marginal, rådgivende funktion. I en tid, hvor den fælles landbrugspolitik mere og mere ses som egnsudviklingspolitik for landdistrikterne, altså det vigtigste element i den fysiske planlægning og bevarelsen af miljø, kulturarv og beskæftigelse, er det uforståeligt, at Parlamentet stadig kun har en rådgivende funktion, hvilket ydermere betyder, at det ikke har beslutningsret over mere end 40% af EU's budget.
Det andet spørgsmål vedrører behovet for at sætte fart på virkeliggørelsen af den nyligt annoncerede europæiske myndighed for fødevaresikkerhed. Det er imidlertid vigtigt at gøre klart, om vi kun ønsker et europæisk organ til risikovurdering og -behandling, eller om vi ønsker afgørende at styrke den fælles kvalitets- og fødevaresikkerhedspolitik, herunder en indsats på det veterinære område. Hvis dét er tilfældet, skal midlerne forstærkes betragteligt såvel på EU-plan som i medlemsstaterne. Hvis det sidste virkelig bliver valget, sådan som jeg mener, at det bør blive, så må jeg sige, at jeg ikke bliver beroliget af det, som Kommissionen meldte ud i sidste uge, hvor det fremherskende nemlig er at skabe "endnu" et videnskabeligt organ uden beføjelser og helt løsrevet fra en samlet indsats på alle fronter over for produktionen af fødevarer.
Det tredje sprøgsmål, som jeg gerne vil rejse, vedrører fiskeriaftalen mellem EU og Marokko. Jeg er virkelig bekymret over, at forhandlingerne begynder så sent fra Kommissionens side, og over den langsommelighed i sagsbehandlingen, som vi er vidne til fra Rådets side. Jeg er ligeledes bekymret over, at jeg ingen steder i det portugisiske formandskabs program ser nævnt, at disse forhandlinger bør fremskyndes, men at jeg omvendt i det samme program ser, at der skal ske en grundigere samfundsøkonomisk analyse af fiskeriaftalerne med tredjelande, hvilket jo sædvanligvis er det argument, som føres frem af modstanderne af fiskeriaftaler mellem EU og tredjelande. Derfor vil jeg gerne høre formandskabet om de spørgsmål, som jeg netop har stillet.

Sakellariou
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær Patten, mine damer og herrer, jeg har stadig det sidste portugisiske formandskab i 1992 i frisk erindring. Det satte nye dimensioner, og jeg ønsker for Dem, hr. formand, og for os alle, at Deres formandskab ligeledes bliver en succes. De har fremlagt et stort og ambitiøst handlingsprogram. Jeg vil tage fat i et udenrigspolitisk og et sikkerhedspolitisk aspekt og stille spørgsmål. Jeg beder Dem om at give mig en detaljeret stillingtagen til disse spørgsmål.
For det første: Tyrkiet. Jeg har lige fra begyndelsen støttet Tyrkiets kandidatur og glæder mig over resultatet fra Helsinki. Vil formandskabet nu ved at udarbejde et katalog over foranstaltninger og en tidsplan støtte dette kandidatur og gøre det muligt for Tyrkiet at komme med til forhandlinger på lige fod med de andre 12 kandidater? Er formandskabet parat til at tage et initiativ til en løsning af kurderproblemet - og her tager jeg tråden op fra kollega Poettering, der før nævnte kurderproblemet - og måske støtte indkaldelsen til en konference som i Madrid for Mellemøsten?
Til den fælles sikkerhedspolitik: Köln og Helsinki har skabt store forventninger hertil. Nu må der ske noget konkret. Det må være noget, som kan godkendes og accepteres af alle EU-medlemsstater, også af dem, der ikke er medlemmer af NATO. Jeg har en fornemmelse af, hr. formand for Rådet, at De er indstillet på NATO og spørger Dem selv om, hvordan vi kan skabe en konstruktion, der passer ind i NATO. Men det handler det ikke om. Vi har brug for en europæisk konstruktion og bør så sørge for, at den også passer sammen med NATO.

Brok
Hr. formand, det portugisiske formandskab har en svær opgave foran sig. De to sidste formandskaber har formuleret målsætninger og fået fastlagt mandater, der måske ikke er så vidtgående. De har til opgave at gennemføre dem. Det kan i sidste ende vise sig at være et tilfredsstillende resultat, men det er under alle omstændigheder en svær opgave, som De skal løse. Særlig også det sidste punkt, som hr. kollega Sakellariou har nævnt, spørgsmålet om gennemførelsen af en europæisk udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Europa-Parlamentet vil bakke Dem fuldt op og naturligvis lægge vægt på, at der sikres komplementaritet til NATO, men at europæerne også udvikler en egen kapacitet i dette spørgsmål, så vi kan leve op til udfordringerne. Det er fortsat sådan, at De har til opgave at få Barcelona-processen til at køre igen, og udviklingen i Mellemøsten-forhandlingerne byder også på helt nye muligheder. Det er mit indtryk, at de involverede parter i dag er langt mere villige til at acceptere en europæisk rolle på dette område, end det hidtil har været tilfældet. Jeg ønsker Dem og hr. Patten held og lykke med at løse denne opgave i overensstemmelse hermed.
Endvidere drejer det sig naturligvis om regeringskonferencen og forholdet om Den Europæiske Unions udvidelse og handlekraft, problemer med risiko for overstretching og de nødvendige beslutninger, som vi skal træffe på regeringskonferencen. De er bundet af et mandat. På den anden side viser erfaringen imidlertid, at man, når en af de involverede parter har lagt et forslag på bordet under forhandlingerne, har svært ved at forhindre, at der tales om dette forslag. Det vil sige, at praksis og også de muligheder, som De har, giver Dem lejlighed til at fortolke mandatet meget bredt. Jeg tror, at det ville være utroligt hjælpsomt i forbindelse med de beslutninger, som vi i Europa-Parlamentet skal træffe i vores stillingtagen, hvis De på Deres side forpligtede Dem til en sådan bred fortolkning af mandatet. På den måde ville vi have større mulighed for også at kunne lægge vores forestillinger om Den Europæiske Unions demokrati og handlekraft på forhandlingsbordet.

Roth-Behrendt
Hr. formand, efter at jeg har hørt om så store ambitioner og så meget vigtigt inden for udenrigspolitik og beskæftigelsepolitik, skammer jeg mig næsten over at måtte fremkomme med en beklagelse. Jeg må alligevel gøre det. Jeg har læst Deres handlingsprogram, og jeg har lyttet opmærksomt til Dem. Jeg ville ønske, at der for de områder, som jeg arbejder for her i Parlamentet, nemlig miljøpolitik, forbrugerbeskyttelse og sundhedspolitik, var et lige så højt ambitionsniveau som for andre. Jeg forstår, at et formandskab ikke kan arbejde på alle områder og være ambitiøs på alle områder, derfor respekterer jeg, at De har prioriteret anderledes. Alligevel kan jeg ikke lade Dem slippe af sted med det så let, det forstår De sikkert. Jeg vil give Dem nogle bemærkninger med på vejen.
De har i Deres skriftlige handlingsprogram også i det, De har fremlagt i dag, lagt vægt på fødevaresikkerhed. Det synes jeg er vigtigt. Parlamentet vil beskæftige sig med hvidbogen om fødevaresikkerhed. Ministeren har henvist til, at denne hvidbog bliver behandlet på topmødet i juni. Jeg håber, at De har så stor respekt for Europa-Parlamentet, at De afventer Parlamentets forhandlinger og beslutninger, og jeg tvivler på, at dette kan lade sig gøre frem til juni. Men vi vil gerne forsøge det for at imødekomme det portugisiske formandskab.
De lægger også vægt på vandrammedirektivet. Også her beder jeg Dem: Overtag ganske enkelt de ændringsforslag, som Parlamentet vedtager i begyndelsen af februar i Bruxelles, så opnår vi en stor grad af overensstemmelse. Lad mig sige endnu en ting. De har meddelt, at De vil knytte miljøpolitik og fysisk planlægning sammen. Det er noget, jeg kan støtte Dem i af hele mit hjerte. Her har De mulighed for på regeringskonferencen at sørge for, at den nye traktat kommer til at indeholde en europæisk kompetence for fysisk planlægning. Så får De straks os med på Deres side, men om De rent faktisk får det gennemført, det tvivler jeg meget på. Men jeg støtter Dem heri.
Til sidst vil jeg sige Dem endnu en ting. Jeg beder Dem om, at De på områderne miljøpolitik og integration i andre politiske områder er opmærksom på, at der vil være en forpligtelse til at gøre dette, og at det skal dokumenteres. Jeg beder Dem fortælle dette til Deres kolleger i medlemsstaterne, og jeg beder Dem være opmærksom på, at der også skal gennemføres en lovgivning. Når det drejer sig om miljølovgivning, er det ikke altid tilfældet. Og hvis De gør det, så har De måske ikke annonceret så meget som andre, men så har De trods alt ydet et stort stykke arbejde, og det ønsker jeg Dem held og lykke med!

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, hr. formand for Rådet, tillad, at jeg fra de bugnende lastrum i denne båd med 15 roere, det portugisiske formandskabs vellykkede europæiske symbol, fokuserer på den europæiske digitale udfordring.
Den digitale revolution er for mig blandt mange andre ting, og især, en omvæltning i systemet og kulturen for distribution af varer og tjenesteydelser. Det forpligter os til at tage stilling til visse konkrete punkter, som er i Deres program.
For det første er vi forpligtet til på ny at overveje balancen mellem den offentlige og den private regulering, balancen mellem lovgivningen og det, man plejer at kalde soft law. Og årsagen er, at i den digitale tid svarer et år - som det blev sagt forleden dag på konferencen i Madrid - til to måneder, og fire år, som er den tid, det som oftest tager at behandle et normalt direktiv, svarer til 24 år i dette tilfælde. Det er for meget.
For det andet skal vi indgyde forbrugerne og de små og mellemstore virksomheder tillid og skabe et klima og en kultur, der går ud på at påtage sig en kontrolleret risiko, selvom det kan synes modsætningsfyldt. For forbrugernes vedkommende er det nødvendigt at iværksætte Kommissionens glimrende initiativer fra Tampere med hensyn til udenretslig konfliktløsning, men det er også nødvendigt at behandle forbrugerne som voksne mennesker. For de små og mellemstore virksomheders vedkommende skal den dialog, som De foreslår, med virksomhederne og borgerne inden for rammerne af det indre marked styrkes. Men også meget konkrete ting som at indtage en klar holdning, der er i overensstemmelse med virksomhedskulturen, til artikel 15 i den nye Bruxelles- og Lugano-bestemmelse, for hvis det ikke sker, kan det store E-Europa-projekt falde til jorden.
Endelig - og her er jeg enig i det, som hr. Cox sagde - har vi udfordringen i forbindelse med den transatlantiske dialog. Vi kommer ingen vegne, hvis vi ikke overvinder den afstand, der adskiller os fra USA, i samarbejde med dem. På det område mener jeg derfor, at vi har behov for masser af koordinering, masser af samarbejde og naturligvis masser af initiativ.
"Skibet sejler" - det har været portugisiske styrmænds idé siden middelalderen. Jeg tror, at vi har gode styrmænd ved roret i de kommende seks måneder.

Miguélez Ramos
Hr. formand, kære kolleger, jeg har to for mig grundlæggende spørgsmål til det portugisiske formandskabs ambitiøse halvårsprogram: økonomisk samarbejde med landene ved Middelhavet og skabelse og fastholdelse af beskæftigelse.
Parlamentet, hr. formand, vedtog i november en beslutning, hvor det gik ind for et snævrere samarbejde mellem Marokko og Den Europæiske Union inden for rammerne af associeringsaftalen. Det ville ikke være til at forstå, at samarbejdet nu blev mindre på fiskeriområdet. Fiskerisektoren, mine damer og herrer, er en meget skrøbelig sektor. Det har katastrofen med Erika netop bevist. Portugals søfartstradition og dets fremragende forhold til Marokko, hr. formand, burde bruges til i dette halvår at fremme de forhandlinger om den nye fiskeriaftale, som er gået helt i stå. Fiskerisektoren, mine damer og herrer, er koncentreret i de mest ugunstigt stillede europæiske regioner, og de er helt afhængige af den. Vi har brug for en progressiv økonomisk, social og territorial politik, for at den nuværende økonomiske velstand ikke kommer de bedst stillede industrisektorer til gode.
Jeg anmoder det portugisiske formandskab om beslutsomt og energisk at tage denne udfordring op.

Jarzembowski
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil nævne to ting. Den ene er en sammenknytning mellem trafikpolitik og regeringskonference. Mange kolleger har jo allerede sagt, at vi ikke ønsker en regeringskonference, der kun behandler de såkaldte leftovers fra Amsterdam, men vi ønsker derimod i begrænset og ikke i overdrevet omfang en diskussion om nye kompetencer, der er nødvendige, for at denne Europæiske Union forbliver funktionsdygtig. Og her kan De som portugisisk formand for Rådet gøre noget helt afgørende for den europæiske trafikpolitik, sikkerheden og miljøet i Europa. De kan gennemføre det, som Europa-Parlamentet vedtog i november, nemlig at oprettelsen af en fælles europæisk flysikkerhed er en central opgave, der skal placeres i Den Europæiske Union, ved at sætte det på regeringskonferencens dagsorden.
Vi ønsker ikke at centralisere alt. De operative beføjelser skal forblive hos medlemsstaterne eller private organisationer. Men regulativfunktionen skal reguleres fælleseuropæisk. Den nuværende splittelse i lufttrafikken fører nemlig til udskydelser, til forsinkelser, til fare for passagererne og til en uendelig belastning af miljøet, som ikke er nødvendig. Hvis man vil have bevis for, hvor den europæiske merværdi findes, er det gennem en fælleseuropæisk flysikkerhed. Man har ganske vist et indre marked på jorden, men på himlen hersker der splittelse. Det kan ikke fungere. Som Europa-Parlament står vi fast på vores holdning, og jeg håber, hr. formand for Rådet, at de støtter dette.
Et andet punkt, hvor De også kan sætte noget i gang for miljøet, økonomien og trafikken, er en hurtig formulering af en fælles holdning til jernbanepakken. Det lykkedes for det finske formandskab i december at overvinde den franske regerings modstand mod åbningen af jernbanetrafikken. Men nu har jeg en fornemmelse af, at der igen spilles på tid. Her har De som portugisisk formandskab en stor chance, hvis De hurtigt får formuleret denne fælles holdning. Det venter vi på. Vi ønsker at få godstrafikken væk fra vejene og over på skinnerne. Vi beder Dem hjælpe os hermed!

Schori
Hr. formand, kolleger, jeg vil tale om et emne, der står det portugisiske formandskabs hjerte meget nært, nemlig Angola, et land, hvor der har været borgerkrig i 25 år, og som i dag er verdens største humanitære katastrofe. Vi ved, hvem der er skyld i, at Lusaka-aftalen ikke er blevet gennemført - det er først og fremmest UNITA. Derfor har verden også indført sanktioner mod UNITA. Der er også risiko for, at denne konflikt vil sprede sig regionalt, fordi regeringstropper er gået ind i nabolandene, og fordi UNITA har slået sig sammen med væbnede grupper i andre lande.
Humanitært er dette som sagt verdens største katastrofe med to millioner interne flygtninge og uhyggelige lidelser på begge sider. Vi ønsker derfor, at Portugal, ikke mindst den portugisiske regering, med sin demokratiske, antikolonialistiske tradition også over for Parlamentet giver udtryk for, hvad man har tænkt sig at gøre for at finde en løsning. Kun en politisk løsning kan bringe fred og forsoning i Angola.

Coelho
Hr. formand, hr. kommissær, formanden for Rådet skal vide, at hans vilje til dialog med Europa-Parlamentet er blevet vel modtaget, hvilket ikke kan undre, når vi erindrer den store erfaring, som den portugisiske regering har med at føre dialog.
Vi betragter formandskabets målsætninger - som vi anerkender er ambitiøse - og vi ser forskellige prioriteter, ganske meget dialog og mange sagsområder, der skal åbnes eller følges op på. Vi bekymres over at se færre sagsområder, der skal afsluttes, og mål, der skal nås, men vi ønsker oprigtigt, at formandskabet bliver et godt formandskab, for Europa, for borgerne i Europa og for portugiserne.
For Europa, som vi gerne vil bidrage til at opbygge og styrke, og hvor alle skal føle sig repræsenteret, og som alle skal kunne identificere sig med, et Europa, der ikke kun er for nogle, eller hvor de store kvæler de små. For dette Europa, hvor man nu overvejer at ændre traktaterne, er det endnu en gang vigtigt, at et formandskab ledet af et lille land ikke nødvendigvis af dén grund er dårligere eller mindre effektivt end et, der ledes af de store lande.
For borgerne, som ønsker et Europa, der tager sig af deres problemer og ikke kun af deres bankkonti eller af deres varer, som ønsker et Europa, der bekymrer sig om deres tryghed, om narkotika- og kriminalitetsbekæmpelse, om kontrol med den ulovlige indvandring og om at træffe foranstaltninger inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Jeg er overbevist om, at De, hr. minister, deler min positive vurdering af den portugisiske kommissær António Vitorinos store kompetence og dygtighed, og jeg håber, at Rådet på de områder, som er blevet ham betroet, kan gøre konkrete fremskridt i overensstemmelse med det scoreboard, der blev besluttet i Tampere.
Og for portugiserne, der erindrer, hvor godt Portugal håndterede sit første formandskab for nøjagtig otte år siden, og som håber, at den socialistiske regering kan leve op til denne arv af prestige og effektivitet.

Cederschiöld
Hr. formand, kære kolleger og hr. formand for Rådet. De, hr. formand for Rådet, forsøger at skabe en mere positiv holdning over for Europa-Parlamentet. De anerkender de europæiske borgeres stemme som en del af den europæiske beslutningsproces, hvilket vi sætter pris på. Vi håber på og regner med, at denne positive holdning fortsætter i det næste halve år.
På det retlige område er det nødvendigt med europæiske foranstaltninger. De fremhæver spørgsmålet om ofre for forbrydelser. Det er et spørgsmål, som symboliserer borgernes retssituation på mange måder. Det handler om ikke længere at diskriminere de borgere, som udnytter den fri bevægelighed. Jeg har kæmpet længe for netop at styrke beskyttelsen af ofre for forbrydelser. Hvis landene ikke er parate til at beskytte enkeltindivider og mildne voldens konsekvenser, kan vi aldrig skabe den sikkerhed, som alle taler så smukt om.
Uden traktatfaste, individuelle rettigheder for borgerne og tilstrækkelige ressourcer til politi og retsvæsen kan vi ikke opnå den frihed og tryghed, som borgerne i Europa forventer. De kan fremskynde processen ved åbent at benytte en resultattavle og vise, at der er brug for fremskridt. Og tidsgrænser for foranstaltningerne ville også sætte lidt fart i processen.
De må gennemføre nødvendige prioriteringer i Deres ambitiøse program. Jeg ville fokusere på ofre for forbrydelser, scoreboard og organiseret kriminalitet. Jeg håber, at De kan bekræfte, at det er disse spørgsmål og borgerrettigheder, som står allerøverst på prioriteringslisten. Dermed vil jeg ønske Dem held og lykke.

Van Hecke
Det er glædeligt at konstatere, at Afrika hører ind under det portugisiske formandskabs prioriteter. Europa bærer faktisk her et stort historisk ansvar, og det ville virkelig være uansvarligt at overlade det sorte kontinent til amerikanerne. Jeg håber, at det euroafrikanske topmøde bliver til noget, og at det endelig vil lykkes Unionen at indtage en fælles holdning til konflikten i Centralafrika. At Portugals opmærksomhed først og fremmest er rettet mod Angola er logisk.
Alligevel vil jeg fremsætte nogle kommentarer i forbindelse med redegørelsen om krigen i Angola, hvor oprørsbevægelsen UNITA udpeges som den hovedskyldige. Det er faktisk rigtigt, at Savimbi skød den første fredsaftale i stykker, da han tabte valget i 1992. Det er lige så korrekt, at UNITA har brugt demilitariseringsperioden til at genopruste og i den nuværende krig er ansvarlig for grove krænkelser af menneskerettighederne. Vi må fortsat fordømme dette kraftigt.
Men dermed frikendes Angolas ledere ikke. Det var jo regeringen, som i slutningen af 1998 erklærede oprørerne total krig og i denne krig lige så lidt skånede borgerne. I lige så høj grad står det fast, at også regeringen i vidt omfang genopruster i denne fredsperiode. Menneskerettighedsorganisationer såsom Human Rights Watch og Global Witness beskylder regeringen for omfattende korruption, anvendelse af milliarder af oliedollar til militære handler, notabene bl.a. med Portugal, og for undertrykkelse af oppositionen og pressen.
Afrikas næststørste olieproducerende land har en af verdens dårligste socioøkonomiske indikatorer med underernærede børn og koleraepidemier helt ind i centrum af hovedstaden. Europa må fortsætte med at opfordre til en dialog uden anvendelse af militær logik. Her kan Portugal spille en vigtig rolle. Ikke ved at indtage en ensidig holdning, men ved at gøre begge parter opmærksom på deres ansvar. Således kan der endelig komme lidt lys i den mørke angolanske tunnel.

Kauppi
Hr. formand, hr. repræsentant for Rådet, først vil jeg gerne tilslutte mig hr. Coelhos synspunkt om, at et lille land vitterligt godt kan føre Unionen betydeligt fremad under sit formandskab. Dette beviste vi under det finske formandskab, og jeg er sikker på, at også Portugal vil lykkedes med dette arbejde.
Den måske største udfordring, som Finland har efterladt til Portugal, er færdiggørelsen af den såkaldte skattepakke i tilknytning til adfærdskodeksen for beskatning. Da Portugal for første gang allerede sidste år efter topmødet i Helsinki informerede de øvrige medlemslande om prioriteringerne under dets formandskab, var jeg meget skuffet over den måde, hvorpå skattepakken blev omtalt, som om forsøget på at opnå en kompromisløsning allerede var opgivet. I sidste uge i Parlamentet optrådte den nye formand for ØKOFIN-Rådet, Pina Moura, dog allerede betydelig fastere og genskabte min tro på, at ligesom det tidligere formandskabsland, Finland, anser også Portugal det for vigtigt at harmonisere beskatningen medlemslandene, som det er foreslået i skattepakken. Det var også glædeligt at høre, at skattepakken også fremover vil blive behandlet i sin helhed.
Der er ikke tale om et håbløst tilfælde. I en erklæring fra topmødet i Helsinki kom medlemslandene allerede til en fælles forståelse om det princip, at enhver af Unionens borgere skal betale en passende skat af alle sine renteindtægter fra opsparing. Denne skat kan naturligvis indføres på mange måder. Det centrale er således også at være opmærksom på de forskellige informationsforpligtelser, som kan sikre en retfærdig og dækkende beskatning. Jeg håber dog, at Rådet hurtigst muligt vil udnævne den arbejdsgruppe om beskatning, som der var tale om allerede i Helsinki, og at det vil fortsætte fra det grundlag, som man nåede til i Helsinki.
Ud over skattepakken vokser presset for at få gennemført et fælles energibeskatningssystem, som er neutralt i forhold til den samlede skattebyrde. For mit eget vedkommende støtter jeg varmt dette mål, når blot reformen gennemføres uden fare for den europæiske industris konkurrenceevne.
Den tredje udfordring med hensyn til beskatning har at gøre med momsen. Vores mål er at gå over til en endelig momsordning, så snart det er muligt. Jeg håber, at man også vil holde sig dette for øje under det portugisiske formandskab.

Menrad
Hr. formand, hr. formand for Rådet, De har sandelig udarbejdet et ambitiøst handlingsprogram. Vi fra Det Europæiske Folkeparti har store forventninger til det planlagte topmøde om beskæftigelse. Det, den kristdemokratiske ministerpræsident fra Luxembourg, hr. Juncker, krævede med hensyn til beskæftigelsestopmødet i 1997, gælder også for det planlagte ekstraordinære topmøde i Lissabon. Det må ikke blive til et litterært topmøde, som Juncker gjorde opmærksom på ved at henvise til talrige uforpligtende erklæringer fra mange topmøder. Derimod opnåede regeringscheferne et helt konkret positivt resultat med den såkaldte Luxembourg-procedure, det vil sige koordinering ved hjælp af beskæftigelsespolitiske retningslinjer og nationale handlingsplaner.
Men siden 1997 er de virkelig store resultater udeblevet. Først og fremmest er der mangler ved den praktiske gennemførelse af retningslinjerne Den fælles beskæftigelsesrapport fra 1999 nævner i denne forbindelse manglende aktiviteter i medlemsstaterne, når det drejer sig om reform af skattesystemet og systemet for sociale ydelser, deltagelse i livslang uddannelse, mangler i forbindelse med fremme af arbejdsmarkedets parter for at få moderniseret arbejdsorganisationerne. I mange år har beskæftigelsespolitikken spillet en stor rolle i Parlamentet. Desværre har Rådet og regeringscheferne næsten heller ikke gjort brug af vores forslag i 1999, f.eks. til den såkaldte europæiske beskæftigelsespakt fra Köln eller til retningslinjerne 2000. Jeg anmoder det portugisiske formandskab, således som det har annonceret det i sit dokument, til eftertanke: Gør det bedre, tag større hensyn til vores holdninger!
Ny økonomisk dynamik, konkurrence og fleksibilitet skal bringes i overensstemmelse med vitale behov for social sikkerhed. Den sociale markedsøkonomis succesprincip er fremtidsmodellen for Europa.

Tajani
Formand Gama, vi værdsatte mange af de ting, De sagde om Parlamentets rolle, regeringskonferencen og parlamentsmedlemmernes statut, men vi skal også tale om udvidelsen af Den Europæiske Union. Udvidelsen mod øst er vigtig, og vi ønsker at skabe et politisk Europa, men vi skal også - og Portugal er ligesom Italien et middelhavsland - rette blikket opmærksomt mod netop det store Middelhavsområde for ligeledes at føre en vigtig middelhavspolitik og skabe en balance mellem udviklingen mod øst og udviklingen mod syd.
Med hensyn til Det Europæiske Råd bør man efter min mening komme hurtigt ind på tre emner. De talte om beskæftigelsen, og den er yderst vigtig for os, den er faktisk det spørgsmål, der haster mest. Arbejdsløsheden skal bekæmpes ved at støtte de små og mellemstore virksomheder, ved at sætte gang i turismen via udviklingspolitikken og ved at foretage en kraftig reduktion af skattetrykket.
Også retsspørgsmålet ligger os på sinde, sådan som De understregede. Retspolitikken i Europa er en meget betydningsfuld politik. Nogle retssager er langsomme og uretfærdige - her ligger Italien desværre på en negativ førsteplads - og i mange europæiske lande er der ligeledes et politiseret retssystem, hvor nogle dommere ikke bruger deres magt i retfærdighedens tjeneste, men i politikkens tjeneste, og ofte er det også for at ramme oppositionen og minoriteterne.
Efter at have nævnt beskæftigelsen og retssystemet vil jeg slutte af med at komme ind på et tredje emne, nemlig det vigtige narkotikaspørgsmål. Det er et væsentligt socialt spørgsmål, som ligger os særligt på sinde, da det berører millioner af unge mennesker. Narkotikabekæmpelsen bør være et af de områder, hvor det portugisiske formandskab, Europa-Kommissionen og Parlamentet gør en indsats. Vi skal bekæmpe de gammelkendte former for narkotika, men også og ikke mindst de nye former for narkotika, uden at vi giver efter for fristelsen til at liberalisere euforiserende stoffer, og uden at vi giver efter for fristelsen til at legalisere og tillade anvendelsen af stoffer som heroin til behandlingsformål, hvilket Parlamentet allerede har sagt nej til. Millioner af unge følger os opmærksomt. De følger Europa opmærksomt, og de forventer, at Europa kommer med et vigtigt svar.

Hatzidakis
Hr. formand, jeg har tre bemærkninger. Den første drejer sig om det sydøstlige Europa og Middelhavsområdet. Som bekendt er det et område, der er hårdt ramt, og det ville være naivt at tro, at problemerne kan løses i de seks måneder, Portugal har formandskabet. Jeg vil imidlertid opfordre formandskabet og Kommissionen til at gøre alt, hvad der står i deres magt, for at det agentur for genopbygningen af Balkan, der er beliggende i Thessaloniki, udfører sin opgave på den bedst mulige måde. Det er desuden mit håb, dels at Tyrkiet indser, at landets status som ansøgerland medfører en forpligtelse til at efterleve gældende fællesskabsret, dels at formandskabet og Kommissionen minder Tyrkiet om dets forpligtelser.
Min anden bemærkning drejer sig om regeringskonferencen. Det var korrekt at medtage menneskerettighedscharteret i den nye, ændrede traktattekst, da det er noget, som interesserer særdeles mange europæiske borgere. Desuden bør dagsordenen udvides. Der bør være et retsgrundlag for en fælles forsvars- og udenrigspolitik. Og så vil jeg gerne gøre opmærksom på en ting, som Parlamentet også har givet udtryk for i betænkningen af Dimitrakopoulos og Leinen, nemlig at der bør udarbejdes nye kapitler om vigtige og synlige emner som f.eks. turisme og kultur.
Min tredje bemærkning fremsætter jeg i egenskab af formand for Transportudvalget. Deres program går i den rigtige retning, hr. formand, men vi havde forventet, at De var mere ambitiøs. Jeg vil især understrege, at vi finder det nødvendigt, at der under det portugisiske formandskab kommer en afklaring på spørgsmålet om foranstaltninger til liberalisering af jernbanerne og findes en løsning på problemet med forsinkelserne inden for lufttrafikken. Vi er nødsaget til at skifte det nuværende mellemstatslige Eurocontrol-system ud med et fællesstatsligt system, hvor initiativet skal ligge hos Kommissionen, så der bliver gjort en ende på de voksende gener, som flypassagererne i luftrummet over Europa bliver udsat for.

Beazley
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. Costa, hr. kommissær, det portugisiske formandskab har helt klart meget på programmet i det næste halve år. Jeg vil gerne give udtryk for mine bedste ønsker om held med dem alle.
Det mål, de alle sigter mod, er helt klart udvidelsen af Den Europæiske Union, en udvidelse, der er anderledes i omfang og natur end tidligere udvidelser. Vi ved også, at EU's ydre anliggender strækker sig ind i Østeuropa, og handlingsplanen for den fælles strategi i Ukraine har allerede båret frugt efter Helsinki-topmødet med bekendtgørelsen om afskaffelse af dødsstraffen.
Den indledende sætning i hr. Gamas tale til os her til morgen berørte vigtigheden af den offentlige mening og af at berolige Europas befolkning. Jeg har bare et spørgsmål, som rådsformanden måske kan komme ind på i sit svar. Kan han igen forsikre os om, at hans respekt for den offentlige mening indbefatter den offentlige mening i ansøgerlandene i Central- og Østeuropa. Han føler muligvis ikke, at dette er det rette tidspunkt til at give detaljerede oplysninger om, hvilke initiativer han overvejer med henblik på at sikre, at tempoet i forhandlingerne ikke bare opretholdes, men at der også er sikkerhed for støtte i ansøgerlandene. Jeg vil være taknemmelig for en sådan forsikring i hans svar.

Bodrato
Hr. formand, jeg vil gerne understrege nogle spørgsmål, som efter min mening bliver taget op på en meget positiv måde i det portugisiske formandskabs program. Det drejer sig om nødvendigheden af at forene EU's udvidelse med nogle institutionsreformer, der sikrer Europas politiske rolle, sådan som Parlamentet bad om på regeringskonferencen.
Europa har fællesmarkedet og den fælles mønt til sin rådighed, men det er alligevel hensigtsmæssigt, at man i højere grad gør noget ved beskæftigelsesspørgsmålet og igen sætter sig selv målsætningen om en harmonisering af skatte- og socialpolitikkerne, som er vigtige elementer i den sociale samhørighed. Vi skal styrke vores konkurrenceevne i en økonomi, der globaliseres i stadig større grad, og hvor det gælder om at tage den stadig større udfordring op, som informationsrevolutionen er. Det er nødvendigt med en ny strategi for forskning, innovation og uddannelse, og det er emner, som lægges ud til en afgørende debat med det dokument, Kommissionen vedtog i går.
EU's udvidelse, der navnlig er rettet mod østlandene, er i virkeligheden en mulighed for alle europæiske lande. Jeg er dog enig med det portugisiske formandskab i, at denne politiske prioritet ikke må gøre vores opmærksomhed på Middelhavslandene mindre, eftersom freden og udviklingen i dette område er af direkte betydning for Europas fremtid.

Gama
Hr. formand, ærede medlemmer, denne debat har været overordentlig nyttig for formandskabet, og vi vil med al mulig opmærksomhed samle og studere de forslag og bemærkninger, der her er blevet fremført. Under dette formandskab vil vi arbejde meget sammen med Europa-Parlamentet, med Kommissionen, med EU's udenrigspolitiske repræsentant Javier Solana og ligeledes med Vestunionen, som vi også er formand for, og vi håber, at dette samarbejde bliver frugtbart i alle henseender. Vi bringer herfra det indtryk, at det portugisiske formandskabs handlingsprogram nyder almindelig tilslutning fra Europa-Parlamentets side, og dét er for os vigtigt, for det ansporer os til en målrettet indsats.
Hvad angår punktet om beskæftigelse og fornyelse, har Parlamentet i forhold til det ekstraordinære Råd i Lissabon vist sig særdeles opmærksomt, interesseret og engageret i på én gang at gøre Europa til et område med social samhørighed og det mest dynamiske økonomiske område i verden i det århundrede, som vi nu tager hul på, med henblik på at komme globaliseringen i møde og demokratisere informationsteknologien gennem en vidensbaseret økonomi befriet fra den rene produktionsøkonomis snærende rammer. Det gælder også udvidelsen, dette historiske vendepunkt efter den kolde krig og skabelsen af et genforenet Europa.
Hvad angår Tyrkiet, vil vi behandle dette spørgsmål meget grundigt, og vi vil lade foretage gennemgang af aftalekomplekset, screening og anvendelse af Københavnskriterierne samtidig med, at vi udvikler det strategiske mål at gøre Tyrkiet til et land, hvis orientering rettes mod større tilnærmelse til Europa. Jeg er klar over, at nogle her i Parlamentet har deres tvivl med hensyn til dette, men jeg vil også gerne berolige de ærede medlemmer ved at sige, at en anden politik ville være endnu værre for Europa. Den ville være meget negativ, og den ville have alvorlige følger for det, som EU ønsker at skabe både internt og internationalt.
Med hensyn til regeringskonferencen mener jeg, at der er opnået en tillidsfuld enighed mellem formandskabet og Parlamentet om behovet for at involvere dette på en mere substantiel, autentisk og kontinuerlig måde i forhandlingsprocessen, hvilket vi er åbne over for. I det brev, som jeg sendte formanden for Parlamentet, da det portugisiske formandskab tog sin begyndelse, bestræbte jeg mig da også på at give til kende, at vi som formandskab var indstillet på at deltage i møderne i Parlamentets Udvalg om Forfatningsspørgsmål eller her i salen, hvis Europa-Parlamentet en dag ønsker grundigt at diskutere de spørgsmål, der behandles på regeringskonferencen. Dette ville respektere magtdelingen og hvert enkelt organs specifikke beføjelser, men det ville også, tror jeg, stimulere den europæiske debat om den institutionelle reform. Vi har ingen forbehold af nogen art, hvad angår arrangementer af denne type.
Vi har i øvrigt heller ikke nogen "fastlåst" opfattelse med hensyn til beslutningerne fra Helsinki. De tillader eksplicit, at der bliver taget nye punkter op. Jeg har selv på min tur rundt i de europæiske hovedstæder diskuteret disse punkter med mine kolleger. Statssekretæren for europæiske anliggender vil også gøre det nu. Jeg skrev til mine europæiske kolleger, udenrigsministrene, allerede i starten af januar for at bede dem om at angive, hvilke punkter de forskellige regeringer mente skulle medtages på den supplerende dagsorden, således at vi meget tidligt i formandskabsperioden og regeringskonferencen kunne have et klart indtryk af dette spørgsmål, som vi også kunne delagtiggøre Europa-Parlamentet i. Jeg skrev ligeledes til mine kolleger fra ansøgerlandene, både dem i den første udvidelsesomgang og dem i den anden - og som vi jo håber en dag bliver til én og den samme - for også at bede dem om at give deres mening til kende om regeringskonferencen, fordi det værste, der kunne ske for Europas udvidelse, ville være, at denne institutionelle reform i Central- og Østeuropa blev opfattet som en slags præventiv foranstaltning mod dem, der skal træde ind. Dét ville skabe et klima af stor mistillid. De foranstaltninger, som konferencen skal beslutte, er foranstaltninger, som skal få Europa til at fungere bedre; det er helt sikkert ikke foranstaltninger, der skal forhindre de lande, som skal optages, i en dag at kunne lade deres stemme høre i det europæiske beslutningssystem. Det er derfor, det er vigtigt, at de allerede nu deltager, at der bliver lyttet til deres meninger, og det er derfor, vi kan mene, at det ikke, som et medlem sagde, er urealistisk at antage, at vi, såfremt der på dette punkt er enighed, allerede omkring Det Europæiske Råd i Lissabon kan have et klarere indtryk af, hvad der kommer til at stå på regeringskonferencens dagsorden.
Med hensyn til den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik drejer det sig om en dimension, som vi mangler for at kunne varetage Europas interesser udadtil. EU's udenrigspolitik bliver ikke til noget, så længe den ikke råder over denne komponent. Vi vil i løbet af dette halvår tage afgørende skridt, for at dette skal blive til virkelighed. Vi vil gennemføre den første øvelse, hvor NATO overfører styrker til Vestunionen, som vil handle under EU's politiske ledelse. Men de af vores kolleger og de medlemmer af Europa-Parlementet, der ikke kommer fra lande, der er medlem af Atlantpagten, kan være helt rolige: Denne øvelse vil på alle punkter blive gennemført ikke for at mindske, men for at øge den europæiske sikkerhed, og den forudsætter hele tiden, at man er meget opmærksom og omhyggelig, hvad angår forholdet til dem af os, der ikke deltager i Atlantpagten, men som vil kunne få adgang til alle disse systemer, for så vidt de ønsker at deltage i dem. Og hvis de ønsker dét, vil de kunne være med på fuldstændig lige fod med de øvrige deltagere.
Med hensyn til nogle af de punkter i udenrigspolitikken, som de ærede medlemmer har rejst, nemlig EU/Afrika-topmødet: Vi har ikke taget dette med blandt det portugisiske formandskabs udtrykkelige mål, fordi vi, da vi overtog formandskabet, mente, at det ikke var tilstrækkeligt udarbejdet, og vi ville ikke skuffe europæerne ved at inddrage et mål, som vi ikke havde den fjerneste sikkerhed for at nå. Vores arbejdslogik er denne: Vi vil fortsætte med at udvikle initiativer, så vi når som helst kan tage denne idé op, hvis det tidsmæssigt er muligt og praktisk gennemførligt at føre den ud i livet. I modsat fald vil vi fortsætte med at se på den grundigt sammen med vores afrikanske partnere med henblik på at skabe grundlaget for, at den senere kan blive konkretiseret.
Med hensyn til spørgsmålet om forbud mod salg af våben til Indonesien: I september, hvor situationen i Østtimor var mest dramatisk, traf EU beslutning om at forbyde salg af våben til Indonesien i en begrænset periode, der slutter nu i januar. Denne beslutning indebar ikke nogen automatisk videreførelsesmekanisme, og den enighed, der kunne opnås i Rådet, betød, at der ikke for indeværende etableres noget nyt forbud mod salg af våben til Indonesien, men det er også blevet understreget med al mulig tydelighed, at EU's medlemslande på dette punkt er underlagt et strengt adfærdskodeks, der opstiller meget stramme regler for, hvor våbnene ender, og for deres anvendelse. Vores enighed var desuden meget klar i understregningen af, at denne sag stadig er åben, og at forbuddet er et redskab, der når som helst kan bringes i anvendelse af EU, således som det nu er blevet, for i enhver dramatisk situation at blive benyttet til at afhjælpe og inddæmme en sådan.
Med hensyn til Angola drejer det sig om et land med umådelige ressourcer og med det for Afrika sjældne, at det ikke har en for stor befolkning, hverken i forhold til landets areal eller dets ressourcer. Situationen i Angola har trukket en konflikt, en ustabilitet, i langdrag og har også medført, at der hersker stor fødevareknaphed og stor humanitær nød. Lusaka-aftalerne er ikke blevet overholdt af den ene af parterne, og et af de afgørende spørgsmål i den angolanske udvikling har været den ene parts afvisning af at lade sig afvæbne og blive til et civilt parti, der indgår i en normal institutionel sammenhæng. Det er imidlertid vigtigt, at dette kommer til at ske, og det er derfor, EU's bestræbelser sigter på at opmuntre alle dem, der i den ene af lejrene, nemlig UNITA, ønsker og er parat til at betjene sig af politiske midler og ikke af våbenmagt. Men der er ting, som alle anerkender skal forbedres. Jeg var for ca. fire dage siden i Angola og jeg talte ikke blot med præsidenten og medlemmer af regeringen, men også med parlamentsmedlemmer fra alle grupper, herunder nogle, som vi i dag kan betragte som udtryk for UNITA's forskellige afskygninger, og jeg kunne konkludere, at mange anerkender, at det angolanske system skal forbedres. Nogle af disse forbedringer er på vej, og det er vigtigt, at deres videre gennemførelse stimuleres. Det gælder forbedring af finansieringssystemet og af statens regnskabsvæsen, dets gennemskuelighed og dets regler. I denne sammenhæng vil de forhandlinger, der skal indledes med Den Internationale Valutafond, og den givne undertegnelse af en første aftale inden længe sikkert skabe de nødvendige betingelser for, at der i Paris-klubbens regi kan oprettes en multilateral overvågningsmekanisme for afviklingen af Angolas udenlandsgæld, så EU vil kunne frigive de midler, der blev sat til side år tilbage under rundbordssamtalerne om Angola, men som stadig i dag holdes tilbage af de grunde, som vi kender. Forbedring af det institutionelle system, med en forfatningsrevision, som man er begyndt at diskutere, og som naturligvis må indebære, at man tilslutter sig pluralismens, retsstatens og pressefrihedens værdier. Jeg understreger i denne forbindelse vigtigheden af den debat, der skal finde sted i det angolanske parlament om journalisternes rettigheder, og hvor fundamentalt det er, at der i et moderne politisk system eksisterer en uafhængig presse. Dette vil selvfølgelig fremme Angolas reintegrering i det internationale system, en forbedring også af dets forhold til FN-systemet, noget, der er ekstremt vigtigt. Jeg skal i denne sammenhæng fremhæve forhandlingerne mellem Angolas regering og FN's generalsekretær om åbning af et FN-kontor i Angola, der skal overvåge og befordre den humanitære hjælp, hvilket vi få stor betydning for den angolanske befolkning. Der skal således på den ene side ske afmilitarisering af et politisk parti, og på den anden gennemføres en forbedring af institutionelle forhold, af finansieringssystemet og af den måde, som landet samarbejder med FN's organisationer på. EU's engagement i denne proces er indlysende nok af stor betydning og vigtighed, både hvad angår den humanitære hjælp som med hensyn til udarbejdelsen af et støtteprogram for genopbygning og genoptræning.
Hr. formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, det er mig fuldstændig umuligt af tidsmæssige årsager, og fordi der er sat et nyt punkt på Parlamentets dagsorden om Mellemøsten, at gøre mit indlæg meget længere, men jeg vil gerne slutte med at sige, at det for formandskabet er kilde til stor tilfredshed at have konstateret, hvordan man i denne debat har kunnet nå frem til almindelig samstemmighed med hensyn til de hovedlinjer, som vi har lagt frem, og hvordan det også har været muligt for os - og jeg tror, at det er lykkedes - at finde en samarbejdsform med Europa-Parlamentet, som jeg er sikker og vis på vil være til berigelse for såvel Rådet som Parlamentet, hvad angår vores institutioners overordnede virke.
(Vedvarende bifald)

Formanden
Mange tak, hr. formand for Rådet.
Forhandlingen er afsluttet.

Fredsprocessen i Mellemøsten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om fredsprocessen i Mellemøsten.

Gama
Hr. formand, ærede medlemmer, meget kort vil jeg sige, at jeg netop sammen med EU's udenrigspolitiske repræsentant, hr. Javier Solana, en særlig udsending fra EU, hr. Miguel Moratinos, og en repræsentant for en af kommissærerne har været i Mellemøsten, hvor vi på EU's vegne kunne mødes med højt placerede modparter i Syrien, Israel, de palæstinensiske områder, Jordan, Egypten og Libanon, ligesom der fandt et møde sted med generalsekretæren for Den Arabiske Liga.
Fredsprocessen i Mellemøsten forløber i store træk godt, men der er to umiddelbare hurdler: den ene i den israelsk-palæstinenske del, fordi der er nogle forsinkelser i udvekslingen af tidsplaner, og datoen for påbegyndelse af forhandlingerne om den endelige status er blevet udskudt; den anden i forhold til Syrien med forsinkelser, fordi den syriske side afviser en umiddelbar genoptagelse af forhandlingerne i Washington.
Denne forsinkelse i den syriske del har stor betydning, fordi den vanskeliggør og bestemmer åbningen af forhandlinger for Libanons vedkommende. EU har i de forløbne år medvirket stadig mere både i dybden og i bredden gennem dets særlige udsending, hr. Miguel Moratinos, hvis arbejde jeg gerne vil fremhæve, gennem Kommissionens vedvarende indsats og nu også gennem EU's udenrigspolitiske repræsentant. Det netop aflagte besøg vil blive fulgt ved, at præsident Arafat næste mandag gæster Rådet (almindelige anliggender) efter sit ophold i Washington, og ligesom vi allerede har haft møde med Israels udenrigsminister, Levi, skal vi nok inden længe have et tilsvarende med Syriens udenrigsminister i forbindelse med de fortsatte forhandlinger.
Ligeledes skal vi - formandskabet, hr. kommissær Christopher Patten og EU's udenrigspolitiske repræsentant - deltage i det multilaterale møde, som der er indkaldt til i Moskva den 1. februar, og dér vil vi fremlægge EU's synspunkter. EU har uden at være part i forhandlingerne vedblivende ydet fredsprocessen aktiv støtte, har været mærkbart til stede i den multilaterale proces og vil nu til februar få lejlighed til på ny at sætte den arbejdsgruppe i gang vedrørende økonomisk og regional udvikling, som EU er formand for. Naturligvis har EU også været til stede via middelhavspartnerskabet, der har udmøntet sig i en række associeringsaftaler med landene i området og finansielle støtteprogrammer, ligesom det har været det via Den Europæiske Investeringsbank.
I alle landene er der bevidsthed om - det kunne vi konstatere under vores sidste besøg - at selvom EU ikke er part i forhandlingerne, har vi på grund af den omstændighed, at EU for praktisk talt alle landene i regionen er den vigtigste handelspartner og den største yder af statslig støtte til de palæstinensiske områder, på mellemlangt og langt sigt en uerstattelig rolle at spille i sikring af freden i Mellemøsten, og de rammer, der findes for dette samarbejde, er da også ved at blive bygget videre ud. Det gælder både hjælpen til flygtningene, udarbejdelse af integrerede samarbejdsprogrammer, navnlig med hensyn til vandproblemet, den fælles forvaltning af vandressourcerne, og hvad angår specifikke regionale udviklingsprogrammer.
Det har ligeledes været muligt for os at være til stede i denne proces, uden at det har kollideret med USA, som vi regelmæssigt har udvekslet synspunkter med, og vores mission, der sluttede i går, har kunnet konkludere, at EU's engagement i hele mellemøstenspørgsmålet skal styrkes. Det er yderligere et punkt, hvor det er absolut nødvendigt, at der eksisterer et permanent samarbejde mellem Rådet og Kommissionen og ligeledes et permanent samarbejde mellem disse to organer og Parlamentet.

Formanden
Mange tak for Deres redegørelse, hr. formand for Rådet.
Vi afbryder her forhandlingen, så vi kan gå over til afstemningen.

AFSTEMNING
van der Laan
Fru formand, jeg ville blot gøre mine tyske kolleger opmærksom på, at der i en gammel udgave er sket en oversættelsesfejl. Jeg ved ikke, om denne er rettet eller ej. Det drejer sig om punkt 5. Der taler vi om regnskabsåret 1999. I den gamle tyske udgave står der 1997. Jeg vil gerne klart fremhæve, og jeg har ikke set den sidste tyske udgave, at teksten skal lyde som følger: "erklærer sig ude af stand til at afslutte regnskaberne for regnskabsåret 1999, hvis ikke Kommissionen har rettet de regnskabsmæssige fejl, Revisionsretten har påpeget."
(Ved successive afstemninger vedtoges de to forslag til afgørelse og forslaget til beslutning)
Betænkning (A5-0001/2000) af van Hulten for Budgetkontroludvalget om opfølgning af anden beretning fra Den Uafhængige Ekspertgruppe om reform af Kommissionen
Om punkt 48

Friedrich
Fru formand, jeg har en anmodning. Ved det næste punkt 48 drejer det sig om det meget følsomme emne om kommissærernes politiske tilhørsforhold. Da afstemningen om første og anden del kan være vildledende, fordi det ikke er en første og en anden del, men derimod skal være en indskudt sætning, anmoder jeg om, at De læser denne indskudte sætning op, således at alle kolleger ved, hvad de stemmer om i dag.

Formanden
Det gør vi så på den måde.
Om ændringsforslag 27

Kuhne
Fru formand, jeg mener, at ændringsforslag 27 er bortfaldet, efter at vi nu nådigt har besluttet, at vi alligevel selv må fastsætte vores egne regler, og at vi kun vil forhandle, og at ikke noget andet organ skal træffe beslutninger på vores vegne. Da vi jo har strøget de pågældende ord, giver indskuddet, der skal tilføjes via ændringsforslag 27, ikke længere nogen mening. Det giver kun mening, hvis en anden forsamling skal beslutte reglerne på vores vegne, og den så nådigt bliver enig med os. Da Parlamentet har vist, at det har så meget ryggrad, at det i det mindste selv vil bestemme over sine egne procedurer, mener jeg, at dette ændringsforslag er bortfaldet.

Elles
Fru formand, i dette tilfælde kan jeg ikke erklære mig enig med den forrige taler, for dette drejer sig om medlemsstatutten. Det er forskellen mellem Europa-Parlamentet og Rådet i dette tilfælde. Det er et andet spørgsmål end det, vi tidligere har beskæftiget os med.
Vi opretholder vores ændringsforslag.

van Hulten
Fru formand, jeg er enig med hr. Elles i, at det er et andet spørgsmål, men jeg er enig med hr. Kuhne i, at vi må have det ordnet.

Om punkt 56, ændringsforslag 6

van Hulten
Fru formand, ændringsforslag 6 afspejler, sådan som det er medtaget her, ikke præcis den afstemning, der foregik i Budgetkontroludvalget. Jeg har taget det op med udvalgets formand, der ikke er enig. Men det er vigtigt at påpege det her. Jeg skal fortælle Dem, hvad forskellen er.
Budgetkontroludvalget stemte for første del af ændringsforslaget fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked - for det er, hvad det er - og imod anden del. Så teksten burde faktisk lyde: "... er af den opfattelse, at vederlag og godtgørelser til tjenestemænd som helhed skal være attraktive og konkurrencedygtige, for så vidt angår lønningsniveauet, men at der er behov for en mere tidssvarende struktur."
Udvalget gik ind for første del, der er en sproglig ændring, men imod anden del, der er en ændring af substansen.

Formanden
Hr. van Hulten, jeg er bange for, at dette er lidt uklart for nogle af os. Alle har forstået Dem. For mit vedkommende sætter jeg den skrevne tekst under afstemning.

Berthu
Fru formand, betænkningen af Theato om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser har undergået en interessant udvikling fra den første til den endelige udgave. Forslaget om en fællesskabsforordning til oprettelse af en uafhængig europæisk offentlig anklagemyndighed er blevet forkastet, da det var i klar modstrid med traktatens artikel 280. Dette forslag er blevet til en simpel appel til den kommende regeringskonference. Det er blevet erstattet af et forslag til forordning om oprettelse af en ny og ret mærkværdig enhed, et uafhængigt europæisk organ, der udøver beføjelser med hensyn til kontrol af lovformeligheden af OLAF's undersøgelsesvirksomhed.
Dette andet forslag er som et ekko af mit indlæg den 25. oktober sidste år, hvor jeg som enkelte andre medlemmer af Parlamentet udtrykte bekymring over gennemførelsesvilkårene i Europa-Parlamentet for den interinstitutionelle aftale vedrørende OLAF's undersøgelsesvirksomhed. Måske forsøger man at tage højde for vores kritik, selvom det sker med en vis forsinkelse. Dette nye uafhængige organ, der skulle have status som en uafhængig instans, virker desværre meget underligt og svarer stadig ikke på det grundlæggende spørgsmål, som jeg stillede, nemlig spørgsmålet om vores Parlaments selvstændighed.
For så vidt angår den uafhængige europæiske offentlige anklagemyndighed, er det et forslag, der er i modstrid med vores opfattelse af nationernes Europa, som jeg forklarede det under debatten i går og i forbindelse med debatten den 13. september sidste år om den anden beretning fra Den Uafhængige Ekspertgruppe. Ikke desto mindre fremlægges det fortsat af en lang række jurister, de såkaldt intellektuelle selvstændige, som dog i virkeligheden oftest betales direkte eller indirekte af Kommissionen. De burde i stedet tage sig af spørgsmålene om privilegier og immunitet i Kommissionen, der, i henhold til Den Uafhængige Ekspertgruppe, selv besværliggør kampen mod svig.
Vi finder det i øvrigt yderst påfaldende, at idéen om en europæisk offentlig anklagemyndighed kommer frem i betænkningen af Theato, uden at den overhovedet er blevet drøftet med vores udvalg om opfølgning på institutionelle spørgsmål, til trods for at en sådan nyskabelse ville medføre en omfattende ændring af ligevægten mellem institutionerne. Men som sædvanlig, når det gælder de europæiske anliggender, lancerer man reformer uden rigtig at forklare omfanget af deres følger fra starten. Dette er en del af den misinformation, i kraft af hvilken systemet fortsætter med at fungere.

Fatuzzo
Fru formand, jeg stemte på pensionistpartiets vegne ja til disse henstillinger om indførelse af strafferetlig beskyttelse af EU's finansielle interesser. Dette bør efter min mening være det første skridt i retning af indførelsen af en egentlig EU-lovgivning på det civilretlige og strafferetlige område. Ellers ville jeg ikke have stemt ja, da det ikke er i Europas interesse at sørge for en europæisk retsmyndighed blot for at straffe de uhæderlige EU-ansatte og de sorte får, der findes overalt. Jeg ønsker og anmoder om, at borgerne i hele Europa reelt får en europæisk civillov og en europæisk straffelov.

Andersson, Blak, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Lund, Schori og Theorin
. Vi har i dag stemt imod oprettelse af en europæisk offentlig anklager af følgende grunde:
Vi går ikke ind for en fælles europæisk strafferet eller -myndighed. Vi mener som udgangspunkt, at man kan bekæmpe kriminalitet lige så effektivt med de eksisterende instrumenter, deriblandt Europol og konventionerne om udlevering og gensidig retshjælp. I virkeligheden er der ikke så stor forskel på medlemsstaternes strafferet, at de ikke kan overvindes med de eksisterende mellemstatslige instrumenter. Vi kan dog fuldt ud tilslutte os kritikken af de 10 medlemsstater, der endnu ikke har ratificeret svindelkonventionen fra 1995.
Vi mener ikke, at der er retsgrundlag i traktaten for oprettelse af en europæisk offentlig anklager. Der er ikke hjemmel til at introducere en myndighed, der berører medlemsstaternes strafferet eller retsplejeregler. Et alternativ til den europæiske offentlige anklager kunne i stedet være Eurojust, som foreslået på topmødet i Tampere. En koordinerende enhed bestående af nationale offentlige anklagere, der skal støtte efterforskningen i kriminalsager. Vi hilser dette initiativ velkomment. Det er netop et sådant praktisk samarbejde, der er behov for.
Den europæiske offentlige anklager ville i første omgang kun tage sig af forbrydelser begået af EU-ansatte. I virkeligheden er der mere behov for en grundlæggende reform af personalevedtægten og disciplinærproceduren. Det er kun de groveste sager, der vil få strafferetlige konsekvenser. 90% af sagerne vil være disciplinærsager om forsømmelse eller inkompetence. Der er i stedet behov for ordentlige interne kontrolprocedurer og en revision af immuniteten for de ansatte.

Elles
På vegne af De Konservative i Europa-Parlamentet vil vi gerne understrege, at vi er fast besluttede på at beskytte Fællesskabets økonomiske interesser. Vi vil gerne have konventionen og de to protokoller om dette underskrevet af alle medlemsstater så snart som muligt.
Vi mener, at der bør være tæt samarbejde mellem medlemsstaterne om at sikre, at dette mål bliver nået. Men vi støtter ikke idéen om en ensartet ramme af kriminallovgivning til at beskytte EU's økonomiske interesser eller etableringen af en europæisk offentlig anklagemyndighed.
Vi har derfor i dag stemt imod Theato-betænkningen.

Ilgenfritz
Vi fra frihedspartiet har fra tidernes morgen været for en effektiv kontrol og bekæmpelse af svig netop i forbindelse med uregelmæssigheder i EU-budgettet. Dette er også årsagen til vores principielle støtte til betænkningen af Theato. Ikke desto mindre er vi særlig opmærksomme på den kompetenceretlige problematik. På baggrund heraf opfordres medlemsstaterne til i forbindelse med diskussionen om traktatreformerne at undersøge, om det overhovedet giver mening eller fører til noget at skabe egne EU-scenarier. Den aktuelle retsstilling gør efter vores opfattelse ikke dette muligt, det holder vi fast i. Rollen som "europæisk anklagemyndighed" vil - uanset titel - medføre store indgreb i suveræniteten, hvilket forudsætter en grundig diskussion. Netop det, at kun få medlemsstater har ratificeret aftalen om beskyttelse af EU's finansielle interesser, viser endnu en gang integrationsmulighedernes grænser. Vi understreger dog udtrykkeligt, at det ikke kan komme på tale at skabe et egentligt fælles marked, og at en harmonisering af strafferetlige forhold inden for de foreslåede områder skal begrænses. Skabelsen af en fælleseuropæisk strafferet er i al fald ikke i overensstemmelse med vores målsætning.

Murphy
Denne betænkning drejer sig om beskyttelse af Den Europæiske Unions økonomiske interesser. Det er klart, at de metoder, vi i øjeblikket har til retsforfølgelse af folk, der har begået svig mod EU's kasser, er utilstrækkelige. F.eks. er der kun fem medlemsstater, der har ratificeret konventionen om beskyttelse af EU's finansielle interesser, til trods for at de lovede at gøre det for mere end fem år siden. Den konservative regering skrev ikke under, men for nylig har Labour-regeringen sammen med Tyskland, Østrig, Finland og Sverige underskrevet aftalen.
I den uge, hvor Kommissionen skitserer sine reformforslag og understreger nødvendigheden af at ændre kultur i Kommissionen, har de britiske Labour-medlemmer ved deres afstemning anbefalet, at embedsmænd, der forser sig, skal retsforfølges. Det nuværende system til retsforfølgelse af embedsmænd, der forser sig, virker ikke, og derfor støtter vi den opfattelse, at vi skal have en offentlig anklager for EU, men kun for ansatte ved EU's institutioner. Vi har helt klart stemt imod forslaget om en europæisk offentlig anklager, der går ud over dette, og har kategorisk stemt imod enhver henvisning til corpus juris.
Ved vores stemmer har vi vist, at de britiske Labour-medlemmer ikke vil tolerere svig i EU's institutioner, og vi opfordrer andre, der har stemt imod denne betænkning, til at forklare, hvordan de vil vinde kampen mod svig i EU's institutioner.
Betænkning af van der Laan (A5-0004/2000)

Berthu
Fru formand, den betænkning, der er blevet fremlagt for os i dag, foreslår, at Kommissionen meddeles decharge for gennemførelsen af Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 1997 i medfør af traktatens artikel 276.
De franske medlemmer af Gruppen Union for Nationernes Europa har afvist at stemme for denne fremgangsmåde. Faktisk blev betænkningen om decharge for 1997-budgettet allerede udsat af dette Parlament den 4. maj sidste år, da den afgående Santer-Kommission, hvis beføjelser var indskrænket til varetagelse af de daglige opgaver, ikke var i stand til at påtage sig de reformforpligtelser, der syntes nødvendige set i lyset af Revisionsrettens omfattende kritik.
I dag har Prodi-Kommissionen ganske vist overtaget disse forpligtelser og allerede lanceret flere reformer, men betyder det, at vi skal meddele decharge? Vi må ikke glemme, at Revisionsrettens beretning for regnskabsåret 1997 var meget hård, og at Retten afviste at udstede en revisionserklæring om de underliggende transaktioners troværdighed, sådan som denne defineres i traktatens artikel 248. Retten tilføjede faktisk følgende yderst vigtige bemærkning, samtidig med at den oplyste, at forpligtelsestransaktionerne formelt set virkede rigtige: Som i tidligere år er konsekvenserne af de fejl, der vedrører de transaktioner, der ligger til grund for Kommissionens betalinger, af et sådant omfang, at Retten ikke kan afgive erklæring om disse transaktioners lovformelighed og formelle rigtighed. Hvis ikke Revisionsretten er villig til at afgive en revisionserklæring for 1997-budgettet som helhed, hvorfor har Europa-Parlamentets medlemmer så besluttet at give deres moralske opbakning ved at meddele Kommissionen decharge?
Vi støder naturligvis på indvendinger om, at Kommissionen ikke længere er den samme, hvortil vi svarer, at gennemførelsen af 1997-budgettet stadig er, hvad den er. Den har ikke ændret sig i løbet af de seneste seks måneder. De fejlbehæftede underliggende transaktioner er i øvrigt ikke alle Kommissionens ansvar. Medlemsstaterne har ofte været involveret.

Fatuzzo
Fru formand, jeg stemte på pensionistpartiets vegne ja til dechargen til Kommissionen for regnskabsåret 1997. Hvad har pensionister med dechargen at gøre? Jeg kom i tanke om, at jeg også var regnskabsuddannet, og som sådan ville jeg gerne have, at der kom til at ligge så mange euro som muligt i borgernes lommer. Parlamentets kontrol ved meddelelsen af decharge er således en af vores vigtige funktioner, og det er mit ønske, at såvel Revisionsretten som Parlamentet får større beføjelser, og ikke mindst at de får større beføjelser, når det gælder denne kontrolaktivitet. Jeg mener også, at man bør være opmærksom på, at man ikke bruger 10 euro, hver gang forbrugerne får én euro. Desuden bør man efter min mening sikre, at aktiviteten ikke bare formelt er korrekt, men at den også er korrekt med hensyn til indholdet og dens konkrete formål.
Betænkning af van Hulten (A5-0001/2000)

Berthu
Fru formand, betænkningen af van Hulten om de reformer, der skal hjælpe Kommissionen ud af dens krise, er ganske trofast over for den anden beretning fra Den Uafhængige Ekspertgruppe, som min gruppe allerede udtalte sig om den 13. september sidste år. Men de foreslåede reformer er ikke sat tilstrækkeligt i perspektiv, hvilket gør, at de mange forslag til umiddelbare forbedringer, hvoraf nogle er gode, og andre er dårlige, måske skjuler de europæiske institutioners virkelige problemer.
Man kunne især som følge af Den Uafhængige Ekspertgruppes første beretnings opremsning af de individuelle fejl have forventet, at den anden beretning ville undersøge de korrumperede instanser, der permanent arbejdede omkring de europæiske institutioner, sådan som dette beskrives i en række dokumenter, der cirkulerede på det tidspunkt, hvor beretningen blev udarbejdet.
Men det blev der ikke noget af. Det er naturligvis bedre at foreslå fremtidsorienterede reformer end hele tiden at vende tilbage til fortiden. Men jeg tror i dette tilfælde, at fortidens sødme forhindrer os i at se omfanget af de nødvendige reformer. Det er klart, at der er tale om et stort antal reformer, men det, det først og fremmest drejer sig om, er teorien om Kommissionens uafhængighed, som forhindrer folk i at forstå, at Kommissionen blot skal være en simpel tjeneste, der er fælles for medlemsstaterne, og som forhindrer medlemsstaterne i at udøve en veritabel kontrol over Kommissionen.
Vi skal derfor bekæmpe alt det, der er med til at gøre Kommissionen til en uindtagelig borg, herunder give Rådet en veritabel politisk kontrol over Kommissionen, styrke det gensidige samarbejde mellem Den Europæiske Revisionsret og de nationale domstole med henblik på at forbedre den kontrol, der gennemføres både i medlemsstaterne og i Bruxelles, fjerne de halvdiplomatiske privilegier, som Kommissionen nyder godt af, og som forhindrer undersøgelsesarbejderne, åbne den europæiske offentlige forvaltning meget mere for de nationale specialiserede tjenestemænd, der udstationeres midlertidigt. Endelig skal vi, som Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har foreslået det i en udtalelse, der ikke er blevet taget til følge, fuldstændig revidere muligheden for at finansiere interessegrupper uden forudgående tilladelse i henhold til budgettets afsnit A - en mulighed, der i dag giver plads til uddeling af subventioner uden lovhjemmel, og som favoriserer den inkarnerede kundekreds omkring Kommissionen.

Fatuzzo
Fru formand, jeg stemte på pensionistpartiets vegne ja til denne betænkning om en reform af Kommissionen. I indledningen står der, at vi vedtager denne foranstaltning, fordi det er nødvendigt at genskabe de europæiske borgeres tillid til EU's integrationsproces. Det er således rimeligt, at der ikke forekommer svig, og at en forordning fra Kommissionen forhindrer, at vi kommer til at stå i disse situationer igen, hvor det - som jeg sagde før - kan være det sædvanlige sorte får, der er tale om. Det dog helt rigtigt af vores kollega Berthu, der talte før mig, at sige, at det, som betyder noget, er handlingerne. Man får ikke bare borgernes tillid - herunder de europæiske pensionisters tillid - ved hjælp af 100.000 forordninger og paragraffer, men først og fremmest ved hjælp af en rask og konkret indsats fra Kommissionens side og ved at skære ned på Parlamentets, Kommissionens og Rådets personale.

Blak
. Vi har i dag stemt for van Hulten-betænkningen, da den indeholder mange gode anbefalinger til reform af Kommissionen. Vi vil specielt fremhæve en gennemgribende reform af personalepolitikken og en effektivisering og decentralisering af finanskontrollen.
Der er imidlertid enkelte punkter, hvor vi har valgt at stemme imod de fremlagte forslag. Vi har stemt imod oprettelse af en europæisk offentlig anklager. Vi mener, at et udvidet mellemstatsligt samarbejde om efterforskningen i kriminalsager, som foreslået på topmødet i Tampere, er en bedre idé. Der er desuden snarere behov for en reform af personalestatutten, da de færreste sager har strafferetlige konsekvenser.
Vi har stemt imod helt at afskaffe forhåndskontrollen. Man skal beholde en vis forhåndskontrol. Det er ikke nok kun at kontrollere på stikprøvebasis, når pengene er givet ud. I stedet skal man reformere og decentralisere kontrollen. Vi har stemt imod at begrænse Parlamentets adgang til information. Parlamentet bør have ret til alt det materiale, som Kommissionen stillede til rådighed for Ekspertgruppen. Vi har også stemt imod oprettelsen af flere såkaldte ekspertudvalg. Det bør være de kompetente udvalg i Parlamentet, der foretager undersøgelser og stiller forslag til reformer. Faren ved ekspertudvalg er, at man kan komme til at undergrave Parlamentet som folkevalgt institution.

Titley
Hr. formand, jeg støtter fuldt ud min Labour-kollega, Neil Kinnocks, fremragende bestræbelser på at få orden på det rod, som Kommissionen har viklet sig selv ind i. Ligesom Kommissionen ikke kunne fungere med teknologi fra 1950'erne, kan den heller ikke fortsat fungere med en ledelseskultur, der daterer sig fra 1950'erne. Der er desperat behov for en gennemgribende reform af dens forvaltning og finansielle kontrolsystemer. Målet må være at skabe en effektiv, ansvarlig og gennemskuelig Kommission, som Europas borgere igen kan nære tillid til.
Kommissær Kinnock har lagt stærkt ud. Når det drejer sig om at ruske op i stædige, gammeldags organisationer, som er stivnede i rutiner, har ingen gjort det bedre end han. Hans forslag til en adfærdskodeks for alle europæiske embedsmænd, fjernelsen af de nationale flag fra nøglepositioner og moderniseringen af forhold på arbejdsmarkedet er dristige, radikale og et glimrende eksempel på god gammeldags britisk sund fornuft. Han er faktisk ved at tilføre organisationen en dosis britisk effektivitet, frisk luft og ansvarlighed.
Det var naturligvis Europa-Parlamentet og i særdeleshed Den Socialdemokratiske Gruppe under anførsel af min tidligere kollega Pauline Green, der tvang Kommissionen til at åbne sig og indrømme, at den måtte ændre sig. Og vi kan ikke slække på agtpågivenheden endnu. Hr. Kinnock står og vil fortsat stå over for betydelig modstand mod sine reformer. Skønt alle offentligt påstår, at de støtter gennemgribende reformer, er der nogle eurokrater, der ikke vil vige tilbage for noget for privat at beskytte deres velerhvervede interesser. Ej heller vil eurofobiske Torier lade nogen lejlighed gå fra sig til at forsøge at score politiske point, selv på bekostning af reformer, der er desperat behov for.
Men Labour-medlemmerne af Europa-Parlamentet vil fortsat give hr. Kinnock og hans reformprogram vores fulde opbakning. Reformerne må ikke køre i grøften på grund af selviskhed hos et mindretal af eurokrater og euroskeptikere.

Murphy
Van Hulten-betænkningen er et vitalt bidrag til arbejdet med reformer af EU og det arbejde, hr. Kinnock er gået i gang med. En effektiv og dynamisk Kommission er en forudsætning for en udvidelse af Den Europæiske Union. Beskyttelse af EU's finansielle interesser er en integrerende del af denne reformdagsorden.
Selvom de britiske Labour-medlemmer er enige i, at det er nødvendigt at forbedre beskyttelsen af EU's finansielle interesser, mener de, at det oplæg i tre faser til en europæisk offentlig anklagemyndighed, der indeholdes i betænkningen, ikke er den rette vej frem, og at det vil være nødvendigt med langt mere detaljerede drøftelser for at finde et middel til håndtering af den svig, som forekommer i alle medlemsstater.
De britiske Labour-medlemmer støtter kun etablering af en europæisk offentlig anklagemyndighed som nævnt i punkt 38 for at sikre, at der vil fremkomme oplysninger, som kan lette retsforfølgelse ved de nationale domstole af dem, der bedrager skatteyderne.
De britiske Labour-medlemmer mener også, at etableringen af et udvalg om normer i den offentlige forvaltning ville være til gavn for alle institutioner i Den Europæiske Union, herunder Europa-Parlamentet.
(Mødet udsat kl. 13.20 og genoptaget kl. 15.00)

Fredsprocessen i Mellemøsten (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelsen på Rådets og Kommissionens redegørelser om fredsprocessen i Mellemøsten.

Patten
Jeg er rådsformanden meget taknemmelig for udtalelsen her til morgen om Mellemøsten ved begyndelsen af denne debat og for at få del i noget af hr. Gamas indsigt, da han netop var kommet hjem fra dette område. Det eneste, jeg er ked af, er, at min egen forpligtelse til at åbne det europæiske genopbygningskontor i mandags betød, at jeg ikke selv kunne tage del i turen til Mellemøsten, selvom uheldet, som jeg nævnte tidligere i dag, bevirkede, at jeg strandede i lufthavnen i München i stedet for at komme til Thessaloniki - men det er en anden historie. Sådan kan det gå.
Jeg håber, at de ærede medlemmer vil undskylde mig, hvis jeg ikke kan blive til afslutningen af denne debat, som jeg under normale omstændigheder ville gøre. Debatten var planlagt til i morges, og på den baggrund har jeg aftalt at modtage gæster fra Balkan her til aften. Så jeg håber, jeg kan regne med Europa-Parlamentets forståelse. Jeg kan forsikre Dem for, at det ikke er noget, som jeg ønsker at indføre som fast praksis.
Ligesom de ærede medlemmer glæder jeg mig over USA's bestræbelser, som igen har fået gang i forhandlingerne mellem Syrien og Israel til trods for den syriske beslutning om, at de behøver mere tid, før de kan genoptage drøftelserne, der skulle være begyndt igen i dag. Der er rimeligt håb om, at der i den nærmeste fremtid kan opbygges en basis for en fredsaftale. Jeg håber også, at fremskridt i forhandlingerne med Syrien vil bane vej for en hurtig genoptagelse af forhandlingerne mellem Libanon og Israel, så der kan ske parallelle fremskridt hen imod en samlet aftale om Israels forhold til sine naboer mod nord.
Samtidig må vi ikke tabe det palæstinensiske spor af syne. Palæstinensernes situation har altid været det centrale spørgsmål i konflikten. En rimelig, ja, generøs, aftale med dem er nøglen til varig fred i Mellemøsten. Israelere og palæstinensere har gjort betydelige fremskridt hen imod en gennemførelse af Sharm el Sheikh-memorandummet. Selvom der har været tilbageskridt, håber jeg, at de tilbageværende israelske troppers tilbagetrækning snart vil blive til noget.
Til trods for antydninger i forgårs af, at tidsplanen for rammeaftalen om permanent status er blevet udskudt til den anden side af fristen midt i februar, håber jeg også meget, at den langt vigtigere frist i september for en endelig aftale om permanent status kan nås. Man har forsikret mig om, at det også var hr. Baraks og hr. Arafats mening, da de mødtes i mandags.
De ærede medlemmer vil vide, at vi har været særlig optagede af, at man igen skulle begynde at gøre fremskridt i de multilaterale forhandlinger. Det er slet ikke lige ud ad landevejen, men vi vil gøre, hvad vi kan, for at muliggøre det i tæt samarbejde med vores medsponsorer fra USA og Rusland såvel som parterne i regionen. Vi har et særligt ansvar for at fremme økonomisk udvikling i regionen.
Det, at der er indledt drøftelser med Syrien, har banet vej for en sammenkaldelse af den multilaterale styringsgruppe i Moskva sidst på måneden. Jeg ser frem til at komme til dette møde og håber, at vi omsider kan begynde at få gang i tingene igen.
Den Europæiske Union har en vigtig rolle at spille i fredsprocessen, som alle parter - palæstinensere, israelere, deres arabiske naboer og USA - har erkendt.
Ej heller er vores rolle begrænset til at spille bankmand. Vi må være parat til at handle hurtigt for at støtte konsolideringen af freden i regionen. Men vi må ikke stikke os selv blår i øjnene. En omfattende mellemøstlig fredsaftale vil have en høj pris.
Kommissionen overvejer allerede implikationerne for Den Europæiske Union af den seneste opmuntrende udvikling. Vi agter snart at delagtiggøre Europa-Parlamentet og Rådet i, hvad vi mere præcist mener om denne sag. Men lad mig minde de ærede medlemmer om, at Den Europæiske Union godt kan handle hurtigt, når det drejer sig om finansiel støtte til fredsprocessen. Vi er den største af alle donorer til palæstinenserne. Vi har også givet meget betydelig støtte til Jordan, Libanon, Syrien og Egypten. Med israelerne har vi etableret et tættere samarbejde på en række områder, som er af særlig interesse for dem.
Fællesskabets bidrag på over 600 millioner euro i bistand og lån mellem 1994 og 1998 har effektivt støttet palæstinensisk autoritet og bidraget væsentligt til genopbygningen af den fysiske infrastruktur på Vestbredden og i Gaza, som var i forfald. Den Europæiske Unions medlemsstater har tilsammen bidraget med yderligere 860 millioner euro i denne afgørende periode.
Lad mig i denne forbindelse glæde mig over de vigtige skridt, de palæstinensiske myndigheder for nylig har taget for at forbedre gennemskuelighed af budgettet. Præsident Arafat vil møde Ministerrådet i næste uge. Det vil være en god lejlighed til at tage fat på behovet for at tage de samme modige skridt for at forbedre den palæstinensiske administration og styrke lov og orden. Kommissionen er aktivt involveret i disse bestræbelser.
Kommissionen har også fremskyndet sin planlagte støtte til regionale samarbejdsprojekter mellem Israel og araberne. Vi afsatte mere end 20 millioner euro sidste år. Denne pakke inkluderede fornyet støtte til mellemfolkelige aktiviteter og grænseoverskridende samarbejde, hvor israelere og arabere mødtes på ngo- og ekspertplan. Medlemmerne vil erindre, at Den Europæiske Union er den største finansielle donor til de samlede bestræbelser på at bringe forsoning til Mellemøstens befolkning.
Der er et antal spørgsmål, der naturligt melder sig som yderligere væsentlige mål for fællesskabsstøtte i den kommende fase af fredsprocessen - heriblandt det at hjælpe med at konsolidere en aftale om Golan både med hensyn til at bidrage til sikkerhedsordninger og at støtte minerydning og genopbygning af samfund i Golanhøjderne. Den økonomiske udvikling i Syrien vil nødvendiggøre bistand til overgangen fra krigs- til fredsøkonomi. Genopbygning og ophjælpning af økonomien i det sydlige Libanon, det eneste område i Mellemøsten, hvor der er en igangværende militær konflikt, vil også kræve betydelige anstrengelser. Vi må også fortsætte vores støtte til økonomiske reformer og social udvikling i Libanon under ét. Der er brug for en løsning på det palæstinensiske flygtningeproblem - det er den største gruppe flygtninge i verden, som tæller næsten 5 millioner mennesker - en antydning af de enorme udfordringer, der ligger forude. Vi må støtte initiativer til øget adgang til forbedret fordeling og forvaltning af regionens meget sparsomme vandressourcer.
Sidst, men måske vigtigst, må vi ved at opmuntre til et tættere regionalt samarbejde på en række områder forene alle landene om fælles bestræbelser på at løse deres fælles problemer.
Det er allerede klart, at de økonomiske ressourcer, der i øjeblikket står til rådighed for Fællesskabets bistand til denne del af verden, ikke vil være tilstrækkelige i forhold til størrelsen af den støtte, der bliver behov for, hvis der sluttes varig fred. Jeg vil gerne understrege dette punkt. Jeg vil meget gerne minde Rådet og om nødvendigt Europa-Parlamentet om, at vi ikke fortsat bør tillade, at der udvikler sig en kløft mellem vores smukke ord og det, som vi faktisk er i stand til at gøre.
Jeg gentager, at hvis vi skal have ændret politikken i Mellemøsten, er der behov for et gearskifte i den støtte, som vi vil blive anmodet om at yde, og som vil blive forventet af os. Jeg håber, at jeg kan tilføje, at vi ønsker at yde denne støtte.
Vi har gjort fremskridt i de seneste måneder og uger, som hr. Gama allerede har nævnt. Men det vil uundgåeligt blive en svær proces med vanskeligheder og skuffelser undervejs. Vi vil gøre alt, hvad vi kan, for at hjælpe processen til en heldig afslutning og opfylde vores forpligtelser samt møde de udfordringer, dette vil resultere i.
Endelig vil jeg til glæde for dem, der er kommet ind i salen inden for de seneste minutter, gentage hvad jeg sagde i begyndelsen af dette indlæg: at jeg ikke kan blive til afslutningen af debatten, fordi jeg forventede, at debatten skulle finde sted i morges og derfor har aftalt et møde om Balkan i aften. Det håber jeg, at Europa-Parlamentet vil forstå.

Galeote Quecedo
Hr. formand, kommissær Patten kan regne med vores forståelse. Jeg vil sige til ham, at kommunikationen med Madrid plejer at være mere flydende, og at jeg derfor håber snart at se ham der.
De erklæringer, som vi har hørt i løbet af dagen om fredsprocessen i Mellemøsten, kommer i rette tid i forhold til den stramme rundrejse, som ministeren, hr. Gama - hvis fravær ved forhandlingen jeg også beklager - har foretaget i området ledsaget af andre repræsentanter for Rådet. Tonen i de nyheder, som har været i medierne om de seneste begivenheder i området, kunne få os til at anlægge et pessimistisk syn på situationen. Jeg mener helt ærligt, at en vurdering af denne type ikke ville være i overensstemmelse med virkeligheden. I den henseende er jeg enig i kommissær Pattens positive synspunkter. Lad mig forklare: Det er rigtigt, at den israelske regering har udskudt den tredje overdragelse af en del af Vestbredden til Den Palæstinensiske Myndighed. Men det er også rigtigt, at efter underskrivelsen af Sharm el Sheikh-aftalerne er 39% af Vestbredden og to tredjedele af Gazastriben blevet overdraget til Den Palæstinensiske Nationale Myndighed, og - hvad der er mere vigtigt - den aftale er til dato blevet overholdt samvittighedsfuldt, eftersom selv dens forlængelse er den israelske regerings prærogativ i henhold til Sharm el Sheikh. Naturligvis forudsat at fristen på tre uger ikke overskrides, som premierminister Barak har lovet.
På den anden side er beslutningen om at udsætte den anden samtalerunde, som blev indledt i Shepherdstown af Den Syriske Arabiske Republik, uden tvivl vigtig, men jeg er overbevist om, at det håb, der opstod den 3. januar i den by, ikke vil briste.
Hr. formand, det, at de forskellige politiske grupper i Parlamentet under denne forhandling, som altid er kontroversiel, forelægger et beslutningsforslag, som er resultatet af en bred enighed, er efter min mening betegnende for den klare politiske vilje til beslutsomt at støtte de igangværende fredsprocesser. Derfor erklærer jeg med samme fasthed, at vi afviser vold som middel til løsning af de utvivlsomt store uoverensstemmelser mellem parterne.
Efter min mening er det en garanti for begge parter, set ud fra et såvel politisk som økonomisk synspunkt, for det løfte, som de kan forvente fra Den Europæiske Union i dens bidrag til afholdelse af udgifterne til den fred, som vi alle stræber efter. Ingen er i tvivl om, at det er absolut nødvendigt for at garantere sikkerheden i området og bidrage til den udvikling, der tjener til at mindske de eksisterende store sociale forskelle. Men det tjener også til at henlede opmærksomheden på at kræve Den Europæiske Unions politiske deltagelse i processen i sammenhæng med dens økonomiske bidrag - vi stræber heller ikke efter at blive bankdirektører - som er tilsvarende synlig for offentligheden. Jeg er ikke det mindste i tvivl om, at den næste rejse, som formanden for Europa-Parlamentet foretager til regionen, vil bidrage til det.

Schori
Hr. formand, jeg takker kommissær Patten for en udførlig beskrivelse. Jeg tilslutter mig det, som Galeote Quecedo har givet udtryk for. Vi i Parlamentet støtter fredsprocessen i Mellemøsten kraftigt. Det er jo en fredsproces, som endelig er i gang. Trods problemer og forsinkelser er der alligevel stor forskel på fredsprocessen i dag og fredsprocessen, som den så ud for et år siden.
Jeg vil understrege fire punkter. For det første indeholder Sharm el Sheikh-aftalerne som bekendt en konkret tidsplan for gennemførelsen af Israels forpligtelser. Det drejer sig om interimsaftalen samt Hebron- og Wye-aftalen. Mens der er indledt forhandlinger om en endelig fredsaftale, tror jeg, at det er vigtigt holde de to ting adskilt. Selvom der ikke sker fremskridt i slutstatusforhandlingerne, bør dette ikke bringe gennemførelsen af de tre ovennævnte interimsaftaler i fare. Det, vi skal være opmærksomme på i denne sammenhæng, er hvordan det går med havnen i Gaza, den nordlige transitrute mellem Gaza og Vestbredden, yderligere løsladelser af sikkerhedsfanger og gennemførelsen af de økonomiske foranstaltninger.
Det andet punkt drejer sig om Syrien. Det centrale spørgsmål her er naturligvis grænsespørgsmålet. Vi ved endnu ikke, hvordan det går med forhandlingerne. Det vigtigste er imidlertid, at forhandlingerne er indledt. Et vigtigt punkt i denne sammenhæng er den fremtidige vandfordeling. Golan står i øjeblikket for mellem en tredjedel og en sjettedel af Israels vandforsyning.
Det tredje punkt er fredsforhandlingerne i Syrien, som er tæt forbundne med spørgsmålet om israelsk tilbagetrækning fra Sydlibanon. Ifølge UNIFIL er der nu konkrete tegn på, at Israel forbereder en tilbagetrækning, hvilket vi hilser velkomment. De udestående stridspunkter er selvfølgelig også dér vandproblemet og situationen for de libanesisk-palæstinensiske flygtninge.
Mit sidste punkt handler om den kommende palæstinensiske stat. Den kan blive udråbt i år med eller uden Israels støtte. Barak-regeringen har ladet forstå, at man er indstillet på at lave en fredsaftale med en stat som modpart. Selvom forhandlingerne ikke er afsluttet i september i år, er der ingen forligsmæssige hindringer for, at en palæstinensisk stat kan blive udråbt efter denne dato. I den forbindelse er det da vigtigt for os, som støtter denne tanke, at det bliver, som kommissær Patten sagde, nemlig en stat med indblik og en demokratisk stat. Det vil vi alle medvirke til.

De Clercq
Hr. formand, jeg vil gerne først og fremmest henvise til det fælles beslutningsforslag, som vil blive fremsat som afslutning på denne forhandling, og som min gruppe har bidraget til, og som vi naturligvis godkender. Men mere specifikt ønsker jeg her at udtrykke vores glæde over den kendsgerning, at Israel og Syrien efter så lang tid atter taler med hinanden for at finde en løsning på deres meningsforskelle. De nylige forhandlinger er imidlertid et vigtigt skridt i retning af en permanent fred i Mellemøsten. Det er derfor ærgerligt, at disse fredssamtaler foreløbigt er suspenderet.
Begge parter skal virkelig gøre sig store bestræbelser. En varig fred i området kan først gennemføres gennem en aftale, hvor de israelske grænsers sikkerhed og Syriens integritet garanteres. I den forbindelse er optagelsen af vedvarende diplomatiske forbindelser og en konstant dialog nødvendig.
Foruden de bilaterale møder med Syrien håber jeg, at Israel inden for en overskuelig fremtid også vil indlede forhandlinger med Libanon, og at en multilateral løsning vil vise sig at være mulig inden for rammerne af det økonomiske og regionale samarbejde.
Alligevel er det stadig beklageligt, at Den Europæiske Union, en af de vigtigste finansielle donatorer, stadig ikke er i stand til at spille en vigtig politisk rolle i fredsprocessen. Denne fredsproces i Mellemøsten er en af prioriteterne i Den Europæiske Unions fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Her vil hr. Solana, den højtstående repræsentant i Rådet, spille en særlig rolle. Endvidere skal Kommissionen og medlemsstaterne opfordres til at støtte projekter, som kan hjælpe ved opbygningen af forståelse og partnerskab mellem de forskellige befolkninger i området.
Jeg må også gøre opmærksom på betydningen af Barcelona-processen, som skal have en positiv indflydelse på det regionale samarbejde. I denne henseende støtter vi Libyens deltagelse under forudsætning af, at det anerkender menneskerettighederne, afstår fra at støtte terrorister og fuldt ud støtter fredsprocessen. Der er selvfølgelig stadig mange uløste problemer og ubesvarede spørgsmål tilbage, også med hensyn til palæstinenserne. Enhver ved, at fredsprocessen er en langvarig og besværlig proces, men vi er overbevist om, at vores mål, nemlig et fredeligt og velstående Mellemøsten, vil blive nået med den nødvendige tillid, den uundværlige politiske vilje og den nødvendige udholdenhed.

Gahrton
Hr. formand, det er glædeligt, at der foregår fredsforhandlinger mellem både Israel og Palæstina og mellem Israel og Syrien på trods af forsinkelser og problemer. Sandhedens time nærmer sig. Er Israel parat til at følge FN's resolutioner og tilbagelevere de arabiske områder, som blev erobret i 1967, til gengæld for fred og sikkerhed? Vil Israel lade de palæstinensiske flygtninge vende tilbage eller få kompensation? Vil Israel dele Jerusalems og Jordanflodens vand? Vil det frie Palæstina blive en fuldt demokratisk stat og dermed en pålidelig fredspartner? Vil Syrien fuldt ud anerkende Israels eksistens og indføre demokrati og retsstatslighed?
Selvom hovedansvaret for fredsprocessen ligger hos besættelsesmagten Israel, har de arabiske partnere også et stort medansvar. Freden i Mellemøsten angår imidlertid os alle sammen. Derfor er det godt, at EU fungerer som fadder for den palæstinensiske stat.
På denne baggrund vil jeg slutte med en bemærkelsesværdig historie fra EU-landet Sverige. Dér afholdes en international regeringskonference om Hitlers jødeudryddelser, hvilket selvfølgelig er et velkomment initiativ. Blandt 47 indbudte stater fra alle verdensdele er der imidlertid ikke en eneste af de arabiske stater, som indgår i EU's Barcelona-proces. Dette er blevet tolket sådan, at den arabiske holdning over for Israel af europæere skulle betragtes på samme måde som nazismens antisemitisme, hvilket jo er helt forkert. Den arabiske verdens kritik af Israel er bygget på samme slags antikolonialisme som f.eks. Algeriets frihedskamp mod Frankrig. Men i dag har Egypten, Jordan og Palæstina jo aftalefast fred med Israel. Derfor tænkte jeg på, om kommissær Patten ikke er enig med mig i, at det havde været rimeligt og passende, at man havde inviteret i det mindste nogle arabiske stater til konferencen i Stockholm.

Morgantini
Hr. formand, jeg vil gerne rette en stor tak til kommissær Patten for hans bevidsthed om fredsprocessens vanskeligheder og om den indsats, som EU gør, for at fredsprocessen kan gennemføres.
Det er virkeligt på tide, at der bliver fred i Mellemøsten, og at man afslutter den historiske fase, der blev indledt med Balfour-erklæringen i 1917 og den arabisk-israelske krig i 1948. Det er på tide, at der bliver nogle sikre grænser for hvert enkelt land i området, og at de politiske, sociale og økonomiske rettigheder samt menneskerettighederne anerkendes og praktiseres i Syrien, Palæstina, Israel og alle andre steder. Dette er også en praksis, som har at gøre med den enkeltes og det enkelte lands suverænitet og demokrati, men i den forbindelse er det nødvendigt, at de stridende parter er modige nok til at skabe fred og indføre rettighederne, og at de hver især betragter den anden part som en partner og ikke som en undersåt, de er nødt til at give indrømmelser. Her tænker jeg navnlig på konflikten mellem Palæstina og Israel, men dette gælder også for de områder, der har været besat siden 1967 for Golanhøjdernes vedkommende og siden 1982 for den sydlige del af Libanons vedkommende. Israel skal påtage sig sit ansvar, trække sig tilbage fra de besatte områder og dele vandressourcerne, men skal samtidig have garanti for, at det kan leve sikkert og fredeligt i den økonomiske og politiske samhandel med alle landene i området. Sikkerheden vedrører dog ikke kun Israel. Det samme gælder for de andre lande, først og fremmest for palæstinenserne, som stadig lever under militærets besættelse, og som selv i dag har fået deres jord konfiskeret i B- og C-områderne til trods for Oslo-aftalerne. Efter Oslo-aftalerne er der indtil den 17. oktober 1999 blevet konfiskeret 174.000 dunum jord, heraf 8.462 under den nye Barak-regering. Træer er blevet rykket op med rode, huse er blevet ødelagt, og navnlig i Østjerusalem er vandforsyningen begrænset eller utilgængelig, mens bosættelserne fortsætter og bliver stadig mere omfattende. Der er dog ingen tvivl om, at der med valget af den nye regering er sket nogle fremskridt, for nu begynder man i det mindste at forhandle igen. Men der kan ikke skabes en stabil og varig fred i Mellemøsten, hvis palæstinenserne ikke får deres egen stat, og hvis de ikke har mulighed for at bevæge sig frit inden for deres eget område. Det internationale samfund bør ganske enkelt gennemføre resolution 332, 248, 245 og 194.
Det er efter vores mening bekymrende, at forbindelserne med Syrien udsættes på samme måde som Baraks beslutning om at udsætte tilbagetrækningen af den israelske hær og Sharm el Sheikh-aftalerne. Vi anser det for at være yderst vigtigt, at EU spiller en politisk rolle i forhandlingerne, der er lige så stor som EU's rolle i den økonomiske bistand. Vi kan ikke nøjes med at være passive tilskuere, vi skal tværtimod være med fremme i første række, uden at vi af den grund kommer på kollisionskurs med USA, sådan som minister Gama sagde.

Collins
Hr. formand, først vil jeg gerne takke og udtrykke min anerkendelse over for hr. Patten og hans kommentarer her i dag, særlig med hensyn til den rolle, Den Europæiske Union skal spille i fredsprocessen, og for igen at have bekræftet, at vores rolle ikke bare er at være "bankmand" for hele operationen.
Jeg var dybt skuffet over nyheden i denne uge om, at fredsdrøftelserne mellem Israel og Syrien er blevet suspenderet. Jeg håber meget, at man kan nå et kompromis og således overvinde dette, så fredsprocessen kan blive genoptaget meget snart. Ikke desto mindre kan vi ikke nægte, at der er sket positive politiske fremskridt i Mellemøsten på det seneste. Det, at den syriske udenrigsminister og den israelske premierminister for nylig sad om samme bord i Amerika for første gang i historien, antyder, at gammelt had og fjendskab kan overvindes.
Politiske ledere må vise virkeligt mod for at få etableret rammer, der kan føre til en samlet fredsaftale i Mellemøsten. Jeg ved, at hvis man kan nå til enighed mellem Syrien og Israel, vil den israelske premierminister stadig stå over for en reel opposition mod nye aftaler med Syrien ved enhver folkeafstemning i fremtiden. Bosætterne i Golanhøjderne vil forlange kompensation, og der skal stilles sikkerhedsgarantier. Hvis Syrien er villig til at give indrømmelser i sikkerhedsspørgsmål, kunne udsigterne til en heldig løsning på problemet mellem Israel og Syrien være lovende.
Med hensyn til palæstinaspørgsmålet erkender jeg, at der stadig er nogle vanskeligheder med hensyn til gennemførelsen af visse aspekter af Wye-aftalen. De vigtigste problemer i øjeblikket drejer sig om vanskelighederne ved tilbagetrækning såvel som overdragelse af territorier. Det meget begrænsede omfang af frigivelse af palæstinensiske fanger og det forhold, at den israelske regering synes at have til hensigt at bremse gennemførelsen af allerede givne byggetilladelser såvel som at undlade at give nye, rejser yderligere problemer. Disse spørgsmål har helt klart hæmmet fremskridt hen imod forhandlinger om en permanent løsning, selvom jeg ikke tror, at disse forhandlinger vil blive bremset på ubestemt tid.
I øjeblikket synes den største vanskelighed ved at få gang i forhandlingerne at være, at palæstinenserne insisterer på, at man først skal nå til enighed om grænsespørgsmålene, mens den israelske regering siger, at de kun skal løses, hvis man når en løsning på spørgsmålet om bosættelser og sikkerhed. I øjeblikket synes begge parter at have dannet sig den opfattelse, at man ikke kan blive enig om noget, før man er enige om det hele.
Afslutningsvis vil jeg sige, at mens andre lande i Mellemøsten har haft forbehold over for den samlede udvikling i fredsprocessen, er Egypten og andre lande i regionen villige til at bevæge sig fremad, nu da den syriske regering er blevet inddraget i fredsprocessen. Jeg håber inderligt, at alle de vigtigste deltagere i meget nær fremtid vil begynde at bevæge sig fremad af hensyn til sikkerheden og livskvaliteten for Mellemøstens befolkning, så der kan nås en samlet aftale om alle de afgørende spørgsmål, der skal løses.

Bigliardo
Hr. formand, ærede kolleger, de forskellige beslutningsforslag, som forelægges for Parlamentet, giver et mere eller mindre realistisk billede af situationen i Mellemøsten. Der er nogle, som går ind for nye aftaler mellem Israel og Syrien, men kun få gør opmærksom på det egentlige og centrale problem i spørgsmålet om Mellemøsten. Nu er tiden nemlig inde til, ærede kolleger, at et fundamentalt spørgsmål om den globale ligevægt bliver løst. Det er på tide, at Israel overholder de gamle forpligtelser, trækker sig definitivt tilbage fra de besatte områder og langt om længe anerkender Den Palæstinensiske Myndighed én gang for alle, hvis genvundne diplomatiske indsats er garanteret, så længe den er i Yasser Arafats fornuftige hænder. Det er ligeledes vigtigt, at vi ikke taber det irakiske spørgsmål af syne, som ingen taler om længere, hvorved man kaster et glemselens slør over problemerne for millioner af kvinder, ældre og børn, som er ofre for en embargo, der er lige så infam, som den er arrogant. Jeg ved ikke, hvor meget Syrien og Israel reelt kan og vil gøre, men jeg ved, at vores institution kan gøre meget, og det er på tide, at den beskæftiger sig lige så intensivt med folks eksistens, som den beskæftiger sig med ballasterne til vores lysstofbelysnings kolde, konsistensløse og kunstige neon, der kan oplyse et hus, men bestemt ikke verden i det tredje årtusinde.

Belder
Hr. formand, den israelske forfatter Amos Oz skitserede for nylig rammende den iskolde forhandlingsatmosfære mellem israelere og syrere. Oz havde fået indtryk af, at syrerne syntes, at de til gengæld for Golanhøjderne kun behøvede at faxe et modtagelsesbevis.
Denne tanke, som Oz fremsatte, vender også tilbage i den israelske presse. Den viser kontrasten mellem premierminister Baraks personlige fredsbestræbelser og Damaskus' stærke mand, præsident Assads, utilnærmelige holdning, ja, fysiske fravær ved forhandlingsbordet i USA. Assad og ikke hans minister bør da være Baraks oplagte samtalepartner. Udenrigsminister Farouk al-Sharas uhøflige optræden i Shepherdstown er israelerne meget utilfredse med. Hans holdning over for ministerpræsident Ehud Barak var absolut krænkende.
Hvorfor lægges der så stor vægt på elementære diplomatiske omgangsformer i en vanskelig territorial forhandlingsproces? Syrerne saver på den måde muligvis den gren over, de selv sidder på. I sidste instans har de israelske vælgere stadig lov at udtale sig om en tilbagelevering af Golan.
Alle fremsatte beslutningsforslag er præget af et stærkt ønske om en større europæisk rolle i fredsprocessen. Det er imidlertid i høj grad et spørgsmål, om Bruxelles kan fremskaffe de milliarder af dollar, som de israelske og syriske myndigheder forlanger af deres fredsprotektor, USA. Og så taler vi ikke engang om de omfattende, ligeledes kostbare sikkerhedsgarantier i tilfælde af en israelsk tilbagetrækning fra Golan.
Til sidst et spørgsmål til Det Europæiske Råd og Kommissionen. Hvor sande er pressemeddelelserne om, at det portugisiske formandskab allerede har lovet tropper som fredsstyrke på Golanhøjderne?

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, sagen er, at nyheden om afbrydelse eller udsættelse på ubestemt tid af samtalerne mellem syrere og israelere ikke er en god nyhed, ligesom det heller ikke er en god nyhed, at der i forgårs igen skete et bombeattentat, som resulterede i 16 sårede.
Det er klart, at USA ikke denne gang har fået genoptaget disse forhandlinger, og sandheden er, at der er vanskelige hindringer i vejen: Syrerne vil igen have herredømmet og myndigheden over Golanhøjderne og genoprette grænserne fra før 4. juni 1967, mens israelerne mener, at det stemmer bedre overens med deres situation at have de grænser, der blev fastlagt i 1923.
At samtalerne mellem syrerne og israelerne er gået i stå, er ikke den eneste forsinkelse af fredsprocessen i Mellemøsten. I øjeblikket er også gennemførelsen af rammeaftalen mellem Den Palæstinensiske Myndighed og Israel standset. Efter de samtaler, der fandt sted i forgårs mellem den israelske premierminister og lederen af Den Palæstinensiske Myndighed, har den israelske premierminister anmodet om en udsættelse på to måneder fra 13. februar, som er fristen for gennemførelsen af rammeaftalen om Vestbreddens og Gazastribens situation.
Hvad kan Den Europæiske Union gøre i denne situation? Desværre ikke ret meget. Den skal naturligvis støtte disse forhandlinger under USA's auspicier, den skal skabe mange flere kontakter, og det er positivt med tilstedeværelsen af den udsendte fra Den Europæiske Union, ambassadør Moratinos, som bestemt har udført sin opgave - inden for Den Europæiske Unions kompetenceområde - med stor omhu og effektivitet. Men det forhindrer os alt sammen ikke i at se, at der er en vis magtesløshed, for når forhandlerne for begge parter i denne weekend tager flyet for at vende tilbage til USA, kan vi ikke lade være med at tænke på, at for hver 100 dollars der bruges på fredsprocessen i regionen, bidrager Den Europæiske Union med 60. Og når man tænker på, at der snart afholdes en konference i Moskva, er den patetiske situation i Den Europæiske Unions tilstedeværelse i denne proces tydelig.
Jeg vil over for det portugisiske formandskab understrege, at det er nødvendigt, at vi spiller en større rolle, at det er på tide, at vi træder til, og at Den Europæiske Union bliver mere synlig på dette område. Jeg håber, at det besøg, som Europa-Parlamentets formand og formændene for de relevante interparlamentariske delegationer gennemfører i regionen, gør det muligt at indlede en periode med større initiativ og større tilstedeværelse fra Den Europæiske Unions side i denne komplicerede og vanskelige fredsproces.

Sakellariou
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær Patten, jeg vil gerne takke Dem for deres redegørelser, specielt kommissær Patten, hvis analyse jeg deler fuldt og helt. Derfor vil jeg ikke gentage det, han har sagt. Jeg skal blot komme med tre anmærkninger, som kommissær Patten muligvis betragter på samme måde, men som af forskellige årsager ikke kan formuleres så åbent som af et parlamentsmedlem.
For det første tror jeg, at vi kan glæde os over de aftaler, som er indgået mellem Israel og Det Palæstinensiske Selvstyre. Men nu har vi fået nok aftaler: Oslo, Wye Plantation, Sharm el Sheikh. Det er aftaler nok, nu mangler de at blive opfyldt. Her er jeg imidlertid lige så skeptisk som min kollega Salafranca, når han siger, at der i denne uge var dårlige nyheder fra Israel, nemlig at det heller ikke er muligt at overholde tidsplanen for opfyldelsen af denne seneste aftale.
Det andet punkt vedrører genoptagelsen af forhandlingerne mellem Syrien og Israel. Det mener jeg er en særdeles opløftende nyhed. Men vi har i denne uge ligeledes erfaret, at hr. Barak ikke tager til Washington, og at forhandlingerne derfor ikke kan videreføres. Jeg vil helt klart konstatere: Hvis Golanhøjderne gives tilbage til Syrien, er problemet løst i denne region. Når det gælder spørgsmålet om folkeafstemningen, som forskellige kolleger har nævnt, må vi endnu en gang overveje, om det altid er nødvendigt at afholde en folkeafstemning for at opfylde forpligtelserne i henhold til international ret og folkeretten! I Tyskland ville man sikkert være begejstret, hvis vi sagde, at nu afholder vi en folkeafstemning om betalingerne til Den Europæiske Union, og vi lader det afhænge af, om det tyske folk er villig til at betale. Det ville være en lignende situation.
Tredje og sidste punkt vedrører Den Europæiske Unions rolle. Her vil jeg virkelig understrege, hvilken fremragende rolle den særlige repræsentant Moratinos har spillet i regionen, og det som vi har ydet økonomisk, hr. kommissær Patten. De ved, at De altid kan få opbakning fra Europa-Parlamentet, også for Deres forslag. Vi er der, når det skal finansieres. Men vi skal også spille en politisk rolle, og den kan hr. Moratinos ikke spille alene i denne region. Her skal formandskabet være aktivt, her skal mister FUSP rejse til regionen, og vi skal, således som russerne har gjort det, selv invitere fredsprocessens hovedpersoner. Så har vi spillet den rolle, som svarer til vores deltagelse og vores bidrag.

Ries
Hr. formand, hr. kommissær Patten, kære kolleger, de nylige fredsforhandlinger i USA mellem Israel og Syrien udgør et vendepunkt i Mellemøstens historie - et vendepunkt, som vi nu har ventet på i 50 år, og som det helt klart er vanskeligt at nå frem til. Der afholdes ikke noget møde i Sheperdstown i dag, men vi må, som kommissær Patten sagde det for et øjeblik siden, håbe, at denne udsættelse af forhandlingerne som følge af syrernes sidste krav blot er et pludseligt sving på vejen mod en fredsaftale, der skal ændre hele Mellemøstens ansigt.
Vores udtalelse giver udtryk for følgende: Håbet om en retfærdig og harmonisk aftale med udgangspunkt i respekten for nationernes suverænitet og retten til at leve i sikkerhed inden for trygge og anerkendte grænser. Alle de fremmede tropper, herunder altså også de syriske styrker, skal forlade Libanon i overensstemmelse med De Forenede Nationers Sikkerhedsråds resolution nr. 520.
Tør vi håbe på, at de israelske tropper trækker sig ud af det sydlige Libanon i juli måned 2000 - det er den dato, som Ehud Barak har fastsat? Tør Unionen håbe på en dobbelt fredsaftale mellem Israel og landets naboer mod nord? Det tror vi. Det vil vi tro. Aldrig tidligere har parterne udvist så stor beslutsomhed.
Jeg vil gerne understrege et punkt, der efter min mening er af afgørende betydning, nemlig den harmoni, der skal karakterisere vores europæiske meddelelse, den politiske harmoni mellem forhandlingens parter, naturligvis, og endelig harmonien mellem befolkningerne. Som følge af attentatet i Haderi i mandags skal vi gentage vores fordømmelse af enhver form for terrorisme. Apropos harmoni - eller i dette tilfælde nærmere disharmoni - vil jeg gerne tilføje, at det er meget ærgerligt, at vi igen i dag må konstatere, at den politiske rolle, som Europa spiller i forbindelse med løsningen af denne konflikt, er meget lille.
Før middag nævnte formanden for Rådet, hr. Gama, den finansielle og kommercielle støtte, som Europa yder til området. Ikke desto mindre må vi konstatere, at genoptagelsen af fredsprocessen for øjeblikket er Washingtons fortjeneste. Syrerne har som andre arabiske lande før dem valgt amerikanerne til at lede forhandlingerne. Det er det samme valg, som Hebron foretog, hvor Europa lider under et offentligt partipolitisk image - det er en kendsgerning og ikke en holdning. Derfor siger vi igen til kommissær Patten, hr. Solana og hr. Moratinos, at vi stoler på, at de vil gøre en stor indsats for, at den europæiske stemme bliver hørt i forbindelse med bestræbelserne på at finde en fredelig løsning på konflikten. Og selvom det er vanskeligt for Europa at tale med kun én stemme om fredsprocessen, kan og skal vi tale om den i samme ånd præget af tillid og solidaritet.

Alavanos
Hr. formand, jeg tror, vi her har at gøre med et tilfælde, hvor der på trods af de forskellige partifarver i Europa-Parlamentet er bred enighed om retningen og tilslutning til de generelt positive synspunkter, som hr. Patten gav udtryk for.
I de få sekunder, jeg har til rådighed, vil jeg gerne fremhæve et punkt, som næsten alle de øvrige talere også har været inde på, nemlig Europas undervurderede og politisk svage rolle. Kravet om en vigtigere rolle til Europa handler ikke kun om, at vi også skal spille en rolle og være til stede, så vi kan få del i den ære, som USA får, men det bunder også i den kendsgerning, at der er noget sygeligt i den amerikanske indgriben på grund af den ensidige måde, hvorpå USA ser på mange spørgsmål i Mellemøsten, både med hensyn til dets holdning til forskellige lande som Irak, Libyen og Syrien og med hensyn til en politik, som lægger for lidt vægt på grundlæggende folkeretlige principper. En politik, som Den Europæiske Union kunne fremme på en langt mere væsentlig, offensiv og dynamisk måde baseret på FN's resolutioner frem til i dag.
Ud fra denne betragtning mener jeg, at der er adskillige spørgsmål, som f.eks. Israels tilbagetrækning fra de områder, det besatte i 1967, som er nøglepunkter, hvor Europa kunne spille en rolle og sætte en mere generel positiv dynamik i gang.

Stenzel
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, den israelske fredsproces er gået i stå, før den er kommet rigtig i gang. Desværre! Dette er imidlertid ikke særlig overraskende og heller ingen grund til bekymring, men det viser, hvor vigtigt det er, at Den Europæiske Union og også Europa-Parlamentet bakker op om fredsprocessen mellem Israel og Syrien, som gik i stå for fire år siden og er et af de væsentligste elementer for fred i Mellemøsten. I betragtning af denne fredsproces' sikkerhedspolitiske dimension er tålmodighed en dyd. Det er forståeligt, at præsident Clinton gerne vil opnå en udenrigspolitisk succes i Mellemøsten, inden hans valgperiode udløber, men det må ikke føre til et forhastet forhandlingsresultat. Når Den Europæiske Union hører til de største bidragsydere i denne region og ønsker at blive taget politisk alvorligt, har den ikke blot brug for en stemme, men først og fremmest også for harmoni. Den skal undgå at få ry for at være partisk. Dette er ikke altid lykkedes for Den Europæiske Union før i tiden. Derfor er dens synlighed i Mellemøsten også ringe.
I denne forbindelse må jeg stille spørgsmålet om, hvor koordineret Den Europæiske Unions udenrigspolitik rent faktisk er. Dette spørgsmål er ikke blot foranlediget af rollefordelingen mellem kommissæren for eksterne forbindelser, Chris Patten, og mister FUSP, Javier Solana, men også i forbindelse med kommissionsformand Prodis invitation af Libyens statschef Gaddafi. Jeg mindes den tidligere østrigske forbundskansler Kreisky, der var så ovenud aktiv i Mellemøsten, at han udrettede langt større skade end gavn med sin invitation til Gaddafi for mange år siden. I lyset af den sikkerhedspolitiske dimension i forbindelse med overdragelsen af Golanhøjderne skal EU gøre det klart, at et sådan skridt først kan finde sted i slutningen af fredsprocessen og ikke i begyndelsen. Syriens modydelse må ikke kun begrænse sig til en normalisering af de diplomatiske forbindelser til Israel. Selv i en tidsalder med raketter, der kan flyve hen over alt, er det nødvendigt at udelukke faren for, at det nogensinde igen bliver muligt at skyde på Israels territorium fra Golanhøjderne som i 1967. Det kræver et effektivt overvågningssystem.
For det andet skal en fred med Syrien også følges op af en fred med Libanon. Den israelske ministerpræsident Baraks mål om at trække de israelske tropper ud af sikkerhedszonen i Sydlibanon frem til juli 2000 skal bakkes op. Men Syrien bør så tage lignende skridt, for det har stadig en betragtelig tilstedeværelse af tropper i Bekaadalen og har også indflydelse på terrororganisationer i Libanon. Det er op til Syrien at få bugt i det mindste med en del af dette terrormiljø. At det er bydende nødvendigt, viser det seneste terrorangreb på det nordlige Israel. Tidspunktet for en fred mellem Israel og Syrien er gunstigt, for også statschef Assad ønsker, alderen taget i betragtning, at efterlade et rent bord til sin efterfølger, det vil sige til hans søn. Der mangler en af hovedforudsætningerne herfor, nemlig en demokratisk grundordning.
Derudover kan EU tilbyde følgende: Dens model for at opnå fred ved hjælp af økonomisk-politisk integration, åbne grænser og uden toldbarrierer er en model, der skal præsenteres på en attraktiv måde i hele Mellemøsten.

Napoletano
Hr. formand, hr. kommissær, vi er i vores forhandling og beslutning klar over, at der er stadig er mange forhindringer på vejen mod en fuldstændig gennemførelse af fredsprocessen i Mellemøsten. Når det er sagt, har vi tillid til, at den fredsvilje, som befolkningerne i dette område har vist, ender med at blive dominerende, og vi anmoder om, at EU bidrager hertil ved at indtage en ny position som hovedaktør. Vi indrømmer, at Unionen har spillet en rolle i den forbindelse - man har fremhævet ambassadøren Moratinos' arbejde, det portugisiske formandskabs besøg og det næste møde i Moskva - men det er vores ønske, at denne rolle bliver mere fremtrædende. Selvom der er opstået nogle problemer i de sidste par dage, åbner genoptagelsen af forhandlingerne mellem Syrien og Israel et nyt perspektiv i den rigtige retning, og det er vigtigt, at de frister, der blev fastlagt i Sharm el Sheikh, bliver fulgt op af handling.
I vores fælles beslutningsforslag minder vi om, at der stadig er mange vanskelige uløste spørgsmål, og det er måske de vanskeligste spørgsmål, der er tilbage, hvilket de kolleger, der talte før mig, allerede har gjort opmærksom på. Hertil kommer, at Libanon stadig ikke er med ved forhandlingsbordet. Den Europæiske Union skal således deltage aktivt i forhandlingerne sammen med USA, og det skal den gøre ved hjælp af en stærk politisk investering, hvor den tager hensyn til hele Middelhavsområdets fremtid og til det ubrydelige bånd, der knytter dets skæbne til Europas. Unionen skal gribe ind, fordi ustabiliteten, krigen og fattigdommen i dette område allerede afspejler sig på os og vil få stadig større indflydelse på selve vores politiske, økonomiske og sociale projekt.
Jeg håber ligeledes, at Kommissionen og Rådet handler på en mere konsekvent måde, og at de bliver klar over, at Middelhavsområdet i dag er en vigtig prioritet for Den Europæiske Union. Hvis man foretager en ærlig analyse af Barcelona-processens udvikling, må man dog indrømme, at Europas opmærksomhed på udvidelsesprocessen i dag risikerer at begrænse politikken i dette område til den bureaukratiske rutine i forbindelse med de igangværende programmer og de bilaterale aftaler. Ikke desto mindre viser de fremskridt, der sker i fredsprocessen, samt den politiske udvikling i mange af disse lande og forsøget på at styrke de regionale organisationer, såsom Den Arabiske Maghreb Union, at tiden er moden til en ny dynamik i Euro-Middelhavspartnerskabet.
Kære venner i Rådet og Kommissionen, det helt korte budskab, vi ønsker at give Dem, er, at på trods af den finansielle indsats, som stadig er vigtig, er Europas politiske rolle endnu ikke på højde med den igangværende og den mulige udvikling såvel i Mellemøsten som i hele Middelhavsområdet.

Caudron
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil også gerne indlede mit personlige indlæg med at udtrykke min glæde over Israels genoptagelse af fredsprocessen med palæstinenserne og syrerne. Det er det håndgribelige resultat af den jernvilje, som Ehud Barak og hans regering har udvist for at skabe fred i sikkerhed. Ikke desto mindre ved vi alle sammen godt, at intet nogensinde er let, og at intet er vundet på forhånd. I dag er alt muligt, det bedste og det værste, lige meget hvor forhandlingerne står.
Derfor vil jeg gerne komme med tre forslag, for så vidt angår Europa. For det første skal vi europæere holde op med altid at fremstå som en flok rabâcheurs, som man siger på fransk, som censorer eller uddelere af gode eller dårlige karakterer. Derefter ville jeg ønske, at man ville holde op med at overdrive de hurtige rundrejser i Mellemøsten, der i øvrigt ofte finder sted i kølvandet på Madeleine Albright. Endelig ville jeg især ønske, at vi kunne indlede en tilbundsgående diskussion med alle parter, især israelerne, med henblik på at vurdere deres handlefrihed og finde frem til de specifikke punkter, hvor vi kan gøre vores indflydelse gældende.
For at kunne gøre dette skal vi have et personligt møde med Ehud Barak, for det er ham, der står med nøglen til fred. Og jeg er sikker på, at vores palæstinensiske venner ville foretrække et Europa, der udviste større forståelse over for Israel, men som på samme tid var i stand til - ligesom USA - at udøve pres for at løsne op for visse situationer. Hr. formand, jeg vil gerne slutte af med at sige, at det er på tide, at vi holder op med at beklage os over vores ringe politiske indflydelse. Hvis vi vil spille en aktiv rolle i stedet for at være statister, skal vi forstå at betale den politiske pris for det.

Sacrédeus
Hr. formand, jeg henvender mig specielt til det portugisiske formandskab og byder Portugal velkommen som nyt formandsland for EU's Ministerråd.
Jeg tror, at Europas rolle i Mellemøsten i fremtiden kan finde nye veje. Europa skal på samme måde som USA kunne være troværdigt, vinde respekt og opnå bred folkelig opbakning hos borgerne og vælgerne i Mellemøstens eneste demokrati - Israel. Vi skal opbygge tillid hos borgerne i Israel. Vi kan tage et land uden for EU, f.eks. Norge, som gennem statsminister Kjell Magne Bondevik og udenrigsminister Knut Vollebaek på en tillidsskabende måde stadig har gode relationer til både Israel og den arabiske verden. De har ikke kun et godt forhold til Israels regering, men også til det israelske folk.
Vi kan også lære noget af Holland og deres vandprojekt. Jeg tror, at Portugal som formandsstat i EU har alt at vinde ved i EU's navn at tage fat på vandforsyningsspørgsmålet som en af EU's helt centrale opgaver i Mellemøsten.
Lad mig slutte med at sige følgende: Israel er det eneste demokrati i Mellemøsten. Lad os aldrig glemme i vores kamp for demokrati, politisk pluralisme og menneskerettigheder, at Israel er et forbillede, og at Syrien med præsident Assad er et af områdets absolut værste diktaturer.

Menéndez del Valle
Hr. formand, som det fremgår af den kompromisbeslutning, som flertallet af Parlamentets grupper er nået frem til, om det emne, vi behandler, skulle Den Europæiske Unions finansielle forpligtelser i Mellemøsten være ledsaget af en tydelig politisk tilstedeværelse, og Unionen burde være inddraget i alle fredsprocessens forhandlinger.
I årtier - næsten lige så længe som krigssituationen har varet i området - har store dele af den europæiske offentlighed været i aktion med ønsket om at bidrage til, at had og meningsløshed giver plads for dømmekraft, enighed og almindelig sund fornuft mellem de implicerede parter. Og alligevel har denne ihærdighed fra offentlighedens side ikke haft en tilsvarende indvirkning på de europæiske institutioner. Der har været betydningsfulde erklæringer om emnet, som den fra Venedig, men de er blevet svagere med årene. Et sådant politisk fravær, mangelen på ægte politisk vilje til at handle og den samtidige tilstedeværelse af for mange uoverensstemmende nationale holdninger skader ikke blot Unionen, hvad angår det fælles europæiske projekt, men skuffer tillige mange ikkeeuropæeres forventninger, mennesker, som med glæde så, at vi havde større ansvar og en passende koordinering mellem udenrigspolitikken og de øvrige politikker.
Jeg spørger mig selv, og jeg spørger repræsentanterne for Rådet og for Kommissionen, om den nylige indførelse af den højtstående repræsentant for FUSP ledsages af iværksættelsen af en ægte fælles og fællesskabsorienteret politisk vilje.

Zimeray
Hr. formand, Europa kan ikke regne med at kunne afstikke de politiske perspektiver i Mellemøsten ved at lukke øjnene for virkeligheden, selvom denne til tider er ubehagelig. Den 1. januar 2000 krævede Iran den israelske stat opløst - præcis som Gaddafi, som hr. Prodi dog har planer om at mødes med om kort tid, hvilket ville være en fejl. Og når jeg læser ordene "Opløsning af den jødiske stat", hører jeg ekkoet "Tilintetgørelse af det jødiske folk". Vi ønsker alle brændende, at freden bliver en realitet med Iran og ikke mod eller uden dette store land.
Jeg vil dog lige minde om, at der mellem Europa og Iran står disse 13 fængslede jøder, som vi stort set ikke ved noget om længere, undtagen at de risikerer at blive slået ihjel. Vi har taget initiativer for at hjælpe dem og gør det stadig. Endelig kan vi ikke blive ved med stiltiende at læse i pressen, at de europæiske offentlige midler efter sigende bruges i de palæstinensiske områder på mildest talt ukorrekt vis og langt fra deres oprindelige formål.
Freden skabes på baggrund af økonomisk og kulturel udvikling, og kun til dette formål skal Fællesskabets midler anvendes. Jeg anmoder derfor Kommissionen om at indlede en vurderingsmission og fremlægge en redegørelse for Parlamentet inden for seks måneder.

Formanden
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 3, modtaget seks beslutningsforslag.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen.

Området med frihed, sikkerhed og retfærdighed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er mundtlige forespørgsler til Rådet (B5-0040/99) og Kommissionen (B5-0041/99) fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender om den årlige drøftelse 1999 om området med frihed, sikkerhed og retfærdighed (EU-traktatens artikel 39).

Terrón i Cusí
Hr. formand, 1999 var året, hvor Amsterdam-traktaten trådte i kraft, Schengen-aftalen blev et fællesskabsanliggende, og der blev afholdt et ekstraordinært Råd i Tampere. Disse har været Rådets vigtigste lejligheder til at give udtryk for sin politiske vilje til at oprette et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed i Den Europæiske Union.
Rådet har besluttet at udarbejde charteret for borgernes rettigheder - og det glæder vi os over - det har besluttet at implementere artikel 13 i traktaten, bekæmpelse af alle former for diskrimination og fremmedhad, og det har besluttet at tilnærme lovgivningerne om betingelser for indrejse og ophold samt at garantere indvandrerne en retfærdig behandling, der kan sidestilles med behandlingen af Den Europæiske Unions borgere. Det er også nået frem til en politisk aftale - og det er vi glade for - om de første forslag til samarbejde på det civilretlige område. Dette har været året, hvor der er skabt en fællesskabsramme for politikker vedrørende retlige og indre anliggender. De er blevet overdraget til én kommissær, hr. Antonio Vitorino, og det glæder vi os over. Desuden er der ved at blive udarbejdet en resultattavle, som gør det muligt at kontrollere de fremskridt, der rent faktisk er gjort på dette område på fællesskabsplan, men også - og det mener jeg er vigtigt - i de enkelte medlemsstater.
Vi glæder os over og lykønsker Rådet med disse beslutninger til trods for, at Amsterdam-traktaten for Parlamentet betød én skuffelse: den femårige udsættelse af vores rolle, vores mulighed for at deltage aktivt, demokratisk kontrollere dette område med retfærdighed, frihed og sikkerhed, og ligeledes den rolle, som Domstolen skal spille i den forbindelse.
Men hvis vi, når vi kontrollerer de fremskridt, der er gjort i 1999, hvilket det påhviler Parlamentet at gøre i henhold til traktaten, går bort fra de store erklæringers område og ser på det, der vedrører de beslutninger, der rent faktisk er truffet og gennemført, bliver billedet, hr. formand, lidt mørkere. Det er, som om Rådet havde mere end ét ansigt og to hænder, og det, som den ene underskriver og erklærer, bagatelliserer den anden.
Til trods for alle de aftaler, der er indgået på højeste plan, har Rådet ikke opnået at træffe de beslutninger, som det selv havde regnet med. Programmerne bliver flere og flere og mere og mere omfattende, og der er ikke nogen metode, hvormed man kan kontrollere deres grad af gennemførelse eller virkning, eller Parlamentet råder i hvert fald ikke over nogen. Vi har overbragt Rådet en række spørgsmål, og jeg ved, at det er det portugisiske formandskabs hensigt at besvare hvert eneste af dem. Vi håber, at dette formandskab er starten på en holdningsændring hos Rådet over for Parlamentet.
Jeg sagde, at der ikke er overensstemmelse mellem de beslutninger, som Rådet tager, og de politikker, der rent faktisk gennemføres. Der er f.eks. tvivl i min gruppe og i Parlamentet om noget, der burde være en god nyhed: Schengens integrering i fællesskabsrammen. Schengen er blevet integreret - det sagde vi før - i regelværket, men det er blevet gjort på en meget lidt gennemsigtig måde. Ikke én oplysning, ikke én høring er kommet Europa-Parlamentet for øre under denne proces, hverken om Det Forenede Kongeriges associering, Grækenlands inddragelse eller forhandlingerne med Norge og Island. Det samme er tilfældet med indvandringspolitikken. Vi har underholdt os selv med at udarbejde en bunke betænkninger, men vi ved ikke, hvad der er sket med de initiativer, de er forsvundet.
Vi håber, at 2000 bliver det år, hvor tingene bliver gennemført, ligesom 1999 har været året med forventninger. Og vi håber, at Rådet også gør en indsats for at indordne sig under Parlamentets kontrol. Rådet har besluttet, at politikken i forbindelse med retlige og indre anliggender skal være en del af Unionens opbygning. Rådet kan handle i overensstemmelse med sine beslutninger, eller det kan fortsætte med uværdigt at bagatellisere de øvrige institutioners tilknytning til dette livsvigtige projekt. Hvis det vælger den sidste vej, skal det vide, at det er forbundet med risiko, og at det vil svække det grundlag, som området med retfærdighed, frihed og sikkerhed hviler på.
Jeg mener, at det i stedet for kunne acceptere tilbuddet om en aftale mellem institutionerne om at gå frem på en anden måde. Opfyld Deres forpligtelser over for Parlamentet generøst for på den måde at forberede fremtiden. Udstyr Europa-Kommissionen med de nødvendige ressourcer og med den påkrævede anerkendelse, så den kan udføre sit arbejde og kontrollere de reelle fremskridt på fællesskabsplan og i medlemsstaterne, og vi vil være - Rådet vil være - på højde med de beslutninger, der blev truffet i Tampere om at gøre fremskridt i retning af en friere, mere retfærdig og sikrere Union.

Gomes
Hr. formand, ærede medlemmer, hr. kommissær, som medlem nu af Rådet er jeg rørt over igen at vende tilbage til Parlamentet.
Jeg var et af de første portugisiske medlemmer, der i 1986 var blandt dem, der her i Parlamentet tog de første skridt til at integrere Portugal i Den Europæiske Union, og jeg må sige Dem, ærede medlemmer, hr. formand, at den erfaring, som jeg fik her, den politiske erfaring, har været særdeles betydningsfuld for mit liv, og de oplysninger og de bidrag, som vi alle har kunnet give til Europas opbygning, har afgørende præget de år, som jeg tilbragte her, og har afgørende præget mit liv.
Det er derfor med stolthed og med tilfredshed, at jeg står her i dag, hvor jeg har kunnet gense nogle kolleger fra dengang, som stadig er medlemmer af Parlamentet. Dette for at sige Dem, at det portugisiske formandskab - og jeg selv og justitsministeren, som har med de retlige og indre anliggender at gøre - ønsker at indlede en ny periode sammen med Parlamentet, fremme forholdet mellem Rådet og Parlamentet, hvilket uundgåeligt vil bære præg af min parlamentariske erfaring i Europa-Parlamentet og nødvendigvis også af den store parlamentariske erfaring, som min kollega justitsministeren har, der den dag i dag er medlem af det portugisiske parlament.
En første orientering blev givet, da vi mødtes allerede inden starten på det portugisiske formandskab med formanden og næstformandene for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender i Bruxelles. Vi har haft lejlighed til at invitere formanden for udvalget, hr. Watson, og nogle medlemmer af udvalget til Lissabon, hvor vi kunne fremlægge vores synspunkter for dem, hvad angår det portugisiske formandskabs hensigter på dette felt. Vi påtog os da en forpligtelse, som jeg hér gerne formelt vil gentage: På alle møder i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender vil en politisk repræsentant for Rådet, altså ikke en embedsmand, men en politisk repræsentant for Rådet, fra et af vores kontorer, stå permanent til rådighed for udvalget i dets arbejde ...
(Bifald)
... og når som helst udvalget ønsker det, og dets formand anmoder om det, vil jeg selv eller min justitsministerkollega komme til Bruxelles for at tage del i mødets arbejde. Allerede nu vil vi netop i dag give formanden for udvalget de foreløbige dagsordener for Rådet i marts og Rådet i maj, så man på forhånd kan blive bekendt med de emner, der skal diskuteres i Rådet.
Med hensyn til 1999, og vi er her i den særlige situation at skulle foretage en vurdering af det tyske og finske formandskab, kan jeg indlede med at sige, at vi ved sessionens afslutning vil aflevere et skriftligt svar til fru Anna Terrón i Cusí, der har fremlagt et forslag på vegne af udvalget, og at det ærede medlem vil få dette skriftlige svar uafhængigt af de svar, som vi her giver hende. Så uafhængigt heraf vil jeg gerne sige, at det er Rådets opfattelse, at 1999 var et væsentliigt år med hensyn til de retlige og indre anliggender.
Samarbejdet inden for de retlige og indre anliggender er blevet præget af de afgørende ændringer, som Amsterdam-traktaten har indebåret og tilsvarende af integreringen af Schengen i EU. Det skal til det tyske formandskabs anerkendelse siges, at det her havde en vigtig opgave med at sikre overgangen fra Maastricht-systemet til Amsterdam-systemet. Derpå fulgte så opstarten af Europol-samarbejdet lige i begyndelsen af det finske formandskab den 1. juli 1999 og derpå igen en tredje afgørende begivenhed: topmødet i Tampere, et Europæisk Råd, der udelukkende drejede sig om de retlige og indre anliggender. Topmødet i Tampere blev præget af en ny ånd og af ønsket om at placere området med frihed, sikkerhed og retfærdighed øverst på den politiske dagsorden og om, at det skulle forblive dér. Det portugisiske formandskab bekræfter her, at vi ønsker, at de spørgsmål, der vedrører området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, skal forblive øverst på formandskabets politiske dagsorden.
Idet jeg besvarer de spørgsmål, som fru Anna Terrón i Cusí har stillet direkte, vil jeg søge at besvare dem, der har med de indre anliggender at gøre, og min kollega vil umiddelbart derefter tage sig af de spørgsmål, der vedrører de retlige anliggender.
Som bekendt gælder Schengen-bestemmelserne fuldt ud i 10 lande, og i løbet af år 2000 vil der blive ført forhandlinger med henblik på en beslutning om deres ikrafttræden i Danmark, Finland og Sverige samt Island og Norge. Rådets generalsekretariat har offentliggjort en dokumentsamling over alle Schengen-bestemmelserne, der skal offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende, når alle oversættelserne er klar. Denne samling er i øjeblikket til rådighed på seks sprog, og de resterende oversættelser er ved at være færdige.
Et andet spørgsmål omhandler programmerne på indvandrings- og asylområdet og disses anvendelse i de central- og østeuropæiske lande. I marts 98 vedtog Rådet Odysseus-programmet, et program for uddannelse, udveksling og samarbejde inden for politikområderne asyl, indvandring og overskridelse af de ydre grænser. Det omfatter de 15 medlemsstater og vil kunne udtrækkes til ansøgerlandene ligesom eventuelt også til tredjelande.
Programmet dækker perioden fra 1998 til 2002, og referencebeløbet til dets gennemførelse er på 12 millioner euro. Kandidatlandene kan deltage i de projekter, som styringsgruppen vælger, såfremt det er i overensstemmelse med programmets mål. Der er afsat 3 millioner euro til år 2000.
Inden for programmet modtog Kommissionen for 1999 80 finansieringsansøgninger på i alt 7,5 millioner euro ud af en til rådighed stående bevilling for 1999 på tre millioner euro. Kommissionen foreslog opretholdelse af 35 projekter, af hvilke 12 var på 50.000 euro og 23 på mere end 50.000 euro.
Hvad angår Oisin-programmet og med hensyn til budgetåret 97, blev der godkendt projekter inden for seminarer, uddannelse, udveksling af embedsmænd, forskning og undersøgelser samt operationelle aktiviteter. Af de 62 projekter omfattede de syv kandidatlande.
Hvad angår SIS-systemet, er der her at sige, at Schengen-informationssystemets funktion og brug er blevet vurderet meget positivt af medlemsstaterne. Det stigende antal positive resultater viser systemets effektivitet, og antallet af afmærkninger øges stadig.
Med henblik på udviklingen af et toldinformationssystem er der blevet opnået en aftale med Kommissionens tjenester om et system, der tillader en foreløbig anvendelse af konventionen om toldinformationssystemet, så snart et vist antal ratifikationer af denne konvention er gennemført.
Derefter talte det ærede medlem om en interinstitutionel aftale. Jeg bør behandle dette punkt, efter at min justitsministerkollega har kunnet udtale sig, men selvfølgelig forudsætter det, som jeg her kan sige, overvejelser inden for Rådet og navnlig mellem os to.
Ud over det, som jeg allerede har omtalt, altså en ny relation til Kommissionen og til Parlamentet forstået som en bedre forbindelse og tidligere information til Parlamentet angående de emner, som Rådet skal diskutere, vil jeg her gerne over for de ærede medlemmer give udtryk for, at vi på det bestemteste har til hensigt at konsultere Europa-Parlamentet ikke kun i de tilfælde, som traktaten foreskriver, fordi vi er forpligtet til det, men at informere og konsultere Parlamentet, hver gang vi anser yderligere henvendelser af denne art for relevante, og det i direkte kontakt med Kommissionen menes, at Parlamentet skal udtale sig i sagen.
Hvad angår information, vil vi være i kontinuerlig forbindelse med Parlamentet på alle de felter, der har betydning for skabelsen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed med henblik på, at dette partnerskab mellem Rådet og Parlamentet, med støtte i Kommissionen og den fremragende indsats, som kommissær António Vitorino altid har ydet, kan medvirke til, at det portugisiske formandskab kommer til at tage et afgørende skridt fremad i skabelsen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
(Vedvarende bifald)

Costa
Hr. formand, ærede medlemmer, hr. kommissær, når jeg ikke som min kollega Fernando Gomes er tidligere medlem af Europa-Parlamentet, forstår De nok, at jeg ikke er mindre rørt over at stå her, end han kan være.
Som fru Anna Terrón sagde det i sit indlæg, markerede 1999 store forventninger på området for retlige og indre anliggender. Forventninger, der blev til virkelighed ved Amsterdam-traktatens ikrafttræden, forventninger, der blev til virkelighed gennem beslutningerne på Rådet i Tampere, men også forventninger, som nu i år må og skal finde udtryk i konkrete og praktiske tiltag. Vi er derfor alle bevidste om, at det er meget vigtigt, at Rådet hurtigst muligt kan vedtage det vurderingspanel, som kommissær António Vitorino har fået til opgave at udarbejde. Jeg vil heller ikke undlade endnu en gang at give udtryk for det portugisiske formandskabs ønske om, at der kan opnås en politisk scoreboard-aftale på det uformelle Råd i Lissabon den 3. og 4. marts.
Hvad angår de konkrete spørgsmål, som fru Anna Terrón har stillet til os, vil jeg dele dem i tre overordnede kategorier: kampen mod den organiserede kriminalitet, retsvæsnets virksomhed, herunder særlig det strafferetlige, og spørgsmålene amgående Europol.
Hvad angår kampen mod den organiserede kriminalitet, indebar 1999, at der blev gennemført nogle vigtige tiltag under Wien-handlingsplanen, således som det har været tilfældet med underskrivelsen af charteret for de europæiske faglige sammenslutninger eller den udvikling, der har fundet sted i form af samarbejde og etablering af kontaktpunkter mellem medlemsstaterne, hvad angår modtagelse af de nødvendige oplysninger til kampen mod hvidvask af penge. Jeg vil heller ikke undlade at fremhæve det finske formandskabs initiativ med hensyn til en rådsbeslutning, som den multidisciplinære gruppe nu har til vurdering.
På dette område skal arbejdet videreføres og uddybes, ikke blot gennem vedtagelse af EU's strategi for kampen mod den organiserede kriminalitet i det nye årtusinde, men også ved at overvinde de vanskeligheder, der skyldes opsplitningen ikke mindst i Rådet, hvad angår vurderingen af, hvilke sagsområder kampen mod den organiserede kriminalitet omfatter. I denne forbindelse vil jeg gerne fremhæve det vigtige samarbejde, som vi allerede er i gang med at udvikle med det franske formandskab, så der til juni kan afholdes et RIA-ØKOFIN"Jumbo"Råd, som for ikke blot at blive en mediebegivenhed nøje skal forberedes i en blandet komité, hvis sammensætning det portugisiske formandskab allerede har taget initiativ til at foreslå.
En anden vigtig side af kampen mod den organiserede kriminalitet angår forholdet til tredjelande. Her er det ud over det arbejde, som er blevet udført i ekspertgruppen vedrørende førtiltrædelsespagten, vigtigt, at det har været muligt at udarbejde en fælles aktionsplan mellem EU og Den Russiske Føderation om kampen mod den organiserede kriminalitet, en plan, hvis færdiggørelse befinder sig i sidste fase, samt at gennemføre møder mellem medlemslandenes fobindelsesofficerer i Moskva og udvikle en række andre initiativer.
Der er et område, der vedrører EU's indsats inden for FN's konvention og de tilhørende protokoller mod den organiserede kriminalitet og de konventioner, der er blevet udviklet i Europarådets regi, navnlig vedrørende cyber crime. Da det drejer sig om et felt, der har fået en væsentlig betydning for programmet for de retlige og indre anliggender, mener formandskabet, at der på baggrund af traktatens sjette del bør findes hensigtsmæssige måder til at tilføre Europa-Parlamentet bedre information om forløbet af disse forhandlinger under FN's konvention og deres resultat.
Hvad angår retsvæsnet, er der ført vigtige ting ud i livet, især igangsættelsen sidst i 1999 af det telekommunikationssystem, der skal betjene det europæiske retsvæsen, og udviklingen af en række tiltag i den multidisciplinære gruppe, der har gennemført handlingsplanen fra 1997. Vi vil imidlertid gerne understrege, hvor vigtigt det er, at planen for det nye årtusinde vedtages så snart som muligt, så den kan give ny fremdrift og kontinuitet til den indsats, der er blevet gjort under den tidligere handlingsplan.
Hvad yderligere angår det strafferetlige samarbejde, er der sket vigtige fremskridt med hensyn til den strafferetlige beskyttelse af euroen, og der er en rammebeslutning til høring i Europa-Parlamentet, hvis strategiske betydning er helt afgørende. Det er vores opfattelse, at troværdigheden af den strafferetlige beskyttelse af euroen fordrer, at man undgår en for stor spredning i de juridiske instrumenter, og at vi derfor bør yde en fælles anstrengelse for, at det til marts kan lade sig gøre at vedtage ét eneste instrument, der omfatter alle de sagsområder, som skal behandles, både dem, der fremgår af de initiativer, som Frankrig har lagt frem, og dem, som Kommissionen har givet udtryk for skal inddrages.
Det er på dette område vigtigt, at der bliver gennemført foranstaltninger om den gensidige anerkendelse af retskendelser, og vi mener, at der med det allerede udførte arbejde i det mindste med hensyn til beslaglæggelse skulle være mulighed for snarest at vedtage foranstaltninger, som tillader gensidig anerkendelse af retskendelserne.
Hvad angår Europol, der indledte sin praktiske virksomhed netop i 1999, og med henblik på hvilken Rådet har vedtaget en række instrumenter, som Parlamentet er bekendt med, består der jo stadig det grundlæggende spørgsmål om den demokratiske og retslige kontrol med dette organ. Det er et spørgsmål, der naturligvis får en anden karakter på baggrund af det politiske valg, der blev truffet i Tampere om at udvide Europols beføjelser og ikke mindst om at give det en operationel dimension.
Det franske formandskab overlod os et vigtigt arbejdsdokument, der opstiller forskellige scenarier til at imødekomme og løse spørgsmålene om demokratisk og retslig kontrol med Europol. Det portugisiske formandskab vil om kort tid tage initiativ til et arbejdsdokument om Eurojust-netværket, da det jo ikke på forhånd kan udelukkes, at den retslige kontrol af Europol kommer til at foregå via Eurojust, selvom dette selvfølgelig ikke nødvendigvis behøver at blive tilfældet. Det er derfor afgørende, at den debat, der foregår i Rådet om udviklingen af Europol og Eurojust, foregår sideløbende, så konklusionerne også kan drages sideløbende. Jeg tror, at det er inden for disse rammer og inden for rammerne af den dialog, som Rådet og Parlamentet nødvendigvis må sætte i gang om udviklingen af Europol og Eurojust, at vi kan finde en institutionelt acceptabel løsning for forholdet mellem Rådet og Parlamentet, hvad angår Europol.
Vi kender Parlamentets synspunkter, og vi ved, at Parlamentet kender synspunkterne hos Rådets juridiske tjenester. Jeg tror, at det er i forbindelse med løsningen af spørgsmålet om den demokratiske kontrol med Europol, at dette spørgsmål skal finde en definitiv løsning og en løsning, der mobiliserer og styrker det institutionelle samarbejde mellem alle.

Vitorino
Hr. formand, ærede medlemmer, de herrer medlemmer af Rådet, uden at ville dyste med de to ministre om, hvem der er mest rørt, vil jeg allerførst gerne sige, at jeg ikke er rørt, men rystet over, at jeg for første gang har to personlige venner i formandskabet, og jeg beder da også til, at denne kendsgerning ikke ændrer på den magtdeling, der er afgørende for EU's virke.
Dernæst vil jeg gerne takke fru Anna Terrón for at have stillet det spørgsmål, der har givet anledning til den første årlige drøftelse om skabelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, og også takke alle de medlemmer af Parlamentet, der i de forskellige udvalg aktivt har deltaget i forberedelsen af denne årlige drøftelse, samt alle repræsentanterne for de nationale parlamenter og for samfundslivet.
Jeg vil gerne i dette første indlæg delagtiggøre Parlamentet i, hvad Kommissionen ser som de mest betydningsfulde hændelser i 1999. Jeg mener med overbevisning, men også med tilfredshed, at kunne hævde, at 1999 var et år, der betød en vending og en konsolidering af EU, hvad angår frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det er allerede blevet nævnt, at Amsterdam-traktaten trådte i kraft i maj måned, og Parlamentet har selv givet udtryk for, at den mest afgørende fornyelse i denne traktat er erkendelsen af, at der skal skabes et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Det repræsenterer på én gang et meget vigtigt kvalitativt spring og et logisk og uomgængeligt skridt i EU's udvikling efter opbygningen af det indre marked, indførelsen af den fælles mønt og igangsættelsen af en fælles forsvars- og sikkerhedspolitik. Dette projekt er mere end et institutionernes projekt, det er et borgernes projekt i vores fælles EU. Det skal det sikre alle de borgere, der bor på EU's område, reel fri bevægelighed, fordi en sådan kun giver mening, hvis den virkeliggøres på et sikkert grundlag, solidt forankret i et effektivt retssystem, som alle kan benytte sig af på enkle og lige vilkår, og som borgerne kan regne med vil stå dem bi. EU's anstrengelser for at virkeliggøre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed blev bekræftet i Tampere. Jeg vil gerne fremhæve det stærke politiske budskab, som Det Europæiske Råd sendte, og som bekræftede den betydning, som EU's stats- og regeringschefer har tillagt dette fundamentale projekt og den række politiske retningslinjer og prioriteter, der i stadig større omfang skal gøre dette område til virkelighed inden for de næste fem år, og som frem for alt skal være et område, hvor der er balance mellem dets tre bestanddele: frihed, sikkerhed og retfærdighed.
1999 er også blevet markeret af det tyske formandskabs initiativ til et charter for de grundlæggende rettigheder i EU. I EU's nuværende udviklingsfase mener jeg, at det ville godt at samle de grundlæggende rettigheder, der er i kraft, i et charter, så de bliver synligere og mere tilgængelige for alle borgere. Som jeg allerede har givet udtryk for flere gange, går jeg - går Kommissionen - ind for, at der bliver udarbejdet et charter, der på det bredest mulige grundlag og som led i en dynamisk proces afspejler medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner og fællesskabsrettens almene principper, og som ikke blot begrænser sig til at udtrykke den mindste fællesnævner. Som Kommissionens repræsentant vil jeg drage omsorg for, at charteret og de tiltag, som det vil have til følge, bliver bekræftelsen af et EU, der hviler på en række grundlæggende rettigheder, som er en integreret bestanddel af Europas fælles arv.
Kun således kan vi bidrage til igen at gøre projektet om et udvidet EU legitimt i alle europæiske borgeres øjne uden undtagelse, et EU, der hviler på respekt for rettigheder og friheder, som garanterer sikkerheden for personer og ting samt en effektiv retsbeskyttelse, altså et EU forankret i de politiske værdier, som demokratierne i vor tid forsvarer. Jeg vil heller ikke overse den kendsgerning, at 1999 også var året, hvor Europa-Parlamentet indledte valgperioden frem til 2004, hvor den nye Kommission trådte til, heriblandt en kommissær, der udelukkende er ansvarlig for de retlige og indre anliggender.
Ud over disse begivenheder vil jeg gerne erindre Parlamentet om nogle af de ting, der blev vedtaget i 1999. På indvandrings-, grænse- og asylområdet fremlagde Kommissionen regulativforslag om databasen EURODAC, direktivforslag om adgang for borgere fra tredjelande til EU's medlemslande med henblik på familiesammenføring på grundlag af en politik, der sigter mod integrering af de personer, der befinder sig lovligt i EU. Vi har lagt en redegørelse om fælles asylprocedurer ud til debat og en anbefaling til beslutning, der giver Kommissionen bemyndigelse til at indgå i forhandling om en aftale med Island og Norge, der skal udvide de regler, som EU's medlemsstater anvender ifølge Dublin-konventionen, til også at omfatte disse to lande.
Kommissionen har aktivt bidraget til arbejdsgruppen på højt niveau om indvandring og asyl, og den fremlagde derpå i december et forslag om oprettelse af den europæiske flygtningefond. Inden for retssamarbejdet har Kommissionen fremlagt regulativforslag om overførelse til fællesskabsret af nogle konventioner om retssamarbejde og fuldbyrdelse af civil- og handelsretslige afgørelser (Bruxelles-I), om retternes kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af familieretslige afgørelser (Bruxelles-II) og om indstævning og inden- og udenretslig kundgørelse i civil- og handelsretslige sager. I 1999 fremlagde vi også en redegørelse om ofrene for forbrydelser i EU og indledte dermed overvejelser, som udsprang af Tampere, og som i hvert fald må føre til udarbejdelse af mindstebestemmelser for beskyttelse af ofrene for forbrydelser, især for disses adgang til retsvæsnet og for deres ret til skadeserstatning, herunder sagsomkostninger. Jeg vil desuden gerne nævne fremlæggelsen af udkast til beslutning angående bekæmpelse af svindel med betalingsmidler, der ikke er rede penge.
Hvad angår kampen mod økonomisk kriminalitet, har Kommissionen inden for EU's lovgivning fremlagt udkast til revision af direktiv om hvidvask af penge. I 1999 var vi vidne til Europols opstart, og fra Kommissionen forventer vi - også i fortsættelse af det, som det portugisiske formandskab i dag har givet udtryk for - oprigtigt, at der med påbegyndelsen af en ny periode for de retlige og indre anliggender og af overvejelserne over implementeringen af de nye beføjelser, som Amsterdam-traktaten har givet Europol, ligeledes vil komme en drøftelse af den demokratiske kontrol hermed og af forholdet mellem Europol og de relevante retsorganer, navnlig Eurojust.
I 1999 fremlagde Kommissionen også sit bidrag til en europæisk handlingsplan for narkotikabekæmpelse, der ligger til grund for den strategi, som blev vedtaget af Det Europæiske Råd i Helsinki. Denne oversigt, der dog ikke er udtømmende, er medvirkende til, at jeg i dag over for Rådets formandskab og Parlamentets medlemmer med megen overbevisning kan give udtryk for, at det er mit håb, hvis 1999 indebar en konsolidering af EU's indsats på dette afgørende område, at 1999 så også allerede har betydet, at en ny fase er begyndt, hvor skabelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed kan sættes op i tempo.
Derfor bliver år 2000 utvivlsomt et år, hvor de europæiske institutioner skal stå til regnskab for, hvordan de vil leve op til de krav, som borgerne stiller om en effektiv retsbeskyttelse af den fri bevægelighed, de vedtagene rettigheder samt sikkerhed og stabilitet. Med andre ord bliver år 2000 for Rådet, Parlamentet og Kommissionen et år, hvor deres politiske vilje til at tage Amsterdam alvorligt og bidrage til, at der dannes en udvidet politisk union i løbet af det næste årti, vil blive afprøvet.
Som jeg har haft anledning til at sige, er Kommissionen bevidst om, at den også bærer sin del af ansvaret for, at disse opgaver bliver løst, og den er da også ved at have færdigudarbejdet det første udkast til et forslag om et scoreboard-vurderingspanel, så alle institutionerne og andre interesserede kan vurdere, om der sker fremskridt i implementeringen af de nødvendige foranstaltninger, om de frister overholdes, som Amsterdam-traktaten opstiller, og om Wien-handlingsplanen og beslutningerne fra Det Europæiske Råd i Tampere gennemføres. Dette vurderingspanel skal dog ikke blot være et redskab til lovgivningsmæssig planlægning, men også og først og fremmest et redskab til styrkelse af alle EU-institutionernes åbenhed og ansvarlighed over for borgerne. Dette, fordi det er for borgerne, vi er i færd med at udvikle området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. De fremskridt, der bliver gjort, skyldes ikke Kommissionen, Rådet eller Europa-Parlamentet, men de europæiske institutioners samvirke og medlemsstaternes samarbejde, da bestemte opgaver i dette scoreboard, som det her allerede er nævnt, overlades til medlemsstaterne i henhold til subsidiaritetsprincippet.
I de kommende uger vil jeg foretage en rundrejse til medlemsstaternes hovedstæder for at høre justits- og indenrigsministrenes mening. Jeg forventer at debatere dette scoreboard-udkast med Europa-Parlamentet og med repræsentanter for samfundslivet. Vi påregner at præsentere den endelige udgave på Rådet (retlige og indre anliggender) under det portugisiske formandskab efter de høringer, som jeg har omtalt.
Det er altså min hensigt, at dette scoreboard skal fungere som et politisk og strategisk orienteringsredskab for alle institutionerne, men også som et undersøgelsesredskab til brug for offentligheden. Derfor erkender jeg - og det er en udfordring, som jeg tror, vi alle står over for - at der skal udvikles en kommunikationsstrategi, som kan give den brede offentlighed kendskab til og forståelse for den værditilvækst, som EU tilfører deres daglige tilværelse på områder, der er særdeles væsentlige for dem som borgere, for retssamfundet og i grunden også for selve demokratiet.
Inden jeg nu går over til at nævne, hvilke andre initiativer Kommissionen påregner at fremlægge i løbet af år 2000, vil jeg gerne pointere, at det glæder mig at se, at det portugisiske formandskab netop har prioriteret udviklingen af dette område højt på sit arbejdsprogram.
Jeg håber, at det under det portugisiske formandskab bliver muligt at befordre en god samarbejdsånd mellem institutionerne, hvilket også er det politiske budskab fra Tampere, og at denne interinstitutionelle samarbejdsånd bliver fulgt op af de efterfølgende formandskaber.
Hvad angår indvandrings- og asylområdet, forventer Kommissionen at fremlægge forslag om et fællesskabsinstrument om midlertidig beskyttelse af flygtninge, at igangsætte undersøgelsen af, hvordan implementeringen af Dublin-konventionen kan forbedres, og overvejelserne over, om dens retsgrundlag skal ændres som følge af Amsterdam-traktaten, at videreføre diskussionen på grundlag af den allerede udsendte meddelelse om fælles standarder ved behandling af asylsager i hele EU og at fremlægge forslag til lovgivning om bevilling af opholdstilladelse til ofre for menneskesmugling, der samarbejder med myndighederne i kampen mod menneskesmuglernes netværk. Jeg påregner også at kunne bidrage til afklaringen af, hvilken rolle arbejdet i gruppen på højt niveau om indvandring og asyl skal have, og gennem indføjelse af typeklausuler at komme videre med tilpasningen af fællesskabsaftalerne vedrørende genindrejse. Hvad angår et så centralt spørgsmål for den fri bevægelighed for personer som overskridelse af medlemsstaternes ydre grænser, vil jeg en af de kommende dage fremlægge et regulativforslag, der opdaterer listen over tredjelande, hvis borgere skal have visum for at overskride de ydre grænser.
Inden for retssamarbejdet håber jeg ud over et initiativ om en lov vedrørende ikkekontraktretlige forpligtelser meget over for Rådet at kunne fremlægge et udkast til mindstestandarder, der sikrer rimelig juridisk bistand i grænseoverskridende sager overalt i EU. Jeg påregner ligeledes at fortsætte overvejelserne over fælles retsplejeregler, der kan forenkle og fremme mindre grænseoverskridende erhvervs- og forbrugersager og sager vedrørende underholdsbidrag samt sager uden indsigelse.
I fortsættelse af beslutningerne i Tampere og Helsinki vil Kommissionen fremlægge sit bidrag til EU's strategi for forebyggelse og bekæmpelse af økonomisk kriminalitet. Vi vil organisere og støtte forskellige tiltag, herunder særlig diskussionen om der skal udarbejdes lovgivning til implementering af princippet om gensidig anerkendelse af afgørelser i straffesager. Kommissionen påregner også at udarbejde specifikke foranstaltninger til kriminalitetsforebyggelse med henblik på udveksling af de bedste tiltag på dette område, især med hensyn til forebyggelse af storby- og ungdomskriminalitet, og at formulere et retsgrundlag for et fællesskabsfinansieret program til dette formål.
Kommissionen agter også at støtte formandskabets bestræbelser på at tydeliggøre den juridiske ramme og rammen for det administrative rets- og politisamarbejde i kampen mod hvidvask af penge på tværs af søjlerne. Kommissionen vil leve op til det ansvar, som den blev pålagt i Tampere, for at fremlægge forslag til fælles bestemmelser, anklagegrundlag og straframmer, hvad angår menneskesmugling og økonomisk udnyttelse af indvandrere og seksuel udnyttelse af kvinder og børn, herunder ikke mindst bekæmpelsen af misbrug af de nye kommunikationsmidler, især Internettet, til udbredelse af børnepornografisk materiale.
Vi forbereder også en redegørelse, der skal sætte en debat i gang om midlerne til et sikrere informations- og videnssamfund og bekæmpelse af IT-kriminaliteten. År 2000 markerer også igangsættelsen af den europæiske narkotikabekæmpelsesstrategi 2000-2004, hvor Kommissionen i samarbejde med det portugisiske formandskab og Europa-Parlamentet vil give al mulig støtte til den interinstitutionelle konference om narkotikaspørgsmål, der skal finde sted til februar.
Hvad angår Schengen, vil jeg, uden at gå ind på Rådets kompetenceområde og specielt med hensyn til optagelsen af Schengen-bestemmelserne i fællesskabsretten, gerne i relation til spørgsmålet, om der skal genindføres grænsekontrol, gøre opmærksom på, at Kommissionen endnu en gang stiller sig til rådighed for en udredning af, hvordan anvendelsen af Schengen-aftalens artikel 2, stk. 2, bedre kan kontrolleres, så den bliver mere bindende. Den nylige genindførelse af grænsekontrol ved de indre grænser får mig til at konkludere, at der bør gennemføres en detaljeret undersøgelse af, om der kan tages et lovgivningsinstrument i brug på grundlag af traktatens artikel 62.
Som det blev understreget i Tampere, og også med tanke på forberedelsen af Det Europæiske Råd i Feira i juni 2000, skal vi sammenfatte de retlige og indre anliggenders nye eksterne følgevirkninger, så der kan formuleres politiske strategier på tværs af søjlerne, der kan styrke sammenhængen mellem EU's interne og eksterne politik på dette område, og som kan bidrage til en styrkelse af EU's position i verden.
Jeg vil imidlertid gerne pege på, at alle disse tiltag naturligvis skal tage hensyn til de principper, som man blev enige om på Det Europæiske Råd i Helsinki i forhold til ansøgerlandene, således at disse lande kan inddrages i samarbejdet og hurtigst muligt også tilknyttes projektet om at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det er i øvrigt vigtigt at erindre, at RIA-forhandlingerne går i gang i år 2000 med den første gruppe kandidatlande, og jeg forventer, at vi kan komme langt i forberedelsen af forhandlingerne med den anden gruppe lande, der blev godkendt i Helsinki.
Til slut vil jeg gerne bekræfte, at Kommissionen agter at være i front med forslag til fortløbende implementering af Amsterdam-traktaten. Jeg håber, at Kommissionen og Rådet når frem til en aftale om en ansvarsfordeling med hensyn til udøvelsen af initiativretten og gennemførelsen af lovgivningsproceduren. Som jeg har sagt det til Parlamentet, er den opgave, som vi står over for, enorm og ambitiøs. Kommissionen må derfor råde over de menneskelige ressourcer, der skal til for at besvare denne udfordring, og den regner med Parlamentets og - hvorfor ikke sige det? - Rådets støtte til at skaffe disse ressourcer og nå disse mål, så et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed kan blive til virkelighed så hurtigt som muligt, og vi således alle i det interinstitutionelle samarbejdes ånd kan bidrage til virkeliggørelsen af dette projekt, der utvivlsomt er Amsterdam-traktatens "kronjuvel".

von Boetticher
Hr. formand, ærede kolleger, da Europa-Parlamentet i de sidste 40 år som et af hovedemnerne har helliget sig oprettelsen af et fælles indre marked, står vi nu over for en ny stor opgave med at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. En opgave, som vi imidlertid kun kan løse med held, hvis alle organer i Den Europæiske Union med indbyrdes respekt og under hensyntagen til de respektive kompetencer arbejder sammen om at nå dette ambitiøse mål.
Hr. kommissær Vitorino, mens jeg vil betegne samarbejdet med Dem som harmonisk og udbytterigt, manglede jeg dog førhen ord til at beskrive den adfærd, Rådet lagde for dagen over for os. Det så ud, som om, som kollega Schulz i udvalget en gang udtrykte det meget rammende, Rådet ved området med frihed, sikkerhed og retfærdighed forstår et område med sit eget frisprog, sikkerhed over for Parlamentet og ret til at handle efter eget forgodtbefindende. Hr. minister Gomes, jeg har naturligvis lyttet til Deres redegørelser i denne sammenhæng. Jeg håber derfor på en markant forbedring af samarbejdet under det portugisiske formandskab.
Jeg vil fremhæve tre punkter, som for os, der er medlemmer af gruppen for Det Europæiske Folkeparti, må være det centrale i opbygningen af et sådant område. For det første at få skabt en fælles asylret og få fordelt omkostningerne i forbindelse med modtagelse af flygtninge. Først må Rådet sørge for at få vedtaget EURODAC for at skabe en grundlæggende forudsætning for en tilordning af asylansøgere. Hvad angår en fælleseuropæisk asylret, er de første tiltag blevet synlige takket være Wien og Tampere. Disse viser dog desværre snarere vanskelighederne end vejen mod en løsning.
Rådets repræsentanter opfordres derfor til at se ud over deres nationale grænser og få skabt en fælles asylansøgningsprocedure for hele Unionen. Det kan heller ikke være rigtigt, at kun ganske få beredvillige medlemsstater skal bære hele flygtningebyrden på vores kontinent. Enighed om en fordeling af byrden må derfor have førsteprioritet.
For det andet er der udbygningen af en fælleseuropæisk bekæmpelse af organiseret kriminalitet, bl.a. gennem Europol og Eurojust. Den planlagte oprettelse af Eurojust er for os et væsentligt resultat fra Tampere, og det skal nu gennemføres hurtigt. Vi bifalder, at Europol langt om længe har kunnet påbegynde sit arbejde. Desuden må Rådet heller ikke glemme, at der for at øge effektiviteten af kriminalitetsbekæmpelse ikke blot er behov for at udvide Europols opgaver, således som det blev vedtaget i Tampere, men at dette også skal ledsages af en personalemæssig styrkelse og uddybning af opgaverne hen imod operative aktiviteter.
Vi råber ikke kun på mere kontrol og ikke kun på mere kontrol via Europol, men for os gælder derimod princippet om "kvalitet frem for kvantitet". Når hovedparten af Europols medarbejdere for tiden først og fremmest er beskæftiget med databeskyttelseskontrol, og der kommer forespørgsler fra 15 nationale parlamenter, er dette meget kontrol, men ganske vist ineffektiv kontrol. Vi ønsker mindre kontrolvirvar, men mere parlamentarisk kontrol via Europa-Parlamentet uden at ville hindre Europols arbejde. Samtidig støtter vi, som foreslået i Tampere, oprettelsen af et europæisk politiakademi som et skridt i den rigtige retning.
For det tredje er der udvidelsen af Europa-Parlamentets rettigheder i denne sammenhæng. Hvis oprettelsen af et sådant område, hvor Unionen også kan gribe ind i unionsborgernes fundamentale rettigheder, skal vedtages af diplomater og bureaukrater, mens de folkevalgte repræsentanter for Europa blot kan følge udviklingen som små kaniner, der følger slangens bevægelser, så opnår dette område ikke borgernes accept. Det er derfor på allerhøjeste tid at give Parlamentet medbestemmelsesret i denne forbindelse og - således som det allerede er nævnt - at styrke princippet om demokratisk kontrol. Vi ønsker et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed for Europas borgere og ikke mod dem.

Schulz
Ærede hr. formand, kære kolleger, jeg behøver ikke sige mere til Rådet. Den forrige taler har allerede gjort det ved at citere mig fra sidste møde i udvalget. Hvorfor har Rådet så svært ved at arbejde sammen med os omkring opbygningen af området med sikkerhed, frihed og retfærdighed? Det spørgsmål plager mig gang på gang. Jeg vil forsøge at kaste en smule lys over det ud fra mit synspunkt.
Opbygningen af området med sikkerhed, frihed og retfærdighed bevæger sig på grænsen til den nationale suverænitets grundlovssikrede elementer. Politi og retsvæsen er krystalklare elementer i den statslige suverænitet, det vil sige følsomme politiske områder i medlemsstaterne, grænsefladen til en harmonisering af disse politiske områder, altså en delegering af kompetence fra nationalstaternes hovedstæder, det vil sige fra Lissabon, Berlin og Paris til Bruxelles. Det er afgivelse af et stykke magt.
Naturligvis er det meget, meget vanskeligt at skille sig af med forældede, overleverede ledelsesformer, selv når man erkender, at politisamarbejde er nødvendigt. Det er kun muligt for os at bekæmpe international kriminalitet på europæisk niveau. Så er det nødvendigt at tage konsekvensen og sige: Vi må lægge instrumenterne organisatorisk og lovmæssigt ind under fællesskabet. Det fører til, at regeringer, der skal gøre det og ser nødvendigheden heraf, samtidig indser, at de under processen med at få det gennemført tager magten fra sig selv. Og så har de endvidere et Europa-Parlament, der er vanskeligt.
Men vi må få det løst nu. For hvis vi fortsætter på samme måde, som erfaringen sidste år har vist, så sker der følgende: Sikkerhedsdebatten, debatten om borgernes rettigheder marginaliseres i de nationale parlamenter som følge af strukturen med at gøre den halvt national og halvt europæisk. I Europa-Parlamentet slår den ikke fuldstændigt an, og Rådet holder møder bag lukkede døre.
Hvis opbygningen af området med sikkerhed, frihed og retfærdighed bliver til hemmelighedskræmmeri, kan vi ikke få borgerne til at acceptere dette område. Det vil sige, at det drejer sig om demokratiets stabilitet, når vi diskutere dette. Derfor hidser jeg mig ofte op, ikke over Ministerrådet. Ministrene er som regel også folkevalgte. Kollega Gomes, kollega Costa, kommissær Vitorino, vi kommer i princippet alle fra samme stald. Men jeg vil sende en appel til Rådets embedsapparat. Her gælder princippet: Den, der forbereder afgørelser - det gør Rådets embedsapparat - foregriber begivenhedernes gang - og derfor bør Rådets embedsapparat vise en smule mere mod på demokratiet.

Jeg vil også kort nævne et andet aspekt, fordi jeg ikke har så meget tid. Scoreboard, lyder på tysk næsten som skateboard. Derfor siger jeg, at vi har brug for en tidsplan, der angiver, hvilket emne der skal gennemføres af hvem på hvilken tid. Denne Vitorino-plan om at gennemføre specifikke projekter på en klart defineret tid, det er, hvad vi har brug for. Men det kan kollega Vitorino kun - jeg vil gerne takke ham for hans tale - hvis han får de nødvendige økonomiske og personalemæssige ressourcer. Lad os give ham dem, så kommer vi hurtigere fremad, og det er til gavn for os alle sammen!

Ludford
Jeg glæder mig meget over, at det portugisiske formandskab gør retlige og indre anliggender til et af sine hovedmål. Jeg blev også opmuntret af hr. Pattens kommentarer her til morgen om en fond til hurtig reaktion under sikkerhedskriser. Måske vil det gøre en ende på skandaler som den, at staterne ikke har stillet de politistyrker, de har lovet i Kosovo.
Jeg vil bare gerne understrege tre områder ud af mange, hvor der er behov for hurtige fremskridt. Det første er asylspørgsmålet. Det er afgørende at etablere et fælles europæisk system, der er baseret på fairness, fuld respekt for Genève-konventionen og anstændige modtagelsesforhold, herunder at der gøres en ende på rutinemæssig arrestation. Beslutninger om asyl bør tage måneder - ikke år.
Det andet område er frihed - frihed til at bevæge sig hen og slå sig ned, hvor man ønsker i Unionen, informationsfrihed, stemmefrihed for alle, der har europæisk indfødsret - og det er ikke bare borgere i medlemsstaterne, men også folk fra tredjelande. Lad vores borgere vide, at vores fælles politik vedrørende retlige og indre anliggender drejer sig om frihed, ikke om undertrykkelse.
Det sidste område, jeg vil nævne, er konvergens af de civile og kriminelle retssystemer. Euroskeptikerne hævder, at det er en trussel mod suveræniteten og en afslutning på nationalstaten osv. Men sagen med den mistænkte, som man ønsker at kunne forhøre i forbindelse med mordene på tre kvinder i Frankrig, herunder en britisk studerende, Isabel Peake, som blev smidt af et tog, viser, hvorfor vi har brug for gensidig anerkendelse. Efter at være arresteret og løsladt i Madrid bliver han nu udleveret efter at være arresteret i Lissabon. Hvad euroskeptikerne end siger, er det i vores fælles interesse at få samarbejde i den slags sager.
Endelig er det som allerede sagt væsentligt, og det håber jeg, regeringskonferencen vil dække, at gå over til fælles beslutningstagning med Europa-Parlamentet på disse områder for at sikre demokratisk og lovgivningsmæssig grundighed.

Ceyhun
Hr. formand, til 1999 kan jeg blot sige følgende: Efter kulden fra Finland er solen fra Portugal hjertelig velkommen. Jeg håber, det lykkes. Topmødet i Tampere var helt sikkert en vigtig begivenhed for Europa i 1999, netop når det drejer sig om området med sikkerhed, frihed og retfærdighed. Lige som førhen står mange spørgsmål åbne. Der mangler svar. Siden Tampere har der været et skævt forhold mellem de positive foranstaltninger, der træffes, og rene hensigtserklæringer.
Der mangler stadig regler med hensyn til statsborgerskab og integration af folk fra tredjelande. På den anden side er der blevet pustet liv i nok så konkrete foranstaltninger med hensyn til emnet sikkerhed. Skabelsen af et charter for grundlæggende rettigheder er et af de vigtigste projekter i nærmeste fremtid. Det er dog svært at forudsige, hvordan dette charter vil se ud indholdsmæssigt, og hvordan det skal gennemføres rent juridisk, når jeg tænker på de mennesker, der i øjeblikket ikke er unionsborgere.
Europol-aftalen er nu trådt officielt i kraft. I Tampere havde man opmærksomheden henledt på at fordele operationelle kompetencer. Vi kræver lige som tidligere en revision af aftalen for at få indføjet bedre parlamentariske og retslige kontrolmuligheder. Aftalen skal også betragtes kritisk med hensyn til EURODAC. Parlamentet ændrede aftaleteksten. Det skal sikres, at Rådet handler i overensstemmelse med Parlamentet. Til de andre emner er der desværre indtil videre ikke blevet taget nogle initiativer. Det venter vi på i øjeblikket.
Europa som område med frihed, sikkerhed og retfærdighed er indtil videre et område uden klare regler på vigtige områder. Det skylder vi imidlertid Europas borgere. Efter at have hørt indenrigs- og justitsministerens ord er jeg optimistisk. Jeg går ud fra, at det lykkes for os i løbet af de kommende seks måneder.

Sylla
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg synes, at den mundtlige forespørgsel fra fru Terrón i Cusí er interessant, eftersom det tager tyren ved hornene, for seks måneder efter det nye Parlaments tiltræden bør vi være i stand til at sende et klart politisk budskab ud til de europæiske borgere. Efter min mening kan det portugisiske formandskab bidrage positivt til dette. Vi kender alle i dag vores medborgeres enorme forventninger med hensyn til emnerne frihed, sikkerhed og retfærdighed, især inden for det sociale område. Men deres afstandtagen, deres manglende interesse, nogle gange endda deres lede ved det politiske liv presser os til at gennemføre konkrete tiltag for at løse deres problemer. Det er det ufravigelige krav, der skal opfyldes, for at vi igen kan forsone dem med politikken.
Hvis Europa skal blive et symbol på fred og broderskab, skal der føres en dristig og generøs politik til fordel for de dårligst stillede. Der skal gennemføres en slagkraftig plan til bekæmpelse af arbejdsløsheden, for det er denne plage, der giver grobund for racisme, fremmedhad, nationalisme og racistiske højreekstremistiske bevægelser. Blandt samfundets dårligst stillede - og det er vigtigt at få dette punkt med - er der indvandrerne og flygtningene. Derfor kan vi ikke længere acceptere de nærmest systematiske tilbageholdelser, kriminaliseringen af asylansøgere. Alle asylansøgere skal have ret til en upartisk afhøring og mulighed for at klage med opsættende virkning. I sidste uge var jeg i Roissy-lufthavnen ved en tilfældighed vidne til et sjældent voldsomt optrin, hvor to unge kvinder, der helt sikkert var illegale indvandrere, blev ført tilbage til Conakry. De blev behandlet som de værste kriminelle. De var nøgne og blev slæbt hen ad jorden ved håret omringet af en hær af franske sikkerhedspolitifolk. Det portugisiske formandskab skal sætte en stopper for denne form for barbariske fremgangsmåder.
Det er tværtimod vores rolle at følge, støtte og hjælpe dem, der flygter fra diktaturer. Kommissionen kom med et forslag om oprettelse af en europæisk fond for flygtninge, som Parlamentet var meget positivt stemt over for. I stedet for at komme med vage undskyldninger om det budget, der skal tildeles denne fond, synes jeg, at De skal beslutte Dem for at oprette den. Formanden for Rådet kan føre det ud i livet, der på uforståelig vis blev afvist i Tampere, selvom Tampere var et vigtigt grundlag.
På samme måde må vi ikke nøjes med at konstatere, at de fremmedfjendtlige strømninger i Europa bliver stærkere, at diskriminationen banaliseres, uden at tage tilsvarende forholdsregler. Harmoniseringen af lovgivningerne mod racisme trænger sig på. Hvordan vil De tolke traktatens artikel 13? Hvad vil De gøre for at fremme mulighederne for lige løn for mænd og kvinder? Hvordan vil De sætte en stopper for homofobien, racismen og sexismen? Der skal tages det bedste fra hvert af Unionens medlemsstater.
Når seks europæiske lande giver stemmeret, kan Deres formand tillade sig at udvide denne stemme- og valgret ved valgene på kommunalt og europæisk plan til også at omfatte alle de borgere, der kommer fra lande uden for Den Europæiske Union, og som har boet i Europa i mere end fem år. På denne måde bør legaliseringen af de illegale indvandrere i visse lande, herunder Deres eget, blive et eksempel for de øvrige lande, for de illegale indvandrere udgør i dag et svækket folk, der er faldet i hænderne på de griske værter, og en arbejdskraft, der udnyttes økonomisk og gøres til slaver af den moderne tid.
På et mere overordnet plan bør dette formandskab danne grundlag for en begyndende omlægning af vores holdning og forhold til minoriteter og indvandrere. Indvandring er alt for ofte synonym med usikkerhed og vold, og reaktionerne udelukkende undertrykkende. Hvordan vil De få vores medborgere til at forstå, at indvandring i dag - som den altid har været - er en kilde til social og kulturel rigdom, der har spillet og stadig spiller en positiv rolle i den demografiske kontekst, vi kender? Hvilke tiltag vil De gennemføre for at sætte fokus på indvandrernes plads i vores samfund og garantere en veritabel beskyttelse af asylansøgere?

Andrews
Hr. formand, der er stor mangel på gennemskuelighed, når det gælder sikkerhed, frihed og retfærdighed. Den Europæiske Union er et økonomisk kraftcentrum, men vi er ikke i en situation, hvor vi kan belære andre, når det drejer sig om vores behandling af flygtninge. Der er en forfærdelig racisme i vores samfund.
Irland sendte i generationer sine sønner og døtre til sikre steder i hele verden, men nu hvor den keltiske tiger giver velstand langt ud over, hvad vi kunne forvente, viser vi en meget grim side af vores karakter. Racismen er rodfæstet i Irland. Det har været noget af et chok for vores politiske ledere at opdage, at vi nu må tage vores del af de flygtninge, der så længe er strømmet ind i Den Europæiske Union. Vi ligger langt tilbage, når det gælder håndtering af dette spørgsmål, og regeringen gør sit yderste for at indhente det forsømte. Der er villighed, men frygten er stor, og for at fjerne denne frygt må vi finde politisk og religiøs ledelse ikke bare i Irland, men i hele Den Europæiske Union.

Turco
Hr. formand, vi kan notere os, at det nu er slut med det undskyldende og ordknappe formandskab, der i de seneste måneder har gjort det umuligt at holde en debat som den, vi til gengæld har kunnet holde her i dag. Jeg er fuldstændigt enig i det, som vores kolleger von Boetticher og Schulz sagde, og det er efter min mening helt rigtigt, at Europa-Parlamentet og Domstolen i højere grad skal inddrages i området med frihed, sikkerhed og retfærdighed uden at skulle give afkald på deres egne beføjelser. Men netop for ikke at gentage det sædvanlige teaterstykke, som hver sjette måned får os til vilkårligt at lange ud efter Rådets formandskab, var det måske på tide, at Parlamentet var modigt nok til at gøre en kraftig politisk indsats for, at man på den næste regeringskonference beslutter at udvide den fælles beslutningstagning allerede nu i stedet for at vente fem år mere.

Krarup
De to enslydende forespørgsler, der er under behandling, er jo båret af et mantra, som i disse år mere og mere forvandler politik til en slags ideologi - velklingende, men fordærvelig. Og vore dages EU-mantra hedder OFSR, område for frihed, sikkerhed og retfærdighed. Bag dette ligger en anden ambition hos Kommissionen og hos Rådet og hos det overvældende flertal af denne forsamling, nemlig om at indføre et sådant område. Og hvem går da ikke ind for sikkerhed, frihed og retfærdighed? Problemet er bare, at det er ikke noget, EU kan indføre gennem lovgivningsdekreter og andre overnationale vedtagelser. Frihed, sikkerhed og retfærdighed er et samfunds rodsystem. Det er en afspejling af ethvert samfunds historie, dets sociale erfaringer og politiske udvikling. Det er ikke noget, EU indfører, uden at samfundet lider skade ved det. Men det er netop her, vi finder det egentlig rationale i mantraet om sikkerhed, frihed og retfærdighed. Dagsordenen er ikke at sikre borgeren retfærdighed. Det sker allerede gennem de nationale retssystemer. Dagsordenen er at overføre vitale dele af samfundets strafferet, kriminalpolitik og retspleje til EU's herredømme. Det drejer sig om en forstærket integration, som tilmed i en bedragerisk emballage rummer forstærket repression og kontrol. Tænk blot på alle vedtagelserne omkring Fort Europa, Schengen, EURODAC mv. Enhver demokrat kan få øje på to nøgleproblemer. For det første er de planlagte tiltag aldeles urealistiske. Hvordan forestiller man sig, at EU's institutioner, som i forvejen er belastet langt ud over deres bæreevne, kan realisere de ambitiøse projekter? Tænk på sidste års dræbende kritik af Kommissionens mangel på anstændighed, etik og ansvarlighed. Det finder jo også indirekte udtryk i forespørgslen. Men for det andet er projekterne belastende, ja lemlæstende for de nationale demokratier. Så længe EU drejede sig om indre marked, angreb man kun kroppen. Nu angriber man sjælen.

Paisley
Hr. formand, i dag ser befolkningen i Nordirland en mærkelig ironi. Vi hørte hr. Patten tale her i salen til forsvar for frihed, sikkerhed og retfærdighed, og alligevel vil hans rapport, der bliver forelagt for det britiske Underhus her i eftermiddag, og som er blevet accepteret, fjerne Royal Ulster Constabulary og dets reserver og overgive Nordirlands befolkning fra begge religiøse lejre i terroristernes hænder. Terroristerne fra IRA har ikke afgivet nogen af deres våben, og det har de protestantiske terrorister heller ikke, og alligevel bliver politiet tvunget ind i en situation, hvor de ikke vil have magt til at stå imod terroristerne.
Lad mig blot se på tallene fra den dag, hvor aftalen blev underskrevet. I 1998 havde vi 55 mord. I 1999 havde vi 7 mord, og deri er ikke indbefattet bomben i Omagh, hvor 29 blev dræbt og 300 såret. Mellem 1998 og 1999 angreb og skød protestanterne 123 personer, mens katolikkerne angreb og skød 93. Der blev rejst tiltale mod i alt 193 protestanter i 1999 og mod 97 katolikker.
Siden januar år 2000 har der været seks tilfælde, hvor katolikker har skudt, og to, hvor protestanter har gjort det. Katolikker har været involveret i seks alvorlige overfald, hvoraf ét førte til mord, og protestanterne har været involveret i fem.
Hr. formand, denne situation kan ikke fortsætte. Der må rådes bod på den.

Hernández Mollar
Hr. formand, Amsterdam-traktaten har markeret en vigtig målsætning for Unionen. En opgave, som alle parlamentsmedlemmerne, Rådet og Kommissionen bør påtage sig i denne valgperiode: oprettelsen, som det allerede er blevet sagt, af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Rådet i Tampere, drivkraft og ophavsmand til denne målsætning, har foreslået nogle mål, men fem år, den fastsætte frist for at udarbejde traktatens afsnit IV, er for mange år at vente på en løsning på nogle påtrængende problemer.
Min første overvejelse er, at Parlamentet ikke bør holde sig uden for de vigtige beslutninger, som skal træffes på dette område, og at dets deltagelse i beslutningsprocessen bør sikres, særligt når det drejer sig om et projekt, der vedrører borgerne, som kommissæren har sagt.
Min anden overvejelse er, at der bør gås hurtigt frem med hensyn til indførelsen af et fælles asylsystem ved at vedtage fælles regler for procedurer og især ved at gøre en ende på den eksisterende uklarhed mellem emigration af politiske årsager og emigration af økonomiske årsager. De seneste udlændingelove, som er blevet vedtaget i mit land, Spanien, eller i Belgien, er en appel til, at den fælles indvandringspolitik vedtages hurtigst muligt.
Min tredje og sidste overvejelse vedrører Unionens indsats udadtil på indvandrings- og asylområdet. Vi bør og kan ikke give det indtryk, at Unionen udelukkende forsøger at forsvare sig mod en strøm af flygtninge og økonomiske indvandrere. Vi bør gå ind for en udviklingssamarbejdspolitik med vores tilgrænsende lande i Øst og i Middelhavsområdet, men med fasthed, med økonomiske midler og i snævert samarbejde med de offentlige institutioner, som samarbejder om beskyttelse af borgere, hvis mest grundlæggende rettigheder krænkes, eller som ønsker at emigrere for at kunne tilfredsstille deres mest basale behov.
Til sidst, i forbindelse med charteret for grundlæggende rettigheder har de europæiske borgere brug for at anskueliggøre deres borgerskab. Hverken euroen eller beskæftigelsen er nok for dem, ikke engang deres sikkerhed. De har brug for "den europæiske ånd", som en berømt spansk professor sagde.

Evans, Robert J
Hr. formand, i modsætning til nogle af de tidligere talere vil jeg gerne gå tilbage til, hvad de portugisiske ministre og hr. Vitorino sagde. Denne trios ord lød som musik i vores øren, som hr. Ceyhun har sagt. Som ved al musik er der behov for en god melodi og en ordentlig orkestrering. Mange af os her ser med stor optimisme på det næste halve år. Den melodi, der vil blive spillet, vil være noget, som Europas befolkning vil lytte til, og de vil gerne have den rigtige melodi. Som beskrevet her i eftermiddag vil det bidrage meget til at overdøve nogle af de ubehagelige melodier, vi har hørt under valget til Europa-Parlamentet og inden for de seneste måneder. Amsterdam-traktaten og Rådet i Tampere byggede på dette projekt om et område for frihed, sikkerhed og retfærdighed i Den Europæiske Union.
Der er ét område, der er meget vigtigt, og som Europa-Parlamentet må involveres i, nemlig kontrol af lovgivningen. Der er så megen lovgivning - og jeg glæder mig meget over det portugisiske program, der blev skitseret for os i sidste uge - men vi må være helt sikre på, at der bliver set nøje på det, at folk i Europa-Parlamentet og medlemmerne af de nationale parlamenter og Europas borgere er opmærksomme på alt, hvad det indebærer. Og vi må sikre os, at det i detaljen er anvendeligt, passende og relevant for de forskellige lande.
Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på nogle aspekter af de beslutningsforslag, vi har fået forelagt i eftermiddag, og hvoraf et par stykker har været nævnt tidligere. Jeg glæder mig over udviklingen i retning af anerkendelse af de forskellige landes juridiske systemer og samarbejde mod forbrydelser. Det er et område, Europas borgere vil være tilfredse med. Men Kommissionen og Rådet skal vide, at der er mange mennesker her i Europa-Parlamentet, der har forbehold over for f.eks. EURODAC-systemet. Vi accepterer den ledende rolle, Rådet spiller her, men der er forbehold, og jeg er sikker på, at Rådet vil lytte til, hvad de valgte parlamentarikere her siger, når der skal gås ind på detaljerne.
Hr. Schulz sagde før, at han ikke var sikker på definitionen af resultattavle. Enhver, der er engelsk eller britisk eller følger med i cricket, ved, hvad en resultattavle er. Den fortæller folk, hvordan stillingen er, den skal være up to date og være klar og synlig. Jeg er sikker på, at hr. Vitorino vil sørge for, at det bliver sådan. Når det halve år er gået, håber jeg, at musikken stadig spiller, og at Europas befolkning stadig lytter.

Watson
Hr. formand, jeg vil gerne byde rådsformanden og hans kollega fra justitsområdet, hr. Costa, velkommen og takke dem for den velkomst, de gav mit udvalg i Lissabon i sidste uge, og de konstruktive møder, vi havde. Amsterdam og Tampere har givet os meget arbejde at gøre sammen, som det glimrende beslutningsforslag af Terrón viser i dag.
Jeg vil kort fremhæve tre ting. Den første er, at vi har behov for en moden dialog mellem Rådet og Europa-Parlamentet. Det er knap og nap seks måneder siden, at Amsterdam pålagde vores to organer en pligt til at arbejde sammen. Vi har måttet vurdere hinanden, vi har haft et par små sammenstød, men vi skal arbejde effektivt sammen. Lad os holde op med at skyggebokse. Lad os holde op med vores indviklede julelege og respektere de forpligtelser, som traktaterne pålægger os, og de tidsfrister, som giver plads til en fuld demokratisk debat. Lad os komme med i Deres drøftelser, både af politikken og processen. Lad os ikke foregive, at nationale parlamenter kan udøve effektiv demokratisk kontrol med regeringernes handlinger på dette område.
Det andet, jeg vil sige, er, at vi har brug for en Kommission med passende ressourcer. Vi har oprettet et nyt generaldirektorat, men det har kun 70 medarbejdere alt i alt. Der en aftale om at fordoble dette antal, men jeg forstår, at der indtil nu ikke er kommet én eneste ny. Vi stiller Kommissionen en omfattende opgave, ikke mindst når det gælder en udformning af resultattavlen. Rådet og Europa-Parlamentet må arbejde sammen om at skaffe de ressourcer, som Kommissionen har brug for.
Endelig glæder jeg mig med hensyn til debattens indhold over, at formandskabet har sat området for frihed, sikkerhed og retfærdighed øverst på dagsordenen. Tre er et heldigt tal, særlig når det gælder vores politiske område. For 200 år siden var det frihed, lighed og broderskab, og så gik det meget godt, indtil venstreorienterede regeringer satte lighed over de andre punkter. Nu er det frihed, sikkerhed og retfærdighed, og jeg håber, at de aktuelle venstreorienterede regeringer vil give agt på de ord, hr. Vitorino har sagt, og modstå fristelsen til at sætte sikkerheden over de lige så vigtige behov for frihed og retfærdighed, hvor vigtig den end er.

Boumediene-Thiery
Kære kolleger, selvom det er på sin plads at nævne de vigtigste tiltag i forbindelse med etableringen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, er der stadig plads til forbedring. Domstolens rolle er stadig for lille, og oprettelsen af et egentligt fælles marked er stadig ikke tilendebragt. Se blot den ensidige belgiske beslutning om at genindføre kontrol ved landets grænser. Beslutningen om at oprette en pagt om de grundlæggende rettigheder hilses velkommen, men det er vanskeligt at forudsige dens indhold og juridiske betydning - bindende eller symbolsk - om den vil omfatte alle borgere uanset nationalitet, eller om den vil udelukke nogle.
Man kan kun beklage den totale mangel på fremskridt med hensyn til det europæiske statsborgerskab og de politiske rettigheder for alle Europas indbyggere. Selvom den yderst kompetente arbejdsgruppes handlingsplaner har til formål at begrænse migrantstrømmen i fremtiden, forbedrer disse ikke på nogen måde menneskerettighederne, den offentlige frihed og den økonomiske situation i de pågældende lande. Vi ved, at der indføjes genoptagelsesklausuler i samarbejds- og associeringsaftalerne. Disse udgør imidlertid en voldsom trussel mod princippet om "non-refoulement". Det skal i øvrigt bemærkes, at disse bestemmelser blev vedtaget i Rådet ved en procedure uden debat og uden høring af Parlamentet. Ikke desto mindre er den grundlæggende bekymring stadig ...
(Formanden afbrød taleren)

Crowley
Hr. formand, jeg vil gerne ligesom mine kolleger byde både repræsentanterne for Rådet og kommissæren velkommen. Jeg takker dem for deres udtalelser her i dag.
Frem for endnu en gang at tale om det område, der allerede er blevet dækket, vil jeg gerne beskæftige mig med ét afgrænset emne: spørgsmålet om narkotika og hvordan vi tackler den allestedsnærværende narkotikakultur i vores samfund. Jeg håber og forventer, at det portugisiske formandskab vil bygge på noget af det glimrende arbejde, som det finske formandskab har gjort for at fremme koordinerede planer og aktioner med deltagelse af medlemsstaterne.
Vi har allerede på det internationale område planer på plads til bekæmpelse af narkotikahandel, pengehvidvask osv. Men for at bringe det ned på et mere menneskeligt plan bør vi give hjælp til dem, der forsøger at komme fri af narkotikaen, give dem ordentlig kontrol og ordentlige mekanismer til at komme på fode igen. For det andet bør vi foretage koordinering af politistyrkerne og justitsområdet med hensyn til fælles straffe og fælles love. For det tredje bør vi gå i gang med en oplysnings- og bevidsthedsmobiliseringskampagne for de unge og én gang for alle gøre ende på disse farlige ord "normalisering" og "begrænsning af skaderne" og vise, at enhver svækkelse af vores faste beslutning om at sikre, at brugen af narkotika ikke legaliseres, må være til gavn for hele befolkningen.

Vanhecke
Hr. formand, jeg vil gerne benytte de få sekunders taletid, som er mig forundt, til at gøre Kommissionens repræsentant opmærksom på eller erindre ham om, at regeringen i medlemsstaten Belgien i øjeblikket fører en politik, hvorved tusinder og måske titusinder af illegale udlændinge legaliseres, vil få opholdstilladelse, vil få ret til familiesammenføring osv.
Denne foranstaltning, som den belgiske regering har truffet, er en klar overtrædelse af Schengen-aftalen. Jeg indsendte den 23. december en skriftlig klage til kommissær Vitorino. Jeg vil gerne anmode ham om at tage denne klage under overvejelse og inden for en overskuelig fremtid oplyse mig om, hvilke skridt Kommissionen vil tage for at straffe den belgiske stats krænkelse af Schengen-aftalen i henhold til traktatens artikel 226.

Pirker
Hr. formand, ærede herrer fra Portugal, særligt Rådets repræsentanter, vi har konfronteret Dem med store forventninger. Jeg vil ved hjælp af et eksempel vise Dem, hvordan De hurtigt kan leve op til disse forventninger i det mindste for et lille segments vedkommende.
Det drejer sig om EURODAC. De husker, at vi i Europa-Parlamentet i december med store forventninger besluttede, at EURODAC bliver en realitet som forordning og som system, som et fælles instrument, som vi i den grad har brug for, for ikke længere at tillade gentagne asylansøgninger, for at have et instrument mod illegalitet og primært for klart at fastsætte, hvilken medlemsstat der skal være ansvarlig for en asylansøgningsprocedure. Vi har klart udtalt os for indførelsen af dette instrument og også med en gennemførelseskomité, der sammen med en database placeres hos Kommissionen. Vi mente, at EURODAC blev en realitet. Også i Tampere mente man, at EURODAC blev en realitet. Men allerede ved det følgende topmøde i december gik Rådet en anden vej og tog atter et stort skridt tilbage, idet det besluttede - hvilket vi absolut afviser - at gennemførelsesbemyndigelserne fortsat skal ligge hos Rådet, at forskriftsudvalget etableres hos Rådet, og at Gibraltar om muligt også sættes ind som pressionsmiddel.
Det er et mønstereksempel på, hvordan vi ikke ønsker at se arbejdet. På min gruppes vegne anmoder jeg Dem indtrængende om at gøre alt for, at EURODAC omgående og hurtigt bliver en realitet som instrument til bekæmpelse af asylmisbrug og illegalitet og som instrument til hurtig afvikling af asylansøgningsprocedurer. Hvis De i dag fortæller os, hvordan De vil gå til værks, ville vi være særdeles tilfredse.

Karamanou
Hr. formand, de herrer ministre, hr. kommissær, i 1999 har høsten af beslutninger været rig, ja så rig, at det er vanskeligt at fordøje den, det vil sige føre beslutningerne ud i livet. Jeg tænker her specielt på Rådet samt på medlemsstaternes træghed, når det gælder gennemførelsen af de kollektive beslutninger, der træffes.
Den tid, der er gået, har dog været positivt præget af milepælsbeslutninger såsom ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten, inddragelsen af Schengen-aftalen i fællesskabsbygningen, rådsbeslutningen fra Köln om udarbejdelse af et europæisk charter for grundlæggende rettigheder, Rådets ekstraordinære topmøde i Tampere, hvor medlemslandene forpligtede sig til fælles retningslinjer, prioriteter og mål med henblik på et fælles rum for frihed, sikkerhed og retfærdighed. Uden at vi i Europa-Parlamentet skal ignorere de fremskridt, der er sket, vil vi gøre opmærksom på den manglende vilje, vi ser hos Rådet, når det drejer sig om gennemførelsen af beslutninger på mange områder, mangelen på en fælles vision og frem for alt mangelen på åbenhed og samarbejde med Europa-Parlamentet.
Måske vil De som sagt konstatere, at Europa-Parlamentet ikke er indstillet på blot at spille rollen som observatør. Det vil heller ikke ophøre med at stille kritiske spørgsmål som f.eks., hvorvidt De er indstillet på at tage det næste skridt, og hvilke lovmæssige og andre foranstaltninger De vil træffe for at bekæmpe den skamløse hvide slavehandel, børnepornoen på Internettet, narkotikaproblemerne og den organiserede kriminalitet. Vil De tage skridt til en fælles asyl- og indvandrerpolitik? Hvad vil De gøre med spørgsmål som social integration af indvandrere, familiesammenføring og anerkendelsen af indvandreres rettigheder og pligter på lige fod med EU-borgerne? Vil den nye internationale demografiske situation, sådan som FN's eksperter beskriver den, få Dem til at opgive Deres traditionelle, konservative holdninger til flygtninge og indvandrere? Jeg nærer store forhåbninger til det portugisiske formandskab.

MacCormick
Hr. formand, jeg glæder mig over meget, ja, over det meste af, hvad der er blevet sagt under denne debat. Men jeg vil gerne tilføje et advarende ord. Vi risikerer at have ikke for få rettighedschartre her i Fællesskabet, men for mange: nationale, EU- og europæiske konventioner. Ikke for få domstole, der har den endelige afgørelse angående vores rettigheder, men muligvis for mange - der er en domstol på den anden side af floden dér, der er Domstolen i Luxembourg. Der er også domstole i Karlsruhe, London, Lissabon, Dublin og Edinburgh.
Vi må sikre os, at det, vi gør, er fornuftigt. Vi må ikke skabe forvirring og konflikt mellem jurisdiktioner omkring rettigheder, for det ville modvirke frihed, retfærdighed og sikkerhed. Vi har kort sagt brug for at have og bevare de højest mulige fælles normer og at finde måder at sikre dem på. Men vi må hele tiden tage højde for subsidiariteten. Som alle andre her i Europa-Parlamentet ønsker jeg frihed, retfærdighed og sikkerhed. Jeg ønsker ikke at se disse ting degenerere til overcentralisering, kaos og forvirring.

Gomes
Hr. formand, kære medlemmer, meget hurtigt vil jeg gerne sige følgende: I medlemmernes indlæg har der været stillet flere spørgsmål om det portugisiske formandskab. Vi har på formanden for Parlamentet forstået, at den tid, vi råder over, er meget knap, og vi stiller os derfor, jeg og min justitsministerkollega, til rådighed for objektivt at svare på alle de spørgsmål, der her er blevet rejst, på det møde i det parlamentariske udvalg, hvor vi næste uge vil være til stede.
(Vedvarende bifald)

Formanden
Mange tak, hr. minister.
Forhandlingen er afsluttet.

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg glæder mig over Rådets mundtlige og også skriftlige svar. Effektiviteten har virkelig været mærkbar.
Jeg sparer nogle sekunder, for jeg ville foreslå Rådet, at vi fortsætter diskussionen på det næste møde i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender. Der vil vi få lejlighed til at kommentere disse svar og til at udtrykke vores bekymringer også over for Kommissionen.
Jeg glæder mig personligt over nogle af de svar, der er givet, f.eks. i forbindelse med emner så følsomme som Schengen eller Europol-konventionen - som vi håber bliver revideret - og jeg glæder mig over justitsministerens ord om, at man vil forsøge at underlægge sig retsvæsenets myndighed. Jeg håber også, at man gør det samme i forbindelse med den parlamentariske kontrol.
Kære repræsentanter for Rådet, i Parlamentet vil vi inden for en måned forelægge et beslutningsforslag for Parlamentet. Jeg er sikker på, at med den holdning, som De har udvist her i dag, vil det første, der sker i denne nye samarbejdsånd imellem os, være, at De tager det beslutningsforslag, som vi forelægger, i betragtning.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B5-0003/2000).

Formanden


Ioannis Souladakis
Spørgsmål nr. 1 af (H-0780/99):
Om: Opførelse af et atomkraftværk i det jordskælvsramte Tyrkiet To jordskælv for nylig i Tyrkiet, der nåede op på over 7 på Richterskalaen, skabte alvorlig tvivl om Tyrkiets fortsatte opførelse af bekostelige atomreaktorer i Akuyu, mens energireserver fra Atatyrk-dæmningen eksporteres til tredjelande, og EU anvender en del af sit budget på at reparere skader som følge af jordskælv. Tyrkiets atomplaner - hvor der ses bort fra risikoen for befolkningen, Tyrkiets økosystemer og det omkringliggende område - giver anledning til mistanke om, at der bag dem er planer, som Tyrkiets politiske og militære ledere har vedtaget om at skaffe sig atomteknologi, der sætter dem i stand til at fremstille atomvåben, forsøg på at købe reaktorer af canadisk oprindelse af den type, som Indien og Pakistan har indkøbt, tyder på.
Hvilke foranstaltninger agter Rådet at træffe for at forhindre uheld på atomkraftværker og spredning af atomvåben i et land, som ønsker at tilslutte sig EU, men anvender enorme summer på atomprogrammer, samtidig med at det modtager økonomisk bistand fra EU's budget?

Seixas da Costa
Hr. formand, Rådet ønsker at meddele, at Tyrkiet er medunderskriver af konventionen om nuklear sikkerhed, hvis mål imødekommer de bekymringer, som medlemmet har givet udtryk for.
Denne konvention, der trådte i kraft den 24. oktober 1996, har netop som mål dels at opnå og opretholde et højt nukleart sikkerhedsniveau verden over takket være de enkelte landes foranstaltninger og det samarbejde, der er etableret på internationalt plan, dels at etablere og opretholde et værn mod mulige strålingsfarer i de nukleare anlæg til beskyttelse af enkeltpersoner, samfundet og miljøet mod skadelige virkninger fra de ioniserende strålinger, der kan hidrøre fra denne type anlæg.
Som bekendt omfatter konventionen også forebyggelse af uheld, der medfører strålingsfare, og afhjælpning af disse følger, når uheld af denne type forekommer. Jeg vil også gerne bemærke, at Tyrkiet som kandidatland til optagelse i EU som et element i dets føroptagelsesstrategi før eller siden, det vil sige som forudgående betingelse for optagelse - og jeg tror, dette punkt er vigtigt - må gennemføre en række politiske foranstaltninger, så det på et tidspunkt kan overtage fællesskabslovgivningen i sin helhed, herunder følgelig også alle gældende bestemmelser vedrørende nuklear sikkerhed.

Souladakis
Tak for svaret. Jeg vil dog gerne tilføje en ting: Tyrkiets formål med det nye kraftværk er at øge sin energikapacitet, men kun med 2%. Det siges imidlertid, at det har planer om at indkøbe reaktorer af Candu-typen, som Pakistan og Indien har gjort, og som har gjort disse lande i stand til at fremstille atomvåben. Derfor bør sagen undersøges, da den følsomme situation i Kaukasus ellers vil få mange til at gøre sig deres egne tanker i den forbindelse.
For det andet er der kraftværkernes sikkerhed. I områder, hvor der er stor risiko for jordskælv, er det ikke nok bare at stille strenge krav om jordskælvssikre anlæg, for i en forskningssituation - og her taler jeg i egenskab af ingeniør - opstiller vi modeller, så vi kan undersøge konsekvenserne af forskellige risici. Men vi kan ikke anvende modeller, når der er tale om atomkraftværker i funktion. Det kan ikke lade sig gøre, og det er grunden til, at man som grundregel og princip ikke placerer atomkraftværker i områder med høj jordskælvsrisiko.
Ud fra disse betragtninger og fordi Tyrkiet er på vej ind i Den Europæiske Union, må vi hjælpe landet til at blive et land, der står for sikkerhed, fred og samarbejde i området. Dette er vores rolle og formålet med mit spørgsmål.

Seixas da Costa
Hr. formand, jeg anerkender relevansen af de argumenter, som medlemmet fremfører. Det drejer sig selvsagt om et særdeles følsomt spørgsmål. Som man kan forstå, er det et spørgsmål, der ikke kun angår Tyrkiet på grund af dets geografiske nærhed til EU's nuværende territorium. Det angår også andre stater, som vi har forbindelse med på grund af vores naboskab til dem. Vi forstår Deres bekymring, og vi vil navnlig i sammenhæng med de fremtidige kontakter, som vi skal have med Tyrkiet, ikke undlade at have den i erindring, når dagsordenen skal fastsættes for den optagelsesstrategi, der skal anlægges i Tyrkiets tilfælde. Dette spørgsmål vil naturligvis være at finde centralt i vores overvejelser, og Kommissionen vil helt sikkert også tage det i betragtning.

Seixas da Costa
Hr. formand, hvad angår det spørgsmål, som er stillet af hr. Newton Dunn, tror jeg, at det er almindelig kendt, selvom det er værd at nævne det, så det kan blive ført til protokols, at Rådets generalsekretariat siden 1996 har udfærdiget et månedlig oversigt over de endelige retsakter, som Rådet har godkendt. Denne oversigt indeholder som bekendt eventuelle udtalelser til protokollen med "stemmer imod", "stemmer hverken for eller imod" og stemmeforklaringerne.
Fra maj 1999 (og vi taler derfor om perioden efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden) indeholder denne oversigt også de retsakter, hvor Rådet ikke virker som lovgiver, undtagen i visse tilfælde af begrænset betydning, f.eks. retsafgørelser. Her kan oversigten også indeholde afstemningsresultatet, hvis Rådet beslutter det. Derudover offentliggør generalsekretariatet i medfør af det interne regulativ vedtaget i 1993, der senere blev erstattet af netop Rådets beslutning af den 31. maj 1999, i pressemeddelelser efter hvert møde i Rådet de givne afstemningsresultater og stemmeforklaringer, når Rådet virker i sin egenskab af lovgiver, ligesom i andre tilfælde efter ad hoc-beslutning i Rådet.
Siden Amsterdam-traktaten er trådt i kraft, og hver gang Rådet virker i sin egenskab af lovgiver - og denne forskel er vigtig for, hvordan ministermøderne foregår - offentliggøres afstemningsresultaterne og stemmeforklaringerne ligesom de erklæringer, der er ført til protokols, altså på en systematisk måde. Eftersom reglerne for offentliggørelse er de samme for udarbejdelsen af de månedlige oversigter over retsakterne og for pressemeddelelserne, er den givne stemmeafgivning den samme begge steder, idet vi ser bort fra eventuelle fejl.
Hvad angår spørgsmålene fra fru Frahm og hr. Sjöstedt, kan jeg bekræfte, at Rådet faktisk i medfør af traktatens artikel 255, stk. 2, med de ændringer, som Amsterdam-traktaten har indført, skal definere de almene principper og begrænsninger, der af hensyn til offentlige eller private interesser skal gælde for udøvelsen af adgang til aktindsigt, og at det skal foregå efter proceduren med den fælles beslutningstagning sammen med Europa-Parlamentet på grundlag af et forslag fra Kommissionen, et forslag, der - som De ved fremgår af Amsterdam-traktatens bestemmelser - skal fremlægges senest to år efter Amsterdam-traktatens ikrafttrædelsesdato, altså før den 1. maj 2001. Eftersom Rådet endnu ikke har modtaget noget forslag fra Kommissionen i så henseende, vil De nok forstå, at jeg ikke kan redegøre for de specifikke forhold, som er indeholdt i de ærede medlemmers spørgsmål.

Newton Dunn
Tak, hr. formand, og tak, hr. formand for Rådet. Jeg er sikker på, at rådsformanden er en rar mand og er venlig mod sin kone, sine børn og sin hund. Men undskyld mig, hvis jeg er lidt skeptisk over for det svar, De lige har givet mig.
Jeg tror ikke, at afstemningsresultaterne eller de udtalelser, som er fremsat i Rådet, er umiddelbart tilgængelige for offentligheden. Vil De derfor være venlig før næste plenarmøde i februar at skrive og fortælle mig, hvor jeg som repræsentant for offentligheden kan finde disse oplysninger, så snart Rådet har vedtaget lovgivning, i stedet for at vente på, at de kommer frem uger senere i en pressemeddelelse. Vil De sende mig disse oplysninger før næste plenarmøde?

Seixas da Costa
Hr. Newton Dunn, først vil jeg gerne sige, at jeg undlader sådanne bemærkninger af personlig karakter, som De indledte Deres andet spørgsmål med, og at jeg vil være Dem taknemmelig, hvis De fremover vil gøre det samme.
Det, De siger, giver os indtryk af, at den kritik, der rettes mod Rådet, ud over at være formuleret meget specifikt, hvilket vi også tager til efterretning, ikke så meget drejer sig om det, vi kunne kalde lovgivningsprocessens uigennemskuelighed, men nærmest om en overdreven åbenhed. Jeg vil imidlertid gerne sige til det ærede medlem, at resultaterne af denne type åbenhedsproces for os er tydelige og ubetvivlelige. Vi gentager gerne disse oplysninger for Dem skriftligt, hr. Newton Dunn, men vi vil ikke gå længere end det, som vi her har sagt, fordi det, vi har sagt, svarer helt til det, som traktaten foreskriver. Vi mener altså, at alle de informationer, som Rådets generalsekretariat nu stiller til rådighed for offentligheden, er de relevante informationer om, hvordan Rådet virker som lovgivende myndighed.

Sjöstedt
Jeg mener ikke, at Rådet har svaret på mit spørgsmål. Jeg spurgte ikke, hvad Rådet syntes om det forslag, som Kommissionen endnu ikke har fremlagt, men mit spørgsmål drejer sig om den principielle fortolkning af artikel 255 i Amsterdam-traktaten. Betyder den, at man også lovgiver om national aktindsigt, ikke kun om de tre institutioner i Den Europæiske Union, som det er angivet der? Jeg vil gerne have svar på dette spørgsmål. Mener Rådet, at man på baggrund af artikel 255 i traktaten kan fastsætte regler for national lovgivning om aktindsigt, det vil sige, som ikke gælder EU's institutioner?

Seixas da Costa
Hr. Sjöstedt, det svar, der blev givet, var det eneste mulige. Jeg vil imidlertid tilføje dette: Deres udlægning af traktatens artikel 255 er en udlægning, der også må sættes i forhold til subsidiaritetsprincippet. Indtil videre foreligger der ikke noget konkret regulativforslag ud fra denne artikel, og uden et sådan forslag kan vi ikke komme videre på dette punkt. Således som vi umiddelbart tolker artikel 255, påvirker den ikke subsidiaritetsprincippet.

Frahm
Jeg er sådan set optaget af, hvordan Rådet vil kæmpe for de principper, som er indeholdt i Amsterdam-traktaten, og som går ud på at sikre borgerne en bedre mulighed for at deltage i beslutningsprocessen. Hvordan vil man gøre det, når man samtidig i Kommissionens udspil - det er blevet lækket, så det er kendt i offentligheden - siger, at de ansattes tankefrihed går forud for åbenheden, og at man ikke kan få adgang til arbejdsdokumenter, rapporter, udkast osv.? Mener Rådets repræsentant ikke, at dette vanskeliggør en deltagelse i den demokratiske beslutningsproces?

Seixas da Costa
Fru Frahm, det spørgsmål, som De rejser, er særdeles vigtigt, og vi diskuterede det længe på den sidste regeringskonference. Jeg vil gerne sige til Dem, at åbenheden ikke kun fungerer fra EU's institutioner "udadtil"; den fungerer også "mellem" EU's institutioner. Der er med andre ord sider af EU's institutioner, der ikke er tilgængelige for de andre institutioner, og dét er ikke kun Kommissionen i forhold til Parlamentet; det er også Kommissionen i forhold til Rådet. Denne problemstilling er i øvrigt gentagne gange blevet rejst og diskuteret.
Europa-Parlamentet vil få lejlighed til at deltage i den forberedende gruppe til den næste regeringskonference. Det er et spørgsmål, der står åbent. Præsentationen og den reelle åbenhed af EU-institutionernes virke er et særdeles vigtigt spørgsmål, og det er et spørgsmål, der efter min opfattelse må analyseres igen, ikke mindst på den kommende regeringskonference, det er vi ikke det mindste i tvivl om, og vi mener, at der for de medlemmer af Europa-Parlamentet, der skal deltage i den forberedende gruppe, vil være en anledning til endnu en gang at rejse dette problem. Jeg tror, at Kommissionens forslag må indeholde elementer, der tillader større åbenhed, hvad angår de forskellige institutioners virkemåde, men jeg mener også, at der altid er mulighed for forbedringer på dette felt. For vores vedkommende er vi parat til at se på de forslag, der måtte blive fremlagt i så henseende.

Hedkvist Petersen
Det er et meget væsentligt spørgsmål, som Jonas Sjöstedt og andre har stillet. Vi har et offentlighedsprincip i Sverige, der styrker demokratiet og medfører en god dialog mellem borgerne, beslutningstagerne og myndighederne. Vi er meget opsatte på, at EU også skal bevæge sig i denne retning, og det står også i Amsterdam-traktaten.
Parlamentet godkendte for et eller to år siden en betænkning af Lööw, som er meget vigtig i denne sammenhæng. Heri blev der advaret mod, at den kommende proces ville føre til indskrænkninger i medlemslandenes åbenhed. Nu kan vi se, at der måske er god grund til denne advarsel fra Parlamentet. Jeg vil gerne spørge Rådet, om Rådet har forståelse for denne advarsel i lyset af det, vi nu har set i arbejdsdokumentet fra Kommissionen.

Seixas da Costa
Fru Hedkvist Petersen, vi skal alle være klar over én ting: Mellem Rådet og Parlamentet, mellem medlemmerne af Rådet og medlemmerne af Parlamentet er der ikke nødvendigvis en afgrund, hvad angår fordele og ulemper ved åbenheden. Undertiden synes det, som om der danner sig den opfattelse, at Rådet står for uigennemsigtighed, og at Parlamentet står for åbenhed. Det er ikke rigtigt. Vi har de samme bestræbelser, som det ærede medlem har, hvad angår den måde, som institutionerne virker på, og hvordan dette virke afspejles udadtil. Vi deler derfor de samme bekymringer, og vi har den samme forståelse af principperne.
Måske har vi ikke, fru Hedkvist Petersen, altid den samme opfattelse af, hvordan åbenheden nøjagtig skal fungere eller ikke i forhold til den ægte åbenhed. Ofte er den opfattelse, at udbredelse af en bestemt type dokumentation, og at visse institutioners åbne virke er til fordel for disse institutioners demokratiske karakter, en farlig opfattelse, for i virkeligheden er det ofte ikke tilfældet. Vi ved - og jeg vil ikke gå i detaljer - at når åbenheden undertiden overskrider bestemte grænser, bevæger vi os systematisk ud i korridorerne for at tale og forhandle dér. Der findes en almindelig balance i spørgsmålet om åbenhed, og det er en balance, der nøjagtig ligger mellem realisme og demagogi.

Dimitrakopoulos
Jeg har hørt, hvad hr. Seixas da Costa har sagt i forbindelse med åbenhed og regeringskonferencen, og vil gerne spørge, om man kan udlede af hans meget interessante udtalelser om åbenhed og regeringskonferencen, at det portugisiske formandskab forpligter sig til at engagere sig i og kæmpe for en udvidelse af regeringskonferencens dagsorden. Behandlingen af spørgsmålet "åbenhed" i forbindelse med institutionernes funktion kan jo under ingen omstændigheder gemmes i andre spørgsmål eller behandles i korridorerne - selvom jeg godt ved, hvor vigtige korridorerne er. Spørgsmålet må have sin egen overskrift på regeringskonferencens dagsorden, og det betyder en udvidelse af denne.

Seixas da Costa
Hr. Dimitrakopoulos, spørgsmålet om åbenhed er et spørgsmål, der naturligt vedrører institutionerne. Denne regeringskonference er en konference, der i det mindste som udgangspunkt tager afsæt i, at institutionerne skal fungere bedre, især på baggrund af det ønske, som vi alle nærer om, at de netop skal være mere demokratiske, mere åbne og mere effektive. Alt dette dog under hensyn til nogle overordnede rammer, nemlig de overordnede rammer, der sættes af, at de løsninger, som vi måtte finde frem til for at gøre disse tre mål til virkelighed, skal være acceptable for alle parter.
Selvfølgelig vil spørgsmålet om åbenhed hele tiden være på den europæiske dagsorden, og det står da selvfølgelig også på dagsordenen for denne regeringskonference. Jeg kan forsikre Dem om, at det er et spørgsmål, som det portugisiske formandskab nok skal præsentere medlemsstaterne og den konferenceforberedende gruppes repræsentanter for, og som det i denne sammenhæng må kunne regne med støtte til fra Europa-Parlamentets medlemmer, der givetvis vil være klar til at bakke dette forslag op. Vi skal senere på ministerniveau se på, hvordan vi kan følge dette op. Det er imidlertid værd at bemærke, at vi har afsluttet en Amsterdam-traktat, der blev godkendt i maj sidste år, at implementeringen af en række åbenhedsforanstaltninger er i gang, og spørgsmålet er derfor nu, om det er for tidligt eller ikke at sætte en ny proces i gang vedrørende åbenhed. Jeg mener dog alligevel, at det er et spørgsmål, der altid bør stå på dagsordenen, fordi der i offentligheden tydeligvis er en vis interesse for det, og fordi det vitterlig har at gøre med de europæiske institutioners nødvendige ansvarlighed i forhold til borgerne. For vores vedkommende vil det stå der. Vi får se, om vi kan opnå konsensus i så henseende.

Formanden


Josu Ortuondo Larrea
Spørgsmål nr. 5 af (H-0785/99):
Om: Forslag til forordning om fastsættelse af de samlede tilladte fangstmængder for visse fiskebestande i år 2000 (i det konkrete tilfælde for ansjoser) Ifølge de seneste rapporter fra Det Internationale Havundersøgelsesråd (ICES) befinder ansjos­bestanden i ICES-område VIII sig nu i en kritisk tilstand. Rådet bedes derfor besvare følgende:
Har Rådet (fiskeri) og Kommissionen foretaget en vurdering af, hvilken virkning Portugals over­dragelse til Frankrig af kvoter i ICES-område IX, X og CECAF 34.1.1. (Komitéen for Fiskeriet i det Østlige Centrale Atlanterhav) - overfiskning på 5.000 ton/år - har haft på ansjosbestanden i ICES-område VIII, herunder overdragelsens betydning for den nuværende situation og de økonomiske og sociale konsekvenser, den fremover kan få for denne fiskerisektor?
Mener Rådet, at det er acceptabelt at befæste en overfiskning, som overskrider den samlede tilladte fangstmængde, der oprindeligt var fastsat til 33.000 ton/år med de nuværende krisetegn, som denne bestand udviser?
Hvilke foranstaltninger påtænker Rådet at træffe og hvornår for at sammenkæde ansjosbestandens kritiske situation med dels overdragelsen af ovennævnte kvote og dels princippet om relativ stabilitet?

Seixas da Costa
Hr. formand, det portugisiske formandskab har al mulig interesse i at give et fyldestgørende svar på dette spørgsmål, også fordi det har at gøre med et spørgsmål, der angår Portugal på en positiv måde, og jeg skal straks forklare hvorfor.
Rådet er klar over den kritiske situation for ansjosbestanden i Det Cantabriske Hav, som det ærede medlem omtaler. På det sidste møde i Rådet (fiskeri) sidste år, den 16. og 17. december, mente de medlemsstater, der tager del i dette fiskeri, Frankrig, Spanien og Portugal, at anvendelsen af forsigtighedsprincippet, der efter forslag fra Kommissionen fastsætter en fangstmængde nedsat fra 5.000 til 2.000 ton, var for vidtgående. Man nåede da frem til en kompromisløsning med henblik på en balance mellem behovet for at mindske de biologiske risici, altså påvirkningen af fiskebestandene, og de negative samfundsøkonomiske følger af en begrænsning i fiskeriet, idet fangstmængden blev fastsat til et middelniveau på 16.000 ton i stedet for de 33.000, der var fastssat i 1999. Man aftalte også, at denne mængde kunne blive revideret på baggrund af nye oplysninger fra videnskabeligt hold vedrørende bevaring af bestandene, oplysninger, som man forventer at have i første halvår af i år.
For den sydlige bestand, i ICES-område IX, blev fangstmængden fastsat til 10.000 ton for hele år 2000 mod 13.000 ton i 1999. Bytningen af fiskekvoter mellem Portugal og Frankrig blev nedsat proportionalt fra 5.008 ton i 1999 til 3.000 ton i 2000, der kan fiskes i fransk farvand.
Jeg vil gerne nævne, at denne overdragelse ikke kommer til at øge presset på ansjosbestandene som helhed inden for det samlede fællesskabsområde. I overensstemmelse med princippet om relativ stabilitet tildeler fordelingsnøglen for ansjos i Det Cantabriske Hav 90% af bestanden til Spanien og kun 10% til Frankrig.
Uden overdragelsen af de portugisiske farvande ville fangstmængden i Det Cantabriske Hav være øget 10 gange, for at Frankrig kunne få en passende mængde. Det er grunden til, at jeg mener, at der også er et positivt element i det portugisiske tilfælde. Selvfølgelig ville denne løsning være endnu mere skadelig for bestandene end den risiko, som De omtalte, men som vi forstår.

Ortuondo Larrea
Hr. formand for Rådet, jeg er nødt til at sige, at Deres erklæringer overhovedet ikke har været tilfredsstillende for mig. Jeg forstår, at Portugal er berørt af dette her. Men for mig er det et anslag mod fornuften og mod intelligensen, at 80% af de ansjoser, som indtil 1995 blev fanget på Portugals banker, ved en aftale mellem denne medlemsstat - Portugal - og Frankrig nu fanges i Biscayabugten, og at Ministerrådet vil fastholde, at det ikke har nogen indflydelse på ansjosbestanden i Biscayabugten.
Det har, som vi har gjort opmærksom på siden 1995, vist sig, at denne omrokering er en uhyrlighed, og hvis Portugal og Frankrig vil indgå en aftale, er det meget fint for os, men de ansjoser skal fanges på Portugals banker og ikke på bankerne i Biscayabugten. I dag viser videnskabelige undersøgelser, at ansjosbestanden i Biscayabugten er i fare for udryddelse. Og nu kommer de foranstaltninger, der skal begrænse den mængde ansjoser, som må fanges i Biscayabugten.
Jeg ved ikke, om De i Ministerrådet er bevidste om det ansvar, som De har pådraget Dem i disse år og også i 2000, hvad angår de tusinder af familier, der lever af ansjosfiskeri i den nordlige del af Den Iberiske Halvø.

Seixas da Costa
Jeg ville gerne over for det ærede medlem henvise til, at De Europæiske Fællesskabers Domstol i sin kendelse af den 5. oktober 1999 bestemte, at denne overdragelse - den overdragelse, som blev vedtaget - var i overensstemmelse med principperne i Rådets regulativ 37/60/92, nærmere betegnet med dettes artikel 9, stk. 1, der fastsætter, at medlemsstaterne kan bytte hele eller dele af den fiskekvote, som de er blevet tildelt. Domstolen erklærede ligeledes, at princippet om relativ stabilitet ikke var blevet krænket, eftersom den ansjoskvote, som var tildelt Spanien i område VIII, var blevet fastholdt på 90% og Frankrigs kvote på 10%. Herudover, hr. Ortuondo Larrea, er Domstolen af den opfattelse, at overdragelsen fra Portugal til Frankrig ikke krænker princippet om en rationel og ansvarlig udnyttelse af fiskeressourcerne, eftersom presset på bestandene i område VIII og IX ikke øges eller negativt påvirker den samlede mængde af disse ressourcer, som Spanien er blevet tildelt.
I overensstemmelse hermed, hr. Ortuondo Larrea, gentager Rådet sin opfattelse af, at uden den omtalte overdragelse ville det franske fiskeri efter ansjos i Biscayabugten være øget. Rådet gentager derfor, hr. Ortuondo Larrea, sin opfattelse af, at presset på fiskebestanden ville være større og mere skadeligt for den befolkning, der skal leve af fiskeriet, end den løsning, som blev valgt. 3.000 ton svarer konkret til 57,5% af Portugals fiskekvote i år 2000 mod 5.008 ton, eller 73,9%, i 1999. Disse tal står efter vores opfattelse, og som Rådet ser det, for en faktisk forbedring, hvad angår bevaring af bestandene, hvis vi sammenligner med det niveau på 80%, der blev fastsat i Rådets direktiv 685/95.

Formanden


Alexandros Alavanos
Spørgsmål nr. 6 af (H-0788/99):
Om: Foranstaltninger til bekæmpelse af de fortsatte etniske udrensninger på bekostning af serberne og roma-sigøjnerne i Kosovo På mødet mellem NATO-forsvarsministre blev der den 2. december 1999 rettet en kraftig appel til de ansvarlige om at standse de fortsatte etniske udrensninger på bekostning af mindretallene i Kosovo. Europa-Parlamentet fordømmer i en beslutning, hvor det først anfører konkrete afskyelige tilfælde af voldelige overgreb på serbere og roma-sigøjnere, ligeledes kraftigt de fortsatte voldshandlinger på bekostning af den serbiske befolkning og opfordrer kosovoalbanernes ledere til fuldt ud at respektere FN's resolution nr. 1244. I beslutningen understreges det endvidere, at de tidligere forfølgelser af den albanske befolkning i Kosovo ikke kan udnyttes som "påskud for fortsatte tilfælde af drab, bortførelser, tilbageholdelser, magtmisbrug, chikane, intimidering, ildspåsættelse, plyndring, ødelæggelse af ejendom og overtagelse af boliger" m.m. Agter Rådet på denne baggrund at tage genopbygningsstøtten til Kosovo op til fornyet overvejelse, sådan som Europa-Parlamentet kræver det? Hvilke andre praktiske foranstaltninger agter Rådet at træffe for at sætte en stopper for den etniske udrensning?

Seixas da Costa
Hr. Alavanos, jeg vil gerne sige, at jeg har den største sympati for den bekymring, der ligger til grund for det spørgsmål, som De har rejst. Vi deler bestemt de bekymringer, som De giver udtryk for med hensyn til den truende situation, der gør sig gældende for de etniske mindretal i Kosovo, hvad enten det er den serbiske befolkning eller roma-sigøjnerne, og med hensyn til de udtryk for diskrimination, chikane og intimidering, der stadig forekommer i området.
Rådet har altid lagt vægt på, at der skal ske retsforfølgelse af alle de personer, der har udført sådanne handlinger, og dem, der fortsætter med at udføre sådanne handlinger. Rådet har også i sine beslutninger i december lagt vægt på, at Sikkerhedsrådets resolution 12/99 til fulde skal efterleves, og det har systematisk støttet de bestræbelser, som hr. Bernard Kouchner har udfoldet for at gennemføre de foranstaltninger, der effektivt skal sikre beskyttelsen af områdets mindretal og hermed også bevare områdets multietniske befolkningssammensætning.
I de kontakter, som vi har opretholdt med de mest fremstående politiske personligheder fra den albanske side i Kosovo, har vi understreget, ligesom den portugisiske premierminister har gjort det igen for kort tid siden, at forfølgelsen af den serbiske befolkning, af roma-sigøjnerne og af andre etniske grupper er fuldstændig uacceptabel. Det vil ikke blive tolereret, og det skal standses straks.
Det er blevet meddelt eksplicit og er blevet gentaget for lederne i Kosovo, at den internationale støtte i vid udstrækning vil afhænge af den behandling, som de ikkealbanske befolkningsgrupper udsættes for. Dette punkt synes mig særdeles vigtigt, og de betingelser, som denne holdning er udtryk for fra EU's side, opretholdes, og det vil Rådet også gøre.
Vi har til fulde støttet de anstrengelser, som FN-missionen og den internationale fredsstyrke i Kosovo har udfoldet for at undgå nye udbrud af vold mod mindretallene og for at beskytte de truede befolkningsgrupper.
KFOR og UNMIK-politistyrken ser det som en af deres vigtigste opgaver at undertrykke enhver form for overgreb på grund af etnisk oprindelse. I denne sammenhæng har Rådet i sin erklæring fra december udtrykt tilfredshed med den omfattende bistand, som Kommissionen har meddelt, og som indirekte vil bidrage til normaliseringen sammen med tilsvarende bidrag fra medlemsstaterne.
Rådet er imidlertid, hr. Alavanos, bevidst om, at alle disse midler, som stilles til rådighed for de ansvarlige internationale instanser i Kosovo, ikke svarer til det, som det ville være ønskeligt, at de forskellige medlemsstater kunne bidrage med, og at dette har begrænset disse instansers faktiske kapacitet på stedet. Vi vil dog ikke af den grund undlade at være fuldt opmærksomme på det problem, som De her peger på, fordi de albanske repræsentanters hele troværdighed i området også afhænger af deres evne til at bevise, at de er i stand til at gennemføre foranstaltninger, der sikrer områdets multietniske karakter.

Alavanos
Jeg vil gerne takke formanden for Rådet. Jeg husker selv - det gør sikkert alle - hvordan Portugal, landets forhenværende præsident, Soares, og regeringen bevarede en realistisk og moderat holdning under bombardementerne i Balkan. Den erklæring, vi har hørt i dag om dette emne, er særdeles positiv, det vil jeg gerne fremhæve og sige, at det glæder mig. Der er imidlertid også en ting, der bekymrer mig, nemlig at resultaterne er alt for få på trods af de gode og oprigtige hensigter fra Den Europæiske Unions side.
Desværre har vi i den sidste tid set overgreb på alle former for minoriteter i Kosovo, serbere, sigøjnere, tyrkere og kroater, og vi ved ikke, hvad der sker. FN og hr. Kouchner har ikke haft held med deres mission i Kosovo, og det er en fiasko, når en krig, som fandt sted for at undgå etnisk udrensning, efterfølges af etniske udrensninger fra modpartens side.
Derfor vil jeg gentage mit spørgsmål, om Rådet agter at træffe mere konkrete, praktiske foranstaltninger for at drøfte disse spørgsmål med hr. Kouchner, som bærer en stor del af ansvaret for den situation, der kendetegner Kosovo i dag.

Seixas da Costa
Hr. Alavanos, jeg kan ikke være enig i det, som De just har sagt, nemlig det sidste, De sagde om hr. Kouchners ansvar, og jeg vil her gerne foretage en vigtig sondring mellem to planer: Den administrative struktur, der er blevet organiseret i Kosovo, hører under FN's ledelse. Det er en struktur, som EU har givet al mulig støtte, og som landene i EU hver især har bidraget til på forskellige måder.
Vi kan ikke benægte, at de anstrengelser, som hr. Kouchner har udfoldet for at normalisere situationen internt i Kosovo, har været særdeles positive, også selvom De må mene, og vi også mener, at nogle af resultaterne af disse anstrengelser af årsager, der ligger uden for hr. Kouchners indflydelse, måske ikke har haft den effekt, som vi alle kunne ønske.
Der er yderligere en sondring, der afslutningsvis må foretages, og det er spørgsmålet om det ansvar, som EU, og især i dette tilfælde, det mulige ansvar, som Rådet har i denne sammenhæng, og det ansvar, som ligger hos det internationale samfund som sådan, der jo har den overordnede myndighed i Kosovo. EU's ansvar gør sig altså gældende i en bestemt sammenhæng. Det er det internationale samfund, navnlig FN, som man må kræve til ansvar, hvad angår gennemførelsen af resolution 12/99 og specielt med hensyn til den logik, der ligger bag denne resolution, og denne resolutions forhold til virkeligheden.
Det er spørgsmål, som vi alle må stille, men det rette forum at stille disse spørgsmål i er FN.

Rübig
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg bifalder i høj grad, at De har sagt, at De vil forbedre strukturerne, og at det drejer sig om at forbedre myndighedernes troværdighed. Jeg tror, at vi også må overveje, hvordan vi bedst muligt kan præsentere dette i offentligheden. Derfor spørger jeg mig selv om, om der egentlig findes tiltag til, hvordan vi kan fremme medierne på dette område, hvordan vi kan uddanne journalister, og hvordan vi kan informere offentligheden bedre om en fredelig sameksistens?
Vi har bestræbt os på at yde materiel hjælp. Vi har med militæret forsøgt at gå ind for fred. Hvordan går det nu med bestræbelserne på også at arbejde med psykologiske kriterier i dette kriseområde og yde den bedst mulige støtte?

Seixas da Costa
Hr. Rübig, som sagt forstår jeg udmærket Deres bekymringer. Jeg mener, at der i øjeblikket er, og især i de sidste måneder har været, en positiv udvikling med hensyn til de midler, som hr. Kouchner kan råde over til en effektiv indsats. Jeg kan huske, at jeg hørte hr. Kouchner udtale sig på Rådets ministermøde om denne sag, og jeg mener, at mange af de bekymringer, der dengang kom til udtryk om manglende midler til at løse nogle af problemerne, i dag er afhjulpet, fordi disse midler er blev givet. Der er især to vigtige spørgsmål: for det første en forøgelse af politistyrken, der var et væsentligt element for civilbefolkningens sikkerhed og særlig for beskyttelsen af visse grupper af civilbefolkningen, og for det andet øgede bevillinger til aflønning af embedsmænd med vigtige funktioner i det, som vi kunne kalde den administrative og funktionelle proces i Kosovo.
Spørgsmålet, hr. Rübig, og det er et spørgsmål, som vi alle må stille, og jeg har for nylig gjort det på diplomatisk måde, drejer sig om selve konsistensen i Sikkerhedsrådets resolution 12/99. Jeg erkender, at det er et særdeles ømtåleligt spørgsmål, men vi må alle spørge os selv om den underliggende logik i denne resolution og om muligheden for dens gennemførelse. Vi går ind for dens fulde og totale gennemførelse, men vi må ikke desto mindre se på denne resolution - og det er sandsynligvis også noget, som FN's Sikkerhedsråd før eller senere må gøre - med henblik på, ligesom det er sket tidligere i andre sammenhænge og under andre strategiske omstændigheder i verden, om der skal ske en omvurdering af en bestemt type fremgangsmåde og en bestemt type logik og ligevægt - der i øvrigt var den logik og den ligevægt, som gjorde, at resolutionen blev vedtaget - altså, om de skal fastholdes eller ej i fremtiden.
Det, vi skal gøre, og det, som vi er i færd med at gøre fra EU's side, er at sørge for, at hr. Kouchner får alle de midler, som han har behov for. De har ret i, hr. Rübig, at vi har pligt til at forklare borgerne åbent og ærligt, om disse midler finder god anvendelse eller ikke. Vi vil fra Rådets side under det portugisiske formandskab søge at fremlægge oplysninger i så henseende.

Dupuis
Hr. formand for Rådet, jeg er helt enig med Dem. Problemet er ikke hr. Kouchner, det er det retsgrundlag, han arbejder ud fra, nemlig resolution nr. 1244. Når det er sagt, mener jeg, at det er Unionens ansvar - det vil sige Deres, men også vores - at begynde at arbejde for, at vi kan komme ud over resolution nr. 1244's midlertidige karakter og finde frem til et fremtidigt scenario for hele området. Det er efter min mening den manglende definition af et sådant scenario, der fremkalder eller favoriserer de overgreb, ulykker og mord, som hr. Alavanos nævnte.
Har Rådet til hensigt at stille spørgsmålet om Kosovos endelige status? Hvis ja, har Rådet så i sinde at gøre det ved at foretage en generel omdefinition af området ved så vidt muligt at undgå at øge antallet af ministater, som nogle har tendens til, og samle parterne, i dette tilfælde Kosovo og Albanien?

Seixas da Costa
Der vil indlysende nok, hr. Dupuis, ikke fra Rådets side blive gjort forsøg på at arbejde for en ændring af Kosovos status ud over den ramme, der er fastsat i Sikkerhedsrådets resolution 1244/99.
Jeg tillader mig at sige, at selve behandlingen af dette spørgsmål i FN's Sikkerhedsråd rejser et andet ret interessant spørgsmål, nemlig om, hvordan EU er repræsenteret i dette råd, og i hvilket omfang EU's repræsentation dér følger det, der gælder for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. En diskussion heraf ville dog nok indebære mere end ét møde i Parlamentet.
Jeg vil imidlertid gerne sige, at vi mener, at situationen i Kosovo er en situation, der også meget afhænger af situationen i alle omkringliggende lande og områder. Situationen i Kosovo er en situation, der ikke kan løses alene; den løses gennem regionens globale sikkerhed. Det hænger naturligvis sammen med de foranstaltninger, som er ved at blive taget i EU, hvad enten det er med hensyn til stabiliseringen af situationen i Bosnien-Hercegovina, med hensyn til det nye aftaleforhold, som vi er i gang med at etablere i forhold til Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, med hensyn til den række positive foranstaltninger, som vi søger at gennemføre sammen med Albanien, og naturligvis også med hensyn til det pres, som vi udøver over for de serbiske myndigheder, navnlig den hjælp, som vi gennem projektet "Energi for demokrati" giver de serbiske kommuner, der har forbindelse til demokratiske kræfter.
Det er en række tiltag, der samlet og gennem deres synergieffekt også kan afstedkomme et klima, som kan løse situationen i Kosovo. Situationen i Kosovo løser sig ikke af sig selv, hvis der ikke findes et globalt stabilitetsprojekt i regionen.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 7.

Pat the Cope Gallagher, overtaget af Liam Hyland
Spørgsmål nr. 8 af (H-0796/99):
Om: Det nye INTERREG-initiativ I bilag 2, punkt 1, i Kommissionens udkast til meddelelse om Interreg med titlen "Fremme af udviklingen i byområder, landdistrikter og kystområder" blåstempler Kommissionen fornyelse og udvikling af historiske bycentre, der anvender en fælles grænseoverskridende strategi. Bygninger er imidlertid udelukket fra initiativet. På baggrund af den kendsgerning, at mange huse i landdistrikter er af historisk interesse, herunder en række mindre huse, og - af forskellige årsager - i lyset af nødvendigheden af at fastholde befolkningen i landdistrikterne og tiltrække tilflyttere til disse områder bedes Rådet oplyse følgende: Mener Rådet ikke, at økonomisk støtte inden for rammerne af INTERREG til husprojekter ville fremme sådanne målsætninger?

Seixas da Costa
Hr. formand, Rådet, og jeg vil særlig sige det portugisiske formandskab, er særdeles bevidst om betydningen af de problemer, som De nævner i Deres spørgsmål, og jeg vil gerne sige, at vi altid har viet stor opmærksomhed til Fællesskabets udviklingspolitik for landdistrikterne. I denne sammenhæng vil jeg gerne fremhæve, at der i maj 1999 blev vedtaget et nyt støttesystem til landdistrikternes udvikling, der udgør Fællesskabets referenceramme med henblik på en bæredygtig udvikling i landdistrikterne, og det er som bekendt en af de forandringer, som forhandlingerne om Agenda 2000 har ført med sig, og som også har gjort sig gældende i behandlingen af landbrugsspørgsmålene i EU.
Gennem den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, EUGFL, skal denne fællesskabsstøtteramme hjælpe med til at vende tendensen til den ørkendannelse af landdistrikterne, som De meget berettiget nævner i Deres spørgsmål. På den anden side bidrager Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, EFRU, også inden for sit aktionsfelt til fremme af den økonomiske og sociale samhørighed gennem afhjælpning af de vigtigste regionale ubalancer og gennem deltagelse i landdistrikternes udvikling og omstilling. Her er det værd at erindre, at EFRU også bidrager til fremme af en bæredygtig udvikling og til skabelse af bæredygtig beskæftigelse i landdistrikterne. Det er disse fællesskabsinstrumenter tilsammen, der gør det muligt at føre en udviklingspolitik for landdistrikterne, der i dag jo udgør den ene af den fælles landbrugspolitiks udviklingslinjer, en af dens dimensioner, og på den anden side også af regionalpolitikken. Vi mener, at inden for det begreb om multifunktionalitet, der i dag er forbundet med udviklingen af den fælles landbrugspolitik, er dette et af de fundamentale spørgsmål, og EUGFL-garantien har naturligvis her en fundamental rolle at spille.

Formanden


Liam Hyland
Spørgsmål nr. 9 af (H-0798/99):
Om: Landbrug og det portugisiske formandskab Vil Rådet skitsere, hvilke områder det portugisiske formandskab agter at prioritere i det kommende halvår, hvad angår den fælles landbrugspolitik, og oplyse, hvilke tiltag det mener er nødvendige for at øge forbrugernes tillid til landbrugssektoren og de produkter, der er blevet negativt berørt af de seneste skandaler?

Seixas da Costa
Det spørgsmål, som De stiller angående den fælles landbrugspolitik, er et spørgsmål, der virkelig berører os, og hvor det virkelig er værd altid at være til stede ved diskussionerne her i Parlamentet, for vi får sikkert meget at diskutere i fremtiden om dette spørgsmål.
Under det portugisiske formandskab skal vi videreføre diskussionen om den fælles landbrugsordning gennem tilpasning af nogle fælles markedsorganisationer med henblik på en harmonisk udvikling af EU's landdistrikter og sikringen af en positiv udvikling i landmændenes indtjening, idet vi lægger særlig vægt på de foranstaltninger, der har virkning for de små familiebrug.
På den anden side vil det portugisiske formandskab selvfølgelig ikke undlade, hvis og når den nye forhandlingsrunde i Verdenshandelsorganisationen begynder i dets formandskabsperiode, hvad der langtfra er sikkert, at arbejde for, at der sker en konsolidering af fællesskabsproduktionens tilstedeværelse på de internationale markeder, og at der kommer større ligevægt mellem de fællesskabsprodukter, der går til eksport, og et fortsat multifunktionelt europæisk landbrug, således som jeg netop har nævnt.
Det portugisiske formandskab lægger også vægt på at uddybe fødevaresikkerhedspolitikken, og jeg mener, at udenrigsministeren og formanden for Rådet for Den Europæiske Union allerede her til formiddag har omtalt dette. Vi mener, at fødevaresikkerheden og alt, hvad der har med folkesundheden at gøre, er et fundamentalt område, som vores formandskab skal beskæftige sig med. Det udgør da også et af de prioriterede punkter på vores program. Vi vil udvikle det i fire parallelle dimensioner inden for Rådet (landbrug), Rådet (sundhed), Rådet (forbrugerbeskyttelse) og Rådet (det indre marked), og det portugisiske formandskab vil på dette område fremlægge en redegørelse herom på Det Europæiske Råd i Santa Maria da Feira til juni i år, navnlig i lyset af det, som Kommissionen for nogle dage siden har meddelt i sin hvidbog.
Vi mener, at den indsats, der fra nu af skal gøres for at skabe et europæisk fødevareagentur, er afgørende ikke kun for troværdigheden af det indre marked, for at stabilisere tilliden inden for dette marked, for at opbløde visse spændinger mellem medlemsstater på dette område, men også - hvorfor ikke sige det? - for at skabe en fælles holdning fra EU's side i forholdet til tredjelande, når det drejer sig om fødevaresikkerhed.
Dét er den indsats, som vi vil forsøge at yde under det portugisiske formandskab, og vi håber ved dets afslutning at forelægge resultatet af denne indsats for Europa-Parlamentet.

Hyland
Jeg takker rådsformanden for hans svar. Jeg er sikker på, at han er opmærksom på den meget alvorlige trussel mod den europæiske model, der er baseret på familielandbrug, særlig de landbrugere, der beskæftiger sig med produktionen af okse- og fårekød, og som nu forventes at sælge deres produktion til eller under produktionsprisen.
Jeg vil gerne spørge, hvilke skridt Rådet kan tage for at beskytte deres interesser under de kommende forhandlinger om verdenshandlen, i særdeleshed mod ranch- og fabriksproduktionen i USA og New Zealand, hvor stordriftsfordele gør det yderst vanskeligt for familiebrug i Europa, og hvor europæiske normer for fødevaresikkerhed naturligvis ikke er i kraft.

Seixas da Costa
Jeg forstår til fulde det ærede medlems bekymringer, og jeg forstår, at der er behov for en indsats og også for en vis sammenhæng inden for EU på dette felt. Det er også nødvendigt at overveje konsekvenserne, hvad angår finansiering og kompensationer til landmændene. Som bekendt ligger dette spørgsmål i hænderne på Kommissionen og skal løses af denne. Rådet har kun begrænset mulighed for at gribe ind på dette område.

Seixas da Costa
De spørgsmål, som de ærede medlemmer stiller, rammer lige ind i de bestræbelser, der ligger bag det portugisiske formandskabs program, og som den regering nærer, der har udarbejdet dette program.
Rådet for Den Europæiske Union er bevidst om de problemer, som de hjemløse har, og hvis årsager som bekendt er mangfoldige, lige fra narkotikamisbrug til vold mod kvinder og børn og arbejdsløshed i længere tid. Hjemløshed er et ekstremt udtryk af social udstødelse og fattigdom, som Rådet vil forsøge at bekæmpe på forskellige måder. Eftersom årsagerne er mangfoldige, skal de forskellige politiske tiltag differentieres og gennemføres afhængigt af, hvor EU sætter ind, og hvilke politikområder der i denne sammenhæng skal udvikles.
Det første område for politisk indsats er kampen mod mænds vold mod kvinder og børn, der ofte medfører, at kvinderne flygter, med eller uden børnene, hvilket kan have alvorlige følger på dette punkt. Det kan også være vold af mænd og/eller kvinder mod børn, hvilket får børnene til at flygte, hvad der i dag ofte fører til stofmisbrug, prostitution osv. Til bekæmpelse af disse voldsfænomener vedtog Europa-Parlamentet og Rådet sidste år i december programmet Daphne, et handlingsprogram til bekæmpelse af vold mod kvinder og børn, der skal træde i kraft om kort tid. Dette program skal støtte tiltag, som gennemføres af ngo'er på dette område. I begyndelsen af maj i år vil det portugisiske formandskab organisere en konference i Lissabon netop om vold mod kvinder.
Hvad angår kampen mod stofmisbrug, bør man erindre forebyggelsesprogrammet mod stofmisbrug, som Europa-Parlamentet og Rådet vedtog i december 96 med det formål at fremme en multidisciplinær tilgang, der især skulle tage de sociale og individuelle følger af fænomenet i betragtning.
Hvad angår kampen mod arbejdsløshed og social udstødelse, vil jeg gerne - og jeg mener også, at det i dag allerede er blevet gjort flere gange dels af formanden for Rådet, dels af flere af Parlamentets medlemmer - henlede opmærksomheden på det initiativ, som Portugal har taget til i slutningen af marts i år at afholde et ekstraordinært Europæisk Råd netop om beskæftigelsesspørgsmålet, økonomiske reformer og social samhørighed, alt sammen set i et fornyelses- og vidensperspektiv. Der er tale om et initiativ, der netop som en af dets bestanddele har kampen mod den sociale udstødelse med henblik på social reintegration ved aktivt at fremme konkrete foranstaltninger og en bedre koordinering af såvel beskæftigelsespolitikken som af alle de politikområder, der kan befordre en øget europæisk konkurrencedygtighed og altså også en øget udvikling i vores egen økonomi med indlysende følger for evnen til at håndtere alle disse negative følgevirkninger, der medfører social udstødelse, og som så selvfølgeligt udspringer af fattigdom.
Hvad yderligere angår de konkrete foranstaltninger i kampen mod social udstødelse, skal man huske, at Kommissionen har meddelt, at den vil foreslå et femårigt handlingsprogram i medfør af traktatens artikel 137, der skal bekæmpe den sociale udstødelse. Det portugisiske formandskab har allerede forpligtet sig til at sætte tiltag i gang, så snart det modtager Kommissionens forslag. Dette spørgsmål, hr. Papayannakis, og jeg erindrer det på grund af min egen deltagelse i den sidste regeringskonference, var et spørgsmål, der mobiliserede nogle europæiske lande på den konference, og vi formåede så at sige at få det med i den reviderede Amsterdam-traktat. Jeg mener, at det er en sag, der altid må være aktuel, for det er et af de nøglespørgsmål, der lader os vise borgerne den nytte, som Europa kan have for dem. Hvis dét ikke bliver tilfældet, vil det være vanskeligt at få dem til at ville mere Europa. Dette er dog et problem, hr. Papayannakis, der går ud over det portugisiske formandskabs seks måneder. Vi vil i de seks måneder gøre, hvad vi kan.

Crowley
Hr. formand, jeg vil gerne byde rådsformanden velkommen her i salen. Men jeg synes ikke, at han besvarede mit spørgsmål med hensyn til specielt at tage fat på hjemløshed og boligforhold, og om det portugisiske formandskab ville være villig til at mødes med de ngo'er, der er aktivt involverede på dette område.
Jeg forstår og støtter fuldt ud det, han sagde om nødvendigheden af flere forskellige politikker og af at involvere flere forskellige fagområder og også om nødvendigheden af at bekæmpe de underliggende grunde til udstødelse, der kan føre til hjemløshed, og hvori indgår narkotikaafhængighed.
Det spørgsmål, jeg specielt stillede, drejer sig om problemet med hjemløshed, og om et nyt formandskab kunne tage nye initiativer til at forsøge at overvinde nogle af de vanskeligheder, rådsformanden henviste til med hensyn til støtte på mellemstatsligt plan. Jeg føler, at det er et område, hvor Europa kan spille en meget aktiv rolle, selvom det kun drejer sig om at stille en kanal til rådighed for udveksling af erfaringer og best practice blandt medlemsstaterne.

Seixas da Costa
Hr. Crowley, hvad angår den mulighed, som formandskabet har for at støtte ngo-initiativer, herunder specifikt i kampen mod hjemløshed, vil jeg gerne sige, at denne type initiativer er velkomne, og at der fra vores side er den største åbenhed over for muligheden for at støtte dem.
Vi har samarbejdet med portugisiske ngo'er og med nogle af de initiativer, som disse organisationer har taget på det portugisiske formandskabs område, og som vi knytter til den række bestræbelser, der ligger bag vores eget program. Vi har ikke noget specifikt initiativ på dette felt, men vi er ikke afvisende over for den mulighed, at et initiativ fra ngo'er, der måtte blive forelagt os på dette område, kan komme i betragtning under vores formandskab. Det skal dog anføres, at det må falde ind under Rådets kompetence, og at vi skal erindre, at alt, hvad der berører Kommissionens initiativret, skal foregå via Kommissionen.

Papayannakis
Hr. formand, De sagde meget om fremtiden: hvad Kommissionen vil gøre, hvad formandskabet i Lissabon vil gøre osv. De sagde også noget, som skræmmer mig. De sagde, at De i Lissabon vil drøfte en mere dynamisk og konkurrencedygtig udvikling. Og det er her, jeg begynder at blive bange, for dette fører, i hvert fald delvist, til udstødelse. Jeg forstår ikke, hvordan De vil kunne finde svar på problemerne med holdninger som disse. Det, jeg spurgte om og vil spørge om igen, var, hvilke holdninger det portugisiske formandskab har til de spørgsmål, som er rejst af bl.a. netværkene til bekæmpelse af fattigdom og udstødelse, til arbejdsfordeling og social sikring, til skatte- og afgiftspolitik, især i forbindelse med kapitalspekulation, og til en politik for omfordeling af indtægterne. Jeg vil gerne bede det portugisiske formandskab svare mig på, om det har en holdning til disse ting og planer om at gøre noget.

Seixas da Costa
Det ærede medlem forstår nok, at et formandskabs evne til inden for de seks måneder, hvor det sidder, at vende de globale sociale og økonomiske tendenser er ret begrænset. Jeg tror også, at det står fuldstændig klart, at vores indsatsmulighed også er tæt knyttet til de interventionsmuligheder, som Kommissionen har i kraft af dens initiativret.
Jeg har nævnt det ekstraordinære Europæiske Råd og det initiativ, som Portugal hat taget i den forbindelse, og jeg har også talt om fremtiden, for der er to komplementære måder at anskue spørgsmålet om social udstødelse på. Den ene er den række umiddelbare foranstaltninger, som skal træffes med henblik på at imødegå dens konkrete virkninger. Den anden er at skabe betingelser for konkurrencedygtighed på internationalt plan, der sætter os i stand til at forbedre selve EU's økonomiske struktur med positive bivirkninger for problemerne med social udstødelse. Det portugisiske formandskab har ikke mirakelredskaber til på seks måneder at løse de spørgsmål, der har eksisteret længe. Det er parat til at skride til handling på baggrund af forslag fra Kommissionen på disse områder overalt, hvor EU har kompetence. Det har naturligvis mulighed for og interesse i at befordre alle de tiltag, som måtte blive fremlagt, dels af ngo'er, dels gennem traditionelt mellemstatsligt samarbejde på disse områder. Det er imidlertid ud fra et finansieringssynspunkt værd at erindre, hr. Papayannakis, at det ikke er muligt at gribe ind på et så omfattende område i kraft af blot de foranstaltninger, som kan foreslås af et formandskab inden for en tidsramme på seks måneder. Vi mener derfor, at alle de foranstaltninger, som vi har nævnt i relation til de langsigtede strategier, selvom vi godt ved, at på langt sigt kan rigtig nok nogle af de hjemløse være døde, er dem, der vil gøre det muligt for os at sikre en bæredygtig politik i EU. Det er de strategier, som vi gerne vil forsøge at bidrage så godt som muligt til i vores formandsperiode.

Formanden


Niall Andrews
Spørgsmål nr. 12 af (H-0801/99):
Om: Det portugisiske formandskab og udviklingspolitikken Vil Rådets formand udtale sig om det portugisiske formandskabs prioriteter vedrørende udviklingspolitikken, Lomè-konventionen, og hvordan det vil takle situationer med hungersnød?

Seixas da Costa
Hr. formand, den europæiske udviklingspolitik er et spørgsmål, der i de senere år er undergået en mærkbar udvikling. I særdeleshed har vi været vidne til hele den debat, der er foregået i forbindelse med fornyelsen af Lomé-konventionen og fastlæggelsen af det nye aftalekompleks, der skal erstatte Lomé-konventionen. Jeg mener - og jeg siger det med den autoritet, som en person har, der har taget del i forhandlingerne både om Portugals tiltræden af Lomé III og forhandlingerne om Lomé IV som leder af den portugisiske delegation - at de spørgsmål, der i dag virkelig optager offentligheden generelt og især regeringerne (og jeg antager også de ærede medlemmer), er, om de midler, der er blevet anvendt til udviklingsstøtte, har haft den fornødne virkning i forhold til de negative forhold, som de var bestemt til.
Det portugisiske formandskabs prioritet vil i første omgang være afholdelse i januar måned af et uformelt udviklingsministermøde, der netop skal dreje sig om udformningen af en europæisk strategi for samarbejde på udviklingsområdet. Vi mener nemlig, at det er særdeles vigtigt, at vi navnlig inden for OECD's komité for udviklingsbistand og i forbindelse med den globale forberedelse af den næste UNCTAD-konference har en fælles, struktureret holdning og et indtryk af, hvordan EU's midler bruges til udviklingsstøtte. Hvorfor det? Fordi også vores nationale parlamenter interesserer sig, ligesom dette Parlament er nødt til at interessere sig på EU's vegne, for den måde, som disse midler fordeles og anvendes på. Det er vores bestræbelse at sørge for, at denne diskussion bliver nyttig og frugtbar og får konkrete virkninger, især for vores fremtidige indsats på internationalt plan.
Vi mener også, at den nye aftalemodel, der er fastsat for Lomé-konventionen, er en mere ansvarlig, mere afbalanceret og mere effektiv model end den, der har virket i de tidligere Yaoundé- og Lomé-konventioner.
Jeg vil også gerne, hr. formand, ærede medlemmer, sige, at hvis det skulle blive til et topmøde mellem EU og de afrikanske lande, vil disse spørgsmål om udviklingssamarbejde og en samlet overvejelse om, hvordan udviklingsspørgsmålene skal behandles inden for rammerne af en bilateral forbindelse mellem disse to områder, naturligt være i centrum af vores bestræbelser og udgøre et af de centrale temaer på en dagsorden.

Andrews
Jeg vil gerne takke formandskabet for det grundige svar på mit spørgsmål og også den minister, der talte til Udvalget om Udvikling og Samarbejde i sidste uge i Bruxelles, hvor han opridsede situationen. Men der står stadig nogle spørgsmål tilbage. Der synes ikke at blive lagt vægt på kampen mod aids i dette program. Aidssituationen i Afrika er nu så alvorlig, at der dør flere mennesker af aids end i krig. Jeg håber, at ministeren vil give sig tid til at gå ind i dette spørgsmål. Der findes medicin i USA, men de gør ikke noget for at gøre det billigt nok til befolkningen i Afrika.
Jeg vil gerne spørge ministeren, hvad han gør ved den situation, der er ved at udvikle sig i Etiopien, hvor der er tørke, hvor afgrøderne har svigtet, og hvor vi om et halvt år uundgåeligt vil være tilbage til situationen, som den var for nogle år siden i Etiopien med hungersnød og folk, der dør i tusindvis. Samtidig er der krig mellem Eritrea og Etiopien, og våbenindustrien i Europa holder sig ikke tilbage med at sende våben, hvorefter vi så vil sende brød.

Seixas da Costa
Det ærede medlem må forstå, at jeg for det første ikke er enig i Deres udlægning af min kollegas indlæg på mødet i Udviklingsudvalget. Der er ingen modsigelse mellem disse holdninger, tværtimod.
Vi kan ikke i et formandskabs program, medmindre vi ønsker at lide af storhedsvanvid, udfærdige en slags udtømmende oversigt over alle mulige og tænkbare situationer, hvad angår alle de store spørgsmål, der dukker op ikke mindst på det udenrigspolitiske område.
Det ville dog være let at gøre det, som De nok forstår. Man skal bare gribe fat i en ordliste over udvikling og notere dem op dér alle sammen, én for én. Vi er tilstrækkeligt ansvarlige til at forstå, at vi kun kan notere dem op, som vi er i stand til at tage os af i vores formandsperiode og inden for det, der - og det er værd altid at huske på dét - står i regeringernes magt inden for Rådet. Det er værd at erindre, at der her gør sig begrænsninger gældende, hvad angår især administrationen af de nationale indikativprogrammer. De nævnte spørgsmålet om Etiopien, der indgår i de nationale indikativprogrammer, men der er, som De ved, forskellige EU-aktioner til bekæmpelse af aids, og her har De formodentlig ret i, at USA nok ikke gør det bedre. Hvad angår udviklingspolitik, mener jeg bestemt ikke, at Europa har noget at bekymre sig over af den simple grund, at vores indsats på dette område let snupper førstepladsen fra USA.
Deres spørgsmål gled over i et spørgsmål om konsekvenserne af våbensalg. Det er et spørgsmål af bredere politisk natur, som ikke forekommer mig at kunne rummes inden for dette spørgsmål, men som Rådet naturligvis en dag gerne vil besvare, hvis De måtte ønske det, og hvis De beslutter at stille det i en specifik sammenhæng.

Korhola
Er Rådet klar over de sociale problemer, som forårsages af EU's fødevareeksport til udviklingslandene til priser, der ligger under produktionspriserne? Har formandslandet tænkt sig at gøre noget ved sagen?

Seixas da Costa
Det ærede medlem peger på et problem, som er det traditionelle i spørgsmål om fødevarehjælp, nemlig om fødevarehjælpen ikke skaber ravage i udviklingslandenes landbrug.
Det er et tilbagevendende spørgsmål, som der aldrig er fundet noget svar på inden for udviklingsstøtten, et spørgsmål, der traditionelt stilles, fordi meget af fødevarehjælpen ender med at få negative følger for landbrugsstrukturen i disse lande, især for familielandbruget.
Jeg har ingen løsninger på det. Og ud fra min mere end 20 år lange erfaring med disse spørgsmål tror jeg ikke, at der er nogen, der har.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 13.

Seixas da Costa
Tillad mig, hvad angår det spørgsmål, som hr. Marinos rejser, for det første at fremhæve, at Rådet er fuldt bevidst om, at den kulturelle dimension utvivlsomt er en af Europas vigtigste trumfkort, og at alle anstrengelser skal sættes ind på at bevare vores kulturelle identitet. Jeg mener, at dette har gjort sig gældende i mange sammenhænge, hvor EU har skullet vise sit ansigt udadtil, og ikke mindst i vores bestræbelser inden for Verdenshandelsorganisationen.
Rådet undervurderer heller ikke den betydning, som kultur og sport har på det økonomiske plan. Tillad mig, hr. Marinos, når dette er sagt, at henlede opmærksomheden på det forhold, at hvis den europæiske politiks kulturelle dimension skal fortjene de kompetente organers opmærksomhed, så bør det i princippet altid ske under iagttagelse af subsidiaritetsprincippet, og idet man tager hensyn til, hvad der skal foregå på nationalt niveau, og hvad der hører hjemme i Fællesskabet.
Hvad angår det spørgsmål, som hr. Nogueira Román har stillet om beskæftigelsen, henviser jeg til det, som jeg sagde for lidt siden: Dette spørgsmål er vedblivende genstand for de ærede medlemmers og for regeringernes bestræbelser, og det vil naturligvis stå i centrum af det portugisiske formandskabs bestræbelser. Der er endog dem, der siger, at det står for meget i centrum af det portugisiske formandskabs bestræbelser, når man tager i betragtning, at Portugal slet ikke er blandt de lande, der har en meget høj arbejdsløshed, men vi anlægger et europæisk perspektiv på den måde, som vi udøver vores formandskab på. Jeg tror, at Det Europæiske Råd i Lissabon og gennemførelsen af det, som jeg allerede førhen har omtalt, klart viser dette.
Jeg tror, hr. formand, at de spørgsmål, som jeg har fået, knytter sig til spørgsmålene fra hr. Bushill-Matthews og hr. Nogueira Román. Jeg vil gerne om den kommende regeringskonference sige, at Rådet kun kan henvise de ærede medlemmer til beslutningerne fra Det Europæiske Råd i Köln og i Helsinki, der fastlagde mandaterne for denne konference, og at det altså derefter påhviler konferencen selv, der er en mellemstatslig struktur, og inden for dens mandat at tage stilling til, i hvilket omfang de spørgsmål, som de ærede medlemmer stiller, kan tages i betragtning i løbet af dens virke. Den udvidede måde, hvorpå det portugisiske formandskab agter at fortolke den rolle, som de europaparlamentarikere skal have, der indgår i den forberedende gruppe, vil gøre det muligt for dem at give deres mening til kende og kanalisere Parlamentets bestræbelser med hensyn til den forberedende gruppe. Formanden for Europa-Parlamentet vil også have lejlighed til på ministerniveau at fremlægge sine synspunkter på dette punkt.
Hvad angår de halvårlige formandskaber, drejer det sig om et spørgsmål, som det ikke er det portugisiske formandskabs hensigt at stille som sit initiativ på den kommende regeringskonference. Hvis nogen ønsker at stille det, tager vi det til efterretning og forelægger det for konferencen.

Marinos
Jeg vil gerne takke formanden for Rådet og personligt byde den portugisiske regering velkommen i formandskabet. Tillad mig at fremhæve den velformulerede og velinformerede måde, som formanden udtaler sig om europæiske anliggender på.
Dog var jeg desværre ikke tilfreds med det svar, han gav i mit tilfælde. Hvis Rådet anerkender kulturens store betydning som et økonomisk gode, bør det efter min mening også vise det i praksis. Og jeg er bange for, at begrundelsen om, at det kulturelle område er underlagt subsidiaritetsprincippet og derfor hører under de nationale regeringers ansvarsområde, blot er et påskud. Det spørgsmål, jeg havde stillet, og som ikke blev besvaret, var, hvorfor Rådet, og i øvrigt også Kommissionen, principielt skærer ned på ressourcerne, ja ofte skærer dem helt væk, når Europa-Parlamentet anmoder om øgede bevillinger til finansiering af kulturelle programmer. Dette er udtryk for den ligegyldighed, som Rådet i praksis udviser over for kulturen, selvom det forsikrer os om, at det lægger stor vægt på dette område.
Jeg vil derfor spørge Rådet, om det har til hensigt fremover at støtte kulturen med samme engagement, som det udviser over for bananer, humle, køer og indisk cannabis.

Seixas da Costa
Vi har ikke, hr. Marinos, en økonomifikseret opfattelse af vores administration af det portugisiske formandskab, og den kulturelle dimension befinder sig, som De kan forstå, i centrum af vores bestræbelser. De kulturelle dimensioner har dog næsten altid en dimension, der selv er økonomicentreret, nemlig de midler, der skal rejses netop til støtte for de kulturelle initiativer, og dét er en dimension, som det er vanskeligt at komme uden om inden for EU og ikke mindst inden for Rådet.
For vores vedkommende vil vi søge at styrke og konsolidere den europæiske position, hvad angår de kulturelle goder og tjenester og aktiviteterne på dette område, fordi vi mener, at det er en af de væsentligste bestanddele i selve billedet af EU og i EU's specifikke identitet. Dette er og vil også i fremtiden forblive tæt knyttet til det, der kommer til at ske i Verdenshandelsorganisationen. Vi har set grundigt på dette, ligesom Rådet har gjort det, og det har ikke mindst været muligt at finde frem til en sprogbrug, der svarer til det mandat, som Kommissionen har fået med henblik på forhandlingerne i den kommende runde i Verdenshandelsorganisationen, der har dette spørgsmål som et af de centrale.
Jeg vil imidlertid gerne tilføje, at med hensyn til kulturpolitikken og især dens audiovisuelle dimension vil det portugisiske formandskab være særlig opmærksom på en udvidelse og styrkelse af den europæiske politik på det audiovisuelle område gennem Media-PLUS-programmet, som vi tror kan imødekomme de mange europæiske bestræbelser på dette felt. Vi har også til hensigt at igangsætte en ny og mere fornyende debat om den europæiske filmarv, idet vi mener, at det må være et af de vigtigste elementer i udviklingen af en europæisk kulturel identitet og af en europæisk audiovisuel økonomi. Formandskabet vil også koncentrere sig om diskussionerne vedrørende etableringen af digitalt tv i Europa, der vil være genstand for en konference, som vi vil organisere under det portugisiske formandskab sammen med Kommissionen til februar år 2000.
Kulturen inden for EU, hr. Marinos, er imidlertid et spørgsmål, der til stadighed optræder på regeringskonferencernes dagsordener. Hvis blot man kunne blive enige om at inkludere den kulturelle dimension i det, som defineres som den kommende regeringskonferences femte forhandlingskasse, for det kan nemlig godt foreslås, både af medlemsstaterne og af de europaparlamentarikere, der deltager i den forberedende gruppe. Hvis man kunne blive enige om dette spørgsmål på regeringskonferencen, ville der givetvis nok kunne ske fremskridt. Vi får se, om der er enighed. Det vil snart vise sig. For vores vedkommende bemærker vi os forslagene på dette område.

Bushill-Matthews
Hr. formand, jeg vil i lighed med andre gerne ønske Portugal alt godt for formandskabet.
Jeg bemærker, at De sagde, at dette spørgsmål ikke i øjeblikket stod på dagsordenen til næste regeringskonference, men hvis der var nogen, der ønskede det, ville De overveje det. Nuvel, jeg og de 35 andre britiske konservative medlemmer af Europa-Parlamentet ønsker det, og vil De ikke nok være venlig at overveje det. Jeg forstår, at det er et provokerende spørgsmål. Det er meningen, at det skal provokere, for der foreligger her det meget alvorlige problem, at nogle lande ikke overholder EU's lovgivning på dette område, sådan som den fortjener. Vi må finde en måde, hvorpå vi kan lægge pres på sådanne lande for at få dem til at gøre det, så vi kan genskabe tilliden hos vores borgere.
Jeg kan ikke forestille mig nogen bedre måde at gøre dette på. Kan De?

Seixas da Costa
Spørgsmålet er, om den europæiske dimension bliver mere eller mindre styrket ved særlig at blive indføjet i traktaterne. Det er et spørgsmål, der, som De nok forstår, skal gøres til genstand for en regeringskonference, og det er et af de temaer, som kun et ekstraordinært Europæisk Råd vil kunne bemyndige det portugisiske formandskab til at gå videre med, fordi dette er et af den slags spørgsmål, der ligger uden for den institutionelle ramme, som den kommende regeringskonference foregår inden for.
Regeringskonferencerne er en slags begivenhed og kan også anskues som en slags juletræ. Det kan derfor ikke udelukkes, at disse spørgsmål, der er tilbagevendende, og som går igen fra konference til konference, bliver stillet.
Det spørgsmål, der bliver stillet, er, om der er enighed nu inden for EU, så dette spørgsmål kan medtages, idet man særlig skal være opmærksom på, at hvis et tema af denne art medtages, vil andre temaer af lignende karakter sandsynligvis få dagsordenen til at vokse.

Formanden
Jeg giver ordet til hr. Dimitrakopoulos, som har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg beder Dem fatte Dem i korthed.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, jeg forstår, at jeg skal skynde mig. Jeg kunne vældig godt lide det, som hr. Seixas da Costa sagde om julemanden. I Spanien siger man brevet til de hellige tre konger. Jeg vil blot minde Dem om, at Europa-Parlamentet allerede har sendt brevet til de hellige tre konger med dets betænkninger. Nu er det formandskabet og Rådet, der skal bringe de gaver, som vi har bedt om i vores brev til de hellige tre konger.

Formanden
Som jeg havde på fornemmelsen, var det ikke lige en bemærkning til forretningsordenen, men en afslutning på forhandlingen. Vi siger tak til hr. Seixas da Costa, men De kan også skrive Deres brev til de hellige tre konger.

Seixas da Costa
Jeg vil blot sige, at dette julespørgsmål, som hr. Dimitrakopoulos har rejst, er af allerstørste betydning. I denne sag har julemanden dog nogen, der bestemmer over ham, og julemanden kan kun give gaver, når de er bemyndigede af en anden. Det er ikke op til det portugisiske formandskab at give de julegaver, som alle gerne vil have, ikke mindst dem, som Europa-Parlamentet plager om.

Formanden
Efter denne interessante meningsudveksling og i henhold til forretningsordenen skal jeg meddele Dem, at spørgsmål nr. 17-27 besvares skriftligt.
Hermed er spørgetiden til Rådet afsluttet.

Kapitalafgift
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler:
B5-0004/2000 af Désir m.fl. til Rådet om Rådets holdning til tanken om en kapitalafgift;
B5-0005/2000 af Désir m.fl. til Kommissionen om Kommissionens holdning til tanken om en kapitalafgift.

Désir
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, enhver har i forbindelse med krisen i Asien i 1997 - ligesom det var tilfældet efter den krise, der ramte Mexico i 1995 og EMS'en i 1993 - kunnet vurdere de skader, som finansspekulation kan anrette på hele landes økonomi, især når der er tale om valutaspekulation. Hver dag handles der for 1.500-2.000 milliarder euro på finansmarkederne, hvilket på tre eller fire dage svarer til den samlede årlige produktion på verdensplan, verdens BNP, der er på omkring 6.000 milliarder euro. Det vil med andre ord sige, at langt de fleste af disse finansielle transaktioner er rent spekulative og ikke har noget at gøre med handel med varer eller investeringer. Men en fejlagtig overførsel af disse enorme kapitalmasser kan på få timer få en valuta til at smuldre eller sætte et lands økonomi i stå og dermed betyde økonomisk tilbagegang for hele landets befolkning.
Som følge af dette har der vist sig en stigende interesse for forslaget fra James Tobin, nobelpristager i økonomi, om at indføre en afgift på valutatransaktioner. Afgiften skulle være meget lav med henblik på ikke at ramme handlen med varer og investeringerne, men den skulle fungere som en pind i spekulanternes hjul, det vil sige bremse det ellers stigende antal kortfristede transaktioner. Læg mærke til, at dette afgiftsforslag, der øjensynligt vækker voldsom ophidselse hos nogen, ville være verdens laveste afgift, den laveste i hele skattesystemets verdenshistorie, men den ville også være en tilbageerobring af de områder, som demokratiet mistede til den finansielle sfære.
En af grundene til dette forslags succes - og til den succes, som de kampagner, som de ikkestatslige organisationer som ATTAC, SOLIDAR og andre, der har gjort forslaget populært, møder - er også, at forslaget ville frigøre ressourcer, der kunne anvendes til udviklingsprogrammer i de fattigste lande inden for områder som f.eks. undervisning og sundhed. Det er dets mulighed for at foretage en omfordeling i en verden, hvor der på én gang er større og større rigdomme og flere og flere fattige. En lang række personligheder og institutioner har udtalt sig til fordel for denne afgift, f.eks. den brasilianske præsident, Fernando Cardoso, den finske regering, det canadiske parlament i marts sidste år og Lionel Jospin i 1995. Spørgsmålet er blevet debatteret i mange af Den Europæiske Unions nationale parlamenter. Svaret har ofte været, at spørgsmålet ikke kan behandles på nationalt niveau, og at det korrekte forum for spørgsmålet er i Den Europæiske Union, hvilket ligger til grund for den mundtlige forespørgsel til Rådet og Kommissionen, som vi har fremlagt sammen med 37 andre medlemmer af Parlamentet.
Jeg glæder mig over det forslag til kompromisbeslutning, som vi er nået frem til sammen med GUE-gruppen, De Grønne, De Liberale og PSE. I forslaget anmodes Kommissionen om inden for seks måneder at fremlægge en beretning for Parlamentet om mulighederne for at indføre denne afgift og undersøge mulighederne for at lægge finansielt pres på og iværksætte finansielle sanktioner over for de lande, der opmuntrer til skatteunddragelse eller fungerer som skattely. Man hører ofte indvendinger om, at en sådan afgift ville blive omgået, men det gælder for samtlige skatter og afgifter. Hvis man havde givet efter for dette argument, ville man aldrig have haft en eneste.
I beslutningsforslaget anmodes der ligeledes om, at der før det kommende årsmøde i Den Internationale Valutafond afleveres et holdningsdokument udarbejdet af Kommissionen og Rådet. Jeg mener, at Den Europæiske Union skal tage initiativet, og at den - som det fremgår af beslutningsforslaget - skal fremlægge dette initiativ ved G7, da det først og fremmest er et politisk spørgsmål. Hvis Unionen tager initiativet, vil dette få følgevirkninger, for debatten finder sted overalt, herunder også i USA og Japan, og fordi der på verdensplan manifesterer sig et stadig stærkere ønske om, at verden ikke skal ledes af businessmænd, men af borgerne, deres parlamenter, deres regeringer, deres demokratiske institutioner.
Jeg mener, at Europa bør spille en rolle i denne nye internationale regulering, og jeg glæder mig meget over, at dette spørgsmål i dag med denne debat og dette beslutningsforslag er på dagsordenen for den europæiske konstruktion.

Seixas da Costa
Fru formand, jeg har ikke meget at tilføje til dette punkt. Rådet har endnu ikke diskuteret muligheden for at indføre en skat på kapitalbevægelser, sådan som professor Tobin har foreslået. Der er tale om et kreativt initiativ, som vi er klar over har fået en god modtagelse hos forskellige kredse i verden og hos forskellige politiske kredse i Europa, men det er et spørgsmål, som til dato ikke har medført noget forslag eller initiativ fra Kommissionens side. Da et eventuelt initiativ tilkommer Kommissionen, kan Rådet indtil da ikke tage stilling i denne sag.

Bolkestein
Fru formand, indkomstgrundlaget for Tobin-afgiften skulle bestå af meget kortfristede valutatransaktioner. Sådanne transaktioner, lyder argumentet, har ringe forbindelse med fundamentale økonomiske variable. Det understregede hr. Désir også for lidt siden. Tilhængere, såsom hr. Désir, mener derfor, at en internationalt anvendt Tobin-afgift i princippet kunne reducere transaktioner i spekulationsøjemed og således også valutakursernes omskiftelighed, og at den ville føre til en forbedring af den økonomiske velfærd.
Når man tager det betydelige omfang af de kortfristede finansielle strømme i betragtning, ville endog en lav nominel Tobin-afgift indbringe betydelige beløb i skatteindkomster. I virkeligheden var bevæggrunden til den stigende interesse for Tobin-afgiften og for andre kilder til internationale finanser i midten af halvfemserne af ikkeøkonomisk art. Nemlig denne afgifts mulighed for at fremskaffe indkomster til internationale offentlige programmer i en tid, hvor efterspørgslen efter sådanne midler hurtigt steg, og finansiering blev stadig vanskeligere at skaffe.
For nylig konstaterede Kommissionen en fornyet interesse for en global afgift såsom Tobin-afgiften som middel til en, om jeg så må sige, socialt forsvarlig globalisering. Også hr. Désir har omtalt denne voksende interesse overalt.
Men hvis Tobin-afgiften ville blive anvendt ensidigt for at hindre angreb mod en specifik valuta, ville denne afgift ikke kunne være effektiv, og så ville den kunne skade det indenlandske finansmarked. Oven i købet er det på langt sigt muligt, at man for en lang række fonde undgår Tobin-afgiften ved at flytte udenlandske valutakurstransaktioner til offshore finanscentre. I så tilfælde ville afgiften kunne føre til et nettotab af den totale økonomiske velfærd. Tobin-afgiften kan således kun virke, hvis et tilstrækkeligt antal industrialiserede lande er rede til at deltage.
Endelig, selvom Tobin-afgiften er udformet med henblik på at bremse spekulationer med møntenheder, så er der stadig risiko for, at også pengestrømme, der ikke er i spekulationsøjemed, ville rammes, og det er ikke meningen. Af de nævnte grunde ser jeg ingen grund til en europæisk Tobin-afgift. I hvert fald er Kommissionen modstander af ethvert forsøg på at begrænse kapitalbevægelser i Den Europæiske Union. Den ville oven i købet alt efter det omfang, hvori denne foranstaltning kunne betragtes som en indirekte begrænsning af kapitalstrømmene, være i strid med Rom-traktaten.
Den rette måde at gribe spekulation an på forekommer mig at være fjernelsen af de virkelige årsager, som giver anledning til finansiel forvirring, og ikke at forsøge at undertrykke dens symptomer ved at indføre hindringer af markedernes funktion.

Karas
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg må igen ganske kort sige noget om fremgangsmåden og den ideologiske taktik, der har ført til dette mundtlige spørgsmål. Også fordi jeg ved, at mange socialdemokrater i Europa-Parlamentet, ikke kun de økonomi- og finanspolitiske eksperter, deler vores kritik. Vi kender problemet. Det er ustabiliteten på markederne som følge af spekulation. Men det skal siges til spørgerne, at ikke al ustabilitet - således som kommissæren nu så overvældende har meddelt os - er en følge af spekulation.
Den såkaldte Tobin tax kunne hverken forhindre EØS-krisen i 1992 og 1993 eller de sydøstasiatiske valutakriser i 1997. Initiativtagerne til dette spørgsmål foreslår ikke nogen løsning, men råber på en ny byrde, råber på mere bureaukrati, på en foranstaltning imod markedsmekanismerne og forelægger en intergroup-opfattelse for Parlamentet, der udelukker det ansvarlige parlamentariske udvalg i modstrid med adskillige af Europa-Parlamentets beslutninger. Forespørgslen er efter min mening - og jeg siger det klart - ideologisk motiveret og ikke løsningsorienteret. Jeg mener, at dette på mange måder er den forkerte vej.
Hvorfor afviser vi denne Tobin tax og anser den for at være så betænkelig? For det første - og kommissæren har jo også bekræftet dette - fordi den belaster kapitalmarkederne så voldsomt. Selv en lille skat påvirker kapitalmarkederne kraftigt, da en sådan spekulationsafgift vil reducere investeringernes rentabilitet stærkt. Desuden ville en sådan foranstaltning også påvirke udviklingen på de finansielle markeder stærkt. Dette vil være i modstrid med princippet om fri kapitalbevægelse, som er et centralt punkt for det indre marked.
For det andet er spekulativ kapital svær at identificere.
For det tredje er det let at omgå skatteforanstaltninger, hvis de ikke indføres ens i alle lande, da der i modsat fald vil være for mange smuthuller.
For det fjerde kan denne foranstaltning næppe gennemføres rent teknisk, og den fører til omfattende bureaukrati og administration og ukontrollerbarhed.
Den foranstaltning, vi i givet fald skal træffe, er en del af den beslutning, der foreligger her i dag. Det drejer sig om en styrkelse af banktilsynet. Det drejer sig om at få afklaret ansvaret for transaktioner. Det drejer sig om en reguleringsramme på internationalt niveau. Det drejer sig om en kontrol af nationale love, om de er i overensstemmelse med Basel-udvalgets bestemmelser, og om hvordan disse i større grad kan udbredes.
Jeg har i forbindelse med den foreliggende beslutning et stort problem på et centralt punkt, som vi ikke kan acceptere på denne måde. Det er punkt 9. Når nu vi har hørt på kommissæren, så ved vi, at Kommissionens sagkundskab vil føre til et nej til denne Tobin tax. Når nu sagkundskaben og denne debat og argumenterne er sådan, som vi redegør for, og som jeg anser for at være rigtige, så er en henvisning til Kommissionen i yderligere seks måneder og dermed en usikkerhed på finans- og kapitalmarkedet imidlertid også uansvarlig. Kapitalmarkedet har ikke brug for usikkerhed fra vores side, kapitalmarkedet har brug for klarhed fra vores side. Derfor afviser vi punkt 9 og kræver en separat afstemning.

Randzio-Plath
Fru formand, debatten om en beskatning af kortfristede, finansielle transaktioner er ikke ny. I 20 år har vi diskuteret forslaget om Tobin-afgiften, og alligevel er dette spørgsmål aktuelt igen, for vi har virkelig brug for konkrete og redelige svar på grundlag af grundige undersøgelser. Vi må vide, i hvilket omfang en beskatning af kortfristede finansielle transaktioner faktisk er ønskværdig og mulig. Dette spørgsmål skal i dag faktisk ses i en anden dimension, når der 24 timer i døgnet vandrer 1.500 milliarder amerikanske dollars rundt om jorden på jagt efter attraktive investeringer, hvoraf højst 3% er knyttet til den reelle økonomi.
Vi bekymrer os om stabiliteten på finansmarkederne, ikke for finansmarkedernes skyld, men derimod fordi det også handler om vores egen vækst, vores egne investeringer, om vores egne arbejdspladser i Den Europæiske Union. Her må vi spørge, hvilke instrumenter vi kan benytte for virkelig at få skabt en vis orden på dette område, som hidtil har manglet. Vi har bidraget med alt til liberalisering af finanstransaktioner, men vi har indtil nu ikke noget regelsæt, der fungerer, og vi har bittert måtte erfare det gennem dønningerne fra kriserne i Asien og Latinamerika. Derfor er det på høje tid, at vi både overvejer tilsynsregler og gennemskuelighed på finansmarkederne og deres informationer. Det er vigtigt, at vi ved, hvilke aktører der findes, og hvilken bonitet de har.
Vi må også spørge os selv, om der ikke findes et påbud om skattemæssig retfærdighed. I en tid, hvor beskatning af arbejde ikke kun stiger i Europa, men også internationalt, må vi overveje, hvorledes vi kan nå frem til en effektiv beskatning af kapitalgevinster, og så må vi også spørge os selv om, hvordan vi får beskattet kortfristede finansielle transaktioner.
Jeg mener, det er nødvendigt, at vi får en grundigt gennemarbejdet rapport og konklusion fra Kommissionen, så vi som Europa-Parlament kan se, om vi ikke må sørge for, at Den Europæiske Union sammen med USA og Japan virkelig når frem til international solidaritet til at gøre økonomien og finansmarkederne mere stabile og sikre. Dette er hensigten bag det mundtlige spørgsmål, og vi må så i Europa-Parlamentet inden for rammerne af betænkningerne i de ordinære procedurer via udvalg og behandling i plenarmøder nå frem til et afbalanceret og virkeligt fremtidsorienteret forslag.

Gasòliba i Böhm
Fru formand, mine damer og herrer, på vegne af Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe skal jeg give udtryk for min overraskelse over den forhandling, vi er i gang med om de internationale kapitalstrømme og deres mulige beskatning, som, selvom det ikke nævnes i teksten, synes at være et forsøg på, som det er sket i indledningen, at genoptage det afgiftsspørgsmål, som for nogle år siden blev forelagt af hr. Tobin, og som vores gruppe klart og tydeligt modsatte sig i den foregående valgperiode med en række argumenter, som blev fremlagt klart og sammenhængende af vores formand, hr. Cox. Argumenter, som jeg ganske enkelt må gentage i denne forhandling, fordi emnet er det samme.
Vi er ikke enige i denne type beskatning, fordi den, hvis den kunne gennemføres, ikke ville tjene de formål, som hr. Tobin i sin tid forelagde, og som venstrefløjen i Parlamentet synes at ville genoptage.
For det første er der ikke noget bevis for, at beskatning af internationale kapitalstrømme kan reducere faren for kapitalflugt eller ustabilitet på de internationale markeder. Da det tværtimod er sikkert, at ikke alle lande ville acceptere den, ville vi åbne mulighed for spekulation og svig, og det ville helt sikkert føre til kapitalflugt, ustabilitet, usikkerhed, uigennemsigtighed og uredelig konkurrence, hvad angår finansielle tjenesteydelser på internationalt plan.
Desuden er idéen om at opnå nogle ressourcer for at anvende dem på lande med det største økonomiske behov så kompliceret, når man tænker på dens praktiske anvendelse, at det ganske enkelt er umuligt.
Vi står, mine damer og herrer, over for en falsk forhandling, som ikke har andet formål end at dække over et politisk sigte, men uden noget grundlag eller teknisk gennemførlighed. Og desuden - nu, hvor vi er i Europa-Parlamentet - hvis vi endnu ikke har opnået den mindste aftale i forbindelse med den pakke med skatte- og afgiftsforanstaltninger, som Kommissionen foreslår inden for Den Europæiske Union, hvordan skulle vi så kunne få en skatte- og afgiftsaftale på internationalt plan? Jeg går ud fra, at det første, de ville sige til os, var: Lad os nu se, om I er i stand til at indgå en skatte- og afgiftsaftale inden for Unionen!
Men under alle omstændigheder, mine damer og herrer, har Den Liberale Gruppe ikke ønsket at lukke af for en ny analyse af emnet, og derfor har vi i det fælles beslutningsforslag accepteret, at der gennemføres en undersøgelse af muligheden for og hensigtsmæssigheden i at anvende denne type beskatning på visse typer internationale kapitalstrømme. Jeg er sikker på, at denne undersøgelse - hvis den udføres objektivt med kendskab til de finansielle markeder og deres mekanismer på internationalt plan - vil vise, at den hverken er hensigtsmæssig eller mulig, ikke blot hvad angår anvendelsen, men heller ikke som middel til at opnå de mål, som foreslås.
Globaliseringen i sig selv er positiv. Økonomien har aldrig vokset så meget eller begunstiget så mange lande på globalt plan før. Det skyldes den fremadskridende åbning og den større frihed til udveksling af varer og tjenesteydelser på internationalt plan og også en bedre mulighed for passende kapitalstrømme.
Hvem der end analyserer den økonomiske udvikling i de senere år, vil, hvis vedkommende er objektiv, konstatere det ud fra tallene, som ikke har nogen politisk farve eller observans.
Vi er som sagt ikke imod, at den undersøgelse udføres. Vi vil støtte kompromisbeslutningen om udførelse af denne undersøgelse, idet vi, som det også fremgår af beslutningsforslaget, lægger vægt på, at det netop er gennem liberalisering og international åbning, at man opnår økonomiske fremskridt, såvel i de enkelte stater som generelt.

Jonckheer
Fru formand, hr. kommissær, jeg mener ikke, at det er et spørgsmål om at ideologisere debatten, men derimod om at føre politik. Jeg tror, som fru Randzio-Plath sagde det før, at vi skal huske på, at grunden til, at flere af Parlamentets medlemmer ønsker at vende tilbage til dette spørgsmål, er den seneste tids internationale finanskriser og deres økonomiske, sociale og miljømæssige konsekvenser, som alle i flere lande kender til. Det primære mål med disse overvejelser er at se de instrumenter, som det internationale samfund råder over i bestræbelserne på at stabilisere det internationale monetære og finansielle system. Ud fra dette synspunkt, hr. Bolkestein, udelukker beslutningsforslaget ikke spørgsmålet om Tobin-afgiften. Hvis De læser det grundigt, vil De se, at dette forslag om en afgift på kapitalstrømmene er et instrument blandt flere andre, der er beregnet til at forsøge at tvinge de internationale investorer til at opføre sig ansvarligt på finansmarkederne. For det andet står der ikke i beslutningen, at vi vil skabe et initiativ ud fra et udelukkende europæisk grundlag. Det er grunden til, at vi udtrykkeligt henviser til efterårets møde i Den Internationale Valutafond for at få Den Europæiske Union - det vil sige Kommissionen, men også Rådet - til at tage stilling til den måde, hvorpå de vil forsvare muligheden for at stabilisere det internationale finansielle og monetære system og indføre en international beskatning.
Jeg ønsker ikke, at der skal herske nogen form for forvirring i denne debat. Vi i vores gruppe, De Grønne, ønsker ikke en alibibeslutning. Det handler ikke om at føje en ny undersøgelse til de mange andre, der allerede er blevet gennemført - Kommissionens undersøgelse ville uden tvivl være interessant - men om at få en klar politisk tilkendegivelse, positiv eller negativ, fra Kommissionen og Rådet, det vil sige fra Unionens to regeringer, om, hvorvidt de er klar til at forsvare muligheden for en sådan afgift og de øvrige instrumenter, der er nødvendige for at sikre stabiliteten af det internationale valutasystem, i de kompetente offentlige fora, i første omgang Den Internationale Valutafond. For så vidt angår argumentet om, at dette initiativ skulle forstærke usikkerheden, så har de meget kortfristede kapitalbevægelser, så vidt jeg ved, lige præcis til opgave at spille på usikkerheden og udviklingen mellem valutaer eller mellem forskellige kortfristede finansielle aktiver. Derfor holder dette argument efter min mening ikke.
Jeg vil ikke gå dybere ind i debatten. Jeg tror, at alle har sine argumenter. Jeg vil dog gerne henlede opmærksomheden ikke blot på beslutningens artikel 9, men også på artikel 10. Vi venter klart på en politisk stillingtagen med en meget klar frist, nemlig forberedelserne til efterårets møde i Den Internationale Valutafond. Vi anmoder derfor om, at Kommissionen og Rådet står frem for Parlamentet og fortæller os, hvilke holdninger de vil forsvare ved denne lejlighed, hvis denne beslutning vedtages i plenum i morgen.

Boudjenah
Fru formand, kære kolleger, i min gruppe glæder vi os meget over, at denne debat finder sted i dag, så meget desto mere som vi ikke har sparet på kræfterne for sammen med vores kolleger fra forskellige grupper at nå så langt.
Vi har naturligvis ikke alle den samme indgangsvinkel, og det tror jeg, at vores debat og de indledningsvist fremlagte beslutningsforslag vidner om. Under disse omstændigheder er vi for vores del ikke upåvirkede af det skridt fremad, som kompromisforslaget er, idet det anmoder Kommissionen om at fremlægge en beretning inden for seks måneder. Europa-Parlamentet kan således efter vores mening spille en rolle ved at tage initiativet i denne sag, om end ydmygt, selvom det står klart - og jeg er enig med den foregående taler - at denne beslutning tydeligvis ville miste sin substans, hvis artikel 9 blev draget i tvivl.
Vores debat berører i virkeligheden et vitalt spørgsmål, som flere og flere borgere med rette stiller sig selv: Hvilken plads skal henholdsvis mennesket og den finansielle sfære have tildelt i dagens økonomi? 1.800 milliarder amerikanske dollars, det er den pengemængde, der hver dag cirkulerer på verdens valutamarkeder, hvilket udgør mere end en fjerdedel af den reelle årlige handel med varer og tjenesteydelser, der finder sted på verdensplan. Ved at lade finansverdenen tage roret har denne bevægelse skærpet kravene om rentabilitet og gjort driftsbetingelserne strengere overalt. Det er det, der ligger til grund for det voksende antal fusioner, virksomhedsopkøb og virksomhedsomstruktureringer. Tilvejebringelsen af uhyrlige ressourcer på de til stadighed voksende finansmarkeder. Arbejdsløsheden og presset på lønmodtagerne forværres over hele verden. Markederne og den reelle vækst hæmmes. Og tilførslen eller den brutale tilbagetrækning af spekulationskapital truer i en lang række lande med at sætte økonomien i stå f.eks. i Asien, Rusland og Brasilien.
Over for denne neoliberale internationalisering, der domineres af finansmarkederne, vokser det krav, som vores anmodning lægger for dagen, ud fra en anden opfattelse af verden, i henhold til hvilken den fælles lov er den, som solidariteten dikterer i en verden, hvor graden af samhørighed bliver stadig større. Ingen kan ignorere den trussel, som mangelen på næsten 1 milliard arbejdspladser udgør over for civilisationen. Nødvendigheden af at gøre sig hidtil usete anstrengelser inden for udvikling, adgang til viden. I denne henseende fortjener alle idéer at blive undersøgt, og vi mener, at Tobin-afgiften er en god idé på lige fod med andre tænkelige former for transaktioner. Denne afgift kan bidrage til at bremse spekulationen uden at straffe de reelle økonomiske aktiviteter og giver mulighed for at frigøre nye ressourcer til menneskelige investeringer. Alt dette på et tidspunkt, hvor UNDP vurderer, at der på årsbasis er behov for 40 milliarder amerikanske dollars for at tilintetgøre fattigdommen, give alle adgang til drikkevand, opfylde de sanitære behov.
Når nu debatten om politikernes eventuelle muligheder for at indvirke på den økonomiske sfære går kloden rundt, kunne indførelsen af denne afgift blive et af symbolerne på den politiske vilje til at generobre de demokratiske områder, som de internationale finansfolk har beslaglagt. Og jeg vil gerne svare kommissæren, der sagde, at det kræver et minimum af industrialiserede lande at nå dertil. Det forekommer mig, at Den Europæiske Union udgøres af et stort antal industrialiserede lande, og jeg mener som Harlem Désir og flere andre talere, at Den Europæiske Union, som vi udgør, kan tage initiativet i denne sag. Under alle omstændigheder mener jeg, at Europa-Parlamentet ville vinde ære ved at gøre sig til ekko for borgernes vilje til at styre verden i retning af velfærd for alle.

Coûteaux
Fru formand, afholdelsen af denne debat, der har ladet vente alt for længe på sig, glæder også mig. Vi ved godt, at alle generationer i tidens løb blindt har fulgt det, man kunne kalde en dominerende ideologi, det vil sige en række fordomme, der anerkendes af den omgivende konformisme, og som dog ender med at vise de efterfølgende generationer, hvor skæbnesvangre de har været.
Frihandelspolitikken og den evindelige saliggørelse af internationaliseringen udgør i vores øjne den dominerende ideologi af i dag, det vil sige den store fejl ved dette århundredes afslutning, der er lige så farlig som den ideologi, der for ikke så lang tid siden herskede i proletariatdiktaturets gange i Kreml, og den tidligere til dogme ophøjede forvisning om, at jorden var flad.
Vores verden domineres i dag af en altoverskyggende logik, jeg var lige ved at sige en altoverskyggende gud, nemlig penge ved arbejde og ikke menneske ved arbejde. Med en handel med varer og tjenesteydelser, der beløber sig til 36.000 milliarder franske francs, det vil sige summen af blot fire dages spekulation, har den finansielle boble ikke længere ret meget at takke borgernes produktionsaktiviteter for. Boblen er selvforsynende i et overbud, der overalt ustandselig fornægter menneskets - de riges såvel som de fattiges - humanitet, selvom det, når alt kommer til alt, er sidstnævnte, der udelukkes fra de fleste af verdens beslutningscentre. Disse centre er forbeholdt et meget lille mindretal, som Jean-Pierre Chevènement ganske rammende for nylig kaldte "den internationaliserede elite".
Det var naturligt, at denne elite udelukkede enhver form for politisk interesse fra dens handleområde, hvorved den garderede sig imod selv den mindste demokratiske kontrol og formåede at blive både uberettiget og uansvarlig. Men folkene gør modstand, som deres reaktion ved det uudsigelige topmøde i Seattle viste det, hvor verdens magthavere strømmede til - med Europa-Kommissionen i spidsen, desværre - idet de håbede, at deres føjelighed for fødderne af verdens hersker, hr. Clinton, ville være nok til at sikre dem en plads som tjenestefolk. Det var uden at regne med de meniges velgørende reaktion - borgere eller stater - en reaktion, der i øvrigt var mere organiseret, end det forlød, især i Frankrig takket være det fantastiske netværk ATTAC, der vinder større og større indpas med dets kamp for på overordnet plan at begrænse frihandlen og mere specifikt for at indføre en beskatning af de internationale finansielle transaktioner.
Indførelsen af denne afgift, hvad enten det bliver Tobin-afgiften eller den mere realistiske afgift foreslået af professor Lauré, ville være politisk hensigtsmæssig, om ikke andet så for dens symbolske værdi, også selvom det er en lav afgift. Den ville nemlig først og fremmest betyde, at politikerne igen får fodfæste inden for et område, hvorfra de er blevet udelukket af de finansfolk, hvis overskud er proportionalt med graden af staternes tilbagetrækning.

Kauppi
Fru formand, selvom en del af formålene med Tobin-afgiften er ganske støtteværdige, ville en indførelse af afgiften som den første i verden og udelukkende inden for Den Europæiske Union være et dødsstød mod de europæiske valutamarkeder. Hvis de øvrige betydningsfulde valutahandelsområder i verden forblev upåvirkede af Tobin-afgiften, ville en afgift inddrevet i Europa medføre, at valutahandlen ville flytte til de områder. Dette er allerede blevet gjort klart adskillige gange i denne diskussion. Det ville ikke være nok, hvis alle verdens industrialiserede lande kom med, for så ville valutahandlen flytte i skattely uden for de industrialiserede lande. Derfor burde indførelsen være universel, det er ikke nok, at G7-landene eller de andre industrialiserede lande er med. En samtidig og universel indførelse af afgiften er igen så uendelig svær en opgave - og jeg tror i hvert fald ikke personligt på, at man opnår resultater i denne forbindelse - at det bedst kan betale sig at begrave drømmen om indførelsen af Tobin-afgiften. Desuden, selv hvis man kom til international fællesforståelse for indførelsen, ville der stadig være spørgsmålet om fordelingen af afgiftsindtægten. Verdens øvrige valutahandelscentre ville næppe samtykke i, at man anvendte afgiftsindtægten f.eks. via FN til gode formål i hele verden, uden at de fik en betydelig del af indkomsten.
Hvad angår Tobin-afgiften som middel til at forhindre fremtidige valutakriser, er det bemærkelsesværdigt, at afgiften ikke fjerner årsagerne til overvurdering af valutaer. Derfor burde man fokusere på politikker - dette er Karas også inde på - som ved overvurdering af en bestemt valuta fører denne til dens faktiske potentiale. Dette ville igen forudsætte reguleringsforanstaltninger for eksport og import af kapital, ellers er det ikke muligt at fokusere på en sådan politik. På trods af sin illusoriske fornuft er Tobin-afgiften således ikke problemfri, selvom man skulle nå til en aftale om at gennemføre den, hvilket jeg som sagt ikke tror på.
Man må huske på, at penge nu til dags primært er information, og at verdensøkonomiens hjul i fremtiden i højere grad end før vil rotere i kraft af videnskabelig og intellektuel kapital. Derfor er den uafbrudte strøm af vældige formuemasser mellem verdens finanscentre ikke en ren spekulativ aktivitet, som intet har at gøre med den egentlige realøkonomi. Hvis man med et system som Tobin-afgiften komplicerer denne feedback-mekanisme, som altså giver brugerne mulighed for at træffe valg, kan resultatet af dets økonomiske følger være så dyrt skabte fejlløsninger, at man slet ikke kan hente så meget ind på skatten selv. Derfor - som Karas allerede så udmærket har konstateret - modsætter vores gruppe sig kategorisk indførelsen af Tobin-afgiften.

Ford
Fru formand, jeg taler som én, der støtter en afgift på spekulative kapitalbevægelser over valutagrænser. Det forekommer mig at være helt indlysende, at der er behov for et initiativ. I de sidste 30 år er omfanget af valutatransaktioner blevet 83 gange større. For det første andrager de samlede globale reserver i alle centralbanker knap og nap en dags handel med valuta, for det andet svarer den årlige verdenshandel med rigtige varer og tjenesteydelser kun til tre og en halv dags valutahandel ud af 350, det vil sige, 1% af kapitalbevægelserne drejer sig om handel med varer og tjenesteydelser og 99% om spekulation. De globale valutamarkeders størrelse, uforudsigelighed og irrationalitet har gjort det vanskeligere og vanskeligere at styre de nationale og regionale økonomier. Computerstyrede salgsprogrammer fik et tilfældigt bip til at blive en lavine, som begravede arbejdspladser, liv og erhverv over hele jorden.
De eneste argumenter imod det er for det første, at det ville svække effektiviteten af valutamarkederne - lidt fantasifuldt i lyset af de finansielle orgier, vi har set, som har ødelagt arbejdspladser i hele verden, i Østasien, Europa og Latinamerika. Hr. Chirac har beskrevet dem, der beskæftiger sig med dette, som verdensøkonomiens aidsvirus. Hvad der er nødvendigt er at smide noget grus i maskineriet for valutaspekulanter, børsmæglere og optionshandlere. Naturligvis kan det ikke gøres i ét land; det kan ikke gøres inden for et enkelt valutaområde, men det kunne gøres på internationalt niveau med globalt samarbejde. Europa, Japan og USA - euroen, yennen og dollaren ville efter min mening udgøre en sådan blok.
Jeg er skuffet over Det Europæiske Folkepartis Gruppe. Jeg mente, at de i det mindste læste de beslutningsforslag, de skulle stemme om. Ja, jeg går ind for en sådan afgift, men det er ikke det, vi skal stemme om i morgen. Det, vi skal stemme om i morgen, er at anmode Kommissionen om at undersøge sagen, at se på, hvilke initiativer og hvilke betingelser der vil være nødvendige for indførelsen af en sådan afgift.
Jeg forstår ligeledes, at kommissæren ikke kan tilslutte sig en sådan afgift, men jeg kan ikke forstå, hvorfor han ikke havde mod til at glæde sig over muligheden for at demonstrere det rigtige i sin holdning ved at få spørgsmålet undersøgt. Der er ikke noget, der er så lukket som en lukket bevidsthed. Afgiften har støtte fra 47% af befolkningen i Det Forenede Kongerige ifølge en opinionsundersøgelse fra War on Want for nylig. I Frankrig har idéen vakt enorm genklang, særlig når den kædes sammen med kravet om at benytte provenuet til at hjælpe den tredje verden ud af sin gæld og fattigdom.
Hverken Europa-Parlamentet, Rådet eller Kommissionen kan længere ignorere dette spørgsmål. Der er nu en omfattende offentlig mening, der forlanger et svar, der er mere dybsindigt end "Det har vi aldrig gjort før". I det nye årtusinde, hvor der er nye globale problemer, som kræver nye globale løsninger, må man komme med gode argumenter for, at det ikke kan lade sig gøre nu, i stedet for bare at sige, at det ikke har været gjort før.

Auroi
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, gennemførelsen af et politisk forslag til kompromisbeslutning om en afgift på de internationale valutastrømninger ville være det første skridt på vejen mod den uundgåelige trimning af en række internationale regler. Jeg har to ting, jeg gerne vil sige her.
Et af de vigtigste krav fra demonstranterne i Seattle var netop indførelsen af en sådan type afgift, og det er ikke et tilfælde. Når den foreslås i dag, er det et kraftigt signal fra de rige europæiske lande, der beviser, at de ønsker at træde ud af deres egoisme, hr. kommissær. En sådan solidarisk skat er i alles øjne et ærbart tiltag, der ikke hæmmer handlen, men som først og fremmest tager sigte på spekulationen og dens uheldige følger, kære højreorienterede kolleger.
Dette er et symbol på nødvendigheden af at udvise solidaritet med landene mod syd, herunder især de afrikanske og caribiske lande samt landene omkring Stillehavet, der appellerede kraftigt til os i Seattle. For at nå målet helt er det bydende nødvendigt, at den pengemængde, som en sådan afgift frigør, går til de fattigste lande. På denne måde giver vi både moraliseringen af handelsreglerne og solidariteten med befolkningerne mod syd en mening.

Brie
Fru formand, man kan jo ikke blive ved med kun at gentage det tal, som mange af de forrige talere allerede har nævnt, man må også nævne, hr. kommissær, at 80% af disse gigantiske daglige valutatransaktioner ikke har en investeringslængde på over otte dage. Det kan da ikke være sådan, at investeringer og skabelse af arbejdspladser er mindre lukrativt end kortfristede valuta- og aktietransaktioner. Det kan da ikke være sådan, at vi får ødelagt de politiske muligheder for at skabe noget. Det kan da ikke være sådan, at indtægter fra ikkeøkonomisk aktivitet stiger stadig hurtigere. I Tyskland har det, siden Tobin udviklede sin idé, vist sig, at indtægter fra formuer andelsmæssigt af den samlede samfundsmæssige indtægt er steget fra 7,6% til næsten det dobbelte.
Det kan da ikke være sådan, at de fattigste lande på jorden er mest udsatte for spekulative opgør med hensyn til kortfristede valutasvingninger. Jeg mener heller ikke, at det ikke kan lade sig gøre. Hvorfor skulle det ikke være muligt at få en aftale i stand mellem G7-landene, de øvrige EU-stater, Kina, Singapore og Schweiz om at indføre denne Tobin-afgift? Det må da være i almen økonomisk interesse. Hvorfor skulle det ikke kunne lade sig gøre - og det er muligt at differentiere - at man beskatter disse transaktioner med hurtige valutahandler, alle disse såkaldte spotforretninger, terminsforretninger i valuta og optioner? Hvorfor skulle det ikke kunne lade sig gøre at fastsætte denne afgift sådan, at afgiftssatsen ikke går ud over de langfristede investeringer, men sørger for, at de kortfristede og spekulative investeringer ikke længere er attraktive? Der vil helt sikkert komme mange vanskelige spørgsmål, men det eneste store problem, jeg kan få øje på, har hidtil været politisk vilje og dette såkaldte Sankt-Florians-Prinzip, der også har fundet anvendelse i dag, hvor ansvaret skubbes fra et sted over på et andet.

Gorostiaga Atxalandabaso
Fru formand, vi beder ikke om mere bureaukrati, som hr. Karas sagde for nogle få minutter siden. Vi søger løsninger. Naturligvis er det nødvendigt med klarhed på kapitalmarkederne - det er faktisk idéen. Tobin-afgiften vil bringe nogen klarhed til belysning af et meget dunkelt spørgsmål.
"The more progress is made towards trade liberalisation, the more rules are needed" (Jo større fremskridt, der sker i retning af liberalisering, jo flere regler er der brug for), som kommissær Lamy sagde under millenniumrunden i Seattle. Han erkendte, at den samlede virkning af det indre marked og den fælles valuta, der karakteriserer opbygningen af Den Europæiske Union, er snævert forbundet med en masse nye regler. Nu hvor man uden vanskeligheder kan få finansiering tværs over nationale grænser, vil samme tilgang naturligvis være strengt nødvendig, så meget mere som vi mener, at der hver dag bliver anvendt et enormt beløb til spekulative transaktioner.
Vi borgere i den moderne verden har ikke råd til spekulation i det nuværende omfang. Det ville være økonomisk selvmord at fortsætte.

Katiforis
Mine damer og herrer, hr. kommissær, man hører ofte, at det er lykkedes Europa at opnå stabilitet på det finansielle område, hvilket er korrekt, hvis vi nøjes med at se på den offentlige sektor. Hvis vi tager den private sektor med, vil vi konstatere, at det ikke alene ikke er lykkedes at opnå den så omtalte financial stability, men at vi højst sandsynligt sidder på toppen af en vulkan, der når som helst kan gå i udbrud.
Den private sektors alt for store gæld og børsaktiernes tilsvarende oppustede værdi, som er de to vigtigste indikatorer for stabiliteten på børsmarkedet, har i et stykke tid befundet sig i farezonen, hvilket i øvrigt også Kommissionens egen rapport om den økonomiske situation i Europa peger på, så der slet ikke kan være nogen tvivl.
Når offentligheden accepterer sådanne priser og ikke i panik opgiver de finansielle aktiviteter, kan det skyldes meget optimistiske forventninger med hensyn til fremtidige fortjenester. Børsspekulationer udvikler sig helt uden måde og skaber fortjenester, som på et tidspunkt så viser sig at være fiktive. Den store optimisme afløses af skuffelse og frygt med en børskrise og eventuelt en økonomisk krise som resultat.
Faren er alt for stor til, at vi kan ignorere den. Vi er nødt til at imødegå den, hvor svært det end må forekomme. Den moderne økonomiske videnskab har givet os et fremragende instrument med Tobin-forslaget med flere, som vi kan gøre brug af, hvis vi har den politiske vilje til at tage det første skridt. Det er det, vi mangler, hr. kommissær. Den politiske vilje til at tage det første skridt til at bekæmpe spekulation. Men den uhæmmede beundring og den fatalistiske holdning til markedskræfterne, som de liberale prædiker - og jeg er ked af, at hr. Gasòliba i Böhm har forladt salen - kan ikke fortsætte i al evighed med at karakterisere demokratiet, for det vil betyde dets undergang!

Kreissl-Dörfler
Fru formand, hr. Bolkestein, det var dog utroligt med hvilken uvidenhed, der her diskuteres. Der skal en græsk kollega til at forklare os, hvad det egentlig drejer sig om med denne såkaldte Tobin tax. De afviser den ganske enkelt, fordi De ikke forstår noget af det. At højresiden er imod skatter, det er fuldkommen klart, blot skulle de aldrig have haft lov til at transportere disse million- eller milliardbeløb til Schweiz. Det er blevet klart! Nu opfordrer jeg Dem - helt bevidst - til at yde en indsats for at standse den spekulative finanskapital og én gang for alle at underminere long term projects med long term capital. Det blev aldrig gjort i Sydøstasien, det blev aldrig gjort i Europa, og at kollega Karas fra Østrig ikke længere er til stede, det forstår jeg også godt, med disses finansoptræden. Det er den samme omgang møg! Vi har brug for en Tobin tax for at kunne gribe ind med et kontrolinstrument!
Fru formand, jeg er ærlig talt møghamrende sur på den politiske uvidenhed, som denne Kommission lægger for dagen, det vil sige hr. Bolkestein! Han burde med sin holdning til Tobin tax overveje, hvorfor han overhovedet er her!

Martin, Hans-Peter
Fru formand, også jeg har til dels følt, at debatten var rigtig spøgelsesagtig. Det er måske heller ikke noget tilfælde, at der ikke længere er nogen tilbage blandt de konservative, for det, der blev sagt til fordel for markedsfrihed, har ikke længere noget at gøre med de stolte principper om social markedsøkonomi, som her i Vesteuropa har givet os så megen velstand i de forgangne årtier. Hvis vi fortsætter ad denne vej - og det er ideologien - og erklærer finansmarkederne for fredhellige, ja endda hævder, at ethvert indgreb i disse markeders funktion er imod fremskridt og imod økonomisk vækst, så er vi helt sikkert på vildspor, og det kan antage meget farlige dimensioner.
Formueejerne opbygger for tiden uhyre formuer, som så igen kræver reinvesteringer. Her handler det om en asset inflation i verdensformat. Således opstår der på finansmarkederne løbende spekulative bobler, der fremkalder en voksende økonomisk ustabilitet, der igen er til fare for den samlede økonomi. Det er netop de mellemstore virksomheder og mange arbejdstagere, der lider under dette. Dem kan man imødekomme, det er muligt. Det mindste ville være at få gennemført grundige undersøgelser ikke blot af Kommissionen, men også virkelig af økonomisk velrenommerede institutter i hele Europa. Også det kan lade sig gøre. Og så skal man i den forbindelse i øvrigt holde op med hele tiden at sætte ræven til at vogte gæs.
At Tobin-afgiften ikke skulle kunne gennemføres rent teknisk passer ikke - i computerens tidsalder kan det lade sig gøre. Man bør heller ikke ignorere, at mange skattely ofte ikke er andet end store europæiske bankers harddisk-lagre her til lands.
Sammenfattende må vi altså ikke tillade, at realkapitalen og finanskapitalen fjerner sig så meget fra hinanden, da vi ellers igen styrer mod tilstande, som vi har oplevet adskillige gange i forrige århundrede på dette kontinent, og som har ført til skrækkelige katastrofer.

Paasilinna
Fru formand, ærede kolleger, lad os beskatte pengespekulationen, det medfører ikke noget nyt. Skatten er rettet mod de helt rigtige: spekulanterne. Hvem går ind for spekulanter, når sygeplejersker og lærere betaler topskatter? Artikel 73 c i traktaten om Den Europæiske Union giver mulighed for beskatning af transaktioner. Modstanderne af en valutaafgift støtter centrene for skattesvig, skatteparadiserne, som der i alt er 62 af. Unionen burde vedtage en dobbeltbeskatningsaftale, som til en begyndelse hvilke som helst lande kunne tilslutte sig. Den lave Tobin-afgift ville ikke skabe store problemer med skattesvig. Det er besynderligt at hævde, at den ikke kan gennemføres, hvis ikke alle kommer med. Den Europæiske Union blev også grundlagt i kraft af nogle få lande, og De kan se, hvad vi er i dag. Sandheden er, at det største problem er politisk - man vil ikke beskatte kapital, men hæve folks beskatning. Afgiften ville til syvende og sidst politisere et globalt, udemokratisk finansmagtsystem. Vi må, mine gode kolleger, udfordre verdens spekulationselites monopol på at styre verdens finansielle planlægning ved at stå uden for skattesystemerne.

Bolkestein
Fru formand, lad mig begynde med at takke alle talere og naturligvis først og fremmest hr. Désir mange gange for den kendsgerning, at denne forhandling har fundet sted i aften. Hvad man end mener om forhandlingens emne, er det tydeligt, at det er et vigtigt emne. Derfor har det også været taget op i årevis, og det er tilfredsstillende, at Kommissionen i aften får mulighed for at give et svar derpå.
Jeg vil gerne begynde med at fremhæve to bemærkninger, som medlem af Parlamentet hr. Gasòliba har fremsat. Han sagde, at globalisering er et positivt fænomen, og jeg deler hans mening. Jeg tror, at globaliseringen har medvirket til, at mange lande, som hidtil ikke har deltaget i verdenshandelsstrømmene, nu deltager i dem og er optaget i verdenshandelssystemet, og så vidt jeg ved, har der endnu aldrig været noget land, der er blevet dårligere stillet af international handel. Med andre ord betragter jeg globaliseringen, således som også hr. Gasòliba bemærkede, som noget positivt, og jeg mener, at den har bidraget til en ny international arbejdsfordeling, som mange har efterstræbt i mange år.
En anden bemærkning fremsat af hr. Gasòliba var, at der i øjeblikket ikke findes noget bevis for, at Tobin-afgiften skulle stabilisere valutakurserne. Jeg tror, han har ret. Heller ikke jeg kender nogen grund til, at en afgift på valutakurstransaktioner skulle føre til en stabilisering deraf.
Jeg mener, at dette er to vigtige bemærkninger, derfor gentager jeg dem her. Må jeg endvidere, fru formand, bemærke, at ingen af talerne i aften har knyttet en forbindelse mellem på den ene side Tobin-afgiften og på den anden side Den Europæiske Unions funktion. Vi kender da alle Rom-traktaten. Vi ved jo, at en af de fire friheder er den frie bevægelighed for kapital.
Fru formand, jeg kan overbevise Parlamentet om, at mit daglige arbejde bl.a. består i, at jeg forsøger sammen med mine tjenestegrene og mine kolleger at integrere de finansielle markeder i Europa, således at de finansielle bevægelser forløber så let og gnidningsløst som muligt. Med andre ord er jeg i kraft af min stilling modstander af alle foranstaltninger, som kunne vanskeliggøre de internationale finansielle bevægelser. Så kan de da ikke rigtigt forvente af denne kommissær, at han skulle gå med til en afgift, som netop ville være en hindring for den internationale økonomi.
Jeg gentager, at Tobin-afgiften efter min opfattelse ikke harmonerer med Rom-traktaten, og det er en vigtig teoretisk indvending, som ingen af talerne i aften har taget op.
Efter disse efter min opfattelse trods alt temmelig fundamentale bemærkninger er der praktiske indvendinger imod Tobin-afgiften, og dem har bl.a. hr. Karas, men også andre talere fremhævet. Det er bemærket, desværre, må jeg sige, at det internt ikke er lykkedes Den Europæiske Union at nå frem til overensstemmelse om visse afgiftsforanstaltninger. Det viser, hvor vanskelige disse sager er. Hvis vi ikke engang internt har kunnet opnå overensstemmelse, vil vi så være i stand til at overbevise de andre handelspartnere derom? Jeg tror, at det vil blive problematisk.
Hr. Jonckheer har sagt, at dette kunne være en af foranstaltningerne til stabilisering af de finansielle markeder. Men jeg tror, at vi her har at gøre med et symptom, og at vi må se på årsagerne, og at det er bedre at bekæmpe årsagerne end at forsøge at gribe disse symptomer an, hvor det sandsynligvis ikke er muligt, og som sagt, hvor det temmelig sikkert er i strid med Rom-traktaten.
For at fjerne disse årsager må man se på, hvad der sker i de pågældende lande. Forholder det sig virkelig sådan, at disse lande kan være stolte af, hvad man på engelsk kalder good governance? Forholder det sig sådan, at der er lav inflation og en lav rente? At markederne for produktionsfaktorer, herunder arbejdsmarkedet, fungerer smidigt? Det er ikke altid tilfældet. Derfor vil vi se på årsagerne til valutakursstabiliteten, og så må vi have øje for elementerne i good governance og først og fremmest lægge vægt på disse.
Desuden, og også dette er sagt, f.eks. af hr. Gasòliba i Böhm, men også af andre, er der behov for mere tilsyn. Mere tilsyn nationalt, nationale regeringers tilsyn med nationale banker, og internationalt, f.eks. gennem IMF. Jeg tror således, at vi bedst kan gribe årsagerne an ved på den ene side at sørge for, at good governance opretholdes i de lande, som det gælder, og på den anden side, at der er mere tilsyn nationalt og internationalt for at undgå disse afsporinger.
Forskellige medlemmer af Parlamentet sagde, at der alligevel bør stilles flere penge til rådighed for store projekter. Hr. Kreissl-Dörfler har f.eks. talt på engelsk om long term financing for long term projects - det er et indlysende spørgsmål. Mit svar derpå er, at lande først og fremmest bør gøre det, som de har lovet at gøre, nemlig stille 0,7% af deres bruttonationalindkomst til rådighed for udviklingshjælp og -samarbejde, således at der stilles mange flere penge til rådighed end nu til sådanne langfristede projekter ad den vej, som er beregnet dertil, nemlig bidragene til udviklingssamarbejdet og ikke gennem en kunstig og sandsynligvis skadelig vej, nemlig Tobin-afgiften.
Fru formand, jeg vil gerne lade det blive ved dette. For så vidt angår beslutningsforslaget, som jeg har set et udkast til, afventer Kommissionen afstemningen og vil på grundlag deraf fastsætte sin holdning, og jeg takker Dem for lejligheden til at deltage i denne forhandling.

Formanden
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 40, stk. 5, modtaget fire beslutningsforslag.

Kreissl-Dörfler
Fru formand, desværre taler jeg ikke lige så godt fransk som De. Men det ville glæde mig, hvis hr. Bolkestein ville høre efter et kort øjeblik, hvilket jeg ikke lige tror er muligt, fordi han taler med fru Randzio-Plath. Kan De gøre ham opmærksom på, at jeg gerne vil sige noget til ham? Monsieur Bolkestein, je veux vous dire quelque chose!
Desværre taler jeg ikke lige så flydende hollandsk som De. Men jeg kunne godt tænke mig at sige noget til Dem. Det er jo ikke på Parlamentets initiativ, at vi nu for at ærgre Kommissionen går ind for en såkaldt Tobin tax. Vi vil undersøge mulighederne for at indføre en Tobin tax. Den vil kun være et af mange instrumenter. Jeg håber, at vi så også finder Dem på vores side. Politisk set har jeg det altid svært, når folk siger, at det har vi ikke brug for, det ønsker vi ikke, det kan vi ikke! Det er ikke Deres opgave, men derimod vores opgave at bestemme. Det har også noget at gøre med den nyvakte selvbevidsthed i Europa-Parlamentet. Det vil jeg gerne diskutere med Dem, hverken mere eller mindre. Men alle andre udflugter andetstedshen, dem kan vi godt spare os, og jeg respekterer Dem som seriøs kommissær, der vil tage sit arbejde seriøst. Jeg beder Dem respektere os som medlemmer, der vil arbejde seriøst, og til dette arbejde hører også den såkaldte Tobin tax!

Désir
Fru formand, jeg tror, der er sket en forglemmelse, og at det fælles forslag til kompromisbeslutning fra PSE, De Liberale, GUE, De Grønne og fru Kuntz og hr. Coûteaux mangler på den liste over modtagne beslutningsforslag, som De netop selv nævnte.

Formanden
Kære kollega, jeg noterer mig Deres udtalelse og det fælles beslutningsforslag. Hvis forsædets tjenestegrene bekræfter, at forslaget er behørigt indgivet, vil det naturligvis blive taget i betragtning.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 20.14)

