Åbning af den årlige session
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session 2001-2002 for åbnet.

Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
(Protokollen godkendtes)   

Helmer
Hr. formand, jeg tager ordet for at spørge, om De også er bekymret over den dom, som EF-Domstolen for nylig afsagde i Bernard Connolly-sagen. Er de enig i, at det er et skandaløst angreb på ytringsfriheden og en åbenlys tilsidesættelse af det såkaldte charter om grundlæggende rettigheder? Hvis De er, vil De så være venlig at skrive til EF-Domstolen og gøre den opmærksom på Parlamentets bekymring over denne sag?

Formanden
Vi noterer os Deres bemærkning, hr. Helmer.

Plooij-van Gorsel
Hr. formand, i januar gjorde jeg opmærksom på, at flyafgangene fra Amsterdam hele tiden blev aflyst. Jeg sagde dengang, at hver anden flyafgang aflyses. I går var det atter tilfældet. Igen blev afgangen fra Amsterdam annulleret. Jeg vil gerne bede formanden om at rejse spørgsmålet over for Air France.

Formanden
Det skal vi nok, fru Plooij-van Gorsel.

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter afviser denne anmodning om uopsættelighed fra Rådets side. Vi mener, at vi har tid til at skrive en almindelig betænkning. Vi vil ikke trække denne betænkning i langdrag, for der foreligger aftaler mellem grupperne om, at vi vil færdiggøre denne betænkning inden maj og sende den til afstemning i plenum i maj, så der er tid nok til at afstemme denne sag. En anden grund til, at vi ikke ønsker uopsættlighed, er, at De jo ved, at vi heller ikke i Nice opnåede medbestemmelse for Europa-Parlamentet på landbrugsområdet. Vi ville give afkald på medindflydelse, for hvis vi stemmer for uopsætteligheden nu, er vi ude af sagen. Vi mener imidlertid, at Rådet er meget splittet i dette spørgsmål, og at de afgørende forslag og de afgørende kompromisformler skal findes af Europa-Parlamentet, og derfor beder jeg Dem afvise denne uopsættelighed.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Dagsordenen
Formanden
Jeg vil gerne minde Dem om, at Parlamentet i går traf den principielle beslutning at opføre en redegørelse fra Rådet og Kommissionen om mund- og klovsyge på dagsordenen. Eftersom dagsordenen er overordentligt omfattende, er den eneste mulighed for at opføre dette punkt på dagsordenen uden at slette et af de andre punkter at forkorte spørgetiden. Med de andre institutioners samtykke vil jeg derfor gerne foreslå Dem følgende ændring af dagsordenen for mødet i morgen:
Fra kl. 17.30 til 18.15: redegørelser fra Rådet og Kommissionen om mund- og klovsyge, efterfulgt af en forhandling på 30 minutter. Jeg foreslår desuden, at disse redegørelser ikke bliver fulgt op af beslutningsforslag.
Fra 18.15 til 19.00: spørgetid til Rådet.
Jeg giver nu ordet til en taler for og en taler imod.

Swoboda
Hr. formand, jeg tror, det er et godt forslag. Vi diskuterede det i går. Vi var temmelig enige om, at vi skulle ændre den oprindelige beslutning fra Formandskonferencen af aktuelle årsager. Når man gør noget af aktuelle årsager, er der naturligvis andet, som må lide under det. Det er klart. Vi giver ikke gerne afkald på spørgetiden, men hvis det er den eneste mulighed, vil jeg også gerne støtte det fuldt ud på min gruppes vegne.

Posselt
Hr. formand, jeg kan måske heller ikke se andre muligheder lige i øjeblikket, men jeg vil alligevel gerne protestere mod, at man i stigende grad så at sige gør spørgetiden til frit bytte for planlægningen, at man altså hver gang, det kniber, afkorter spørgetiden. Det er efter min mening ikke rigtigt, for spørgetiden er sikret i traktaterne. Den er en grundlæggende parlamentarisk ret. Jeg synes det er håbløst, at man altid sparer på dette punkt. Medlemmerne indsender deres spørgsmål til tiden og har også krav på, at disse spørgsmål bliver besvaret.

(Den således ændrede dagsorden godkendtes)

Sanktioner over for transportvirksomheder, som befordrer tredjelandsstatsborgere ind på medlemsstaternes område
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0069/2001) af Kirkhope for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om Den Franske Republiks initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om harmonisering af de sanktioner, der pålægges transportvirksomheder, som befordrer tredjelandsstatsborgere ind på medlemsstaternes område uden de for indrejsen nødvendige dokumenter (10701/2000 - C5-0470/2000 + 14074/2000 - C5-0005/2001 - 2000/0822(CNS)).

Kirkhope
Hr. formand, forhandlingen om min betænkning finder sted på det helt rigtige tidspunkt her blot to dage før det første rådsmøde for retlige og indre anliggender under det svenske formandskab. På dagsordenen for dette rådsmøde vil man finde udviklingen af direktivet og rammeafgørelsen om indførelse af fælles sanktioner, der skal lette adgangen til og opholdet i EU.
Da jeg var britisk minister med ansvar for sanktioner over for transportvirksomheder og andre indvandringsspørgsmål, syntes jeg, at skønt Det Forenede Kongerige havde strenge regler vedrørende transportvirksomhedernes ansvar, så kunne selve systemet kritiseres for i en vis grad at være ubalanceret og uretfærdigt. Nogle transportvirksomheder blev ikke undersøgt nærmere, og i EU som helhed har nationalstaternes forskellige håndtering af dette spørgsmål resulteret i smuthuller og svagheder i det, der skulle være et område for samarbejde og koordination.
Da byrdefordelingen tidligere var uretfærdig, står vi her med en mulighed. Det franske formandskab tog initiativet, men jeg håber, at min betænkning har forbedret dette initiativ, så dette meget vanskelige problem nu håndteres på en mere retfærdig og fornuftig måde.
Min betænkning sikrer, at sanktioner over for transportvirksomheder gælder for alle former for transport til EU af tredjelandsstatsborgere uden de for indrejsen nødvendige dokumenter. Det er retfærdigt, og skønt de enkelte transportgrupper er utilfredse med, at de i det hele taget skal have et ansvar, så er det til gavn for dem alle, hvis ansvaret fordeles mellem alle ansvarlige transportvirksomheder.
Jeg mener imidlertid også, at transportvirksomhederne skal have et begrænset ansvar. Man har foreslået, at transportvirksomhederne skal sørge for en ny transport af de befordrede personer, eller at de skal udbedre situationen. Det finder jeg meget rigoristisk og vidtgående. Transportvirksomhederne skal selvfølgelig indberette sagen til politiet eller andre passende myndigheder, som derefter kan træffe de nødvendige foranstaltninger.
Det er kun rimeligt, at transportvirksomhederne får tilbagebetalt eventuelle bøder, hvis et individ efterfølgende bevilges asyl. Det har ikke hidtil været tilfældet, men nu er det indeholdt i min betænkning.
Det sidste punkt handler om, at der skal foretages en harmonisering af sanktionerne i Europa. I øjeblikket har nogle lande slet ingen sanktioner, mens andre giver meget små bøder og andre igen giver for store bøder. En harmonisering af bøderne vil være med til at standse denne aktivitet og få folk til at samarbejde.
Det er vigtigt, at vi prøver på at løse dette problem. Vi må ikke lade transportvirksomhederne i stikken, og myndighederne har også et ansvar. Vi vil gerne være menneskelige, men dette er et spørgsmål, som kan og skal håndteres ensartet i hele EU. Jeg anbefaler hermed Parlamentet at stemme ja til min betænkning.

Hernández Mollar
Hr. formand, den illegale menneskehandel er blevet til en af de mest foragtelige forbrydelser, som bør retsforfølges og bekæmpes lovmæssigt og via det internationale samarbejde.
EU's regeringer har forpligtet sig til det i Tampere-aftalerne, og det kræver derudover et nødvendigt samarbejde fra oprindelseslandene og navnlig fra de transportvirksomheder, som beskæftiger sig med transport og befordring af rejsende.
Problemet består i, hvordan man kan harmonisere medlemsstaternes lovgivninger og finde formler for tilnærmelse. Der er ingen tvivl om, at transportvirksomhederne skal forpligte sig til at kontrollere, at de befordrede udlændinge opfylder indrejsekravene. Den formel, der foreslås i dette initiativ, virker hensigtsmæssig. Det drejer sig om at fastsætte en minimumsbøde, der ikke er under 5.000 euro pr. befordret person, selv om man også, ikke som mulighed, men som en virkelig sanktion, burde beslaglægge køretøjerne og de befordringsmidler, som transportvirksomhederne har brugt.
Det ser også ud til at være nødvendigt, at man undlader at anvende sanktioner mod befordring af personer, som i henhold til Genève-konventionen har ret til at få behandlet sin asylansøgning.
Hr. formand, mine damer og herrer, når alt kommer til alt, så drejer det sig om, at EU's regeringer skal gøre sig så store bestræbelser som muligt for, at transportvirksomhederne, grænsepolitiet og toldpolitiet opfylder sine behørigt koordinerede forpligtelser, og at de forhindrer mafianettene i at handle med mennesker.
Dette er ikke den eneste måde, hvorpå man kan bekæmpe illegal handel med mennesker. Det handler om at fordele ansvaret i forbindelse med et alvorligt problem, som hele det europæiske samfund skal bekæmpe.
Derfor, mine damer og herrer, er det bydende nødvendigt, at dette initiativ, som er blevet diskuteret i månedsvis, bliver til virkelighed snarest muligt.

Cerdeira Morterero
Hr. formand, først og fremmest vil jeg takke hr. Kirkhope for hans arbejde og de bestræbelser, han har gjort sig. Denne taknemmelighed omfatter de problemer, som vi ved, han er stødt på i sit arbejde med dette initiativ. Men den mangel på kriterium, der har været, disse vanskeligheder, som hr. Kirkhope har haft, har, så vidt jeg kan se, overvejende skyldtes mangelen på klarhed og de ændringer, som Rådet løbende har foretaget i teksten, hvilket har bekræftet, at der ikke er enstemmighed i dette spørgsmål. Det har gjort arbejdet meget kompliceret, ikke alene for hr. Kirkhope, men for hele Europa-Parlamentet og navnlig for os medlemmer af Udvalget om Borgernes Friheder, som har prøvet at forbedre teksten.
Man må huske på, at man på Det Europæiske Råds møde i Tampere i oktober 1999 - som vi alle ved - blev enig om, at de forskellige, men tæt forbundne spørgsmål om asyl og indvandring kræver, at der udvikles en fælles EU-politik, og man fastsatte de elementer, som burde medtages i samarbejdet med oprindelseslandene, et fælles europæisk asylsystem, en retfærdig behandling af tredjelandsstatsborgere og styringen af indvandringsstrømmene.
Det blev ligeledes understreget, at det var nødvendigt at vedtage en bred fremgangsmåde for styringen eller tilpasningen af indvandringsstrømmene, hvor man medtog politiske spørgsmål, spørgsmål om menneskerettigheder, udvikling og naturligvis bekæmpelsen af illegal indvandring og menneskehandel, hvor oprindelses- og transitlandene skulle inddrages.
Derfor mener jeg, det er absolut nødvendigt, at EU, ikke alene i forbindelse med dette initiativ, men også i andre initiativer, som vi skal behandle i dag i forlængelse af denne forhandling, og som vi uden tvivl vil fortsætte med at drøfte i de kommende år, vedtager nogle klare og retfærdige principper og naturligvis, at de er i overensstemmelse med De Forenede Nationers Genève-konvention fra 1951.
EU's svar på den illegale indvandring skal ikke begrænses til udelukkende en streng kontrol. Vi bør ikke unddrage os vores ansvar med at forsvare og fremme menneskerettighederne. Det er rettigheder, som skal genspejles i dette initiativ. Vi skal med alle de mekanismer, der står til vores rådighed, tilpasse indvandringsstrømmen, men indse, at vi hvert år kan modtage et tilstrækkelig stort antal personer til at kunne undgå indsmugling og holde mafiaerne på afstand.
Jeg vil gerne påminde Parlamentet om Genève-konventionens artikel 31, som omtaler det tilfælde, at der skal findes en sand og velbegrundet angst for forfølgelse for at berettige illegal indrejse på et asyllands territorium.
I disse tilfælde kan en sådan person eventuelt benytte sig af falske dokumenter som eneste middel til at flygte fra overhængende trusler mod sit liv eller sin frihed. Derfor skal man garantere, at man kan fritage transportvirksomheder for straf, når det drejer sig om asylansøgere, for at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Vi har til hensigt at forbedre styringen af indvandringsbevægelserne inden for rammerne af et bredt samarbejde med oprindelses- og transitlandene, idet vi styrker bekæmpelsen af denne indvandring og bekæmper de implicerede kriminelle sektorer, og idet vi samtidig garanterer ofrenes rettigheder.
Jeg beklager, at denne tekst, som det svenske formandskab fremlægger, ikke udgør noget betydeligt fremskridt i forhold til det franske initiativs oprindelige tekst. Desværre har indvandringens realitet brug for globale, sammenhængende samt koordinerede initiativer og ikke præcise aktioner, som dette initiativ er, eftersom det er en restriktiv omskrivning af Schengen-konventionens artikel 26. Det er absolut nødvendigt at beskytte asylinstitutionen. Det er nødvendigt at fritage de transportvirksomheder, der befordrer udlændinge, for sanktioner, hvis disse anmoder om asyl efter, at de er kommet til tilflugtslandet, selv om ansøgningen sidenhen afvises, og vi kan ikke tvinge transportvirksomheder til at undersøge asylansøgerens grunde og dermed påtage os den rolle, som tilfalder medlemsstaterne.
Af alle disse grunde har vi fundet det nødvendigt at anmode om at få denne tekst trukket tilbage for at prøve at nå frem til et bedre initiativ, som bidrager til opbyggelsen af en sand fællesskabspolitik på området.

Wiebenga
Hr. formand, i forbindelse med dette forslag spiller to elementer en rolle. Det ene element er bekæmpelsen af menneskesmugling, som falder ind under grov kriminalitet. Næsten alle er enige om, at vi må gøre alt for at bekæmpe den illegale indvandring, som organiseres systematisk. Vi læser og ser for ofte, på hvilken nedværdigende måde menneskeliv behandles. Eksemplet med kineserne i Dover er modbydeligt.
Det andet element er retten til asyl. Mennesker, som flygter fra fattigdom, elendighed eller krig, kan ikke bebrejdes noget. Hvad ville vi gøre under sådanne omstændigheder? Europa har fra gammel tid haft en humanitær tradition, og sådan skal det fortsat være. Der skal således findes en balance mellem overholdelse af Flygtningekonventionen på den ene side og bekæmpelse af kriminaliteten på den anden side. I den forbindelse spiller et andet element en rolle med hensyn til dette forslag. Det drejer sig i dette tilfælde ikke om, hvorvidt der indføres sanktioner for transportvirksomhederne eller ej. Alle Schengen-lande har i årevis haft en sådan ordning, som de også anvender. Men også ikke-Schengen-lande såsom Storbritannien, således som ordføreren også nævnte, og f.eks. Canada har den slags sanktionsordninger. Forslaget i dag drejer sig kun om at harmonisere disse sanktioner.
Alt i alt, hr. formand, er ELDR-Gruppen af den opfattelse, at der skal søges en bedre balance mellem disse to elementer. Derfor har vi stillet ændringsforslag 11 af hr. Watson og baronesse Ludford, ifølge hvilket dette sanktionssystem ikke skal anvendes, når en person søger asyl. Vi håber, at dette ændringsforslag vedtages, og vi synes da også, at harmoniseringen som helhed er acceptabel.

Sörensen
Hr. formand, kære kolleger, med hensyn til Kirkhope-betænkningen vil jeg bemærke, at der virkelig skal tages fat på problemet, men at min gruppe og jeg alligevel har nogle betænkeligheder. Det skal undgås, at uskyldige rammes, nemlig fragttransportvirksomheder og transportvirksomheder i al almindelighed. De er ofte under stort socialt pres, de skal overholde visse tider, og desuden ved de sommetider ikke, at de transporterer mennesker.
Transportvirksomheder kan være mellemmænd, som deltager i det kriminelle netværk, og så skal de straffes på grund af menneskehandel og menneskesmugling. Men de kan også medvirke til bekæmpelse af det kriminelle netværk ved at anmelde, at der illegalt transporteres personer i deres lastbiler. Transportvirksomheden kan imidlertid også være en taxichauffør, som f.eks. i Sangatte eller i Calais' centrum tager mennesker med og kører dem over grænsen. Skal han i det tilfælde også kontrollere deres papirer?
Endvidere kan der opstå problemer for mennesker, der sommetider rejser med papirer, men med papirer, som er vanskelige at kontrollere. Og så er der tilfældet med mennesker, som rejser med og erklærer, at de vil anmode om asyl, men ikke gør dette med det samme og forsvinder og bliver illegale. Jeg vil gerne have klarhed over, hvem der i fremtiden skal undersøge alle disse dokumenter. Jeg tror ikke, at der er tilstrækkeligt mange mennesker til at kontrollere alle dokumenter.

Frahm
Hr. formand, dette forslag er et forslag om at behandle symptomer på en ualmindelig alvorlig sygdom. Desværre er det et forslag, som ikke bare negligerer sygdommen, men som også forværrer både symptomerne og sygdommen. Idéen er jo, at det skal virke afskrækkende, men jeg kunne godt lide at vide, hvem man tror man afskrækker. Hvem tror man bliver skræmt af det foreliggende forslag? Det gør de humanitære organisationer. Det gør kirkens folk. Det gør de folk, der har hjertet på rette sted, og som er nødt til at stå til regnskab for, hvor deres penge kommer fra, og hvordan de bruger dem. Hvem tror man så vil tjene på det her? Det vil mafiaen. Det vil de skruppelløse.
Tag et land som Afghanistan, som nu næsten er omgivet af lukkede grænser. Pakistan vil ikke tage flere flygtninge. Der er ikke plads til flere lejre i nærområdet, som nogle af os kalder det. De kan ikke rumme mere, men der er jo stadig mennesker, som er nødt til at flygte, og de må betale for at komme ud. Hvem ønsker vi de skal betale til? Mafiaen eller kirken og humanitære organisationer? Hvis vi sætter straffen op, så får vi en højere pris. De mennesker, der skal flygte, kommer til at betale dyrt for det forslag, vi behandler nu. En større straf vil også betyde, at der vil være færre udbydere på dette marked. Færre vil tilbyde at hjælpe mennesker, der skal flygte. De, der bliver tilbage, vil være mafiaen. De kan sætte prisen, som de vil. De vil efterhånden have et monopol på dette område. Jeg har forstået, at der er lande i medlemsstaterne, som er meget bekymret over det her forslag. Jeg har forstået, at det svenske formandskab er foruroliget over forslaget. Jeg vil opfordre dem meget varmt til at bruge vetoretten i Rådet og stoppe det.
Jeg vil desuden anbefale, at man i behandlingen af forslaget i det mindste sikrer sig to ting. For det første bør der skelnes mellem organisationer, som gør det her for pengenes skyld, som gør det for vindings skyld, og organisationer, som gør det af humanitære, medmenneskelige årsager. Det skel er altafgørende for, hvilken situation vi bringer mennesker på flugt i. For det andet mener jeg, at det er vigtigt, at vi ikke overlader vores ansvar til tilfældige transportørvirksomheder. Det kan ikke være rigtigt, at en tilfældig ansat i Sabena eller Air France eller SAS skal have ansvaret for at vurdere, hvad der skal ske i en asylsag. Det er vores ansvar.

Andrews
Hr. formand, verden er fuld af konflikter og diktaturer, besværligheder og fattigdom, og prisen betales af uskyldige ofre. Organiserede forbryderorganisationer, der råder over enorme ressourcer, opererer ustraffet. Der er brug for mere internationalt samarbejde mellem de retshåndhævende myndigheder.
Det er ingen hemmelighed, at politikere og politifolk i nogle lande tjener på handel med mennesker samt på at advare gerningsmændene, når der iværksættes aktioner imod dem.
Mange af de spørgsmål, der diskuteres denne morgen - eksempelvis indvandring, midlertidig beskyttelse af fordrevne personer samt niveauet af de harmoniserede sanktioner, der pålægges transportvirksomheder, som befordrer mennesker uden de nødvendige dokumenter - hænger sammen med denne mørke verden af konflikt og kriminel opportunisme.
I de seneste 10 år har der været en uhørt stigning i tvungen og frivillig migration på verdensplan. Konflikterne i det tidligere Jugoslavien og Kosovo og flere andre steder har resulteret i pludselige, store befolkningsbevægelser, ligesom de har affødt et behov for midlertidig beskyttelse. Samtidig får asylspørgsmålene stadig større betydning. I fjor søgte 390.000 mennesker om asyl i EU. De Forenede Nationer skønner, at den moderne slavehandel nu antager en værdi svarende til 5 milliarder engelske pund, og at 10% af de illegale indvandrere i Europa kommer via Balkan-ruten.
Ifølge UNHCR lå mit fædreland Irland i fjor på en tredjeplads i Europa efter Slovenien og Belgien, når man sammenligner antallet af asylansøgere med den samlede befolkning. Asylansøgerne i Europa kom primært fra Jugoslavien, Irak og Afghanistan. Antallet af ansøgninger fra iranere var mere end fordoblet. Disse mennesker får ikke den velkomst i Irland, som man kunne forvente, specielt når man ser på vores egen migrationshistorie.
Jeg må desværre sige, at irerne ikke har været særligt storsindede med hensyn til at acceptere de befolkningsbevægelser, der påvirker dem. Det er et nyt fænomen for os, og jeg er ked af at se folk, som jeg troede var anstændige og barmhjertige, optræde racistisk og fremmedhadsk. Det gælder også for mange i min egen valgkreds. Det finder jeg meget beklageligt.

Turco
Hr. formand, på vegne af parlamentsmedlemmerne fra Emma Bonino-Listen vil jeg gerne sige, at vi stemmer imod Kirkhopes betænkning og den franske præsidents forslag, som er endnu et forslag om en strengere indvandringspolitik.
Der er ingen tvivl om, at de betragtninger, som vores kolleger Cerveira, Sörensen og Frahm gav udtryk for, og som der blev givet udtryk for i det sidste indlæg, har deres berettigelse, men hvis man skal gå i dybden med denne betænkning og med dette forslag, er det nødvendigt at tage højde for et principspørgsmål, nemlig at vi er splittede med hensyn til indvandringspolitikkerne. Ellers burde vi - og navnlig Rådet - erklære, at vi ikke har været i stand til at styre dette fænomen, nemlig at vi ikke har været i stand til at forudse, hvad der kunne ske, og forebygge det, og at vi i dag stadig ikke er i stand til at gøre noget ved det ved hjælp af nogle regeringsforslag.
Vi bliver bombarderet med forslag fra Rådet og de enkelte medlemsstater, som på den ene side hævder, at de ønsker en fælles og overordnet indvandringspolitik, men som på den anden side tilføjer og harmoniserer strafferetlige aspekter uden nogen som helst definition af det indhold og de kriterier, der skal - eller rettere burde - ligge til grund for EU's kommende indvandringspolitik.
Vi tror ikke på, at denne betænkning og dette forslag på nogen måde kan bidrage til indførelsen af en indvandringspolitik. Vi er tværtimod af den opfattelse, at det netop er den slags forslag, som er medvirkende til begivenheder som dem, der fandt sted i Dover, og som kostede menneskeliv. På denne måde er vi med til at gøre mafiaerne rigere.

Klamt
Hr. formand, jeg vil gerne endnu en gang minde om, at det foreliggende franske initiativ sigter på at bekæmpe den illegale indvandring, og jeg vil gerne udtrykkeligt takke hr. Kirkhope for hans velafbalancerede betænkning. Idéen er at forhindre forsøget på illegal indrejse allerede fra starten, som regel i hjemlandet. I øjeblikket fremmer transportvirksomheder indirekte den illegale indrejse, idet der ikke gennemføres nogen kontrol af rejsedokumenterne. Først ved ankomsten i en EU-medlemsstat kan grænsemyndighederne konstatere, at der er gjort forsøg på illegal indrejse.
Kommissionen foreslår her en enkel og effektiv løsning. Transportvirksomhederne skal allerede ved afrejsen konstatere, om den rejsende har de krævede rejsedokumenter eller visa, og i modsat fald nægte befordring. For at garantere disse kontroller og samtidig modvirke den bevidste hjælp til illegal indrejse skal der indføres harmoniserede bøder i EU. Kun på den måde kan man sikre en fælles og sammenhængende holdning til den illegale indrejse. Forslaget om, at bøden skal bortfalde, hvis der indgives asylansøgning, er derimod kontraproduktivt, da der som regel altid indgives en sådan ansøgning. Derfor skal bøderne kun betales tilbage til transportvirksomhederne, hvis en ansøgning om asyl imødekommes.
Man kan sagtens pålægge transportvirksomhederne sammen med billetkontrollen også at kontrollere de rejsedokumenter, som er nødvendige for at opnå indrejse i destinationslandet. Det må gælde for alle transportmåder, også jernbanen. Man kan derimod ikke pålægge transportvirksomhederne at tage sig af den faktiske tilbagetransport. Dette bør overdrages til det nationale politi eller den tilsvarende ordensmagt. Kun på den måde kan man sikre en faktisk og korrekt tilbagetransport. Imidlertid må man også ved dette forslag kritisere følgende: Fornuftige aspekter af en fælles indvandrings- og asylpolitik bør behandles inden for rammerne af et samlet koncept og ikke sluses ind i lovgivningsprocessen som enkeltinitiativer på et for tidligt tidspunkt.

Terrón i Cusí
Hr. formand, først og fremmest vil jeg tilslutte mig vores gruppes bekymring på grund af spredningen af delforanstaltninger, der er svære at få til at hænge sammen, til tider med traktaterne og næsten altid med fællesskabsånden, hvor vi ikke rigtigt ved, om det kommer fra medlemsstaterne eller fra Rådet. Det er svar, der, som nogle at de sidste indlæg viser, forekommer mig farlige, fordi de giver falske løsninger, tilsyneladende simple, på problemer, som er virkelige og komplicerede.
Jeg tror, at denne type forslag - og vi vil se flere i løbet af formiddagen - virkelig er ufarbare uden en global ramme, som gennemfører de beslutninger, der blev truffet af Det Europæiske Råd i Tampere, men som gennemfører dem alle, som Kommissionen prøver at gøre.
Rådets tendens til at udvikle undertrykkende aspekter uden endnu at have nogle klare referencerammer for en absolut nødvendig fælles indvandringspolitik er et problem, hr. formand.
Kommissionen har fremlagt et dokument for os, som har til hensigt at tage fat på problemet med menneskehandel. Jeg kunne godt tænke mig, at Kommissionen også gav os et dokument, som kunne definere såvel menneskehandelforbrydelsen som nogle fælles sanktioner, og at dette så kunne danne rammen om en fælles indvandringspolitik.
Hr. formand, vi vil anvende sanktioner mod transportvirksomheder, som befordrer personer, der ikke har de fornødne dokumenter. Godt. Alle menneskehandlere ved, at de begår en forbrydelse. Det ved de afgjort alle sammen. Jeg tror ikke, at vi får fat i dem med denne slags foranstaltninger.
Jeg beklager ordførerens holdning i dette spørgsmål, for normalt har vores udvalg givet udtryk for en vis enstemmighed om ikke at vedtage sådanne forslag. Hvad angår dette forslag, har jeg desuden nogle særlige bekymringer, som er blevet behandlet her. Det større kontrolansvar, der pålægges privatpersoner, og det alvorlige og reelle problem med flygtninge. Jeg tror ikke, at transportvirksomheder er skytsengle, og de vil ikke affinde sig med at kunne blive straffet, hvis de hjælper personer, som virkelig er i fare. Det tror jeg, man bliver nødt til at tage i betragtning.
Af alle disse grunde, hr. formand, er flertallet i min gruppe indstillet på at bede om, at dette forslag forkastes, og at det franske og det svenske formandskab beder Kommissionen om at fremlægge et samlet forslag om en fremtidig fælles indvandringspolitik for Unionen.

Lambert
Hr. formand, for det første er jeg ikke imod et samarbejde om bekæmpelse af organiseret kriminalitet og ulovlig indvandring, men jeg er helt imod, at transportvirksomhederne skal gøres ansvarlige. Jeg synes, at der er tale om en skjult privatisering af indvandringsprocedurerne, og som andre har sagt, flyttes ansvaret for at kontrollere dokumenter over på kontrolmedarbejderne og chaufførerne fra det officielle indvandringspersonale, der er uddannet til at løse opgaverne på en human og ikke-racistisk måde. Det er en skam, at denne tjeneste ikke blev medtaget i artikel 13 i Rådets direktiv mod diskrimination.
Jeg er en stærk modstander af, at man "får pengene igen", hvis man har transporteret en person, der vinder i asylansøgningslotteriet. Ligesom flere andre synes jeg også, at dette initiativ er forkert ud fra en pragmatisk synsvinkel, da det er en del af en sammenstykket strategi for indførelse af en fælles indvandringspolitik, hvilket vi allerede har set alt for meget af her i Parlamentet. Først skal vi have rammerne på plads, og derefter skal vi se på, hvordan politikken bedst gennemføres, og om en sådan harmonisering er på sin plads. Denne fragmenterede strategi er hverken sammenhængende eller fornuftig.
Jeg vil anbefale parlamentsmedlemmerne at stemme ja til de ændringsforslag, der har fået støtte fra tre grupper, nemlig ændringsforslag 10, 11 og 13. Nogle af de øvrige ændringsforslag fortjener også ekstra opmærksomhed. Jeg vil stemme ja til ændringsforslag 12.

Kaufmann
Hr. formand, Kirkhope-betænkningen udgør ikke noget bidrag til en fremsynet fælles asyl- og indvandringspolitik. Der er tale om at udvide og skærpe udøvelsen af Schengen-konventionens forpligtelse til tilbagetransport, som allerede har spillet fallit og helt berettiget er blevet fordømt af kirkelige organisationer og menneskerettighedsorganisationer. Allerede nu betyder denne praksis, at medarbejdere ved flyselskaberne presses til at optræde som hjælpepoliti. Det er medlemsstaterne, som skaber de betingelser, der sikrer de såkaldte menneskesmuglerbander deres profitter.
Hvis transportvirksomheder, som ikke opfylder deres såkaldte forpligtelser, fremover skal betale op til 5.000 euro i bøde, kan man allerede nu forestille sig, hvad det vil føre til. EU vil i endnu højere grad end hidtil blive et lukket samfund. Det kan da ikke være den måde, vi fremover vil behandlinge flygtninge og indvandrere på. Ifølge skøn fra den antiracistiske organisation UNITED mistede over 2.000 mennesker livet sidste år ved Unionens ydre grænser. Det er en tilstand, som i allerhøjeste grad er uacceptabel.
Hvis vi vil nå frem til en europæisk rammelovgivning på asylområdet, må vi også sørge for, at de asylsøgende kan nå frem til os. Ellers vil alle direktiver, selv om de formelt opfylder Genève-konventionen, være værdiløse og i sidste ende krænke konventionens ånd.
Lad mig til slut komme med en bemærkning om mit eget land. Desværre er den tyske indenrigsminister i dag en af de vigtigste fortalere for en europæisk lukkethedspolitik.

Tyskland blokerer på næsten alle områder for en humanisering af asyl- og indvandringspolitikken. Alle forslag fra Kommissionen, som går i denne retning, bliver afvist af den tyske indenrigsminister. Et forslag som det, vi i dag har liggende foran os, ville hr. Schily helt sikkert ubetinget stemme for, for det er præget af afværgelse og forøgelse af kontrolintensiteten.
Jeg opfordrer Dem alle her til ikke at tillade, at denne aflukning af Europa og afvisning af mennesker, der søger hjælp, slår igennem. Stem imod Kirkhope-betænkningen!

Ceyhun
Hr. formand, kære kolleger, det står slet ikke til diskussion, at vi alle sammen går ind for en fornuftig styring og kontrol af indvandringen, også ved at sikre Unionens ydre grænser. Det tror jeg, vi alle er enige om og ikke behøver diskutere. Men på den anden side tror jeg også, vi er enige om - netop hr. Kirkhope som tidligere britisk indenrigsminister vil give mig ret i det - at vi ikke opnår ret meget med alle disse enkeltinitiativer, og at vi har at gøre med et område, hvor vi ikke ønsker at løse de grundlæggende problemer, men i det mindste gerne vil opnå noget med små skridt.
Når det nu er sådan, så er det også klart, at vi så vidt muligt må diskutere uden ideologi. Hvis vi altså også er enige om, at vi må diskutere uden ideologi, og ved, at den illegale indvandring egentlig aldrig kan forhindres fuldstændigt - altså uanset hvad der sker, vil der altid være illegal indvandring - så må vi naturligvis også medgive, at vi kun kan opnå meget lidt alene med straffeforanstaltninger over for transportvirksomheder. Hvis vi også er enige om det, så må vi også, hr. Kirkhope, medgive, at vi, hvis vi vil gøre noget, netop må i dialog med transportvirksomhederne.
Jeg er i øjeblikket i dialog med repræsentanter for de internationale transportfagforeninger og tror, at der stadig er mulighed for at finde fælles løsninger. Men netop når man taler med disse virksomhedsfolk, konstaterer man, at Deres forslag, hr. Kirkhope, overhovedet ikke dur, og at De vil gøre det franske forslag, som i sig selv afvises af transportvirksomhederne, endnu mere restriktivt. Så spørger jeg mig selv, hvorfor vi overhovedet beskæftiger os med en betænkning, som ikke støttes af nogen.

Schröder, Ilka
Hr. formand, kære kolleger, det er ikke alt, som er legalt, som også er legitimt, og det er ikke alt, som er illegalt, som er illegitimt. Vi har talt meget om forbrydelser her i dag. Efter min mening er det imidlertid ikke nogen forbrydelse at hjælpe mennesker, som har brug for hjælp, og som ønsker at indrejse i EU, med denne indrejse, bare fordi den er illegal, forbrydelsen er EU's lukkede politik. Det har selv UNHCR indset. I en analyse af menneskesmuglerne har UNHCR konstateret, at problemet er EU's flygtningepolitik, og at man kun kan ændre på det ved at åbne grænserne yderligere, ikke med foranstaltninger mod smuglerne.
Der er et andet problen, som jeg gerne vil nævne i forbindelse med denne betænkning, som vil pålægge transportvirksomhederne større ansvar. I Tyskland har det ført til racistiske fremgangsmåder, det har ført til, at myndighederne har opfordret taxachaufførerne til at forholde sig racistisk. Man har sagt: "I kan da se, om en person er illegal eller ikke, når han står ved den tysk-polske grænse og vil transporteres af jer," for taxachaufførerne selv har lovgivningsmæssigt slet ikke mulighed for at kontrollere disse personers papirer. Altså har man sagt til dem, at man kan se det på folk! Intet menneske er illegalt, og man kan slet ikke se, om et menneske er illegaliseret eller ikke.
Et sidste punkt, som har gjort mig meget skeptisk, er, at på den tid, da man stadig havde DDR og Forbundsrepublikken Tyskland, to Tysklande, i 1970'erne, afsagde den tyske højesteret engang en afgørelse om, at menneskesmugling er legitim, altså det samme, som jeg netop har stået og sagt, og at det sågar er legitimt at forlange penge for det. Den kommercielle flugthjælp, som De kriminaliserer så voldsomt her, roste man altså dengang i høje toner. Jeg må altså frygte, at hele emnet bliver instrumentaliseret, at man ikke tør gå direkte efter flygtningene og de illegaliserede og derfor har brug for nye ofre. Derfor har De udset Dem flugthjælperne, uanset om de bliver betalt eller ej. Netop de har brug for vores støtte, så flere mennesker kan komme billigere over grænsen.

Vitorino
Hr. formand, jeg vil gerne starte med et indlæg til forretningsordenen. Disse forhandlinger under plenarmødet om medlemsstaternes initiativer er ufuldstændige, fordi der mangler en brik. Forfatteren til initiativet tager ikke ordet og tager ikke stilling til parlamentsmedlemmernes argumenter.

Hvis jeg skal være helt ærlig, befinder Kommissionen sig i en lidt uheldig situation i disse forhandlinger, fordi vi ikke udarbejder disse initiativer. Vi har ikke engang lov til at præsentere et ændringsforslag, men deltager blot i forhandlingen. Det er således vanskeligt for Kommissionen at tage ordet for at forsvare eller angribe forslaget, fordi vi op til et vist punkt befinder os på et sidespor i forhandlingen. Jeg synes selvfølgelig heller ikke, at en sammenstykket strategi er en tilfredsstillende løsning på det meget følsomme spørgsmål om ulovlig indvandring.
Vi har forsøgt at støtte en koordineret og integreret strategi over for ulovlig indvandring og indvandring overordnet set, men vi er nødt til at se på medlemsstaternes initiativer - f.eks. det aktuelle initiativ. Derfor har Kommissionen kun tre overordnede kommentarer. Den første, der måske er en ren banalitet, er, at spørgsmålet om transportvirksomhedernes ansvar er meget komplekst og følsomt. Ligesom nogle af de foregående talere mener Kommissionen, at transportvirksomhedernes ansvar kan være et effektivt værktøj til bekæmpelse af ulovlig indvandring, men effektiviteten afhænger meget af en afbalanceret løsning. Det er meget vanskeligt at finde en sådan afbalanceret løsning, fordi man skal tage hensyn til de legitime interesser hos alle parter - ikke blot medlemsstaterne, men også de personer, der har behov for humanitær beskyttelse - samt til transportindustriens interesser. Diskussionen her til morgen og den aktuelle diskussion i Rådet har vist, at det er meget vanskeligt at finde en løsning, som alle kan acceptere.
Jeg synes ikke, at vi privatiserer bekæmpelsen af ulovlig indvandring. Jeg ser helt anderledes på det. Jeg synes, at indvandringsforvaltningen må falde ind under medlemsstaternes og de offentlige myndigheders ansvarsområde, men vi skal have det civile samfund til at engagere sig i indvandringsforvaltningen. Dette brede begreb bringer ikke blot transportvirksomhedernes ansvar, men også de ikke-statslige organisationers engagement ind under den fælles forvaltning af indvandringspolitikken. Derfor har vi pligt til at undersøge det franske forslag. Vi hilser initiativet velkomment, hvis det forbedrer de eksisterende bestemmelser i artikel 26 i Schengen-konventionen.
Det forslag, vi skal tage stilling til i dag, er kun et første skridt. På langt sigt er det nødvendigt at gå videre og se overordnet på alle transportformer inklusive fragttransport. Derfor vil Kommissionen påtage sig sit ansvar i denne sag og i et tæt samarbejde med alle interesserede parter forsøge at bane vejen for en mere harmoniseret europæisk strategi. Vi mener, at vi kan nå frem til et forslag, der dækker alle transportformer, og som bygger på et tæt samarbejde med humanitære organisationer, med transportvirksomhederne og naturligvis med de retshåndhævende myndigheder.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Midlertidig beskyttelse af fordrevne personer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0077/2001) af Wiebenga for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets direktiv om minimumsstandarder for midlertidig beskyttelse i tilfælde af massetilstrømning af fordrevne personer og om foranstaltninger til fremme af en ligelig fordeling mellem medlemsstaterne af indsatsen med hensyn til modtagelse af disse personer og følgerne heraf (KOM(2000) 303 - C5-0387/2000 - 2000/0127(CNS)).

Wiebenga
Hr. formand, jeg vil tilslutte mig det, som kommissær Vitorino netop har sagt, og det er i virkeligheden, at EU's medlemsstater udviser forsømmelighed i forbindelse med udformningen af en europæisk asylpolitik. I 1999 i Tampere havde regeringscheferne måske nok viljen til det, men de kom ikke længere i Tampere end til at opstille en ønskeseddel. Tydeligere er Kommissionens resultattavle fra 2000, hvor der er lavet et skema for de foranstaltninger, der skal træffes. Men allerede nu ser det ud til, at Rådet (justitsministrene) langtfra vil opfylde de opstillede mål. Det gælder også for iværksættelsen af en modtagelsesordning for fordrevne. Det foreliggende direktivforslag er det tredje forslag, som forelægges Europa-Parlamentet, fire år efter det første i 1997. De første to forslag gik Europa-Parlamentet med til, men Ministerrådet kan stadig ikke få taget en beslutning. Det er aldrig blevet tydeligt, hvilke medlemsstater der modarbejder det, for alt behandles bag lukkede døre. Ministerrådet er tavst, og det er atter europæisk asylpolitik, når den er værst.
Alt dette er forkasteligt, for hvad drejer det sig om her? Det drejer sig i forbindelse med dette forslag om situationer som dem, der opstod for nogle år siden i Bosnien og senere i Kosovo, om situationer, hvori den massive strøm af fordrevne skal modtages i EU, om situationer, hvori mennesker fordrives fra hus og hjem, hvori landsbyer plyndres, og hvori mennesker ikke længere har nogen steder at gå hen. Det drejer sig om i hundredtusindvis af mennesker samtidig. Naturligvis skal disse modtages på en menneskeværdig måde. Naturligvis skal de europæiske medlemsstater dele ansvaret ærligt ved at indgå ordentlige aftaler. Dette er ikke sket tilfredsstillende i tidligere tilfælde. Og det kan igen forudsiges, at EU atter ikke er parat, hvis en lignende tragedie snart finder sted i Makedonien eller måske i Algeriet.
Kommissionen har gjort et godt stykke arbejde. Dette forslag er bedre end de to tidligere forslag. Fordelingen af ansvaret mellem medlemsstaterne er optaget i ordningen og kan ikke længere løsrives derfra. Dette aspekt træder således i kraft samtidig med resten af ordningen. Og der er forskellige andre ting, som der er truffet bedre bestemmelser om end i de forrige forslag, men som jeg ikke vil komme nærmere ind på nu. Det er de gode nyheder.
Nu kommer jeg til et par ting, som skal forbedres. Jeg tænker her først og fremmest på forbindelsen med Flygtningekonventionen, navnlig det vigtigste princip deri, nemlig non refoulement-princippet, det vil sige princippet om, at flygtninge ikke uden videre må sendes tilbage. Det skal komme bedre til udtryk i forslaget. Ministerrådet skal bindes til tidsfrister i forbindelse med beslutningsprocessen, når det gælder iværksættelsen af midlertidig beskyttelse af fordrevne, og Europa-Parlamentet - også dette er en gammel klage, hr. formand - skal inddrages bedre i beslutningsprocessen.
På ét punkt lever forslaget ikke op til forventningerne, nemlig med hensyn til ansvarsfordelingen - tidligere talte vi om byrdefordeling, nu om ansvarsfordeling - mellem medlemsstaterne. I den forbindelse drejer det sig om, hvilken medlemsstat der gør sig hvilke bestræbelser ved modtagelsen af det store antal af fordrevne. I tilfældet med Bosnien og Kosovo modtog lande som Tyskland, Nederlandene og Østrig mange fordrevne, mens andre medlemsstater modtog for få. Kommissionen foreslår nu primært, at vi når frem til en finansiel byrdefordeling baseret på Flygtningefonden. Hr. formand, som ordfører er det min overbevisning, at denne del virkelig skal styrkes. Det drejer sig for det første om at gennemføre EU-traktaten, hvori der udtrykkeligt står, at Rådet skal fremme en ligelig fordeling mellem medlemsstaterne af indsatsen på dette område. Disse ord, ligelig fordeling, betyder mere end ordet solidaritet, som nu står i forslaget. Det gælder i allerførste række om at nå frem til en fordeling af de fordrevne over medlemsstaterne efter en fordelingsnøgle. Det er hensigten med ændringsforslag 4 og 11. Jeg håber selvfølgelig, at disse vedtages af Parlamentet. Endvidere skal bestemmelsen om, at medlemsstater fuldstændigt kan undgå at modtage fordrevne, fjernes. Tværtimod skal hver medlemsstat begrunde sit tilbud om modtagelse godt, og det står i ændringsforslag 31 og 32.
Hr. formand, alt i alt foreligger der et rimeligt forslag, som Parlamentet forhåbentlig kan vedtage.

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, bag den utroligt komplicerede titel på dette direktivforslag skjuler sig et forholdsvis enkelt problem. Det drejer sig om spørgsmålet om byrdefordeling ved modtagelse af borgerkrigsflygtninge. Det er næsten, som om den omstændelige titel i sig selv viser, hvor ubehageligt det bagvedliggende problem er for europæerne. For den måde, europæerne hidtil har forsøgt at løse byrdefordelingen på, kan kun betegnes som en tragedie.
Problemet har været kendt gennem mange år. Vi har med smerte måttet erfare, hvad der sker, når der f.eks. udbryder borgerkrige i det tidligere Jugoslavien, og folk flygter i ti- og hundredtusindvis - naturligvis søger de hen, hvor de i første omgang kan få beskyttelse mod forfølgelse og krig. Det har hidtil især været Østrig og også Italien, Nederlandene og Tyskland.
Mit land modtog f.eks. under krigen i Bosnien over dobbelt så mange flygtninge som alle andre tilsammen. Derfor har de berørte i årevis presset på for endelig at få løst dette problem. Men i Rådet er det hidtil ikke blevet til mere end erklæringer om solidaritet ved modtagelsen af flygtninge. Jeg minder om kommissær Vitorinos forgænger fru Gradins højst ulyksalige forsøg. Det kan de interesserede prøve at se på.
Derfor, hr. Vitorino, er jeg taknemmelig for, at De efter Tampere energisk har taget fat på alle disse problemer. Jeg vil gerne tilføje, at til forskel fra det forrige punkt på dagsordenen er der her ikke tale om et initiativ fra en medlemsstat, men om et initiativ fra Kommissionen og den ansvarlige kommissær. Derfor har De også ansvaret for det. Og lige så meget som jeg principielt hilser Deres projekt velkomment, lige så meget har jeg også indvendinger mod nogle detaljer.
Spørgsmålet om byrdefordeling er koncentreret om et enkelt problem. Bliver det fastsat, at alle medlemsstater skal modtage flygtninge, eller bliver det ikke fastsat? Hvis De, hr. Vitorino, holder fast i princippet om den såkaldte dobbelte frivillighed, som betyder, at flygtningene selv skal afgøre, hvilken medlemsstat de vil tage til, og medlemsstaterne kun skal modtage flygtninge frivilligt, så bliver alting ved med at være, som det hele tiden har været, og der bliver overhovedet ikke ændret noget. For den byrde, som modtagelsen er, kan simpelthen ikke udlignes med økonomiske bidrag.
Det første, der måtte ske, var, at medlemsstaterne ikke kunne nøjes med et økonomisk bidrag, men at alle er forpligtet til faktisk at modtage flygtninge efter en bestemt nøgle, som naturligvis tager højde for hvert lands optagemuligheder og alle mulige andre synspunkter, som også sørger for, at familier naturligvis ikke rives fra hinanden, som inden for rammerne af en kvote naturligvis også tager højde for flygtningenes egne ønsker. Men det skal fastsættes, at hver enkelt medlemsstat har pligt til at yde et fysisk bidrag til modtagelsen af flygtninge. Det er den første svaghed i Deres forslag. Det har Udvalget om Indre Anliggender heldigvis korrigeret, og jeg håber, at Parlamentet følger holdningen hos Udvalget om Indre Anliggender.
Det andet punkt, hr. Vitorino, er familiesammenføringen. Det grænseløse familiebegreb, som De anvender, kan man ikke påtvinge alle medlemsstater. De, som ud over kernefamilien ønsker at modtage alle underholdsberettigede slægtninge, skal gøre det. Det kan man imidlertid ikke tvinge medlemsstaterne til, det må medtages som en mulighed. Det er vores anden alvorlige indvending.

Evans, Robert J
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren hr. Wiebenga med hans betænkning, der går til kernen af det problem, vi står med i øjeblikket, nemlig midlertidig beskyttelse af personer, der befinder sig i de vanskeligst tænkelige forhold.
Jeg er ked af, at hr. Nassauer har ignoreret ordførerens bemærkninger om sprogbrugen, og at han har talt om "ansvarsfordeling", fordi det faktisk handler om, hvor forskelligt medlemsstaterne opfatter deres forpligtelser og forsøger at give en retfærdig behandling af folk, der befinder sig i en fortvivlende situation.
Ordføreren nævnte også med rette Kosovo-krisen, hvor medlemsstaterne ikke levede op til deres ansvar, og hvor fattige stater som f.eks. Albanien stod med store mængder flygtninge. Det skulle man kunne undgå med den nye mekanisme. I tilfælde af en massetilstrømning af flygtninge til Fællesskabet, vil medlemsstaterne i forvejen være nået til enighed om at fordele ansvaret.
Denne midlertidige beskyttelse skal ikke kun dække spontane massetilstrømninger til Fællesskabets område, men også ikke-spontane tilstrømninger, hvor folk er blevet fløjet ud af problemområder af medlemsstaterne eller andre lande for derefter forhåbentlig at få hjælp til at komme til et EU-land. Vi skal sørge for, at de fornødne bestemmelser er på plads.
Et andet meget vigtigt emne, som min gruppe har stillet et ændringsforslag til - ændringsforslag 44 - er hastighed og direktivets virkemåde. Når der opstår en flygtningekrise, er det helt afgørende, at medlemsstaterne handler hurtigst muligt. Jeg vil rose ordføreren for at have indført en tidsfrist for Rådets beslutning. Min gruppe har imidlertid fremsat et ændringsforslag for at afkorte tidsfristen. Vi synes ikke, at tre måneder er acceptabelt, og vi ønsker at få fristen skåret ned til én måned. Jeg er helt klar over de logistiske og organisatoriske problemer, som det indebærer, men indsatsen skal ske prompte, og et uopsætteligt møde i Rådet er en billig pris at betale for at beskytte folk i nød.
Ændringsforslag 45 og 46 handler om personers rettigheder. Når de opholder sig i medlemsstaterne, har de ret til asyl og beskyttelse. Vi bør sørge for, at disse mennesker ikke tvinges til at vende tilbage til deres hjemland, hvis det giver dem alvorlige problemer.
Medlemsstaterne skal gøre mere for at integrere flygtninge i samfundet. Unge mennesker skal i gang med en uddannelse, og de voksne skal have mulighed for hurtigst muligt at få et arbejde, så de bliver aktive og nyttige samfundsborgere.
Vi håber, at der ikke sker en gentagelse af Kosovo-krisen, men hvis der gør, skal vi være velforberedte. Det vil min gruppe bidrage til med de netop omtalte ændringsforslag.

Ludford
Hr. formand, jeg glæder mig over hr. Wiebengas betænkning - ikke kun fordi den styrker de praktiske foranstaltninger vedrørende ansvarsfordeling i kosovolignende situationer, hvilket jeg er sikker på, at vores borgere kan forholde sig til som et eksempel på europæisk solidaritet - men også fordi hr. Wiebenga insisterer på, at en ordning om midlertidig beskyttelse ikke må underminere eller erstatte Genève-konventionen og retten til at søge asyl. Hr. Wiebenga har føjet nogle nyttige og styrkende ændringsforslag til den klausul, der allerede findes i Kommissionens forslag, f.eks. ved at insistere på non refoulement-princippet, på at Dublin-konventionen ikke skal finde anvendelse, på at medlemsstaterne skal være ansvarlige for behandlingen af asylansøgninger samt på UNHCR's deltagelse. Jeg glæder mig over alle disse ændringsforslag.
Jeg er ked af, at PPE-DE-Gruppen insisterede på at gennemtvinge ændringsforslag til artiklen om familiesammenføring. Jeg synes, at artiklen om ugifte partnere, ifølge hvilken medlemsstaterne kan give en ugift partner tilladelse til indrejse og ophold, hvis ugifte par i de pågældende medlemsstaters lovgivning sidestilles med gifte par, er en smule kontrær. Jeg ville finde det mærkeligt, hvis de blev behandlet anderledes, hvis ikke den nationale lovgivning gjorde det.
Det andet, jeg vil nævne, er kontrasten mellem hr. Wiebengas betænkning og den forrige Kirkhope-betænkning. Hr. Wiebengas betænkning bygger på Kommissionens forslag i overensstemmelse med konklusionerne fra Tampere og resultattavlen. Den kom igennem Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender uden de store uoverensstemmelser, og den resulterer i en betænkning, der forbedrer Kommissionens forslag på en fornuftig måde. Hr. Vitorino sagde på en høflig måde, hvad mange af parlamentsmedlemmerne udtrykker i mere direkte vendinger, nemlig at Rådet og medlemsstaterne skal tage sig sammen med hensyn til asyl og indvandring. Hr. Wiebengas betænkning viser, hvordan Kommissionen og Parlamentet kan have et konstruktivt samarbejde. Vi skal blot have Rådet til også at arbejde konstruktivt med os.

Sörensen
Hr. formand, kære kolleger, først og fremmest vil jeg give ordføreren, hr. Wiebenga, en kompliment for hans arbejde. Med de store migrationsstrømme af mennesker, som flygter fra konflikterne og de dermed forbundne risici i det tidligere Jugoslavien, blev Europa for første gang siden Anden Verdenskrig konfronteret med en tvungen migration i et omfang, som hverken kvalitativt eller kvantitativt kunne sammenlignes med, hvad vi hidtil havde oplevet.
Planen om at udforme lovmæssige rammer med henblik på midlertidig beskyttelse i tilfælde af massiv tilstrømning er udviklet i de forløbne årtier og varierer alt efter medlemsstaterne, som har forskellige ordninger om sociale rettigheder for mennesker ved midlertidig beskyttelse. Nogle medlemsstater anerkender retten til arbejde og familiesammenføring, andre gør det ikke.
Kommissionens nye forslag omfatter alle konsekvenser af Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse og afspejler diskussionerne i Rådet og medlemsstaternes reaktion på flygtningekrisen i og omkring Kosovo. Forslaget udgør en del af Kommissionens seneste initiativer med hensyn til asylpolitikken i kraft af den nye traktat.
Ngo'erne er imidlertid bekymrede over, at en ordning om midlertidig beskyttelse kan undergrave den internationale politik vedrørende beskyttelse af flygtninge, hvis det ikke sikres, at der er tilstrækkelig forebyggelse af misbrug. Kommissionen erkender denne risiko, når den siger, at midlertidig beskyttelse er et ansvar af afgørende betydning for EU, men den bør gøre det klart, at det ikke er dens hensigt at undergrave beskyttelsen af flygtningene.
Vi deler derfor ordførerens opfattelse af, at direktivforslaget indeholder et betydeligt antal forbedringer i forhold til de to forrige forslag. Fordelingen af byrderne mellem medlemsstaterne er ikke længere løsrevet fra ordningerne. Men jeg vil dog gerne nævne et akut eksempel. Lad os ikke glemme flygtningene i Sangatte og Calais, som har hårdt brug for midlertidig beskyttelse af fordrevne.

Frahm
Hr. formand, jeg vil også takke ordføreren for hans betænkning og takke Kommissionen for, at dette forslag nu endelig er kommet på bordet og forhåbentlig snart bliver til virkelighed. Og jeg blev så glad, da jeg hørte hr. Nassauer bruge ordet solidaritet. Det syntes jeg var et godt ord, indtil det gik op for mig, hvad han mente. Det var solidaritet med os selv. Det er interessant, at hr. Nassauer - og PPE-Gruppen, går jeg ud fra - mener, at dette forslag først og fremmest skal handle om byrdefordeling. Jeg troede, at det først og fremmest skulle handle om at redde menneskers liv. Mennesker, der er ofre for krig eller borgerkrig eller andre tilsvarende ting, der medfører masseflugt, og at man får brug for hjælp. Egentlig er det jo absurd: Jordens fattigste lande i Asien og Afrika har ikke brug for særlige regler om masseflugt, men det har vi i det rige velorganiserede EU. Men sådan er det nu engang. Vores landes myndigheder har ikke kunnet udvise fleksibilitet nok inden for de gældende regler, og derfor er dette forslag en indlysende nødvendighed.
Der er nogle få problemer tilbage, synes jeg, i forslaget, men alt i alt vil det ende med, at min gruppe støtter betænkningen og dermed dette udspil, fordi det er så indlysende nødvendigt, at vi får det gennemført i en fart. Og jeg vil i hvert fald gøre alt, hvad jeg kan, for at bekæmpe, at man gør spørgsmålet om fordeling til noget, der kan gøre katastrofeofrer til gidsler i vores egne interne slagsmål og vores solidaritet med os selv. Der er brug for solidaritet i denne verden, ikke med os selv, men udadtil.

Hager
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren med hans problemorienterede betænkning og takke ham for den. Østrig har altid indtaget en vigtig rolle i forbindelse med modtagelse af flygtninge og fordrevne og også bidraget uforholdsmæssigt meget til at løse de problemer, der følger med. Jeg vil gerne takke hr. Nassauer for at have suppleret ordføreren på dette punkt. Problemet må imidlertid løses tilfredsstillende på europæisk niveau, og det er ikke nok i generelle vendinger at kræve solidaritet mellem alle medlemsstaterne.
Kommissionens forslag taler i forbindelse med medlemsstaternes modtagelse af personer kun om fællesskabssolidaritet. Dette begreb skal imidlertid konkretiseres nærmere i henhold til traktatens artikel 63, stk. 2, litra b). Det er også nødvendigt at indføje i målbestemmelsen i artikel 1, at de fordrevne skal fordeles på medlemsstaterne under passende hensyntagen til deres modtagelseskapacitet. Solidaritetsmekanismen mellem medlemsstaterne skal i hvert fald omfatte begge aspekter, nemlig den økonomiske og den fysiske solidaritet.

Von Boetticher
Hr. formand, kære kolleger, også jeg vil gerne endnu en gang vende tilbage til de to punkter, som vi kritiserer ved Kommissionens forslag. Det er for det første spørgsmålet om den dobbelte frivillighed ved fordelingen af borgerkrigsflygtninge, det vil sige en flygtnings mulighed for at vælge et land og et lands mulighed for at afvise enhver flygtning.
Det europæiske hus blev i sin tid især grundlagt som et solidaritetens hus. Endnu i dag kommer denne solidaritet til udtryk f.eks. i støtten til struktursvage regioner med europæiske midler. Kravet om større retfærdighed i byrdefordelingen i forbindelse med modtagelsen af flygtninge er derfor ikke kun et berettiget krav, nej, byrdefordelingen er udtryk for denne solidaritet mellem Europas folk. Hidtil - det er der flere gange blevet gjort opmærksom på - er det kun nogle få stater, som har båret byrderne fra borgerkrigene i det tidligere Jugoslavien. Når fru Frahm lige har holdt en smuk tale her, så er det let nok for hende, eller egentlig ikke, for hun kommer netop fra et land, som hidtil ikke har udmærket sig særligt i denne solidarisering.
Til forskel fra regeringerne på topmødet i Nice er vi som Europas direkte valgte parlamentsmedlemmer på dette sted forpligtet til at overvinde national modvilje og beslutte os for en europæisk løsning i form af en kvotemæssig fordeling af flygtninge efter national kapacitet. Ellers gør den dobbelte frivillighed Kommissionens forslag, som i princippet er godt, overflødigt.
Det andet vigtige punkt er familiesammenføringen. Også her er der tale om et grundlæggende princip i vores fællesskab, nemlig subsidiaritetsprincippet. I dag bliver det afgjort, om EU centralistisk tiltager sig retten til at definere og regulere begrebet familie, eller om man i første omgang tager udgangspunkt i begrebet kernefamilie, som er fælles for alle medlemsstater, og overlader mere vidtgående ordninger til medlemsstaterne. Sidstnævnte løsning er indeholdt i ordfører Wiebengas kompromisforslag. Det svarer til Parlamentets tradition at forsvare sig mod bureaukratiet i Bruxelles, når det forsøger at tiltage sig medlemsstaternes kompetencer. I dag har De lejlighed til at vise, hvad dette subsidiaritetsbegreb betyder for Dem. Stem for vores Parlaments gode tradition og grundprincipperne i vores værdifællesskab, og lad være med at sætte rent nationale interesser og partipolitiske kalkuler øverst. Stem for ordfører Wiebengas kompromisændringsforslag på disse vigtige punkter.

Terrón i Cusí
Hr. formand, først og fremmest vil jeg lykønske ordføreren med de bestræbelser, han har gjort sig for at forbedre denne betænkning.
Europa har i de seneste år stået i situationer, som vi troede var endeligt udryddet fra vores omgivelser. I lyset af disse hændelser tror jeg ikke, vi længere kan ignorere den moralske og politiske forpligtelse til at have etablerede mekanismer til at imødekomme en humanitær katastrofe, hvis alle de andre forebyggelsesmekanismer svigter.
EU bør gøre det solidarisk. Jeg vil på min gruppes vegne sige, at vi går ind for en ansvarsfordeling mellem medlemsstaterne. Jeg vil ikke her bruge ordet byrde, for efter at have set ansigterne på mænd og kvinder i flygtningelejre i Makedonien, som er som De og mig selv, hr. formand, synes jeg, det er afskyeligt og modbydeligt at kalde dem en byrde. Jeg tror, det bør gøres inden for en klar ramme om, hvordan man kan klare situationen, og jeg tror, at der bør være et minimum af fleksibilitet, som ordføreren anerkender, alene for at lytte til flygtningenes vilje og for at hindre, at disse på grund af deres øjeblikkelige svaghed virkelig bliver til en byrde, der er parat til at blive befordret dertil, hvor vi bestemmer, uden overhovedet at tage hensyn til deres synspunkt.
Jeg vil ligeledes lykønske ordføreren med de bestræbelser, han har gjort sig for at afklare tidsfristerne, at afklare, at det i dette tilfælde er særlig nødvendigt at være opmærksom på de tidsfrister, inden for hvilke tingene bestemmes, og støtte det ændringsforslag, som vores gruppe har stillet for at undlade at specificere og for at afkorte disse frister.
I forbindelse med familiesammenføring vil jeg sige til hr. Nassauer, at jeg ikke kan forstå denne besættelse, De har. Højrefløjen har overbevist os, herunder de mest modstræbende venstreorienterede, om, at familien er et nødvendigt gode, og at familien er en vigtig søjle i vores samfund. Gælder dette kun for europæere? Hr. Nassauer, ville De efterlade Deres mor eller Deres bror i en særlig nødsituation, hvis der opstod en voldssituation i Deres land? Kan vi ikke som midlertidig beskyttelse tage hensyn til disse særligt alvorlige situationer, som kan skabe særlig smerte for at kunne sammenføre disse mennesker med deres familier i EU? Jeg tror virkelig, vi bør være opmærksomme på det. Og hvad angår definitionen på familie, synes jeg, at Kommissionens holdning om, at hver medlemsstat kan anvende sin egen definition på familie, er mere end fornuftig, og vi vil støtte dette forslag.
Jeg håber, at Rådet ikke holder os hen i yderligere fire år for at træffe en beslutning om dette spørgsmål. Jeg tror ikke, at hr. Wiebenga vidste, at han påtog sig et så stort ansvar, da han udarbejdede sin første betænkning, og jeg tror ikke, at han vil have noget imod ikke at være ordfører på livstid for dette emne.

Buitenweg
Hr. formand, også jeg vil takke hr. Wiebenga for hans udmærkede arbejde. Jeg kan fortælle Dem, at det i Nederlandene er meget usædvanligt, at vores grupper er enige med hinanden på området flygtningepolitik.
Selv om vi helhjertet støtter betænkningen i hovedtræk, har min gruppe også nu nogle kommentarer, hvoraf jeg vil nævne to.
Den første vedrører artikel 13, stk. 1, som der er talt meget om. Kommissionen foreslår, at medlemsstater, som i deres nationale ret ligestiller ugifte par med gifte par, også skal gøre dette ved familiesammenføring. Det drejer sig altså ikke om at fastsætte normer for familieretten, men om lige behandling i en medlemsstat. Det er i mine øjne et beskedent forslag, men det vedrører et vigtigt princip. Jeg er derfor skuffet over, at dette svækkes i betænkningen, nemlig i ændringsforslag 22, som gør dette beskedne forslag til et tomt hylster. Der står nu, at medlemsstater har lov at sammenføre ugifte par. Hertil er der ikke brug for europæiske aftaler, for det har man nemlig også lov til nu. Kommissionens forslag går ud fra solidaritet mellem medlemsstaterne og modtagelseskapacitet, der storsindet stilles til rådighed, men det kan ikke gennemtvinges. Ordføreren forsøger at gøre modtagelsessystemet mindre uforpligtende, og deri støtter jeg ham, men solidariteten får ingen konkret finansiel udformning. Ligesom ordføreren og nogle andre her er jeg overbevist om, at en fordeling af det finansielle ansvar på europæisk plan er nødvendigt for at forhindre, at medlemsstater skubber ansvaret over på hinanden. Endvidere mener jeg, at det er uklogt selv at flytte unødigt rundt med mennesker. Ifølge artikel 24 skal Flygtningefonden sørge for finansiel solidaritet. Men denne fond har årligt maksimalt 10 millioner euro til rådighed for fordrevne. Det er akkurat nok til to telte og en varmedunk. Så længe denne fond ikke bliver betydeligt større, er jeg bekymret for gæstfriheden i Europa.

Berthu
Hr. formand, direktivforslaget om en europæisk ordning om midlertidig beskyttelse i tilfælde af massetilstrømning af fordrevne personer erstatter de fælles handlingsforslag om samme emne, som vi diskuterede i 1997, men som ikke blev gennemført på grund af en efter min mening berettiget tilbageholdenhed fra de fleste medlemsstater.
Desværre er forslaget, selv om det er mere fleksibelt på nogle punkter, stadig temmelig kritisabelt. For det første består indførelsen af den midlertidige beskyttelse i at oprette en anden status - parallelt med flygtningestatusen - for folk, der har opnået politisk asyl i medfør af Genève-konventionen af 1951, der er meget bredere end denne. Således vil det ikke kun være folk, der opfylder de meget præcise krav for politisk asyl, der vil nyde godt af denne ordning, men en bred gruppe mennesker fra tredjelande, der har måttet forlade deres hjemland af forskellige grunde.
Det er sandt, at der i artikel 63, stk. 2, i Amsterdam-traktaten fastsættes en sådan ordning, men der er tale om en midlertidig beskyttelse. Kommissionens forslag, selv om det i teorien er begrænset til beskyttelse i højst to år, kan resultere i permanente situationer, fordi hjemrejse kun kan ske frivilligt. I denne henseende mener vi altså, at Kommissionens forslag er yderst utilstrækkeligt.
Det andet store kritikpunkt er, at selv om staterne bliver enige om den fysiske fordeling af flygtningene - og det er et fremskridt i forhold til den foregående version - mener vi alligevel, at den nuværende tekst umyndiggør medlemsstaterne. Hvis dette skulle være undgået, skulle Rådets grundafgørelse om gennemførelse af en midlertidig beskyttelse have været truffet enstemmigt. Men i henhold til Kommissionens forslag skal den træffes med kvalificeret flertal, hvilket efter vores mening ikke er juridisk nødvendigt og i bund og grund forekommer os helt uhensigtsmæssigt på et så alvorligt område.

Hernández Mollar
Hr. formand, i denne forvirrede debat om nogle indvandringsaspekter står vi over for et meget vigtigt direktivforslag, for det handler om at regulere den retfærdige og solidariske bestræbelse, som medlemsstaterne er forpligtede - og jeg understreger forpligtede - til at gøre sig for at modtage fordrevne personer eller flygtninge fra tredjelande.
Vi må ikke glemme, at vi står over for et humanitært problem af første rang. Ingen forlader sit land, sin kultur og sin familie for sjov. Den første forudsætning er derfor, hvordan man skal forstå og anvende solidariteten for at modtage disse personer og mildne deres frygtelige situation.
Ud over straks at dække deres humanitære behov opstår der, som vi ser i denne debat, et problem med deres anbringelse. Er det en korrekt løsning at fordele flygtningene i nummerorden efter et kvotesystem, idet man forkaster medlemsstaternes og flygtningenes princip om dobbelt frivillighed? Det tror jeg oprigtigt talt ikke. Er Den Europæiske Flygtningefond, som Spanien foreslog, ikke mere solidarisk, hvis den blev økonomisk veludstyret og ikke som den er nu, til at hjælpe de medlemsstater, som modtager flest flygtninge? Det tror jeg.
Desuden er problemet, at man afviser mange asylansøgninger, fordi det ikke er rigtige politiske flygtninge, som ansøger, men økonomiske indvandrere. Vi står stadig - som man også ser her - over for en meget forvirret debat, hvor man ikke afgrænser de forskellige områder for økonomisk indvandring fra dem, der forårsager asyl af humanitære eller politiske grunde. Spørgsmålet består i at løse de problemer, der stammer fra den nuværende asylprocedure, hvilket ville gøre antallet af ansøgere langt mere rationelt, og så ville vi reducere ansvarsfordelingen passende.
Endelig, mine damer og herrer, er jeg glad for, at den midlertidige beskyttelse er udelukket for dem, der har begået kriminelle handlinger med et formodet politisk sigte. Det er endnu et skridt fremad i EU for at bekæmpe terrorismen. Det ændringsforslag, som vores gruppes spanske delegation i udvalget stiller, går ind for at stemme for betænkningen, på trods af at vi har nogle forbehold desangående.

Swiebel
Hr. formand, direktivforslaget om fordrevne betyder et nyt skridt i retning af en europæisk asylpolitik. Men vi er endnu langt fra det endelige mål, ikke mindst fordi Rådet hidtil ikke har vist sig at være i stand til at træffe beslutninger om Kommissionens forslag. Så vidt jeg ved, er der i Rådets arbejdsgruppe stadig ikke enighed om direktivet om familiesammenføring. Måske vil afviklingen af dette direktiv om midlertidig beskyttelse gå hurtigere, for her "hindres" Rådet ikke af en procedure med fælles beslutningstagning. Man kan imidlertid spørge sig selv, hvor meget mere presserende problemerne skal blive, førend Rådet kan bilægge de indbyrdes meningsforskelle og nå frem til en virkelig europæisk løsning. Alligevel ser jeg i dag to positive aspekter.
For det første den iver, hvormed Kommissionen udfører sin opgave som lovgiver i EU, og den omhu, hvormed den bevarer ligevægten mellem de nationale interesser og det endelige mål fra Tampere. Til denne styrmandskunst fortjener kommissær Vitorino al mulig støtte.
For det andet selve direktivets indhold. Dette er nuanceret og derved i store træk acceptabelt. Det vigtigste er, at de fordrevnes rettigheder og pligter så vidt muligt skal nærme sig de rettigheder og pligter, som personer med en anden opholdsstatus har. I debatten i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender er der endvidere opfordret til en tydeliggørelse af forholdet mellem de fordrevnes status og den almindelige asylprocedure. Det ene må ikke udelukke det andet. Anvendelsen af instrumentet for midlertidig beskyttelse er i sidste instans kun en nødløsning, som ikke må føre til undergravning af den individuelle asylret.
Endvidere glæder det mig, at det klart er fastlagt, at alle medlemsstater skal skabe en ligelig fordeling af den faktiske modtagelse af fordrevne. Jeg er hr. Wiebenga taknemmelig for, at han har tilpasset direktivet på den netop nævnte måde. Jeg tilslutter mig imidlertid også fru Terróns og fru Buitenwegs stærke kritik af det trods alt meget skuffende kompromis, som egentlig ikke kan kaldes noget kompromis, om definitionen af "familie". Det sidste ord er endnu ikke sagt herom.

Banotti
Hr. formand, italienerne har et udtryk, som jeg altid har elsket - tutto il mondo è paese - og i dag diskuterer vi en række love om et af de mest omdiskuterede og på mange områder utilstrækkeligt lovregulerede områder i Fællesskabet. Den tragiske opsplitning af folk i borgerkrige, der er det vigtigste emne i hr. Wiebengas betænkning, er blot et af de problemer, vi står med. Mange af kollegerne har i dag talt ud fra erfaringer fra deres egne lande med håndteringen af sådanne problemer.
I alt for lang tid har Kommissionen og Rådet - der afholder hemmelige møder og ofte kun udtrykker solidaritet over for hinanden i disse spørgsmål - skjult, hvad vi i virkeligheden har brug for at vide om EU's kommende politik om indvandring, asyl, flygtninge etc.
Da jeg kommer fra et lille, afsidesliggende og vanskeligt tilgængeligt land, der ikke har været genstand for den store tilstrømning af asylansøgere eller flygtninge, bliver jeg ofte ilde til mode, når jeg skal diskutere disse spørgsmål med kolleger, der har langt større erfaring, og hvis lande meget ofte bliver bedt om at påtage sig en stor del af ansvaret for mennesker, der på tragisk vis er fordrevet fra deres hjemland på grund af borgerkrige, sådan som vi har set det på det seneste.
Vi har naturligvis et fælles ansvar. Det er vi nødt til. Det er vores pligt som mennesker. Men i alle former for indvandringspolitik - ikke blot i forbindelse med massefordrivelser som følge af borgerkrige - må vi insistere på en langt mere gennemtænkt, menneskelig, storsindet og frem for alt barmhjertig politik over for dem, der beder os om hjælp i sådanne tragiske situationer.

Cerdeira Morterero
Hr. formand, jeg vil lykønske ordføreren, hr. Wiebenga, med det udførte arbejde og med hans notoriske vilje til at forbedre den tekst, vi har fået forelagt. Ligeledes synes jeg, det er rimeligt at lykønske kommissær Vitorino med direktivforslaget, fordi det udkast, vi får forelagt i dag, tydeligvis rigeligt forbedrer de forslag, som tidligere er blevet forelagt for Europa-Parlamentet.
Selv om mine kolleger har fremhævet vigtige aspekter ved det emne, der beskæftiger os, vil jeg ikke forbigå nogle aspekter, som efter min mening er afgørende.
Jeg tror, det er vigtigt at få præciseret, at disse fordrevne personer garanteres retten til familiesammenføring under samme betingelser som dem, der har en opholdstilladelse, og selv om det er af personlig karakter, så tror jeg, at emnet om ugifte par ikke er tilstrækkeligt behandlet. Vi forstår de vanskeligheder, der har været ved at analysere dette problem, og vi støtter de skridt, som fører til en løsning.
Et andet emne, som jeg synes er vigtigt, er afklaringen af ansvarsfordelingen mellem medlemsstaterne, når der opstår en massiv tilstrømning af fordrevne personer. Medlemsstaterne bør tackle sådanne situationer ensartet og solidarisk.
Det er ligeledes vigtigt at gøre det klart, at de personer, som måtte have draget fordel af denne ordning for midlertidig beskyttelse, også har ret til at indgive en asylansøgning, og at man i så vid udstrækning som muligt skal respektere Genève-konventionen med opretholdelsen af princippet om ikke-tilbagesendelse.
Europa-Parlamentets rolle bør forstærkes, og i forbindelse med midlertidig beskyttelse bør det være nødvendigt og ufravigeligt at høre Parlamentet. Vi skal sammen undgå, at der opstår visumrestriktioner, ligesom det skete i tilfældet med Kosovo, som gjorde os alle skamfulde.
Jeg tror, at Parlamentet i dette tilfælde har gjort sit arbejde. Kommissionen har også vist sin vilje og har gjort sit arbejde. Vi kan kun håbe, at Rådet opfylder sine pligter.

Vitorino
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionens direktivforslag om midlertidig beskyttelse i tilfælde af massetilstrømning af fordrevne personer skal efter vores mening ses i sammenhæng med en samlet vision om oprettelse af et europæisk asylsystem. EU skal råde over en særlig mekanisme, der gør det muligt at reagere hurtigt over for massetilstrømning og øjeblikkeligt opfylde et behov for beskyttelse af fordrevne personer i forbindelse med situationer, som dem vi kender fra Bosnien og Kosovo.
Denne mekanisme skal understøtte et bæredygtigt asylsystem og samtidig sikre en sammenhængende forbindelse med den almindelige asylprocedure og Genève-konventionen.
Vores forslag bygger på den idé, at en midlertidig beskyttelse skal gives i medlemsstaterne på grundlag af en beslutning fra Rådet, hvor det fastslås, om der er tale om en massetilstrømning, og som skal vedtages med kvalificeret flertal. Denne beskyttelse gives i højst to år, men Rådet kan til enhver tid, hvis betingelserne er opfyldt, afslutte beskyttelsen.
Jeg mener, at direktivet på den ene side giver medlemsstaterne mulighed for en vis fleksibilitet i forvaltningen af asylsystemet under den foreløbige beskyttelse, men på den anden side garanterer det også en fuldstændig adgang for fordrevne til asylproceduren i hvert fald på det tidspunkt eller i den periode, hvor den foreløbige beskyttelsesperiode udløber. Endelig har vi fastsat ikke blot rimelige rettigheder for dem, der opnår midlertidig beskyttelse, men også principper for tilbagerejsen.
I Tampere understregede stats- og regeringscheferne behovet for at sikre solidariteten mellem medlemsstaterne i forbindelse med midlertidig beskyttelse. Og vi ved, hvor vigtigt Europa-Parlamentet finder dette princip. Jeg mener, jeg diskuterede det med hr. Nassauer for mere end syv år siden. Det er derfor, Kommissionen har forsøgt at konkretisere konceptet om fællesskabssolidaritet og udvide indholdet af artikel 63, stk. 2, litra b), der omhandler ligevægten mellem medlemsstaternes indsats og ansvar.
Solidariteten udgøres først og fremmest af en finansiel del takket være de forbindelser, der er skabt med Den Europæiske Flygtningefond. Jeg er klar over, at fondens finansielle bidrag ikke har været særlig store, men måske er det et område, hvor man kan arbejde mere fornuftigt og undersøge, hvordan fonden kan bidrage til at øge den finansielle solidaritet. På samme tid, og jeg vil gerne understrege dette, har vi i dette forslag bevaret princippet om fordeling af ansvaret for den fysiske modtagelse af flygtninge. Denne solidaritet med hensyn til medlemsstaternes modtagelse kommer til udtryk i princippet om dobbelt frivillighed.
Jeg forstår hr. von Boettichers problem, og jeg er enig i hans bemærkninger om vanskelighederne. Idéen om dobbelt frivillighed dukkede op under det tyske formandskab og har efterhånden vundet frem. Selvfølgelig forudsætter dobbelt frivillighed både medlemsstaternes vilje til at modtage og en vilje fra de fordrevne, der endnu ikke befinder sig på medlemsstaternes territorium. Derfor skal beslutningen om at give midlertidig beskyttelse straks fastsætte medlemsstaternes modtagelseskapacitet eller de særlige grunde, der forhindrer dem i at modtage nye fordrevne. Men jeg vil gerne understrege, at det skal dreje sig om særtilfælde.
Den grundlæggende idé er, at man i forbindelse med midlertidig beskyttelse kun kan afslå at modtage nye flygtninge i særtilfælde. Desuden indfører den dobbelte frivillighed et gennemsigtighedssystem. Og dette gennemsigtighedssystem i beslutningerne er et væsentligt element, for det gensidige pres spiller en rolle. Det skal få alle til at acceptere en solidarisk indsats i forbindelse med modtagelse - herunder den fysiske modtagelse - af folk, der har opnået midlertidig beskyttelse.
Jeg kan ikke garantere, at systemet vil fungere. Men vi har under alle omstændigheder forsøgt at udarbejde et instrument, der gør det muligt at garantere solidaritetsprincippet både med hensyn til den fysiske modtagelse og den finansielle del.
Jeg takker Dem varmt for Deres bidrag til denne debat. Jeg vil navnlig fremhæve hr. Wiebengas bidrag. Han har udarbejdet en glimrende betænkning. Jeg er en smule nervøs i dag, fordi De har lært mig meget om dette emne, og på en måde føler jeg mig som en studerende over for sin professer. Jeg er selv uddannet lærer. Så De ved nok, hvad jeg taler om. Men under alle omstændigheder vil jeg gerne sige, at vi har taget alle de foreslåede ændringer ad notam. Jeg mener, at disse ændringer, selv dem om solidaritet, er en kilde til inspiration for de kommende ugers forhandlinger i Rådet, som skulle føre til et endeligt resultat i maj. Jeg håber, at vi når til et resultat på Rådets møde i maj.
Nogle af Deres ændringsforslag ændrer de fordrevnes rettigheder, og det ligger fortsat Kommissionen meget på sinde, at vi har et retfærdigt niveau med hensyn til rettigheder, som ikke kan forringes. Hvad solidariteten angår, bemærker vi en styrkelse af visse bestemmelser og navnlig af modtagelsen mellem medlemsstaterne. På trods af dette ømfindtlige spørgsmål vil vi gøre vores bedste for at nå til et realistisk resultat, der er retfærdigt og navnlig gennemførligt. Fra det øjeblik, hvor princippet om dobbelt frivillighed overholdes, vil visse ændringsforslag, hvis ikke i deres fuldstændige form så i det mindste i deres ånd, som jeg tidligere udtrykte det, kunne medvirke til at fuldføre forhandlingerne.

Formanden
Tak, kommissær Vitorino. I forbindelse med det, De sagde om undervisere og elever, vil jeg gerne minde om det, som en meget stor napolitansk mand inden for teateret udtalte - han var napolitaner, men han var også italiener og europæer - nemlig at eksaminernes tid aldrig er forbi.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Visum/Gensidig anerkendelse af afgørelser om udvisning
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0066/2001 af Deprez for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om
I. initiativ fra Republikken Finland med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om at forbeholde Rådet gennemførelsesbeføjelserne vedrørende visse detailbestemmelser og konkrete procedurer i forbindelse med behandling af visumansøgninger (11834/2000 - C5-0559/2000 - 2000/0805(CNS));
II. Den Portugisiske Republiks initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om at forbeholde Rådet gennemførelsesbeføjelserne vedrørende visse detailbestemmelser og konkrete procedurer i forbindelse med grænsekontrol og grænseovervågning (5736/2001 - C5-0044/2001 - 2001/0802(CNS));
A5-0075/2001 af Frahm for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om initiativ fra Den Portugisiske Republik med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om den periode, i hvilken tredjelandsstatsborgere, som er fritaget for visumtvang, frit kan rejse inden for medlemsstaternes område (8210/2000 - C5-0286/2000 - 2000/0806(CNS));
A5-0065/2001 af Nassauer for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om Den Franske Republiks initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere (10130/2000 - C5-0398/2000 + 13968/2000 - C5-0004/2000 - 2000/0819(CNS)).

Deprez
Hr. formand, kære kolleger, den væsentligste målsætning med Finlands initiativ, som er fremlagt for os i dag, er at forbeholde Rådet gennemførelsesbeføjelserne vedrørende nogle detailbestemmelser og konkrete procedurer i forbindelse med behandling af visumansøgninger. Initiativet fra Portugal sigter mod det samme, nemlig at forbeholde Rådet gennemførelsesbeføjelserne, men denne gang for grænsekontrol og grænseovervågning.
Hvad angår det grundlæggende problem, vil jeg appellere til Parlamentet om at forkaste disse to initiativer, som i mine øjne har fire alvorlige politiske fejl. For det første strider de mod fællesskabsånden og ånden bag Amsterdam-traktaten. Da det i Amsterdam-traktaten blev besluttet at overføre EU's acquis om Schengen-konventionen fra tredje til første søjle, var det for, at den pågældende sag kunne undgå en praksis, der involverede regeringerne, og for at integrere denne praksis i de overordnede institutionelle juridiske rammer. Når Rådet forbeholder sig gennemførelsesbestemmelserne, fornægter det således Amsterdam-traktaten, da det i praksis vil betyde en videreførelse af de metoder, der var gældende tidligere.
Rådets anden fejl vil jeg kalde af institutionel art. Jeg må således minde Dem om, at artikel 202 i EF-traktaten ikke er en hvilken som helst artikel. Den hører til traktatens bestemmelser i streng institutionel forstand, som ifølge Domstolen har ubetinget forrang. Ved at forbeholde sig gennemførelsesbeføjelserne, ved at mene, at det drejer sig om et særtilfælde, og det lykkedes i øvrigt ikke at komme med en detaljeret begrundelse for dette, tager Rådet sig friheder med hensyn til en grundlæggende bestemmelse i EF-traktaten, hvilket efter min mening er uacceptabelt.
Rådets tredje fejl begås over for Kommissionen. For at retfærdiggøre det faktum, at man agter at forbeholde sig gennemførelsesbeføjelserne, omtaler Rådet det følsomme i visumproblematikken og politikken til forvaltning af grænser. Dette argument tåler ikke et nærmere gennemsyn, navnlig når man ved, at forordningen om ensartet udformning af visa udtrykkeligt giver - i øvrigt hemmelige - gennemførelsesbeføjelser til Kommissionen, selv om det drejer sig om en politisk følsom sag. Jeg vil i øvrigt gerne vide, hvor længe Europa-Kommissionen endnu vil lade stå til, mens Rådet plukker den for beføjelser, som det tildeler sig selv. Rådet har ikke kun initiativret, men nu vil det oven i købet fratage Kommissionen de gennemførelsesbeføjelser, som den har i henhold til traktaterne.
Den fjerde fejl vedrører Parlamentet. Når Rådet forbeholder sig gennemførelsesbeføjelserne - det skal De vide - fratager det Europa-Parlamentet enhver information, som det har ret til inden for de såkaldte traditionelle rammer af komitologi. Dette er så meget desto mere alvorligt, fordi visse beslutninger allerede bliver og fremover skal træffes ved hjælp af hemmelige procedurer. F.eks. på grund af den såkaldte forudgående høring vil visse tredjelandsstatsborgere, der vil til et land inden for Unionen - inden for Schengen-området - ikke kunne få adgang hertil, fordi et ukendt land, som ikke nødvendigvis er bestemmelseslandet, har nedlagt veto mod personen af grunde, vi aldrig kommer til at kende, og som aldrig kan retfærdiggøres.
Jeg vil ikke vil blande tingene sammen og kræve, at vi skal have ret til at se de individuelle beslutninger om alle visumansøgninger, men jeg kan ikke acceptere det faktum, at i sager, der er så grundlæggende, og som berører borgernes vigtige frihedsrettigheder, vil Rådet aldrig, hverken med hensyn til dets prioriteter, kriterier eller valg, skulle stå til regnskab over for nogen. Der er ikke blot tale om et demokratisk underskud, det er en forkastelse af demokratiet. Det er derfor, jeg anmoder Parlament om fuldstændigt at forkaste initiativerne fra Finland og Portugal, og jeg tilslutter mig således Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, som vedtog dette enstemmigt.

Frahm
. Hr. formand, det er nok en af de tyndeste betænkninger, denne forsamling længe har behandlet, men det er forhåbentlig også sidste gang, jeg får en sådan opgave. Hvis Socialistgruppen og PPE-Gruppen vil, så kan selv små grupper måske også få lov til at lave betænkninger om interessante ting. Denne betænkning handler om et portugisisk initiativ, som tager fat på en enkelt ud af flere problemstillinger i forbindelse med visumpolitikken. Men desværre så vil dette forslag, det portugisiske udspil, skabe en række problemer, fordi det ikke rigtigt hænger sammen med de øvrige Schengen-regler, og da situationen er den, at Kommissionen om ganske kort tid, i april, så vidt jeg har forstået, vil komme med et udspil, der skal tage fat på hele problemstillingen omkring friheden til at rejse i medlemsstaterne, og da Kommissionen også deler min uro med hensyn til de problemer, som betænkningen vil skabe, så vil jeg meget varmt anbefale, at man stemmer for min betænkning og dermed afviser det portugisiske udspil til fordel for det senere udspil, som Kommissionen vil komme med.
Men når vi behandler disse temaer, så synes jeg, at det kunne være godt, hvis man en gang i mellem gjorde status over, hvad det egentlig er, vi gør, når vi tager disse initiativer, som jo alle sammen er udløbere af Schengen-aftalen og tankerne om et "område for demokrati, frihed og retfærdighed", som vi taler så meget om. De forslag, der bliver behandlet i dag, og de forslag, vi har behandlet tidligere, er for en stor dels vedkommende forslag, som handler om at lukke dette område for frihed, demokrati og retfærdighed, eller man kan sige, at det er ved at lukke sig om sig selv. Vi ved jo godt, at vores del af verden vil få brug for arbejdskraft om ganske få år. Vi ved godt, at flere medlemsstater allerede nu kan se i øjnene, at de får brug for en betydelig indvandring, hvis de vil opretholde en levestandard, som bare ligner den, vi har nu. Hvis vi også har en drøm om at få en tryg alderdom, hvilket betyder, at det er nogle andre, der skal arbejde, mens vi skal holde fri - forhåbentlig. Derfor er det så uforståeligt, at vi fortsætter med at holde folk ude af vores område, at vi accepterer, at mennesker skal dø på vejen til EU, at vi accepterer at se ligene af mennesker på flugt eller af mennesker, der søger efter lykken, drive i land på EU's kyster, at vi hellere ser dem som lig end som borgere eller nyttige individer i vores område. Det er fantastisk svært at forstå.
Mit eget land Danmark er blandt de værste. Ansvarlige ministre taler om at sætte flygtninge ud på øde øer, og når man gør det, så bliver debatniveauet jo også derefter, og alt bliver pludselig tilladt. I mit land har ordet kulturkamp fået en klang, der handler om, at alle kulturer skal bekæmpes, hvis de ikke er kristne. De liberale i mit land mener, at alle flygtninge skal samles i lejre i verdens fattigste riger. Derfor er jeg sådan set glad for, at mit land ikke er med i den fælles flygtningepolitik og dermed ikke har indflydelse på de politikker, EU udarbejder lige nu, for det er trods alt en smule bedre, end hvis Danmark havde haft indflydelse.
Da muren faldt i 1989, troede vi jo alle sammen på et Europa uden mure, men vi er i fuld gang med at bygge mure op. Vi bygger dem ikke mellem os, vi bygger dem omkring os. Vi bør stille det spørgsmål, hvordan det kan være, at vi, den rigeste del af verden, så konsekvent vælger repressive løsninger. Hvordan kan man tro, at man kan opbygge et område for demokrati, sikkerhed og retfærdighed, når man konsekvent vælger repressive løsninger, der vender sig mod mennesker på flugt?

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær Vitorino beklagede i morges, at han skulle tage stilling til et initiativ, som slet ikke var hans. Han kommer til at stå over for det samme problem nu, for nu taler vi om et fransk initiativ. Det vedrører den gensidige anerkendelse af afgørelser om udvisning og er endnu et skoleeksempel på, at idéen om Kommissionens initiativmonopol har sine gode grunde. Kommissionen er tydeligvis i højere grad end de enkelte medlemsstater i stand til at befordre Fællesskabets interesser, mens de enkelte medlemsstater tydeligvis koncentrerer sig om deres egne interesser. Derfor er dette endnu et bevis på, at vi bør gå ind for Kommissionens initiativmonopol, når det gælder lovgivningsforslag.
Dette initiativ stammer fra slutfasen af det franske formandskab, hvor resultatet for dette formandskab allerede var i fare for at blive yderst magert. Kort før lukketid kastede man så en mængde initiativer på markedet for at forbedre resultatet lidt, alle sammen forslag, som var strikket sammen i største hast. Jeg kan anbefale juridisk interesserede at prøve at sammenligne det første og det andet forslag. Det første består kun af god vilje og politik, det andet forslag har juristerne så haft fat i og har gjort hele forehavendet til noget, som man med nogen ret kan betegne som et lovforslag, ændringen i den lovgivende kvalitet er altså meget stor fra det første til det andet forslag.
Man må absolut også anerkende det retspolitiske mål. Det betyder hverken mere eller mindre, end at en beslutning om udvisning, som træffes i f.eks. Paris, er bindende for hele Fællesskabet. Det er jo fornuftigt. Det ville jo være helt vanvittigt, hvis man i det fælles område med frihed, sikkerhed og retfærdighed skulle tage en beslutning, som var truffet i Paris, op igen i Helsinki eller Berlin eller i nogen anden medlemsstat. Der er bare det ved det, at Fællesskabet har brug for et retsgrundlag for en sådan fremgangsmåde. At man retspolitisk går ind for målet, kan ikke erstatte retsgrundlaget.
Det har Domstolen jo netop belært os om i sin afgørelse om tobaksreklamedirektivet. Også her var der tale om et absolut diskussionsværdigt retspolitisk mål, men Domstolen præciserede, at denne fremgangsmåde forudsætter, at der findes et retsgrundlag i traktaterne. Udvalget om Indre Anliggender har to gange enstemmigt været af den overbevisning, at der ikke findes et sådant retsgrundlag for det franske initiativ. Den franske regering støtter sin fremgangsmåde på EF-traktatens artikel 63. Dér finder De retsgrundlaget for en europæisk udvisningslovgivning. Det er imidlertid noget andet end gensidig anerkendelse af udvisningsbeslutninger, som er truffet på nationalt niveau. En EU-udvisningslovgivning ville være et direktiv, hvor Fællesskabet i en overordnet lovgivningsprocedure fastlægger, under hvilke omstændigheder en person, som opholder sig illegalt i landet, kan udvises eller måske endda hjemsendes, men her skal alle medlemsstater gensidigt anerkende, hvad der på hvert deres nationale retsgrundlag er vedtaget om udvisningsafgørelser og lignende afgørelser. Det er kvalitativt absolut noget andet. Da vi i den seneste tid har beskæftiget os lidt mere omhyggeligt med spørgsmålet om, hvorvidt EU og især fællesskabsdelen af det må gøre alt det, som det gerne vil, er vi her i Udvalget om Indre Anliggender kommet til den klare dom, at vi retspolitisk støtter dette forehavende, men ikke kan se retsgrundlaget for det. Derfor foreslår vi, at dette initiativ forkastes.
Samtidig er vi fremkommet med et løsningsforslag. Det er helt klart, at den problematiske situation kan løses, hvis der findes en europæisk udvisningslovgivning. Konsekvensen af denne sag kan kun være, at vi opfordrer Kommissionen til at komme med et direktiv om en europæisk, fællesskabsretlig udvisningslovgivning, som er bindende inden for Fællesskabet. Så kan man løse alle de problemer, som er forbundet med dette initiativ.

Hernández Mollar
Hr. formand, således som forhandlingen skrider frem her til formiddag, spekulerer jeg på, om vi er på et seminar, på en stor konference, eller om vi er i et parlament, hvis ansvar det er at lovgive og komme med løsninger på de problemer, som det europæiske samfund har i dette øjeblik. Mine damer og herrer, jeg synes, det er meget bekymrende, at Europa-Parlamentet en bloc forkaster Rådets initiativer som dem, vi analyserer her, og at det viser en stor uorden i den lovgivningsproces, som traktaten pålægger os.
Den frie bevægelighed er f.eks. et grundlæggende element, som kræver en klar og åbenhjertig lovgivning såvel for EU's borgere som for tredjelandsstatsborgere.
Jeg er enig i det ræsonnement, som fru Frahm fremstiller i sin betænkning for at forkaste initiativet, og håber på, at Kommissionen lever op til de foreslåede målsætninger i resultattavlen, for det er virkelig nødvendigt at tage hensyn til alle de hypotetiske situationer, der kan opstå for de tredjelandsstatsborgere, som har lov til at bevæge sig rundt på medlemsstaternes territorium. For at overholde denne retlige overensstemmelse er det ligeledes nødvendigt, at de foreslåede løsninger ikke netop bestrider det, der står i traktaterne.
Man kan også sige noget lignende om hr. Nassauers betænkning, hvori han har gjort en god fremstilling, og hvori han med god grund kritiserer mangelen på juridisk stringens i den franske regerings initiativer om gensidig anerkendelse af beslutninger i forbindelse med udvisning.
Vi burde spørge os selv, om de europæiske institutioner virkelig giver et stringent svar på det, som det europæiske samfund beder dem om lige nu, hvilket er udarbejdelsen af en indvandringspolitik, som svarer til principperne for frihed, lighed og retfærdighed, som er kendetegnende for den europæiske kultur.
Indvandringen og alt, hvad der omgiver den, har brug for en tresidet pagt mellem Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet, som kan strukturere denne debat. Europa-Parlamentets største grupper skal ligesom i vores egne lande indgå en fælles overenskomst om de store principper, som inspirerer traktatens afsnit IV og dennes lovgivningsudvikling. Vi bør nå til enighed og til en fælles overvejelse.
Mine damer og herrer, jeg tror, at den konfrontationsvej, vi er slået ind på, ikke vil hjælpe med til at løse problemet, men blot forværre det med farlige resultater til følge for alle.

Terrón i Cusí
Hr. formand, mit indlæg kunne på nuværende tidspunkt blive meget kort. Så kort, at det kunne reduceres til enstavelsesordet "nej". Nej til disse tre initiativer. Men eftersom vi endnu en gang står over for et fantasibillede af en forhandling, hvor forslagsstillerne ikke er til stede, og vi sidder her stille og roligt og diskuterer dette emne frem og tilbage - som kommissæren mindede os om - mellem ham og os, så vil jeg bruge de minutter, som Parlamentet i henhold til forretningsordenen giver mig til at få ført nogle bemærkninger, som forhåbentlig når frem til Rådet, til protokols.
For det første vil jeg takke ordførerne for et seriøst arbejde med en juridisk analyse af forslagene. Til tider virker det, som om forslagsstillerne ikke selv udfører et sådant arbejde.
Jeg vil adskille hr. Nassauers betænkning fra de andre, fordi jeg mener, at de drejer sig om andre emner.
I forbindelse med hr. Nassauers betænkning vil jeg gerne gentage det, jeg allerede sagde her til formiddag. Vi står alt for ofte over for forslag, der forekommer at være ukomplicerede, men som skal tackle problemer, der er reelle og komplicerede. Naturligvis vil enhver, der ikke er særlig vant til vores litteratur, og som får at vide, at en person, der er blevet udvist af en medlemsstat, også bør udvises af de øvrige medlemsstater, sige ja til det, for det lyder fornuftigt og logisk. Men tingene er ikke så ligetil. For at dette skal kunne lade sig gøre, samtidig med at man respekterer menneskers individuelle rettigheder, kræves der en klar juridisk ramme, en effektiv fælles indvandringspolitik og en viden om, hvordan og hvorfor en udvisningsbeslutning skal behandles i alle medlemsstater. Jeg vil lykønske hr. Nassauer med ikke at være faldet i fælden for denne tilsyneladende enfoldighed - og ikke enkelthed - i Rådets forslag.
I forbindelse med Deprez- og Frahm-betænkningerne tror jeg virkelig, vi befinder os i en meget bekymrende situation. Jeg ville ikke bedre end dem kunne redegøre for de tekniske spørgsmål og de juridiske grunde, som får dem til at forkaste dette forslag, men jeg vil gerne henvise til et spørgsmål, som efter min mening har den største politiske betydning. I det forslag, som hr. Deprez har undersøgt, kan man læse følgende sætning: "Da medlemsstaterne har en styrket rolle med hensyn til udvikling af visumpolitik". Det viser, hvilken følsom politisk karakter dette emne har, navnlig i forbindelse med de politiske forbindelser med tredjelande, og det gør gældende, at Rådet bør udøve beføjelserne på dette område. Jeg synes, dette virkelig er bekymrende, når vi diskuterer en fælles visumliste, og når vi allerede anvender den frie bevægelighed for personer.
Skal såvel Europa-Parlamentet som Kommissionen igen til at forsvare princippet om den frie bevægelighed og fællesskabsgrundlagene for at udøve dette princip, idet man så tager et skridt tilbage til drøftelser, der gik forud for 1992? Jeg håber, at Rådet noterer sig dette, og at det ikke bliver nødvendigt.

Schmidt, Olle
Hr. formand, hr. kommissær, Europa har altid været en paradoksernes verdensdel, og sådan er det også i dag. Samtidig med at mure bliver revet ned inden for Europas grænser, bliver der bygget nye mure for at forhindre mennesker i overhovedet at komme ind i Europa. I takt med at EU's ydre mure bliver højere, havner stadig flere mennesker i hænderne på skrupelløse personer - mellemmænd, der profiterer på flygtende menneskers angst, rædsel og vilje til at overleve og give deres familier en bedre fremtid.
Vi ved, at hundredvis af mennesker bare inden for det seneste år har mistet livet - ud for den tyrkiske kyst, i spanske farvande og i Dover - fordi de håbede at få en bedre fremtid i vores verdensdel. Og børn klynger sig fast under busser og lastbiler. For nogle dage siden blev en ung kurdisk mand skudt af politiet i en mellemstor by i Sverige. Præcis hvad der skete, ved vi ikke. Vi ved derimod, at han ikke havde gyldige identitetspapirer og skulle udvises.
Hr. formand, asylpolitikken er et fælles anliggende for EU, men de forskellige - til tider desperate - forslag, der havner på Europa-Parlamentets bord, er i bund og grund en trussel for den humanistiske verden. Det burde være indlysende, at ethvert menneske på flugt, som gerne vil blive i EU, har ret til at få sin sag prøvet. Europas ledere burde tænke over, hvorfor menneskesmuglingen til Europa er øget så dramatisk.
FN's generalsekretær har været meget tydelig i sin kritik af EU og har påpeget EU's forpligtelse til at sikre asylansøgeres rettigheder. At visumbelægge ca. 130 lande, hr. kommissær, er ikke det demokratiske Europa værdigt. Grundreglen må være, at mennesker har ret til frit at rejse ind i EU. Kommissionen, hr. Vitorino, burde arbejde for, at visumlisten gøres kortere - det burde Schengen-samarbejdet handle om.
Hr. formand, vi i ELDR-Gruppen beklager, at der ikke er blevet præsenteret en samlet asylstrategi. Vi beklager også, at man ikke kobler det sammen med den arbejdsmarkedspolitiske og den indvandringspolitiske del. Som det er nu, mangler der overblik og helhedssyn. Et hårdere greb, udvisningstrusler og visumkrav løser ikke disse problemer.
Jeg er en varm tilhænger af EU og har længe efterlyst fælles regler om asyl- og indvandringspolitikken, men et indhegnet Europa er vi liberale ikke parate til at acceptere. Hr. formand, jerntæppet må ikke blive erstattet af en moderne variant af elektronik!

Nogueira Román
Hr. formand, når jeg går ind i denne debat, er det selvfølgelig, fordi jeg har i tankerne, hvordan den spanske stats borgere må opleve det alvorlige spørgsmål, som indvandringen udgør. Centralregeringen har i kraft af sit parlamentariske flertal og imod de øvrige politiske kræfter gennemtvunget en udlændingelov, der ikke bevilger rettigheder, grundlæggende menneskerettigheder, herunder retten til at danne fagforeninger og faglige sammenslutninger, til de såkaldt ulovlige indvandrere. Samtidig skyller døde mennesker op på strandene i den sydlige del af halvøen, mange af dem kvinder og børn, som er omkommet under forsøg på at komme i land og finde det arbejde og det levebrød, der ikke er til at skaffe i deres hjemlande.
Disse lig illustrerer på dramatisk vis, at vi står over for et humanitært problem, der ikke kan løses med frygtsomme eller fremmedfjendske foranstaltninger, men kun med fornuft, generøsitet og fremadrettethed, således som ordførerne netop foreslår det. Jeg deler den holdning, som Udvalget for Andragender giver udtryk for med hensyn til Nassauer-betænkningen om et initiativ fra Den Franske Republik, hvorefter dette afgørende spørgsmål skal løses ved, at EU i forhold til indvandringen opfattes som et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, og ikke som det udstødelses- og udvisningssamfund, der tragisk kommer til syne i form af de unge mennesker, som vi finder omkommet på strandene over mod Afrika.
Den globale håndtering af indvandringen i dens humanitære, økonomiske, kulturelle og politiske aspekter skal prioriteres højt af Europa-Parlamentet og af Kommissionen. Vi må imidlertid ikke glemme, at Unionens udvidelse med staterne i øst uundgåeligt vil medføre meget store interne migrationsstrømme, hvilket skaber en ny social situation, der ikke bliver let at klare, medmindre vi får løst det alvorlige problem, der ligger i indvandringen fra tredjelande.

Boudjenah
Hr. formand, hvordan kan vi forbedre vores klapjagt på alle de uønskede? Hvilke ekstra barrierer skal vi bygge omkring Schengen-fortet for at beskytte os mod udefrakommende trusler?
Dette er de tanker, som visse aspekter i de betænkninger, vi skal stemme om i dag, fremkalder i mig, selv om jeg er enig i de tre forkastelser.
Mindre end en måned efter tragedien, hvor East Sea gik på grund på den franske kyst med 908 mennesker stuvet sammen i lastrummet på den lille plimsoller, bl.a. tre babyer, der blev født under rejsen, er der således fare for at forevige et billede af et Europa, der er mistænkeligt over for andre, og som frem for alt ønsker at forstærke sine grænser, selv om det udviser en vilje til at bekæmpe menneskehandel.
EU kan ikke nøjes med en politikontrolleret indvandringspolitik, som formanden for den franske menneskerettighedsforening erklærede for et par dage siden.
Hver dag ser vi større og større rædsler, og alle giver udtryk for indignation og medfølelse. Billederne af de kurdiske familier, der søger efter fred og frihed, på jagt efter en fremtid uden forfølgelser, kan således kun berøre os dybt. Tidligere har vi set billeder af 58 kinesiske indvandrere, der nåede til Dover, men som blev fundet døde mellem tomatkasser, og af flygtninge fra Bangladesh, Pakistan, Albanien, Irak, Afrika eller andre steder med krig og elendighed.
Af artikel 14 i verdenserklæringen om menneskerettigheder fremgår, at i tilfælde af forfølgelse har enhver ret til at søge og få asyl i andre lande. Tiden er altså inde til at styrke asylretten, som findes i medfør af Genève-konventionen, og tanken om en midlertidig beskyttelse, som ikke berører anerkendelsen af flygtningestatusen, går i den rigtige retning.
Menneskehandlen og tilstedeværelsen af kriminelle netvært er velkendt. Man ved, at der tjenes enorme summer på denne elendighed. En effektiv bekæmpelse af menneskehandel forudsætter, at man også kaster sig over roden til dette onde. Straf alene er ikke nok. Selv om man straffer ophavsmændene og de ansvarlige for denne handel strengt, skal man også beskæftige sig med baggrunden for, at mennesker, der skamløst udnyttes, kan kastes fra land til land, fra kontinent til kontinent - den liberale globalisering forpligter - på jagt efter et eldorado.
Man må ikke forveksle menneskehandlerne og ofrene. De, der tjener på dette ulovlige arbejde, skal eftersøges og straffes. Man kan således ikke tale om indvandring uden også at tale om økonomi. Ikke desto mindre kan forslaget om harmonisering og sanktioner mod transportsektoren vise sig at være en blindgyde, og det kan endda bruges mod personer, der ikke gør andet end at hjælpe mænd og kvinder i nød. Lad os ikke skabe en solidaritets- og humanitetsforbrydelse!
Men selv om EU opfatter sin udviklingspolitik som korrekt og human, må vi slå fast, at udvikling ikke er mulig uden fri bevægelighed for mennesker, deres viden, kultur, lidelser og håb. Den frie bevægelighed skal garanteres. Et samfund, der nærigt og selektivt uddeler opholdstilladelser og visa, er et lukket og fanatisk samfund. Ønsker vi et Europa, der lukker verden ude, der frasorterer og opdeler folk i gode eller dårlige flygtninge og i godkendte indvandrere eller evigt fordrevne?
Hvornår vil vi se initiativer og direktivforslag fra Rådet, der er udarbejdet i åbenhed over for verden, i en gæstfri og medmenneskelig ånd, i stedet for forslag, der lægger vægt på sikkerhed og kontrol?
Vi vil altid følges med mennesket - med alle mennesker, skrev Frantz Fanon. Jeg ønsker af hele mit hjerte, at Europa langt om længe giver os denne frihed.

Turco
Hr. formand, jeg taler på Emma Bonino-Listens vegne.
Efter vores opfattelse skete der noget i sidste mødeperiode, som ikke sker så tit her i Parlamentet, og som skete i forbindelse med afstemningen om Ceyhun-betænkningen, nemlig at Parlamentet næsten enstemmigt forkastede en medlemsstats forslag. Det fremgår tydeligt af forhandlingen om disse tre betænkninger - men også om Kirkhope-betænkningen - at der er tale om et meget enkelt spørgsmål, nemlig at vi ikke drøfter emnet, men metoden. Jeg håber derfor, at Parlamentet i denne mødeperiode endnu en gang vil rette sig efter ordførerne og afstemningen i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, hvor man anmoder om en forkastelse af Rådets og medlemsstaternes forslag.
Jeg håber navnlig på en politisk reaktion, så Parlamentet - når det gælder de retlige og indre anliggender - får den værdighed tilbage, som en demokratisk valgt institution, der repræsenterer borgerne, burde have, i det mindste af rent institutionelle årsager. Lad mig forklare, hvad jeg mener. Først skal man huske, at Parlamentet i grunden har de samme beføjelser som en ikke-statslig organisation på dette område. Det er noget, som vi parlamentsmedlemmer ofte glemmer eller foretrækker at glemme, men vi ved godt, at vi ifølge traktatens bestemmelser ikke har nogen beslutningsbeføjelser eller nogen indflydelse på lovgivningsforløbet.
Det er efter vores mening skandaløst, at dette sker, ikke mindst når det gælder et område, der vedrører de europæiske borgeres friheder og individuelle rettigheder. Det er skandaløst, at det er Rådets embedsmænd, som står for den demokratiske kontrol med disse emner. Og det er skandaløst, at Parlamentets arbejde og arbejdet i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder reelt bliver boykottet af nogle forslag, som vi er tvunget til at drøfte, og som stilles af de enkelte medlemsstater, af flere medlemsstater i fællesskab, af Rådet og af de medlemsstater, der har formandskabet. Disse forslag har ikke et korrekt retsgrundlag. Der er ofte - ja, næsten altid - tale om politiske manifester fra medlemsstater, som udmærket er klar over, at deres forslag aldrig vil blive godkendt af Rådet. Vi kommer således til at drøfte nogle spørgsmål, som aldrig bliver til noget, eller som skal behandles igen, eftersom det aldrig lykkes Rådet at udarbejde en endelig konklusion.
Derfor stemmer vi for betænkningen, og her vil jeg gerne takke ordførerne for deres radikale holdning, hvor de afviser Rådets forslag, en holdning, som der efter vores mening er institutionelle årsager til. Vi håber, at Parlamentet i fremtiden ikke vil nøjes med at protestere, og at kommissær Vitorino heller ikke vil nøjes med at gøre status over situationen, men at vi i stedet tager nogle konkrete initiativer til at ændre tingenes tilstand.

Berthu
Hr. formand, jeg tager ordet i forbindelse med Frankrigs initiativ om gensidig anerkendelse af udvisninger af tredjelandsstatsborgere, der sigter mod at undgå, at udviste udlændinge frit og ukontrolleret kan bevæge sig inden for Unionen. Initiativet forekommer os således yderst hensigtsmæssigt på dette tidspunkt, hvor presset fra den illegale indvandring vokser, og vi beklager, at Parlamentet agter at forkaste det.
Det franske initiativ forsøger således at indføre en slags gensidig anvendelse af visse retlige afgørelser. Det vil sige en form for nyt samarbejde, der fortjener en større opmærksomhed. Når en medlemsstat træffer beslutning om at udvise en tredjelandsstatsborger, som udgør en trussel mod den offentlige orden, og som opholder sig ulovligt i landet, kan en anden medlemsstat i henhold til forslaget gennemføre udvisningen - med forbehold for appel ved domstolene naturligvis. På trods af forslagets fordele forkaster Parlamentets ansvarlige udvalg det af to grunde, som jeg ikke finder overbevisende.
For det første skulle artikel 63, stk. 3, litra b), i EF-traktaten ikke udgøre et relevant retsgrundlag. Det er ikke korrekt, fordi denne artikel netop sigter mod samarbejde i forbindelse med hjemsendelse af udlændinge, der opholder sig ulovligt i et land. Dette er faktisk tilfældet her, eftersom gensidig anerkendelse er en foranstaltning, der henhører under denne gruppe.
For det andet får vi igen at vide, at det franske initiativ er for strengt, og at der først skal gennemføres en samlet europæisk indvandringspolitik. Det er selvfølgelig en undvigemanøvre, og de, der har fundet på det, skulle nok afholde sig fra at anvende det samme argument lige før, da vi diskuterede en midlertidig beskyttelse af folk fra tredjelande.
Frankrigs initiativ om gensidig anerkendelse af udvisninger fortjener altså at blive vedtaget.

Coelho
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne begynde med at give udtryk for min fulde støtte til den holdning, som hr. Deprez har indtaget ved at forkaste både det portugisiske og det finske initiativ. Disse to forslag er i modstrid med artikel 202, der fastslår det almene princip, at Kommissionen har beføjelser til at gennemføre de af Rådet udfærdigede forskrifter, selv om Rådet i særlige tilfælde kan forbeholde sig retten til selv direkte at udøve gennemførelsesbeføjelser.
Den begrundelse, at Rådet forbeholder sig retten til selv at udøve disse gennemførelsesbeføjelser i løbet af en femårig overgangsperiode, fordi medlemsstaterne har en styrket rolle med hensyn til udvikling af visumpolitik, hvilket afspejler områdets politiske følsomhed, er imidlertid ikke alene tilstrækkelig grund til at fravige et generelt princip i Fællesskabets retsorden. Den er heller ikke relevant, eftersom den går mod selve princippet i protokollen vedføjet Amsterdam-traktaten, som ved at integrere Schengen-reglerne i EU eksplicit har overført disse områder fra den mellemstatslige ramme.
Hvad angår Frahm-betænkningen, mener jeg også, at man skal støtte ordførerens holdning om at forkaste det portugisiske initiativ. Det skal man gøre af flere årsager, fordi det ville føre til manglende kohærens i de bestemmelser, som giver tredjelandsstatsborgere mulighed for at rejse inden for Schengen-medlemsstaterne. Sagen er jo den, at Schengen-konventionen dækker tre kategorier af tredjelandsstatsborgere, som har ret til at rejse inden for disse medlemsstater, nemlig dem, som skal have visum, dem, som ikke er visumpligtige, og dem, som har opholdstilladelse. Dette initiativ dækker kun den anden af disse kategorier, hvorved der sker en opsplitning af retten til at rejse for tredjelandsstatsborgere, uden at det oplyses, i hvilket omfang disse regler erstatter, træder i stedet for eller ændrer Schengen-reglerne.
Nassauer-betænkningen foreslår ligeledes, at det fransk initiativ forkastes. På baggrund af disse tre forslag, som vi agter at forkaste, skal der rettes en appel til kommissær António Vitorino og til Kommissionen om, at den tager initiativet på dette felt og sikrer den overordnede sammenhæng inden for Fællesskabets bygningsværk, hvis institutionelle vogter den jo er.

Karamanou
Hr. formand, på grund af mangel på en sammenhængende og samlet asyl- og indvandringspolitik ser vi desværre nu en hel industri af initiativer fra medlemsstaterne, som fuldstændigt fragmentarisk forsøger at gribe ind i delspørgsmål, idet de ofte ignorerer eller viger uden om EU's institutionelle og juridiske ramme, sådan som i nærværende tilfælde Frankrigs, Finlands og Portugals initiativer, som Europa-Parlamentet med rette forkaster, ganske som vores ordførere foreslår, og det komplimenterer jeg dem for.
Det er nødvendigt endnu en gang her i Parlamentet at betone, at Rådet kun i særlige tilfælde og efter grundig undersøgelse kan få den udøvende magt uden at overlade den til Kommissionen. I dag fremstiller Rådet undersøgelserne og grænseoverskridelserne som et særligt tilfælde og forbeholder den udøvende magt sig selv, selv om den rettelig tilhører Kommissionen. Samtidig ignorerer det også Europa-Parlamentet og den fastsatte forhandlingsprocedure, eftersom Rådet ændrer afgørelser i Europa-Parlamentets fravær.
Med denne taktik forhaler Rådet processen med at udforme en fælles europæisk indvandringspolitik i stedet for at fremskynde den. Den træffer ikke nogen afgørelser, og implementeringen af konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Tampere foregår i sneglegang med det resultat, at der i Europa bevares et klima, som forstærker racismen og fremmedhadet, og som gør, at der sker ulykker som den i Dover. Det er hævet over enhver tvivl, at vi bliver nødt til at forlade den ensidige opfattelse, at det er medlemsstaterne, der skal tage initiativer, og skride til fælles reguleringer, hvis vi vil skabe et fælles europæisk område med sikkerhed og retfærdighed. De personer, som kommer over Unionens grænser, skal være underlagt de samme regler og de samme pligter, så man kan opnå en normal adgang og ophold. Det kan ikke lægges i hænderne på enhver stats diskrete lethed eller enhver af systemets jurister at undersøge godkendelseskravene. Vi behøver naturligvis ikke endnu en gang at betone, at hverken befæstningen af grænserne eller de politimæssige foranstaltninger kommer til at formindske presset og den ulovlige indtrængen, så længe der stadig findes en velstandskløft mellem vores lande og vores naboer.
Det bedste, Rådet altså kan gøre, er på grundlag af konklusionerne fra Tampere så hurtigt som muligt at give Kommissionen mandat til at påtage sig de nødvendige initiativer gennem processer, som alle er enige om, så vi kan nå frem til en fælles indvandringspolitik, der kan regulere alle de uafsluttede spørgsmål retfærdigt, og som er baseret på vores fælles humanistiske, europæiske værdinormer og demokratiske traditioner.

Korakas
Hr. formand, de tre betænkninger, som vi behandler i dag, har som fællestema implementeringen af EU's indvandringspolitik. De giver svar på medlemsstaternes anmodninger enten om større smidighed i varigheden af indvandrernes ophold og ro i Fællesskabets institutionelle ramme, sådan som det sker i Portugal, eller om at fremskynde afgørelserne fra mødet i Tampere om, at alle medlemsstaterne gensidigt skal anerkende beslutningerne om udvisning af udlændinge, sådan som det sker i Frankrig. Alle tre betænkninger afvises af det ansvarlige udvalg af formelle grunde.
Medlemmerne af Grækenlands Kommunistparti vil afholde sig fra at stemme om Deprez- og Frahm-betænkningerne, mens vi vil stemme for Nassauer-betænkningen, som afviser Frankrigs anmodning, naturligvis fordi vi er uenige i anmodningens substans og ikke dens form. Men man må spørge sig selv: Hvorfor denne evindelige beskæftigelse med spørgsmålet om indvandrere? Mangler der mon en institutionel ramme? Tværtimod. Såvel Unionens som de nationale lovgivninger har ændret EU til en velbevogtet fæstning, hvor der ikke er plads til humanisme og solidaritet eller for den sags skyld til den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
I denne ånd debatterer man i disse dage i mit fædreland, Grækenland, en ny lov om den såkaldte indvandringspolitik, som faktisk behandler indvandring som en forbrydelse og dem, som ikke angiver eller endnu værre hjælper flygtningen, som meddelagtig i forbrydelse. Årsagerne til indvandringen ligger efter min mening i selve de udviklede, kapitalistiske landes og EU's politik, som udplyndrer folkets rigdom og sved i de lande, indvandrerne kommer fra, og tvinger dem til underudvikling og fattigdom. Det er netop denne situation, der driver dem til masseudvandring. Årsagerne til udvandring ligger også i de imperialistiske indgreb, som opildner til nationalisme og lokale krige, der igen skaber enorme bølger af flygtninge.
Den masseudvandring, som vi oplever i denne tid, og den moderne slavehandel passer samtidig kapitalens interesser fint i de lande, hvor flygtningene ender. Hersker der nogen tvivl om, hr. formand, at der også på det punkt er et umenneskeligt sammenfald mellem de moderne flygtningeslavehandlere, de krigsgale imperialister og udnytterne af flygtningene i de såkaldte modtagerlande, der som moderne herremænd bruger arbejdsløsheden og de illegale indvandrere til at angribe de lokale lønarbejderes interesser og landvindinger på en endnu mere brutal måde? Se, derfor bør sikringen af såvel de legale som de illegale flygtninges rettigheder være en af de første og mest presserende pligter for den folkelige bevægelse ...
(Formanden afbrød taleren)

Vitorino
Hr. formand, mine damer og herrer, dagens forhandling under ét omhandler fire initiativer fra medlemsstaterne om udvisning, gennemførelsesbeføjelser med hensyn til behandling af visumansøgninger og grænsekontrol i forbindelse med Schengen-områdets ydre grænser og endelig retten til at rejse inden for Schengen-området.
Jeg vil begynde med de aspekter, der vedrører bestemmelserne i Schengen-konventionen. Jeg vil først og fremmest lykønske hr. Deprez med hans præcise og omhyggelige undersøgelser af bl.a. de institutionelle forhold vedrørende gennemførelseskompetencer i forbindelse med bestemmelser, som træffes af Rådet inden for komitologirammen i henhold til artikel 202 i EF-traktaten. Således mener Kommissionen, at visse bestemmelser i de fælles konsulære instrukser, den fælles håndbog og i specifikationerne for høringen om Schengen bør kunne ændres, tilpasses eller opdateres ved hjælp af en enkelt metode inden for komitologirammen. Vi kan også tilslutte os Finlands og Portugals initiativ, men kan ikke acceptere en væsentlig del af den foreslåede bestemmelse, der forbeholder Rådet gennemførelsesbeføjelser, uden at det klart fremgår, at der er tale om en undtagelse til den bestemmelse, der fastsættes i traktaten.
Kommissionen kan tilslutte sig hr. Deprez' analyse og argumentation i begrundelsen. De fælles konsulære instrukser, den fælles håndbog og specifikationerne for høringen om Schengen er medtaget som retsgrundlag for artikel 62 og 67 i EF-traktaten, nemlig afsnit IV. Men afsnit IV indeholder ingen institutionel undtagelse fra traktatens artikel 202. Desuden er de fleste af gennemførelsesforanstaltningerne i forbindelse med disse instrumenter udelukkende af teknisk karakter. De udgør kun den praktiske formulering af politiske beslutninger, der er truffet af Rådet i overordnede normgivende retsakter, som vedtages på det relevante retsgrundlag under afsnit IV.
Derfor vil jeg gerne sige, at Kommissionen er yderst tilfreds med Parlamentets holdning, der er i overensstemmelse med Kommissionens. Og i øjeblikket understreger Kommissionen ikke blot sin enighed, men ønsker også, at ordførerens og Kommissionens argumenter, som jeg håber, Parlamentet kan tilslutte sig, vil blive hørt og accepteret af Rådet. I tilfælde af forskellig fortolkning vil vi helt sikkert overveje, hvilke forholdsregler vi kan træffe ...

... forholdsregler, som Kommissionen og Parlamentet kan træffe i fællesskab.
Kommissionen kan tilslutte sig målsætningen i det portugisiske forslag om en forordning om varigheden af den periode, hvor tredjelandsstatsborgere, som er fritaget for visumtvang, frit kan rejse på medlemsstaternes område. Således opfordres Rådet i artikel 62 i traktaten til - inden for fem år efter Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse - at fastsætte betingelserne for tredjelandsstatsborgeres ophold på medlemsstaternes område i en periode på højst tre måneder.
Men traktaten fastsætter en periode på højst tre måneder og begrænser sig på ingen måde til tredjelandsstatsborgere, der er fritaget fra visumforpligtelse, og der er her tydeligvis en uoverensstemmelse i forhold til det portugisiske forslag. Derfor er jeg enig i fru Frahms - ordførerens - bemærkning om, at det ikke er hensigtsmæssigt at regulere situationen for en gruppe, ligesom det forekommer mig klart, at man ikke kan forlænge opholdet i medlemsstaterne ud over de tre måneder til i alt seks måneder på grundlag af aftalerne om gensidig anerkendelse.
Kommissionen er klar over - selv om den uden tvivl er enig i den grundlæggende årsag til det portugisiske initiativ - at det vigtigste formål er at muliggøre bevarelsen af et vist antal bilaterale aftaler mellem medlemsstaterne og lande som f.eks. USA, Canada, Japan eller Australien.
Ikke desto mindre, og jeg tror, at jeg har gjort det klart, er den anvendte metode i det portugisiske initiativ ikke i overensstemmelse med traktaten, og det forekommer heller ikke hensigtsmæssigt, at den begrænser sig til at omfatte en enkelt gruppe mennesker.
Vi kan bekræfte Kommissionens intention om snarest at fremsætte et samlet forslag om en fri rejseperiode inden for Schengen-området for at undgå en opdeling, der kan være skadelig for gennemsigtigheden, borgernes forståelse og retssikkerheden.
Endelig kommer jeg til direktivforslaget om gensidig anerkendelse af udvisninger, der blev stillet i juli af det franske formandskab. Hvis man betragter sagen ud fra et langsigtet perspektiv, kan det forekomme ønskværdigt, at en udvisning, der er afsagt i en medlemsstat, kan udføres i en anden medlemsstat, uden at denne behøver at træffe afgørelse om udvisning på ny. Frankrigs initiativ skal blot anses for det første skridt mod gennemførelsen af dette mål, som vi må anerkende er ambitiøst.
Inden for rammerne af asyl- og indvandringspolitikken er der endnu ikke fastsat en fælles politik om tilbagevendelse. Det er derfor, jeg mener, at det indtil videre ville være meget mere hensigtsmæssigt at fastsætte fælles standarder og principper, der senere kan muliggøre oprettelsen af juridisk bindende rammer for gensidig anerkendelse af foranstaltninger, der fører til, at opholdet i en medlemsstat afsluttes og navnlig i forbindelse med udvisninger.
For at fastsætte en sådan politik vil Kommissionen udarbejde - dette er medtaget i arbejdsprogrammet for 2001 - en meddelelse om en fælles politik om tilbagevendelse. En sådan politik skal omfatte fælles principper og fælles normer og foranstaltninger.
Det vigtigste fælles princip er f.eks. den vægt, der lægges på frivillig tilbagevendelse frem for en tvungen tilbagevendelse. Den Europæiske Flygtningefond gennemfører støtteforanstaltninger på dette område, som medlemsstaterne er blevet enige om. Den debat, der vil følge denne meddelelse, og som vil dreje sig om alle aspekterne af politikken på området, ser ud til at blive meget vanskelig på grund af den modsætning, der er mellem medlemsstaternes behov for en gennemførelse af afgørelserne på den ene side og den klare menneskelige dimension på den anden.
Efter min mening burde personer, der ikke eller ikke længere opfylder de fastsatte betingelser for at opnå en juridisk permanent eller midlertidig flygtningestatus, normalt opfordres til at forlade EU, medmindre medlemsstaterne af juridiske årsager har en forpligtelse til at acceptere disse personer.
Hvis vi ønsker at udarbejde en fælles politik om indvandring, som er så fyldestgørende som mulig, må vi ikke tilsidesætte spørgsmålet om tilbagevendelse, der, om jeg så må sige, er medaljens bagside.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Kriminalpræventivt net
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0070/2001) af Angelilli for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om Den Franske Republiks og Kongeriget Sveriges initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om oprettelse af et europæisk kriminalpræventivt net (13464/2000 - C5-0717/2000 - 2000/0824(CNS)).

Angelilli
Hr. formand, kære kolleger, alle undersøgelser og statistikker om de alvorlige sociale problemer viser, at retten til sikkerhed er et af de europæiske borgeres vigtigste krav. Borgerne opfatter nemlig ikke blot kriminaliteten i alle dens vidt forskellige former som en trussel mod den fysiske sikkerhed, men også som en sand, uacceptabel og allestedsnærværende trussel mod bevægelsesfriheden og friheden til at arbejde og leve et normalt liv. Denne bekymring har skabt en gradvis mistillid til institutionerne og en stadig større mistænksomhed over for andre mennesker. Denne følelse af usikkerhed rammer alle uden undtagelse, nemlig virksomheder, familier og enkeltpersoner, navnlig kvinder, ældre og børn.
I den forbindelse er det ofte meget svært at trække en grænse mellem organiseret kriminalitet, det vil sige de mere omfattende kriminelle fænomener, og den såkaldte hverdagskriminalitet, som især finder sted i byerne, og som narkotikahandlen f.eks. hører ind under.
Hr. formand, engang var det første, folk bad os om, hurtige straffe for kriminaliteten og sikkerhed for, at de kriminelle kom til at afsone deres straf. Nu er situationen anderledes, for nu beder man os først og fremmest om sikkerhed, det vil sige om forebyggelse, og det er måske, fordi der er ved at ske en foruroligende stigning i den særligt grove kriminalitet. Jeg vil således gerne minde om, at der er sket en stigning i den kriminalitet, som er relateret til pædofili og seksuel udnyttelse af kvinder og mindreårige. Forebyggelsen skal derfor - hvilket den også bliver - forstås som en garanti for, at man kan bevæge sig frit, og borgerne beder os netop om at gøre, hvad vi kan for at bekæmpe kriminalitetens udbredelse.
Jeg tror, at Parlamentet har understreget kriminalitetsforebyggelsens betydning flere gange, og det har også vedtaget mange retsakter i den retning. Kriminalitetsforebyggelsen blev med rette slået udtrykkeligt fast i Amsterdam-traktaten, og herefter er den blevet gentaget flere gange indtil Rådet i Tampere, hvor man udtrykkeligt foreslog en styrkelse af det internationale samarbejde om kriminalitetsforebyggelse ved at oprette et kriminalpræventivt net mellem de nationale myndigheder. Dette forslag blev herefter godkendt af det franske formandskab og ligeledes af det svenske formandskab, som via et forslag til retsakt har til hensigt at oprette dette informationsnet for erfaringsudveksling og god praksis med henblik på kriminalitetsforebyggelse. Formålet med dette er i øvrigt også at udveksle oplysninger og nyheder så hurtigt som muligt for netop at undersøge de kriminelle fænomener, når de opstår. Dette skal gøres på den måde, man arbejder på inden for et andet område, nemlig i Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug, som siden sin oprettelse har fulgt med i de ændringer, der er sket i forbindelse med narkotikaens udbredelse. Det gælder således om at studere de kriminelle fænomener fra deres oprindelse og følge med i den store evne, de har til at ændre sig, indrette sig efter straffesystemet og derefter finde nye måder at komme til udtryk på.
Til sidst vil jeg gerne sige, at det drejer sig om et informationsnet og en udveksling af god praksis, og bestemt ikke om, at vi skal træde i stedet for medlemsstaterne i de grundlæggende sikkerhedspolitiske valg, som naturligvis hører under de enkelte stater og således under de enkelte nationale parlamenter og regeringer. Efter min mening drejer det sig udelukkende om at vise borgerne, at Europa arbejder på at indføre et egentligt område med frihed og retfærdighed.
Jeg vil gerne takke alle kollegerne for samarbejdet, og jeg vil især gerne takke fru Terrón i Cusí for hendes ændringsforslag, som har gjort det arbejde, der er blevet udført, bedre og mere fuldstændigt.

Velkomstord
Formanden
Det er mig en glæde at meddele Dem, at formanden for den lovgivende forsamling i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, Stojan Andov, har taget plads i den officielle loge. Jeg vil gerne byde Stojan Andov velkommen på Parlamentets vegne, og jeg håber, at hans besøg i Europa-Parlamentet bliver frugtbart og givtigt.

Kriminalpræventivt net (fortsat)
Coelho
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, dette initiativ til at oprette et europæisk kriminalpræventivt net søger at imødekomme det stadig større behov, der er for at forebygge kriminalitet og for et bredere og bedre internationalt samarbejde på dette område især inden for EU. Vi er imidlertid klar over, at dette samarbejde besværliggøres af forskelle i bl.a. definitioner, procedurer og strukturer. De undersøgelser, der skal foretages om kriminalitet, kriminelle handlinger og domstolspraksis i EU, må således forudsætte sammenlignelige statistiske data, strafferetlige politikker, strukturelle forhold osv.
Det store mål er at evaluere de forskellige fremgangsmåder med henblik på at finde frem til de nøgleforanstaltninger, der kan og skal træffes inden for prioriterede områder, så EU's reaktion og de kriminalpræventive politikkers effektivitet kan blive forbedret på både nationalt og internationalt plan.
Det var de politiske retningslinjer, der kom ud af Det Europæiske Råd i Tampere, og som førte til, at der på konferencen på højt plan i Algarve, i Portugal, i maj 2000, blev gjort opmærksom på behovet for en tværfaglig og partnerskabsbaseret strategi i kriminalitetsforebyggelsen. Det er helt afgørende at sikre de borgeres tryghed, der ønsker at lave i fred og ro, hvilket i stadig større omfang ikke blot betyder, at kriminalitet skal bekæmpes effektivt, men at der også må vedtages intelligente forebyggelsespolitikker, herunder bedre forståelse og håndtering af de psykologiske og sociologiske fænomener, der frembringer eller øger følelsen af utryghed.
Denne præventive indsats, der er nødvendig for såvel kvantitativt som kvalitativt at reducere kriminaliteten eller årsagerne til den, må dække alle typer forbrydelser, herunder organiseret kriminalitet, hvor der skal lægges særlig vægt på storby-, ungdoms- og narkokriminalitet. Det er et vigtigt og ambitiøst projekt, for kriminalitet kender ikke til grænser. Dette europæiske kriminalpræventive net skal fremme samarbejde og informationsudveksling mellem medlemsstaterne, indsamle og analysere oplysninger om eksisterende kriminalpræventive aktioner og bedste praksis for at bidrage til overvejelserne om, hvilke beslutninger der skal træffes i fremtiden.
I Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder gjorde der sig så at sige to forskellige opfattelser gældende: en, der foretrak, at dette net skulle dreje sig om europæisk og internationalt samarbejde, og en anden, hvis fokus alene var på hverdagskriminaliteten. Jeg synes, at det kompromisforslag, som er blevet vedtaget, er godt, fordi det ikke udelukker nogen af de kriminalpræventive dimensioner. Vi er klar over, at bekæmpelse af organiseret kriminalitet og af hverdagskriminalitet er to forskellige ting, der fordrer forskellig indsats. Den første udgør et prioriteret mål for Unionen og medlemsstaterne, hvorimod den anden primært henhører under lokale, regionale og nationale instanser. Til forebyggelsen heraf skal Unionens rolle i subsidiaritetsprincippets navn begrænses til at fremme udveksling af oplysninger mellem nationale myndigheder med henblik på informationsudveksling om bedste praksis og viden. EU's befolkning har ret til at forlange, at EU effektivt sætter ind over for den stadig større trussel mod deres frihed og deres rettigheder, som kriminaliteten udgør.

Ceyhun
Hr. formand, på min gruppes vegne vil jeg gerne først takke ordfører Angelilli for betænkningen. Jeg vil også gerne takke for vores udvalgs arbejde, for netop denne betænkning er det lykkedes os alle sammen at vedtage i fællesskab.
Jeg tror, at vi kun i fællesskab kan gøre noget i bekæmpelsen af kriminaliteten, som vil føre til fremskridt i bekæmpelsen af kriminaliteten. På grundlag af denne betænkning vil det nu være muligt at skabe et effektivt net, som på den ene side gør det muligt at koordinere kriminalitetsbekæmpelsen i hele Europa, men som på den anden side ikke indsnævrer handlemulighederne. Her forsøger Europa ikke at trække kompetence til sig, men at optimere udveksling af informationer mellem de pågældende myndigheder i medlemsstaterne.
Ud over denne målsætning behandler betænkningen også inddragelse af civile institutioner, universiteterne og europæiske institutioner som f.eks. Europol og Eurojust i netværket til bekæmpelse af forbrydelser. Dette svarer til vores idéer, for det betyder, at man ikke behøver opfinde alle former for kriminalitetsbekæmpelse forfra i hvert land. På den måde bliver ressourcerne udnyttet bedre. Det er positivt.
Dette kriminalpræventive net er også vigtigt i en anden henseende. Rådet og Kommissionen skal gennem dette net modtage de nødvendige informationer for at kunne udvikle passende kriminalpræventive strategier. Det er godt, fordi det betyder, at nationale instanser vil få en større interesse i udvekslingen med nettet, ikke mindst for at kunne komme frem med deres anliggender på europæisk plan.
På denne måde kan processen med at afstemme nationale strategier efter hinanden blive markant hurtigere. Netop med henblik på organiseret kriminalitet og moderne kriminalitetsformer er det meget positivt, for de nationale instanser klager jo hyppigt over, at de ikke kan hamle op med forbryderne, fordi de ikke kan reagere hurtigt nok på de skiftende masker og kriminalitetsformer. Her kan der skabes et net, som modtager informationer, som står til rådighed for alle, og som kan forbedre reaktionshastigheden i kriminalitetsbekæmpelsen markant.
Også med hensyn til ansøgerlandene er nettet meget vigtigt, idet det kan bidrage til at få bedre fat om problemer, som kan opstå som følge af overgangsperioderne. Derfor stemmer vi for betænkningen med vores supplerende ændringsforslag, og det glæder os meget, at de instanser, som skal gennemføre den, endelig får den nødvendige støtte fra Parlamentet og Rådet.

Crowley
Hr. formand, ligesom mine kolleger vil jeg gerne lykønske ordføreren med hendes betænkning, og jeg kan tilslutte mig størstedelen af forslagene heri. I EU er der indført en ny institutionel ramme for bekæmpelse af organiseret kriminalitet efter Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse. Disse rammebestemmelser indeholder hjemmel for udviklingen af fælles aktioner inden for politisamarbejde og strafferetligt samarbejde i kriminalsager, samtidig med at man bevarer medlemsstaternes pligt til at opretholde lov og orden og garantere den nationale sikkerhed.
Sideløbende med denne tilslutning iværksatte Det Europæiske Råd to handlingsplaner for bekæmpelse af organiseret kriminalitet, der skulle fjerne forskelle i nationale procedurer gennem indførelse af et mere effektivt strafferetligt samarbejde. De fleste af disse henstillinger er gennemført fuldt ud. Europols styrkede rolle er et vigtigt fremskridt i den forbindelse.
Konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tampere er et stærkt politisk budskab, der bekræfter Unionens ønske om at løse problemer med at rejse tiltale over for alle former for grænseoverskridende kriminalitet og samtidig beskytte borgernes og de økonomiske beslutningstageres friheder og lovfæstede rettigheder. Det er vigtigt, at alle EU-institutioner samarbejder om at sikre en sammenhængende strategi imod den organiserede kriminalitet. En stor del af den organiserede kriminalitet har økonomisk kriminalitet som det primære motiv. EU's politik i bekæmpelsen af finansiel svig føres samtidig under traktaternes første og tredje søjle. Jeg støtter en udvidelse af Europols mandat til at undersøge sager om hvidvaskning af penge. Der skal være politisk enighed i EU om rammeafgørelsen om identifikation, beslaglæggelse og konfiskation af udbyttet fra strafbare forhold. Set fra et irsk synspunkt har oprettelsen af Criminal Assets Bureau i 1996 vist sig meget nyttig til håndtering af denne form for kriminalitet.
Oprettelse af sikkerhed og tillid i forbindelse med cyberkriminalitet er et andet vigtigt område, der kræver en kollektiv indsats på globalt plan, da Internettet er verdensomspændende. Den computerrelaterede kriminalitet standser ikke ved de konventionelle landegrænser. Det er klart, at aktiviteter, der er ulovlige uden for Internettet, også er ulovlige på Internettet. I internationale fora er der allerede en række foranstaltninger undervejs til bekæmpelse af cyberkriminalitet. Europarådet er i færd med at lægge sidste hånd på verdens første internationale konvention om cyberkriminalitet. Europa-Kommissionen har også fremsat et forslag til retsakt om børnepornografi på Internettet i overensstemmelse med bestemmelserne i Rådets konvention om cyberkriminalitet.
Jeg støtter Europa-Kommissionens rammeprogram om bekæmpelse af handel med mennesker gennem udviklingen af et effektivt samarbejde i EU om strafferetlige procedurer i denne henseende samt gennem oprettelse af et tættere samarbejde med de kommende EU-lande.

Turco
Hr. formand, det er næsten, som om vi skal stemme om et spørgsmål, der ikke eksisterer, nemlig om Parlamentet er for eller imod kriminalitet. Lige nu taler vi om noget helt andet end det, vi har drøftet hidtil, nemlig om vi skal indføre endnu et bureaukratisk misfoster. Det er vi modstandere af. Og det er vi, selv om vi ved, at der ikke er nogen parlamentsmedlemmer - hverken her eller andre steder - eller nogen fornuftige personer, som ikke er modstandere af kriminalitet og tilhængere af forebyggelse. Men et bureaukratisk misfoster er noget andet. EU rykker som bekendt ud med overvågningscentre, netværk og institutioner, når det ikke er i stand til at komme med nogle forvaltningsløsninger. Det er overvågningscentre, netværk og organer, der reelt lader hånt om borgernes demokratiske rettigheder, eftersom disse rettigheder er overladt til institutioner, som er ikke er underlagt nogen demokratisk kontrol. Man nævnte overvågningscentret i Lissabon. Her vil jeg ikke komme ind på, at EU i stor udstrækning finansierer et kriminalitetsbekæmpende organ under FN. FN har besluttet at foretage en intern undersøgelse af, hvordan pengene bliver brugt, men EU føler naturligvis ikke, at dette er nødvendigt. Vi talte om de bureaukratiske misfostre Europol, Eurodac og Eurojust, og det er netop dem, der forhindrer os i at administrere kriminalitetspolitikkerne i dag.
Der er en anden grund til, at vi stemmer imod betænkningen. Ordføreren har udført et pænt stykke arbejde, men det er netop Den Franske Republiks og Kongeriget Sveriges forslag, som ikke er i tråd med det subsidiaritetsprincip, der burde gælde på dette område. Vi forstår endnu ikke, hvad man mener med kriminalitetsforebyggelse, eftersom det ikke defineres i dette forslag og heller ikke i betænkningen. Derfor stemmer vi imod betænkningen, og det er navnlig, fordi den støtter dette europæiske net.

Mathieu
Hr. formand, Frankrigs og Sveriges initiativ om samarbejde mellem de nationale organismer inden for ungdomskriminalitet, kriminalitet og narkotikarelateret kriminalitet er en følge af topmødet i Tampere.
Denne europæiske strategi går ud fra det princip, at en indgriben fra Unionen nødvendigvis vil forbedre medlemsstaternes politik. Men i dag står vi over for en skov af programmer og en sand ophobning af foranstaltninger uden sammenhæng. Alene inden for området med retlige og indre anliggender foreslår man i dag et sjette program, Hippokrates. Man kan med god grund spørge sig selv, om man gennem en forøgelse af antallet af disse programmer kan øge effektiviteten af kriminalitetsbekæmpelsen, især når budgetterne for disse programmer er latterligt små. Hvad vil man stille op med den ene million euro, der årligt tildeles dette program? Desuden virker programmet Hippokrates uklart. Hvad finansieringen f.eks. angår, er den øverste grænse for Fællesskabes andel 70% af den samlede pris. Når vi ved, at Kommissionens partnere bliver f.eks. universiteter, forvaltninger og ngo'er, hvordan skal man så finansiere de resterende 30%?
Med hensyn til definitionen på foreslåede præventive foranstaltninger og organiseret kriminalitet kommer heller ingen klare udsagn. Der foreslås ligegyldige foranstaltninger som f.eks. uddelingen af den europæiske kriminalpræventive pris, der fremgår af artikel 3.
Man skaber og indfører foranstaltninger uden at have overblik over foranstaltningernes relevans og effektivitet. Det er på tide, at vi stopper op og tænker os om, så vi ikke kommer til at overse elementer, der er vigtige i opbygningen af et effektivt samarbejde mellem de nationale præventive politikker.

Vitorino
Hr. formand, medlemmer af Europa-Parlamentet, først vil jeg gerne lykønske ordføreren med hendes betænkning og - i betragtning af tidspunktet for vores forhandling - kort og godt sige, at Kommissionen støtter det fransk-svenske initiativ om et europæisk kriminalpræventivt net. Det er et initiativ, der udgør et godt eksempel på medlemsstaternes initiativret, fordi det er blevet snævert koordineret med Kommissionen. Vi mener, at dette net først og fremmest bør koncentrere sig om forebyggelse af hverdagskriminalitet, altså storby-, ungdoms- og narkokriminalitet. Vi kan tilføje, at Kommissionens forslag til meddelelse om kriminalitetsforebyggelse foreslår oprettelse af et europæisk kriminalitetsforebyggelsesforum, der skal prioritere forebyggelse af organiseret kriminalitet. Vi tror, at der er meget at gøre for at få klargjort forbindelsen mellem den organiserede kriminalitet og hverdagssmåkriminalitet i storbyerne, og derfor glæder vi os over, at Parlamentet støtter dette initiativ fra Den Franske Republik og Kongeriget Sverige.

Formanden
Mange tak for Deres meget korte og koncise, men også indholdsrige indlæg, kommissær Vitorino.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Vi går nu over til afstemning.

AFSTEMNING
Betænkning (A5-0069/2001) af Kirkhope for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om Den Franske Republiks initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om harmonisering af de sanktioner, der pålægges transportvirksomheder, som befordrer tredjelandsstatsborgere ind på medlemsstaternes område uden de for indrejsen nødvendige dokumenter (10701/2000 - C5-0470/2000 + 14074/2000 - C5-0005/2001 - 2000/0822(CNS))

Formanden. Jeg giver ordet til hr. Watson, som har en bemærkning til forretningsordenen.
Watson (ELDR). (EN) Hr. formand, som jeg tolker afstemningen og betænkningen, ser det ud til, at vi har forkastet Rådets forslag.

Formanden
Vi skaber stadig god præcedens fra den forudgående Ceyhun-betænkning, hr. Watson.
Før vi går over til afstemningen, giver jeg ordet til fru Terrón i Cusí, som har et indlæg til forretningsordenen.

Terrón i Cusí
Hr. formand, ligesom i sidste måned står vi over for en underlig afstemning, om medlemsstaternes underlige nye metode til lovgivningsinitiativ. Vi har forkastet det ændrede initiativ. Nu skal vi så først og fremmest stemme om et ændringsforslag fra vores gruppe, som anmoder om, at man meddeler Rådet, at man forkaster dette initiativ, og Kommissionen, at den skal komme med et nyt forslag inden for rammerne af sine initiativbeføjelser. Dernæst skal vi stemme om et forslag til lovgivningsmæssig beslutning, hvor man bør stemme for for at sige til Rådet, at vi forkaster dets initiativ. Det er kompliceret, men det er den samme situation, som vi befandt os i sidste gang i plenarforsamlingen, hvilket hr. Watson forklarede. Det vil sige, at det næste ændringsforslag ikke falder bort, men at vi følgelig alligevel skal stemme for en afvisning.

Ceyhun
Hr. formand, jeg oplevede jo i sidste måned det samme som ordføreren. Men hvad jeg i øjeblikket ikke kan forstå, er følgende: Vi har bekendt kulør og truffet en afgørelse. Hvorfor har vi overhovedet repræsentanter for Rådet her i salen? De bør dog nu i det mindste tage stilling til, hvad de mener om det, før vi går videre med afstemningen.

Formanden
Hr. parlamentsmedlem, formandskabet deler Deres kriterium, men vi har ikke beføjelse til at tvinge Rådets repræsentanter til at rejse sig op og forklare sig. Deres stilhed er i sig selv et udtryk for Rådets holdning. Derfor ved alle de her tilstedeværende, hvordan de bør vurdere Rådets holdning og dets stilhed.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

 
Betænkning (A5-0077/2001) af Wiebenga for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets direktiv om minimumsstandarder for midlertidig beskyttelse i tilfælde af massetilstrømning af fordrevne personer og om foranstaltninger til fremme af en ligelig fordeling mellem medlemsstaterne af indsatsen med hensyn til modtagelse af disse personer og følgerne heraf (KOM(2000) 303 - C5-0387/2000 - 2000/0127(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

 
Betænkning (A5-0066/2001) af Deprez for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om
I. initiativ fra Republikken Finland med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om at forbeholde Rådet gennemførelsesbeføjelserne vedrørende visse detailbestemmelser og konkrete procedurer i forbindelse med behandling af visumansøgninger (11834/2000 - C5-0559/2000 - 2000/0805(CNS));
II. Den Portugisiske Republiks initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om at forbeholde Rådet gennemførelsesbeføjelserne vedrørende visse detailbestemmelser og konkrete procedurer i forbindelse med grænsekontrol og grænseovervågning (5736/2001 - C5-0044/2001 - 2001/0802(CNS)).
Formanden. Først behandler vi initiativteksten fra Republikken Finland, hvortil der ikke er stillet ændringsforslag.
Jeg bør minde Dem om, at Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender foreslår, at Europa-Parlamentet forkaster dette initiativ. Derfor skal man for at være kongruent med forslaget fra Udvalget om Borgernes Friheder stemme imod initiativet.
(Initiativet fra Republikken Finland forkastedes)
Formanden. Rådet ønsker ikke at tage ordet.
Jeg giver ordet til hr. Watson.

Watson
Hr. formand, i denne afstemning og afstemningerne om de to efterfølgende betænkninger bør vi nu stemme for den lovgivningsmæssige beslutning, der forkaster Rådets forslag.

Formanden
Der kan nu stemmes om forslaget til lovgivningsmæssig beslutning i henhold til den forklaring, vi har fået fra formanden for Udvalget om Friheder.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Formanden. Der kan nu stemmes om initiativet fra Den Franske Republik.
Proceduren er præcis den samme som den tidligere.
(Initiativet forkastedes)
Formanden. Rådet er uanfægtet og ønsker ikke at udtale sig.
(Det således ændrede forslag til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

 
Betænkning (A5-0075/2001) af Frahm for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om initiativ fra Den Portugisiske Republik med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om den periode, i hvilken tredjelandsstatsborgere, som er fritaget for visumtvang, frit kan rejse inden for medlemsstaternes område (8210/2000 - C5-0286/2000 - 2000/0806(CNS))
Formanden. Vi befinder os i en lignende situation igen. Først kan der stemmes om initiativteksten fra Republikken Portugal, hvortil der ikke er stillet ændringsforslag.
Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender anbefaler det samme som tidligere.
(Initiativet fra Republikken Portugal forkastedes)
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

 
Betænkning (A5-0065/2001) af Nassauer for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om Den Franske Republiks initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere (13968/2000 - C5-0004/2001 - 2000/0819(CNS))
(Initiativet fra Den Franske Republik forkastedes)
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

 
Betænkning (A5-0040/2001) af Hatzidakis for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om meddelelse fra Kommissionen om rapporten fra den stående arbejdsgruppe om sikker transport af radioaktivt materiale i Den Europæiske Union (KOM(1998) 155 - C5-0034/1999 - 1998/2083(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)

 
Betænkning (A5-0076/2001) af Schwaiger for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Europa-Parlamentets henstillinger til Kommissionen om de forhandlinger, der inden for rammerne af WTO føres om den indbyggede dagsorden (Hughes-proceduren) (2028/2001(INI))
Om ændringsforslag 33

Randzio-Plath
Hr. formand, jeg vil gerne trække teksten efter de første 29 ord i ændringsforslag 33 tilbage, så der kun stemmes om de første 29 ord. Dette er allerede meddelt ordføreren.

Formanden
Ordføreren beder om ordet.

Schwaiger
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at konkurrencepolitikken er vigtig, men at den ikke hører til den indbyggede dagsorden. Derfor vil jeg nu igen sige: Stem ikke for dette forslag.

Formanden
Ændringsforslagsstilleren beder os om, at vi kun stemmer om første del. Jeg vil læse det højt, så der ikke opstår nogen misforståelse, for hun har fuldt ud ret til at trække en del af ændringsforslaget tilbage: "Opfordrer til, at der etableres et internationalt konkurrencesystem under WTO, og opfordrer Rådet og Kommissionen til under WTO-forhandlingerne at søge at nå frem til en bindende ramme af multilaterale konkurrenceregler". Ordføreren er imod.
(Ændringsforslag 33 forkastedes)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Formanden
Jeg giver ordet til hr. van den Bos, som har et indlæg til forretningsordenen.

Van den Bos
Hr. formand, jeg var ikke i stand til at være til stede i tide ved afstemningerne i dag på grund af den overordentligt dårlige flyforbindelse mellem Amsterdam og Strasbourg. Air France er desværre ikke i stand til at være ansvarlig for denne forbindelse uden alvorlige forsinkelser. Det betyder således, at vi ikke kan udføre vores arbejde her til tiden og på behørig vis. Jeg protesterer igen imod det.

Formanden
Jeg har noteret Deres protest, og den vil der blive taget hensyn til. Kvæstorerne vil endda blive gjort opmærksom på spørgsmålet i forbindelse med stemmeberegningerne.

 
STEMMEFORKLARINGER Betænkning af Daul (A5-0081/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg beder Dem om at lytte til mig i alle de 60 sekunder af den taletid, jeg har til rådighed til min stemmeforklaring, før De giver Deres mening til kende.
Her til morgen deltog jeg i et vigtigt møde, som hr. Pronk afholdt om pensionerne i Frankrig. Direktøren for den franske pensionskasse forklarede os, hvordan den franske pensionskasse fungerer - eller rettere ikke fungerer. Pensionisterne i Frankrig og i resten af Europa må spænde livremmen ind og gå på pension efter at have arbejdet i 45 år. I hele Europa må de vente med at gå på pension, til de er fyldt 70. Der kommer sikkert også en lov om, at de kun må spise en gang om dagen. Derfor stemte jeg for denne betænkning om sukker. Den er nemlig vigtig for, at denne pille bliver nemmere at sluge for pensionisterne, og de har brug for en masse sukker i hele Europa.

Formanden
Tak, hr. Fatuzzo, selv om jeg tror, at mange pensionister nok snarere bruger sakkarin.

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, Daul-betænkningen går ind for en forlængelse af markedsordningen for sukker. Derfor har jeg afvist den. Systemet har ikke noget at gøre med marked, det må snarere sammenlignes med planøkonomi, en kombination af produktionskvoter, mindstepriser, importtold og eksportstøtte. Det kan man alt i alt ikke vurdere positivt, det må betragtes kritisk, især fordi det er meget dyrt for de europæiske skatteydere. Staterne tildeler sukkerfabrikanterne bestemte områder og kvoter, hvorefter dette sukker sælges på et beskyttet marked. Man skal forestille sig, at 100 kg hvidt sukker koster 28 euro på verdensmarkedet, og at interventionsprisen, EU's garantipris, er på 65 euro. Dette er for dyrt og for dårligt for forbrugerne og for den sukkerforarbejdende industri i EU. Det er ikke nogen holdbar løsning!

Figueiredo
Vi er i det store og hele enige med ordføreren, der grundlæggende forkaster Kommissionens forslag, herunder nedskæringen af sukkerkvoterne på 115.000 t.
Vi beklager imidlertid, at man har forkastet vores forslag om at rette en urimelighed fra Kommissionens side med hensyn til den kvote, som Portugal har fået tildelt, og som nu er på kun 70.000 t, hvor alle produktionsrettigheder er fordelt blandt producenterne, men hvor kun 20% af landets forbrug dækkes.
Dette kan true rentabiliteten for det kontinentale Portugals eneste fabrik til forarbejdning af sukkerroer, i Coruche, hvis den ikke får et indtag på ca. 100.000 t. Derfor blev der foreslået en stigning på 30.000 t. Denne korrektion ville sikre lige vilkår for de portugisiske producenter og sikre sukkerroeproduktionens bæredygtighed, som kan og må øges, når Alqueva-dæmningen tages i brug.
Hvad angår Azorerne, mener vi, at det er særdeles vigtigt at sikre den eneste eksisterende fabrik, på øen São Miguel, og hvis virksomhed har afgørende betydning for denne afsidesliggende region.

Gill
Jeg stemte imod de ændrede forslag, fordi betænkningen foreslog, at man bibeholder et system, der ikke har været revideret i 32 år. Den fælles markedsordning for sukker er uholdbar på langt sigt på grund af begrænsningerne i udgiftsområde 1 (landbrugsbudgettet)
Endvidere har det stor betydning for de europæiske skatteydere, for beskæftigelsen inden for føde- og drikkevareindustrien og for forbrugerne. Vigtigere er det, at denne betænkning forkaster en forbedring af forvaltningen af den fælles markedsordning for sukker. Et lille tiltag i den retning var f.eks. Kommissionens forslag om at afskaffe lagerafgiften.
Min modstand mod at genindføre lagerafgiftsordningen bygger på tre faktorer. For det første videregives lagerafgiften til forbrugerne. Derfor vil en afskaffelse af systemet betyde, at sukkerproducenterne skal bære oplagringsomkostningerne. For det andet vil en afskaffelse af lagerafgiftsordningen indføre et konkurrenceelement på det meget forvrængede marked. Det vil være til gavn for sukkerforbrugsindustrien og forbrugerne og sætte observatørerne i stand til at vurdere effekten af den begrænsede konkurrence i EU's sukkersektor. Endelig kan de budgetmidler, der bevilges til systemet (300 millioner euro årligt), omdirigeres til andre landbrugsudgifter.
Den anden store indvending imod denne betænkning er det faktum, at Dauls ændringsforslag forlænger den aktuelle ordning til 2005-06 i modstrid med Kommissionens forslag om en midlertidig ordning, der skal vare i to år. Jeg er imod endnu en femårig forlængelse. Der er en stigende interesse for at indføre reformer. EU-sukkerprisen er 2,5-3 gange højere end verdensmarkedsprisen. Et sådant system truer med at skade EU's troværdighed i forbindelse med udvidelsen og WTO-forpligtelserne. Betænkningen ignorerer også konklusionerne i den nylige beretning fra Revisionsretten, der stemplede ordningen som spild af ressourcer og dårligt forvaltet og fastslog, at det aktuelle system i høj grad belaster EU's budget og forbrugerne.
Jeg har stor forståelse for landbrugsindustrien, og jeg ved, at mange af dens aktører erkender behovet for en gennemgribende og velovervejet reform for at sikre, at sukkersektoren kan leve op til fremtidens krav. Til sammenligning vil konsekvenserne af endnu en forlængelse være pålæg om større og større kvotenedskæringer, hvilket vil begrænse industriens produktionsgrundlag i EU og resultere i arbejdsløshed. Man kan heller ikke opretholde kunstigt høje priser. De er skadelige for sukkerforbrugsindustrien og forbrugerne, og der skal gradvis indføres konkurrence i denne sektor.
Et af de andre problemområder var det faktum, at der blev foretaget omfattende undersøgelser for at vurdere levedygtige alternativer til den aktuelle ordning, der tager højde for indvirkningen på producenter og forbrugere, så Kommissionen får mulighed for at udarbejde mere detaljerede forslag om yderligere reformer af den fælles markedsordning for sukker på baggrund af disse rapporter.

Maaten og Manders
Selvfølgelig vil vi lykønske ordføreren med det opnåede resultat. Navnlig ændringsforslagene fra Jan Mulder (ELDR-Gruppen) kan bidrage til, at den europæiske landbrugspolitik endelig tages op til fornyet overvejelse. Selv om vi indholdsmæssigt ikke er enige i den nuværende sukkerpolitik, har vi stemt for den ændrede betænkning, fordi man i politik først og fremmest skal overholde indgåede aftaler som i dette tilfælde Agenda 2000. Vi vil dog understrege, at evalueringen med de eventuelle revisioner virkelig skal finde sted i 2003. Udelukkende at tale om revisioner og dernæst forsinke beslutningsprocessen er efter vores opfattelse en forkert strategi, som i sidste instans vil føre til, at samfundets opbakning af landbruget formindskes.
Den nuværende europæiske landbrugspolitik er ikke længere tidssvarende. Tiden med sikre produktsubsidier skal hurtigt erstattes af et andet system. Landskabet, som landbrugssektoren for en stor del drager omsorg for, skal opretholdes, og vi kan forestille os, at der ydes en indkomstkompensation herfor. Det vil de europæiske borgere forstå.
Endvidere vil vi fremsætte en generel bemærkning om ordførere og deres eventuelle interesser i emnet for deres betænkning. Vi anmoder Dem om, at der i forretningsordenen optages en forpligtelse til, at der i forvejen skal oplyses om eventuelle interesser for at undgå selv en antydning af interessekonflikter.

Raymond
Landbruget er helt igennem en økonomisk aktivitet, som har brug for perspektiver på langt sigt. På et tidspunkt, hvor landmændene skal klare nye udfordringer (sikre forsyningen af kvalitetsprodukter) med et landbrug, der skal tage større hensyn til miljøet, er det nødvendigt at kunne planlægge fremtiden. Verdensmarkedet for sukker er meget ustabilt, og man må derfor tildele denne sektor stabilitetsværktøjer, der er uundværlige for vores producenter, men ikke desto mindre tilstrækkeligt fleksible til, at de kan få det bedste ud af mere fordelagtige økonomiske situationer.
AVS-landene og Indien har fortalt os, hvor vigtig den prisgaranti, de har fået i medfør af Cotonou-aftalen, er for udviklingen af deres sukkerindustri og for forberedelsen til økonomiens globalisering. EU bør overholde de forpligtelser, som den har indgået på området.
Vi støtter anmodningen til Kommissionen om at fremlægge en konsekvensundersøgelse om WTO's forskellige dele og af mulige alternativer til denne produktion. Afhængig af disse resultater vil det altså være muligt om nødvendigt at overveje en ændring af WTO, men ikke inden 2006, der er datoen for en samlet ændring.

Sacrédeus
. (SV) Som svensk kristelig demokrat har jeg stemt imod denne betænkning.
Alle initiativer til at reformere den fælles landbrugspolitik bør støttes, selv dette beskedne forslag fra Kommissionen om en lille reduktion af sukkerkvoterne. Vi mener, at EU skal åbne sin landbrugssektor mod den tredje verden.
Landbrugsudvalgets holdning er derfor ikke hensigtsmæssig, idet den forsvarer en fortsættelse af den førte EU-politik, der bygger på subventioner og toldmure mod omverdenen.

Tannock
Jeg og andre medlemmer af den konservative britiske delegation stemte i dag for en begrænset forlængelse af den aktuelle EU-sukkerordning i Daul-betænkningen. Vi ønsker alle en gennemgribende ændring af den fælles landbrugspolitik, men der er større chance for, at det sker på en grundig og systematisk måde, hvis reformer i de øvrige sektorer behandles som en del af en samlet pakke i 2006, og der er absolut ingen garanti for, at en tidligere afslutning af sukkerordningen nødvendigvis straks vil give lavere sukkerpriser for forbrugerne. Endvidere betyder den aktuelle krise, som de britiske landbrugere står over for, at man bør udskyde denne reform for at forhindre en yderligere forringelse af landbrugernes økonomiske forhold og bevare landsamfundenes stabilitet.

Titley
Jeg er stor modstander af Dauls betænkning om sukkermarkedet, der vil forlænge det eksisterende system i uændret form frem til 2006.
Jeg finder det meget lettere at sluge Kommissionens forslag om en reform af sukkermarkedet. Det er vigtigt med en reform af sukkermarkedet for at håndtere overproduktionen og de høje priser på EU-markedet. Endvidere er det nødvendigt at overholde WTO-bestemmelserne. Det er vigtigt for de europæiske forbrugere og de europæiske skatteborgere. Jeg ser gerne en årlig nedskæring i produktionskvoterne på 115.000 t og en afskaffelse af refusionen for oplagringsomkostninger. Der er behov for drastiske ændringer i 2003, når Kommissionen på ny gennemgår sektorerne for korn, olieholdige produkter og mejerier.
Der skal foretages nedskæringer i landbrugsbudgettet, der trænger hårdt til at blive reformeret. Bundlinjen viser, at der er behov for en omfattende revision og reform af den fælles landbrugspolitik. Vi spilder alt for mange af skatteborgernes penge på dette budget, og vi skal forsøge at omstrukturere og reformere landbrugspolitikken i hele EU.
Jeg støtter ikke denne betænkning, der ikke er sød, men derimod har en bitter eftersmag.
Betænkning af Kirkhope (A5-0069/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, ligesom de fleste andre parlamentsmedlemmer stemte jeg imod denne betænkning, der tager sigte på at harmonisere Fællesskabets sanktioner over for dem, som transporterer illegale indvandrere ind på EU's område. Efter min mening er det meget vigtigere og meget mere hensigtsmæssigt - og det mener alle de pensionister også, som har valgt mig ind i Parlamentet - at bekæmpe den illegale indvandring i EU ved at styrke kontrollen ved EU's grænser. Det ville være fornuftigere at bruge flere midler og penge på en bedre kontrol med EU's grænser end at straffe og give bøder til dem, som er blevet transporteret ind på EU's område.

Berthu
Jeg har støttet Rådets direktivforslag om harmonisering af de sanktioner, der pålægges transportvirksomheder, som befordrer tredjelandsstatsborgere ind på medlemsstaternes område uden nødvendige dokumenter. I modsætning til det, visse talere har sagt i løbet af forhandlingen, drejer det sig ikke om, at transportsektoren skal lege grænsepoliti, eftersom det er klart, at de ikke kan kontrollere, om opholdstilladelser og rejsedokumenter fra de rejsende er ægte. I udkastet fastsættes i virkeligheden kun sanktioner i tilfælde af illegale indrejsende, der overhovedet ikke er i besiddelse af dokumenter, hvilket transportvirksomhederne naturligvis ikke bør ignorere.
I overensstemmelse med Europa-Parlamentets sædvanlige strategi er man startet med at vedtage ændringsforslag, der fuldstændigt ødelægger balancen i forslaget. Navnlig bortfalder enhver sanktion over for transportvirksomheder, når en tredjelandsstatsborger ansøger om asyl umiddelbart efter sin ankomst i bestemmelseslandet. Denne undtagelse er uacceptabel, for det er almindeligt kendt, at størstedelen af asylansøgningerne er ubegrundede, og formålet blot er at vinde tid. Man kunne til nød forestille sig, at de bøder, som transportsektoren blev idømt, skulle tilbagebetales, hvis asylansøgeren faktisk opnår asyl. Men det er vanskeligt at gøre mere uden at tilskynde til en stigning i antallet af asylansøgninger fra bekvemmelighedsflygtninge.
Når teksten nu engang er ødelagt, forkaster Europa-Parlamentet den og viser sit mishag ved at se staterne fremsætte sådanne "strenge" tekster i medfør af den initiativret, som de endnu besidder på dette område. Men vi mener tværtimod, at man bør videreføre Rådets direktivforslag, eftersom Europa-Parlamentet heldigvis kun har en rådgivende rolle i denne sag.

Caudron
Den første tekst blev fremsat for Europa-Parlamentet i september 2000 på initiativ af det franske formandskab. Teksten omhandlede de tragiske ulykker, som samvittighedsløse transportvirksomheder, der er parate til at udnytte andres ulykke og elendighed, var involverede i, og det glædede jeg mig over.
Jeg mener således, at det er på høje tid, at man tager fat om dette problem for at undgå, at de tragedier, vi har set i Dover eller Saint Raphaël, gentager sig.
Formålet med direktivet er at supplere artikel 26 i Schengen-konventionen og at fastsætte betingelser for gennemførelsen. I det franske initiativ fastsættes forpligtelser for de transportvirksomheder, der befordrer tredjelandsstatsborgere, der har fået afslag på asyl, ind på medlemsstaternes område. Der stilles forslag om at harmonisere straffen, der i dag varierer fra medlemsstat til medlemsstat, for transportvirksomheder, der ikke opfylder deres kontrolpligt.
Jeg må indrømme, at jeg er skuffet over det svenske formandskabs tekst, der ikke går så vidt som den oprindelige tekst i det franske initiativ. Den begrænser sig til en delvis forbedring af situationen, hvad angår artikel 26 i Schengen-konventionen, selv om protokollen om integration af Schengen-reglerne i EU muliggjorde mere væsentlige fremskridt.
Denne mangel på ambitioner ses med hensyn til tekstens anvendelsesområde, der ikke omfatter den internationale jernbanetrafik, og fastsættelse af forpligtelser og bødestraf (en afskrækkende bøde på mindst 2000 euro pr. person).
Desuden er undtagelserne fra sanktioner uacceptable. Således fastsættes det, at en transportvirksomhed ikke kan straffes, hvis en tredjelandsstatsborger anmoder om asyl umiddelbart efter sin ankomst til bestemmelseslandet, selv om ansøgningen senere forkastes. Men det er ikke op til transportvirksomheden at vurdere, om asylansøgeren har ret til asyl, men derimod op til staten. På samme måde straffes transportvirksomheden ikke, hvis den befordrede person får flygtningestatus eller tilladelse til at forblive under en subsidiær form for beskyttelse.
Mens jeg var fuldstændig enig i det franske formandskabs initiativ og foranstaltninger, mener jeg, at nogle af ændringerne til teksten er uacceptable. Derfor har jeg stemt imod dem.

Evans, Robert J
Jeg og de øvrige Labour-medlemmer af PSE-Gruppen har stemt for nogle af aspekterne af Kirkhope-betænkningen. Dermed har vi erkendt, at forslagene langtfra var perfekte, men at de i det mindste forsøgte at rette op på en del af den aktuelle utilfredsstillende situation.
EU og de enkelte lande skal gøre mere for at løse problemerne og de omstændigheder i oprindelseslandene, der får folk til at søge tilflugt i EU. Der kan ikke gøres fremskridt på dette område fra den ene dag til den anden, og i mellemtiden varetager man ikke interesserne for de desperate folk, der flygter fra konflikter, forfølgelse eller andre trængsler, ved at skubbe dem i hænderne på kriminelle og skrupelløse mennesker, der lever af menneskesmugling.
Det er alles ansvar at sikre, at menneskesmuglerne ikke slipper godt fra deres forehavende. Jeg har sammen med flere af kollegerne besøgt Calais for at se, hvad der foregår der. Jeg har på første hånd set, at mange af lastbilchaufførerne og deres virksomheder har en meget ligegyldig holdning. Disse transportvirksomheder skal gøre en større indsats. De skal foretage en grundig kontrol af alle køretøjer og transportmidler for at undgå endnu en Dover-lignende tragedie. Alle de virksomheder, der ejer lastbilerne og de øvrige køretøjer, og alle befragterne skal tage ansvaret for deres handlinger - virksomhedsansvar fra top til bund.
Der er også en logisk begrundelse for at harmonisere bøderne i de forskellige stater, så vi gør fælles front mod menneskesmuglerne. Det betyder til gengæld, at alle medlemsstater - Storbritannien, Frankrig, Belgien og alle de andre lande - skal sikre, at der er ordentlige systemer, og at lovene håndhæves.
Ved at stemme for nogle dele af Kirkhope-betænkningen anerkendte vi spørgsmålets kompleksitet, og vi vil fortsat arbejde for et komplet og omfattende fælles asylsystem for EU med fokus på menneskelighed og de mest sårbares interesser.

Hager
I forbindelse med harmoniseringen af bøderne for transportvirksomheder, som bringer tredjelandsstatsborgere uden de nødvendige indrejsepapirer ind på medlemsstaternes område, vil jeg på vegne af Frihedspartiets delegation i Europa-Parlamentet konstatere, at vi ganske vist går ind for effektive foranstaltninger mod illegal indrejse, men at dette må ske inden for rammerne af de organisk fremvoksede nationale sanktionssystemer. Derfor har vi også stemt imod de planlagte mindstebøder uden dog at sætte spørgsmålstegn ved det principielle mål, en effektiv bekæmpelse af illegal indrejse.

Malmström, Paulsen og Olle Schmidt
Vi har stemt imod Kirkhope-betænkningen om transportvirksomhedernes ansvar, og vi opfordrer Frankrig til at trække initiativet om bøder til transportvirksomheder, der medtager passagerer med ufuldstændige rejsepapirer, tilbage. Rådets initiativ er endnu et i rækken af fragmenterede forslag, der udelukkende stiler mod at hindre mennesker i at komme ind i EU.
For os er det utænkeligt, at medlemsstaternes ansvar for at kontrollere pas ved indrejse overføres til private transportvirksomheder. Det er ikke rimeligt, at indcheckningspersonalet i lufthavne og havne, stewardesser eller konduktører skal overtage retten til at bestemme, hvem der skal bevilges indrejse i EU. Netop det vil blive konsekvensen, hvis Schengen-konventionens regler og hr. Kirkhopes forslag om bøder bliver en realitet.
Retten til asyl i overensstemmelse med Genève-konventionen skal være en hjørnesten i såvel Schengen-samarbejdet som i EU's fælles asyl- og indvandringspolitik. De mærkbare sanktioner, som Rådet foreslår, er en betydelig trussel mod asylretten. De mange mennesker, som det i dag lykkes at flygte fra krig og undertrykkelse og nå frem til EU's ydre grænser, ville med nye eller forhøjede bøder for transportvirksomheder aldrig kunne komme hertil.
Den frie bevægelighed inden for Unionen må ikke gennemføres på bekostning af, at EU rejser mure mod omverdenen. Den europæiske tradition for en generøs asylpolitik, hvor retten til asyl er sikret, skal også kendetegne det fortsatte samarbejde inden for rammerne af Schengen og den fælles indvandrings- og asylpolitik.

Meijer
Det er rigtigt, at vi ikke kan være værtsland for alle mennesker i Europa, og at vi ikke kan løse problemerne i verden ved at flytte alle hertil. Men det er også en illusion, at vi kan holde Fort Europa lukket for mennesker, som må væk eller vil væk fra lande uden for EU. Disse mennesker viser sig at ville give overordentlig mange penge og løbe en overordentlig stor risiko for at komme ind i Europa. Det ændrer vi kun, hvis vi bidrager til, at det bliver bedre uden for Europa, f.eks. ved ikke at hente billige råstoffer og halvfabrikata derfra og ved ikke at gøre forretninger med repressive regimer. At foreskrive minimumssanktioner undergraver medlemsstaternes autonomi på det strafferetlige område, og den foreslåede forhøjelse fra 3.000 til 5.000 euro gør det kun værre. Kirkhope-forslaget fører kun til mere illegal migration og til større fortjenester til mafiaen. Det er konsekvensen, når man straffer idealistiske hjælpere og afskærer legale adgangsmuligheder. Som jeg også sagde den 15. februar i forbindelse med Ceyhun-betænkningen om illegal indvandring, er det vanvittigt at begynde at straffe aktionsgruppers og kirkers solidaritet med politiske flygtninge og krigsofre.

Sacrédeus
Vi svenske kristelige demokrater er opmærksomme på den problematik, der har foranlediget forslaget, men vi vælger alligevel at sende det tilbage til Rådet og Kommissionen, og vi opfordrer disse til at konstruere et forslag, der indbefatter EU's asylpolitik som helhed.
Det nuværende forslag er problematisk, fordi man risikerer at lægge asylbehandlingen ud til transportvirksomhederne, uden at disse har den nødvendige viden eller myndighedskompetence. Konsekvensen af dette kan blive, at retten til at søge asyl undermineres, ikke mindst fordi flygtninge ofte har svært ved at få pas og visum.

Titley
Jeg lykønsker det forrige franske formandskab med dets planer om skrappe sanktioner i hele EU over for illegal transport af tredjelandsstatsborgere ind på medlemsstaternes område.
Ulovlig indvandring og menneskesmugling er et centralt emne for EU, og vi skal samarbejde om denne udfordring. De ægte asylansøgere, der benytter de traditionelle ruter, står naturligvis stærkt, men der er en alarmerende tilstrømning af ulovlige indvandrere, der smugles ind i de britiske havne - ofte af menneskesmuglerbander. Vi skal sende et stærkt signal til menneskesmuglerne om, at de vil blive mødt med skrappe sanktioner, uanset hvor i Europa de opererer. Det har derfor været opmuntrende at se reaktionerne på det britiske/italienske forslag om EU-hold af betjente og indvandringsofficerer, der skal arbejde i Vestbalkan. Lastbilchaufførerne skal deltage i denne opgave og kontrollere, at der ikke er uønskede passagerer om bord på deres køretøjer.
Det er imidlertid mere alarmerende, at disse indvandrere lider under frygtelige forhold undervejs i lastbilerne. Ofrene er i sagens natur villige til at løbe alvorlige risici for at komme ind i EU. Derfor skal vi også se på grundene til, at folk flygter - om det skyldes forfølgelse i hjemlandet, fattigdom eller andet. Alle de tilstedeværende er så heldige at bo i velhavende og demokratiske lande, og jeg håber, at vi kan åbne dørene for dem, der ikke har vores held. Der er tale om fornuftige foranstaltninger, der vil medvirke til at forhindre, at folk smugles ind i de europæiske lande.
Den britiske Labour-regering gennemfører foranstaltninger for at fremskynde behandlingen af asylansøgninger, og den gør systemet hurtigere og mere retfærdigt, så folk får et incitament til at indsende officielle ansøgninger i stedet for at risikere livet om bord på lastbiler, skibe og toge.
Betænkning af Wiebenga (A5-0007/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, her til morgen talte jeg i telefon med vores tidligere parlamentskollega hr. Fitto, der er italiener ligesom jeg, og som har forladt os for at blive formand for regionsstyret i den italienske region Apulien. Han er naturligvis meget interesseret i det, der vedrører de fordrevne personer, som kommer til hans region Apulien, der ligger lige over for Albanien, hvorfra der er kommet rigtigt mange. Han skældte mig ud i telefonen: "Hvorfor er det først nu, at I gør noget for de stater og regioner, som tager imod de fordrevne personer? Kunne I ikke have tænkt over det, dengang det skete for et år eller to år siden? I er for sent ude - I er alt for sent ude!" Jeg tror, at det var rigtigt af ham at skælde ud på mig i stedet for at skælde ud på Parlamentet, for jeg ville faktisk gerne have - og det vil jeg gerne bede om ved denne lejlighed - at Parlamentet fik beføjelser til at gribe hurtigt ind i sådanne situationer, og ikke efter to år.

Berthu
Jeg stemte imod Kommissionens forslag om midlertidig beskyttelse i tilfælde af massetilstrømning af fordrevne personer fra tredjelande. For selv om jeg allerede havde bidraget til debatten med væsentlige indvendinger, har Europa-Parlamentets ændringer kun gjort mine indvendinger større, og det samme har i øvrigt de forklaringer, der er givet af Kommissionen.
Først og fremmest er det i medfør af direktivforslaget tilsyneladende ikke muligt at påtvinge en medlemsstat en flygtningekvote mod landets vilje. Imidlertid er kommissær Vitorino netop fremkommet med en noget anderledes fremstilling. Ifølge ham fastsættes i artikel 25 en mulighed for, at medlemslandene kan erklære sig ude af stand til at modtage disse personer, men denne erklæring skal begrundes omhyggeligt, og der skal være tale om særtilfælde.
Desuden mindede han om, at indførelsen af en midlertidig beskyttelse blev vedtaget med kvalificeret flertal, således at forstå at der ikke eksisterer vetoret for de medlemsstater, der har erklæret sig ude af stand til at modtage flygtninge. Europa-Parlamentet gik endnu videre ved med sine ændringsforslag helt at fjerne en medlemsstats mulighed for at undslå sig en fysisk fordeling af flygtningene, der er vedtaget med et flertal.
Desuden har Europa-Parlamentet styrket Kommissionens forslag, som sigter mod at regulere de midlertidige flygtninges situation, som om de skulle forblive i modtagerlandene, idet man bl.a. har accepteret en ret til familiesammenføring.
Vi mener, at alle medlemsstater skal bestemme i deres eget land, og at det ikke må være muligt at gennemtvinge en tilstedeværelse af uønskede fremmede, og at midlertidig beskyttelse, hvis dette bliver nødvendigt, først og fremmest skal gives med henblik på senere tilbagevendelse til hjemlandet.

Boumediene-Thiery
I en verden med åbne grænser vil flygtningestrømmen ikke ophøre foreløbigt. De, der glæder sig over globaliseringens fremskridt, men som agter at tilføje et socialt aspekt til dens økonomiske bestanddel, må ikke glemme, at fri bevægelighed for varer medfører fri bevægelighed for mennesker.
Et skib med 910 kurdiske flygtninge gik på grund ud for den franske kyst den 19. januar, og denne begivenhed viser tydeligt det stadig større omfang af organiserede kriminelle bander, der opererer inden for illegal indvandring.
Men navnlig den massive tilstrømning af flygtninge fremhæver klart spørgsmålet om retten til at søge asyl på europæisk jord i dag. Den fremhæver tilstedeværelsen i Europa af en veritabel menneskehandel, der ifølge visse eksperter i øjeblikket er på højde med narkotikahandlen, og som man kun kan komme til livs ved at oprette lovlige kanaler for indvandringen.
Oprettelsen af lovlige indvandringskanaler i Europa vil bidrage til en betragtelig nedsættelse af det pres, som er på asylretten, fordi den sammen med familiesammenføringen er den eneste rettighed, forfulgte personer har i deres hjemland. For retten til at søge asyl er faktisk i henhold til Genève-konventionen fra 1951 en grundlæggende, individuel rettighed, der ikke kan nægtes nogen, og som bør styrkes og beskyttes mod enhver politisk betragtning. Den bør styrkes, fordi flygtningene ikke bare underkastes statslige forfølgelser, for ofte er det ikke kun enkeltpersoner, der rammes, men hele familier!
Men mens de overordnede linjer i forslaget, der er fremsat for os i dag, tilsyneladende går i denne retning, er de anbefalede forholdsregler kun halvhjertede med hensyn til de målsætninger, der fastsættes med iværksættelsen af et egentligt fælles europæisk asylsystem.
Det er på høje tid, at Europa overvejer iværksættelsen af en egentlig retsstilling med hensyn til midlertidig beskyttelse for disse personer, der flygter fra deres lande, som er hjemsøgt af krig eller andre kriser. En retsstilling, der ikke afskærer dem fra at kunne søge om asyl eller ignorerer det såkaldte "non-refoulement"princip, som er sikret med Genève-konventionen, ifølge hvilken flygtningene ikke kan sendes tilbage, hvor de kommer fra.
Det er på tide, at EU snarest indleder en egentlig ændring af asylretten, for i betragtning af den hastende og alvorlige karakter af den situation, som disse fordrevne personer er havnet i, er der ikke tid til diskussioner om institutionelle frister!

Malmström, Paulsen og Olle Schmidt
En fælles politik for midlertidig beskyttelse af fordrevne personer er positivt, ikke mindst for at sikre, at alle medlemsstater er med og tager sig af mennesker, som er tvunget til at flygte fra krigsområder. Det er imidlertid vigtigt, at den midlertidige beskyttelse, som gælder i højst to år, ikke indebærer, at retten til at søge asyl bliver truet.
Retten til asyl i overensstemmelse med Genève-konventionen, og dermed retten til permanent opholdstilladelse, må der altid værnes om. Den midlertidige beskyttelse i EU's medlemsstater må ikke hindre mennesker i at søge asyl allerede ved ankomsten til den ansvarlige medlemsstat eller i den periode, hvor den midlertidige beskyttelse gælder.
Betænkning af Deprez (A5-0066/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte også imod Republikken Finlands og Den Portugisiske Republiks anmodning om at regulere visumansøgninger og grænsekontrol ved hjælp af et direktiv, eftersom disse lande faktisk ikke har beføjelser til at fremlægge sådanne dokumenter på denne måde. Det gjorde jeg dog modvilligt, hr. formand, for det spørgsmål, som disse lande har rejst, er rigtigt og rimeligt, og jeg spørger mig selv, hvorfor vi venter med at regulere betingelserne for udøvelsen af kontrol ved EU's grænser med et direktiv, der straks skal gennemføres på hele Europas område. Også i denne betænkning understreges vigtigheden af en EU-lovgivning, for Europa er fælles om sine grænser.
Betænkning af Frahm (A5-0075/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, til dem, der lytter til mig lige nu, og som ikke har deltaget i afstemningen, vil jeg gerne sige, at fru Frahms betænkning drejer sig om visumtvangen for de mennesker, der rejser ind i EU, og som rejser rundt på EU's område uden at være EU-borgere. Også i dette tilfælde stemte jeg imod Den Portugisiske Republiks initiativ, eftersom der reelt ikke var nogen grund til at stemme for. Jeg spørger dog mig selv, hvorfor det ansvarlige udvalg så ikke har ændret dette forslag på en sådan måde, at Parlamentet kunne godkende det. Det er nemlig vigtigt, at vi sørger for en ordentlig og ensartet regulering af, hvordan de borgere, som rejser ind i EU på et midlertidigt visum, bevæger sig rundt på EU's område.
Betænkning af Nassauer (A5-0065/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, for tredje gang stemte jeg imod en medlemsstats anmodning om at gribe ind ved hjælp af et direktiv. I dette tilfælde drejede det sig om den gensidige anerkendelse af afgørelser om udvisning af tredjelandsstatsborgere. Jeg må sige, at det var rigtigt af Den Franske Republik at træffe dette initiativ, selv om det blev forkastet. Hvorfor siger jeg dette? Fordi det er klart, hr. formand - og det er De sikkert enig med mig i - at det er uundværligt med nogle ensartede bestemmelser i alle de 15 medlemsstater for, hvem der skal udvises, og hvem der har lov til at blive på EU's område. Derfor benytter jeg mig endnu en gang af den lejlighed, som dette direktiv giver mig til at insistere på, at vi vedtager en EU-lovgivning om vilkår, betingelser og regler for udvisningen af dem, der er uønskede i EU.

Boumediene-Thiery
Det initiativ, som er fremsat her, skal gøre det muligt at gennemføre nationale og administrative udvisningsforanstaltninger, som træffes over for en udlænding, og dette selv om han befinder sig i en anden medlemsstat.
Forslagets klare formål er at lette udvisningen af tredjelandsstatsborgere. Med henblik herpå indføres en mekanisme til gensidig anerkendelse af disse beslutninger. Således bliver en udvisning, der er truffet i et land, gældende i et andet.
Ved første øjekast kan det forekomme meget prisværdigt at ville regulere og kontrollere bevægelsen af udlændinge, der udvises i medlemsstaterne. Som det blev anbefalet i konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Tampere i oktober 1999, vil man gå mod en bedre forvaltning af strømmen af indvandrere. Men ved nærmere gennemlæsning af initiativet opdager man hurtigt tvetydigheder, unøjagtigheder og juridiske svagheder.
Men selv om det er på tide, at medlemsstaterne i EU får en egentlig indvandringspolitik, hvad kan man så sige om en tekst, som ikke løser spørgsmålene om udvisning, men som tilsyneladende lader hånt om den menneskelige virkelighed?
Hvis man vil beskæftige sig med indvandringsproblemerne, må man også turde indse, at der er tredjelandsstatsborgere, der er truet eller ramt af udvisning, og som, efter at være kommet ind i et velbevogtet Schengen-område, må slås med genstridige regeringer.
Hvis EU ønsker at være og forblive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, må man vedtage juridiske instrumenter, der både er effektive, og som tager hensyn til den menneskelige faktor. Og ikke foranstaltninger som dette initiativ, der kun sigter mod en sikkerhedspolitik, hvor udlændinge, der opfattes som en fare, ikke længere har rettigheder og frihed, eller hvor ordet retfærdighed ikke længere betyder noget.
Desuden mener jeg, at det retsgrundlag, som forslaget bygger på, nemlig artikel 63, stk. 3, i EF-traktaten, er uantageligt. Her sigtes kun mod foranstaltninger, der er truffet på indvandringsområdet under helt præcise omstændigheder, og navnlig de omstændigheder, hvor en tredjelandsstatsborger mod sin vilje kan blive sendt tilbage eller udvist til sit hjemland. Men direktivforslaget behandler ikke disse spørgsmål. Man har stillet sig tilfreds med en gensidig anerkendelse af allerede trufne beslutninger. Med forslaget agter man altså ikke at fastsætte fællesskabsstandarder for udvisning.
Det ville være farligt at vedtage dette initiativ om et emne så følsomt som indvandring. Enhver vedtaget standard på dette område skal overholde menneskelige og universale værdier, som er grundlæggende for den europæiske samfundsstruktur. I det modsatte tilfælde vil vores fællesskabspolitikker ikke længere give mening.
Betænkning af Hatzidakis (A5-0040/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, en politibetjent standser et vogntog i Tyskland. Dette vogntog bliver standset, fordi det kører for stærkt. Betjenten kontrollerer lasten. Der er tale om radioaktivt materiale, og alle de nødvendige tilladelser er blevet indhentet. Betjenten, som befinder sig i Düsseldorfs centrum - Düsseldorf er en meget befolket tysk by - bliver klar over risikoen ved transporten af det radioaktive gods og stiller chaufføren følgende spørgsmål: "Hvorfor kørte du lige igennem Düsseldorf, hvor der bor så mange mennesker? Kunne du ikke have kørt en omvej ad en strækning, hvor der ikke kommer nogen mennesker?" "Hr. betjent", svarer chaufføren, "De er vist ikke klar over, at Europa-Parlamentet netop i dag har vedtaget en betænkning af Hatzidakis - som er et meget betydningsfuldt og meget dygtigt parlamentsmedlem - og i punkt 2 på side 8 står der, at medlemsstaterne opfordres til at anvende princippet om den kortest mulige transportafstand, når der transporteres radioaktivt materiale. Derfor valgte jeg den korteste vej til transporten af det radioaktive materiale". Dette får mig til at sige, at der er noget, som burde ændres, for det er bedre at tage den lange vej, hvis den er mindre farlig end den korte vej.

Ahern
Den seneste meget alarmerende hændelse, hvor et tog med transportbeholdere med radioaktivt nukleart brændsel fra BNFL afsporedes ved Torness-kraftværket nær Dunbar, East Lothian i Det Forenede Kongerige, er et eksempel på den konstante risiko fra transporten af radioaktivt materiale.
Radioaktivt materiale udgør en alvorlig fare for sundheden og miljøet. Ioniserende stråling overfører energi på et niveau, der kan forårsage ændringer i ethvert materiale, det trænger ind i, og det kan også give uoprettelige skader på menneskeceller.
Faren hænger sammen med eksponeringens varighed og intensitet samt med strålingstypen. Ved en dosis på mindst 10.000 mSv indtræder døden næsten øjeblikkeligt (så høje doser er kun set i forbindelse med atombomber eller alvorlige ulykker på atomkraftværker). Strålingen kan også have forsinkede effekter - hvilket specielt er set efter atombomberne i Hiroshima og Nagasaki - i form af kræft eller arvelige skader. Personer, der udsættes for et strålingsniveau på mindst 200 mSv, har en øget kræftrisiko. En person, der indånder nogle få mikrogram plutonium, kan således få lunge- eller tungekræft. Hvis man spreder 1200 g plutoniumpulver, vil luften indeholde en dødelig strålingsdosis i en radius på mere end 2 km.
Faren for spredning af radioaktivt materiale er større under transporten end på noget andet tidspunkt i brændselskredsløbet. Transporterne er ikke sikre over for angreb fra terrorister, der ønsker at stjæle kapslerne med højradioaktivt materiale. Der skal kun bruges et par kilo udskilt plutonium for at bygge en primitiv atombombe.

Caudron
Som bekendt har debatter, der på en eller anden måde berører atomkraft, tendens til at blive meget følelsesladede og forvandles til en debat om principper. Dette var ikke Udvalget om Regionalpolitiks mål. Debatten om fordele og ulemper ved atomkraft finder først og fremmest sted i medlemsstaterne, hvor den går sin egen vej. I denne betænkning drejede det sig om det såkaldte transportspørgsmål og de tilknyttede aspekter såsom rationalisering, transportlovgivning, information om transport af nukleart materiale osv.
Der transporteres jævnligt radioaktive stoffer over lange distancer inden for EU, men også mellem EU og andre kontinenter. Og selv om størstedelen af medlemsstaterne har besluttet at indstille oparbejdningen og efterhånden gå bort fra atomkraft, vil der stadig være behov for at transportere det affald, der for øjeblikket er oplagret på oparbejdningsanlæggene, tilbage til de lande, som har underskrevet oparbejdningskontrakter. Det stigende antal transporter generelt og overbelastningen af landevejene, jernbanerne, floderne og i luften øger i høj grad sandsynligheden for ulykker og stiller større sikkerhedskrav i forbindelse med transporter af farligt radioaktivt materiale. Sikkerheden skal have absolut prioritet i forhold til rentabilitet og forsyning, og atomindustrien bør nøje overholde de internationale transportforskrifter.
Hvis disse bemærkninger tages i betragtning, støtter jeg udvalgets opfordring til Kommissionen om at udarbejde en situationsrapport vedrørende transporter af radioaktivt materiale inden for EU og ved EU's grænser og vurdere deres økonomiske og samfundsmæssige berettigelse, navnlig hvad angår folkesundheden, med henblik på at stille forslag om at få rationaliseret disse transporter og formindsket mængde og omfang på baggrund af de risici, der påpeges, og under overholdelse af princippet om forebyggelse, hvis farerne viser sig at veje tungere end fordelene. Det er i øvrigt nødvendigt, at de pågældende medlemsstater anvender princippet om den kortest mulige transportafstand og om muligt undgår transport gennem tætbefolkede områder.
Jeg vil slutte med at understrege, hvor vigtig gennemsigtighed er på dette område. Man må hele tiden sørge for at informere bredt og klart om den risiko, der er til stede.

De Rossa
Jeg er imod oparbejdning af nukleart materiale, og jeg synes, at alle forarbejdningsanlæg i Det Forenede Kongerige og andre steder skal lukkes. Jeg har stemt for denne betænkning, skønt jeg har visse forbehold vedrørende dele af den. Først og fremmest mener jeg, at sikkerheden skal komme før alle andre hensyn.
Atomaffald bør aldrig transporteres gennem tætbefolkede områder. Princippet om "den korteste rute" skal komme efter princippet om "den sikreste rute". Det irske folk og alle andre europæere lever med en konstant trussel om, at en ulykke i Det Forenede Kongerige eller Frankrig eller en kollision i Det Irske Hav kan have en ødelæggende og øjeblikkelig virkning på os alle.

Markov
Det sker ikke helt sjældent, at en betænkning bliver så forandret af ændringsforslag, at ordføreren ikke kan genkende sin grundlæggende intention og derfor trækker sig som ordfører.
Politisk er det imidlertid svært at følge, hvordan det er gået til i denne sag. Når grupper bogstaveligt talt fra den ene dag til den anden frafalder kompromisforslag, som er udarbejdet i fællesskab, og pludselig nedskriver det modsatte af deres oprindelige udtalelser, må man tvivle på seriøsiteten i denne proces.
Naturligvis er min gruppe klar over, at en betænkning om transport af radioaktivt materiale ikke er nogen betænkning om atomkraft generelt, men sikkerheden ville være størst, hvis der ikke var noget at transportere. Derfor er det nødvendigt, at man i denne forbindelse også diskuterer minimering af produktionen og oparbejdning af atomare brændselselementer. At kun 5%, altså ca. 75.000 forsendelseselementer, kan henregnes til kernebrændselskredsløbet, siger kun noget om kvantiteten, ikke noget om kvaliteten af risikopotentialet.
Vi forstår ikke, at man afviser forslaget om under hensyntagen til subsidiaritetsprincippet at stille lovforslag om fælles standarder for transport af radioaktivt materiale inden for og ved EU's grænser.
Lige så lidt forstår vi, hvorfor det ikke skulle være acceptabelt med en intensiveret kontrol af, om bestemmelserne om transport af farlige materialer overholdes. Ligeledes mener vi, at der lægges for lidt vægt på spørgsmålet om ekspositionsgrænserne. GUE/NGL-Gruppen afviser betænkningen i den foreliggende form.

Meijer
Jeg husker 1950'erne, da næsten alle troede, at spaltning af atomer i fremtiden ville betyde en ubegrænset mængde ren og sikker energi. I en række lande er der derefter ihærdigt opført atomkraftværker, og man har gjort en stor procentdel af elektricitetsforsyningen afhængig af atomspaltning. Fra 1960'erne opstod der stadig mere kritik, da det viste sig, at atomkraftværker kan eksplodere, og at affaldsproduktet i meget lang tid fortsætter med at true miljøet. Katastroferne i Harrisburg og Tjernobyl har bremset den videre udbredelse af kerneenergien, og nogle lande har allerede taget fuldstændig afsked med den eller forbereder sig på at gøre det. Men også derefter har vi stadig at gøre med farligt radioaktivt affald i tusindvis af år. I betragtning af risiciene ved transporten af dette affald er det nu bedst at begrave det i de atomkraftværker, der skal lukkes, og ikke mere transportere det til et andet sted. Med rette føres der mange aktioner for at bringe disse transporter til ophør. Ordføreren udviser nogen forståelse for disse aktioner og vil begrænse risiciene, men fortsætter med at tillade og retfærdiggøre en sådan transport. Jeg tilslutter mig ikke denne løsning.
Betænkning af Schwaiger (A5-0076/2001)

Vlasto
Hr. formand, Europa-Parlamentet burde udtale sig om dette emne navnlig med hensyn til de uklare punkter inden WTO's næste møde. Europa-Parlamentet sender en klar besked om en sammenhængende vision for WTO's fremtid. Jeg har altså stemt for hr. Schwaigers betænkning, der anbefaler en større gennemsigtighed med hensyn til WTO og dens møder.
Jeg er tilfreds med det klare og præcise mandat, der blev givet til Europa-Kommissionen med hensyn til anvendelse af forsigtighedsprincippet på landbrugsområdet inden for WTO. Jeg beklager dog, at Parlamentet ikke udtalte sig for, at WTO tager hensyn til konceptet om multifunktionalitet i landbruget, som man ikke må gå bort fra til fordel for et intensivt og masseproducerende landbrug, som de europæiske forbrugere i øvrigt tydeligvis ikke længere ønsker.

Fatuzzo
Hr. formand, denne stemmeforklaring kommer på det helt rigtige tidspunkt, nemlig til frokost. Jeg stemte for betænkningen, og det gjorde jeg, fordi jeg elsker gorgonzola, hr. formand. Jeg elsker gorgonzola og taleggio, som er en blød ost fra dalene omkring Bergamo. "Har det noget med Schwaigers betænkning at gøre?", vil De så spørge. Det har det, hr. formand, fordi der på side 9 i betænkningen i det punkt 31, som vi har godkendt, står, at man anser det for ønskeligt med "en udvidelse af beskyttelsen af de geografiske oprindelsesbetegnelser for vine og spirituosa til også at omfatte andre landbrugsprodukter" fra vores område. Jeg elsker gorgonzola og vil gerne have, at man også beskytter gorgonzolaen. Derfor stemte jeg for hr. Schwaigers betænkning. Velbekomme!

Alyssandrakis
Samtalerne i verdenshandelsorganisationen WTO i Seattle blev stemplet af udstrakte folkelige reaktioner, som viste, at WTO's principper ikke bliver accepteret. Aktionerne med deltagelse af demonstranter fra hele verden var en vigtig faktor for samtalernes fiasko. Samtidig fremkalder modsætningerne og konkurrencen inden for det globale imperialistiske system selv vanskeligheder og forsinkelser, som den folkelige bevægelse udnytter.
WTO, som blev skabt for at fremskynde en fuldstændig liberalisering af handel, er et af de vigtigste støttepunkter i den nye globale orden. Den følger ikke kun med globaliseringen, men den forsøger at give den form og retsgyldighed. Derfor mener vi ikke, at EU's regeringer i den nye forhandlingsrunde vil forsvare deres befolkningers interesser. De vil tværtimod forsøge at opnå en større andel i de europæiske monopoler i konkurrence med de andre imperialistiske centre, USA og Japan.
Den meget omdiskuterede "europæiske landbrugsmodel", som Schwaiger-betænkningen forsvarer, er resultatet af et kompromis på bekostning af de europæiske små og mellemstore landmænd og Middelhavsområdets landbrugsprodukter. En direkte følgevirkning er forringelsen af landbrugsindkomsterne, en tilbagegang for landbruget og større arbejdsløshed. Grækenlands og de andre landes landbrugsproduktion ofres for at beskytte og skabe den bedste plads på de internationale markeder for de industrielle produkter fra landene i Central- og Nordeuropa.
De regler, der kendetegner de internationale økonomiske relationer og handlen, skal tjene lønarbejdernes interesser. De må ikke røre ved de grundlæggende sociale rettigheder. De skal hjælpe de mindst udviklede lande til udvikling. De skal respektere miljøet og alle folkeslags ret til selv at udøve kontrol og tage beslutninger om deres egen fremtid.
I modsætning til hvad Schwaiger-betænkningen påstår, kan WTO ikke demokratiseres ved, at der deltager nogle udsøgte repræsentanter fra landene i den. Demokratisering forudsætter respekt og beskyttelse af lønarbejdernes rettigheder. Af natur kan WTO ikke fungere således, for det er en imperialistisk opbygning, som kun interesserer sig for kapitalens størst mulige profitskabelse og for de mest sikre, smidige og ubegrænsede måder at overføre kapital på, især handels- og børskapital.
Medlemmerne fra Grækenlands Kommunistparti har stemt imod Schwaiger-betænkningen, fordi den for størstedelens vedkommende er udfærdiget ud fra storkapitalens planer om en ren liberalisering og dens angreb mod lønarbejderne og folkets rettigheder i hele verden.
Bevægelsen imod "globalisering" og WTO er til trods for sin uensartethed og mangfoldighed et første modangreb mod monopolkapitalens og de økonomiske interessers diktatur. Den sender et budskab om modstand og modangreb til millioner af lønarbejdere, arbejdsløse og små og mellemstore landmænd, ja, til alle ofrene for den kapitalistiske verdensorden, som WTO ønsker at gennemtvinge.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson og Theorin
Med den europæiske landbrugsmodel stiler vi imod en fælles landbrugspolitik. Men det betyder ikke, at vi accepterer udformningen af den nuværende landbrugspolitik, der er producentstyret, og som bygger på stordrift og stor støtte. Vi kan heller ikke støtte forslaget om beskyttelsestold i forhold til den tredje verden.
Derimod vil vi gerne have en fælles landbrugspolitik, men vi synes, at det er risikabelt, hvis hver nation udformer sine egne landbrugssubventioner. En ny og fælles landbrugspolitik skal bygge på udvikling af landdistrikter, økologisk landbrug og mindre produktionssteder. Området skal kendetegnes og gennemsyres af en langsigtet og bæredygtig udvikling, f.eks. med hensyn til miljø og økonomi.

Berthu
Jeg endte med at stemme mod hr. Schwaigers betænkning på trods af dens kvaliteter, for jeg finder på ingen måde, at forhandlingen i går eller kommissær Lamys svar på mine tre spørgsmål er tilfredsstillende.
Til det første spørgsmål om, hvorvidt det ikke er farligt udelukkende at forhandle om den indbyggede dagsorden, svarede kommissær Lamy, at de forhandlinger, der finder sted i Genève om landbruget og tjenestegrenene, ikke er rigtige forhandlinger, men blot indledende forhandlinger. Denne skelnen er måske noget værd set fra et abstrakt synspunkt, men jeg mener ikke, at den holder i praksis.
På det andet spørgsmål, om man ikke skulle ændre forhandlingsmandatet alt efter begivenhedernes udvikling og den offentlige mening, var svaret fra Kommissionen negativt. Vi holder fast i det mandat, som blev fastsat med Agenda 2000. Europa-Parlamentet har i øvrigt styrket denne holdning ved udtrykkeligt at forkaste to ændringsforslag, som krævede en genforhandling af Blair House-aftalen.
Med hensyn til det tredje spørgsmål, der gik på, om man ikke, inden man indleder nye forhandlinger, først skulle fastsætte en bedre kontrol med forhandlerne, omtalte kommissær Lamy især rammeaftalen mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen. Det er et punkt, der ikke kan forhandles, men mit spørgsmål drejede sig især om den kontrol, som bør foretages af Rådet, der giver Kommissionen forhandlingsmålsætninger, og de nationale parlamenter, der efter min mening er de endelige beslutningstagere. Der hersker fortsat uklarhed om disse aspekter.
Jeg beklager navnlig, at protokollen, der i november måned stadig fremgik af udkastet til Nice-traktaten, ikke er blevet godkendt i det mindste med hensyn til kontrol med forhandlingerne inden for WTO. Det fremgik, at formandskabet og medlemsstaterne kan følge Kommissionen til WTO's møder, at Kommissionen straks skal videresende alle de dokumenter, den sidder inde med, at den skal følge op på en medlemsstats ønske om at foretage en høring, at den fælles holdning, der forsvares af Kommissionen, er udarbejdet af Rådet, og at Rådet til enhver tid kan sende forhandlingsdirektiver til Kommissionen. Jeg mener, at det er nødvendigt, at disse standarder overholdes på den ene eller anden måde, hvis man vil opnå en god kontrol med forhandlingerne inden for WTO.

Meijer
Frihandel er mere end at fjerne grænser eller at bringe gammeldags protektionisme til ophør. Det betyder først og fremmest, at prisen på et produkt bliver vigtigere end alle andre overvejelser. Den, der kan levere billigst, vinder markedet og fortrænger de dyrere producenter. Med stadig lavere transportudgifter kan man hente ethvert billigt råstof og ethvert billigt slutprodukt overalt. Konkurrenterne tvinges til at vælge mellem at levere billigere eller at gå nedenom og hjem. Tilhængere af denne mekanisme hævder, at det gør producenter opfindsomme og effektive, og at forbrugerne har fordel af det. Derfor bør der komme en ubegrænset konkurrence, i sidste instans helst på verdensplan. Alligevel er der gode grunde til at afholde større produktionsudgifter og beskytte denne produktion mod billigere konkurrenter. Sådanne grunde er f.eks. sikkerhed på arbejdspladsen, en ordentlig betaling af arbejdstagerne, udelukkelse af børnearbejde, god regional spredning af beskæftigelsen, omsorg for miljøet, undgåelse af dyrplageri, bekæmpelse af unødig trafik, levering af faciliteter, som inden for markedets logik ikke resulterer i fortjeneste, men alligevel er nyttige og ønskelige. Det er en opgave for de demokratisk valgte myndigheder, men WTO-aftaler underordner disse det blinde marked. Selv om jeg synes, at ordførerens forslag er utilstrækkeligt, vil jeg ikke stemme imod noget, som kan medvirke til at bremse denne udvikling.
(Mødet udsat kl. 13.40 og genoptaget kl. 15.00)

Endelig aftale om et nyt transfersystem for fodboldspillere
Formanden
Kære kolleger, jeg vil bede Dem tage plads. Vi er endnu ikke ret mange, kun omtrent så mange, der skal til for at danne et fodboldhold, og det leder mig frem til næste punkt på dagsordenen.
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens meddelelse om en endelig aftale om et nyt transfersystem for fodboldspillere.

Reding
Fru formand, De husker sikkert, at jeg den 7. september sidste år informerede Parlamentet om Kommissionens holdning til FIFA's ændring af transferreglerne.
Ved denne lejlighed oplyste jeg, at Kommissionen agtede at indlede forhandlinger med FIFA og med de andre berørte parter under ledelse af min kollega Mario Monti og i samarbejde med Anna Diamantopoulou, således at man kunne bringe FIFA's regler i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen, samtidig med at man både respekterede idrættens egenart og idrætsforeningernes selvstændighed.
I øvrigt har erklæringen om idrættens egenart, der blev vedtaget af Rådet i Nice i december, i høj grad styrket dette skridt.
I dag, og efter intensive diskussioner mellem Kommissionens tjenestegrene, FIFA og de andre berørte parter, glæder det mig at kunne fremsætte det resultat, vi er nået til, for Dem. Resultatet, fru formand, mine damer og herrer, er i overensstemmelse med de principper, som jeg har omtalt, og som vi lægger stor vægt på.
Gennem hele denne sag er Kommissionen ofte blevet beskyldt for ikke at forstå sporten, eller endnu værre for at ville ødelægge fodbolden. Men forhandlingsresultatet viser, at det er uretfærdige beskyldninger, og jeg tror tværtimod, at diskussionerne har gjort det muligt for os endnu en gang at vise, at fællesskabslovgivningen og idrættens egenart er fuldt ud forenelige størrelser. Jeg mener derfor ikke, at det er nødvendigt at ændre fællesskabslovgivningen. Kommissionen har i denne sag bevist, at den er fleksibel med hensyn til idrættens egenart i de gældende tekster.
Forhandlingerne har muliggjort klare fremskridt inden for mindst tre nøgleområder. Først og fremmest, og dette har altid været Kommissionens kæphest, at beskytte de unge spillere, der befinder sig rundt omkring i Europa, ved at sikre dem en almindelig uddannelse og en passende sportslig uddannelse. Disse principper skal fremgå af en adfærdskodeks, der skal udarbejdes af fodboldforbundene, og jeg mener, at dette punkt er meget vigtigt, for det er efter min mening meget mere effektivt at udarbejde gode rammer for spillerne end at begrænse deres bevægelighed - hvilket i øvrigt er i strid med princippet om fri bevægelighed.
Lad os ikke glemme, at der i fodbold er mange, der gerne vil, men kun få udvalgte, og alle spillere bliver ikke fodboldhelte. Det er derfor vigtigt at satse på både en sportslig uddannelse og en erhvervsuddannelse. Med de nye bestemmelser ønsker Kommissionen at sende et stærkt signal til alle unge, der satser på sporten, om, at de ikke alle vil få succes på sportsligt plan, men at der vil blive taget hensyn til dem på det menneskelige plan og til deres individuelle udvikling.
Det andet element går ud på at opmuntre og belønne den indsats, der gøres af klubber, der bruger kræfter på uddannelse af de unge, og som således giver sportslig aktivitet en social dimension, hvilket også kendetegner sportens europæiske dimension. Med henblik herpå skal FIFA for det første indføre regler om en kompensation for uddannelsesudgifter, indtil spilleren fylder 23 år, der fastlægges ud fra de faktiske udgifter, som det blev fastslået af Domstolen i Bosman-dommen, og for det andet regler om oprettelse af en solidaritetsfond, der skal finansieres med en indbetaling på 5% af alle transferbetalinger. Fonden skal støtte uddannelsesklubberne, og disse vil således få udbetalt en del af spillerens merværdi.
Den detaljerede gennemførelse af disse principper er nu op til FIFA, og Kommissionen vil inden for rammerne af sin kompetence sørge for, at disse principper rent faktisk gennemføres i FIFA's regler, og jeg er sikker på, fru formand, at Kommissionen ikke vil være alene om denne kontrol, men at både ministre for sporten og nationale parlamentsmedlemmer vil deltage. Vi er altså overbevist om, at det er muligt at finde en ligevægt mellem spillerens bevægelighed og den nødvendige kompensation til uddannelsesklubben inden for de rammer, der er blev fastsat af Domstolen med Bosman-dommen.
Det tredje punkt er indførelse af stabilitetselementer i idrætskonkurrencer for at garantere retfærdighed og regelmæssighed.
Dette er mekanismerne. For det første vil en ensidig opsigelse af kontrakten kun være tilladt ved sæsonens afslutning. Således kan fodboldtilhængerne være sikre på at se det samme hold spille gennem hele sæsonen, for fodboldtilhængeren har købt et abonnement for at se sit hold og ikke et andet hold, der nogle gange mangler de bedste spillere.
For det andet fastsættes sportslige sanktioner mod spillere og klubber, der opsiger kontrakten uden gyldig grund i løbet af kontraktens to første sæsoner.
Der er andre vigtige punkter, der supplerer principperne, f.eks. tidsbegrænsede transferperioder eller kontrakternes varighed, der spænder mellem et og fem år.
Kære kolleger, i løbet af disse forhandlinger har vi mødt FIFPRO, der repræsenterer spillerne. Nogle af deres krav er blevet opfyldt. Således forbyder FIFA's regler ikke længere spillere at gå til domstolene, men der vil også blive oprettet en voldgiftsret, der er sammensat paritetisk, og som skal afgøre hastesager og træffe afgørelse med hensyn til forskellene mellem uddannelseskompensationer, transferregler og sportslige sanktioner. Jeg mener, at det er meget vigtigt med en paritær og uafhængig voldgift. En sådan instans, der kan anvendes af både spillere og klubber, skulle kunne afgøre tvister retfærdigt, hurtigt og effektivt, og jeg vil også minde om, at Kommissionen hele vejen gennem denne sag har understreget, at de forhandlinger, den førte med FIFA og de andre berørte parter, ikke på nogen måde ødelægger kompatibiliteten af FIFA's ændrede regler med gældende national lovgivning og navnlig arbejdsloven. Det er op til FIFA at sikre sig, at disse regler er anvendelige i henhold til de nationale lovgivninger, som naturligvis ikke må fraviges.
FIFA har oplyst, at de principper, man er blevet enige om, vil blive gennemført med en ændring af FIFA's regler på forbundets verdenskongres i Buenos Aires i juli. Kommissionen har opfordret FIFA til at søge en tæt dialog med de andre berørte parter i forbindelse med gennemførelsen og selvfølgelig i særdeleshed med spillerne.
Efter Kommissionens mening har transfersagen tydeligt vist, at det er nødvendigt med dialog på alle niveauer, og at alle metoder til at indlede en dialog, herunder gennem kollektive konventioner på europæisk niveau, bør undersøges. Desuden har fru Diamantopoulou tilbudt sin assistance for at anspore til en permanent dialog på europæisk plan.
Tillad mig at afslutte denne erklæring med minde Dem om, at FIFA to år efter gennemførelsen af den nye aftale vil udarbejde en rapport om gennemførelsen af systemet. Vi vil således råde over kvantitative og kvalitative elementer, som vil gøre det muligt at drage fornuftige konklusioner.
I mellemtiden synes jeg, at vi skal glæde os over resultatet af forhandlingerne. At nå hertil, fru formand, har trods alt ikke været nemt. Visse stats- og regeringschefer har udøvet et kraftigt, men nyttesløst og skadeligt pres, som mere end en gang har forhalet en afgørelse i sagen. Under alle omstændigheder har Kommissionen holdt stand, og det lykkedes den til sidst at vise, at det ikke er nødvendigt at ændre bestemmelserne i traktaten for at respektere idrættens egenart. Den har således holdt kursen uden at overskride sine kompetencer. Dette resultat betyder, at min kollega Mario Monti har besluttet, at han ikke vil anbefale Kommissionen at vedtage en negativ beslutning med hensyn til FIFA's transferregler.

Pack
Fru formand, fru kommissær, mange tak fordi De er kommet i dag. Vi var egentlig alle sammen glade for, at der endelig var opnået et kompromis, og jeg har egentlig altid været enig med Dem i, at det er klart, at Kommissionen ikke er ude på at ødelægge fodbolden. Det har så givet mig nogle øretæver derhjemme, fordi jeg var så meget på Deres side, men efterhånden har vel selv den uhøflige Beckenbauer indset, at De ikke ødelægger fodbolden for ham. Derfor glæder jeg mig over kompromiset, men jeg vil gerne spørge Dem, om De ikke er bange for - helt bortset fra alle dem, som af forskellige grunde er vinderne ved dette kompromis, unge spillere, små foreninger, store foreninger - at dette kompromis med sin forskelsbehandling af sportsudøvere under og over 28 år, om denne overtrædelse af lighedsprincippet ikke kunne føre til, at der ender med at komme flere Bosmann-sager, at de almindelige domstole altså har en anden opfattelse end dette kompromis. Er De ikke bange for, at der vil komme en hel lavine af retssager?

Reding
Fru Pack, vi kan ikke forbyde en borger at gå til domstolen. Hvis en borger, uanset om det er en fodboldspiller eller ej, og uanset om han tilhører en klub eller ej, ønsker en afgørelse ved domstolen, står det ham frit for at gøre det. Vi har i øvrigt insisteret på, at denne frihed specificeres i kompromiset, fordi fodboldverdens særlige voldgiftsdomstol selvfølgelig skal finde en løsning på alle de forskelle, der vil dukke op, men vi ønsker, at disse forskelle skal løses inden for fodboldfamilien og ikke nødvendigvis i fuld offentlighed. Men det er borgerens ret at gå til domstolene, det være sig de nationale eller De Europæiske Fællesskabers Domstol, hvis der ikke findes en løsning internt i fodboldverden.

Medina Ortega
Fru formand, fru Redings indlæg har beroliget mig temmelig meget, for det ser ud til, at Kommissionen har bestræbt sig på at kombinere disse tre principper, princippet om anerkendelse af fællesskabsretten, princippet om de professionelle organisationers selvstændighed og princippet om sportens særlige betydning.
Jeg blev også beroliget af den sidste erklæring om, at adgangen til den nationale domstolsmyndighed - eller eventuelt EF-Domstolen - er åben.
Jeg vil bede kommissæren om kort at præcisere, hvorvidt denne overførsel af beføjelser om anvendelse af reglerne til FIFA og andre professionelle organisationer kunne medføre en eventuel overførsel af lovgivningsbeføjelser fra de europæiske institutioner til ikke-statslige organisationer, som FIFA, FIFPRO og UEFA jo er.

Reding
Der er tilføjet en erklæring til Amsterdam-traktaten, som giver idrætsforeningerne en vis selvbestemmelse. Og Kommissionen har ageret i fuld overensstemmelse med denne erklæring. Kommissionen har med baggrund i traktaterne samt i de ønsker, som stats- og regeringscheferne ytrede i Nice, i samarbejde med FIFA udstukket nogle rammer, som tager højde for, at et led i sportsinstansernes selvstændighed vil være den måde, hvorpå de nu skal udforme detaljerne omkring denne selvstændighed. I denne henseende blev den af FIFA foreslåede aftale ikke underskrevet af Kommissionen, men i et brev fra hr. Monti, der er ansvarlig for sagens indhold, til hr. Blatter gav Kommissionen udtryk for, at hvis de overordnede principper, der er indeholdt i FIFA's forslag, omsættes til praksis, vil Kommissionen ikke kunne fremsætte et forbud.

Cushnahan
Fru formand, hr. kommissær, fra en irsk synsvinkel glæder jeg mig over kompensationsklausulen og solidaritetsfonden, da de irske fodboldklubber opfostrer mange unge fodboldspillere, der senere kommer til at spille i den engelske Premier League og andre steder. Jeg har et par spørgsmål til kommissæren i den forbindelse.
For det første antager jeg, at solidaritetsfonden er en generel fond. Er der nogen chance for, at en del af transfergebyret for unge under 23 kan gå direkte til den amatørklub, der gav dem deres fodboldopdragelse? Der er også behov for at se på de engelske fodboldakademier, der rekrutterer meget unge irske spillere. Vil de kunne få en eller anden form for kompensation?
Den skandaløse udnyttelse af unge afrikanske fodboldspillere er et problem, som jeg vil bede Dem om at tage op igen, fordi det, så vidt jeg kan se, ikke er omfattet af forbuddet mod interne transfers. Det skal nok lykkes agenterne at omgå det. Jeg ved, at det var et vanskeligt kompromis, der ikke løser problemet - de potentielt katastrofale følger af fri bevægelighed for alle - og samtidig erkender jeg nødvendigheden af at respektere den nye lov.

Reding
Fru formand, tillad mig at takke hr. Cushnahan for hans støtte. Det er således lykkedes os at nå længere end den løsning, der blev fundet på problemet om fællesskabslovgivning, ved at sikre stabilitet, men også solidaritet og beskyttelse af de unge. Med hensyn til solidaritetsfonden findes der to solidaritetssystemer for at yde kompensation til uddannelsesklubberne. For det første lønnes klubben, der har uddannet den unge, i forbindelse med en transfer, og dette indtil spilleren er fyldt 12 år. Men disse kompensationer må ikke være for høje, og det er der to grunde til. Den første er, at vi må holde os til Bosman-dommen. For det andet, hvis uddannelseskompensationerne var for høje, ville de unge fodboldspillere - med undtagelse af de bedste - have svært ved at blive overført fra en klub til en anden. Men vi skal beskytte både fodboldspillerne og de meget unge. Det er derfor, at disse uddannelseskompensationer ikke må være for høje.
Det andet element er solidaritetsfonden. Denne solidaritetsfond vil modtage 5% af transferkompensationerne. I den forbindelse er det spillerens værdi og ikke de penge, der er investeret i hans uddannelse, der tæller. Der vil således eksistere et dobbelt transfersystem for uddannelsesklubberne. Mit håb - og forhandlingerne er gået i denne retning - er, at pengene kommer tilbage til den oprindelige klub, for det er nødvendigt, hvis den europæiske idræt skal have en social dimension. I vores landsbyer og små byer har disse klubber en meget vigtig social rolle, og de skal have muligheden for at fortsætte denne opgave.
Med hensyn til de unge afrikanere, der, som De har nævnt, kommer fra tredjelande, har vi valgt, i overensstemmelse med den frie bevægelighed for også de mindreårige, ikke at forhindre deres frie bevægelighed, men at pålægge uddannelsesklubberne visse forpligtelser i forbindelse med den måde, de behandler de unge på. Således er problemet ikke, at de unge rejser, men hvordan de behandles i bestemmelseslandet. Formålet med adfærdskodeksen er, at uddannelsesklubberne tager sig af de unge og behandler dem som unge mennesker eller med andre ord, at de ikke kun giver dem en sportslig uddannelse, men også en almindelig uddannelse. For det er ikke alle, der får en sportslig uddannelse, der bliver fodboldstjerner, og som kan leve af det. Selvfølgelig vil unge, der modtages i Unionen, få samme behandling, selv om de kommer fra tredjelande. I henhold til adfærdskodeksen må der ikke gøres forskel på unge europæere og de unge, der kommer fra ansøgerlandene, og de unge, der opholder sig lovligt i EU, vil få mulighed for at blive behandlet som de andre. De kan være sikker på, at Kommissionen nøje vil overvåge udarbejdelsen og gennemførelsen af denne adfærdskodeks. Jeg er sikker på, kære parlamentsmedlemmer, at også De i Deres arbejde på området vil holde øje med gennemførelsen.
Med hensyn til den frie bevægelighed for unge tredjelandsstatsborgere har FIFA erklæret, at dette ikke var vores område, da vi kun har beføjelse til at lovgive inden for EU. Uden for EU og i tilknyttede lande agter FIFA simpelthen at forbyde transfer af unge under 18 år. Denne beslutning er udelukkende FIFA's, der derfor bør gennemføre den over for tredjelandsstatsborgere.

Andreasen
Tak, fru formand, og tillykke til kommissær Reding med resultatet af den langvarige fodboldkamp. Det kan vi vist alle være tilfredse med. Jeg har et enkelt tvivlsspørgsmål, som jeg gerne vil bede Kommissionen gøre rede for. Medfører de nye regler samme retstilstand for spillere under 23 år, som var gældende før Bosman-dommen, hvis der opstår en tvist mellem klubberne om et kompensationsbeløb? Vil spillerne så, selv om kontrakten er udløbet, kunne risikere ikke at kunne skifte klub? Hvordan er spillernes retssikkerhed i en sådan situation? Risikerer de at være stavnsbundet i en periode under en sådan retstvist?

Reding
Kære kolleger, de 23 år gælder kun i forbindelse med uddannelse, fordi man var nødt til at fastsætte en alder. Det er FIFA, der har foreslået os det. Uddannelse finder sted i tiden mellem det 12. og 23. år, og der kan udbetales kompensation for uddannelsesomkostninger i tilfælde af transfer indtil det 23. år. Man har vurderet, at fra 23 år er uddannelsen fuldført.
Med hensyn til kontrakternes varighed og muligheden for at opsige en kontrakt har vi altid fra starten haft holdningen, at pacta sunt servanda. Hvis voksne mennesker indgår en kontrakt, er det ikke for at bryde den, men for at overholde den, og man må heller ikke glemme spillets regler. Hvis klubberne begynder at købe spillere til højre og venstre under et mesterskab, så ødelægger de balancen i mesterskabet. Og hvis spillerne forlader deres hold under et mesterskab - med god ret eller ej - er det ikke kun en personlig sag, for de destabiliserer også deres hold. Alle disse betragtninger, der er særegne for idræt, har fået os til at fastsætte forholdsregler, der garanterer kontrakternes stabilitet.
Så uanset ens alder kan man ikke komme ud af en kontrakt under et mesterskab, og man kan ikke komme ud af en kontrakt uden for denne periode, hvis kontrakten forlænges, medmindre der foreligger præcise årsager, f.eks. at en spiller såres, eller holdets system ændres. Det er op til domstolen - til voldgiftsdomstolen - at fastslå, hvem der har ret. Hvis man uden en specifik årsag bryder kontrakten i løbet af de første to år, udsætter man sig for sportslige sanktioner. Vi har forsøgt at begrænse de sportslige sanktioner, for idrætsforbundene talte først om et eller to års sportslige sanktioner, hvilket ville kunne ødelægge en professionel fodboldspillers karriere fuldstændigt. Det er derfor, vi er blevet enige om fire måneders sportslige sanktioner, der kan forlænges til seks måneder i tilfælde af gentagelser, eller hvis nogen allerede har lavet nummeret flere gange før.
Af hensyn til holdenes og mesterskabernes stabilitet har vi erklæret os enige i disse foranstaltninger, der ikke skal indføres af Kommissionen, men af nationale, europæiske og internationale forbund. Jeg vil gentage, at vi ikke ønsker, at der udelukkende iværksættes sportslige sanktioner over for spillerne, fordi det ofte er klubberne, der sælger deres spillere af kommercielle og ikke sportsmæssige grunde. Derfor vil der ligeledes blive iværksat sportslige sanktioner over for klubberne og de agenter, der ansporer spillerne til at forlade deres klubber til skade for kontrakternes stabilitet.

Formanden
Tak, fru Reding. Jeg tillader mig kort at minde om vores regler: Spørgsmål og svar skal være så korte som mulige.

Lagendijk
Fru formand, jeg var en stor tilhænger af Kommissionens forsøg på at sætte en grænse for det nuværende transfersystem, som i mine øjne har ført til absurde vildskud. Derfor er jeg også, i modsætning til mine kolleger, skuffet over det resultat af forhandlingerne, som nu foreligger. Naturligvis er der gode elementer i forslaget som f.eks. kompensation for uddannelsesudgifter. Det har jeg alligevel et spørgsmål om, for jeg synes ikke, at kommissærens svar på mit sidste spørgsmål var tilfredsstillende. Når det drejer sig om at betale uddannelsesudgifter, også ved udløbet af en kontrakt og også på et tidspunkt, hvor en klub vil af med sin spiller, vil det efter min opfattelse ikke harmonere med Bosman-dommen. For enten er kompensationen for lav og således ikke nogen reel kompensation for uddannelsesudgifterne, eller også bliver kompensationen meget høj og kolliderer med Bosman-dommen, hvori det er afgjort, at der ikke må betales nogen som helst kompensation til en klub ved en kontrakts udløb.
Min største skuffelse, fru kommissær, vedrører imidlertid det centrale element i det nuværende transfersystem, nemlig eksistensen af transfersummer. De må indrømme, at det ikke er lykkedes Kommissionen at ændre dette element. Også i fremtiden vil det være muligt, at en klub og en spiller i en fælles kontrakt aftaler transfersummer, som der ikke er sat nogen grænse for, og som kan stige til samme absurde størrelse som nu. Jeg synes, De bør være så ærlig at sige, at Kommissionen på dette punkt har lidt et alvorligt nederlag, og at kernen i det nuværende system bibeholdes. Jeg kan heller ikke se andet i FIFA's forslag end, at der pyntes på det nuværende system, og på nogle punkter forbedres det, men kernen i dette system, transfersummer, fortsætter med at eksistere.

Reding
Fru formand, det ærede parlamentsmedlem har ret. Vi har ikke ændret størrelsen af transferkompensationen, for det er ikke et punkt, vi har behandlet. Vi har ikke modtaget klager i denne forbindelse, men udelukkende om det internationale tranfersystem, hvor vi har grebet ind.
Når der ved en kontrakts udløb ikke er fastsat nogen kompensation, fastsættes i henhold til Bosman-dommen en udbetaling af en uddannelseskompensation, men denne skal modsvare de faktiske udgifter. Dette er bestemmelserne i Bosman-dommen, og dette er, hvad aftalen med FIFA i praksis sigter mod at gennemføre.

McCarthy
Fru formand, jeg glæder mig over den overbærenhed og tålmodighed, som kommissærens personale har udvist i de seneste syv måneder. Mange af os forstår ikke, hvorfor det ikke kunne gøres på syv minutter, for det er klart, at vi har principper.
I lighed med mange af mine kolleger er jeg interesseret i, hvordan det vil påvirke klubberne i det nordvestlige England, der trods alt er fodboldens hjemland.
Vi har stadig ikke fået svar på spørgsmålet om uddannelseskompensation. Klubberne i mit område er bange for ikke at få noget ud af deres investeringer i spillere, og som hr. Cushnahan sagde, vil de ikke være interesseret i at drive fodboldakademier og investere i lokalsamfundet, hvis ikke de får et afkast af deres investeringer. Indtil videre kan jeg ikke se, hvordan en uddannelseskompensation skal kunne bidrage hertil.
I dagens udgave af Times tilkendegiver UEFA og FIFA tydeligt, at en sådan kompensation vil resultere i lavere transfergebyrer, hvilket har en dominoeffekt - specielt for de mindre klubber i mit område.
Hr. kommissær, De har en revisionsklausul med en prøvetid på to sæsoner. Agter De derefter at sikre en fri og god pengeoverførsel mellem klubberne, eller bliver det styrelsesorganerne, der skal agere på dette område?
Nu hvor vi har afsluttet dette kapitel, hr. kommissær, vil jeg gerne invitere Dem til det nordvestlige England for at se en af de førende klubber spille fodbold. De vil være meget glade for Deres besøg.

Reding
Jeg siger med glæde ja tak til invitationen, og De må tro mig, når jeg siger, at jeg, inden jeg traf en afgørelse i denne sag, besøgte stederne. Jeg besøgte de små klubber og uddannelsescentrene. Og det er sandt, at teori er en ting og virkeligheden noget andet på dette område. Det så jeg, da aftalen blev indgået i mandags. Om tirsdagen mødte jeg den engelske fodboldliga og repræsentanter fra klubberne i anden division. De spurgte bekymret, om jeg kunne forklare dem aftalens indhold. Og bagefter sagde de, at de var helt beroliget.
Man må selvfølgelig se, om alt dette omsættes korrekt i klubberne. Tro mig, vi vil følge dette på tæt hold. Jeg må i øvrigt sige, at den kritik, der blev fremsat af fodboldforbundet, ikke var rettet mod Kommissionen, men snarere lederne af UEFA og generelt mod lederne af europæisk fodbold, der havde sagt, at de ikke var blevet hørt. Ligaen havde aldrig diskuteret med UEFA, og dog mener jeg, at i et demokrati, som en dag også vil holde sit indtog i idrætsforeningerne, skal forhandling mellem de hovedparterne være reglen. Og jeg må også sige i denne forbindelse, at min kollega Anna Diamantopoulou, der er ansvarlig for arbejdstagernes frie bevægelighed, er chokeret over mangelen på diskussion mellem f.eks. klubberne og spillerne. Hun har tilbudt at yde sit til, at denne diskussion om de kollektive europæiske forhandlinger kan finde sted i fremtiden. Gennemsigtigheden skal også slå igennem i sportsverdenen.

Heaton-Harris
Hr. kommissær, De nævnte den løbende evaluering, som De vil foretage i de næste to år. Jeg spekulerer på, om ikke det havde været klogere at evaluere den økonomiske indvirkning på mindre klubber, inden De valgte denne løsning. Mange af de mindre klubber i mit område, der opfostrer talentfulde spillere for klubberne i den nordvestlige del af Det Forenede Kongerige, bekymrer sig meget herom.
Der har været megen fodboldsnak her i dag, men De nævnte sport, og det her handler netop om sport. Der findes også transfergebyrer inden for andre sportsgrene, og jeg vil gerne vide, hvilke andre sportsgrene De har diskuteret dette med.
Jeg finder det meget interessant, at spillerne nu har forskellige rettigheder alt efter deres alder, hvor 23 år er den magiske grænse. Jeg vil gerne spørge kommissær Diamantopoulou, om det vil danne præcedens for den fremtidige europæiske beskæftigelseslovgivning.
Til slut, hr. kommissær, nævnte de ændringerne i FIFA's regler og bestemmelser. Beregningen bag de effektive uddannelsesudgifter blev for nylig offentliggjort på FIFA's hjemmeside. FIFA hævder, at det vil være umuligt at foretage beregninger for de enkelte spillere, så de vil gøre det pr. liga og pr. klubtype. Det betyder, at jo mindre klubben er, desto mindre vil den modtage i uddannelseskompensation. Der findes følgende kategorier af klubber: kategori 1-klub på højeste niveau med et uddannelsescenter af høj kvalitet; kategori 2-klub, der også er professionel, men på et lavere niveau (andendivisionsklubber i Det Forenede Kongerige); kategori 3-klub (der omfatter alle tredjedivisionsklubber i Det Forenede Kongerige); kategori 4-klub, der arbejder med amatører (f.eks. klubben Vauxhall Conference). Indfører vi ikke en anden form for diskrimination i fodbold, som der egentlig ikke var behov for i første omgang?

Reding
Jeg ønsker ikke at blande mig i Deres landes indre anliggender. Jeg mener, at de nationale fodboldforbund, der er selvstændige, og denne selvstændighed er fuldt ud anerkendt, skal udføre arbejdet hos sig selv. Og det er Kommissionens holdning, at dette arbejde skal udføres i gennemsigtighed, gennem forhandling med de berørte parter, de rige klubber, de mindre rige klubber, vigtige spillere og unge eller middelmådige spillere. Det er mit stærke ønske, at gennemsigtigheden og demokratiet træder i kraft.
Og hvad angår uddannelsesudgifterne, har vi en helt klar holdning. Disse omkostninger må ikke være hæmmende, for så vil de forhindre den frie bevægelighed, og det vil være i strid med Bosman-dommen. Det er grunden til, at der indføres et loft. For det andet er - som jeg allerede sagde i min indledning - solidaritet et meget vigtigt element for os. Så formålet med uddannelsesomkostningerne og solidaritetsfonden er at beskytte de små klubber. Jeg har sagt det meget klart, og det er også medtaget i Nice-erklæringen. Med hensyn til idræt har vi et socialt ansvar, som især gør sig gældende nederst i pyramiden.
Jeg mener, fru formand, at to ting er lykkedes for os med denne aftale. Det er lykkedes os at styrke den nederste del af pyramiden uden at ødelægge toppen. Dette var en vanskelig udfordring, det var ikke nemt, men lad os håbe, at dette gode resultat også bevares i praksis, for vi skal nu se, hvordan det lader sig gøre i praksis.

Ribeiro e Castro
Fru kommissær, De afsluttede Deres indledende indlæg med at sige, at denne aftale viser, at det ikke bliver nødvendigt at ændre traktaten af hensyn til de særlige forhold i sport og fodbold, og at Kommissionen altså faktisk også anerkender sportens særlige forhold. Det spørgsmål, som jeg gerne vil stille, er dette: Hvis det er således, hvordan kan det kan så være, at Kommissionen forud for Nice ikke gik ind for, at princippet om sportens særlige forhold blev indføjet i traktaten side om side med kulturen, men tværtom gav udtryk for sin modvilje herimod? Sårbarheden i Domstolens afgørelser på nogle af de områder, der er blevet reguleret, eller på områder, der endnu ikke er blevet det, består således, og sporten, herunder specielt fodbolden, er stadig dårligt stillet, så længe de ikke klart anerkendes i traktaterne. Derfor spørger jeg: Fastholder Kommissionen den opfattelse, at det ikke er hverken nødvendigt eller formålstjenligt at anerkende sportens særlige forhold i traktaten?

Reding
Jeg overtog denne sag i min egenskab af europæisk sportskommissær i sommeren 1999. Siden da har samtlige Kommissionens politikker taget hensyn til sportens særlige karakteristika. I øvrigt blev en redegørelse fra Kommissionen om sportens sociale dimension allerede i december 1999 fremlagt for stats- og regeringscheferne på topmødet i Helsinki. Siden er intet blevet ændret, tværtimod. Vi har gjort sportens særlige karakteristika til meget mere end et emne for en simpel redegørelse. Vi har gennemført dem i lovgivningen. Man skal imidlertid være klar over, at en kommende traktat fra i morgen indeholder en artikel om sportens særlige karakteristika.
Imidlertid vil dette, kære kolleger, hverken ophæve konkurrenceretten, den frie bevægelighed eller nogen andre af de grundlæggende rettigheder i traktaten, for sportsfolk er ikke hævet over traktaten. Så lad os lige slå det fast. Stadfæstelsen af sportens særlige karakteristika er for mig som sportskommissær en god ting, for jeg vil - endelig! - kunne skabe et program udelukkende for sporten, hvilket jeg ikke direkte kan gøre i øjeblikket. Jeg er altid nødt til at gå omveje via uddannelse, sundhed og kultur, det vil sige via alle de andre elementer, der er indskrevet i traktaten. Så ja, sportens særlige karakteristika har vi hele tiden respekteret. Men en sportslig undtagelse, som visse har peget på, og som betyder, at traktatens bestemmelser ikke vil finde anvendelse på sportsområdet, det siger jeg klart nej til!

Martens
Fru formand, også jeg er glad for, at forhandlingerne har resulteret i en aftale, og jeg tror faktisk, at det er godt, at det om to år evalueres endnu en gang, om vi virkelig har fremmet det, som vi forsøgte at fremme. Jeg er navnlig glad for kompensationen for uddannelserne, adfærdskodeksen for unge spillere og solidaritetsfonden. Mit spørgsmål vedrører solidaritetsfonden. Kommissæren siger derom, at hun håber, at det vil være en fordel for de mindre klubber. Jeg vil gerne høre, hvilke garantier der indbygges for, at solidaritetsfonden også virkelig gavner de mindre klubber og de klubber, der uddanner spillere, og virkelig kan bidrage til sportens sociale funktion. Jeg tænker her f.eks. på sammensætningen og på kriterier for at tilkende penge. Ved man allerede noget herom?

Reding
Vi har en meget klar og præcis målsætning herfor i FIFA. Målsætningen er, at der skal være en slags springvandseffekt, hvor virkningen når helt ud til den klub, der har taget hånd om spilleren fra 12-års alderen, og at 5% af transferbeløbene vil blive tilbageført til denne fond. Vi vil selvfølgelig holde øje med, om tingene fungerer i praksis i henhold til målsætningerne, og i tilfælde af problemer vil vi komme med en klar udmelding.
Tillad mig, fru formand, at gå et skridt videre i mit ræsonnement, for det drejer sig om to meget vigtige beslutninger, nemlig om solidaritet mellem velhavende og knap så velhavende klubber og om beskyttelse af unge ved hjælp af adfærdskodeksen. Jeg er af den mening, og jeg har for øvrigt tænkt mig at stille et forslag herom til sportsministrene under det belgiske formandskab, at tiltag af denne art meget vel kan udbredes til andre sportsdiscipliner, fordi beskyttelsen af unge ikke kun er et fodboldspørgsmål, men angår alle sportsgrene, ligesom solidariteten mellem klubberne i første division og de små klubber, der gør alt det indledende arbejde. Alt dette kan vi således bruge til at udføre lobbyvirksomhed over for de andre sportsinstanser og de andre sportsdiscipliner for at få dem til at tage lignende initiativer.

O'Toole
Fru formand, først vil jeg gerne lykønske kommissærerne Reding, Monti og Diamantopoulou. Vi er alle nået langt siden august sidste år. Partnerskabet har været uvurderligt, idet det har vist, at vi kan nå til enighed om dette emne. De principper, der er opstillet, specielt vedrørende sportens særlige karakteristika, er ekstremt vigtige.
Jeg er imidlertid stadig bekymret over spillerforeningerne. Jeg ved, at kommissæren muligvis vil sige, at det er en sag for sportsfamilierne, men i sidste ende er det noget, som vi skal tage os af, for hvis spillerforeningerne enten nægter at deltage, eller spillerne tager affære, kan aftalen i sidste ende blive flået helt i stykker.
For det første, hvad vil fru Reding gøre for at få spillerforeningerne til at deltage, og for det andet, mener hun, at vi kan løse nogle konkrete problemer med spillerne?

Reding
Som jeg allerede har forklaret, ønsker vi, at klubberne og spillerne, som er de to arbejdsmarkedsparter, sætter sig til forhandlingsbordet og begynder at forhandle. Fru Diamantopoulou har for øvrigt netop skrevet til klubberne og spillerne for langt om længe at få gang i den sociale dialog.
Derudover har kommissærerne med ansvar for transfersystemet regelmæssigt talt med spillerrepræsentanterne, fordi vi vurderede, at det ville være passende, om den store fodboldfamilie virkelig var én stor familie. Desværre har det ikke altid været tilfældet i praksis. Derfor har vi hele vejen igennem, siden sagen startede, kommunikeret med både den ene og den anden part.
Jeg vil også gerne sige, at vi konstant har sørget for at beskytte de rettigheder, som traktaterne garanterer arbejderne, selv om der findes noget sådant som sportens særlige karakteristika, og selv om en professionel fodboldspiller ikke kan behandles på samme måde som en jern- og metalarbejder, hvis sporten skal kunne fungere. Det forstår alle. Og der er i øvrigt visse dele af aftalen, der står helt klart, nemlig at beskyttelsen af unge især omfatter unge spillere. De sportslige sanktioner er blevet mærkbart begrænset i forhold til, hvad man foreslog og fastlagde i begyndelsen. Dette er en fordel for sportsfolk. Og hvem er det, der nyder godt af mesterskabernes og holdenes beståen? Først og fremmest sporten, dernæst tilhængere og tilskuere, men også de professionelle. Ville der reelt stadig være nogen store fordele ved at spille, hvis man ødelagde sporten?
Med hensyn til voldgiftsretten har vi insisteret på, at denne domstol skal bestå af 50% spillere og 50% klubrepræsentanter. Jeg mener, at det er et stort fremskridt for spillerne, og jeg håber, at de vil tage imod min kollega Anna Diamantopoulous udstrakte hånd, således at vi også på dette område kan påbegynde en egentlig social dialog.

Prets
Fru formand, jeg takker også kommissæren for hendes indsats i disse forhandlinger. Jeg har to korte spørgsmål. Inden for hvilken frist skal systemet til beregning af uddannelsesgodtgørelsen udarbejdes og æreskodekset udvikles? For jeg tror, det er meget vigtigt, at man også på dette punkt har et fast program og en fast tidsramme. Det næste er størrelsen af transfersummen, der fortsat er ubegrænset. Derfor må man spørge, hvordan solidaritetsmekanismen skal fungere, så den virkelig når ud til de mindste foreninger. De har talt om 5% af overgangssummen, som så skal fordeles. Det afgørende spørgsmål er imidlertid, hvordan denne sum bliver fordelt, og om den så virkelig også når ud til de nederste lag i foreningerne.

Reding
De spørger mig, hvornår alt dette bliver ført ud i livet. De skal vide, at FIFA's internationale kongres finder sted i Buenos Aires i begyndelsen af juli, og at organisationen ved denne lejlighed vil forsøge at gennemføre alle de overordnede principper, som vi sammen har truffet beslutning om, i sine bestemmelser. Disse overordnede principper skal komme til udtryk i gennemførelsen af de nye regler for internationalt fodbold.
Hvad mere nøjagtigt angår transfertilskuddene, har jeg allerede svaret på et spørgsmål herom. Vi har ikke modtaget en eneste klage over transfertilskuddets størrelse. Jeg har min personlige mening herom, og det har De sikkert også. Men idrætsforbundenes uafhængighed burde gøre det forholdsvist nemt at gøre rent bord, f.eks. ved at fastsætte et minimums- og et maksimumsbeløb. Der kunne f.eks. være regler, der fastlagde, at det udelukkende er klubber, der ikke udviser noget større underskud, som ville få lov til at gennemføre en transfer mod betaling, men det er ikke Kommissionens opgave at lovgive om alting og alle vegne. Opgaverne er klart fordelt, og de nationale og europæiske idrætsforbund har deres del af ansvaret for systemet.
Ligeledes vil jeg gerne understrege, at det, vi lige har besluttet, ikke erstatter den nationale lovgivning. Bestemmelserne i den nationale lovgivning og især bestemmelserne i arbejdsloven kunne i medlemsstaterne tilpasses sportens særlige karakteristika. Man har kunnet notere et stort engagement hos visse stats- og regeringschefer til fordel for fodbold! Og hvis dette engagement udmønter sig i noget konkret ude i marken, i medlemsstaterne, så vil det omfatte fodbold og sport i al almindelighed.

Mantovani
Fru formand, fru kommissær, hr. kommissær, jeg er glad for, at der er indgået en aftale om et transfersystem for fodboldspillere. Aftalevilkårene lader til at være fornuftige. Der er ingen tvivl om, at det var nødvendigt med en regulering på dette område.
Jeg glæder mig især over, at det i denne rent økonomiske og lovgivningsmæssige aftale også er lykkedes Kommissionen at fremhæve de aspekter, der har at gøre med solidariteten med de små sportsforeninger, idet man opprioriterer den store indsats, de gør med hensyn til de unges uddannelse.
Jeg vil desuden gerne takke kommissærerne, nemlig fru Reding og hr. Monti, som netop her til morgen gav mig mulighed for sammen med det italienske sportspresseforbund og sammenslutningen af sportstilhængere at stille forslag om oprettelsen af et europæisk sportsudvalg og eventuelt et europæisk sportsagentur, der har til formål at fremme en sund sportsudøvelse og tage de forskellige emner op på europæisk plan, som er forbundet med kultur, uddannelse, personers frie bevægelighed, ikke-forskelsbehandling og bekæmpelse af vold, racisme og doping.
Vi er kort sagt på rette vej, men vi skal blive ved med den ihærdighed, som bestemt ikke kommer til at mangle fra fru Redings side. Og hvad bliver så næste etape?

Reding
Ja, fru formand, det ærede parlamentsmedlem har fuldstændig ret. Det er ikke tilstrækkeligt at løse de problemer, der findes i fællesskabsretten, man må gå et skridt videre. Faktisk er sport en social aktivitet af overordentlig stor betydning, en kulturel aktivitet for hele samfundet, og derfor foreslår jeg, at vi udnytter mulighederne i Athen, når De Olympiske Lege vender hjem til sportens vugge med alle deres idealer om ligeværdig konkurrence, det vi kalder fairplay.
Jeg vil således foreslå i en redegørelse om sport, som jeg først vil forelægge Kommissionen og dernæst Parlamentet, at man erklærer 2004 for et europæisk sportsår og i lyset heraf forbereder de unge skolebørn på en anden dimension af sporten, som ikke har noget at gøre med sporten som ren forretning, men derimod med fairplay og sande samfundsværdier. Man kunne også f.eks. via Ungdomsprogrammet foreslå unge frivillige at melde sig til De Olympiske Lege. Jeg kan allerede afsløre, at jeg har talt med formanden for komitéen for tilrettelæggelse af "Athen 2004" om, at den olympiske ild, som er symbolet på De Olympiske Lege og deres værdier, skal gennemløbe de europæiske lande, før den ankommer til Athen, således at man omkring denne ild får lejlighed til i samtlige europæiske lande at diskutere sande sportsværdier og måske på denne vis at genopfriske dem lidt i praksis.

Lynne
Fru formand, det glæder mig, at man er nået til enighed. Nu ser alle åbenbart på detaljerne, og skønt vi var meget begejstrede, da vi først fik aftalen i hus, tror jeg, at mange vil give mig ret i, at det bliver ganske vanskeligt at afgøre, om den vil være til gavn for nogle af de mindre klubber - specielt amatørafdelingerne - sådan som vi håbede. Jeg ved, at vi tidligere har været inde på emnet, men Stoke City i min valgkreds har en amatørafdeling, der er lige så god som Manchester Uniteds, og jeg frygter, at den vil få færre penge, fordi førsteholdet ikke ligger i Premier League.
Jeg vil gerne have kommissæren til at sige, om hun atter vil undersøge, om alle klubber kan blive behandlet ens. Jeg ved, at FIFA har anbefalet det. Jeg kan forstå, at en ungarsk spiller, hvis transferbeløb er blevet tilbageholdt, sandsynligvis vil stille et retligt krav. Hvad sker der, hvis han får medhold? Bliver vi så tvunget tilbage til tegnebordet?

Reding
Den indgåede aftale, fru formand, foregriber på ingen måde igangværende sager for Domstolen. Det er klart, at hverken Kommissionen eller Deres Parlament nogensinde ville tillade sig at blande sig i dommernes arbejde. Heldigvis hviler demokratiet på en opdeling af magten. Det er således en opgave for dommerne ved Domstolen i Luxembourg at beslutte, i hvilken retning de skal dømme.
Jeg vil ikke desto mindre gerne huske Dem på, at dommerne sidste år afsagde dom i to ekstremt vigtige sager for sporten. De afsagte domme viser, at Domstolen i Luxembourg har taget hensyn til sammenslutningernes uafhængighed og sportens sociale dimension. Det drejer sig om Lehtonen-dommen og dommen fra Liège. Hvad angår Balog-dommen, må man henholde sig til Domstolens vurdering.
Hvad angår den almindeligt udbredte frygt for, at pengeoverførslerne fra de rigere til de knap så rige klubber ikke fungerer optimalt, kan jeg desværre ikke fortælle Dem yderligere. Man har villet dette system. Man har besluttet sig for nogle mekanismer, og nu er det kun ved at afprøve dem, at man kan finde ud af, hvorvidt systemet fungerer eller ej.
Jeg forventer også, fru formand, at de parlamentsmedlemmer, der interesserer sig for denne sag, vil informere Kommissionen, hvis de i deres valgkreds opdager, at tingene ikke foregår, som de burde i henhold til aftalen mellem Kommissionen og FIFA. Jeg tror, at vi bør øge samarbejdet omkring dette, for vi ønsker alle effektivt at bevare sportens sociale dimension og de små klubber og at beskytte de unge. Lad os derfor sammen holde øje med, hvordan tingene foregår ude i marken!

Matikainen-Kallström
Fru formand, denne proces har været meget svær og lang, og den er ikke overstået endnu. Dette kan nu i sig selv betragtes som et fortilfælde, hvorved der selvfølgelig opstår det spørgsmål, hvordan man så fremover skal behandle alle andre boldspils- og individuelle idrætsgrene, og hvorledes deres reglementer fremover eventuelt skal ændres, for hver gren er jo forskellig, og deres grænser for alder og uddannelse er meget forskellige. Kan dette nu betragtes som et fortilfælde for dem? Ligeledes vil jeg spørge om vægtningen af uddannelsen og definitionen på den økonomiske værdi: Hvordan kan det frivillige arbejde defineres, hvilken slags økonomisk værdi kan det beregnes på? Og for det tredje, kan man for rent nationale grene, som ikke spilles eller dyrkes i noget andet land end i en enkelt medlemsstat, også fremover håndhæve egne regler, eller skal man vente på et fortilfælde som dette?

Reding
Fru Matikainen ved meget om sport, for hun har dyrket sport på topniveau, og hun har ganske ret, når hun siger, at dette kan danne præcedens. Hvilket jeg for øvrigt håber, at det gør. Dette er grunden til, at jeg på det europæiske sportsforum - der finder sted for 10. gang - hvor man vil sørge for at tilføre begivenheden det rette format, hvor alle parlamentsmedlemmer også vil blive inviteret med, og hvor alle sportsdiscipliner vil være repræsenteret, også vil anmode andre sportsgrene om at deltage.
Hvad angår det frivillige arbejde, er det sandt, at der ikke bliver talt nok om det. Man taler om enorme transferbeløb, men man taler ikke om de hundredtusindvis af mennesker, der ofrer deres privatliv og fritid på at engagere sig til fordel for unge og deres sportsklubber. Her har De sportens sociale dimension. Hvordan ville sporten i Europa kunne eksistere uden disse mennesker? De har ret, fru Matikainen. Jeg tror, at vi, når vi taler om information til de unge i skolerne og i klubberne, også taler om frivilligt arbejde og samfundstjeneste, for det er aktiviteter, der er uløseligt forbundet med sportens sociale dimension i Europa.
Med hensyn til beregningerne, fru Matikainen, skal sportssammenslutningerne blive enige om nogle realistiske beløb. Man kan aldrig taksere frivilligt arbejde, for hvis man skulle til at betale for det, ville det blive umuligt at dyrke sport i landsbyerne og de mindre byer, og der ville kun være den professionelle sport tilbage. Men det er ikke det, vi vil. Så hermed en stor tak til alle frivillige fra både mig selv og resten af de tilstedeværende, tror jeg.

Formanden
Tak, fru Reding.
Forhandlingen er afsluttet.
Jeg vil gerne takke alle de kolleger, der er kommet med indlæg, samt kommissæren for hendes på en gang grundige og overbevisende svar.

Bevisoptagelse i sager om civile og kommercielle spørgsmål
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0073/2001) af Marinho for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om Forbundsrepublikken Tysklands initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om samarbejde mellem medlemsstaternes retter for så vidt angår bevisoptagelse i sager om civile og kommercielle spørgsmål (11808/2000 - 5-0519/2000 - 2000/0823(CNS)).

Marinho
Fru formand, det er ikke noget tilfælde, at Udvalget om Retlige Anliggender med kun én stemme imod har vedtaget denne betænkning om det tyske initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om samarbejde mellem medlemsstaternes retter for så vidt angår bevisoptagelse i sager om civile og kommercielle spørgsmål. Det har vi ikke gjort, fordi vi nærer nogen fordomme over for regerings- eller delstatsinitiativer om oprettelse af et fælles retsområde, således som en mindre opmærksom iagttager af formiddagens forhandling måske kunne få indtryk af. Jeg mener tværtimod, at initiativer som dette, hvis det ikke drejer sig om områderne indvandring og asyl, altså til syvende og sidst om den frie bevægelighed for personer, bestemt bliver budt velkomne.
Det, som sådanne initiativer ikke kan - og det er dét, der er Parlamentets bestræbelse - er at afhjælpe de forskelle mellem medlemsstaterne, der fører til denne sump af lovgivning, fordi de alle lader det regne med særskilte initiativer efter hver deres smag og på hver deres facon, hvor et ægte fællesskabsperspektiv, et fælles ansvar og en egentlig og sammenhængende lovgivning ikke er til stede, sådan som Kommissionen jo har vist, at det kan lade sig gøre at skabe - og jeg ser her på hr. kommissær António Vitorino - på et så følsomt område som modellen for, hvorledes vi skal komme ud af det med hinanden inden for EU, og de hertil hørende grundlæggende rettigheder, i dette tilfælde den frie bevægelighed for personer.
Med dette sagt er det indlysende - ikke mindst i relation til denne betænkning, der ser uddybningen af et arbejdsmarkedsmæssigt og socialt integreret Europa som en forudsætning for, at det indre marked kan fungere - at alt det, der også i medlemsstaterne gøres for at fjerne eller mindske konflikter og tvister af grænseoverskridende art, naturligvis må hilses velkomment, hvilket jeg tror, morgendagens afstemning vil vise.
Hvad handler det tyske initiativ så om? Det handler om at give en domstol i en medlemsstat mulighed for i en sag om civile og kommercielle spørgsmål, der vedrører forhold i et andet land i EU, at anmode om, at en domstol i dette land bistår med bevisoptagelse, der er nødvendig for sagen i det anmodende land. Hidtil har det internationale samarbejde med hensyn til bevisoptagelse været reguleret af Haag-konventionen af 1970, der dog kun har begrænset betydning for EU-landenes vedkommende, eftersom den, så vidt jeg ved, kun er blevet ratificeret af 11 medlemsstater.
Da der således ikke forefindes noget juridisk instrument, der omfatter alle Unionens 15 medlemsstater og følges af disse, er ikke alle borgere, som henvender sig til domstolene, underlagt de samme lovfæstede betingelser, idet disse afhænger af, om deres land eller det anmodede land har ratificeret konventionen. Med denne nye forordning vil alle domstole kunne anvende den samme lov, og borgerne vil selvfølgelig være beskyttet på samme måde, eftersom dette fællesskabsinstrument prioriterer den direkte kontakt mellem domstolene i de forskellige stater. Helt grundlæggende bliver der fjernet hindringer for eksistensen af et europæisk retsområde ved, at der indføres en europæisk standardformular, som skal benyttes af de anmodende domstole på den anmodede domstols sprog, så kommunikationen mellem dem lettes, oprettes en central instans i hvert enkelt land til at modtage og fordele anmodninger fra de andre staters domstole om bevisoptagelse, samt fastsættes det princip, at enhver anmodning skal besvares, hvor en domstol i EU, der anmodes om bevisoptagelse, er forpligtet til at sørge for det inden seks måneder, således at den, hvis det ikke er sket, skal tilstille den anmodende domstol en redegørelse herom.
I de ændringer, som jeg har foretaget i dette forslag fra Forbundsrepublikken Tyskland, har jeg bl.a. indført bestemmelser om, at de centrale instanser skal udarbejde lovgivningsvejledninger om officielle sprog anerkendt af medlemsstaternes domstole og give oplysninger om bureauer, der påtager sig juridisk oversættelse.
På baggrund af denne nye ramme, der afgjort vil fremme domstolenes sagsbehandling i alle medlemsstaterne - og det tror jeg har været en af de væsentligste bestræbelser i det tyske initiativ - har jeg endelig foreslået, at man frem for den direkte kontakt mellem domstolene kun helt undtagelsesvist tyer til de traditionelle konsulære tjenester, der efter min opfattelse er temmelig tunge og bureaukratiske, noget sendrægtige i handling og ikke sjældent medvirkende til de retslige forsinkelser, der opstår i konflikter eller sager af grænseoverskridende karakter.
Dette sidste aspekt er ikke helt blevet forstået af visse kolleger fra andre grupper, som har stemt imod denne ændring, hvis rækkevidde efter min opfattelse blot afspejler det syn på Europa, som jeg har: et fællesskab på grundlag af en egen ret, fællesskabsretten, snarere end et simpelt diplomatisk fællesskab eller et, der er baseret på folkeretten. Derfor stiller jeg igen dette ændringsforslag i det håb, at denne detalje, som ikke blot er en detalje, faktisk kan vinde tilslutning hos flertallet af mine parlamentskolleger.

Wuermeling
Hr. formand, hr. Vitorino, hr. Marinho, det glæder mig meget, at vi i dag er nået frem til denne betænkning. Jeg vil gerne takke Dem for at have forberedt et sagsområde, som i første omgang ser meget teknisk ud, men som - og det har De med rette understreget - er et helt substantielt bidrag til borgernes Europa, for den grænseoverskridende økonomiske aktivitet er tiltagende. Vi har et europæisk indre marked, vi har en fælles europæisk valuta, som vi snart kommer til at holde i hånden i form af mønter og sedler. Med den elektroniske handel får vi en eksponentiel vækst i antallet af grænseoverskridende kontrakter, og desværre er det sådan, at der indimellem opstår vanskeligheder i forbindelse med kontrakter, og at det fører til retssager.
Kernen i en retssag er som regel bevisoptagelsen, for de juridiske spørgsmål er ofte lette at afgøre, men når det drejer sig om kendsgerningerne, findes der oftest meget forskellige fortolkninger. Når man så skal have afklaret et sagsforhold, som sker i en anden medlemsstat, så er den nuværende situation ganske enkelt, at retshjælpen er anakronistisk, i henhold til Haag-konventionen sker ad diplomatiske veje og derfor er meget kompliceret, meget tidskrævende og heller ikke pålidelig. Ofte strander en retssag ganske enkelt på, at man ikke kan få opklaret et sagsforhold, fordi der ikke er mulighed for at anvende retshjælpen. Derfor er det så vigtigt, at Forbundsrepublikken Tyskland har stillet dette forslag, derfor støtter vi fra vores gruppes side udtrykkeligt dette forehavende, for dette initiativ giver større sikkerhed, hurtigere ret og i sidste ende mere retfærdighed for borgerne i EU.
Denne retsakt er også et bidrag til at dæmme op for en tendens, som jeg bliver mere og mere skeptisk over for. Det er tendensen til at gå over til udenretlige modeller for bilæggelse af stridigheder, at man altså ikke længere går til domstolene, men finder sig en neutral voldgiftsmand, underkaster sig en eller anden voldgiftsinstans. Det er en udvikling, som egentlig er i modstrid med det retsstatslige princip. Det er en udvikling - det siger jeg netop her til Parlamentet - som også er i modstrid med det parlamentariske demokrati, for egentlig er vores system indrettet således, at parlamenterne vedtager lovene, og de uafhængige dommere anvender disse love. Alt, som afviger fra disse procedurer, er ikke længere i overensstemmelse med det oprindelige billede af retsstaten, som er det mål, vi alle her har for øje.
Når vi letter det grænseoverskridende retsliv, så letter vi også virksomhedernes og borgernes muligheder for at holde sig til disse statsligt garanterede systemer. Det indre marked har behov for en effektiv retsorden, ellers hænger alle vores anstrengelser for at skabe konkurrence og stigende velstand i EU og svæver i luften.
Afslutningsvis vil jeg gerne indrømme over for Dem, at jeg har det lidt dårligt med, at vi her hele tiden behandler forslag fra medlemsstaterne. Det kan jeg sige med særlig overbevisning her, fordi det nu netop er et initiativ fra den medlemsstat, som jeg selv kommer fra. Jeg synes, det er pinligt, at vi i Europa-Parlamentet ikke kan fremlægge sådanne initiativer, og også denne betænkning bør på ny få os til at tænke over, om ikke Europa-Parlamentet skulle have initiativret netop også på dette område, som er så følsomt for borgerne.

Crowley
Hr. formand, jeg vil også takke ordføreren for hans arbejde med denne betænkning.
Den forordning, som vi arbejder med, gælder kun for civile og kommercielle spørgsmål, hvor en domstol i en medlemsstat kan anmode om beviser for retshandlinger fra en anden kompetent domstol i en anden af EU's medlemsstater. Forordningen indeholder bestemmelser om oprettelse af centrale enheder uden ansvar for selve fremsendelsesprocessen, men som skal besvare anmodninger fra de anmodede instanser om supplerende oplysninger. Vi skal huske på, at det civilretlige samarbejde blev optaget i traktaten om EU i 1993. Det her er bestemt et spørgsmål af fælles interesse for medlemsstaterne, og det supplerer også det indre markeds funktion. Oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed giver retsvæsenets repræsentanter en væsentlig rolle i Unionens effektive funktion.
Der kan komme endnu mere fokus på denne sag, når den fælles valuta indføres næste år. Jeg støtter fuldt ud et civilretligt samarbejde i EU, men jeg støtter ikke oprettelsen af en europæisk anklagemyndighed. Jeg støtter ikke oprettelsen af et sådant organ, fordi jeg mener, at borgernes rettigheder skal være helt beskyttet. I Storbritannien og Irland har vi en anden retsorden - det gamle sædvaneretlige system - end i de fleste andre medlemsstater. Problemet med en europæisk anklagemyndighed er, hvad der skal danne retsgrundlaget for en retsforfølgning. Skal man følge den regel, at en person er uskyldig, indtil det modsatte er bevist - sådan som det er tilfældet med sædvaneretten - eller skal man følge et andet retsgrundlag fra andre af Unionens medlemsstater? Jeg tror ikke, at det bliver nemt at knække denne nød.
Det strafferetlige samarbejde er vigtigt, fordi det som tidligere nævnt supplerer det indre markeds funktion og den fælles valuta. Europol er effektivt, og Europol skal have opbakning til at bekæmpe forbrydelser såsom menneskesmugling, cyberkriminalitet osv. i EU. Jeg mener imidlertid, at oprettelsen af en europæisk anklagemyndighed er at gå et skridt for vidt. Det er umuligt at gennemføre, og det ville være et lidet kærkomment træk, der ikke har EU-borgernes opbakning.
Jeg støtter imidlertid den aktuelle forordning. Jeg mener, at gennemførelsen af denne forordning om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager vil forbedre og fremme den grænseoverskridende retsforfølgning.

Vitorino
Hr. formand, medlemmer af Europa-Parlamentet, samarbejdet om bevisoptagelse er et konkret eksempel på det retslige samarbejde om civilretlige spørgsmål, der omtales i artikel 65 i traktaten om oprettelse af De Europæiske Fællesskaber.
I medfør af denne udtrykkelige bestemmelse i traktaten er dette spørgsmål blevet taget op af Rådet i handlingsplanen fra Wien, i konklusionerne fra Rådet i Tampere og efterfølgende indført på Kommissionens resultattavle med henblik på oprettelsen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Som ordføreren, hvis fremragende betænkning jeg gerne vil lykønske ham med, har nævnt, har denne problematik allerede tidligere været genstand for behandling, nemlig i Haag-konventionen af 1970 om bevisoptagelse i udlandet i sager om civile og kommercielle spørgsmål, en konvention, der imidlertid kun er blevet ratificeret af 11 af EU's medlemsstater.
Den øgede personmobilitet inden for EU's område er et af de forhold, der på afgørende måde bidrager til et voksende antal sager med grænseoverskridende virkninger. Hvad angår bevisoptagelse medfører de retssager, der forløber ved en domstol i én medlemsstat, stadig hyppigere, at der f.eks. skal afhøres vidner bosiddende i en anden medlemsstat. Derfor bliver det nødvendigt med klare og effektive regler for samarbejdet mellem medlemsstaternes domstole med henblik på at lette bevisoptagelse i situationer som de her beskrevne. Sådanne regler betyder utvivlsomt et væsentligt fremskridt for den igangværende indsats med at forbedre adgangen til domstolene for både enkeltpersoner og virksomheder og med at gennemføre det overordnede mål om oprettelse af et europæisk retsområde for civilretlige spørgsmål.
Denne forordning tilfører altså unionsborgerskabet og beskyttelsen og sikringen af individets rettigheder en forbedring, ligesom den indebærer en ikke ubetydelig økonomisk værdi, eftersom den ved at muliggøre og lette bevisoptagelse befordrer en hurtigere og mere effektiv retslig sagsbehandling, ikke mindst en sagsbehandling, der er mere i overensstemmelse med den økonomiske virkeligheds nye behov, med det indre marked, den fælles valuta og det elektroniske demokrati.
På baggrund af disse overvejelser glæder Kommissionen sig over det tyske forslag til en forordning på dette område. Kommissionen nærer i øvrigt ingen fordomme over for initiativer fra medlemsstaterne, især ikke hvis disse imødekommer de prioriteringer, som Det Europæiske Råd i Tampere har stillet op. Det tyske forslag giver os ligeledes lejlighed til at tage fat på en modernisering af bestemmelserne i Haag-konventionen af 1970 med den forbedring, som tilføres gennem vedtagelsen af et fællesskabsinstrument, der ensartet og direkte berører retsordenen i alle de 15 medlemsstater.
Der er tale om en første fase, hvis centrale målsætning er at skabe de nødvendige mekanismer til styrkelse af den gensidige tillid mellem de 15 medlemsstaters retlige og retslige systemer. Denne første fase skal, når gennemførelsen af denne forordning er blevet evalueret, åbne vejen for mere ambitiøse mål, herunder dem, der vil betyde, at den anmodende domstol kan anmode om, at en særlig procedure skal anvendes i gennemførelsen af en retsakt fra den anmodede domstol, ligesom den anmodende domstol kan tilknyttes gennemførelsen af en retsakt fra den anmodede domstols side.
Vi er derfor glade for den støtte, som ordføreren har givet til dette initiativ. Kommissionen deler de overordnede overvejelser, som han har fremsat, ligesom indebyrden af de ændringsforslag, som han har stillet. Jeg kan forsikre om, at vi for vores part opmærksomt vil følge forhandlingerne om dette forslag i den relevante rådskomité, så der kan nås frem til en tekst, der nøje svarer til de bestræbelser, som Parlamentet lader komme til udtryk i hr. Marinhos betænkning.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Bekæmpelse af svig (1999)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0078/2001) af Bösch for Budgetkontroludvalget om Kommissionens årsberetning for 1999 om beskyttelse af Fællesskabernes finansielle interesser og bekæmpelse af svig (KOM(2000) 718 - C5-0066/2001 - 2001/2036(COS)).

Bösch
Hr. formand, kære kolleger, 1999 var det år, hvor der blev gjort et stort spring fremad inden for bekæmpelsen af svig. Efter at den gamle Kommission var trådt tilbage, lykkedes det på kun få uger at opnå enighed om retsteksterne for oprettelsen af det nye EU-kontor for bekæmpelse af svig, OLAF. Parlamentet, Rådet og Kommissionen måtte og kunne bevise, at Unionen er i stand til at handle i bekæmpelsen af svig, korruption og dårlig forvaltning. Det har imidlertid vist sig, at det er væsentligt vanskeligere end antaget fuldstændigt at få gennemført det, som blev vedtaget for nu over to år siden. I den første årsberetning fra OLAF's overvågningsudvalg har man derfor helt berettiget ringet med alarmklokkerne.
Den nye direktør, hr. Brüner, har ganske vist beklædt stillingen i over et år nu, men det er endnu ikke lykkedes ham at sammensætte et nyt ledelsesteam for kontoret, hvilket bl.a. og især skyldes, at Kommissionen har viklet ham ind i en administrativ skyttegravskrig om de procedurer, som de nye ledelseskræfter skal ansættes efter. Her er det naturligvis spørgsmålet om kontorets og direktørens uafhængighed, der er stridspunktet. Kommissionens holdning på dette punkt er modstridende. Når det drejer sig om ansættelse af nyt ledelsespersonale, vil Kommissionen nøje overvåge og have indflydelse på ethvert skridt. Men når det drejer sig om at tage personale tilbage, som ikke svarer til kontorets nye stillingsprofil, så lader Kommissionen, som om den ikke havde noget med det at gøre. Men det var Kommissionen, som ganske enkelt overførte det samlede personale fra det tidligere UCLAF en bloc til OLAF og dermed skabte størstedelen af de problemer, som OLAF's direktør nu kæmper med.
Fru Schreyer, denne overførsel skete trods udtrykkelige advarsler fra Parlamentet. Parlamentet har efterfølgende trukket i nødbremsen og overført de ekstra stillinger til reserven, som var budgetteret til indeværende år. Det er nu Kommissionens opgave og ansvar at få ryddet de beskrevne barrierer af vejen. Kun under denne forudsætning er der fornuft i at ophæve den nuværende reserve.
Fru Schreyer, De selv og hele Kommissionen er nået til den overbevisning, at bekæmpelse af svig uden en europæisk anklagemyndighed vil være halvgjort gerning. Når bedrageri og andre forbrydelser mod Unionens interesser er blevet opdaget og blotlagt, må de også retsforfølges. Vi er ilde stedt, hvis det om et eller to år viser sig, at et forhåbentligt meget effektivt kontor for bekæmpelse af svig nok bringer væsentligt flere bedragerier og uregelmæssigheder frem i dagens lys end tidligere, men at det kniber med at få straffet de ansvarlige.
Betegnende nok indeholder Kommissionens årsberetning jo også mange statistikker, men ingen oplysninger om, hvor mange der er blevet retskraftigt dømt i forbindelse med bedragerier. Jeg er sikker på, at denne statistik, hvis den blev udarbejdet, ville se meget sørgelig ud i øjeblikket. En sådan idømmelse af straf kan imidlertid ikke lade sig gøre uden en anklagemyndighed, som repræsenterer de europæiske skatteyderes interesser. Det gælder først og fremmest for Unionens egne institutioner. De er kun troværdige, hvis det synligt bliver bevist, at den højt besungne nultolerancepolitik ikke er et tomt løfte, men bliver omsat til handling. Det kræver en anklagemyndighed. Vel at mærke, hvilket atter kræves her af Parlamentet, en anklagemyndighed, som udelukkende har kompetence for Unionens institutioner. Det er et forslag, som de fem uafhængige eksperter kom med allerede i deres anden beretning om Kommissionens reform i september 1999. Siden har også OLAF's overvågningsudvalg flere gange helt klart og utvetydigt udtalt sig til fordel for en sådan - lad os kalde det - intern anklagemyndighed.
For at undgå misforståelser vil jeg sige, at en sådan anklagemyndighed med den nuværende lovgivning ikke selv ville kunne optræde som anklager for de nationale domstole, men ville have en funktion som støtte og rådgiver for de kompetente nationale anklagemyndigheder. Den ville samtidig have til opgave at kontrollere OLAF's interne undersøgelser inden for institutionerne og dermed være en partner for OLAF's direktør. I dag skal OLAF's direktør kontakte institutionernes generalsekretærer, når OLAF vil gennemføre interne undersøgelser, og han bliver derfor let beskyldt for ikke at kunne være virkelig uafhængig i sine undersøgelser. Med en anklagemyndighed for interne sager ville dette problem langt hen ad vejen være løst.
Der findes ingen automatik, som udvider en sådan anklagemyndigheds kompetence ud over Unionens institutioner. Det ville kræve en ændring af traktaterne. Denne ændring led jo skibbrud i Nice på grund af adskillige staters modstand. Netop nu kan og må Kommissionen imidlertid ikke blot læne sig tilbage. Nu må den vise, at den virkelig mener det alvorligt med bekæmpelsen af svig og på grundlag af den eksisterende artikel 280 med fantasi og politisk mod afprøve grænserne for, hvad der kan lade sig gøre. En ting må stå klart: Diskussionsoplæg og grøn- og hvidbøger er ikke tilstrækkeligt, dem er der allerede masser af. Der er nu brug for et konkret forordningsforslag, som ville skulle godkendes i en fælles beslutningsprocedure mellem Rådet og Parlamentet. Med andre ord, Kommissionen må gøre brug af sin initiativret. Vi har brug for endnu et stort spring fremad.

Stauner
Hr. formand, kære kolleger, halvandet år efter Prodi-Kommissionens tiltræden husker vi stadig dens store løfter - nultolerance over for svig og korruption - flankeret af løfter fra den gamle og den nye kommissær Kinnock om, at han ville gøre denne Kommission til verdens bedste forvaltning. Desværre er der et stort gab mellem løfter og virkelighed, også efter halvandet år med Prodi-Kommissionen. Set i lyset af den manglende behandling af de såkaldte gamle sager og den manglende forhindring af nye tilfælde af svig må man spørge Kommissionen, hvorfor den ikke udnytter denne chance for virkelig at begynde på en frisk.
Indtil videre mærker man desværre ingen friske vinde, hvis man ser bort fra den vind, der kommer fra kommissær Kinnocks tonsvis af reformpapirer, reformer, som ser ud til at kunne gå i stykker allerede på medarbejdernes interne modstand. Man tager ikke fat på virkelige reformer i bekæmpelsen af svig og korruption eller på den for længst tiltrængte reform af de disciplinære procedurer. Alle opfordringer om dette fra Parlamentets side har Kommissionen selvtilstrækkeligt ignoreret. Det samme er sket med Parlamentets krav om oprettelse af en europæisk anklagemyndighed og garanti for svigbekæmpelseskontoret OLAF's uafhængighed.
Sløring og camouflage bør ikke være Kommissionens strategi i bekæmpelsen af svig. Et eksempel på, hvordan det ikke bør gøres, er Fléchard-sagen, som stammer tilbage fra starten af 1990'erne. I sidste ende var det den vilkårlige og retsstridige beslutning i Delors' kabinet i januar 1994, som skabte betingelserne for, at firmaet kunne spille en afgørende rolle i en ny bedrageriskandale med forfalsket smør i årene 1995-2000. Omfanget og følgerne både i økonomisk henseende og med hensyn til en sundhedsrisiko for brede kredse af befolkningen er hverken afklaret eller til at overskue. Behandlingen af denne sag er efter min opfattelse den store prøve, som Kommissionen må overvinde på vejen til en forbedring af forholdene. For i dette tilfælde drejer det sig for første gang ikke mere kun om store økonomiske tab, som Fællesskabet har lidt som følge af bedrageri, men også om en sundhedsrisiko for borgerne i Europa og i tredjelande. Hurtig og konsekvent handling er derfor endnu mere påkrævet end normalt.
Kommissionen må ikke, som det så ofte er sket, gemme sig bag hensynet til virksomheders økonomiske interesser, men må foretage en afvejning mellem disse økonomiske interesser og beskyttelsen af befolkningens sundhed.
Budgetkontrollen hører her i Europa-Parlamentet såvel som i alle demokratiske europæiske stater til parlamentsmedlemmernes fornemste rettigheder og pligter. Kommissionen bør derfor ikke forhindre denne kontrol ved hjælp af tricks. Den, som ikke har noget at skjule, behøver ikke være bange for kontrol. Når Kommissionen i egen magtfuldkommenhed tilbageholder dokumenter, der er klassificeret som fortrolige, eller udleverer dem til nogle parlamentsmedlemmer og ikke til andre, så er det en eklatant overtrædelse af så grundlæggende retsstatslige principper som ligebehandlingsprincippet og diskrimineringsforbudet.
Den alt for hurtigt sammenstrikkede rammeaftale af 5. juli 2000, som tilsyneladende giver Kommissionen en retlig legitimering af en sådan fremgangsmåde, skal måles på disse demokratiske grundprincipper og må falde på dem.
Jeg takker hr. Bösch for betænkningen og håber på et fortsat frugtbart samarbejde på tværs af partigrænserne om dette så vigtige område.

Casaca
Hr. formand, fru kommissær, OLAF's årsberetning for 1999 er naturligvis domineret af afsløringen af den kriminelle organisation, der, med centrum i Napoli og forgreninger i Europas hjerte, har forfalsket smør og tilsvindlet sig offentlige midler.
Ud over at lykønske ordføreren med hans fremragende betænkning forekommer en særlig lykønskning mig helt berettiget ikke blot til OLAF, men også til det italienske og franske retsvæsen, hvis fælles indsats har gjort det muligt at opløse dette kriminelle netværk. Ifølge de seneste oplysninger, der er til rådighed, har den smørforfalskning, som en række familier tilhørende den napolitanske Camorra har iværksat, resulteret i 130.000 t helt eller delvist forfalsket smør, hvilket jeg tror gør denne sag til den største sag nogensinde om svig mod Fællesskaberne inden for den fælles landbrugspolitik.
Det første spørgsmål, som man må stille her, er, hvordan det kan lade sig gøre, at en politik, der skulle være til gavn for landdistrikterne og landmændene, systematisk ender med at finansiere store landbrugsindustrielle foretagender, og at disse så ofte viser sig ganske skrupelløse i deres mangel på respekt for Fællesskabernes budget, for forbrugerne og for landmændene, i hvis navn de finansieres. Det andet spørgsmål, der her trænger sig på, er, hvordan det kan være, at en så omfattende og minutiøst planlagt og igennem tre år udført svig, der har involveret astronomiske EU-støttemidler, ikke er blevet opdaget, altså at Kommissionen ikke har været i stand til at opdage noget som helst. Efter vedvarende afsløringer af svig ved anvendelse af subventioneret mælkepulver til opfostring af kalve, af svindel med smøreksport og forfalskning af mejeriprodukter har vi nu denne megaskandale, uden at Kommissionen synes parat til grundigt at ville revidere hele sin interventionsordning for mejeriprodukter.
Den paneuropæiske karakter ved denne svig, der har involveret store mejerivirksomheder i lande som Belgien, Frankrig, Italien og Tyskland, gør det urimeligt, at der konstant henvises til medlemsstaterne, hvad angår den politik, der skal kunne komme fødevareforfalskningen til livs, og gør det til gengæld så meget mere akut, at Kommissionen selv træffer direkte foranstaltninger med henblik på at bekæmpe forfalskningen af varer som olivenolie, vin og mejeriprodukter. Kommissionen har afvist at udlevere navne, at etablere en særlig overvågning eller at træffe præventive foranstaltninger mod de utallige virksomheder, der er involveret, med det argument, at der er tavshedspligt, og at man er uskyldig, indtil det modsatte er bevist.
Jeg kan dog ikke lade være med at bemærke, at Kommissionens fremgangsmåde i denne sag står i absolut kontrast til den måde, hvorpå den har behandlet enken til en tidligere kommissærs rådgiver, af hvem man har forlangt, at hun nu skal tilbagebetale 18 måneder af sin afdøde ægtefælles løn. Hvis der er mejerivirksomheder, der ikke formår at skelne tusindvis af ton sammenblandede dyrerester, olie og kemiske stoffer fra rigtigt smør, hvordan kan forbrugerne så nære tillid til deres kompetence med hensyn til at sikre kvaliteten af deres produkter? Spørgsmålet er også, om Kommissionen behandler os alle lige, eller om nogle, hvis det er store virksomheder eller store interesser, tydeligvis er mere lige end andre.

Mulder
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at give hr. Bösch en kompliment. Min gruppe har indtryk af, at denne betænkning er i gode hænder hos ham. Det betyder ikke, at vi ikke alligevel har stillet en række ændringsforslag til hans betænkning. Vi har den holdning, at Parlamentet ikke er nogen domstol, og at det ikke behøver dømme over visse sager. Vi må først afvente, hvad der står i rapporterne, og dernæst bedømme, om Kommissionen har udført sin opgave ordentligt. Vi har derfor i øjeblikket endnu ikke nogen vurdering af smørsvindelen, en sag, som faktisk sandsynligvis er meget omfangsrig, ej heller om hørsvindelen i Spanien og eventuelt også i andre lande, om det newzealandske smør og om Stockholm. Vi afventer alle rapporter og vil se, hvordan Kommissionen har handlet i disse situationer, og derefter vil vi udtrykke vores mening.
Vi støtter hr. Bösch' bemærkninger med hensyn til OLAF's rolle. Direktøren skal benytte sine rettigheder, og hvis det står til os, vil Parlamentet støtte ham. Uafhængighed er et stort gode. Også bemærkningerne om den europæiske offentlige anklager støtter vi, selv om jeg må indrømme, at et mindretal i min gruppe har en anden mening derom. Vi mener, at det for beskyttelsen af de finansielle interesser er nødvendigt, at Kommissionen hurtigst muligt stiller forslag herom, og vi har i et ændringsforslag nævnt den 1. juni 2001 som seneste dato herfor. Selvfølgelig er det nødvendigt, at Kommissionen, medlemsstaterne, Revisionsretten og de nationale statsrevisorer samarbejder yderligere. Det er måske godt - og også herom har vi stillet et ændringsforslag - at Kommissionen først definerer, hvad der præcist betragtes som svig, og hvad der er en uregelmæssighed. Denne forskel skal fjernes. Hr. Bösch' sene ændringsforslag om Schweiz kan vi støtte. Schweiz er et nøgleland i Europa med hensyn til bekæmpelse af svig, og det må vi være helt klar over. Det er ærgerligt, at den schweiziske befolkning er så lidt begejstret for Europa, hvilket er en kendsgerning, som vi også må tage hensyn til.
Det sidste punkt er, at vi ikke synes, at Parlamentet skal have ubegrænset adgang til alle OLAF's dokumenter. Karakteren af OLAF's arbejde indebærer, at visse ting skal forblive fortrolige og måske endda hemmelige.

Staes
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, først og fremmest giver jeg naturligvis hr. Bösch en kompliment for hans glimrende og grundige betænkning. Hvilke problemer er der?
For det første OLAF's nødvendige uafhængighed. Det betyder faktisk, at OLAF-direktøren får fuldstændig autonomi og vidtgående beføjelser til at iværksætte undersøgelser inden for alle europæiske institutioner. Det betyder også, at Kommissionen afholder sig fra enhver indblanding i udnævnelser. Kan kommissær Schreyer fortælle mig, hvordan Kommissionen reagerer på punkt 3 til 6?
Det andet problem er den europæiske offentlige anklager. Vi ved, at en traktatændring er nødvendig med henblik derpå. Et forsøg herpå, som bl.a. blev gjort på Kommissionens initiativ, mislykkedes i Nice. Vi skal altså fortsat sætte medlemsstaterne under pres. Hvad vi nu anmoder om, går faktisk mindre vidt. På grundlag af artikel 82 vil vi supplere OLAF-forordningen, som muliggør udnævnelsen af en offentlig anklager, med beføjelser, som begrænser sig til strafbare handlinger, som er begået af EU's medlemmer og personale med hensyn til budgettet. Hvordan reagerer De herpå, kommissær Schreyer?
Det tredje problem er samarbejdet mellem medlemsstater. Tobakssagen i New York mod Reynolds og Philip Morris udgør faktisk et godt eksempel på, hvordan Kommissionen nu præcist optræder over for tobaksgiganter. Jeg er overordentlig glad for, at temmelig mange medlemsstater, bl.a. også min egen, har tilsluttet sig Kommissionen. Således kan der omsider gøres en ende på tobaksgiganternes forbindelser med mafiametoder, som hvert år koster Unionen mange milliarder euro.
Det fjerde problem er offentliggørelse af information. Jeg var en af dem, som forkastede rammeaftalen mellem Kommissionen og Parlamentet. Jeg behøver ikke tale udførligt herom, og jeg tilslutter mig fuldt ud hr. Bösch' krav.
Endelig beklager jeg, at nationalismen og chauvinismen spøger temmelig meget i hele Parlamentet. Hvad der gik galt i Spanien med hørsagen og i Italien, Frankrig, Belgien og Tyskland med sagen om det forfalskede smør, må gerne nævnes udtrykkeligt i denne betænkning. Min gruppe vil derfor ikke støtte de ændringsforslag, der minimaliserer eller tilslører disse sager.

Seppänen
Hr. formand, kære kommissær, i disse dage forhandler Budgetkontroludvalget om meddelelse af decharge for 1999 til Kommissionen. Sagen er ikke nem. EF's Revisionsdomstol har ikke kunnet anbefale den. Parlamentet påtager sig et stort politisk ansvar, hvis det meddeler decharge. Før dette sker, skal der være garantier for, at svig kan bekæmpes, og at de skyldige kan findes.
Der foreligger uafsluttede forhold, der taler mod meddelelse af decharge. Kommissionen er godt klar over, hvad disse består af. Budgetkontroludvalget har detaljeret gjort rede for de uklare punkter for Kommissionen. Det vigtigste er den såkaldte Fléchard-sag, hvis politiske rødder stammer fra starten af 1990'erne. Fortolkningen af den skal strække fra Delors' kabinet til Prodis Kommission. Der er forfalsket eksportdokumenter, der er forfalsket smør, journaler er blevet væk, der er fastsat erstatninger for krav, der er frafaldet, og samarbejdet med dem, som har gjort sig skyldige i svig, er kørt videre. Endnu i dag er der noget, som holdes skjult. Det går ikke. Hr. Bösch har ret: Denne sag er sandhedens time for Prodis Kommission.

Van Dam
Hr. formand, smør, hør, cigaretter og arbejdsformidlingskontorer bliver i EU synonym for svig. Millioner af europæiske penge er udbetalt uretmæssigt eller, som det var tilfældet med cigaretsmugleriet, EU er gået glip af indkomster. Dette drejer sig ikke om svig inden for EU's institutioner, men på medlemsstaternes område. Med rette bemærker ordføreren, hr. Bösch, at opklaringen af disse alvorlige tilfælde af svig udgør en prøvesag for, hvor effektiv OLAF er. I den forbindelse bemærker jeg dog, at den fulde opklaring af disse tilfælde af svig også er afhængig af de pågældende medlemsstaters indsats. For at gennemtvinge denne indsats bør Kommissionen indføre sanktioner. Jeg synes derfor, at det er fuldstændig berettiget, at Nederlandene foreløbigt ikke modtager nogen penge fra Den Europæiske Socialfond, indtil man har skaffet fuldstændig klarhed over den uretmæssige anvendelse af disse penge. Hvilke sanktioner tilskynder egentlig Spanien til at opklare hørsvindelen?
Virksomheder, som er involverede i svig, bør sættes på en sort liste, således at de ikke på ny kommer i betragtning ved ydelsen af subsidier. Det forekommer at være logiske skridt, men ikke for Kommissionen. Således begynder virksomheden Fléchard at blive en del af en europæisk sæbeopera. Fortsættelse følger!
OLAF's effektivitet bringes i fare på grund af personalemangel. Hvis bekæmpelse af svig er en af kommissionsformand Prodis spydspidser, har han og hans Kommission pligt til hurtigt at finde en løsning på forsinkelsen af ansættelsen af kvalificeret personale i OLAF. I den forbindelse bør Kommissionen undgå enhver interessekonflikt. Det må ikke være sådan, at kommissærer, som muligvis er involveret i svig med hør og smør, har indflydelse på udnævnelsen af tjenestemænd, som skal undersøge deres rolle!
Som folkevalgt forsamling har Parlamentet bl.a. en kontrollerende opgave. Desværre lægger Kommissionen gang på gang hindringer i vejen for denne kontrol. Gennemsigtighed er for Kommissionen et uigennemsigtigt ord. Klarhed er, hvad Parlamentet vil have, og med henblik herpå bør det have beføjelser til at have aktindsigt i OLAF's rapporter!

Ilgenfritz
Hr. formand, ophobningen af bedragerisager inden for Unionen og Kommissionens opførsel er skandaløs. Det økonomiske tab alene med forfalsket smør skal andrage mere end 45 millioner euro. Hertil kommer, at der åbenbart er tale om vaneforbrydere. På Kommissionens anbefaling har man eftergivet et firma, som nu atter er under mistanke, en bøde på 17,6 millioner euro. Det er derfor absolut nødvendigt, at Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig er aktivt og opbygges hurtigt. Det er imidlertid også vigtigt, at dette nye kontors arbejde støttes af myndighederne i medlemsstaterne. Det er man imidlertid ikke altid sikker på, at de gør, når man studerer rapporterne nærmere. Derfor skal der også indføres sanktioner over for de medlemsstater, som ikke støtter OLAF's arbejde, så disse stater fra Kommissionens side pålægges bøder, og der dermed også indbygges en økonomisk udligning for de bedragerier, man tillader.

Pomés Ruiz
Hr. formand, dette er en betænkning, som indskriver sig i udviklingen fra UCLAF til OLAF, hvor vi, som andre talere har sagt, ville ønske, at overgangen kunne gå hurtigere. Vi har brug for et uafhængigt OLAF, som udfører sit arbejde effektivt.
Jeg vil lykønske Herbert Bösch med hans fortræffelige betænkning. Han har i den tekst, han forelægger for os, opfanget, at bekæmpelsen af svig ikke er noget, der er underkastet partikampen eller medlemsstaternes interne politik, men at vi alle på lige fod forfølger svigen dér, hvor den opstår, og stiller svindlerne til ansvar. Alle partigrupperne ønsker at få pengene tilbage, og at forvaltningskontrollen forbedres, og vi fornemmer, at vi kommer videre i bekæmpelsen af svig. Vi bør ikke give borgerne noget andet indtryk end det. Det er rigtigt, at Nice-topmødet ikke svarede på vores anmodning om en europæisk offentlig anklager, som kunne have hjulpet os meget med at opdage det store svig i år - som er sviget med forfalsket smør - som ikke alene er svig med fællesskabspengekassen, men som efterhånden gør det indlysende, at når det drejer sig om fødevaresikkerhed, så har vi stadig langt at gå endnu.
Derfor har vi at gøre med en god betænkning. Jeg vil gentage, at vi alle er ivrige efter at forfølge sviget og få pengene tilbage. Jeg tror, at vi i det konkrete tilfælde med den europæiske offentlige anklager burde opfordre Kommissionen til at give os nogle antydninger om dens rolle for at se, om den fortabte mulighed i Nice kunne tages op igen med nogle konkrete forslag. Samarbejdet mellem de nationale offentlige anklagere er ikke tilstrækkeligt, og på samme måde som det i nogle sager viser sig, at de nationale myndigheder kan udføre deres arbejde koordineret, er det nødvendigt, at der er nogen i Kommissionen, der kan styre dette arbejde.

Ferreira
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg gerne have lov til at lykønske ordføreren med hans betænkning. Men jeg vil også gerne understrege, hvilke vanskeligheder der er forbundet med en sådan øvelse, for hr. Bösch har måttet tage stilling til visse medlemmer af Budgetkontroludvalgets tilbøjeligheder til at dreje betænkningen i retning af gamle sager, der i øvrigt allerede er blevet behandlet i andre dokumenter.
Og med hensyn hertil deler jeg ikke holdningen hos de parlamentsmedlemmer, der har givet den til udtryk, når de siger, at Fléchard-sagen er det centrale element i dechargen. Det er den helt sikkert, hvis man regner på, hvor meget tid og energi vi har måttet bruge på den sammen med Kommissionen, men det er den helt sikkert ikke i forhold til sin betydning.
Men jeg vil imidlertid koncentrere min opmærksomhed om problemet med svig og uregelmæssigheder.
Faktisk har Budgetkontroludvalget i en tidligere betænkning erklæret, at man ikke længere kunne acceptere den mindste form for svig mod fællesskabsbudgettet. Selv om denne opfordring til streng disciplin er mere end prisværdig, kan man ikke komme uden om, at iværksættelsen heraf kræver meget store menneskelige ressourcer og er vanskeligt forenelig med antallet af de aktioner, vi står i spidsen for, og med de forskellige lande og områder, som vi arbejder med.
I denne betænkning blev det foreslået at fjerne den skelnen, man havde foretaget mellem svig og uregelmæssigheder, begrundet i det faktum, at man, når de bliver anmeldt, ikke er klar over, hvorvidt de omtalte sager vil eller ikke vil give anledning til retsforfølgelse.
Jeg vil gerne lufte min bekymring over for en sådan holdning af to grunde. På den ene side skal vi sørge for, at vores bekæmpelse af svig ikke kommer undersøgelsesresultaterne fra forskellige organer i forkøbet. På den anden side løber vi en risiko for at bringe miskredit over EU's politikker og for at opgive langt flere tilfælde af svig, end virkeligheden viser i form af strafbare tilfælde i selve EU. Jeg mener tværtimod, at vi må yde en betragtelig indsats for at give et så eksakt billede som muligt af disse lovovertrædelser, for det er ikke muligt at sammenligne problemer i forbindelse med små administrative fejltagelser og organiseret svindel i større målestok. Jeg støtter de forslag, som hr. Mulder lige har stillet, om en hierarkisering af uregelmæssighederne.
Af samme grund må vi koncentrere vores arbejde om svindelsager, som på grund af nyhedsværdi og størrelse kræver en øjeblikkelig og konsekvent indsats. I den forbindelse er der for øvrigt flere, der har nævnt sagen om det falske smør. Kommissionen skal kunne hjælpe os med at opfylde denne målsætning. Jeg tillader mig imidlertid at ærgre mig over dennes holdning, når den trækker sine svar i langdrag eller svarer ufuldstændigt på Europa-Parlamentets forespørgsler. Europa-Kommissionen og Europa-Parlamentet må arbejde tættere sammen for at bekæmpe svig. Dette betyder dog ikke, at Europa-Parlamentet afgiver sin ret til at straffe Kommissionen, når denne ikke udfører sine opgaver, særligt hvad angår beskyttelsen af EU's finansielle interesser. Et sådant samarbejde er nødvendigt, for det styrker vores troværdighed over for vores europæiske vælgere.

Virrankoski
Hr. formand, den foreliggende årsberetning fra Kommissionen anskueliggør, hvor bredt EU's midler fordeles. Samtidig viser den, hvor stor en rolle medlemsstaterne spiller i forvaltningen af EU's budget, da de bl.a. bruger 20% af alle udgifter.
Hr. Bösch har udarbejdet en prisværdig betænkning, og mange tak for det. Det fremgår af betænkningen, hvor vigtig etableringen af OLAF i 1999 var. I bekæmpelsen af svig er det efter min mening vigtigt at huske nogle principper: Det første legalitetsprincip er, at redegørelsen for budgetanvendelsen og uklare punkter skal ske forskriftsmæssigt, og slutresultatet bør ikke forudsiges, før den juridiske beslutning er gældende. Forvaltningen skal forenkles, forøgelse af bureaukratiet og kontroller forbedrer ikke budgetanvendelsen endegyldigt. Det individuelle ansvar skal øges - i den henseende indtager Kommissionens reform en nøgleposition - og samarbejdet mellem EU og medlemsstaterne skal intensiveres, det vil også indtage en nøgleposition i fremtiden.

Turmes
Hr. formand, når vi skaber nye myndigheder, så bør disse myndigheder kunne arbejde effektivt. I EU er det sådan, at institutionerne er beliggende eller kan placeres på forskellige steder. Derfor er det fornuftigt at placere nye institutioner på steder, hvor de er geografisk tæt på de andre EU-institutioner, som de skal arbejde meget sammen med fremover. I denne henseende mener jeg, at den europæiske anklagemyndighed sikkert vil arbejde meget sammen med Domstolen, men vel også bør pleje tæt kontakt med Revisionsretten. Det samme gælder for OLAF, som vel også skal arbejde intensivt sammen med både Domstolen og Revisionsretten. Derfor tror jeg, at disse myndigheder bør placeres helt eller delvist i Luxembourg for at sikre denne geografiske nærhed og myndighedernes effektivitet.

Theato
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske hr. Bösch med hans betænkning. Han har virkelig ydet et godt stykke arbejde. Hans facit, at der endnu ikke er sket mærkbare forbedringer inden for bekæmpelsen af svig, svarer i øvrigt til OLAF-overvågningsudvalgets opfattelse. Også Kommissionen selv siger flere steder i sin beretning, at der ikke er sket væsentlige ændringer i 1999 i forhold til de foregående år, summen af penge, som er brugt uretmæssigt, er tilmed til dels steget, f.eks. i strukturfondene. Jeg understreger igen og igen, at det drejer sig om skattepenge. Dem må vi beskytte så godt, som det er muligt.
For at nå den nultolerancegrænse, som Kommissionen har lovet, er det især nødvendigt at styrke uafhængigheden for svigbekæmpelseskontoret OLAF, som blev oprettet i 1999. Derfor skal personalet rekrutteres udefra uden indblanding fra Kommissionens side. Jeg støtter hr. Bösch' forslag om at lade en uafhængig person lede udnævnelsesudvalget. For det andet skal direktøren selv fastlægge en klar strukturering af opgaverne. Det er klart, at vi ikke ønsker det gamle UCLAF under det nye navn OLAF. Desværre benyttede man ikke den chance, man havde i Nice, til at styrke OLAF ved at oprette en europæisk anklagemyndighed for finanssager under domstolsmæssig kontrol.
Trods Parlamentets mangeårige krav og indsatsen fra især kommissær Barnier og fru Schreyer kom dette emne ikke engang på dagsordenen i Nice. Derfor har jeg nu nogle spørgsmål til Kommissionen, om den i henhold til punkt 9-12 i Bösch-betænkningen vil stille forslag om en - lad mig kalde det - begrænset anklagemyndighed inden den 1. juni 2002.
Desuden spørger jeg Kommissionen: Det er endnu ikke alle medlemsstater, der har ratificeret konventionen til beskyttelse af Unionens finansielle interesser, og de forhindrer dermed, at den kan træde i kraft. Hvilke lande mangler stadig, og hvad kan Kommissionen gøre for at løse op for denne uholdbare situation?
For det andet vil jeg spørge, hvad Kommissionen gør for som anført i punkt 7/1 i dens beretning at overvinde forskellene i den nationale fortolkning af fællesskabsretten i forbindelse med inddrivelse af egne indtægter. Mit sidste punkt vedrører tilbagebetaling af midler, som er anvendt uretmæssigt. I Kommissionens beretning mangler der talangivelser for 1999. Kan Kommissionen oplyse, hvor meget den har krævet tilbage og modtaget i forhold til de beregnede tab, især i forbindelse med EUGFL's egne indtægter og i strukturfondene?

Izquierdo Collado
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil lykønske ordføreren med betænkningen, for jeg synes, han deri introducerer nogle faktorer, der er umådeligt positive, og prøver at følge en vej, der undgår såvel overdrivelse som ligegyldighed.
For ikke at se til den anden side vil jeg konkret koncentrere mig om en af sagerne i betænkningen - hørsagen - og bekræfte nogle tal over for Parlamentet. Tal som f.eks., at der i Spanien i løbet af 1994-95-høsten blev dyrket 3.376 ha hørplanter, mens der i 1998-99-høsten allerede var 100.000 ha dyrkede hørplanter. Det oprindelige tilskud i 1994-95 var på 411 millioner pesetas, mens det i 1998-99 var på 10 milliarder pesetas.
Da de spanske myndigheder havde afsløret svindelen i 2001-høsten, gik man mirakuløst fra de 100.000 ha til mindre end 1.000 ha dyrkede hørplanter og logisk nok til et tilskud på mindre end 100 millioner pesetas.
På trods af disse oplysninger hævdede den person, der dengang var ansvarlig for landbrugsministeriet, at det hele var en kampagne fra oppositionen, og for kort tid siden ændrede hun naturligvis mening og sagde, at det ikke var tilfældet, men at det hovedsageligt var oppositionens skyld.
Hr. formand, jeg vil gerne koncentrere mig om, hvilken form for ansvar Europa-Parlamentet kan anmode om. For det første straffeansvaret. Et straffeansvar, der er forbundet med visse ejere af forarbejdningsinstallationer, for det er dem, der havde de privilegerede oplysninger, som ikke er kendskab til lovgivningen, der er offentlig, men kendskab til, hvordan man kunne komme uden om loven, og som havde tilstrækkelig kapital til at igangsætte virksomhederne, og som navnlig var udmærket installeret i højtstående stillinger i landbrugsministeriet.
Netop af dem og af de producenter, som kom med i spillet, skal man kræve et hårdt straffeansvar. Det er, hvad Parlamentet bør gøre, og det er, hvad de tilsvarende institutioner bør gøre.
Der er et andet ansvar: det helt konkrete politiske ansvar, som består i at spørge sig selv, om nogen af disse aktører, som direkte deltog i svindelen, bestred en offentlig stilling, der var udnævnt af en spansk institution. Man må indrømme, at det var tilfældet, at landbrugsministeriet på højeste niveau havde en person, der var formand for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget - og det indrømmer hun selv - og som havde direkte forbindelse til virksomheder, der forarbejdede hørren.
Og til sidst findes der også et administrativt ansvar. Hvis det findes, så lad os bede Kommissionen, de nationale myndigheder og de regionale myndigheder om at påtage sig dette ansvar, men lad os ikke skabe forvirring, og lad os gå i den retning, som hr. Bösch foreslår, og minutiøst afkræve dem dette ansvar.

Kuhne
Hr. formand, efter de mange rosende ord til hr. Bösch ved jeg slet ikke, hvad jeg skal sige. Jeg tror, han ved, at jeg sætter pris på hans arbejde. Derfor vil jeg gerne sige noget om et par punkter, som har spillet en rolle i debatten.
Det første punkt er, at vi er glade for - hvilket ikke har været nævnt hidtil - at OLAF's rapport om Fléchard-sagen blev modtaget i sidste uge. Det bør man vurdere positivt og tage højde for i de fortsatte forhandlinger. I denne betænkning fastlægges det ikke, og der gøres heller ikke forsøg på at fastlægge, hvad Europa-Parlamentets holdning til denne sag er. Det hører under dechargen for budgettet, som vi har på dagsordenen om en måned.
Alligevel vil jeg benytte lejligheden til at give Kommissionen et godt råd. Det ville være meget vigtigt for disse fortsatte forhandlinger om dechargen, hvis den ville overveje sine hidtidige holdninger til denne sag og benytte den lejlighed, der f.eks. findes i næste uge med Budgetkontroludvalgets møde. Det ville afgjort være befordrende for de fortsatte forhandlinger i forbindelse med dechargen.
Der er to andre punkter, som har noget med misforståelser at gøre. En misforståelse er allerede blevet påtalt af hr. Mulder og efter min mening demonstreret med hr. Seppänens bidrag, nemlig forvekslingen og sammenblandingen af uregelmæssigheder og svig. Vi må også i denne betænkning med det forslag, som hr. Bösch selv har stillet, og med hr. Mulders forslag som supplement endnu en gang præcisere, at vi ikke har nogen interesse i, at disse kategorier bliver blandet sammen. Jeg vil illustrere det med et eksempel, nemlig hr. Seppänens bidrag. Han betegnede - ordret - Fléchard-sagen som en uregelmæssighed og satte den i forbindelse med Revisionsrettens manglende revisionserklæring for Kommissionens regnskabsførelse. På denne måde roder vi det hele sammen og vækker muligvis det indtryk hos vores gæster i tilhørerlogen, at så at sige selv en bogføringsfejl er et tilfælde af svig. Det kan man politisk ikke have nogen interesse i. Vi må sørge for, at tingene bliver holdt fra hinanden.
Den anden mulige misforståelse er ikke en misforståelse mellem os, men en misforståelse uden for denne sag, nemlig Flachs-sagen. Så vidt jeg er orienteret, er Budgetkontroludvalgets beslutninger i en medlemsstat blevet udlagt, som om udvalget havde foretaget en forskydning af ansvaret fra det nationale til det regionale niveau. Jeg siger her for min gruppe: Vi ønsker uanset den interne organisation i de enkelte medlemsstater at sikre, at der i forhold til EU holdes fast i det nationalstatslige niveaus ansvar for, at EU's programmer gennemføres korrekt.

Schreyer
Hr. formand, ærede medlemmer, hr. ordfører, mange tak for Deres betænkning. Den tager jo udgangspunkt i Kommissionens årsberetning for 1999 om beskyttelse af de finansielle interesser og bekæmpelse af svig, som Kommissionen fremlagde den 13. november sidste år, og som især også indeholder statistikker over, hvilke tilfælde af uregelmæssigheder og svig, der er blevet anmeldt af medlemsstaterne, som de jo er forpligtet til.
Få måneder tidligere havde Kommissionen fremlagt en omfangsrig strategirapport, hvor det beskrives, at bekæmpelsen af svig tager fat på mange forskellige handlingsniveauer og indeholder mange forskellige instrumenter, fra kontrol af lovgivningen for at gøre den mindre udsat for svig til forslaget om en europæisk anklagemyndighed, som Kommissionen stillede i Nice, og som desværre ikke blev accepteret af stats- og regeringscheferne.
I beretningen havde Kommissionen også beskrevet den centrale rolle, som Kontoret for Bekæmpelse af Svig, OLAF, spiller, og jeg vil først komme ind på de punkter vedrørende OLAF, som er blevet taget op her i debatten og i hr. Bösch' betænkning.
Rådet og Parlamentet skabte i 1999 retsgrundlaget for OLAF, og det er naturligvis også Kommissionens handlingsgrundlag. Med dette retsgrundlag er OLAF blevet oprettet som et kontor, som administrativt er en del af Kommissionen, OLAF's embedsmænd er altså kommissionsembedsmænd og underlagt statutten. Det betyder også, at når der f.eks. optræder problemer og uregelmæssigheder i forbindelse med kommissionsembedsmænds opførsel hos OLAF, er det Kommissionen, der kommer under anklage. For at tage højde for dette har Kommissionen sagt, at den vil have en transparent procedure for udvælgelse af ledelsespersonale hos OLAF, nøjagtig som i Kommissionens andre institutioner og afdelinger. Det betyder, at ansøgningerne først bliver gennemgået af et rådgivende udvalg, som kommer med anbefalinger til de personer, som i sidste ende træffer valget. I OLAF's tilfælde er det i sidste ende direktøren, der træffer afgørelse om ansættelse, om udnævnelse af personer. Det rådgivende udvalg er sammensat således, at der er klart overtal af personer, som ikke direkte hører under Kommissionen eller kommer fra OLAF. I det rådgivende udvalg er Revisionsretten, Domstolen og Overvågningsudvalget repræsenteret, og jeg tror, at den løsning, vi her har fundet frem til, er en rigtig god løsning. Jeg vil endnu en gang minde om, at denne løsning højner gennemsigtigheden ved udnævnelse af ledere, idet udnævnelsen i sidste ende foretages af OLAF's direktør eller generaldirektør.
Jeg håber, at der med hensyn til spørgsmålet om den videre besættelse af stillinger hos OLAF også meget snart vil blive fundet en løsning, for jeg kan kun gentage, at det netop er i min interesse og i Kommissionens interesse generelt så hurtigt som muligt at stille alle de stillinger til rådighed for OLAF, som egentlig var vedtaget. Jeg tror, at det også af hensyn til de forskellige berørte ville være vigtigt at tale sammen, da Overvågningsudvalget nu har stillet nye betingelser, så ændringsbudgettet kan blive indsendt og dette spørgsmål løst.
Lad mig kort komme ind på et punkt, som De har nævnt i betænkningen, og som også er blevet nævnt flere gange her, nemlig aktindsigt i OLAF's rapporter. I retsgrundlaget for oprettelsen af OLAF er det klart fastlagt, at det for det første er direktøren eller generaldirektøren for OLAF, som træffer afgørelse om rapportering, og ikke Kommissionen. For det andet står der også i retsgrundlaget, at OLAF naturligvis skal tage højde for aspekter som datasikkerhed, forretningshemmeligheder og efterforskning, og det er naturligvis et helt centralt punkt. Derfor er Kommissionen i tvivl om, hvorvidt det krav, der udtrykkes i betænkningen, er i overensstemmelse med retsgrundlagene. Det skal naturligvis også diskuteres inden for Europa-Parlamentet, om rapporten, hvis OLAF f.eks. gennemfører en undersøgelse i Parlamentet, eksempelvis skal sendes til Budgetkontroludvalget eller Retsudvalget eller til formanden. Her er vi inde på spørgsmål, som vedrører alle institutioner, og jeg synes, det ville være meget fornuftigt at debattere og drøfte dette spørgsmål på et interinstitutionelt møde - lad os kalde det en trilog.
Med hensyn til spørgsmålet om OLAF's arbejdsdygtighed eller de aktiviteter og succeser, man hidtil kan dokumentere, mener jeg, at afsløringen af de bedragerier, som vi nu kalder butter case, altså det forfalskede smør, også er en succes for OLAF. Afsløringen skyldes også, at OLAF kunne stille sine informationer til rådighed for de efterforskende medlemsstater og dermed - i det mindste i henhold til OLAF's oplysninger - har været medvirkende til, at man på relativt kort tid fandt frem til de personer, som var involveret.
Men også her afhænger spørgsmålet om, hvornår OLAF rapporterer, af, hvornår OLAF fra de medlemsstater, som har det primære ansvar for efterforskningen, får tilladelse til at kunne aflægge rapport. For OLAF er naturligvis i hele sit virke nødt til at arbejde tæt og godt sammen med medlemsstaterne. Det er noget, som er af central betydning for hele OLAF's opbygning, nemlig også for udvidelsen af OLAF til en platform for informationsudveksling.
Hvad angår Fléchard-sagen fra 1991 respektive 1994, vil Kommissionen jo også tage stilling i Budgetkontroludvalget og naturligvis også inden for en rimelig tid besvare de spørgsmål, der er blevet stillet.
Hvad angår spørgsmålet om butter case, vil jeg gerne gentage, at den befinder sig i den juridiske efterforskning i de forskellige medlemsstater, som er berørt af den. Med hensyn til Stockholm-sagen, som De jo også har nævnt i Deres betænkning. kan jeg fortælle Dem, at også her er domstolen i gang. Jeg håber meget - naturligvis også i Kommissionens egen interesse - at den svenske domstol meget snart vil nå frem til et resultat.
Hvad angår spørgsmålet om den "lille anklagemyndighed" - jeg kalder den sådan i modsætning til det omfattende koncept - så har undersøgelsen vist, og det også er OLAF's juridiske vurdering, at der mangler retsgrundlag for det, at det ville kræve en traktatsændring.
De nævnte også det emne, som jeg her vil kalde juridisk kontrol af OLAF's egne aktiviteter. Det er bestemt også et åbent spørgsmål. Også her har OLAF's generaldirektør lovet, at han meget snart vil fremlægge en håndbog for at gøre det gennemsigtigt, hvilke regler OLAF arbejder efter, hvornår OLAF beslutter at indlede en efterforskning eller en undersøgelse og at afslutte en undersøgelse.
Jeg vil desuden gerne pege på, at Kommissionen siden den sidste forhandling, vi har ført her, har anlagt sag mod to tobakskoncerner på grund af mistanke om, at de var involveret i internationale smuglerier. Det er blevet nævnt her. Jeg er naturligvis glad for, hr. Bösch, at dette støttes i Deres betænkning. Kommissionen har også intensiveret et early warning system inden for sit bogholderi for så hurtigt som muligt at kunne informere de forskellige administrative instanser, hvis man f.eks. har planer om en kontrakt med nogen, som allerede er kendt for uregelmæssigheder.
Hvad angår fru Theatos spørgsmål om status for underskrivelsen af konventionen til beskyttelse af Det Europæiske Fællesskabs finansielle interesser, mangler der stadig nogle underskrifter. Jeg kan nævne tre stater, som ikke har ratificeret endnu, nemlig Belgien, Luxembourg og Irland f.eks. De andre stater har imidlertid heller ikke ratificeret alt. Af denne årsag - vi har allerede haft lejlighed til at tale om det her i Parlamentet tidligere - vil Kommissionen nu stille et direktivforslag for netop at overføre indholdet i denne konvention til et direktiv, det vil altså sige i højere grad at tvinge medlemsstatene til at optage en fælles definition af svig mod europæiske interesser i deres nationale lovgivning. Jeg håber, det vil kunne ske i april. Kommissionen arbejder sammen med OLAF på en grønbog om oprettelsen af den europæiske anklagemyndighed, for naturligvis opgiver vi ikke emnet, men benytter tværtimod lejligheden til en mere offentlig, bredere debat. Vores mål er helt klart, nemlig at have opnået så bred støtte ved den næste revidering af traktaterne i 2004, at stats- og regeringcheferne ikke længere kan ignorere dette forslag.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Offentlig adgang til miljøoplysninger
 Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0074/2001) af Korhola for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om offentlig adgang til miljøoplysninger (KOM(2000) 402 - C5-0352/2000 - 2000/0169(COD)).

Korhola
Hr. formand, indledningsvis plejer man at takke, og jeg har som ordfører al mulig grund til det nu. Direktivet om offentlig adgang til miljøoplysninger var allerede en god og ambitiøs fremstilling, da det kom fra Kommissionen. Under processen har vores samarbejde været udmærket, og det har været nemt for os at forstå hinandens formål. Også Rådets repræsentanter - jeg henviser både til de franske og svenske repræsentanter - har været opmuntrende og godt sat ind i sagen. Jeg takker også for indstillingen fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, jeg blev meget glad for, at alle mine egne 25 ændringsforslag blev adopteret af udvalget. Desuden kom udvalget selv med vigtige tilføjelser.
Der er nu tale om en betænkning, der ikke kun påvirker den enkelte borger, men også Fællesskabets miljøpolitik. Aktindsigt er et betydningsfuldt, horisontalt instrument for EU's miljøpolitik, og reformeringen af direktivet har allerede varet længe. Direktivforslaget har tre hovedmål, nemlig udnyttelse af erfaringer fra det gamle direktiv fra 1990 og afhjælpning af mangler, som er opdaget i det, indlemning af de relevante dele fra Århus-konventionen i det nye direktiv og tilpasningen af det gamle direktiv til den datatekniske udvikling.
Jeg mener, at det vigtigste aspekt i min betænkning først og fremmest er pligten til registeretablering. Det er en betingelse for dette direktivs funktionalitet. En borger skal vide, hvilke dokumenter der er tilgængelige, og hvilke myndigheder der administrerer sagen. Jeg lagde med tilfredshed mærke til, at parlamentsmedlem Cashman også kræver netop det samme i sin betænkning om åbenhed.
Jeg gennemgik også detaljerne for afslag på aktindsigt. Hvis anmodningen om aktindsigt bliver afslået på grund af ufuldbyrdethed, skal ansøgeren alligevel have besked om, hvornår materialet er tilgængeligt, og hvem den myndighedsperson er, der er ansvarlig for sagen. Et andet ændringsforslag vedrørende afslaget drejer sig om undtagelsestilfælde omtalt i artikel 4, punkt 2. Undtagelsen inden for forretnings- og industrihemmeligheder er emissionerne, de skal altid opgives. Jeg har udarbejdet et ændringsforslag, hvorefter man også skal give oplysninger om emissionerne, når det drejer sig om beskyttelse af en anden form for oplysning. Gener fra emissioner er ikke afhængige af aktivitetens karakter. Med henblik på borgernes sundhed og sikkerhed er der ingen forskel på, hvad kilden er, uanset om der er tale om en organisation inden for det offentlige eller handelsområdet.
Jeg mente, at det var nødvendigt at udarbejde en helt ny artikel om kvaliteten af miljøoplysninger. Det er klart, at kvaliteten er en essentiel faktor med hensyn til vurderingen af hele fornuften i direktivet. Ved nærmere granskning af dette direktiv er jeg stødt på det faktum, at en dækkende harmonisering af emissionsmålinger i den henseende ikke er krævet. Det har uden tvivl betydning, om emissionerne måles gennem et rør eller på en kilometers afstand med et sommerfuglenet. Det vil sige, at målemetoden skal meddeles.
Et problematisk spørgsmål i dette direktiv drejede sig om definitionen af en myndighed. Gælder reglerne en såkaldt klassisk myndighed eller en sådan organisation, der har delegerede myndighedsopgaver, f.eks. en virksomhed, der ifølge en aftale med myndigheden opbevarer oplysningen, som loven kræver? Vi har nu fundet det design, som forhåbentlig dur til de fleste medlemsstater.
Der har hersket stor enighed om dette direktiv. Når jeg har afslået ændringsforslag, har jeg nærmest gjort det af stilistiske grunde. Dette er et rammedirektiv, og dets hensigt er ikke at ønske verden alt smukt og godt, som man kan håbe på åbenheden vil bringe. Det er sikkert også mere effektivt som lovgivningstekst, hvis det holdes på et sparsomt niveau.
Nogle udvalgsmedlemmer har gerne villet stramme op på tidsfristerne for myndighedernes svar. I kommissionsforslaget forkortes tidsfristen til én måned, og hvis sagens alvor eller indviklede karakter kræver det, til to. I alle tilfælde forudsættes, at svar afgives hurtigst muligt. Jeg mener stadig, at dette mål er realistisk, og i nogle tilfælde kan en forkortelse af tidsfristen endda virke negativt på svarets kvalitet. Det er derfor, jeg ikke kan støtte udvalgets forslag om en strammere holdning.
Som helhed kan jeg formode, at dette direktiv opstiller en standard for åbenhed om miljøoplysninger for medlemsstaterne. Mit ændringsforslag til artikel 8, punkt 2, går ud fra, at den samme standard også skal gælde for EU-institutionerne. Således kan dette direktiv fremme åbenheden i hele EU.

Ludford
Hr. formand, et vigtigt bidrag fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender til denne betænkning er, at man skal have adgang til miljøoplysninger. Vi bidrog også med klausulen om, at standarder for medlemsstater også skal gælde for EU-institutionerne. Blandt udvalgets bidrag til de praktiske ordninger, der er optaget i den endelige betænkning, kan nævnes en række ændringsforslag, som Miljøudvalget heldigvis overtog. Det gælder f.eks. medtagelsen af nukleart brændsel og nuklear energi samt økonomiske analyser, oprettelse af tilgængelige registre eller lister over oplysninger, tanken om, at en ansøger kun kan opkræves et rimeligt beløb - hvilket er kostprisen for indsamling af oplysninger - og vores insisteren på, at der skal foretages en skadelighedsprøve for undtagelser, det vil sige, at skadeligheden skal veje tungere end fordelene ved at udlevere oplysninger.
Men med hensyn til forslagets anvendelsesområde er jeg noget skuffet - men ikke overrasket - over forslaget fra Det Forenede Kongeriges regering, medlemmer af det britiske Labour-Parti og medlemmer af Det Konservative og Unionistiske Parti om at fritage private virksomheder, hvis aktiviteter påvirker miljøet. Det er sådanne smuthuller, der gav den forrige konservative regering mulighed for at fritage de privatiserede vandforsyningsselskaber. Disse ændringsforslag blev ikke vedtaget, men det bekymrer mig, at vedtagelsen af ændringsforslaget til artikel 2, stk. 2, litra c), kan give en for stor begrænsning af anvendelsesområdet. Et af formålene med det nye forslag var at lukke tidligere smuthuller, der gav privatiserede forsyningsværker mulighed for at undslå sig for denne forpligtelse. Kommissionens tekst nævnte specifikt privatiserede forsyningsværker. Mener kommissæren, at de ændringer af artikel 2, stk. 2, litra c), der blev vedtaget af Miljøudvalget, fortsat forpligter privatiserede virksomheder, der leverer gas, elektricitet, vand m.v., til at udlevere sådanne oplysninger?

Gutiérrez-Cortines
Hr. formand, jeg bad om ordet, fordi jeg ud over at støtte fru Korhola, som har gjort et flot stykke arbejde, mener, at man burde forsvare noget mere dybtgående end den blotte kendsgerning, at der skal skabes adgang til miljøoplysninger.
Jeg tror, at vi drøfter et meget betydningsfuldt arbejde, for det har følger for borgernes rettigheder og udviklingen af de europæiske borgeres rettigheder, ud over medlemsstaterne, regionerne og enhver anden interesse i magtkontrol.
Kontrollen over oplysninger er en form for magt, der er ældre end tiden, og derfor skal vi prøve at opnå, at kontrollen over oplysninger ikke sidestilles med magten, og at borgerne har ret til disse oplysninger.
For det andet tror jeg, at et af de store problemer i forbindelse med miljø består i, at det af princippet om subsidiaritet netop fremgår, at det eneste forsvar af miljøet skal høre ind under borgernes ansvar. Borgerne skal være informeret, og Kommissionen bør informere dobbelt i de emner, der er subsidiære, således at borgerne kan ophøje sig til at forsvare sine egne interesser og afkræve sine regeringer det, de skal gøre. Derfor bør også Kommissionen gøre sig store bestræbelser inden for sager, der er subsidiære, for at få de oplysninger og for at definere, hvad informationsspillets regler består i, for at kræve, at alle lande, hvilke måder man end måtte gennemføre politikkerne på, er tvunget til at informere såvel på nationalt som på regionalt niveau.
De seneste katastrofer viser, at borgerne mere og mere har ret til at forvalte deres risici og til at tale, anmode om og kræve beskyttelsesløfter for deres egne interesser, når det drejer sig om emner som sundhed.
I gennemførelsens navn og for at støtte en god udøvelse af princippet om subsidiaritet skal vi derfor ikke placere magten over borgerne. At få oplysninger er en ret, som alle mennesker har, det betyder at vide noget om og også kende til et systems svaghed, om det så er for at støtte det, for at træffe beslutninger om finansieringen heraf eller mange andre ting.

Malliori
Hr. formand, fru kommissær, information er et grundlæggende princip ved demokrati. Fri adgang, åbenhed og spredning af miljøoplysninger er en grundlæggende rettighed for enhver borger, som interesserer sig for kvaliteten i det område, hvor han lever og arbejder. Mulighed for adgang til de oplysninger, som de offentlige myndigheder ligger inde med, og som har forbindelse med miljøet, er af vigtig betydning ikke kun for at øge bevidstheden hos offentligheden, men også for at sikre borgernes tillid og demokratiske deltagelse.
Under gennemførelsen af Rådets direktiv 90/133/EØF konstaterede man en del mangler, som gjorde det nødvendigt at revidere det. Underskrivningen af Århus-konventionen og den udvikling, der har været inden for informationsteknologien, har ført til, at Kommissionen har fremsat et nyt direktivudkast, som i høj grad dækker de føromtalte punkter. Men de fremsatte ændringsforslag har til formål at gøre Kommissionens forslag endnu bredere. Og især med hensyn til termen offentlige myndigheder er det nødvendigt at medregne institutioner og fysiske personer, som fungerer for den offentlige myndigheds regning. Direktivet handler om miljøoplysninger, og det skal gælde enhver tilgængelig form, hvad enten de foreligger i skriftlig form, i billed- eller lydform eller andet.
Enhver person eller organisation kan kræve oplysninger om miljøet uden at skulle fremvise en lovlig interesse. Administrationen bør svare på en begæring om miljøoplysninger inden for en tidsfrist på to uger, så de interesserede i tide kan anvende oplysningerne.
Jeg anser det for meget vigtigt, at der ikke er nogen forpligtelser eller undtagelser i forbindelse med at få udleveret oplysninger om særligt vigtige spørgsmål såsom gasudslip, udstrømning, aflejring eller andre slags frigivelser i miljøet. I ethvert tilfælde, hvor de offentlige myndigheder afslår at yde de ønskede oplysninger på grundlag af undtagelser, skal dette begrundes. Direktivet fastslår, at de offentlige myndigheder kan beslutte at ophøre med at yde oplysninger. Jeg mener, at dette ophør skal begrænses til de faktiske omkostninger ved reproduktion af oplysningerne, så det bliver lettere for offentligheden at få den størst mulige adgang til oplysningerne.
Til sidst vil jeg gerne lykønske ordføreren fru Korhola med hendes væsentlige betænkning, og jeg er helt sikker på, at den vil blive et vigtigt redskab i retning af at få borgeren til at deltage aktivt i bekæmpelsen af miljøproblemer.

Paulsen
Hr. formand, fru kommissær, fru Korhola har lavet et meget fint stykke arbejde. Kommissionens forslag var godt, og det er blevet bedre, efter at Miljøudvalget har gennemgået det. Jeg håber, at det efter afstemningen i plenarforsamlingen vil blive endnu bedre.
Det er klart, at vor tids og fremtidens miljøproblemer skal løses på alle niveauer. En del problemer er europæiske, en del er nationale, men faktisk vil de allerfleste være lokale. Det er en del af demokratiet, at hver borger har mulighed for at påvirke sit samfund og naturligvis ret til al den information, der er nødvendig for at kunne være medborger i samfundet. Derfor ønsker vi, at ændringsforslag 6, 16 og 30 bliver vedtaget i plenarforsamlingen i morgen. I disse sætter man tidshorisonten til to uger, i vanskelige tilfælde fire uger, når det gælder myndigheders og virksomheders frist til at besvare spørgsmål. Dette modsvarer Parlamentets holdning i Cashman-betænkningen om åbenhed i Unionen.
Det er desuden vigtigt, at ændringsforslag 19 og 20 bliver vedtaget. I disse er det anført, at myndigheder har ansvaret for at hjælpe den enkelte borger eller organisation med at få oplysninger. De skal helt enkelt have hjælp til at finde det rette, skrive det rette, sige det rette og spørge på rette sted. Dette er en naturlig service fra myndigheder i et demokratisk land.

Hautala
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig de taksigelser, som man under denne forhandling har givet til ordføreren. Jeg kan konstatere, at dette er et mønstereksempel på, at udvalget faktisk gør sit arbejde færdigt og forelægger plenarmødet et næsten samstemmende forslag, hvor uenighederne, som i dette tilfælde, er reduceret til et minimum. Jeg vil gerne påpege, at der virkelig er tale om en meget betydningsfuld reform, der er en udløber af Århus-konventionen.
Ordføreren har nu udarbejdet en betænkning, der gælder gennemførelsen af den første opgave i denne aftale, som gælder borgernes ret til offentlig adgang til miljøoplysninger. De næste er så borgernes ret til at deltage i beslutningsprocessen og borgernes ret til retfærdighed i en situation, hvor de behandles forkert. Der er grund til at fremhæve, at der ikke er tale om, at vi gerne vil have, at myndighederne viser god vilje over for borgerne, men at der er tale om en ufravigelig grundlæggende rettighed, og borgerne skal kunne bruge den, uden at de skal angive begrundelser for, hvorfor de ønsker disse oplysninger.
Jeg har selv deltaget kraftigt i forberedelserne af Cashman-betænkningen, og mens jeg stiftede bekendtskab med Korhola-betænkningen, har jeg spekuleret på, om man bør tilføje Cashman-betænkningen endnu et punkt, hvor man konstaterer, at miljø- og sundhedsoplysninger ikke kan holdes hemmelige, heller ikke når de behandles som forretningshemmeligheder. Det kan være, at mange miljø- og sundhedsoplysninger vil blive holdt hemmelige for borgerne, såfremt man ikke laver denne linjeføring.

Sjöstedt
Hr. formand, også jeg vil tage del i hylekoret og på Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppes vegne sige, at vi støtter betænkningen og synes, at et godt forslag er blevet gjort bedre.
At have ret til adgang til oplysninger i miljøspørgsmål er ikke bare en rettighed, men også et magtspørgsmål. I mange miljøspørgsmål stilles offentlighedens interesse for et godt miljø op mod stærke økonomiske, private interesser. Retten til at få del i oplysninger er grundlæggende for mulighederne for at skabe en offentlig mening og påvirke politikken. Derfor er det også et demokratispørgsmål at have indblik i miljøspørgsmål i god tid.
Det forslag, som vi nu diskuterer, bygger for en stor del på Århus-konventionen, som efter vores mening er et usædvanligt positivt og fremsynet eksempel på internationalt samarbejde på dette område. Den lovgivning, som vi diskuterer nu, vedrører ikke EU's institutioner, men de vil blive dækket ind af et senere forslag. Med hensyn til forhandlingerne om åbenhed - artikel 255 - ser det desværre ud til, at resultatet kan blive betydeligt dårligere end det, der blev aftalt om miljø i Århus-konventionen, og det er faktisk helt uacceptabelt.
Endvidere er det i spørgsmålet om de fremtidige regler vigtigt, at også andre institutioner, f.eks. Den Europæiske Investeringsbank, fuldt ud bliver dækket af Århus-konventionen, eftersom denne institution på forskellig vis har ganske stor indflydelse på miljøområdet.

Fitzsimons
Hr. formand, det er dejligt at se de mange miljøbetænkninger i dag. Mine bemærkninger til Korhola-betænkningen hænger sammen med Oomen-Ruijten- og Myller-betænkningen, og det er det helt rigtige tidspunkt for denne forhandling, nu hvor vi kan markere tiåret for FN's miljøtopmøde i Rio i 1992. Jeg vælger ordet "markere" med omhu, fordi jeg ikke synes, at der er grund til at fejre tiåret for det første miljøtopmøde.
Det er bestemt en uheldig udvikling, at USA og EU ikke kunne blive enige om niveauer for kommende emissioner af drivhusgasser. Jeg håber, at USA og EU kan nå frem til en ordentlig aftale, der sikrer en vedvarende reduktion af drivhusgasemissioner. Det er et faktum, at jo mere drivhusgasemissionerne sænkes, desto større effekt har det på klimaændringerne, der til gengæld har en ødelæggende effekt på kystsamfundene og øsamfundene i ikke blot Europa, men hele verden.
Jeg er udmærket klar over, at EU forbereder sig til verdenstopmødet i Sydafrika i 2002, og jeg støtter de fire indgrebslinjer, som Europa-Kommissionen har udarbejdet forud for dette verdenstopmøde. EU forsøger at beskytte de naturressourcer, der ligger til grund for den økonomiske udvikling. Den bestræber sig også på at fremme økoeffektiviteten og en bæredygtig brug af vand, jord og energi samt på at bryde den onde cirkel af fattigdom og nedbrydelse af miljøet, og det gøres bedst inden for rammerne af De Forenede Nationer.
Forventningerne er endnu ikke opfyldt 10 år efter Rio-topmødet. Presset på miljøet er steget, og fattigdommen vokser fortsat i verden. Vi burde fordoble indsatsen for at sikre, at næste års verdenstopmøde lever op til udfordringen om en bæredygtig udvikling, der beskytter de eksisterende samfund.
Fællesskabets femte handlingsprogram på miljøområdet beskytter folk mod luftforureningens skadelige virkninger. Da det er klart, at det ikke bliver let at nå det langsigtede mål under det femte handlingsprogram på miljøområdet, har Kommissionen gjort klogt i at vedtage en trinvis strategi med opstilling af såkaldte foreløbige miljømål for 2010. Miljøudvalget vil fortsat spille en vigtig koordinerende rolle på dette område, og jeg ønsker ordføreren tillykke med betænkningen.

Bernié
Hr. formand, at forfægte gennemsigtigheden og fremme offentlighedens adgang til miljøoplysninger er en målsætning, som jeg meget gerne støtter. Men Korhola-betænkningen lader ane adskillige faldgruber for alle dem, der ønsker at gå et skridt videre. Jeg er især ked af, at den ikke er mere tilbundsgående. Og at den kun omfatter offentlighedens adgang til oplysninger og ikke samtidig adgangen for parlamentsmedlemmer, der handler inden for rammerne af deres mandat.
Jeg vil komme med et opbyggeligt eksempel, som jeg selv har oplevet. I februar 2000 havde jeg den dristighed at bede om den årlige udgivelse af de videnskabelige, tekniske og finansielle opgørelser for Life-programmet, hvis budget er på 613 millioner euro. I august 2000, da jeg endnu ikke havde modtaget noget fra dem, mødtes jeg med Europa-Kommissionens generaldirektør for miljø og generalsekretæren for at indhente nogle oplysninger om Life-programmet - bevarelse af Grandlieu-søen - som tilsyneladende var stemplet "forsvarshemmelighed". Til min store forbavselse fik jeg kun udleveret nogle få ubetydelige dokumenter med beskeden om, at den detaljerede oversigt over udgifterne til dette projekt indeholdt personlige oplysninger, hvilket forhindrede mig i at få adgang til den.
Kan De forklare mig, hvordan opgivelse af oplysninger om købspriser på jordlodder, som er købt udelukkende med offentlige midler, kan henhøre under krænkelse af privatlivets fred og ikke under retmæssig kontrol med offentlige midler, som enhver folkevalgt politiker med respekt for sig selv burde udøve? Med hensyn til de videnskabelige undersøgelser, der er gennemført i forbindelse med det berømte Life-program, er det ligeledes umuligt at få adgang til dem af den simple grund, at Kommissionen ikke ligger inde med dem, hvilket er topmålet. Denne foreslår mig, at jeg henvender mig direkte til bygherren, som på ingen måde er forpligtet til at informere mig, og som for øvrigt heller ikke har gjort det, hvilket ikke er overraskende, når man ved, at programmet er endt med en sand miljøkatastrofe.
Det er for at undgå denne form for misbrug, at vi stemmer for denne betænkning, der går i den rigtige retning, men har vi virkelig lov at håbe på, at vi en dag vil kunne opnå en eller anden form for gennemsigtighed i udnyttelsen af Fællesskabets midler?

Coelho
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne begynde med at lykønske fru Eija­Riita Korhola og Miljøudvalget med de forbedringer, som de foreslår til den tekst, som vi har fået forelagt. Jeg lykønsker dem også med at have taget imod størstedelen af de bidrag, som vi fik vedtaget i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, hvor jeg var skyggeordfører i fru baronesse Ludfords arbejde.
Parlamentet har jo ihærdigt kæmpet for større åbenhed og gennemsigtighed i de offentlige myndigheders virke og for aktindsigt. Adgang til miljøoplysninger må anses for en af støttepillerne i en effektiv miljøpolitik, fordi det medvirker til at skabe større miljøbevidsthed og dermed også bedre miljøbeskyttelse og -kvalitet, fordi det giver mulighed for en mere effektiv kontrol af, om Fællesskabets miljølovgivning gennemføres fuldt og helt, og endelig fordi borgerne herved kan deltage mere effektivt i beslutningstagningen om de miljøforhold, der kan påvirke deres tilværelse.
Vi foreslår, at dette initiativ skal erstatte direktivet fra 1990 med det primære mål at tilpasse direktivet til informationsteknologiens udvikling, så der derved skabes et andengenerationsdirektiv, som afspejler de forandringer, der er sket i den måde, hvorpå der produceres information i vores samfund i dag.
Som afslutning vil jeg gerne fremhæve to aspekter. Det første er de frister, inden for hvilke de offentlige myndigheder skal tilvejebringe de ønskede oplysninger hurtigst muligt eller senest inden en måned. Det andet er, at vi har begrænset undtagelsestilfældene. Hvis det accepteres, at der for at beskytte særlige interesser må findes bestemmelser, der tillader, at visse oplysninger ikke udleveres, er det på den anden side helt afgørende, at disse undtagelsessituationer defineres nøje og fortolkes så restriktivt, at det overordnede princip om adgang ikke svækkes, og så direktivet faktisk kan opfylde sit formål.

González Álvarez
Hr. formand, jeg er enig med min kollega, Jonas Sjöstedt, men jeg ville gerne have ordet for at forsvare fru Korholas betænkning, der blev enstemmigt vedtaget i Miljøudvalget, navnlig set ud fra synspunktet i Udvalget For andragender, og den rolle, som borgerne spiller i overholdelsen af fællesskabsretten.
Jeg er medlem af Udvalget for Andragender, og jeg må sige, at 40% af andragenderne kommer fra borgere og ikke-statslige organisationer, der forsvarer overholdelsen af miljøfællesskabsretten, og deres arbejde ville være umuligt, hvis de ikke havde tilstrækkelig oplysninger og fik denne inden for de passende tidsfrister. Vores erfaring er, at hindringerne, som andragerne i mange af disse tilfælde står over for, ikke alene består i at forstå fællesskabsretten - der nogle gange er meget indviklet og meget svær at gå i lag med - men også at få tilstrækkelig oplysninger fra de lokale, selvstændige og nationale administrationer til behørigt at kunne fremlægge andragenderne i Udvalget for Andragender og nogle gange klagerne i Kommissionen, som kommissæren også godt ved. Derfor er det absolut nødvendigt, at dette direktiv bliver vedtaget og kommer ud til medlemsstaterne så hurtigt som muligt, for et af problemerne med det forrige direktiv 90/313/EØF var netop, at det tog så lang tid at få det igennem den interne lovgivning i medlemsstaterne, samt direktivets dårlige anvendelse i alle disse år.
Denne nye revision af direktivet foreslår naturligvis, at vi tilpasser os Århus-konventionen foruden undersøgelsen af erfaringerne med den dårlige anvendelse af direktiv 90/313/EØF.

Doyle
Hr. formand, det overordnede formål med at ændre Rådets direktiv 90/313/EØF om fri adgang til miljøoplysninger er at sætte Fællesskabet og medlemsstaterne i stand til at overholde visse bestemmelser i Århus-konventionen om adgang til miljøoplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocessen og adgang til domstolsprøvelse i miljøsager.
I Irland har vi allerede gennemført de overordnede bestemmelser, herunder selvfølgelig det oprindelige direktiv 90/313/EØF, i vores nationale bestemmelser og vores lovgivning om informationsfrihed.
Jeg har nogle få kommentarer til nogle problemområder. Jeg er generelt enig i bestemmelserne i ændringsforslag 15 om artikel 2, stk. 2, og definitionen på "offentlig myndighed". Jeg har ikke de store problemer med dette ændringsforslag, men jeg er bange for, at nogle partier vil forsøge at vende tilbage til det oprindelige forslag fra Kommissionen om artikel 2, stk. 2, litra c), der nævner "udførelsen af samfundsrelevante tjenester, som påvirker eller kan påvirke ...". Hvis man vender tilbage til Kommissionens oprindelige holdning, vil det være meget vanskeligt eller helt umuligt at gennemføre direktivet i den nationale lovgivning. Det vil sandsynligvis betyde, at organer, der ikke er offentlige myndigheder, kommer på banen for at skaffe mere rimelige konkurrencemæssige vilkår. I Irland vil f.eks. Telecom Éireann, der nu hedder Eircom, blive medtaget som en tidligere offentlig myndighed. Vi ville således skulle tilkalde teleoperatører fra den private sektor og andre telekommunikationsselskaber. Det er ikke foreneligt med Århus-konventionen og kan derfor give problemer.
Den foreslåede tidsfrist i ændringsforslag 16 om artikel 3, stk. 2, litra a), er urimelig. Da denne betænkning gælder for alle dokumenter på miljøområdet, vil sagsakterne i mange tilfælde være opbevaret eksternt og måske ikke foreligge i elektronisk form. Kommissionens forslag om at levere oplysningerne "hurtigst muligt, det vil sige senest en måned efter" er rimelig. Det er en halvering af den aktuelle frist, og det er i overensstemmelse med de eksisterende irske bestemmelser om informationsfrihed.
Endelig har jeg problemer med ændringsforslag 24. Der skal være en vis handlefrihed ved fastsættelse af gebyrer med hensyntagen til offentliggørelse og tid til søgning, specielt når der er tale om gentagne forespørgsler om oplysninger. Jeg vil opfordre til, at vi vælger den model og giver en vis handlefrihed for offentliggørelse af gebyrer.

Wallström
Hr. formand, ærede kolleger, på miljøområdet opnås de bedste resultater, når alle berørte borgere får mulighed for at tage del i processen. At forbedre offentlighedens adgang til miljøoplysninger resulterer i en øget miljøbevidsthed. Borgerne skal derfor være i centrum for miljøpolitikken, hvis vi skal kunne gennemføre de omstillinger, der er nødvendige for at garantere en holdbar udvikling. Allerede i Rio-aftalen blev vigtigheden af offentlighedens deltagelse i udformningen og iværksættelsen af miljøpolitikken fremhævet. Uden adgang til miljøoplysninger er det svært for borgerne at deltage i og påvirke beslutningsprocessen. Derfor er dette forslag om en udvidet ret til miljøoplysninger så vigtigt.
I 1998 underskrev medlemsstaterne FN/ECE-konventionen om adgang til information, offentlighedens deltagelse i beslutningstagning og domstolsadgang i miljøspørgsmål - Århus-konventionen. Den konvention er et stort skridt fremad mod gennemførelsen af princip 10 i Rio-aftalen og mod fortsættelsen af den åbenhedsproces, der blev indledt med direktiv 90/313/EØF om fri adgang til miljøoplysninger. Inden Fællesskabet kan ratificere konventionen, skal acquis communautaire tilpasses. Det er også et af hovedformålene med dette forslag. Et andet hovedformål er at rette de mangler til, der blev konstateret ved den praktiske gennemførelse af direktiv 90/313/EØF, der blev vedtaget i 1990.
Et af de vigtigste elementer i Kommissionens forslag til nyt direktiv er at give ret til miljøoplysninger i stedet for fri adgang til miljøoplysninger. Kommissionen giver også en yderligere definition af miljøoplysninger og fastsætter en kortere deadline for, hvornår myndigheder skal udlevere oplysninger. Endvidere gives klare definitioner af undtagelser, og det foreslås, at myndigheder kun skal kunne afslå at udlevere miljøoplysninger, hvis det kan skade private eller almene interesser, der er beskyttede af undtagelser, og at myndigheder desuden aktivt skal forsyne offentligheden med miljøoplysninger.
Eftersom spørgsmålet om myndigheder blev rejst, kan jeg sige, at Kommissionen har godkendt fru Korholas ændringsforslag med en definition af "myndigheder". Det er helt i tråd med Århus-konventionen. Når også offentlige tjenesteydelser privatiseres, som det sker i Det Forenede Kongerige, er det op til de ansvarlige nationale myndigheder at sørge for, at miljøoplysningerne stadig bliver udleveret til borgerne.
Kommissionens forslag omfatter de vigtigste forpligtelser fra Århus-konventionen og går visse steder længere. Forslaget lader det dog være op til medlemslandene at afgøre, hvordan disse forpligtelser skal gennemføres i praksis. Kommissionens forslag er definitivt blevet forbedret i de seneste måneder, og jeg vil gerne takke fru Korhola og Europa-Parlamentet for det arbejde, de har udført. Takket være et godt forarbejde er jeg overbevist om, at en fælles holdning vil kunne blive vedtaget på Rådets møde i juni.
Nogle af Parlamentets ændringsforslag har til formål at tilpasse Kommissionens forslag til eksakte formuleringer i Århus-konventionen. Kommissionen kan generelt set godkende disse ændringer. Derimod kan vi ikke godkende de ændringer, der i betydelig grad afviger fra Århus-konventionen. Nogle af ændringsforslagene fører dog efter vores mening til en alt for stor detailregulering af de spørgsmål, der indgår i forslaget. Jeg vil understrege, at det drejer sig om et rammedirektiv. Hovedformålet er at fastsætte de grundlæggende vilkår for at sikre offentligheden adgang til miljøoplysninger. Jeg synes derfor, at vi også bør give medlemsstaterne plads til en vis fleksibilitet ved gennemførelsen af direktivet i den nationale lovgivning.
Et spørgsmål, der blev rejst under forhandlingen, var, hvordan vi skal håndtere registre. Forslaget forudser muligheden for at lave registre i medlemsstaterne, men det drejer sig ikke om en forpligtelse - der fastsættes ikke en regel om, at medlemsstaterne skal have registre.
Til sidst vil jeg blot sige nogle ord om offentlighedens adgang til miljøoplysninger, der opbevares i EU's institutioner, eftersom dette spørgsmål også er blevet berørt under forhandlingen. Jeg undersøger nu forskellige alternativer for at sikre, at Fællesskabets institutioner også opfylder Århus-konventionens forpligtelser, og jeg vil vende tilbage til jer om dette så hurtigt som muligt. Naturligvis skal vi først afvente behandlingen af det forslag, der lige nu er til diskussion. Vi kan ikke fra Kommissionens side på nuværende tidspunkt godkende ændringsforslagene til dette eksakte spørgsmål, eftersom de falder uden for rækkevidden af dette direktiv, der er rettet mod medlemsstaterne.
Jeg vil også sige et par ord til hr. Bernié om Life-programmet og forskellige Life-projekter. Personligt mener jeg, at det er utroligt vigtigt, at vi udleverer oplysninger og er fuldstændigt åbne om Life-projektet. Vi støder dog på problemet med, at medlemsstater siger, at dette er oplysninger, som de har produceret, og som de derfor ikke accepterer, at Kommissionen udleverer. Netop det problem bliver behandlet i forbindelse med diskussionen om artikel 255. Det er spørgsmål, som vi må vende tilbage til med forslag om, hvordan vi skal tilpasse EU's institutioner til Århus-konventionen, og jeg lover, at vi vil vende tilbage til det så hurtigt som muligt.
Sammenfattende kan Kommissionen godkende hele ændringsforslag 3 og delvis godkende ændringsforslag 1, 11, 15, 19, 21, 24, 25, 26 og 28. Kommissionen kan i princippet godkende ændringsforslag 13, 17, 19, 20, 21, 23 og 24. Kommissionen kan derimod ikke godkende ændringsforslag 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 14, 16, 18, 22, 27, 29 og 30.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B5-0018/2001).
Første del

Formanden


Lennart Sacrédeus
Spørgsmål nr. 47 af (H-0191/01):
Om: Oprindelsesmærkning af kød I februar fremgik det af opinionsundersøgelsen Eurobarometer, at støtten til EU's planlagte udvidelse mod øst er betænkeligt for nedadgående i flere medlemsstater. I de tre folkerigeste, Tyskland, Frankrig og Storbritannien, var et flertal af de adspurgte imod EU's udvidelse. Denne oplysning kommer samtidig med, at kogalskaben hærger voldsomt i de fleste medlemsstater. Når EU udvides og får flere medlemmer, bliver det geografiske område, vi får vores landbrugsprodukter fra, udvidet betydeligt. Dette indebærer, at borgerne i EU får endnu vanskeligere ved at vide, hvor et bestemt produkt stammer fra, end det er tilfældet i dag.
Kunne Kommissionen forestille sig at stille forslag om obligatorisk oprindelsesmærkning af kødprodukter, enten nationalt eller regionalt, med henblik på at give forbrugerne bedre information og genskabe tilliden til kødproducenterne?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, da Europa-Parlamentet og Rådet i juli 2000 vedtog en obligatorisk mærkningsordning for oksekød, som markedsføres i Fællesskabet enten i fersk eller dybfrossen tilstand, var det et vigtigt fremskridt for at forbedre gennemsigtigheden og for at genvinde forbrugernes tillid. I dag, hvor vi oplever endnu en alvorlig krise inden for oksekødsbranchen, viser det obligatoriske mærkningssystem for oksekød allerede sin værdi, for nu kan hvert eneste stykke oksekød spores tilbage, og det er ligeledes klart, hvor dyret er blevet slagtet og parteret. Denne mærkning bliver fra starten af næste år suppleret med oplysninger om fødestedet og det sted, hvor dyret er opdrættet.
Med hensyn til mærkning af oksekødsprodukter, som dækker alle arter af fødevaretilberedninger, som indeholder oksekød, skal Kommissionen holde sig til tidsplanen i artikel 21 i forordning 1760/2000, som siger, at Kommissionen senest den 14. august 2003 skal forelægge Europa-Parlamentet og Rådet en rapport og eventuelt stille egnede forslag om mærkning af disse produkter.
Kommissionen arbejder imidlertid inden for rammerne af de generelle mærkningsbestemmelser på et forslag om angivelse af indholdet af kød og slagtebiprodukter i alle fødevarer. Dette forslag ville være endnu et vigtigt fremskridt på vejen mod større gennemsigtighed for kødvarer.

Sacrédeus
Jeg takker kommissær Fischler for hans svar og noterer, at fra næste år skal fødested og opdrætssted oplyses ved spørgsmål om, hvorfra kød stammer. Skal navnet på den enkelte gård så oplyses eller bare stednavnet? Jeg stiller mit spørgsmål, fordi stadig flere forbrugere ikke har tillid til landbrugserhvervet. Og det gælder ikke mindst kødindustrien her i Europa i øjeblikket. Derfor er det vigtigt, at denne viden om oprindelsesstedet for kød og andre fødevareprodukter bliver tilgængelig så hurtigt som muligt.
Lad mig fortælle kommissær Fischler om en virksomhed på min hjemegn, i Mora i Dalarna. Virksomheden, som hedder Siljanet - innovatøren hedder Anders Lindberg - har indført datamærkning, som man nu søger patent på, og som muliggør sporbarhed af kød tilbage til den enkelte gård. På en konference den 6. marts i Bruxelles blev dette bragt på bane.

Fischler
Hr. formand, lad mig gøre det lidt tydeligere. Hvorfor har vi denne skelnen? Det, der trådte i kraft den 1. september sidste år, vedrører oplysninger på etiketterne om ting, som kan konstateres på slagtestedet. Hvert dyr har et ørenummer, og hvis jeg angiver dette på kødet, kan jeg gå tilbage fra kødet til dyret. For det andet ved jeg selvfølgelig på slagtestedet, hvor dyret blev slagtet, og jeg kan også konstatere, hvor det blev parteret.
Det andet problem, som bliver akut fra den 1. januar 2001, er, at vi også vil give oplysninger om opdrættet og fødestedet. Det kan jeg ikke konstatere på slagtestedet, her skal dyret så at sige medbringe sin historie, og det kræver en tilsvarende database og edb-registrering for at kunne fungere. Her har vi det problem - og det er også årsagen til, at vi generelt først kan begynde med dette system senere - at der ikke i alle medlemsstater findes tilstrækkelige data, som går så langt tilbage, at man allerede har edb-registreret fødestedet for alle dyr.
Også den 1. januar 2002 vil det være sådan, at man ikke vil have disse data for alle dyr, men så kan man skelne meget nøje. Kvalitetskød og kød, der er mærket som sådant, vil have disse oplysninger på etiketten, og det vil i reglen være i form af en kode og ikke et navn. Det andet kød må så ikke længere markedsføres som kvalitetskød. Det er proceduren.

Formanden


Rosa Miguélez Ramos, overtaget af Manuel Medina Ortega
Spørgsmål nr. 48 af (H-0193/01):
Om: Støtte til kvægavlssektoren i medlemsstater ramt af BSE I flere medlemsstater er der i de senere år konstateret tilfælde af bovin spongiform encephalopati (BSE), efter at der er eksporteret kød- og benmel fra Det Forenede Kongerige til de pågældende lande på et tidspunkt, hvor afsætningen heraf allerede var forbudt på det britiske hjemmemarked.
Den Europæiske Union ydede i sin tid betydelig støtte til Det Forenede Kongerige til bekæmpelse af krisen. Nu da andre stater har konstateret tilfælde af kogalskab, forventer offentligheden, at der ydes EU-støtte i lighed med den, der blev ydet til det land, der har været årsag til hele denne problematik. Sker dette ikke, vil vi endnu en gang stå over for det paradoks, som Kommissionens formand, Romano Prodi, beskrev for Europa-Parlamentet ved forelæggelsen af lovgivningsprogrammet for 2001, nemlig at vi står med et Europa, som er mere og mere nødvendigt, men som bliver betragtet som mere og mere fjernt.
Med hvilke beløb og procentsatser har EU finansieret de foranstaltninger, der er truffet for at løse BSE-krisen i Det Forenede Kongerige?
Med hvilke beløb og procentsatser agter EU at bidrage til finansiering af støtteforanstaltningerne i de lande, der er ramt af denne nye BSE-krise?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, for at løse problemerne under den første BSE-krise, hvor det var forbudt at eksportere levende kvæg og oksekød fra Det Forenede Kongerige, destruerede man under den såkaldte 30-månedersordning alt kød fra dyr, som var over 30 måneder gamle på slagtetidspunktet. Desuden tilbød man kalvepræmie for tidlig slagtning af kalve, og ikke kun i Det Forenede Kongerige, men også i Frankrig, Portugal og Irland.
I de fire år fra 1996 til 2000, hvor denne 30-månedersordning har eksisteret i Storbritannien, beløb udgifterne for EU's budget sig til 1.275,4 millioner euro. Dette beløb svarer til 70% af salgsprisen for disse dyr, for 30% af salgsprisen og alle destruktionsomkostningerne skulle betales af Storbritannien. 80% af dette beløb blev betalt, når dyrene blev slagtet, og de sidste 20% når det blev dokumenteret, at det kød- og benmel, der blev fremstillet af disse dyr, var blevet brændt. Det skal imidlertid bemærkes, at alle udgifter til nedslagtning og sikker destruktion skulle betales af Det Forenede Kongerige.
Kalvepræmien blev finansieret fuldt ud af Fællesskabets budget. For de fire nævnte medlemsstater, hvor den blev tilbudt, førte det til udgifter på i alt 326,6 millioner euro, og heraf gik 235,4 millioner til Det Forenende Kongerige. Fællesskabets initiativer i forbindelse med den første BSE-krise omfatter imidlertid også fuld finansiering af den offentlige oplagring og en præmie for tidlig markedsføring af kalve samt direkte støtte på 1.309,9 millioner euro. Disse direkte støtteordninger - præmien for tidlig markedsføring og den offentlige oplagring, hvor i alt over 700.000 t kød blev oplagret - er kommet alle medlemsstater til gode.
Til håndtering af den nuværende krise har Kommissionen i 2001 ikke blot afsat 238 millioner euro til interventioner og 700 millioner til destruktionskonceptet, den har desuden for kort tid siden foreslået Rådet og Parlamentet en initiativpakke for oksekødssektoren, som indeholder både interventions- og specielle markedsinitiativer for at reducere produktionen af oksekød i perioden 2001 til 2003.
Det medfører ekstra udgifter oven i den gode milliard, der allerede er bevilget for budgettet 2001, på 157 millioner i 2001, ekstra udgifter på 1.145 millioner i 2002 og 181 millioner på budgettet for 2003. Udgifterne til opkøbsprogrammet og særordningerne bliver ligeledes betalt med 70% af Fællesskabet. Alle andre udgifter skal bæres af medlemsstaterne. Interventionsoplagringen finansieres som hidtil 100% af Fællesskabet.

Medina Ortega
Hr. kommissær, mange tak for de oplysninger, De har give os. Så eksponentielt som fællesskabsudgifterne vokser inden for denne sektor, tror kommissæren så, at man i de forskellige medlemsstater, som er påvirket af denne anden kogalskabskrise, virkelig kan klare disse behov med de midler, som Kommissionen forudsigeligt vil disponere over i de kommende år 2002 og 2003?

Fischler
Hr. formand, i den initiativpakke, som vi har fremlagt, findes også en fiche financière, som helt klart viser, hvilke udgifter der vil opstå, og hvordan vi vil finansiere disse udgifter. Således betragtet er disse midler efter vores opfattelse sikret. Vi regner nemlig med, at vi også i budget 2002 kan holde os under den grænse, der blev vedtaget i Berlin, især på grund af udviklingen i forholdet mellem dollar og euro, som ikke kunne forudses i Berlin, og især også fordi eksporten af hvede går vældig godt, og der heller ikke er så store udgifter på visse andre områder. Det betyder, at vi på denne måde er i stand til at udnytte de midler, der bliver frigjort her, og hjælpe de kvægavlere, som er presset, og på den anden side alligevel respektere de maksimumsgrænser, der blev vedtaget i Berlin.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. kommissær, i Galicien er man meget bekymret. Det er en mål 1-region, som lider af BSE, og som punktligt og forbilledligt håndhæver en plan til bekæmpelse af denne sygdom.
Jeg vil gerne vide, om man i disse foranstaltninger, som kommissæren taler om, er i gang med eller tilsigter at forsyne kvægavlerne med direkte støtte. Og helt konkret - for det er jeg blevet bedt om - om man kan berettige eller har til hensigt at berettige særlige foranstaltninger for hundyr på 9-24 måneder og ændre den særlige slagtepræmie for handyr, således at man skifter alderskriteriet ud med vægtkriteriet på 185 kg. Det er, hvad jeg er blevet bedt om at spørge om, og det er vigtigt, når det drejer sig om at bekæmpe denne sygdom.

Fischler
Hr. formand, jeg beklager, at det altid tager lidt tid, men oversættelsen kræver lidt mere tid end taleren. Til hr. Varela Suanzes-Carpegnas spørgsmål vil jeg gerne sige følgende: For det første bruger vi allerede alle de midler, der er til rådighed, inden for rammerne af de punkter, vi har foreslået. På budgettet for 2001 har vi derudover ikke flere midler, som vi f.eks. kunne bruge til en direkte støtte til landmændene. Det er også en anden situation, end det var i forbindelse med den første BSE-krise, for under den første BSE-krise gjaldt de gamle agricultural guidelines stadig, som var langt med rundhåndede. Nu gælder de betydeligt snævrere udgiftsbegrænsninger, som blev vedtaget i Berlin, og disse begrænsninger blev bekræftet igen på topmødet i Nice. Det betyder, at Kommissionen ikke har mulighed for at gå ud over disse grænser.
Hvad angår mål 1-områderne konkret, er der her ikke mulighed for operativ støtte, men højst for støtte, som vedrører investeringer eller landbrugsmiljøforanstaltninger eller lignende ting. Derfor ser jeg her ikke nogen mulighed for at betale en særlig indkomststøtte til landmændene inden for rammerne af mål 1-støttemidlerne.
For det tredje vil jeg gerne gøre opmærksom på, at der på grund at denne kendsgerning naturligvis står en mulighed åben, men også kun inden for den ramme, som er fastsat i den nationale støtteordning. Inden for denne ramme kan medlemsstaterne give national støtte. Det er imidlertid en forudsætning, at den for det første notificeres og for det andet, at den ikke overskrider de grænser, som er fastsat i de statslige støtteordninger.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, jeg stillede to meget konkrete spørgsmål til kommissæren. Et af dem besvarede han, men spørgsmålet om kvægpræmierne blev ikke besvaret, og det kan jo være, at kommissæren ikke hørte det gennem tolkningen, så jeg vil gerne, hvis De tillader, gentage det: Vil De berettige de særlige foranstaltninger for hundyr på 9-24 måneder og ændre den særlige slagtepræmie for handyr, således at man skifter alderskriteriet ud med vægtkriteriet på 185 kg. Dette spørgsmål besvarede De ikke.

Fischler
Hr. formand, der findes kun en slagtepræmie. Slagtepræmien er fastsat i markedsordningen, og den er ens for alle dyr. Jeg kan derfor ikke give Dem noget videregående svar på det - i hvert fald ikke på det, som kom gennem tolkningen som spørgsmål.

Formanden


Mary Elizabeth Banotti
Spørgsmål nr. 49 af (H-0137/01):
Om: Konventionen af 1996 til beskyttelse af mindreårige Konventionen af 1996 til beskyttelse af mindreårige anses blandt os, der er engageret i beskyttelse af mindreårige, for et meget værdifuldt instrument, der vil bidrage væsentligt til beskyttelse af mindreårige på en række forskellige områder. Det er af største vigtighed, at en eventuel udvikling af et nyt system til beskyttelse af mindreårige inden for EU ikke forhindrer gennemførelse af 1996­konventionen.
Der er opstået en række spørgsmål på EU-plan med hensyn til kompetencen på dette område. Kan Kommissionen garantere, at medlemsstaterne uden forsinkelse kan fortsætte ratificeringen af Haag-konventionen af 19. oktober 1996 om retternes kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsakter samt om samarbejde vedrørende forældremyndighed og foranstaltninger til beskyttelse af mindreårige?

Vitorino
Efter Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse, hvormed det civilretlige samarbejde blev overført til den første søjle, vedtog Rådet i maj 2000 Bruxelles II-forordningen om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over ægtefællernes fælles børn. Denne forordning indeholder bestemmelser om kompetence, automatisk anerkendelse og forenklet fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over ægtefællernes fælles børn.
På disse områder er tiltrædelsen af konventionen af 1996 om forældremyndighed, som De nævner, kommet ind under Fællesskabets kompetence. Det betyder, at medlemsstaterne på de nævnte områder ikke længere alene kan ratificere Haag-konventionen af 1996 om forældremyndighed.
Kommissionen er opmærksom på behovet for at forstærke Unionens indsats på dette område, både internt og eksternt, og som foreslået af medlemmet bør det gøres hurtigst muligt. Til dette formål planlægger Kommissionen i indeværende måned at vedtage et arbejdsdokument om gensidig anerkendelse af beslutninger om forældremyndighed. Det er i den sammenhæng, at man i øjeblikket overvejer Fællesskabets tiltrædelse af Haag-konventionen af 1996 om forældremyndighed.

Banotti
Kan kommissæren sige, om der er generel støtte til en ratificering af Haag-konventionen af 1996? For at bortrydde enhver tvivl drejer det sig ikke om Haag-konventionen om forældres børnebortførelser, der er fra 1981. Jeg taler om den næste Haag-konvention.
Som jeg forstår det, kan nogle lande have problemer med ratificeringen. Hvis det er korrekt, vil De så fortælle os, (a) hvori problemerne består, og (b) hvilke medlemsstater det drejer sig om?

Vitorino
Vi skal præcisere, at indgåelsen af Haag-konventionen af 1996 delvist ligger inden for Fællesskabets enekompetence, fordi reglerne i Bruxelles II-forordningen også berøres, og delvist ligger inden for medlemsstaternes kompetence, fordi konventionen har et langt bredere anvendelsesområde, der går langt ud over grænserne for forældremyndighed i henhold til Bruxelles II-forordningen.
Det arbejdsdokument, som Kommissionen fremlægger i denne måned, har to klare mål. Det første er en opfølgning på Bruxelles II-forordningen, som vi har talt om ved en tidligere lejlighed, fordi vi finder det nødvendigt at gå videre end Bruxelles II-forordningen for at sikre forældremyndigheden på fællesskabsplan. Men på den anden side har medlemsstaterne beføjelser til at vedtage konventionen, og det synes vi derfor, at de straks skal gøre.
Vi må erkende, at det er nødvendigt at præcisere, hvordan Unionen kan tiltræde konventionen for at forbedre medlemsstaternes betingelser for at ratificere de dele af konventionen, der ikke falder ind under Fællesskabets ansvarsområde.
Jeg har ikke hørt, at nogle medlemsstater skulle have konkrete problemer med 1996-konventionen, men jeg ved, at den indtil videre kun er ratificeret af én medlemsstat, nemlig Nederlandene.

Martin, David
Hr. formand, kommissæren har gjort det klart, at konventionen på en måde har to dele - de områder, der dækkes af fællesskabsretten, og dem, der dækkes af medlemsstaternes lovgivning. Men, som fru Banotti sagde, er konventionen et holistisk dokument, og det ville være forkert, hvis det kun er den fællesskabsretlige del, der gælder for nogle medlemsstater, fordi resten ikke ratificeres. Nu ved jeg, at det til dels er kommissærens ansvar, men vil han i bestræbelserne på at fremme ratificeringen af Fællesskabets del af 1996-konventionen samtidig gøre det klart for medlemsstaterne, at det er fornuftigt for dem samtidig at ratificere resten af konventionen, så der ikke er misforhold mellem konventionen og dens gennemførelse i Fællesskabets forskellige medlemsstater?

Vitorino
Jeg er helt enig i en sådan fremgangsmåde, men det kære medlem er sikkert enig i, at det være meget nyttigt først at præcisere alle betingelserne for Fællesskabets tiltrædelse af konventionen. Der er nogle juridiske problemer, fordi konventionen er udformet således, at medlemsstaterne kun deltager i en del af konventionen. Derfor skal vi inkorporere det faktum, at en henlæggelse af konventionens emner under Fællesskabets kompetence giver Kommissionen og Fællesskabet eksklusiv ekstern kompetence. Når det er præciseret, vil det bane vejen for medlemsstaternes ratificering af resten af konventionen med fuld støtte fra Kommissionen, fordi Kommissionen er forpligtet til straks at løse sit eget problem.

Formanden


Juan de Dios Izquierdo Collado
Spørgsmål nr. 50 af (H-0149/01):
Om: Omkostningerne til bankoverførsler Skal bankoverførsler inden for eurozonen i EU efter Kommissionens mening koste det samme som overførsler inden for en medlemsstat, sådan som forbrugerorganisationerne gentagne gange har krævet det?
Finder Kommissionen de nuværende omkostninger urimelige på baggrund af, at de belaster såvel afsender som modtager med høje gebyrer og ikke tager situationen med en fælles valuta og et indre marked i betragtning?
Hvilke forskrifter eller forhandlinger vil Kommissionen gennemføre med henblik på at holde omkostningerne til bankoverførsler i eurozonen og på EU-området på et minimum?

Bolkestein
Først vil jeg gerne takke medlemmet for spørgsmålet. Kommissionen deler hans bekymring. Det er vores politiske mål at få en tilnærmelse af gebyrerne for grænseoverskridende og indenlandske bankoverførsler, så det ikke bliver dyrere at overføre penge til udlandet end inden for den enkelte medlemsstats grænser.
Kommissionen har præsenteret dette synspunkt og mål ved flere lejligheder. F.eks. i meddelelsen "Detailbetalinger i det indre marked" fra januar 2000, i mit svar til Parlamentet om Peijs-betænkningen fra 26. oktober 2000 og igen i Kommissionens rundbordskonference om oprettelse af et indre marked for betaling den 9. november 2000.
Jeg vil gerne understrege, at det er uacceptabelt, at gebyrerne for grænseoverskridende overførsler er flere gange større end for indenlandske overførsler i et område med en fælles valuta. Gebyrer og afgifter bør imidlertid bestemmes af konkurrencen og markedskræfterne, og fællesskabslovgivningen bør ikke beskæftige sig med prisregulering.
Indførelsen af euroen har kun en begrænset indvirkning på overførselsomkostninger. Det skyldes, at valutakonvergensomkostningerne kun er ét element af de samlede overførselsomkostninger. Faktisk udgør valutakonvergensomkostninger kun omkring 20% af de samlede omkostninger. De resterende 80% af de høje gebyrer for grænseoverskridende overførsler skyldes primært manglende automatisering og standardisering. Her støtter og fremmer Kommissionen initiativet, der skal ændre og forbedre den aktuelle situation.
Kommissionen vil fortsat følge situationen og lægge pres på EU's banker for at få oprettet mere effektive grænseoverskridende detailbetalingssystemer.

Izquierdo Collado
Hr. kommissær, jeg ved godt, at De i flere tilfælde har taget ordet i forbindelse med mit spørgsmål, men i denne henseende må jeg give udtryk for forbrugerorganisationernes synspunkter. De er ikke tilfredse med, at vi bare taler. De plejer at være taknemmelige, når vi løser problemerne. De har sat dette problem under debat i ikke så få tilfælde, og de ved stadig godt, at deres forbrugere beklager sig over en realitet, som virkelig er svær at acceptere, fordi overførslerne ikke alene belaster afsenderen med høje gebyrer, men at modtageren ligeledes belastes med høje gebyrer. Det gøres i en sådan grad, at bankerne nu fakturerer uberettigede omkostninger, når de gennemfører overførslen, og modtagerbanken udsteder uberettigede omkostninger på samme niveau, når den modtager pengene. Det vil sige, at der foretages noget, som ikke ser ud til at svare til formålet med den fælles mønt, som sættes i omløb den 1. januar 2002.
Hvilke forhandlingsmæssige foranstaltninger kan Kommissionen i denne henseende træffe for at tilfredsstille forbrugerne?

Bolkestein
Jeg gentager og understreger, at Kommissionen deler forbrugernes vrede. Som jeg sagde i mit første svar, er det uacceptabelt, at grænseoverskridende betalinger er så meget dyrere end indenlandske betalinger, så Kommissionen deler det kære medlems bekymring.
Jeg må imidlertid gentage, at Kommissionen ikke beskæftiger sig med prisregulering. Kommissionen kan ikke fortælle bankerne, hvad de skal opkræve i gebyrer. Kommissionen kan opfordre banksektoren og de nationale forvaltninger til at intensivere deres bestræbelser på følgende områder: standardisering, betalingssystemernes infrastruktur og forenkling af rapporteringskravene.
For at starte med det sidste punkt har Kommissionen haft nogen succes med at undgå at rapportere transaktioner under 12.500 euro. I øjeblikket ønsker Parlamentet og Kommissionen at hæve skæringspunktet til 50.000 euro pr. transaktion. Det gjorde jeg klart, da jeg talte om Peijs-betænkningen. Så Kommissionen har gjort fremskridt med hensyn til at forenkle rapporteringskravene.
Med hensyn til standardisering findes der det internationale bankkontonummer IBAN og bankidentifikationskoden BIC. Begge disse koder skulle gøre pengeoverførslerne enklere, hurtigere og billigere. Kommissionen arbejder aktivt på at udbrede kendskabet til IBAN og BIC for at få offentligheden til at bruge dem til de såkaldt direkte og dermed billigere overførsler.
Hvad angår infrastrukturen, er Kommissionen atter aktiv på denne front, og den har indført et nyt betalingssystem for mindre beløb, som Den Europæiske Bankforening kalder Trin 1. Dette system trådte i kraft den 20. november 2000, og det skulle bidrage til større effektivitet og dermed lavere priser.
Endvidere har nogle sektorer indført deres egne systemer, men det er kun organisationernes medlemmer eller partnere, der har adgang til disse systemer.
Jeg kan således forsikre de kære medlemmer om, at vi deler deres bekymring. Det er ikke Kommissionens opgave at regulere priser. Priskontrol hører fortiden til. Som tidligere nævnt beskæftiger Kommissionen sig med standardisering, infrastruktur og forenkling af rapporteringsprocedurer og forpligtelser. Kommissionen gør en aktiv indsats for at forbedre situationen. Priserne vil utvivlsomt falde på grund af konkurrencen. Men i øjeblikket er de alt for høje, og det er uacceptabelt.

Titley
Hr. formand, jeg er enig i, at det ikke er Kommissionens opgave at fastsætte priser. Det er imidlertid Kommissionens opgave at sikre en ordentlig konkurrence. Det er ikke rigtigt at sige, at bankerne har dannet et priskartel og holder priserne høje, for med globaliseringen reduceres antallet af banker og dermed konkurrencen. Hvilke foranstaltninger træffer Kommissionen for at sikre, at bankerne ikke benytter sig af konkurrencebegrænsende priser som et middel til at opretholde de høje gebyrer?

Bolkestein
Hr. formand, jeg kan ikke umiddelbart give hr. Titley ret i, at konkurrencen er faldende inden for bankvæsenet. Det er noget, der skal undersøges nærmere. Det er imidlertid helt sikkert Kommissionens opgave at sikre fair konkurrence. Hr. Titley vil påskønne, at det er min kollega hr. Monti, der beskæftiger sig med konkurrence. Jeg ved, at hr. Monti har foretaget visse undersøgelser, men det drejede sig primært om valutaveksling. Der er to forskellige aspekter - omkostningerne ved pengeoverførsler, hvilket var det oprindelige spørgsmål til mig, og omkostningerne ved valutaveksling. Kommissionens undersøgelser er endnu ikke færdige. Fra den 1. januar 2002 vil valutakurserne naturligvis høre fortiden til for de 12 medlemsstater, der er medlemmer af Euroland.

Formanden


Laura González Álvarez
Spørgsmål nr. 51 af (H-0226/01):
Om: Bevarelse af arbejdspladser i forbindelse med fusionen mellem Aceralia, Arbed og Usinor De tre jern- og stålkoncerner Aceralia, Arbed og Usinor har i Bruxelles meddelt, at de fusionerer til et nyt selskab, der vil sidde på 60% af jern- og stålmarkedet i Europa. Ifølge udtalelser fra det nye selskabs bestyrelsesformand, Francis Mer, "vil fusionen give nogle synergier, som vil gøre det muligt at opnå besparelser på 300 millioner euro det første år og gradvis nå op på 600 millioner euro inden 2006 via forbedringer på omkostnings- og produktivitetsområdet og på sigt en rimelig medarbejderstab". Disse udtalelser har skabt uro i fagforeningerne. På selve fusionsdagen meddelte Usinor, at man ville lukke højovnene i Charleroi. Der hersker også i mit land stor bekymring for, at der skal gå arbejdspladser tabt i Asturien, Baskerlandet, Aragonien og Valencia-regionen. På denne baggrund og i lyset af de løfter om fuld beskæftigelse, som blev afgivet på topmødet i Lissabon, bedes Kommissionen besvare følgende:
Hvad agter den at gøre for at sikre, at den nye jern- og stålkoncern bevarer sine produktionssteder og den nuværende arbejdskraft?
Andel del
Spørgsmål til Günter Verheugen
Diamantopoulou
Hr. formand, det er sandt, at vi lever i en tid med industrielle forandringer og omstruktureringer. Det er sandt, at der hver dag er nye virksomhedsovertagelser og fusioner, og at omstrukturering undertiden er ensbetydende med tab af arbejdspladser. Det kan have tragiske konsekvenser for det sociale netværk i enhver region, men specielt i de regioner, hvor der er ringe udsigter til jobskabelse.
Kommissionen er klar over, at borgere og arbejdstagere har behov for at føle sig sikre i disse vanskelige tider. Vi tror på, at nøglen til en vellykket tilpasning til ændringer er dialog på alle planer baseret på komplet og gennemsigtig oplysning.
Kommissionen agter at fremhæve nogle grundlæggende idéer. Den første handler om, at beslutninger og virksomhedsomstrukturering både er et prærogativ og et ansvar for ledelsen. Det betyder, at virksomhederne, når de overvejer en aktion, der får sociale konsekvenser, altid skal forsøge at finde de mindst negative og mindst skadelige løsninger.
For det andet, hvis afskedigelser er uundgåelige, skal man gøre, hvad man kan for at hjælpe med at få de pågældende omplaceret. Det kræver planlægning, grundig forberedelse og effektiv forvaltning af disse processer. For det tredje er intet vigtigere end den sociale dialog. Der skal være rettidig, effektiv og omfattende oplysning og høring af arbejdstagernes repræsentanter, og det skal naturligvis foregå, inden foranstaltningerne iværksættes eller offentliggøres.
Medarbejderindflydelse er ikke blot en grundlæggende rettighed, men også en nødvendighed, hvis virksomhedsomstruktureringer skal accepteres. Under den gældende fællesskabslovgivning kan medarbejderrepræsentanterne informeres og høres om de potentielle sociale konsekvenser af den bebudede foranstaltning. Der findes konkrete europæiske direktiver, der er gennemført i national lovgivning vedrørende kollektive afskedigelser, virksomhedsoverdragelser og europæiske samarbejdsudvalg.
Men på dette stadium er det ikke op til EU at blande sig i, om direktiverne overholdes. De er gennemført i medlemsstaternes nationale lovgivning, og de konflikter eller retstvister, der måtte følge af reglernes anvendelse, skal vurderes af de relevante nationale myndigheder.
I mit første punkt koncentrerede jeg mig om den sociale dialog og implementeringen af den eksisterende fællesskabslovgivning. Mit næste punkt handler om de tre virksomheder, der er særlig berørt af den aktuelle fusion, fordi de har stor erfaring med omstrukturering og håndtering af sociale følger og social dialog og arbejdsmarkedets parter. Hvis der er tale om at træffe sociale foranstaltninger for at hjælpe de berørte arbejdstagere med en omplacering, en midlertidig indkomststøtte eller en førtidspensionering, inden EKSF-traktaten udløber den 23. juli 2002, kunne Kommissionen på de berørte regeringers opfordring give en supplerende støtte i henhold til traktatens artikel 56. Denne støtte er almindelig kendt som omstillingshjælp.

González Álvarez
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for den omfattende forklaring. Jeg er fuldstændig enig i mange af de ting, hun siger. Ligesom hende mener jeg, at det er nødvendigt med dialog, og at man anvender direktiverne om arbejdsrettigheder og om de europæiske samarbejdsudvalg.
Imidlertid forstår De sikkert vores bekymring, når jeg fortæller Dem, at jeg bor i Asturien. Asturien er en region, der har lidt under omstruktureringen inden for kul- og minesektoren, våbenfremstillingen og skibsbyggeriet. Der har været dialog og aftaler med arbejdstagerne, og der har været pensioneringer og førtidspensioneringer, hvilket er, hvad en af formændene for en af disse tre virksomheder, som vi taler om i dag, foreslår for så vidt angår f.eks. Charleroi-ovnen, som ser ud til at være en af de første, der skal lukkes.
Det meget konkrete spørgsmål, fru kommissær, som nok allerede har et svar, er følgende: Når man i Lissabon-aftalerne talte om fuld beskæftigelse, er det så ikke frygteligt at bruge offentlige ressourcer til denne jobskabelse og på den anden side konstant miste arbejdspladser på grund af omstruktureringerne, privatiseringerne og virksomhedsfusionerne? Problemet i Asturien, hvor der var pensioneringer og førtidspensioneringer, er, at de unge i dag ikke har nogen fremtid, fordi man nedlagde mere end 30.000 arbejdspladser.

Diamantopoulou
Jeg deler naturligvis Deres bekymring, da det er et område med store problemer. Men som De ved, hører hele området - Valencia og Asturien - ind under mål 1 under fællesskabsstøtterammen. Under denne ramme kan Asturiens regering muligvis ændre på det foreslåede program for de kommende seks år, og den kan måske få nogle penge i overensstemmelse med forordningen om gennemførelse af det europæiske rammeprogram og i overensstemmelse med regeringsbestemmelserne. Der er behov for at kombinere socialfonden, beskæftigelsesstrategien og finansieringen af beskæftigelsesstrategien samt gennemførelsen af de europæiske og nationale - i dette tilfælde spanske - love.
I dette tilfælde forsøger vi at finde en kombination af foranstaltninger inden for rammerne af denne underretning og konsultation. Det betyder, at vi kan organisere og finansiere uddannelseskurser, og at vi kan hjælpe folk med at opbygge deres egne selvstændige virksomheder eller små og mellemstore virksomheder. I nogle tilfælde - og her er der tale om et af de tilfælde, hvor det er muligt - kan vi bruge førtidspensionsordningen.
Så vi skal finde den rette kombination og tage fat på problemet. Vi kan selvfølgelig ikke forhindre virksomhedsfusioner eller virksomhedsovertagelser.

Garriga Polledo
Hr. formand, De er også født i den asturianske region, og derfor er det normalt, at De bekymrer Dem for vores regions emner.
Et tillægsspørgsmål til kommissæren: Mener De, at Kommissionens vigtigste opgave i forbindelse med oprettelse af eller støtte til de store virksomheder er at skabe et økonomisk miljø, der er tilstrækkeligt effektivt og konkurrencedygtigt? Vi mener, det er langt lettere at garantere beskæftigelse via nogle virksomheder, som befinder sig i et miljø, der er tilstrækkeligt effektivt til at tillade konkurrence med virksomheder fra andre steder, end at opretholde en restriktiv socialpolitik, som ofte modsætter sig arbejdstagernes egne interesser.

Diamantopoulou
Deres spørgsmål er det grundlæggende spørgsmål om, hvordan man kan kombinere den økonomiske politik og den sociale politik. Det er det største problem i Europa, nemlig hvordan man kombinerer konkurrenceevne og samhørighed.
Hvad angår den aktuelle fusion, så er det et område med mange problemer. Der er store overtagelser og fusioner overalt i Europa. Problemerne løses ikke gennem lovgivning eller jobmæssige restriktioner. Efter enhver fusion eller omstrukturering på det industrielle område skal vi ikke blot se på de arbejdspladser, der går tabt, men også på de arbejdspladser, der reddes. I nogle tilfælde har fusioner, moderniseringer og overtagelser meget stor betydning for sektorens fremtid. Nu skal vi se på begge områder. Vi skal styrke virksomhedernes konkurrenceevne og se, hvordan vi kan mildne følgerne af disse fusioner for vores samfund. Det er det, jeg netop har forklaret.
I dette tilfælde er der tre væsentlige elementer. For det første kan man bruge EKSF-traktaten. Den kan kun bruges i endnu et år. Asturien er støtteberettiget i henhold til traktaten. Dernæst kan man bruge de europæiske rammer. Og endelig kan man bruge nationale midler til at organisere eller gennemføre socialpolitikker i området.

Formanden


Alexandros Alavanos
Spørgsmål nr. 52 af (H-0134/01):
Om: Indlemmelse af den besatte del af Cypern i Tyrkiet Den tyrkiske regering har besluttet at gennemføre en plan om at indlemme den besatte del af Cypern i Tyrkiet. De foranstaltninger, der indgår i planen, omfatter blandt andet tyrkisk statsborgerskab til samtlige tyrkiskcyprioter og tyrkiske tilflyttere, kolonisering, uddeling af jord fra de besatte områder samt overførsel af det såkaldte tyrkiskcypriotiske ejendomsregister til Ankara m.m. Disse foranstaltninger er, som også den tyrkiske udenrigsminister, Cem, bekræftede i et interview til en tyrkisk avis, blevet truffet samtidig med, at den nationale plan, som er indeholdt i partnerskabsaftalen EU-Tyrkiet og kræver en positiv holdning fra Tyrkiets side i Cypern-spørgsmålet, er under udformning.
Mener Kommissionen, at beslutningen om indlemmelse af den besatte del af Cypern i Tyrkiet er i overensstemmelse med de afgørelser, der blev truffet på topmøderne i Helsinki og Nice, med de bestemmelser på dette område, som er indeholdt i partnerskabsaftalen EU-Tyrkiet, eller med FN's afgørelser?

Verheugen
Hr. formand, Kommissionen er informeret om, at Tyrkiet har bevilget et beløb på 350 millioner dollars til fordel for den nordlige del af Cypern for de næste tre år. Der er tale om budgetstøtte, som skal sætte den nordlige del af Cypern i stand til at gennemføre den budgetkonsolideringsplan, som blev annonceret sidste år. Denne beslutning blev taget på det fjerde møde i det såkaldte associeringsråd mellem Tyrkiet og den nordlige del af Cypern den 12. januar 2001.
Andre punkter, som blev drøftet på dette rådsmøde, vedrører initiativer, som skal lette handlen. Også disse initiativer skal bidrage til den økonomiske støtte til den nordlige del af Cypern. Den tyrkiske statsminister Gürel havde før mødet erklæret, at disse initiativer sigter mod at overvinde den økonomiske krise i den nordlige del af Cypern. Han afviste derimod, at man skulle stræbe efter at integrere den nordlige del af Cypern som den 82. tyrkiske provins.
Kommissionen forventer, at den tyrkiske side gør alt for at bidrage konstruktivt til bestræbelserne for at opnå en omfattende løsning af Cypern-spørgsmålet inden for rammerne af FN-fredsprocessen. For at de blokerede FN-samtaler kan komme i gang igen, må begge sider vise ægte vilje til at genoptage dialogen og føre substantielle forhandlinger. Kommissionen vil fortsat fuldt ud støtte FN's generalsekretærs og alle involverede parters bestræbelser for at opnå en varig fredsløsning.
Det gælder både i politisk henseende og med hensyn til udlevering af de nødvendige informationer om de aspekter af EU's acquis, som der bør tages højde for i forbindelse med løsningen af Cypern-spørgsmålet. Kommissionen benytter enhver lejlighed til at gøre sit standpunkt klart over for de berørte parter. Cypern-spørgsmålet behandles sideløbende med andre emner i den intensiverede politiske dialog mellem EU og Tyrkiet, som Det Europæiske Råd indledte på sit møde i Helsinki i december 1999.

Alavanos
Jeg vil gerne takke kommissæren, fordi han talte på sit modersmål, for jeg har nogle gange det indtryk, at vi i det flersprogede Parlament har en engelsksproget Kommission, med al respekt for det engelske sprog.
Men jeg vil ikke takke ham specielt for hans svar. Jeg synes, at han undervurderer det faktum, at vi har fået klare udtalelser fra hr. Cem om udsigten til indlemmelse og trusler om indlemmelse af den af de tyrkiske militærtropper besatte del af Cypern i Tyrkiet, og med hensyn til dets optagelse vil jeg gerne spørge kommissæren, der fremstillede det, som om begge parter har lige stort ansvar, om Cypern, Den Cypriotiske Republik, er det første land, der vil blive optaget, idet dets sager er afsluttet og godkendt. Hvad kommer der til at ske? Hvad skal der ske? Er vi på vej mod en situation, hvor Cypern teknisk set er fuldt egnet til optagelse, uden at det politiske problem bliver løst? Har begge parter lige stor skyld? Har hr. Denktash og præsidenten for Den Cypriotiske Republik det samme ansvar? Hvilke initiativer vil Kommissionen tage? Og Tyrkiet må tage klar stilling til dette spørgsmål.

Verheugen
Jeg kan forsikre medlemmet om, at Kommissionen ikke på nogen måde undervurderer dette problem, tværtimod. Kommissionen har ikke de informationer, som medlemmet åbenbart har. Så sent som for få dage siden fortalte den tyrkiske udenrigsminister under udførlige samtaler med mig ikke det, som De åbenbart har læst eller hørt et eller andet sted. Jeg har heller ikke fra noget andet medlem af den tyrkiske regering hørt, at der skulle være planlagt en annektion af Nordcypern. Det har jeg ikke kendskab til. Hvis det skulle ske, ville det være i strid med folkeretten og have de deraf følgende konsekvenser. Det har jeg allerede offentligt peget på ved mange lejligheder, og jeg gør det igen her.
De spurgte, hvad der skal ske nu. Først fortsætter vi forhandlingerne med Cypern med uformindsket hastighed. Det er et vigtigt princip, at vores tiltrædelsesforhandlinger med Cypern ikke skal lide under, at den politiske konflikt endnu ikke er løst. Parallelt hertil støtter vi, som jeg allerede har sagt, med alle de muligheder, vi har, fredsprocessen, og vi går ud fra, at de to processer - fredsprocessen og udvidelsesprocessen - støtter og styrker hinanden. I øjeblikket er der, som De ved, stilstand, men uden at forråde nogen hemmeligheder kan jeg fortælle Dem, at der er intensive bestræbelser i gang i mange dele af verden, i mange hovedstæder, for at få liv i forhandlingerne igen.
Jeg vil benytte lejligheden til indtrængende at appellere til repræsentanterne for det tyrkiske samfund på Cypern om at vende tilbage til samtalerne og være rede til via forslag fra FN at bidrage til en substantiel og varig løsning på problemet.

Sacrédeus
Tak, hr. formand. Jeg vil blot informere kommissær Verheugen om, at Europa-Parlamentet i efteråret i hr. Morillons betænkning om Tyrkiet opfordrede Tyrkiet til at trække okkupationsstyrkerne tilbage fra det nordlige Cypern. Dette forslag fra mig blev vedtaget i Udenrigsudvalget og i plenarforsamlingen. Jeg vil gerne bede kommissær Verheugen om at anmode udenrigsminister Cem om en belysning af, hvad han har sagt, og hvilke intentioner han og den tyrkiske regering har. De oplysninger, der er fremkommet i forbindelse med dagens spørgetid, anser jeg nemlig for meget alvorlige.

Verheugen
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, tak for oplysningen. Parlamentets opfattelse i denne sag er ikke anderledes end Kommissionens og Rådets. Jeg har allerede meget ofte drøftet det med alle, som det vedrører, men ved det næste møde med den tyrkiske regering, som finder sted allerede om nogle uger, vil jeg gerne følge Deres opfordring til at tage emnet op endnu en gang. Jeg vil gerne sige til Dem, at der heller ikke vil blive ændret noget ved vores opfattelse, at tyrkiske troppers vedvarende besættelse af den nordlige del af Cypern er et brud på folkeretten.

Formanden


Bernd Posselt
Spørgsmål nr. 53 af (H-0220/01):
Om: Overgangsordninger for Polen og Den Tjekkiske Republik Hvilken holdning indtager Kommissionen til den aktuelle drøftelse om overgangsordninger for Polen og Den Tjekkiske Republik på områderne fri bevægelighed, etableringsret og fri handel med fast ejendom?

Verheugen
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, tiltrædelsesforhandlingerne går ud fra det princip, at ansøgerlandene anerkender det såkaldte acquis communautaire, som ikke kan forhandles, og anvender det fra tiltrædelsestidspunktet. Overgangsordninger, som betyder, at anvendelsen af en del af EU's acquis udsættes, kan kun accepteres i velbegrundede tilfælde. I det strategipapir for udvidelsen, som Kommissionen vedtog den 8. november sidste år, og som kommissionsformand Prodi og jeg præsenterede for Parlamentet samme dag, har Kommissionen opstillet principper for behandling af ansøgninger om overgangsordninger.
Medlemsstaterne har accepteret disse forslag, og de er nu vores arbejdsgrundlag. De kan sammenfattes som følger: Overgangsordninger skal ikke angå beskaffenheden af EU's acquis, men kun udsættelse af anvendelsen af det i en bestemt periode. De må ikke forårsage nævneværdige konkurrenceforvridninger. De skal forsynes med en klar gennemførelsesplan, også hvad angår de eventuelt nødvendige investeringer, og på de områder, som hænger sammen med det indre marked, må der ikke være for mange overgangsordninger, og de skal være kortvarige.
Fri bevægelighed, etableringsfrihed og frie kapitalbevægelser er grundlæggende elementer i det indre marked. Efter den aftalte køreplan for forhandlingerne har EU forpligtet sig til senest ved udgangen af dette halvår at formulere en fælles holdning for disse kapitler, hvis det er muligt på grundlag af de informationer, ansøgerlandene har fremsendt. I øjeblikket finder der overvejelser sted om dette, også om nogle ansøgninger om overgangsordninger, på grundlag af de ovenfor anførte principper. Dette gælder også for Polen og Den Tjekkiske Republik, og jeg vil desuden gerne pege på, at det er en del af vores forhandlingsgrundlag, at Kommissionen på sin side også kan stille forslag om overgangsordninger, hvis dette er i hele Unionens interesse.

Posselt
Hr. formand, hr. kommissær, De ved, at jeg går ind for så få, så korte og så fleksible overgangsfrister som muligt, og derfor er jeg meget glad for Deres svar. Jeg vil dog gerne spørge Dem om to konkrete punkter. For det første om De tror, det er muligt, at der på de tre nævnte områder for de to lande slet ikke kommer nogen overgangsfrister. For det andet vil jeg gerne spørge, om De tror, det er muligt, at man, hvis der kommer overgangsfrister, opvejer undtagelsesordninger for persongrupper i den frie bevægelighed på den ene side med undtagelsesordninger for bestemte persongrupper i etableringsfriheden på den anden side.

Verheugen
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, anden del af Deres spørgsmål kan jeg besvare med et kategorisk nej. Jeg mener ikke kun, at det ikke er muligt, det er frem for alt ikke til forhandling for os. Et sådant forsøg ville vi fra starten være afgjort imod, men jeg må helt ærligt sige til Dem, at jeg heller ikke kan se, at nogen ville stille et sådant forslag, som i den grad er i modstrid med ånden i udvidelsesprocessen.
Hvad tror jeg er muligt? Jeg tror, det er muligt, at vi på de tre områder, som De nævnte, kan definere beskyttelsesværdige og beskyttelsestrængende interesser på begge sider, og at vi efter at have defineret disse beskyttelsesværdige og beskyttelsestrængende interesser faktisk når frem til et meget fleksibelt, meget differentieret og også meget specifikt system af overgangsordninger. Jeg kan bare ikke forudsige det præcist i øjeblikket. De ved, at diskussionsprocessen og beslutningsprocessen om disse spørgsmål kun lige er begyndt. Vi er stadig helt ved begyndelsen. Jeg regner imidlertid med, at de første afgørelser falder inden for de kommende tre til fire uger.

Rübig
Hr. formand, hr. kommissær, overgangsfristerne og problemerne er noget, vi løbende diskuterer. Kan De forestille Dem, at vi på forhånd i princippet overvejer negative overgangsfrister, at vi nu med bilaterale aftaler mellem landene tager fat på at løse problemerne før tid og udvikle et incitamentsystem for det, at vi altså på de kerneområder, som vi jo allerede kender i dag, og som løbende bliver nævnt, overvejer et incitamentsystem, hvordan vi allerede på forhånd, altså før tiltrædelsen, kan finde en løsning på disse problemer?

Verheugen
Hr. medlem, det er således, at Europaaftalerne med alle disse lande i øjeblikket er i kraft, og Europaaftalerne giver alle medlemsstater og alle ansøgerlande mulighed for at træffe bilaterale aftaler med hensyn til den frie bevægelighed. Denne mulighed har medlemsstaterne imidlertid kun gjort brug af i et meget begrænset omfang - hvis mine informationer er korrekte, kun Østrig og Tyskland - og jeg må derfor slutte, at der hidtil ikke har været noget videre behov for det. Da Europaaftalerne fortsat er i kraft, kan der naturligvis også fremover træffes bilaterale aftaler.

Formanden


Gary Titley
Spørgsmål nr. 54 af (H-0238/01):
Om: Lokale organisationer og udvidelsen Hvordan vil Kommissionen under informationskampagnen om udvidelsen i såvel ansøgerlandene som medlemsstaterne gøre et fremstød for udvidelsen over for lokale organisationer såsom byråd, skoler osv.? Er der f.eks. planer om etablering af venskabsforbindelser?
Spørgsmål til Viviane Reding
Verheugen
Hr. medlem, Kommissionen går i sin kommunikationsstrategi for udvidelsen klart ind for at inddrage lokale aktører som kommuner og byer, regionale repræsentationer, skoler, handels- og håndværkskamre, fagforeninger, kirker, foreninger og forbund som troværdige repræsentanter for det borgerlige samfund.
Kommunikationsstrategien bliver gennemført decentralt. Vores delegationer i ansøgerlandenes hovedstæder og repræsentationerne i medlemslandenes hovedstæder vil lokalt udvælge samarbejdspartnere inden for rammerne af en strategi, som tager højde for de nationale og regionale informationsbehov. Lokale aktører skal naturligvis have forrang som samarbejdspartnere.
Her gælder det princip, at vi på grund af projektets tidsmæssigt og indholdsmæssigt midlertidige karakter ikke kan skabe helt nye strukturer. Vi har heller ikke penge nok til at kunne benytte massekommunikationens instrumenter - vi kan altså ikke købe annoncer, og vi kan ikke benytte fjernsynsspots - og det er derfor logisk, at vi benytter de allerede eksisterende kommunikationsstrukturer i samfundene som transportmiddel for vores budskab. Alle de institutioner og organisationer, som De nævnte, er i mine øjne egnede transportmidler.
Jeg er imidlertid især taknemmelig for Deres spørgsmål, hr. medlem, fordi det giver mig lejlighed til udtrykkeligt at hilse det engagement for denne kommunikationsstrategi velkomment, som medlemmerne af Parlamentet udviser, og at pege på, at kampagnen i medlemsstaterne i øjeblikket lider, ja, faktisk overhovedet ikke er begyndt seriøst endnu, fordi den portion penge, som var afsat under budgetposten PRINCE til dette projekt, endnu ikke er frigivet. Jeg vil altså også gerne appellere til Dem om at hjælpe os med hurtigst muligt at få de penge frigivet, som er afsat til informationskampagnen, så vi kan tage fat på den konkrete gennemførelse nu, for tiden er så småt ved at løbe fra os. Det er lidt sent, hvis vi informerer borgerne i medlemsstaterne om udvidelsen, når traktaterne allerede er underskrevet.
Jeg har allerede sagt, at Kommissionen ikke planlægger nogen reklamekampagne, men at det drejer sig om information, kommunikation og også om muligheden for at deltage. De centrale punkter er naturligvis de store spørgsmål som de aspekter, der knytter sig til sikringen af freden, udvidelsen af stabilitetszonen i Europa, og spørgsmålet om en fredsdividende efter afslutningen af den kolde krig, som skal benyttes generelt.
Vi vil tale om den økonomiske udnyttelse af en varig vækstzone i Central- og Østeuropa, som går fra Baltikum til Istrien. Vi taler om en effektiv udnyttelse af den gnidningsfrie arbejdsdeling, der vil opstå i det udvidede indre marked, som nu får kontinentale dimensioner, og som skal klare sig godt i den verdensomspændende konkurrence med Østasien og Nordamerika. Vi vil tale om gennemførelse af EU-standarder i ansøgerlandene, f.eks. på miljøområdet, inden for trafiksikkerheden, inden for konkurrenceretten, den indre sikkerhed, fødevarehygiejne og mange, mange andre områder, som er i alle unionsborgeres interesse.
Et andet vigtigt emne er udnyttelsen af den menneskelige kapital, af de enestående historiske livserfaringer og sociale erfaringer hos borgerne i ansøgerlandene for den fremtidige integrationsproces. Lad mig udtrykke det i en enkelt sætning: Det drejer sig om at skabe bevidsthed om, at vi har en historisk chance nu for en gang for alle at overvinde den deling af Europa, som blev påtvunget os udefra.

Titley
Jeg takker kommissæren for et udtømmende svar og stiller endnu tre spørgsmål.
For det første, er De enig i, at vi skal sælge udvidelsen til specielt befolkningen i EU? Hvis ikke vi sælger udvidelsen, vil vi sandsynligvis få problemer med ratificeringen.
For det andet, hvordan får disse organisationer adgang til støtte? Skal de gå via Kommissionens nationale kontorer? Findes der oplysninger om, hvordan de gør det?
Til slut kommenterede De ikke mit spørgsmål om venskabsforbindelser. Er det muligt at gennemføre projekter, der f.eks. knytter skoler i medlemsstaterne sammen med skoler i de kommende EU-lande, og er det muligt at koble de lokale myndigheder i medlemsstaterne sammen med lokale myndigheder i de kommende EU-lande for at diskutere følgerne af udvidelsen og betydningen for ansøgerlandene? Er det muligt at fremsætte forslag herom?

Verheugen
Hr. medlem, ja, det er tvingende nødvendigt at informere borgerne i medlemsstaterne mere om udvidelsen. De ved, at det er en af mine kæpheste, som jeg også arbejder ganske særligt for med min egen indsats. Det er allerede blevet noget bedre, men det er endnu ikke tilfredsstillende, og det er ikke et emne, som sælger sig selv. Det skal forklares for folk, hvad det drejer sig om, og vi må gå ind på den angst, de bekymringer og den frygt, som er forbundet med udvidelsen og helt alvorligt og tydeligt fortælle borgerne, hvad vi gør for at forhindre, at de risici, den frygt, ikke kommer til at indtræde.
For det andet skal ansøgninger om deltagelse i dette projekt faktisk gå over vores repræsentationer i hovedstæderne, fordi hele projektet er decentraliseret, som jeg allerede har sagt, og fordi vi naturligvis også vil udnytte synergieffekter i medlemsstaterne og i ansøgerlandene. Vi er jo ikke de eneste, der gør noget her. Ansvaret er fordelt noget bredere. Andre må også bidrage til kommunikationen, og det er jo ganske fornuftigt, at vi bestræber os på at opnå koordinering og synergi. Derfor altså et decentralt projekt, og hvis De kender organisationer eller grupper, som gerne vil være med, så er det rigtige svar, at de skal tage kontakt med repræsentationen i den pågældende hovedstad.
Hvad angår venskabsbyer, skoler, byråd osv., så falder det for mig ind under begrebet "allerede eksisterende kommunikationsstrukturer". Jeg mener personligt, at netop venskabsbyer kan være et særdeles nyttigt instrument i denne kontekst, fordi vi kan støtte os til allerede etablerede kontakter og ikke først skal til at skabe kontakter. Også udvekslingsprogrammer mellem kommunalpolitikere og skoler finder jeg yderst fornuftige. Vores delegationer og repræsentationer i hovedstæderne er instrueret om, at der kan gives støtte til sådanne programmer i forbindelse med denne kampagne.

Posselt
Hr. formand, hr. kommissær, jeg ville bare stille det tillægsspørgsmål, om euroregionerne er med i Deres strategi, og om ansøgerlandene selv modtager midler til at informere om sig selv hos os, for jeg tror, at det ikke kun er vores opgave at informere landene, men også at give landene mulighed for at komme nærmere til os. Jeg mener, der findes projekter som det planlagte Europa-centrum i Asch og meget andet. Jeg ville spørge Dem, om den slags også er med i Deres planlægning.

Verheugen
Hr. medlem, ja, euroregionerne er naturligvis med. De er sågar et meget væsentligt element, fordi vi der allerede råder over meget tætte informations- og kommunikationsnet, som vi kan udnytte. Jeg tror ikke, det ville være klogt, hvis Kommissionen stillede penge til rådighed for ansøgerlandene til deres eget offentlighedsarbejde. Her må jeg helt tydeligt sige, at jeg tror, at man i så fald ville overskride en grænse for indblanding, som vi ikke bør overskride. Der er tale om politiske penge, om meget følsomme penge, og intet land bør modtage penge fra en tredje instans, som bliver givet til brug for information eller offentlighedsarbejde. Ansøgerne har endnu aldrig bedt om at få sådanne midler fra os, men som De ved, gennemfører de alligevel sådanne aktioner.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær. På grund af tidspres anmoder jeg om, at man afholder sig fra at stille tillægsspørgsmål, medmindre det er absolut nødvendigt. Fru Reding har lovet at besvare spørgsmål 56, 57 og 58 samlet, når vi når dertil.

Formanden


John Walls Cushnahan
Spørgsmål nr. 55 af (H-0188/01):
Om: Udnyttelse af afrikanske fodboldspillere Hvilke foranstaltninger har Kommissionen truffet angående den fortsatte udnyttelse af nye afrikanske fodboldspillere fra europæiske fodboldklubbers eller fodboldagenters side?

Reding
Det ærede parlamentsmedlem har stillet sit spørgsmål, fordi han ved, at fodboldklubbers og fodboldagenters udnyttelse af unge afrikanske fodboldspillere har været slået stort op i pressen, og at denne udnyttelse dækker over flere problemer, som man må skelne imellem.
Hvad angår fodboldagenterne, verserer der en sag om konkurrenceregler i Kommissionens tjenestegrene, og de hermed forbundne drøftelser har fået FIFA til at ændre branchens organisationsvilkår. Disse nye regler er trådt i kraft den 1. januar 2001.
Nogle medlemsstater har ligeledes valgt at lovgive for at sætte nogle snævrere grænser for fodboldagenternes aktiviteter. De offentlige myndigheder og de repræsentative fodboldinstanser deler ønsket om at højne branchens moral. Imidlertid skal man ikke give hele branchen skylden for visse agenters urimelige opførsel.
Det andet problem er handelstransaktioner i forbindelse med de unge spillere. Kommissionen har for nylig haft lejlighed til at vise sit engagement på området. Helsinki-rapporten om sport og det europæiske sportsforum, der blev afholdt i oktober 2000 i Lille, har sat fingeren på problemet. I Lille blev der i øvrigt lavet en hel workshop om beskyttelse af unge. Imidlertid er det i henhold til deres kompetence medlemsstaternes opgave at lovgive, hvis de finder det nødvendigt, hvilket allerede en medlemsstat har gjort.
Generelt set er alle spørgsmål i forbindelse med udnyttelsen af unge afrikanske fodboldspillere genstand for større overvejelser fra de offentlige myndigheders side, og Det Europæiske Råd i Nice i december 2000 har i sin erklæring givet udtryk for sin bekymring med hensyn til handel med mindreårige sportsfolk fra EU-lande og tredjelande, som er ulovlig i henhold til eksisterende arbejdslovgivning eller sætter de unge sportsfolks helbred og velbefindende på spil. Rådet anmoder idrætsorganisationerne og medlemsstaterne om at undersøge, hvorvidt en sådan praksis eksisterer, overvåge den og eventuelt træffe de nødvendige foranstaltninger. Dette svarer til den adfærdskodeks, vi har stillet op, og kære hr. Cushnahan, De ved udmærket godt, eftersom det indgik i mit svar under forhandlingerne om transfersystemet for fodboldspillere, at dette også svarer til de nye regler, som FIFA vil have fastlagt for beskyttelsen af unge.

Cushnahan
Da kommissæren er under tidspres, vil jeg give afkald på retten til at stille et tillægsspørgsmål. Jeg er glad for, at kommissæren i dag har givet mig et udtømmende svar på dette og andre spørgsmål. Det vil jeg blot takke hende for.

Formanden
Da spørgsmål 56, 57 og 58 vedrører samme emne, vil vi behandle dem under ét.

Astrid Thors
Spørgsmål nr. 56 af (H-0219/01):
Om: Det Europæiske Sprogårs betydning for regionale sprog og mindretalssprog 2001 er som bekendt Det Europæiske Sprogår, som nu officielt er blevet indledt. Hvilken virkning mener Kommissionen, sprogåret har for regionale sprog og mindretalssprog, og hvordan har Kommissionen til hensigt at følge sprogåret op for at give det varig virkning, for så vidt angår disse sprogs stilling?

Michl Ebner
Spørgsmål nr. 57 af (H-0239/01):
Om: Flerårigt program for mindretalssprog Diverse mindretalsrepræsentanter og -organisationer havde efter Nice håbet, at kulturspørgsmål fremover skulle vedtages med kvalificeret flertal, således at afgørelser til fordel for mindretal og mindretalssprog ikke længere kunne blokeres af enkelte medlemsstater, som det tidligere ofte har været tilfældet.
Kan Kommissionen oplyse, hvordan den vurderer den nuværende situation (efter Nice), specielt for så vidt angår mindretalssprog og et målrettet flerårigt program herfor?

Concepció Ferrer
Spørgsmål nr. 58 af (H-0245/01):
Om: Indførelsen af Det Europæiske Sprogår 2001 Den Europæiske Union har vedtaget af indføre Det Europæiske Sprogår 2001.
På baggrund af, at Det Europæiske Sprogår tager sigte på at fremme kendskabet og indlæringen af Fællesskabets officielle sprog sammen med irsk, letzeburgsk og andre sprog, medlemsstaterne ønsker taget i betragtning, samt under hensyntagen til, at præamblen til Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder foreskriver, "at Unionen bidrager til bevarelsen og udviklingen af disse fælles værdier under hensyn til de europæiske folks forskelligartede kulturer og traditioner ...".
Kan Kommissionen da oplyse, hvilke sprog medlemsstaterne ønsker taget i betragtning til at kunne nyde godt af de foranstaltninger, som er planlagt for Det Europæiske Sprogår?
Spørgsmål til Michel Barnier
Reding
Jeg vil forsøge at svare på de tre spørgsmål samtidig. De er ikke ens, men de berører det samme emne.
Det er for tidligt at sige noget om, hvad der bliver resultaterne af Det Europæiske Sprogår, så tæt på starten. Men jeg kan allerede fortælle, at der overalt i Europa er meget stor debat om emnet. I regionerne, på universiteterne og i den brede offentlighed er der en fantastisk begejstring for sprogåret, og debatten går ikke kun på de officielle sprog, men på alle sprog, hvilket er meget vigtigt. I øvrigt vil flere af de begivenheder og projekter, der finansieres i løbet af 2001, bidrage til denne debat, og nogle vil endda udelukkende fokusere på regionale sprog og mindretalssprog. Andre bidrag er under forberedelse, bl.a. fra Europa-Parlamentet, der har finansieret en undersøgelse om regionale sprog og minoritetssprog, fra Regionsudvalget, der forbereder en initiativudtalelse om emnet, og også fra Kommissionen, der har lanceret en undersøgelse af de økonomiske og praktiske aspekter ved bevarelse af sprogene.
Takket være alle disse initiativer, drøftelser, analyser og undersøgelser vil situationen ved udgangen af 2001 være langt mere afklaret, hvilket giver mulighed for at vurdere de fremkomne løsninger i forhold til de forskellige juridiske, politiske og praktiske krav til vores aktion på området. Kommissionen vil derfor ved afslutningen af Det Europæiske Sprogår drage sine konklusioner af samtlige aktiviteter for at afgøre, hvilke initiativer man kan iværksætte for at bevare den sproglige mangfoldighed i Europa.
Hvad angår denne sproglige mangfoldighed, er det fantastisk at se, at der ikke er et eneste medlemsland, der har afvist et sprog under den beslutning, der er blevet truffet om Det Europæiske Sprogår. Ingen sprog er blevet udelukket. Der har i alle vores medlemsstater været en absolut åbenhed. Jeg finder dette yderst vigtigt og yderst fantastisk, og jeg vil gerne samtidig gøre opmærksom på, at det europæiske charter om grundlæggende rettigheder i artikel 22 understreger den sproglige mangfoldighed. Denne sproglige mangfoldighed er blevet iværksat i praksis i medlemsstaterne i forbindelse med Det Europæiske Sprogår.

Thors
Tak for svaret, fru kommissær. Det er klart, at det er for tidligt at drage konklusioner, men jeg tror, at vi vil kunne gøre en del fremskridt såvel med samarbejdet om metoder til indlæring af sprog som med bevarelsen af de mindre sprog.
Jeg ved, at Kommissionen er opmærksom på de vanskeligheder, der i dag er med samarbejdet om bevarelsen af de mindre sprog, og jeg håber, at Kommissionen kan bruge nogle af sine erfaringer til at bevare og udvikle de kulturer og de sprog, der hører sammen.

Reding
Jeg kommer meget rundt i de europæiske lande i forbindelse med Det Europæiske Sprogår, og jeg begynder altid mine taler på luxembourgsk for at vise, at der ikke findes hverken store eller små sprog. Der er kun forskellige modersmål, og de former individet og omgivelserne. Så tro mig, i min egenskab af luxembourgsk statsborger vil jeg kæmpe for sproglig mangfoldighed i Europa, for respekt for alle sprog og for at fremme sprogundervisningen i alle disse sprog.
I øvrigt er der allerede mulighed for at samarbejde takket være Sokrates-Comenius-programmerne, og jeg kan fortælle Dem, at utallige skoler benytter sig af de muligheder, som de har fået igennem Comenius-programmet, for at understrege betydningen af at undervise i de regionale sprog.
Jeg har et dobbelt slogan for Det Europæiske Sprogår, som hedder "modersmål + to fremmedsprog" og "at lære nabolandets sprog". I et regionalt Europa - og jeg er glad for, at kommissæren med ansvar for regionernes Europa befinder sig ved min side - og især i de grænseoverskridende regioner må man lære nabolandets sprog, for at regionernes Europa kan fungere. Derfor er nabolandets sprog, modersmål + to fremmedsprog og de regionale sprog inkluderet i programmet for Det Europæiske Sprogår.

Ebner
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske kommissæren med hendes engagement i dette område og takke hende for det. Hun har lagt sig i selen med stor interesse og stor begejstring. Men desværre har man ikke alle steder samme oplevelse som i Luxembourg, og i denne henseende er der stadig meget tilbage at gøre. Derfor var jeg særligt ked af, at det ikke var muligt at overføre dette område til flertalsbeslutningerne på konferencen i Nice. Vi skal løse mindretalssituationerne præventivt. Vi har brug for en forebyggende strategi. Vi har i dag 60 mindretalssituationer i EU. På kontinentet er det i alt 300.
Jeg tror, at selv om enstemmighedsprincippet blev opretholdt, og det derfor er vanskeligt at få gennemført bestemte politikker, kunne man alligevel forsøge at finde en vej via strukturstøtten. Fru kommissær, måske kunne De fortælle mig Deres mening om dette.

Reding
Som et svar til hr. Ebner vil jeg gerne sige, at de luxembourgske borgere selvfølgelig er fuldstændigt tresprogede, men det kan andre også blive. De skal bare følge Luxembourgs eksempel og begynde at undervise i flere sprog allerede i 5-6-årsalderen, det virker.
Og hvad angår enstemmighed og flertalsafgørelser, er det sandt, at der altid kræves enstemmighed på kulturområdet. Det er således forholdsvist vanskeligt at træffe fremadrettede beslutninger for 15 lande. Dette er også grunden til, at Det Europæiske Sprogår hører ind under uddannelsesområdet. Det er meget bevidst fra min side, at dette Europæiske Sprogår er kommet til at høre under sektoren for uddannelse, oplysning, sproglig mangfoldighed og undervisning i flere sprog, fordi denne sektor er underlagt flertalsafgørelser.

Ferrer
Hr. kommissær, først og fremmest vil jeg takke Dem for Deres svar og ganske kort bede Dem, eftersom Kommissionen er traktaternes vogter, og eftersom traktaterne forudser, at Fællesskabet bør bidrage til at styrke medlemsstaternes kultur samt respekten for den regionale mangfoldighed, om at våge over, at de medlemsstater, der har forskellige andre sprog, som også betegnes som officielle, kan deltage i tilrettelæggelsen af de arrangementer, der er forudset inden for rammerne af Det Europæiske Sprogår. Det vil sige, vi har allerede fået at vide, at ingen medlemsstater havde udelukket noget sprog fra deltagelse. Det er allerede i sig selv en god nyhed, men det er ikke tilstrækkeligt, at de kan deltage. Det er meget vigtigt, at repræsentanterne fra de befolkningsgrupper, som taler disse sprog, kan deltage i det organ, der er forudset til at tilrettelægge arrangementerne, som der stod i den betænkning, vi i sin tid vedtog, således at vi kan garantere disse sprogs tilstedeværelse og deres berigelse.

Reding
Jeg kan forsikre fru Ferrer om, at catalansk ikke er blevet udelukket. Det ville have været meget forbavsende, for retsgrundlaget for Det Europæiske Sprogår fastslår, at de sprog, der er anerkendt i en medlemsstat, deltager i Det Europæiske Sprogår, selv om de ikke tilhører Unionens officielle sprog.
Jeg har sørget for at styrke Europas sproglige mangfoldighed i mit valg af godkendte projekter, og jeg er meget glad for at se, at man er i færd med at løsne op for tingene, og at man nu måske på grund af Det Europæiske Sprogår og måske også, fordi tiden er moden til det, har en mere nuanceret tilgang til sprogproblematikken. Der er i øvrigt færre problemer, hvis man nærmer sig sprogproblematikken gennem undervisning og flersprogethed, end hvis man nærmer sig området via regionalpolitikken.
Svar nr. to er, at det ser ud til, at vi for fremtiden har alle kort på hånden. Det ærede parlamentsmedlem vil huske, at jeg citerede chartret om grundlæggende rettigheder, der fastslår den sproglige mangfoldighed. Det vil være et effektivt værktøj i den fremtidige udvikling af sprogpolitikker i Europa.

Formanden
Mange tak, fru Reding, for disse svar og for denne bekræftelse om, at det catalanske sprog vil være meget til stede her i år 2001.

Formanden


Mihail Papayannakis
Spørgsmål nr. 59 af (H-0132/01):
Om: Udviklingen og kvaliteten af store projekter Kan Kommissionen på grundlag af de nuværende oplysninger og den hidtidige udvikling give en ny vurdering af, hvornår de "store projekter i Grækenland" forventes at være afsluttede? Mener Kommissionen, at fristerne for gennemførelse af projekterne samt de på forhånd meddelte omkostninger vil blive overholdt? Foreligger der nye og detaljerede oplysninger med hensyn til kvalitetskontrollen af disse projekter (eventuelt forbedring af projekternes kvalitet), samt om de sanktioner, som skal iværksættes over for virksomheder og organisationer? Hvad er der sket med de sagsakter (herunder listen over projekter, hvor der er konstateret alvorligt sjuskeri), som allerede er fremsendt til anklageren?

Barnier
Jeg vil gerne gentage over for fru Ferrer og andre parlamentsmedlemmer, at det catalanske sprog har stor betydning, hvilket jeg konstaterede i fredags, da jeg var i Barcelona.
Hvis De tillader, vil jeg gerne svare på hr. parlamentsmedlem Papayannakis' spørgsmål om de store projekter inden for fællesskabsstøtterammen i Grækenland og særligt i Athen. Hr. parlamentsmedlem, udtrykket "store projekter" har en helt specifik betydning i strukturfondsforordningerne, eftersom det definerer et projekt med et budget på over 50 millioner euro. Eftersom projekter af denne type, hovedsageligt inden for transport-, miljø- og energisektoren, som er samfinansieret via Samhørighedsfonden og regionale fonde, er ret talrige i Grækenland, er det i dag vanskeligt for mig at give et helt specifikt og fuldstændigt svar inden for nogle få minutter.
Jeg vil gerne, hr. parlamentsmedlem, gøre opmærksom på, at samfinansiering af et projekt ikke ændrer ved det faktum, at gennemførelsen af det er de nationale myndigheders ansvar. Og for øvrigt stammer de oplysninger, som Kommissionen råder over, først og fremmest fra disse myndigheder. Selvfølgelig kan De være overbevist om, at vi interesserer os for udviklingen i projekterne og i deres omkostninger. Vi sørger - for øvrigt konstant - for, at Fællesskabets tildeling af finansielle midler til Grækenland bidrager maksimalt til udvikling og livskvalitet for borgerne i Deres land, og dette gælder også alle de andre medlemslande.
Når det drejer sig om de store projekter i Deres land, er de splittet op i tre dele eller nærmere bestemt i tre kategorier. Dem, der allerede er blevet gennemført, og her tænker jeg på Athens metro og lufthavnen i Spata, som vil blive indviet til maj, hvoraf nogle for øvrigt er blevet gennemført inden for rammerne af og på basis af koncessionsaftaler. En anden kategori - jeg kunne godt have nævnt andre projekter under den første kategori - omfatter igangværende projekter, som ligeledes gennemføres inden for rammerne af koncessionsaftaler. Det gælder bl.a. Athens ringvej og Rio Antirio-broen. Athens ringvej skal være færdig sidst i 2003 og broen i 2004. Der findes selvfølgelig andre projekter - som jeg ikke har tid til at nævne - og som generelt også gennemføres via koncessionsaftaler.
Hr. parlamentsmedlem, det er vanskeligt for mig at give nogle endelige datoer for afslutningen af disse arbejder, for der er mange projekter i gang og derfor mange datoer, som fordeler sig ud i fremtiden. Betyder dette, at der nu skulle være et mindre pres på os med hensyn til gennemførelsen af disse projekter eller andre projekter som f.eks. forlængelsen af Athens metro? Nej, det gør det helt sikkert ikke. Jeg vil gøre opmærksom på, at man ikke skal glemme, at udgifterne i forbindelse med programmerne for disse store projekter i overensstemmelse med den nye og for Dem velkendte strukturfondsforordning, hr. parlamentsmedlem, skal udvikle sig i harmoni med programmet, og sker dette ikke, risikerer medlemsstaterne økonomiske sanktioner.
Jeg vil således gerne berolige Dem, hr. parlamentsmedlem, og sige, at Kommissionens tjenestegrene nøje følger de forskellige stadier af gennemførelsen samt udviklingen af omkostningerne for de omhandlede programmer og projekter i Unionen generelt og i Deres hjemland i særdeleshed, og hvad angår Athen, er jeg, eftersom jeg som De selv er opsat på en succesfuld forberedelse af de kommende Olympiske Lege i 2004, ligeledes fuldt ud opmærksom på, at de projekter, der finansieres af de europæiske strukturfonde, og som vil bidrage til en succesfuld gennemførelse af De Olympiske Lege, forløber ordentligt.
Jeg vil gerne sige en sidste ting om kvalitetskontrollen. For ikke så længe siden, nemlig den 29. januar, bad Kommissionens tjenestegrene regeringen i Athen om præcise oplysninger om den uafhængige kontrol, man besluttede at gennemføre for de samfinansierede projekter i Grækenland. Så snart jeg er i besiddelse af disse oplysninger, hr. parlamentsmedlem, vil jeg være i stand til at formidle dem videre.
I øvrigt har Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig påpeget, at det endnu ikke på nuværende tidspunkt har modtaget nogen meddelelse fra de græske myndigheder på baggrund af forordning 1681/94 om uregelmæssigheder og tilbagebetaling af beløb, der uberettiget er udbetalt inden for rammerne af finansieringen af strukturpolitikkerne, samt om oprettelse af et informationssystem på dette område.
Mere kan jeg ikke fortælle Dem i dag, hr. parlamentsmedlem.

Papayannakis
Hr. kommissær, jeg takker Dem ærbødigst. Imidlertid var hensigten med mit spørgsmål først og fremmest at få en liste over de aktuelle planer fra Dem. Faktisk står jeg med en fem år gammel liste over de forskellige frister i hånden. Denne liste er blevet udarbejdet af Deres forgænger, fru Wulf-Matthies, og de datoer, der blev fastlagt på dette tidspunkt, er ikke blevet overholdt. Jeg vil derfor gerne vide, hvad der foregår.
Mit andet spørgsmål angår selvfølgelig kvaliteten. Man har altid bedt om en sortliste over de virksomheder eller personer, der er ansvarlige for den dårlige kvalitet, således at de ikke længere kan deltage i projektkonkurrencer på markedet. Det er yderst vigtigt. Og med hensyn til omkostningerne - de komparative omkostninger - vil jeg gerne vide, hvor meget en kilometer metro koster i Barcelona, i Athen, i Paris etc., for at kunne analysere sundhedstilstanden i de europæiske finanser.
Hr. kommissær, jeg vil slutte af med at understrege, at jeg ikke er nogen særlig fortaler for De Olympiske Lege. Jeg er snarere imod dem. Men eftersom man havde planlagt et tog, og dette tog er sørgeligt forsinket, vil jeg gerne have et svar.

Barnier
Hr. parlamentsmedlem, det er ikke svært at finde ud af, hvad en kilometer metro koster i Barcelona, Athen eller andre byer. Selvfølgelig vil disse informationer være relative, for De ved lige så godt som jeg, at dette arbejde, når det drejer sig om f.eks. metroen i Athen, har ført til afdækkelsen af fundsteder og fortidslevn, som igen har ført til omfattende udgravninger. Det medfører således øgede omkostninger at støde på sådanne forhindringer, der ikke nødvendigvis er negative. Og forhindringerne varierer fra sted til sted. Når dette er sagt, så er undersøgelsen af de komparative elementer, som De beder om, ikke noget problem for mig og mine tjenestegrene.
Jeg vil vende tilbage til den liste, som De nævnte, og som De fortæller mig er blevet udarbejdet af fru Wulf-Matthies. Hvis man ser objektivt på denne liste, så er samtlige - store - projekter blevet påbegyndt, og nogle er gennemført. Jeg citerede dem for et øjeblik siden, jeg vil ikke vende tilbage til dem. Hvad angår Athens spildevand, vandtilførslen og gasledningerne, så tror jeg ikke, at sandheden er helt sort, rød eller grøn. Der er sandsynligvis nogle forsinkelser. Visse rapporter, hr. Papayannakis, har ligeledes gjort det muligt for os at konstatere, at der generelt er problemer med kvaliteten på disse byggepladser. Dårlig materialekvalitet, utilstrækkelige kontrolsystemer etc. Alt dette er en realitet. Jeg bestræber mig på at være objektiv og at leve op til mit ansvar.
Derfor har jeg f.eks., før jeg i denne uge begyndte at underskrive de første operationelle programmer, brugt den nødvendige tid på at undersøge, hvorvidt der reelt var en effektivt fungerende forvaltning bag hvert enkelt af disse operationelle programmer, som kommer til at koste mange penge, ja, et tocifret milliardbeløb i euro. Og jeg underskriver først disse programmer enkeltvist - jeg mangler stadig at underskrive adskillige i denne måned - i det øjeblik, jeg har forsikret mig herom.
Jeg har noteret mig Deres tillægsspørgsmål, og hvis De er indforstået hermed, vil jeg tilstræbe at svare Dem så objektivt som muligt pr. brev.

Formanden


Glenys Kinnock
Spørgsmål nr. 60 af (H-0142/01):
Om: Lukning af stålværker i Wales Kan Kommissionen give oplysninger om udviklingen i bestræbelserne på at sikre, at der hurtigst muligt stilles økonomiske midler til rådighed til de arbejdstagere, familier og samfund, der er berørt af lukning af Corus-stålværker i Wales?

Barnier
Fru Kinnock, De ved, at hovedparten af afskedigelserne hos Corus i Wales angår fabrikken i Newport og blikfabrikken, der henholdsvis hører under mål 2-området East Wales og mål 1-området West Wales and the valleys. Fabrikken i Shutton, som også vil opleve nogle afskedigelser, befinder sig i et mål 3-område, nemlig East Wales.
For et par uger siden, nærmere betegnet den 2. januar, da krisen forværredes, påpegede Kommissionen i en pressemeddelelse, at den er rede til at drøfte ethvert forslag, så snart den walisiske nationalforsamling og andre partnere beslutter sig for, at EU's programmer skal reformeres og omstruktureres for at tage højde for situationens udvikling. Jeg har ligeledes i samme meddelelse tydeligt angivet, at vi, selv om de eksisterende programmer kan reformeres og omstruktureres, ikke inden for rammerne af strukturfondsforordningerne eller andre politikker har mulighed for at tilvejebringe ekstra fondsmidler fra Unionen.
Dette svar, som jeg bekræfter over for Dem, gav jeg også i forbindelse med en af de seneste naturkatastrofer i Portugal og i forbindelse med jordskælvet i Grækenland. Vi har ingen budgetposter, der dækker ekstraordinære og voldsomme udgifter, men vi kan og vil reformere og omstrukturere de fonde og rammebevillinger, der dækker de ramte regioner.
Den 28. februar mødtes vores tjenestegrene med en delegation fra den walisiske nationalforsamling. De forslag, der blev behandlet denne dag, omhandler uddannelsesstøtte, virksomhedsudvikling, genopretning af områder og støtte til lokale myndigheder og opbygning af infrastrukturer, og vi forventer at modtage mere detaljerede forslag inden for disse områder på basis af det regionale partnerskab.
Jeg vil gerne tilføje, fru Kinnock, at støtten fra Den Europæiske Socialfond kan tildeles gennem det samlede programmeringsdokument for mål 1, der dækker region West Wales and the valleys, og som udgør 591 millioner euro. East Wales-regionen er dækket af mål 3-programmet, der råder over et budget på 132 millioner euro. Disse to programmer indeholder foranstaltninger på uddannelsesområdet og med hensyn til faglig videreuddannelse af mennesker, der er blevet afskediget, samt til efteruddannelse af personale. Endelig råder Kommissionen også over ressourcer fra EKSF-budgettet indtil juli 2002. Denne form for støtte kan ydes individuelt til afskedigede stålarbejdere for at lette deres omskoling til anden beskæftigelse. De budgetterede beløb er ikke overvældende, men udgør ikke desto mindre helt op til 3.000 euro pr. person, og den involverede medlemsstat skal yde et tilsvarende bidrag.
Det var de ekstraoplysninger, jeg ville give Dem ud over den meddelelse, som jeg offentliggjorde i samarbejde med Kommissionen den 2. februar 2001.

Kinnock, Glenys E
Hr. kommissær, tak for Deres enorme støtte til og engagement i Wales i en meget vanskelig periode med tab af arbejdspladser inden for stålindustrien.
Det interesserede mig meget at høre, at De havde mødt medlemmer og tjenestemænd fra det walisiske parlament, og jeg ville gerne høre, om De havde fået noget indtryk af, hvor lang tid der forventes at gå, inden der udarbejdes forslag til programmer.
Dernæst, hr. kommissær, skrev min walisiske kollega fra Labour og jeg til Dem i sidste uge og inviterede Dem til Wales for at give Dem et førstehåndsindtryk af problemerne og det, der skal gøres, samt for at give Dem mulighed for at møde nogle af de centrale personer fra parlamentet og andre områder. Skønt jeg ikke forventer et svar her og nu, håber jeg meget, at De vil tage vores forespørgsel alvorligt, og at vi snart får besøg af Dem i Wales.

Barnier
Mange tak, fru Kinnock, for Deres invitation. Jeg har faktisk med stor glæde modtaget Deres og Deres kollegas invitation, og jeg takker principielt ja til at komme, fordi jeg under alle omstændigheder har intentioner om at besøge samtlige regioner i Det Forenede Kongerige, som jeg gjorde i Skotland for nogle uger siden, og få en dialog med Wales' nationalforsamling, de lokale foreningspartnere og de erhvervsansvarlige. Jeg tager således principielt imod Deres invitation uden på nuværende stadium og tidspunkt at kunne give Dem en formel dato for mit besøg.
Vi vil ret hurtigt påbegynde iværksættelsen af de programmelle omstruktureringer efter den første dialog med repræsentanterne for Wales' nationalforsamling. Jeg fortalte Dem, at vi afventer helt konkrete forslag inden for rammerne af de retningslinjer, der blev fastlagt forleden. Så snart jeg har modtaget disse forslag til reallokering, fusionering eller produktionsomstilling for at målrette støtten til dette område mere direkte mod de kvinder og mænd, der er ramt af disse omstruktureringer i stålindustrien, lover jeg at handle hurtigt. Hvad angår East Wales, som er et mål 2-område, håber jeg, at vi kan afslutte godkendelsen af mål 2-programmet før den 31. marts 2001, en dato, som jeg ville bekræfte over for Dem i forbindelse med Deres spørgsmål.

Formanden


Giorgio Celli
Spørgsmål nr. 61 af (H-0144/01):
Om: Anvendelsen af de midler fra strukturfondene, som ikke er blevet udbetalt i 1994-1999 i Italien Italien har endnu ikke udbetalt 25% af de midler fra strukturfondene, landet havde fået bevilget som led i programmeringen for 1994-1999. Kommissionen har som sidste frist for udbetaling fastsat udgangen af 2001. For perioden 1989-1993 var der tale om en tilsvarende situation, hvor 3% af midlerne derfor gik tabt. I denne situation måtte de italienske regioner og Kommissionen foretage en ny programmering af investeringerne med risiko for, at der skulle finansieres projekter, som ikke var i overensstemmelse med principperne om en bæredygtig udvikling og en rationel anvendelse af de naturlige ressourcer. Kan Kommissionen garantere, at denne situationen ikke vil gentage sig, og at der, dersom en ny programmering er påkrævet, vil blive taget hensyn til investeringer, som er fremmende for en bæredygtig udvikling (i sektorer som energi, transport, den biologiske mangfoldighed, turistsektoren, landbrug, menneskelige ressourcer osv.)? Hvis dette ikke er muligt, kan Kommissionen da sikre, at bevillingerne i stedet bliver trukket tilbage? Kan Kommissionen navnlig garantere, at tvivlsomme investeringer i veje, vandbygningsarbejder og forvaltning af vandressourcer som dæmninger og kanaliseringer udelukkes?

Barnier
Jeg vil svare hr. Celli så kort som muligt, at vi har fordelt samtlige planlagte forpligtelsesbevillinger for perioden 1994-1999 for mål 1, 2 og 5b samt fællesskabsinitiativerne. Det er rigtigt nok, at betalingssituationen på basis af de seneste oplysninger fra det italienske finansministerium ser knap så god ud, og jeg vil gerne sende Dem en udspecificeret liste for hvert af disse mål, hr. parlamentsmedlem, over den aktuelle iværksatte del af betalingerne. De er ikke tilfredsstillende, især ikke hvad angår fællesskabsinitiativerne. Jeg har gentagne gange gjort den italienske regering opmærksom på nødvendigheden af at fremskynde udgiftsrytmen og styrke kontrollen for at afslutte projekterne og udrede betalingerne inden for de fastsatte frister.
Jeg gør i øvrigt opmærksom på, mine damer og herrer, at bestemmelserne for den økonomiske forvaltning for perioden 1994-1999 forbyder os at omprogrammere ressourcerne efter den sidste frist for udbetaling af forpligtelsesbevillingerne. De sidste omprogrammeringer fandt således sted i 1999.
Hvad angår den programmeringsperiode, der lige er startet, nemlig 2000-2006, vil jeg sige, at koordineringen mellem vores tjenestegrene endnu en gang er blevet styrket for at nå frem til en bedre koordination af anvendelsen af habitatdirektivet og programmeringen af strukturfondene. Jeg deler Deres ønske, hr. parlamentsmedlem, om at sikre respekten for miljøet, den biologiske mangfoldighed og en bæredygtig udvikling inden for rammerne af nærhedsprincippet. Det er medlemsstaternes opgave i henhold til gældende lovgivning at identificere de programmer og projekter, der skal finansieres.

Celli
Hr. kommissær, jeg kunne godt tænke mig at vide, om alle disse reviderede og måske også korrigerede projekter rent faktisk har været i tråd med de undersøgelser af miljøpåvirkningen, som skulle berolige os. Tidligere har vi desværre været ude for forskellige situationer i forskellige sammenhænge. F.eks. bestod bekyttelsen af Lago Trasimeno i Italien i, at søens bredder blev tilsået med majs, som opsugede vandet og fik vandstanden til at falde. Vi fik også vedtaget direktiv 2078, som gjorde det muligt at købe insektgift i stedet for at reducere brugen af denne. Derfor kunne jeg godt tænke mig at vide, om det på nuværende tidspunkt forholder sig sådan, at alle disse projekter - som er blevet revideret, fordi midlerne først var blevet brugt kort tid før fristens udløb - har været i overensstemmelse med reglerne. Har Kommissionen virkelig holdt øje med, at miljøet ikke led skade på netop det tidspunkt, hvor det tværtimod skulle beskyttes?

Barnier
Hr. parlamentsmedlem, jeg vil ikke uddele plus- eller minuspoint for hele den tidligere forvaltning. Jeg er ikke sikker på, at alle projekter her og i andre lande er forløbet upåklageligt, men hvis jeg skal sige sandheden, er jeg ikke særligt tilfreds med, at jeg i slutningen af 1999 blev nødt til at foretage en ny hasteprogrammerering af nogle meget store beløb for Deres og for andre lande, efter at jeg havde konstateret, at det ikke var eller ikke længere var muligt at gennemføre de projekter, der oprindeligt var blevet udtænkt. Jeg var ikke særlig tilfreds med denne massive omprogrammering i de allersidste måneder af den foregående periode 1994-1999, men jeg gennemførte det, for at pengene ikke skulle gå til spilde, og jeg vil sørge for, at vi ikke kommer til at befinde os i samme situation i denne periode. Berlin-regulativet giver os flere sanktions- og pressionsmuligheder over for medlemsstaterne, hvilket hjælper os til at undgå omprogrammering.
Hvad angår det, der er blevet gennemført ved årets slutning, hr. Celli, skal alle strukturfondsinterventioner normalt være i overensstemmelse med fællesskabspolitikkerne og derfor overholde gældende lovgivning, særligt på miljøområdet. Hvis man skulle opdage nogle uregelmæssigheder - enten fordi De påpeger dem, fordi vi gennemfører undersøgelser eller evalueringer, eller fordi medlemsstaterne selv påpeger dem - kan Kommissionen i henhold til bestemmelserne rette op på disse gennem partnerskabet med medlemsstaten og planlægge at reducere eller endda eventuelt stoppe visse tilskud. Jeg garanterer Dem i denne henseende, at vi for 2000-2006-perioden, som jeg er direkte ansvarlig for, i fællesskab med medlemsstaterne vil rette den største opmærksomhed mod dette miljøspørgsmål, der altid for mig personligt har været en af mine største politiske målsætninger.

Formanden
Mange tak, hr. Barnier.
Da den tid, der er afsat til spørgetid til Kommissionen, er udløbet, besvares spørgsmål 62-113 skriftligt.
Hermed er spørgetiden til Kommissionen afsluttet.
(Mødet udsat kl. 20.00 og genoptaget kl. 21.00)

Luftforurenende emissioner fra store fyringsanlæg
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0068/2001) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (KOM(2000) - C5-0562/2000 - 1998/0225(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om begrænsning af visse luftforurenende emissioner fra store fyringsanlæg (Ordfører: Oomen-Ruijten).

Oomen-Ruijten
Hr. formand, tak, fordi De gav mig ordet. Det glæder mig, at så mange kolleger er til stede her ved forhandlingen om dette meget vigtige emne. Jeg har forstået, at et stort antal britiske kolleger havde en sammenkomst i baren for at forhindre, at jeg fik ordet. Det er ikke lykkedes. Men jeg vil fra denne plads også takke mine spanske kolleger mange gange. De har proceduremæssigt opført sig meget korrekt, og det finder jeg rosværdigt, for selv om de indholdsmæssigt ikke er enige med mig, er de alligevel til stede her. Bravo, spaniere! For mine britiske kolleger har jeg imidlertid ikke længere nogen som helst respekt, for de har bag min ryg i min egen gruppe forsøgt at aflyse alle forhandlinger i aften.
Fra efteråret 1998 har vi beskæftiget os med dette direktiv, hvormed reglerne for emission af forurenende stoffer fra store fyringsanlæg skal tilpasses. Til trods for al modstand fra en række medlemsstater og til trods for alle advarsler og protester fra nogle involverede i elektricitetssektoren kan vi efter min opfattelse tilpasse den oprindelige forordning uden nogen problemer.
De tekniske muligheder er i vid udstrækning til stede, og i en lang række af EU's medlemsstater er de tilpassede regler allerede indført og således normal politik. De miljøkrav, som i en række lande stilles til store fyringsanlæg, er for det meste strengere, fordi forsuringen af vores miljø endnu ikke er stoppet. Hvis man i den forbindelse tænker på ozonproblematikken - De ved, at mange medborgere er generet af åndedrætsproblemer, som bl.a. forårsages af nitrogenoxider fra trafikken og fra den sektor, som vi drøfter i dag - så må det da for enhver her i Parlamentet næsten være en æressag at tage disse problemer op, når det er muligt at gøre det på en simpel og effektiv måde.
Det oprindelige kommissionsforslag om at ændre direktivet fra 1998 var ikke nogen stor succes. Bestemmelserne var svage, og eksisterende anlæg blev holdt uden for direktivets rækkevidde. Parlamentet viste sig fra sin bedste side under førstebehandlingen og gjorde, hvad der kan forventes af parlamentsmedlemmer. De udformede nemlig omsorgen for mennesker, natur og miljø i al almindelighed.
Rådets fælles holdning blev tilvejebragt med det allerstørste besvær. Europa-Parlamentets ønske om også at lade de eksisterende anlæg falde ind under direktivet blev imødekommet, og reglerne blev skærpet noget.
Der er dog en hage ved det - og det beklager mine spanske kolleger - nemlig, at hvert land igen betingede sig sine egne undtagelser, og hvis det står til Ministerrådet, kunne man fortsætte i én uendelighed med at bruge gamle, forurenende anlæg, der ikke er tilpasset de nuværende tekniske muligheder. Den fælles holdning manglede enhver vision. Den var en sammenblanding af ting, så der var noget for enhver smag.
Foruden miljøhygiejniske argumenter har jeg i begrundelsen også nævnt andre beviser på nødvendigheden af en skærpelse af den fælles holdning. Foruden nødvendigheden af beskyttelse af folkesundheden (ozonsmog) har jeg også foreslået et par økonomiske alternativer. Økonomiske alternativer, for vi vil da opbygge en miljøindustri i Europa. Hvis vi sammenligner Rådets emissionskrav med de forskrifter, som i øjeblikket allerede anvendes i USA eller Japan, gør vi en dårlig figur.
Det hævdes så, at det ikke er nødvendigt at stille krav til fyringsanlæg, for vi får alligevel emissionslofter takket være fru Myllers betænkning. Hvis vi opfylder de forventninger, som tilhængerne af liberalisering af energimarkedet har, med andre ord, hvis vi ikke stiller nogen krav eller tillader undtagelser for at fremstille elektricitet med gamle, forurenende anlæg, forstyrres markedsmekanismen, og så belønner man dem, som forsømmer miljøet med et forspring takket være deres lave energipriser. Det kan ikke være hensigten med europæisk miljølovgivning.

Goodwill
Hr. formand, jeg ville gerne have haft ordet, inden forhandlingen gik i gang, fordi vi i vores gruppe var af den opfattelse, at en af de andre politiske grupper havde fremsat et forslag i henhold til artikel 146 om at få forhandlingen udsat til næste mødeperiode. Jeg kan forstå, at et sådant forslag ikke er fremsat, og derfor ville jeg gerne selv have anmodet om en udsættelse.
Da vi nu har startet forhandlingen, kan den ikke udsættes, men jeg vil blot tilkendegive min bekymring over, at jeg ikke fik ordet inden forhandlingens begyndelse.

Formanden
Hr. kollega, for at der ikke skal være nogen misforståelser: Fordi jeg vidste, at der kan være den slags forslag, så jeg mig omhyggeligt omkring i salen, før jeg gav ordføreren ordet, for at se, om der skulle være nogen, der bad om ordet med en bemærkning til forretningsordenen.
(Tilråb)
Det var ikke tilfældet på det tidspunkt. Nu gør jeg Dem opmærksom på en mulighed, som De er velkommen til at benytte i morgen før afstemningen. Artikel 144, stk. 1, siger: "En politisk gruppe eller mindst 32 medlemmer kan ved fastlæggelsen af dagsordenen eller inden påbegyndelsen af forhandlingen eller den endelige afstemning anmode om henvisning til fornyet udvalgsbehandling." Jeg beklager, men det er den eneste mulighed, De har i morgen. Den står selvfølgelig åben for Dem.
Men lad mig gentage, at jeg netop så mig omkring i salen. Gorbatjov sagde engang: "Den, som kommer for sent, bliver straffet af livet." Jeg beklager!

Jeg går ud fra, at de øvrige anmodninger om ordet vedrørende forretningsordenen drejer sig om det samme. Er det tilfældet? Det ser det ud til at være. Så behøver jeg ikke råbe dem op.

Florenz
Hr. formand, jeg ønsker ikke at straffe nogen, men vil gå relativt hurtigt til emnet. Det er rigtigt, at det i spørgsmålet om forbrændingsanlæggene er lykkedes for EU at få indført europæiske spilleregler. Disse europæiske spilleregler er vigtige af den helt simple grund, at vi har et liberaliseret elektricitetsmarked i EF, og at standarderne for f.eks. luftforurening på dette liberaliserede marked naturligvis også skal være sammenlignelige i hele Europa. Derfor reagerede Kommissionen rigtigt, da den især koncentrede sin opmærksomhed om de gamle anlæg, som der desværre siden 1987 ikke har været regler for, og som, om De vil, har forårsaget en relativ stor forurening i hele Europa. Jeg kan klart bekræfte, at Kommissionen har været aktiv på dette punkt. Jeg er sågar meget tilfreds med det og tror, at der er taget et skridt i den rigtige retning.
Naturligvis kan man diskutere, om man for helt små kraftværker skal lade den ene eller den anden undtagelsesordning gælde et år eller to længere. Det ville overhovedet ikke have været noget problem for os i forsøget på at finde et kompromis. Det er en skam, at vi ikke opnåede dette kompromis. Vejen er rigtig. Og hvis man tror - og det vil jeg gerne sige trods al den ærgrelse, som er kommet til udtryk her - at miljøpolitik er en national opgave, tager man fejl, for størsteparten af det skidt, der kommer fra kraftværkerne, lander hos vores kolleger i Sverige, Finland, Danmark og Norge. Jeg mener, at vi her er solidarisk forpligtet til at finde et svar. Jeg tror, vi har fundet dette svar, og vi har også for de små anlæg fundet veje, så vi kan indføre undtagelsesordninger i de kommende år.
Jeg synes, ordføreren har fremlagt en god betænkning. Vi bør fortsætte i denne ånd.

Bowe
Hr. formand, vi sidder her med en meget vigtig lov. Den vil påvirke kvaliteten af vores luft og vand samt den overordnede kvalitet af miljøet i og uden for Europa i de kommende år, hvis vi fører den ud i livet. Forudsat selvfølgelig, at medlemsstaterne har viljen hertil. Forslaget er nu til andenbehandling. Under førstebehandlingen insisterede vi kraftigt på at indføre strenge foranstaltninger for at kontrollere gasformige emissioner fra store fyringsanlæg i Unionen på grund af de syregasser, der dannes, på grund af indvirkningerne på miljøet og på grund af indvirkningerne på menneskets helbred.
Vi er nu nået til det punkt, hvor vi står med en fælles holdning. Jeg kan forstå, at Rådet har arbejdet meget hårdt for at opnå dette, og det foreslår nye og bedre emissionsniveauer. Min gruppe mener imidlertid, at man bør gå endnu videre. Min gruppe mener, at fru Myllers betænkning er eksemplarisk, men at det er muligt at lægge lidt mere ind i forslaget. I den forbindelse vil jeg anbefale ændringsforslagene, specielt ændringsforslagene til de artikler og det bilag, der regulerer emissionsgrænseværdierne fra store fyringsanlæg.
Jeg synes, at vi står over for et meget vanskeligt valg i aften, fordi vi skal afgøre, om Rådet kan acceptere vores beslutning. Rådet har tilkendegivet, at det ikke vil acceptere flere ændringsforslag fra Parlamentet. Hvis vi får de fornødne stemmer i morgen, bliver denne manglende vilje til en pligt, og Rådet vil være nødt til at forhandle med Parlamentet. Det kan ikke være dårligt, når det drejer sig om en anerkendelse af Parlamentets evne til at skaffe en høj grad af miljøbeskyttelse for Europas befolkning. Jeg tror, at vi under morgendagens afstemning kan gøre yderligere beskedne fremskridt for at gavne miljøet. Det skal afvejes med de mulige konsekvenser for energistrategierne og energiindustrierne i EU.
Det er vi meget opmærksomme på. Hvis De i aften ser på de ændringsforslag, som Socialdemokraterne vil støtte, så har vi relativt lange tidsfrister for optagelse af disse nye forordninger i fællesskabslovgivningen. Vi skal tage dette skridt fremad, men vi skal også huske på, at det ikke kun er miljøet, men også økonomien, der skal tilpasse sig dette skridt.
De har her en betænkning, hvor Den Socialdemokratiske Gruppe kan støtte størstedelen af ændringsforslagene, mens vi mener, at andre er for vidtgående. Jeg vil imidlertid anbefale betænkningen til Parlamentet.

De Roo
Hr. formand, fru Oomen-Ruijtens betænkning er en god betænkning. De store fyringsanlæg, anden del, er også en vigtig betænkning. Det drejer sig om forsuring, om traditionel luftforurening og ozonsmog. Forsuring var et vigtigt ord i 1980'erne. Dengang begyndte det alt sammen. Mange borgere tror, at problemet med forsuringen i mellemtiden er løst, men det er ikke rigtigt. Der er stadig en lang vej at gå.
Samtidig er energimarkedet liberaliseret. Det betyder, at det bliver vanskeligere at opretholde miljøreglerne. F.eks. i mit eget land, Nederlandene, opkøber et belgisk selskab nederlandske gasfyrede kraftværker og erstatter disse med kulfyrede kraftværker. Disse er meget mere forurenende og også uheldige for CO2-emissionen.
Derfor har vi brug for miljøregler, og det skal være strenge miljøregler. Miljøudvalget støttede heldigvis disse, men desværre vil Miljøudvalgets ændringsforslag ikke opnå flertal. Sandsynligvis vil de ikke opnå 314 stemmer. Men vi i Gruppen De Grønne vil godt vide, hvem der er ansvarlig for dette. Gruppen De Grønne vil med blødende hjerte støtte de kristelige demokraters ændringsforslag, som er svagere, fordi de med urette udelader ammoniak. Det er en unødvendig indrømmelse til deres landbrugsbagland. Alligevel vil vi støtte disse ændringsforslag, for også De Grønne er blevet voksne.

Alyssandrakis
Hr. formand, selvfølgelig skal der være grænser for luftforurenende emissioner for at beskytte miljøet og menneskets helbred. Men de foranstaltninger, som foreslås i indstillingen, er ensidige. Det er vigtigt, at man foreslår at forbyde brunkul og kul som energikilder i miljøbeskyttelsens navn, mens man fortier eller glemmer andre store forureningskilder, f.eks. bilerne. Samtidig ser man bort fra, at 70% af de nye elværker i USA og 50% i Japan anvender fast brændsel, hovedsageligt kul, for at billiggøre produktionen, selv om den første investering bliver dyrere. Vi bemærker ligeledes, at mange enheder vil lukke, hvis man standser brugen af brunkul og kul, og at den i forvejen store arbejdsløshed vil vokse kraftigt på et tidspunkt, hvor vi kunne kræve yderligere foranstaltninger til at begrænse forureningen, f.eks. filtre, grønne zoner og andet. Måske stammer den ensidige modstand mod fast brændsel fra, at man har til hensigt at fremme naturgas, hvilket vil tjene visse interesser i EU.
I Grækenland anvender vi brunkul som en af de grundlæggende energikilder, og det er tilfredsstillende ud fra et økonomisk synspunkt. Samtidig presser vi på, for at der bliver taget så mange beskyttelsesforanstaltninger som muligt. Hvis vi tager i betragtning, at naturgasreserverne ifølge eksperter kun rækker til 100 år og de faste brændstoffer kun til 250, må vi finde frem til en bedre udnyttelse af alle energikilder og ikke forbyde nogen af dem på et tidspunkt, hvor energiproblemet oven i købet er meget stort og påvirker lønarbejdernes leveomkostninger.

Blokland
Hr. formand, store fyringsanlæg forårsager tilsammen 63% af emissionerne af svovldioxid og 21% af emissionerne af nitrogenoxid i EU. I denne sektor kan der således opnås en betydelig miljøfordel. Ordføreren, fru Oomen-Ruijten, har stillet gode forslag med henblik herpå. Rådet har revideret direktivet som helhed, men der er stadig tilstrækkelig anledning til at foretage endnu en række tilpasninger.
For det første bør emissionsgrænseværdierne tilpasses de nuværende tekniske muligheder. Når vi tænker på, at affaldsforbrændingsanlæg og cementovne kun har lov at udstøde 40 mg svovldioxid, er jeg overrasket over emissionsgrænseværdierne, som kan nå op på 2.000 mg for fyringsanlæg. At der pålægges de store fyringsanlæg en mindre streng ordning, kan jeg godt forestille mig, men fyrre gange så meget er efter min mening uacceptabelt. Med de nuværende tekniske muligheder er det muligt at begrænse SO2-emissionen til 100.
De af Miljøudvalget foreslåede værdier, som varierer mellem 1.200 og 300 for eksisterende anlæg, er altså bestemt ikke for strenge. For nye anlæg kan der godt pålægges strenge standarder, i betragtning af at der her kan bruges nye teknikker. Ændringsforslagene, som vi har stillet sammen med Gruppen De Grønne, sigter mod grænseværdier på 400 for små og 200 for store anlæg.
For det andet bør de bizarre undtagelsesbestemmelser slettes. At det tillades store, gamle fyringsanlæg at forurene meget 2.200 timer om året, er uacceptabelt, ligesom tilladelsen af emissionsoverskridelser, når brændstoffet, såsom det stærkt forurenende brunkul, er udvundet på eget område. Også undtagelserne for Spanien og øerne Kreta og Rhodos er efter min opfattelse uacceptable. Med liberaliseringen af energimarkedet bør vi anvende ens miljøbetingelser, og således skal man opgive de nævnte undtagelser for at undgå konkurrenceforstyrrelser. Samtidig bør man tilskynde til forbedring eller fornyelse af gamle, meget forurenende anlæg i stedet for at tillade opretholdelsen af kraftig luftforurening.
For det tredje bør offshoregasturbinerne også opfylde emissionskravene. Jeg ved, at det på grund af den skiftende sammensætning af brændstof på bestemte tidspunkter ikke er muligt at opfylde de strenge emissionskrav. Men hvis offshoregasturbiner derfor fuldstændigt udelukkes fra anvendelsesområdet, fjernes enhver tilskyndelse til forbedring. I de ændringsforslag, som jeg har stillet, har jeg som alternativ foreslået meget fleksible emissionsgrænseværdier.
Mit fjerde punkt vedrører dette direktivs tilpasning til affaldsforbrændingsdirektivet. I tilfælde af, at forskellige brændstoffer blandes, bliver den endelige emissionsgrænseværdi beregnet på forskellige måder i de to direktiver. For resultatet gør det ikke stor forskel, men i praksis er kombinationen af disse to regnemetoder ikke blot meget kompliceret, men også unødvendig. I ændringsforslag 43 har jeg foreslået en tilpasning.

Hulthén
Hr. formand, jeg vil begynde med at gratulere Dem med at have lavet indledningen til denne diskussion så godt, at vi i det hele taget har et dokument at diskutere. Men jeg vil også understrege min skuffelse over, at medlemmer af Parlamentet, og frem for alt medlemmer af Miljøudvalget, ikke har formået at acceptere den demokratiske proces, der blev indledt for tre år siden, og som nu skal afsluttes, men i sidste øjeblik forsøger at tilintetgøre dette dokument.
Jeg vil også takke ordføreren for det arbejde, hun har udført, selv om jeg ikke altid har forstået den vej, hun har valgt, måden hun har grebet det an på, og hvorfor ambitionerne ser ud til at være havnet på et lavere niveau, end det var tilfældet i starten.
Vi ved, at vores brug af fossile brændstoffer ikke er en bæredygtig energianvendelse. Det er noget, vi alle egentlig er enige om. Vi har kendt til problemet i mindst 30 år, og nu er det på tide at gøre noget ved det. Jeg har sagt det før, og nu siger jeg det igen: Parlamentet gav sin støtte til en forsuringsstrategi for tre år siden. Nu er det på tide at gøre denne strategi til virkelighed. Det er det, dette direktiv handler om.
Det drejer sig ikke kun om forsuring i Sverige, Norge og Danmark. Det drejer sig om en halv million mennesker, der forskellige steder i verden hvert år dør på grund af anvendelsen af fossile brændstoffer. Det drejer sig om alle dem, der får kroniske sygdomme, f.eks. kronisk bronkitis, på grund af anvendelsen af fossile brændstoffer. Derfor drejer det sig ikke kun om en skærpelse af grænseværdierne, men i lige så stor udstrækning om vores medmenneskers sundhed. Det er noget, som parlamentsmedlemmerne ikke må glemme.
Det er faktisk muligt at opretholde et godt serviceniveau på energiområdet og samtidig arbejde i retning af et bedre miljø. Vi er på rette vej. Det er os, der har chancen for at bestemme farten, hvis 314 parlamentsmedlemmer har mod til i morgen at tage stilling til fordel for det mere ambitiøse alternativ.
Det er næppe overraskende, at Rådet fremlægger et kompromis i en tekst, der er mere udvandet end den, Parlamentet godkendte ved førstebehandlingen og havde ønsket at se. Det er også indlysende, at vi ved andenbehandlingen igen burde fremføre de samme krav for at lægge pres på Rådet og skaffe os en god forhandlingsposition ved det uundgåelige forlig. Vi ved nemlig, at vi skal handle i dag, hvis vi overhovedet skal have mulighed for at se nogle resultater inden for en overskuelig fremtid. Vi skal turde sætte strenge grænseværdier for alle slags anlæg, både gamle og nye, store og små.
Rådets grænseværdier strækker sig ikke lige så langt. Det virker som om, Rådet har mistet troen på, at vi overhovedet kan udvikle ny teknologi. Det er helt afgørende, at de allerede eksisterende gamle anlæg bliver omfattet af dette direktiv, og at de også bliver underlagt strenge grænseværdier. Intet vil blive som planlagt, hvis der blev bevilget alt for mange undtagelser. Ingen burde stå tilbage for de høje ambitioner. Derfor skal også de små anlæg omfattes af direktivet.
Det er også vigtigt at påpege, at direktivet fastsætter en ramme for den liberalisering af energimarkedet, som vi kan se i dag. Uden en sådan ramme vil der være totalt anarki på energimarkedet i Europa. Minimumskrav for miljø er nødvendige for at kunne skabe fælles spilleregler. De krav, vi nu stiller os selv i Unionen, er også krav, der skal gælde for Unionens fremtidige medlemmer. Vi har i dag og i morgen mulighed for ikke bare at stoppe de farlige udslip, men også forbedre folkesundheden til gavn for en vellykket udvidelse af Unionen i fremtiden.

Goodwill
Hr. formand, den største begivenhed i den britiske fodboldkalender er FA Cup-finalen. I halvlegen sættes millioner af kedler over til te - i det mindste i de hjem, hvor man ikke har drukket øl fra kampens start. Efterspørgslen efter elektricitet - en vare, der ikke kan oplagres - kulminerer. For at opfylde efterspørgslen i denne situation eller f.eks. på særligt kolde vinterdage er det nødvendigt at tage nogle af vores ældre kulfyrede kraftværker i brug. Ændringsforslagene til den fælles holdning truer fremtiden for nogle af disse kraftværker og beskæftigelsen for de minearbejdere, der sørger for kulforsyningen. Det er teknisk muligt at opgradere dem, men i mange tilfælde vil det være billigere at bygge nye gasfyrede anlæg og efterfølgende forsyne de gamle kraftværker med gasvaskere.
Det vigtigste punkt i vores luftkvalitetsstrategi på dette område er de nationale emissionslofter, og så længe de overholdes, bør medlemsstaterne have en vis fleksibilitet. Nye gasdrevne anlæg har allerede været medvirkende til, at Det Forenede Kongerige kan opfylde sine mål. Hvordan en medlemsstat opfylder sine forpligtelser, er et spørgsmål om subsidiaritet. Nogle af ændringsforslagene vil virke imod hensigten. F.eks. vil indførelsen af 2012 som slutdato betyde, at gamle anlæg presses hårdere for at udnytte den resterende tid, hvilket vil give øget forurening i de fire år.
Den fælles holdning er allerede resultatet af et kompromis, hvori der tages højde for ændringsforslagene fra førstebehandlingen gennem tilføjelse af foranstaltninger for eksisterende anlæg, hvilket ikke indgik i Kommissionens forslag. Vi bør ikke bringe dette delikate kompromis i fare ved at forsøge at indføre flere ændringer i dette direktiv, der allerede nu vil resultere i betydelige miljømæssige forbedringer.

Korhola
Hr. formand, direktivet er vigtigt for EU med henblik på både miljø, energiproduktion og konkurrenceevne. Der er behov for ajourførte emissionsgrænseværdier for forbrændingsanlæg i både medlemsstaterne og ansøgerlandene. Der er derfor grund til at sige oprigtig tak til ordfører Oomen-Ruijten for løsningen af denne svære opgave.
Udvalget fastsætter betydeligt strengere grænser end den fælles holdning uden at gøre tilstrækkelig forskel på anlæg efter deres størrelse og karakter. Engangsinvesteringerne i ny teknik, som direktivet kræver, er de samme uanset anlæggets størrelse. Situationen udgør specielt en trussel mod kraftvarmeproduktionen, som er anerkendt økologisk. I f.eks. mit hjemland vil dette betyde et skridt baglæns med hensyn til økologien. Man er bekymret over dette fra mange sider i Finland, bl.a. i miljøministeriet. Ændringsforslag fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik vil, hvad angår den økologiske nytte, betyde ikke-omkostningseffektive investeringer og vanskeliggørelse af den energieffektive samanvendelse af træ og tørv samt kraftvarmeproduktionen. Sidstnævnte produceres hovedsageligt i middelstore anlæg, som nu skal behandles på lige fod med de store.
Anvendelse af tørv er igen begrundet. Den fremmer voksende træanvendelse i kraftværker, for sambrænding forbedrer styring af brændingen, reducerer korrosionsproblemet og sikrer, at der findes brændstoffer at få. Betænkningen går heller ikke ind for denne målsætning, som er direkte forbundet med biobrændsler. Man kan endda sige, at for nogle ændringsforslags vedkommende gør betænkningen sig skyldig i miljøgrådighed og er derfor i fare for at kvæle mange vigtige miljømålsætninger. Det er dog vigtigt, at betænkningen bliver vedtaget, og direktivet træder i kraft, for derved hindres dels emissioner i at blive luftbåret over store afstande og dels sur regn i at falde i en anden medlemsstats natur.
Vores egen gruppe stræber med sine kompromisændringsforslag bl.a. efter, at kraftvarmeproduktionen i små og mellemstore kraftværker kan fortsætte, samtidig med at de store tvinges til at investere i en teknologi, der kan realisere lavere emissionsgrænser. Desuden er hensigten med kompromiserne, at der ved forbrænding af tørv med lille svovlindhold ikke skal kræves ubegrundede investeringer sammenlignet med mere svovlholdige brændsler. Dette er indholdt i ændringsforslag 36. Vi er taknemmelige for, at fru Oomen-Ruijten godtager disse kompromiser.
Vi er endnu en gang i en situation, hvor lovgiveren møder den kendsgerning, at forskellige miljøforhold også betyder forskellige miljøpåvirkninger. Hvis vi ikke kan løse dem, må det sidste, men ikke særligt gode halmstrå være et eget direktiv for brændsler i de nordlige regioner.

Doyle
Hr. formand, Irland har ikke et generelt problem med strengere emissionsgrænseværdier, da de blot kan inkorporeres i licenserne til integreret forureningsbekæmpelse og vil bidrage til overholdelse af de nationale emissionslofter. Vi vil imidlertid sætte spørgsmålstegn ved en yderligere stramning ud over den fælles holdning og spørge, om det vil give yderligere markante miljøfordele. Den fælles holdning blev udarbejdet i forbindelse med NEC-direktivforslaget og repræsenterer en sammenhængende og afbalanceret strategi for en langsigtet løsning på miljømålsætningerne. Ændringsforslagene finder ikke deres berettigelse i miljømæssige fordele og dermed forbundne omkostninger og andre effekter, og de vil forstyrre den etablerede balance. En yderligere stramning vil øge omkostningerne og mindske medlemsstaternes fleksibilitet med hensyn til at opfylde de vedtagne nationale mål og fremme øget afhængighed af naturgas med tilhørende bekymring over brændstofsikkerheden i forbindelse med elektricitetsproduktionen, specielt i lande som Irland.
Yderligere restriktioner på eksisterende store fyringsanlæg kan ikke begrundes i medlemsstaternes pligt i henhold til NEC-direktivet til at sænke de overordnede emissioner og den nært forestående vedtagelse af direktivet om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening. Nogle ændringsforslag vil tilmed have en negativ effekt. F.eks. vil strenge og uøkonomiske emissionsgrænseværdier for mindre anlæg forhindre udviklingen af kombinerede kraftvarmeværker, og andre støtter en integreret metode for miljøet. Forslag om en stramning af emissionsgrænseværdierne er ikke afpassede med hensyn til omkostninger og fordele, og de anerkender ikke det faktum, at en fælles holdning er en balancegang mellem at forbedre adfærden på miljøområdet og undgå urimelige omkostninger og andre negative konsekvenser. Der findes ingen lønsomhedsberegning for en yderligere begrænsning af emissioner fra anlæg, der allerede har lave emissionskoncentrationer.
Jeg har problemer med ændringsforslaget om at reducere emissionsgrænseværdierne for NOx fra 650 til 200. Det er teknisk muligt, men det vil være nødvendigt at installere dyre kontrolforanstaltninger på rørenes afslutning. Det kræver mere energi og vil resultere i stigende kuldioxidemissioner, brug af flere råmaterialer og produktion af farligt affald. Rådets foreslåede emissionsgrænseværdier kan overholdes langt billigere gennem enkle midler. Som tidligere nævnt vil disse tillægsomkostninger i sidste ende resultere i højere elpriser. Det er imidlertid overhovedet ikke sikkert, at fordelene ved en yderligere reduktion i grænseværdierne for NOx vil opveje de miljømæssige og økonomiske omkostninger. Det vil sige, at det ikke er i overensstemmelse med en integreret strategi for miljøet som helhed.

Wallström
Hr. formand, luftforureningen udgør forsat en reel trussel for borgernes helbred og trivsel i mange egne af Europa. Vores økosystem lider fortsat under forsuring og eutrofiering. Det er et punkt, hvor EU kan og skal handle, da luftforureningen ikke kender til grænser, og dette direktiv bliver et vigtigt bidrag til at reducere luftforureningen.
Jeg vil gerne gå til de centrale spørgsmål. Spørgsmålet om bestående anlæg har været det vigtigste punkt i forhandlingen om dette forslag både under førstebehandlingen i Rådet og her under andenbehandlingen. Efter en meget vanskelig diskussion i Rådet blev den fælles holdning enstemmigt vedtaget. Den omfatter nu markante nye og skrappere krav til disse anlæg, og det vil resultere i betydelige reduktioner i svovldioxidemissionerne fra de store forbrændingsanlæg i de nuværende medlemsstater og senere i et udvidet Fællesskab.
Mens jeg finder det nødvendigt at bevare en vis fleksibilitet i strategien over for de bestående anlæg, er jeg enig i Parlamentets synspunkt om, at der skal fastsættes en frist, hvorefter alles forpligtelser er tydelige. Parlamentet har spillet en meget vigtig rolle med hensyn til resultatet for de bestående anlæg, og jeg er taknemmelig for fru Oomen-Ruijtens indsats som ordfører.
Parlamentet har stillet en række ændringsforslag for at gøre emissionsgrænseværdierne strengere både for de bestående anlæg og for anlæg, der får licens efter det nye direktivs ikrafttræden. Allerede den fælles holdning vil begrænse emissionen af svovldioxid fra store fyringsanlæg betydeligt. Derfor kan jeg i øjeblikket ikke se nogen begrundelse for en yderligere stramning af emissionsgrænseværdierne for svovldioxid fra bestående anlæg.
Hvad angår nitrogenoxider, vil virkningen imidlertid være mindre tydelig, da de standarder, der gælder for de bestående anlæg, ikke er specielt krævende. Derfor er der nogle fordele ved at stramme emissionsgrænseværdierne for nitrogenoxider. Når der er tale om nye anlæg, vil stordriftsfordele, der reducerer udgifterne til overholdelse, åbne mulighed for en yderligere stramning af emissionsgrænseværdierne for både nitrogenoxider og svovldioxider.
Med hensyn til indenlandsk brændsel er tiden inde til at fjerne forskelsbehandlingen af fast indenlandsk brændsel og andre brændselsformer, og nu bør man påbegynde nedtrapningen, specielt i lyset af de store forbrændingsanlægs ændrede erhvervsmæssige karakter.
I den sammenhæng kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 3, 4, 7, dele af 8; 9, 12, anden del af 13; 14, 16, 17 for anlæg over 300 MW; 18 og 19, begge for anlæg mellem 100 og 300 MW; 21, 28 og 29, begge delvis; 39 og 40. Kommissionen kan imidlertid ikke acceptere ændringsforslag 6, første del af 13; 15, 24, 25, 26, 30 til 38, 43, 44, 49, 50 og 51.
Jeg vil gerne knytte en kort kommentar til de øvrige ændringsforslag. Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen nøje har overvejet alle 50 ændringsforslag. Overordnet set kan vi acceptere 23 ændringsforslag - enten helt, delvist eller principielt. Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 10 og 11, der vil forenkle raffinaderiernes forpligtelser, og ændringsforslag 23 i princippet, forudsat at dets gennemførelse er forenelig med andre lovgivningsmæssige krav om adgang til denne type oplysninger om emissioner.
Kommissionen kan også i princippet acceptere ændringsforslag 1, der handler om økonomiske virkemidler, ændringsforslag 2 om at bringe definitionen af biomasse i overensstemmelse med det nyligt vedtagne direktiv om forbrænding af affald, samt ændringsforslag 5, der kræver en grundig vurdering af omfanget af tungmetalemissioner fra store fyringsanlæg og omfanget af emissioner fra store fyringsanlæg i den maritime sektor. Kommissionen kan imidlertid ikke acceptere ændringsforslag 20, 22 og 27, da de vil skade den fælles holdning eller skabe manglende konsekvens i forhold til den nyligt vedtagne og beslægtede lovgivning om forbrænding af affald.
Det vil også være en fordel at afvente resultatet af undersøgelsen i 2004, inden gasturbiner medtages blandt offshore-applikationer. Vi har endnu ikke vurderet alle de tekniske virkninger, men det bliver gjort i forbindelse med undersøgelsen i 2004. Vi kan således ikke acceptere ændringsforslag 42, 45, 46, 47 og 48.
Afslutningsvis vil jeg sige, at Parlamentet under både første- og andenbehandlingen bidrog til at forbedre dette lovgivningsforslag. Det vil have en effekt på ikke bare EU, som det ser ud i dag, men også på et udvidet Fællesskab.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Nationale emissionslofter for visse luftforurenende stoffer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0067/2001) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (10674/1/2000 - C5-0563/2000 - 1999/0067(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om nationale emissionslofter for visse luftforurenende stoffer (Ordfører: Myller).

Myller
. (FI) Hr. formand, kære kommissærer og medlemmer af Rådet, jeg takker varmt alle udvalgsmedlemmer for den konstruktive forhandling, som dette direktiv fik i udvalget, og jeg takker også sekretariatet. Vi har i den henseende den lidt specielle situation, at ved andenbehandlingen har udvalget endda været i stand til at pynte lidt på resultatet fra førstebehandlingen, og dette skyldes - tak igen til udvalgsmedlemmerne - det vedtagne ændringsforslag, der forenede de bedste sider fra førstebehandlingen og Rådets fælles holdning. Derved har vi til plenarmødet fået ganske ambitiøse målsætninger for emissionsgrænseværdier inden 2010. I den fælles holdning fra i sommer blev der taget meget begrænset hensyn til resultaterne fra Parlamentets førstebehandling. Til gengæld har udvalget ved sin afstemning klart ønsket at støtte resultatet fra førstebehandlingen, således at vi nu har en god og målrettet holdning til afstemningen i morgen. Jeg håber på, at denne holdning får succes i morgen.
Hensigten med dette direktiv er at reducere visse luftforureninger, navnlig emissionen af svovldioxid, nitrogenoxider, flygtige organiske forbindelser og ammoniak, så man på langt sigt kan nå dertil, at menneskets sundhed ikke sættes over styr. Dette tilstræbes ved at sætte foreløbige målsætninger for år 2010. Med disse foreløbige målsætninger opnås det, at områderne, hvor de kritiske belastninger af forsuring overskrides, halveres, den sundhedsfarlige ozonbelastning reduceres med en tredjedel, og planternes ozonbelastning, der overskrider det kritiske niveau, reduceres med en tredjedel.
Ved disse beslutninger opnås desværre alligevel ikke de målsætninger, som er vedtaget i Fællesskabets forsuringsstrategi. Det er derfor, at den forliggende betænkning fra Parlamentet foreslår en sidste frist til 2015, hvor de kritiske belastninger ikke mere må overskrides, og en målsætning til 2020, hvor de kritiske niveauer heller ikke mere må overskrides. Direktivforslaget omfatter også en evaluering af kravene i 2004. Formålet med evalueringen er bedre at kunne styre hen imod 2010, at se, om vi er på rette vej, og hvad der skal gøres for at nå målsætningerne.
Det forliggende direktivforslag stiller krav til medlemsstaterne med henblik på en reducering af luftforureningen til et niveau, der ikke er sundhedsfarligt, men medlemsstaterne kan selv vælge instrumenterne til at opnå resultaterne. De største trusler og dermed også de mest udfordrende spørgsmål for medlemsstaterne er emissioner, som kommer fra energiproduktionen, og i den henseende var den netop behandlede Oomen-Ruijten-betænkning yderst betydningsfuld, og jeg håber virkelig, at vi i morgen ved afstemningen opnår de bedst mulige resultater, for den har en direkte indvirkning på, hvorledes emissionslofterne i henhold til dette direktiv kan nås.
Andre grunde til bekymring er industri og trafik. Industrien er den eneste, som har været i stand til at reducere sine emissioner i de seneste årtier, derimod ser det ud, som om transportsektoren bare konstant har voksende emissioner. Medlemsstaterne bør gøre noget ved det. Trafikken er virkelig en udfordring. Vi skal være i stand til at reducere trafikken, vi skal kunne ændre vores adfærd, således at vi foretrækker mindre forurenende alternativer, skinnetrafik og kollektiv trafik, mens vi støtter en sådan teknisk udvikling, som på andre måder har indflydelse på en renere trafik.
Til sidst vil jeg sige, at omkostningerne ved gennemførelsen af dette direktiv i mange forskellige forbindelser er regnet for at være for høje. Hvis vi tager højde for, hvad der f.eks. er besluttet i Kyoto-protokollen, betyder det, at vi kan halvere de foreslåede omkostninger. Hvis vi så jævnfører dem med de fordele, som der i form af forbedret sundhedstilstand opnås gennem dette direktiv, så er fordelene flerdoblet i forhold til omkostningerne.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, dette direktivforslag om nationale emissionslofter griber ind over for de vigtigste luftforurenere. Hovedpunkterne i dette direktiv er derfor nedbringelsen af emissionerne af de nævnte stoffer til under de kritiske niveauer og belastninger. Det vigtigste element i dette direktiv, eller snarere den del af forslaget, der diskuteres mest, er naturligvis den tabel, hvori den tilladte årlige emission pr. stof var opført for de enkelte lande. Det, der har spillet en stor rolle i diskussionen herom, er, at der kom mange protester, da de 36 lande, hvorunder EU-medlemsstaterne, i FN-regi aftalte andre og for det meste mindre strenge standarder for de samme stoffer. Under førstebehandlingen blev der derfor opfordret til at erstatte Kommissionens tabel, som jo var ambitiøs, med FN's såkaldte "Göteborg-tabel", som tillod højere lofter.
Allerede under førstebehandlingen meddelte jeg, at argumentationen ikke var stærk. FN-aftaler ligger jo, hvad ambitionsniveau angår, altid lavere, fordi situationen i rige, velstående og således ofte mere forurenende lande vanskeligt kan sammenlignes med situationen i udviklingslande. Desuden har emissionen af svovldioxid, nitrogenoxid og flygtige organiske forbindelser direkte miljømæssige indvirkninger på miljøet og ligeledes, om end i mindre udstrækning, ammoniak på vores eget kontinent.
PPE-Gruppen tilsluttede sig under førstebehandlingen Kommissionens loft. Ammoniaktabellen har vi imidlertid forbedret, bl.a. fordi spredningsmuligheden er mindre.
Rådets kompromisforslag med hensyn til SO2, NOx og VOC vil efter min opfattelse føre til højere emissioner. Kun hvad angår ammoniak, kan jeg acceptere Rådets kompromis. Kommissæren kender ligesom vi problemerne omkring gennemførelsen af nitratdirektivet. Egentlig er der overhovedet ingen medlemsstat, der opfylder standarderne deri. Kommissionens forslag om at sænke ammoniakloftet yderligere er efter min mening ikke realistisk. Jeg tilføjer, at virkningerne af ammoniakemission for en del også er lokale, og at en mindre ambition derfor også kan være forsvarlig.
Det betyder, at vi i det store og hele støtter ordføreren. Vi støtter de første otte ændringsforslag. Ændringsforslag 9 støtter vi ikke. Med hensyn til tabellen støtter vi SO2, NOx og VOC, og med hensyn til ammoniak går vi tilbage til Rådets forslag. Vi har også problemer med ordførerens idé om, at det, vi vil opnå i 2010, egentlig allerede bør opnås i 2004. Det forekommer os temmelig ambitiøst.
For øvrigt kan jeg ikke lade være med at sige, at det var behageligt at arbejde med denne ordfører, og at også koordineringen med arbejdet vedrørende de store fyringsanlæg var udmærket. Det takker jeg for.

Hulthén
Tak, hr. formand. Meget af det, der er blevet sagt under den tidligere forhandling, har stor relevans også for dette direktiv. Disse to dokumenter danner grundlaget for den forsuringsstrategi, som vi vedtog for tre år siden.
Da der i mandags blev foretaget målinger på min egen hjemegn, var surhedsgraden højere, end det har været tilfældet meget længe. Forsuringen er stadig et problem, som vi ikke kan undgå at være opmærksomme på.
Jeg vil begynde med at takke fru Myller, som har lavet et utroligt grundigt stykke arbejde, og kollegerne i Miljøudvalget, der har bidraget til, at vi nu har et forslag, der ser rigtigt godt ud. Problemet er dog, at vejen mellem udvalgene og plenarforsamlingen i Parlamentet nogle gange er fuld af strabadser. Jo tættere vi kommer på dagen, hvor der skal træffes en beslutning, desto mere skræmte synes nogle af os at blive. Endnu en gang ser vi konflikten mellem industri, beskæftigelse og miljø dukke op. Mange, der tidligere har været miljøgiganter, bliver nationale og regionale beskyttere. De omfavner deres gamle kulkraftværker på hjemegnen. Væk er pludselig ansvarligheden og den langsigtede holdning til, hvordan vi sikrer et godt miljø også i fremtiden.
Ved Parlamentets førstebehandling støttede vi de emissionslofter, som Kommissionen havde foreslået. I denne sammenhæng skal det også påpeges, at de lofter og de tal, som Kommissionen lagde frem, faktisk byggede på landenes egen rapportering til Kommissionen. Der var ingen tal, der var grebet ud af luften eller opdigtede. Nu ser det ud til, at nogle benægter disse tal. Tallene var ikke udtryk for overoptimisme, og det viste sig også, præcis som fru Myller tidligere sagde, at de økonomiske beregninger faktisk stemte godt overens med virkeligheden.
Når Rådet så skal bidrage med sine synspunkter, bliver det ikke helt uventet også denne gang med et langt dårligere resultat, et resultat, der ligger meget tæt på Göteborg-protokollens tal. I denne sammenhæng vil jeg også minde om, at Kommissionen - i hvert fald i begyndelsen - afslog at underskrive Göteborg-protokollen, idet Kommissionen mente, at den var af ringe kvalitet og havde et alt for lavt ambitionsniveau. Jeg håber virkelig, at Kommissionen nu viser, at den støtter det, som Parlamentet har givet udtryk for, frem for alt i Miljøudvalget. Hvis vi vælger Rådets linje, vælger vi faktisk en dårligere sundhedstilstand for vores medborgere, og børn og astmatikere vil være de mest udsatte. Vi vælger også at overskride de kritiske belastningsniveauer på yderligere flere hundredtusinde hektar landjord. Og listen kan gøres meget længere. Jeg håber, at vi har modet til i morgen at godkende Miljøudvalgets forslag.

Davies
Hr. formand, under førstebehandlingen støttede Den Liberale Gruppe Kommissionens forslag. Vi vil gerne have en betydelig reduktion i luftforureningen inden for et tidsrum, der afspejler de alvorlige miljøproblemer, vi står over for. Kommissionen hævdede, at de økonomiske fordele langt ville overstige omkostningerne, men medlemsstaterne protesterede og sagde, at de ikke kunne gå ud over de mål, der blev fastsat i Göteborg-protokollen. Parlamentet gjorde rigtigt i at støtte Kommissionen dengang. Det glæder mig, at Kommissionen under forhandlingerne var i stand til at overvinde medlemsstaternes modstand, gøre fremskridt og sikre mere ambitiøse mål.
Men ved andenbehandlingen er situationen en anden. Kommissionen har sagt, at den har indgået en fast aftale med Rådet, og at den vil holde sig til den. Den agter ikke at gå videre. Den vil ikke støtte ændringsforslagene fra PPE-DE-Gruppen eller Den Socialdemokratiske Gruppe. Jeg ville ønske, at medlemsstaterne var mere ambitiøse. Men under førstebehandlingen støttede Parlamentet forslag, der byggede på en kommissionsmodel, som jeg finder djævelsk kompliceret. Med manglende støtte fra Kommissionen kan jeg ikke se, hvordan vi som lovgivere - ikke tekniske eksperter - kan foreslå mere ambitiøse mål for de enkelte lande, medmindre vi skal hive tal ud af den blå luft, hvilket jeg finder ret amatøragtigt, når det handler om lovgivning. Derfor har jeg accepteret, at vi ikke kan gå længere i øjeblikket.
Men jeg er også klar over, at dette er et pokerspil, og at jeg er en elendig pokerspiller. Det kan godt være, at medlemsstaterne sidder med nogle kort i ærmet, som de er villige til at trække frem, hvis de presses til et forlig. Måske ønsker kommissæren i virkeligheden, at Parlamentet følger sin oprindelige dagsorden.
Hvis det er tilfældet, så har jeg misforstået spillet. Jeg venter spændt på at høre fra kommissæren, om hun har holdt kortene tæt til kroppen, eller om hendes officielle holdning forbliver uændret.

De Roo
Hr. formand, jeg vil give fru Myller en kompliment for hendes fortræffelige betænkning om nationale emissionslofter. Det drejer sig om fire forurenende stoffer. For to stoffers vedkommende, svovldioxid og nitrogenoxid, kan der ikke findes nogen passende løsning i fru Oomen-Ruijtens betænkning om store fyringsanlæg. Problemet med ammoniak skal løses på lokalt og nationalt plan. For flygtige organiske forbindelser savner vi egentlig stadig en del af lovgivningen. For flygtige organiske forbindelser, som udledes ved påfyldning af bilbrændstoffer, er der i mellemtiden regler ligesom for den slags stoffer i industrien. Men for flygtige organiske forbindelser i husholdninger, som jo er ansvarlige for en tredjedel af emissionen, findes der stadig ikke sådanne regler. Derfor spørger jeg Kommissionen, hvornår den omsider vil fremlægge et EU-direktiv om maling. Vi må gå over til vandbaseret maling, og det er på tide, at der opstilles regler herom.
Göteborg-protokollen er undertegnet af 36 lande. Der gælder vetoretten. Den fælles holdning er næppe mere ambitiøs end Göteborg-protokollen. I Europa er vetoretten afskaffet for miljølovgivning. Hvis vi ikke er i stand til i EU at fastsætte betydeligt strengere miljøstandarder end Göteborg-protokollen, er det en skændsel. I morgen har Parlamentet lejlighed til at undgå denne skændsel. Jeg håber, at 314 eller flere af mine kolleger stemmer for fru Myllers fortræffelige betænkning.

Jackson
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren og spørge, i hvor høj grad vi kan stole på Rådet. Det er ikke noget personligt. Det er et af de meget få forslag, jeg kan huske, der har været forsynet med et prisskilt. Det er sandt, at det står på side 112 i de oprindelige forslag. Det står ikke læggere i internetversionen, men det fandtes i den version, der oprindeligt blev forelagt for Parlamentet. Det viser os de faktiske omkostninger ved at gennemføre direktivforslaget om nationale emissionslofter. Det var nyt for de belgiske medlemmer af mit udvalg, at forslaget ville koste dem 1.000 millioner euro årligt. Vi viste det til de belgiske medlemmer, og de brød sig bestemt ikke om det.
Kan kommissæren sige, om man har diskuteret udgifterne til forslaget i Rådet, og hvad f.eks. belgierne har sagt til det? Hvad med franskmændene, som denne foranstaltning vil koste 916 millioner euro ekstra årligt? Hvad med grækerne? Ifølge Kommissionens beregninger vil det koste dem 338 millioner euro ekstra årligt. Så i hvilket omfang er de villige til at betale prisen?
Fru Müller har taget dette problem op. I hendes ændringsforslag 1 og 6 forkaster hun ordene "stort set" og "i hovedsagen" og siger, at medlemsstaterne skal blive enige om "præcist" at overholde emissionslofterne. Hvis Parlamentet accepterer det, har vi en endnu større ret til at spørge, i hvilket omfang medlemsstaterne vil underkaste sig disse forslag. Når kommissæren tager ordet for at besvare spørgsmål, vil hun måske være så venlig at sige noget om ændringsforslag 8. Gælder nærhedsprincippet her eller ej? Hvis ikke det gælder, skal vi sandsynligvis afvente forslag fra Europa-Kommissionen. Hvis det gælder, vil man ikke kunne nå til enighed om skatter, men hvilke instrumenter vil så finde anvendelse?

Sterckx
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg tror, at vi har en vigtig betænkning foran os. Jeg synes, at direktivets målsætning, nemlig drastisk formindskelse af luftforureningen, er udmærket. Også den kendsgerning, at vi fastsætter den nye frist til 2020, er efter min mening udmærket. Min indvending gjaldt, som også fru Jackson bemærkede, tabellen i bilag 1, og navnlig beregningsmåden og følgerne deraf for medlemsstater med et lille areal og en stor befolkningstæthed.
Jeg antager, fru kommissær, at vi, således som De også sagde under førstebehandlingen, ved revisionen i 2004 vil få en ærligere fordeling af byrderne, også for disse små medlemsstater. Derfor vil jeg også stemme imod ændringsforslag 10, som på ny indfører Kommissionens gamle tabel i bilag 1.

Arvidsson
Hr. formand, forsuringen af skov, mark og vandløb er det største enkeltstående miljøproblem i mit hjemland. Næsten alt forsurende nedfald kommer fra forbrænding af fossile brændstoffer, der bliver brugt til energiproduktion i andre europæiske lande. Forsuringen er således et problem, der "importeres" til vores land.
Naturmiljøet i store dele af det nordlige EU har en lav neutraliserende formåen. Derfor er forsurende nedfald meget skadeligt for Danmark, Sverige og Finland. Der gøres hvert år en stor indsats for at mindske skaderne ved at kalke søer og vandløb. Jeg kender ikke de eksakte tal, men jeg vil vove at påstå, at Sverige igennem årene rent økonomisk har satset mere på kalkninger mod forsuring, end visse medlemslande har satset på at mindske de forsurende emissioner.
I visse områder er følsomheden over for det sure nedfald ekstrem stor, f.eks. i Sydvestsverige, i visse fjeldområder i Nordsverige og ikke mindst i Sydnorge. Jeg henvender mig til alle jer parlamentsmedlemmer fra forskellige medlemslande. Hvis vi skal kunne redde værdifuld natur i disse områder, har vi brug for jeres hjælp. Vi appellerer til jer om at se problemet i et europæisk perspektiv og hjælpe os med de store forsuringsproblemer. At mindske udslippene fra forbrænding er desuden et væsentligt sundhedsspørgsmål i flere EU-lande. Mange miljøinteresserede personer i mit hjemland sætter deres lid til EU. FN har som organisation vist sig at være dårlig til at håndtere de europæiske miljøproblemer.
Jeg mener, at skatter er et nationalt anliggende. De nationale parlamenter skal vælge den lettest fremkommelige vej til at opnå de nu foreslåede nationale emissionslofter. Jeg kan derfor ikke støtte forslaget om EU-skatter mod emissioner.
Jeg vil også kommentere arbejdsløshedsargumentet. Totalt set fører et godt miljø og bedre sundhed ikke til arbejdsløshed. På sigt er tiltag for et godt miljø og en bedre sundhedstilstand en god investering. Omkostningerne mindskes, og tiltagene fører til en bedre økonomisk position. Situationen i Rusland ville have været meget bedre i dag, hvis landet ikke havde arvet den miljøkatastrofe og den dårlige sundhedstilstand, som det kollapsede kommunistiske system efterlod.
Rådets fælles holdning er bemærkelsesværdig. Ambitionen er lav, og Rådet vil ikke fastsætte datoen for foranstaltningernes ikrafttræden. Så ved vi, hvad resultatet af direktivet vil blive: Direktivet vil ganske simpelt ikke blive efterlevet.
Parlamentet bør derfor igen tilslutte sig det ambitionsniveau mod forsuring, som Kommissionen fastsatte i såkaldte emissioner. Hvis Parlamentet og Kommissionen gør fælles front i denne sag, bliver Rådets holdning nærmest pinlig for medlemslandenes regeringer. Til slut vil jeg gerne takke ordføreren, fru Myller, for hendes indsats for at nå et resultat på dette vigtige miljøområde.

Kauppi
Hr. formand, kære formand for Kommissionen, jeg er fuldstændig enig med den forrige taler i, at forsuring, eutrofiering af jordbunden samt væksten af troposfærisk ozon er problemer, som vi i Europa mere effektivt skal gribe ind over for. De største forurenere skal således have effektive nationale emissionslofter.
Rådet nåede til enighed om emissionslofter efter lange og seje forhandlinger. Kommissionen støtter for sin del Rådets fælles holdning. Rådets fælles holdning vil betyde en mærkbar reduktion af emissioner. Den er måske ikke så ambitiøs, som Parlamentet i sin førstebehandling ønskede, men måske er den i denne situation det bedst mulige kompromis. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik er desværre endt med at komme med nogle så betydningsfulde og ambitiøse forslag, at de efter gennemførelsen vil bringe den opnåede enighed i fare. På den baggrund tilslutter jeg mig altså til de synspunkter, som hr. Davies tidligere fremlagde.
Da emissionslofterne blev fremlagt ved Parlamentets førstebehandling sidste år i marts, påpegede jeg, at der ikke bør opstilles nye målsætninger, før de tidligere fastlagte mål er nået. Kommissionen skal uafbrudt kontrollere, at der sker en konstant udvikling i alle medlemsstaterne, og fremme de foranstaltninger, hvorved industrien hjælpes til at udføre de nødvendige forandringer. Det er vigtigt, at miljømålsætningerne nås så omkostningseffektivt som muligt. Derfor er fru Jacksons spørgsmål mere end begrundet.
Skønt stramninger af Miljøudvalgets emissionslofter er vigtige, skal vi være klar over de eventuelle ulemper, som vores ønsker og afstemningsadfærd sommetider medfører. En forhaling af dette direktiv og det at havne i en lang mægling, den form for pokerspil, som der blev omtalt, vil sikkert være den dårligste løsning for miljøet. Desuden vil miljøfordele opnået ved stramninger være meget små i forhold til omkostningerne.

Wallström
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke ordføreren for hendes arbejde med dette vigtige forslag. Jeg ved, at De arbejder hårdt med det sjette miljøhandlingsprogram og andre ting. Direktivforslaget om nationale emissionslofter forsøger på samme tid at håndtere problemerne med forsuring, eutrofiering og troposfærisk ozon. Det er derfor meget sigende for to af de fire prioriterede områder i Kommissionens forslag til et sjette miljøhandlingsprogram: natur og biodiversitet samt sundhed og miljø. Der findes stadig vigtige områder i Unionen, hvor naturen og biodiversiteten lider under syreregnseutrofiering, og hvor borgerne påvirkes af ozon ved jordoverfladen, hvilket andre medlemmer allerede har nævnt. Vi skal løse disse problemer.
Ændringsforslag 10 og 13 søger at genindføre de emissionslofter, som Kommissionen oprindeligt foreslog. I deres fælles holdning tilslutter medlemsstaterne sig både de langsigtede mål og de foreløbige målsætninger i forslaget. De har atter undersøgt de forpligtelser, de indgik under Göteborg-protokollen, og de har skrevet under på at gøre en yderligere indsats. Men de mener alle, at der er usikkerheder og andre faktorer, der kan ændre billedet i løbet af nogle få år: energiplaner, tiltrædelse osv. Derfor har medlemsstaterne indvilget i atter at se på spørgsmålene i 2004. Kommissionen kan acceptere dette som et første trin på betingelse af, at vores mål i 2004 bliver at rette op på manglerne.
Jeg er udmærket klar over, at det bliver meget vanskeligt at få vellykkede diskussioner om ændringsforslag 10 og 13 med Rådet. Der er forskellige krav fra hver enkelt medlemsstat og 15 synspunkter i Rådet. Kommissionen kan derfor ikke acceptere ændringsforslag 10 og 13. Kommissionen kan imidlertid godt acceptere ændringsforslag 11 og 12. Vi skal kaste endnu et blik på Kommissionens oprindelige forslag om emissionslofter i 2004 og afgøre, om det vil være bedre at fordele byrden anderledes i lyset af den seneste udvikling. Ændringsforslag 11 og 12 forklarer dette meget tydeligt.
Som svar på hr. De Roos spørgsmål vil jeg sige, at Kommissionen har gennemført to undersøgelser af flygtige organiske forbindelser. I øjeblikket er vi i gang med det forberedende arbejde, og vi forventer at kunne diskutere potentielle forslag med eksperter inden sommerferien. Det er måske en vigtig oplysning. Hvad så med udgifterne og medlemsstaternes vilje, fru Jackson, til at betale udgifterne? Som De ved, blev udgifterne diskuteret meget længe i Rådet. Medlemsstaterne tror på, at vi kan leve op til målsætningen, og de har tegnet sig for så meget, som de mener, de kan i øjeblikket. De ønsker at se på udgifterne igen i 2004, inden de forpligter sig til mere. Selvfølgelig er udgifterne højere for nogle lande end for andre på grund af de forurenende emissioners oprindelse. Alle emissioner er ikke lige på grund af forskellige vejrmønstre. Det bemærkede man også under Rådets diskussioner.
Hvad angår de resterende ændringsforslag, hænger ændringsforslag 1 og 6 sammen med ændringsforslag 10. Rådet indsatte ordene "stort set" og "i hovedsagen" i erkendelse af, at emissionslofterne i det fælles forslag ikke helt rækker til at opfylde målene for 2010, og derfor kan Kommissionen ikke acceptere disse ændringsforslag. Ændringsforslag 4 ville opstille frister for opfyldelse af direktivets langfristede mål, og det er stadig Kommissionens opfattelse, at enhver dato med vores nuværende viden vil være rent gætværk, hvilket ikke er på sin plads i en lovtekst. Kommissionen må derfor forkaste ændringsforslag 4. Jeg håber, at vi står med en bedre prognose, når direktivet skal revideres i 2004, men så - hvis De vil bære over med ordspillet - vil nogle af emissionstallene skulle gribes ud af den blå luft.
Kommissionen er helt enig i, at emissioner fra international skibsfart er vigtige, og at de skal håndteres effektivt. Vi skal også se på effekterne af emissioner fra luftfartøjer. Kommissionen kan fuldt ud acceptere ændringsforslag 2, og den kan delvist og i princippet acceptere ændringsforslag 3. Vi ville imidlertid foretrække et mere direkte citat fra direktiv 99/30. Vi kan ikke acceptere ændringsforslag 5 eller første del af ændringsforslag 7. Emissioner fra international skibsfart og krydsende luftfartøjer kan ikke tilskrives enkelte medlemsstater. I stedet skal vi følge op på de foranstaltninger, der allerede er truffet af Den Internationale Søfartsorganisation og afgøre, hvad der ellers er behov for. Kommissionen kan i princippet acceptere dele af ændringsforslag 8. Vi vil se nærmere på forslag om økonomiske instrumenter i forbindelse med vores revision af direktivet i 2004. Vi kan i princippet acceptere dele af anden del af ændringsforslag 7 og ændringsforslag 9. Her kan Kommissionen atter ikke acceptere kravet om at fremsætte forslag. Alle de spørgsmål, som Parlamentet nævner, skal overvejes i forbindelse med revisionen. Jeg takker Parlamentet for dets tid og ser frem til fremskridt i denne meget vigtige sag.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Miljøinspektioner
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0041/2001) af Jackson for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets henstilling om mindstekrav for miljøinspektioner i medlemsstaterne (C5-0001/2001 - 1998/0358(COD)).

Jackson
Hr. formand, jeg aflægger rapport til Parlamentet for enden af en lang og ikke helt tilfredsstillende saga. Europa-Parlamentets delegation ønskede at se denne henstilling om miljøinspektioner udtrykt som et direktiv. Det var os meget magtpåliggende, og vi forsøgte at få Kommissionens forståelse. Det lykkedes ikke. Vi forsøgte at overtale Ministerrådet til at give os medhold, og det lykkedes ikke. Det er meget trist, men det er en situation, som vi desværre må leve med, for hvis vi ikke var blevet enige om de tekster, der nu ligger foran os, så ville vi sikkert ikke engang have haft en henstilling.
Mange af mine kolleger - forhåbentlig alle kollegerne - føler, at vi befinder os i en meget utilfredsstillende situation. Vi kommer konstant med nye tilføjelser til EU's miljølovgivning med de bedste intentioner om at forbedre miljøet, men medlemsstaterne tilslutter sig en lovgivning, som de i mange tilfælde ikke kan gennemføre i den vedtagne form. De vil muligvis være i stand til at leve op til de vedtagne standarder, men spørgsmålet er, hvor lang tid det vil tage. I nogle tilfælde er Kommissionen stadig uvidende om, hvorvidt medlemsstaterne faktisk overholder lovgivningen, fordi medlemsstaterne stadig er meget langsomme til at informere Kommissionen om status for implementering i de rapporter, de skal sende til Bruxelles.
Hvis man skal udtrykke det meget voldsomt, finder Europa-Parlamentet sig selv medskyldigt i bedrageri af Europas befolkning. Vi fortæller borgerne, at vi har en meget fremsynet miljølovgivning, men i forbindelse med f.eks. direktivet om nitrater og direktivet om byspildevand tager medlemsstaterne faktisk meget længere tid end nødvendigt for at overholde lovgivningen. Tilfældet med den græske regering, der stadig betaler af på en bøde til Bruxelles for manglende overholdelse af et affaldsdirektiv, viser, at der kan gå et kvart århundrede, inden en medlemsstat sagsøges for manglende overholdelse af en lovgivning, der blev vedtaget i 1970'erne.
Parlamentet mente, at problemet bedst kunne håndteres ved at tage det, der oprindeligt var en henstilling om miljøinspektioner, og bruge det som en metode til at gennemtvinge fælles standarder i alle medlemsstater ved at opgradere det til et direktiv, som medlemsstaterne forhåbentlig vil tage mere notits af. Som sagt var medlemsstaterne imod det. Det var ganske oplysende at gå til møde i Forligsudvalget, hvor det var helt tydeligt, at nogle af medlemsstaternes delegationer overhovedet ikke var interesseret i emnet eller det møde, som vi gik til den pågældende aften. Det er en situation, hvor kun en beskeden del af medlemsstaterne i virkeligheden er interesseret i overholdelse. De fleste medlemsstater har det langt nede på deres prioriteringsliste.
Jeg er derfor bange for, at vi på en måde har ladet os nøje med det næstbedste. Vi håber stadig, at vi kan vende tilbage til dette emne. Det agter vi så sandelig at gøre, for skønt vi har en henstilling, indeholder den en revisionsklausul, som betyder, at Kommissionen kommer tilbage til det nuværende Parlament - vistnok i 2003 - så vi kan forsøge at vurdere, hvordan medlemsstaterne klarer sig med hensyn til netop denne henstilling.
Det betyder, at hr. Davies og jeg, hvis vi skånes og overlever mund- og klovsyge, BSE og alt muligt andet, der synes at hjemsøge Det Forenede Kongerige, vil kunne sørge for, at vi får et direktiv, hvis vi føler, at henstillingen ikke bringer os videre. Vi håber, at vi får Kommissionens opbakning til at gøre en sådan revurdering i 2003 til et meget seriøs affære. Jeg er sikker på, at fru Wallström, der er meget interesseret i at sikre en bedre overholdelse, vil støtte os.
Det lykkedes os også at få tanken om, at inspektionsrapporterne skal være offentligt tilgængelige senest to måneder efter, at de er forelagt Kommissionen, medtaget i henstillingen. Vi vil sikre os, at flere mennesker i Europa interesserer sig for overholdelse - flere mennesker i alle medlemsstaterne, ikke blot i nogle få af de nordlige medlemsstater. Og til slut vil jeg gerne gøre opmærksom på, at skønt vi ikke formelt kunne nedfælde det, så har vi sagt, at vi vil indføre en standardklausul i direktiverne med følgende ordlyd: "Medlemsstaterne sikrer, at de senest på datoen for direktivets ikrafttræden råder over miljøinspektionssystemer, som sætter dem i stand til fuldt ud at efterkomme direktivets bestemmelser". Vi kan ikke forestille os, at nogen medlemsstat kan have noget at indvende imod det.

Scheele
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med en lykønskning til vores ordfører. Jeg synes, at Parlamentets delegation i Forligsudvalget har kæmpet meget hårdt og med tungt hjerte stemt for resultatet i Forligsudvalget, også min gruppe, ligesom den også vil stemme for i salen. Alligevel kan vi ikke være tilfredse med forligsresultatet. Europa-Parlamentet ønskede et bindende direktiv i stedet for pæne anbefalinger. Medlemsstaterne blokerede og må også påtage sig ansvaret for, at der ikke sker noget i Unionen med hensyn til gennemførelsen af miljøpolitik.
I øjeblikket kører der over 150 sager om overtrædelse af gældende miljølovgivning. Lige så meget som Parlamentet glæder sig over ethvert miljøpolitisk fremskridt, lige så meget er det på sin plads at betvivle seriøsiteten i Unionens miljøpolitik, når det vigtige skridt, nemlig at kontrollere implementeringen, gennemførelsen, udebliver. Selv den bedste lovgivning er nyttesløs, hvis den ikke bliver gennemført.
Vores betingelser, koordinering af inspektionerne medlemsstaterne imellem, når der er tale om grænseoverskridende miljøkriminalitet, er en forbedring, og det samme er offentliggørelsen af inspektionsrapporterne to måneder efter, at inspektionerne er gennemført. Alligevel tror jeg, at den revisionsklausul, som fru Jackson beskrev, er Parlamentets vigtigste krav, altså at Kommissionen efter to år skal fremlægge en rapport for Parlamentet om anvendelsen og effektiviteten af denne henstilling og i tilfælde af manglende effektivitet - hvilket jeg vil antage - fremlægger et direktivforslag.
Eftersom jeg ikke helt stoler på de meget bløde formuleringer i denne revisionsklausul - Kommissionen burde fremlægge en sådan rapport ikke efter to år, men så hurtigt som muligt - vil jeg bede kommissær Wallström om måske endnu en gang at bekræfte, at hun vil arbejde for, at vi får denne rapport om lidt over to år. Naturligvis håber jeg, at det så vil vise sig, at denne henstilling har været effektiv, at miljølovgivningen er blevet mere effektiv, at der kan konstateres fremskridt. Men i øjeblikket mangler jeg troen, selv om jeg hører budskabet.

Davies
Hr. formand, jeg kender ingen, der er uenig i, at miljølovgivningen skal gennemføres ensartet og effektivt i hele Unionen. Denne betænkning gav os lejlighed til at gøre en praktisk indsats. Jeg synes, at vi i det seneste halvandet år har talt for døve ører, og at vi ikke har skaffet nævneværdige resultater. Jeg bebrejder ikke kommissæren noget, da hun arvede det fra sin forgænger, men Kommissionens henstilling havde mange fejl og mangler og var grundigt upopulær hos medlemsstaterne, der kun støttede den, fordi den ikke var bindende og derfor kunne ignoreres.
Medlemsstaterne mente, at den var for præskriptiv, og dette synspunkt deles af mange af parlamentsmedlemmerne. Men Rådet og Parlamentet fik aldrig lejlighed til en seriøs diskussion om, hvordan man bedst når frem til det, der skulle have været fælles mål. Det skyldes måske et manglende initiativ fra vores side.
På den anden side var der heller ikke opbakning fra formandskabet eller Kommissionen til det radikale, men yderst fornuftige kompromisforslag fra fru Jackson, der fik støtte fra Forligsudvalget. Så måske var det ikke muligt at nå til enighed. Kommissionens tilsagn om at indføre et eller andet direktiv i løbet af et par år er naturligvis glædeligt, men da kommissæren går ind for en effektiv håndhævelse af regler og love, var den allerede undervejs, og der er således ikke noget nyt i dette.
Jeg synes, at hele denne lovgivningsprocedure er en fiasko. Der var ganske enkelt ikke nogen ordentlig dialog mellem institutionerne. Jeg føler, at vi har svigtet vores valgkredse i EU. Set i bagklogskabens klare lys mener jeg, at det havde været bedre, om Parlamentet havde ladet mæglingsprocessen bryde sammen. Den Liberale Gruppe stemmer imod vedtagelsen af denne henstilling i morgen. Jeg håber, at vi alle kan gøre det bedre næste gang.

Wallström
Hr. formand, jeg vil holde Parlamentet regelmæssigt informeret om gennemførelsen og overholdelsesgraden. Det er et af de vigtigste spørgsmål, vi skal arbejde med i de nærmeste år, og derfor er det også at finde blandt prioriteringerne i det sjette miljøhandlingsprogram. Vi skal koncentrere os om gennemførelsen. Jeg vil selvfølgelig vende tilbage til Parlamentet og om nødvendigt præsentere lovgivningen - den såkaldte guillotinestrategi. Vi vil lægge pres på medlemsstaterne. Jeg tror, at når folk når til mæglingsproceduren, så investerer de megen tid og energi, og de ønsker at nå til enighed, så det er umagen værd.
Det vil hjælpe, hvis EU's borgere holdes informeret om gennemførelsen, og vi foreslår forskellige tiltag i den retning. Andre idéer til, hvordan det kan gøres, og hvordan vi kan bevare presset på medlemsstaterne, skal være velkomne.
Meningsforskellene handlede om, hvilket retligt instrument der bedst ville efterkomme målsætningen. Jeg er glad for, at vi er blevet enige om instrumentets form og ordlyd gennem vedtagelse af Parlamentets ændringsforslag.
Jeg støtter også fru Jacksons forslag om, at denne sætning skal indføres i alle fremtidige forslag. Det er en god påmindelse til medlemsstaterne. Ændringsforslagene vil stramme kravene i henstillingen. F.eks. skulle inspektionsrapporterne være tilgængelige to måneder efter selve inspektionen. Nu skal vi sørge for, at henstillingen implementeres fuldt ud.
Jeg vil gerne anerkende IMPEL's rolle. Dets indsats for mindstekrav for miljøinspektioner var en hjælp under udarbejdelsen af henstillingen, og det er et meget vigtigt instrument. Nu har IMPEL mandat i henhold til henstillingen til at undersøge inspektorater, inspektionsmetoder og effektive metoder til uddannelse og kvalificering af inspektører.
Ifølge henstillingen skal medlemsstaterne nu aflægge rapport til Kommissionen om driften i løbet af to år. Kommissionen vil derefter overveje, om den skal fremsætte et forslag om et omfattende direktiv, der dækker inspektionens livscyklus. Det vil vi helt sikkert vende tilbage til, og jeg håber, at vi sammen kan forbedre implementeringen af den gældende fællesskabsret på miljøområdet.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Opvarmningsanlæg til motorkøretøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0055/2001) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om Rådets fælles holdning (7074/1/2000 - C5-0615/2000 - 1998/0277(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om opvarmningsanlæg til motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil, om ændring af Rådets direktiv 70/156/EØF og om ophævelse af Rådets direktiv 78/548/EØF (Ordfører: Miller).
På dette sted ses det tydeligt, hvor skæbnesvangert det er for EU's fremtid, hvad vi laver her.

Miller
Hr. formand, jeg vil gerne først komme med en teknisk rettelse. Det er noget, der desværre ikke blev opdaget i udvalget. I bilag IV, punkt 2.2, nævnes et manometertryk på 500 HPA, hvor der skulle have stået 0,5 HPA. Jeg vil være taknemmelig, hvis denne lille tekniske fejl kan blive rettet. Jeg er sikker på, at alle producenterne af bilopvarmningsanlæg også vil være taknemmelige. Der er endnu to ændringsforslag. De er begge meget tekniske, og jeg har fået dem fra branchefolk. Da jeg så på dem, gav de ikke anledning til bekymring. Jeg har forelagt dem for udvalget, som har godkendt dem.
Det faktum, at jeg netop har sagt, at producenterne har præsenteret mig for yderligere to ændringsforslag, understreger Parlamentets dilemma i direktiver af denne type. I sidste måned præsenterede jeg en betænkning om at gøre busser handicapvenlige. Dengang blev jeg kritiseret for, at betænkningen var alt for teknisk. Jeg havde faktisk fjernet mange af de tekniske punkter. Med hensyn til denne betænkning spekulerer jeg på, hvorfor jeg står her og taler om tekniske detaljer en tirsdag aften kl. 22.30. Det er ikke en opgave for Parlamentet. Vi skal trække de store politiske linjer, men vi skal ikke diskutere tekniske detaljer, der bedre løses andetsteds.
Jeg vil gerne foreslå Kommissionen, at nogle af os mødes på et tidspunkt i den nærmeste fremtid for at sikre, at sådanne betænkninger ikke kommer på Parlamentets dagsorden. Det er spild af Kommissionens tid, og det er spild af vores tid. Det er på høje tid, at vi ser på, hvordan vi kan fjerne disse tekniske betænkninger - der overhovedet ikke er politiske - fra dagsordenen. De skal diskuteres i de rette fora bestående af ingeniører, teknikere, videnskabsfolk eller andre tekniske grupper, der skal se på disse specifikationer, så jeg ikke behøver gøre det. Jeg er ikke ingeniør. Jeg er tidligere mælkemand. Jeg ved ikke, hvordan jeg skal kunne skelne mellem 0,5 HPA og 500 HPA. Jeg vil anmode Kommissionen om at se nærmere på dette problem. Forhåbentlig kan vi få en god nats søvn i den nærmeste fremtid.

Harbour
Hr. formand, jeg kan i virkeligheden kun gentage, hvad min ven og kollega hr. Miller allerede har sagt. Han og jeg er skiftevis ordfører og skyggordfører for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked for disse tekniske dokumenter. Jeg kan også afsløre for ham, at jeg ikke alene er udpeget til denne opgave i Retsudvalget, men at jeg i øjeblikket også har seks andre tekniske forordninger i sagsmappen - når jeg har min anden hat på - for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi. Måske er det, fordi jeg har været ingeniør i mit tidligere liv.
Men alvorligt talt, skal vi først overveje, hvordan alt dette arbejde skal gøres. Det er et vigtigt direktiv, som vi ikke skal undervurdere betydningen af. Jeg takker hr. Miller for hans arbejde med detaljerne i betænkningen, skønt det i virkeligheden ikke er noget, som vi burde beskæftige os med.
Kommissær Liikanens tjenstgørende personale skal tage sig af detaljerne. De små tekniske detaljer, som bil- og komponentproducenterne rådgiver os om, skulle i virkeligheden løses af ham, inden vi præsenteres for dokumentet. Nu, hvor Kommissionen har tiltrådt protokollerne fra Den Økonomiske Kommission for Europa i Genève, der tager sig af størstedelen af EU's lovgivning om motorkøretøjer, står vi med endnu en række problemer - som i øjeblikket primært håndteres af Industriudvalget - hvor Parlamentet ikke har ret til at fremsætte ændringsforslag, sådan som vi har med denne direktivtype. Det er sandsynligvis korrekt, men det er stadig de politiske elementer, vi skal overveje.
Hr. Miller skulle faktisk modtage en invitation fra mig, så jeg er glad for at kunne sige, at jeg allerede havde regnet med at få en opfordring fra ham her i aften. Han vil modtage en invitation til at deltage i et møde i næste uge, hvor Industriudvalget har bedt mig indkalde en gruppe af interesserede parlamentsmedlemmer. Jeg ved, at kommissær Liikanens motorkøretøjskolleger vil være repræsenteret, og at de glæder sig til at udveksle synspunkter med os - ligesom bilindustriens branchesammenslutninger og de europæiske og japanske komponentproducenter - og se, hvordan vi håndterer dette voksende og vigtige spørgsmål og forholder os til det politisk.
I alt væsentligt ønsker vi en strategi og centrale spørgsmål, der kræver et politisk input, så vi kan overlade den tekniske del til Kommissionen. Med hensyn til fællesskabsforordninger er der måske så kun vetoretten tilbage. Eller også kan vi, hvis vi føler, at arbejdet ikke er gjort ordentligt, blot lade være med at godkende forordningen, indtil den kommer tilbage i dens endelige form. Så vil vi ikke skulle beskæftige os med alt det tekniske arbejde.
Når vi når frem til endnu et procedurekredsløb, vil hr. Miller og jeg forhåbentlig ikke stå her sent tirsdag aften og tale om de tekniske detaljer vedrørende opvarmningsanlæg, dæk m.v., men i stedet have fået en mulighed for at komme med et overordnet politisk bidrag til motorkøretøjsforordningens anvendelsesområde. Jeg ved, at kommissær Liikanen er interesseret i at strømline denne proces, ikke blot med hensyn til de tekniske detaljer, men også ved at tilskynde industrien til at udvikle egne tekniske forordninger inden for en overordnet offentlig politisk ramme om vigtige emner som f.eks. sikkerhed og ved at få industrien til at bruge sine tekniske ressourcer på at forbedre køretøjerne og gøre dem mere sikre og miljøvenlige.

Liikanen
Hr. formand, det er blevet en vane for hr. Miller, hr. Harbour og mig selv at tilbringe vores aftener her i Parlamentet, og det glæder mig, at så mange parlamentsmedlemmer har ønsket at deltage i forhandlingen - fru McNally, hr. Wijkman og hr. Chichester.
Jeg vil gerne takke ordføreren hr. Miller for betænkningen. Man har spurgt, hvorfor dette forslag er fremsat. Svaret er, at det handler om at udvide direktivets anvendelsesområde. Jeg håber virkelig, at vi kan finde nogle løsninger, så Kommissionen, Rådet og Parlamentet kan koncentrere sig om spørgsmål af politisk betydning. Udenforstående vil måske have svært ved at forstå, hvorfor vi bruger vores tid på sådanne direktiver.
Forslaget om ændring af Rådets direktiv om opvarmningsanlæg til motorkøretøjer skal udvide anvendelsesområdet til at omfatte alle køretøjer og ikke blot biler. Bestemmelserne om opvarmningsanlæg af forbrændingstypen medtages for at sikre, at disse anordninger opfylder høje sikkerheds- og miljøstandarder i overensstemmelse med den aktuelle teknologi.
Branchen er også positivt indstillet, da en sådan harmonisering vil give den adgang til de fordele, der er forbundet med det indre marked.
Det glæder mig således, at ordføreren i det store hele er enig i det fælles forslag. Han har fremsat to tekniske ændringsforslag vedrørende særlige krav til opvarmningsanlæg af forbrændingstypen. Kommissionen kan acceptere disse ændringsforslag, da de ikke griber forstyrrende ind i forslagets aktuelle sikkerhedskrav.
Kommissionen vil yderligere undersøge særlige krav til opvarmningsanlæg af forbrændingstypen, der bruger LPG som brændstof, og som kan tilføjes i bilag VIII. Kommissionen vil også tage hensyn til følgerne af det andet ændringsforslag. Rapporten vil bane vejen for en hurtig vedtagelse af dette direktiv.
Kommissionen kan således acceptere ændringsforslag 1 og 2.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Energieffektivitet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0054/2001) af Wijkman for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget - Handlingsplan for større energieffektivitet i Det Europæiske Fællesskab (KOM(2000)247 - C5-0567/2000/2265(COS)).
Jeg er sikker på, at opvarmningsanlæg til motorkøretøjer også spiller den afgørende rolle i denne forbindelse.

Wijkman
. (SV) Hr. formand, Kommissionens forslag til handlingsplan for større energieffektivitet er velkomment. Samtidig kan jeg som ordfører konstatere, at handlingsplanen i sin oprindelige form har mange mangler. Jeg håber, at de forslag, der er i Parlamentets beslutning, vil udgøre et værdifuldt supplement, og at fru de Palacio som ansvarlig kommissær vil gøre vores forslag til sine.
Under behandlingen af handlingsplanen har det været meget tydeligt, hvor forsømt energibesparelser er politisk og i samfundet generelt. Mange mennesker er nok klar over, at vi er nødt til at ændre vores indstilling til energipolitikken, og at vi skal mindske vores store afhængighed af fossile brændstoffer. Spørger man, hvordan det skal gøres, er svarene imidlertid få. Nogle foreslår vedvarende energikilder. Yderst få vil mene, at omstillingen ikke mindst skal ske gennem større energieffektivitet. Årsagen er naturligvis, at vores viden om, hvad der kan gøres, er mangelfuld. Endvidere mangler der tilstrækkeligt økonomisk incitament til at støtte investeringer i større energieffektivitet.
Et stort problem er, at energibesparelser er usynlige. Når vi investerer i en vindmøllepark, fremgår det tydeligt, hvad pengene anvendes til. Hvis vi bruger et tilsvarende beløb på energibesparelser, opleves det som betydeligt mere diffust. Derfor håber jeg, at forslaget om at gøre alle EU's institutioner, de bygninger, vi arbejder i, til symboler for god energianvendelse, bliver vedtaget. Vi kan jo begynde med dette hus.
Potentialet for energibesparelser er meget stort inden for EU. Kommissionen er efter min mening alt for forsigtig i sine bedømmelser. Mindst 30% af det nuværende energiforbrug kunne spares med en rationel adfærd. Hvis miljøomkostningerne ved energiproduktion og -forbrug desuden blev medregnet i priserne, ville potentialet være endnu større. Det er på denne baggrund, at man skal se kravene i betænkningen om at internalisere miljøomkostningerne og via forskellige typer skatter, ikke mindst en ton-/kilometerskat på tunge køretøjer og skat på bunkerolie, finde en løsning på problemet. På samme måde er det skattemæssigt vigtigt at fremme energibesparende køretøjer og bygninger samt energibesparende udstyr.
Der kan gøres meget for at øge incitamentet for energibesparelser. I det hele taget er det nødvendigt med et overblik over skattepolitikken for at kunne fremme tiltag, der ud fra et miljøsynspunkt er gode og positive, og ikke tiltag, der ikke er det. Det er ekstra vigtigt i den nuværende situation, hvor elmarkedet liberaliseres. Liberaliseringen er udmærket, men den har resulteret i så lave priser, at der f.eks. er opstået problemer med modtrykskraften.
I betænkningen bliver der stillet krav om en række nye direktiver for at stimulere energieffektiviteten på forskellige områder. Det gælder byggesektoren, kraftvarme, elektronisk udstyr af forskellig art og transportsektoren. Et andet vigtigt forslag er at koble intelligent energianvendelse på Lissabon-processen. På mødet i Lissabon blev der aftalt et mål om, at EU skulle gøres til den mest konkurrencedygtige og produktive økonomi i verden. Et sådant program vil halte betydeligt, hvis ikke miljøaspekterne kommer med. Miljøaspekterne kunne inkorporeres med et krav om, at energieffektiviteten i Unionen årligt skal øges med f.eks. 2,5%. Selv hvis der ikke skulle tages hensyn til miljøaspekterne, er der meget, der taler for, at energieffektiviteten skal sættes på dagsordenen i forbindelse med Lissabon-processen. At anvende energi- og naturressourcer mere effektivt vil være et udmærket bidrag til konkurrenceevnen og produktiviteten i Unionen.
Hr. formand, vi må heller ikke glemme omverdenen. Hvis disse aspekter er vigtige for os, er det også væsentligt, at de kommer frem i samtalerne med ansøgerlandene i udvidelsesprocessen, og det gælder naturligvis også vores bistand. Under arbejdet med betænkningen er det blevet klart for mig, hvor vigtigt det er at arbejde langsigtet og systematisk med disse problemstillinger. Derfor har jeg sammen med tre parlamentsmedlemmer, fru McNally, hr. Turmes og fru van der Laan, udarbejdet et initiativ, "Energy Intelligent Europe", som allerede har fået støtte fra mange repræsentanter for forskellige partigrupper og medlemsstater.
Hensigten er på forskellig vis at stimulere debatten om energibesparelser og stille forslag om initiativer, der bør tages af EU og medlemsstaterne for at gøre vores energianvendelse mere intelligent. Der er altså anledning til at vende tilbage til disse spørgsmål.

Kronberger
Hr. formand, tilsvarende bør vi tage hensyn til endnu et aspekt, nemlig at en besparelse på 18%, som det er planlagt, også ville være en gigantisk indsprøjtning for økonomien. 18% energibesparelse ville betyde, at der blev brugt 1.900 terawatttimer mindre. Det er en besparelse på 124 milliarder euro, som kunne bruges til regional værdiskabelse inden for EU. Hvis man ganger det op, kunne man ved konsekvent at gennemføre dette program skabe ca. en million arbejdspladser i EU.
Det andet spørgsmål er ressourcebesparelse. Vi må gøre os klart, at 90% af den råolie, der pumpes op i dag, blev fundet for over 20 år siden, altså kommer fra kilder, som er over 20 år gamle. Kun 10% af den olie, der pumpes op i dag, er blevet fundet inden for disse sidste 20 år. Jeg vil på dette sted heller ikke undlade at nævne, at produktion af råolie hænger uløseligt sammen med militær magtanvendelse. Det ser vi i Mellemøsten, det ser vi Kaukasus, det ser vi i Afrika.
Det vigtigste på dette område er bevidstgørelse, udvikling af intelligente modeller for kraftvarmekobling, contracting-modeller med intelligent finansiering. Hvis vi mener det alvorligt, er det afgørende, at vi gør de målsætninger, der er formuleret her, bindende. Ellers vil vores arbejde være mere statistisk end effektivt. Vi må overvinde de skattemæssige, bureaukratiske og finansielle hindringer.

Rübig
Hr. formand, fru kommissær, når vi i dag taler om energieffektivitet, så tænker vi naturligvis først og fremmet på energiforsyningssikkerheden, og forsyningssikkerhed er sikkert et af de helt centrale emner i EU. Derfor må vi tilstræbe en reduktion af energiintensiteten. Den politiske målsætning ligger i øjeblikket på minus 2,5%. Her skal man naturligvis tage hensyn til de forskellige udgangssituationer i et Europa bestående af De Femten. Derfor går vi også ind for, at der er tale om et bindende mål, og man bør begynde i det land, hvor effektiviteten er størst, og hvor der bedst kan tages højde for forbedringen.
Vi tror også, at markedsandelen for kraftvarmeværkerne kunne udvides, til 18% i 2010 og til 25% i 2015, fordi det også giver elektricitetsproduktionen en sikker basis. Netop kraftvarmeværker kan man jo drive med såvel fossil som vedvarende energi. Vi satser især på vedvarende energi, og her er der positive eksempler som fyring med piller, hvor man også kan drive kraftvarmekoblingen meget effektivt.
Desuden er det vigtigt, at Europa-Kommissionen gennemfører en tættere koordinering på dette område. Koordineringen af de europæiske initiativer er meget krævende, når man tænker på programmer som Save, Altener og det femte rammeprogram for forskning og energi. Der er mange programmer til rådighed, men det er vigtigt med en målrettet styring.
Mit sidste punkt er offentlig licitation og offentlige indkøb. Her bør man især også tænke på de små og mellemstore virksomheder, for udgifterne bør beregnes over den samlede levetid, altså indkøbspris og energiforbrug.

McNally
Hr. formand, jeg vil lykønske ordføreren, der har fået en bemærkelsesværdig tilslutning fra hele mødesalen. Denne konsensus fører os til det omtalte fælles initiativ, der skal offentliggøres i morgen. Der er tale om et usædvanligt godt samarbejde. Jeg vil også takke kommissæren, der arbejder inden for rammerne af en meget utilstrækkelig traktat. Traktaten indeholder ikke noget kapitel om energi. Det er et stort hul, og vi skal fortsat lægge pres på medlemsstaterne, hvis vi vil have en sammenhængende politik. Det er det, jeg finder skuffende ved denne handlingsplan. Den er ikke en del af en sammenhængende energipolitik med kortsigtede, mellemsigtede og langsigtede strategier. Der er tale om en sammenstykket strategi, hvor der er lagt vægt på forskellige ting alt efter publikationen.
Sagen om energieffektivitet er klar og uimodsigelig. Den opfylder alle de tre forudsætninger for en energipolitik: miljøhensyn, forsyningssikkerhed og konkurrenceevne. Alle nyder godt af energieffektivitet. Hvis det er så indlysende, hvorfor er der så behov for en handlingsplan? Hvorfor sker der ikke automatisk noget? Vi ved godt, hvad der forhindrer en sådan fornuftig løsning. Manglende kendskab til fakta - specielt i husholdningerne og de mindre firmaer. Manglende incitamenter - energipriserne i EU holdes kunstigt nede ved hjælp af subsidier til de konventionelle energiformer, hvilket ofte ignoreres, samt den manglende vilje til at påtage sig de eksterne omkostninger. I mange medlemsstater er der ikke noget krav om blot at se på efterspørgselsstyring. Hr. Kommissær, hvad er der sket med direktivet om rationelle planlægningsmetoder? Vil De være venlig at fremme det igen? Det er endnu ikke nået igennem lovgivningsprocedurerne. Transport er naturligvis et særligt vanskeligt område, og der er behov for en indsats.
Kommissionens handlingsplan er ikke ambitiøs. Det vil være meget let at opnå en forbedring på 1%. Der er behov for mindst 2,5%, hvilket er opnåeligt. Vi skal alvorligt overveje at oprette et energiprogramagentur, der skal have til opgave at udarbejde den tidligere omtalte sammenhængende energistrategi. Vi kan se på energiforbrugende anordninger. Jeg stiller mig imidlertid tvivlende over for frivillige aftaler. Det sjette rammeprogram giver os mulighed for at se på forskning, og jeg håber, at kommissæren i morgen vil være os behjælpelig med at se nærmere på en mere intelligent brug af energi i EU fremover.

Beysen
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, det står fast, at der i EU i alle sektorer af økonomien og også hos den private bruger findes store muligheder for forbedring af energieffektiviteten. Det er derfor væsentligt, at der udarbejdes en effektiv strategi. Det er Kommissionens opgave at udforme forslag til forbedring af byggeforskrifterne, til fremme af elektriske apparaters energieffektivitet, for hvilke der bl.a. skal fastsættes standarder for standbyfunktionen, og sidst, men ikke mindst, forslag om foranstaltninger med henblik på en EU-politik om et bæredygtigt transportsystem. Europa-Parlamentet skal efter min mening ligeledes være et godt eksempel. Hvorfor skulle der f.eks. ikke kunne placeres solbatterier i Europa-Parlamentets bygninger, både her og i Bruxelles? Den producerede energi ville jo være tilstrækkelig til at levere elektricitet til de hundredvis af computere i Europa-Parlamentet.
Energieffektivitet er ikke kun et spørgsmål om at installere mere effektive teknikker. Det er først og fremmest et spørgsmål om adfærdsmønstre. Fra medlemsstaternes side bør man i stedet for at stirre sig blind på forhøjelsen af afgifterne eller indførelsen af en CO2-afgift netop koncentrere sig om at skabe incitamenter til investeringer i energieffektivitet, f.eks. ved at sænke momssatserne på energibesparende apparatur og tjenesteydelser, nedsætte ejendomsbeskatningen for bygninger, der opfylder høje energieffektivitetskrav og give særlige skattefordele til navnlig kraftvarmeproduktion. Sådanne foranstaltninger udgør en væsentlig tilskyndelse til at fremme energieffektiviteten, og jeg synes, at vi kraftigt skal opfordre til, at der virkelig gøres noget ved det.

Chichester
Hr. formand, energieffektivitet er nok den dårlige forbindelse i den generelle forsyningssituation. Vi er alle enige i, at det er en god ting. Men det er lidt ligesom Saint Augustine, der bad til Gud om at blive god - bare ikke lige nu - vi har en tendens til at udskyde vores handling. Jeg vil gerne ønske ordføreren tillykke med hans determinerede bestræbelser på at rette op på situationen, både i betænkningen og i det initiativ, som min kollega nævnte om et energiintelligent Europa - skønt jeg er mere tilbøjelig til at beskrive effektivitet og bevaring som sund fornuft snarere end intelligens.
Overalt i vores energirige verden - i Europa og specielt i USA - findes der eksempler på ekstravagance og ødselhed med energi. Udfordringen består i at overtale medlemmer af offentligheden til at ændre deres forbrugsvaner. Ordføreren nævner mange sektorer, hvor der kan ske forbedringer: de offentlige myndigheder, industrien, erhvervslivet og den enkelte forbruger. Jeg tror imidlertid ikke, at det er nødvendigt at indføre et energikapitel i traktaten eller indføre en strafbeskatning for at skabe større energieffektivitet. Det er bedre at fortsætte med en kombination af højere standarder og skattemæssige incitamenter kombineret med kampagner for bedre energivaner. Vi skal først og fremmest have en holdningsændring og opmuntre folk til at opfatte verden anderledes. Det er vejen fremad imod bedre energieffektivitet.

Linkohr
Hr. formand, Kommissionen har givet os et godt oplæg. Jeg vil imidlertid også gerne takke ordføreren for en væsentlig forbedring og berigelse af disse idéer. Idéerne er jo i og for sig ikke nye. Vi talte allerede om det for 10-15 år siden. Der findes rapporter, undersøgelser - alt det, vi gerne vil vide, ved vi. Spørgsmålet er, hvordan vi kan gennemføre det. Hvordan kan den teknik, som findes, kombineres med de penge, som også findes? Og her spørger jeg mig selv, om ikke Den Europæiske Investeringsbank kunne spille en større rolle.
Det andet problem, som jeg vil nævne, er administrative ting. Et lille eksempel fra den delstat, jeg kommer fra: Her findes der flere universiteter, men lad os tage et af dem som eksempel. Bygningerne skal isoleres bedre, energisystemet skal forbedres. Det varede mange år, før man fik det klaret. Hvorfor? Fordi bygningerne tilhørte finansministeriet, mens forskningsministeriet var bruger. Det betyder, at ét ministerium skulle have foretaget investeringen, og et andet ville have haft fordel af det. Men fordi de har separate regnskaber, fandt de ikke sammen. Det tog mange år, og det krævede i øvrigt en undersøgelse fra EU, før de fandt samme. Absurd, men sådan er virkeligheden!
I øvrigt, også i den by, hvor jeg kommer fra, er biler, som bruger rigtig meget benzin, i øjeblikket i særdeles høj kurs, mens biler, som kun bruger lidt benzin, ikke er eftertragtede. Det er det tredje problem, det er egentlig et holdningsproblem. Det er op til forbrugerne, ikke kun lovgiverne. Hvis alle tre parter finder sammen, kan vi opnå noget, og jeg er spændt på Kommissionens oplæg. Jeg kan forsikre Dem, fru kommissær, at vi vil støtte Dem, og vi vil også selv komme med initiativer i denne retning.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, hr. Wijkman har udført et værdifuldt og prisværdigt arbejde ved udarbejdelsen af betænkningen. Det drejer sig om en meget vigtig sag, da vi taler om miljøbeskyttelse og samtidig sikring af energiforsyningen.
En medlemsstat, der ønsker at styre sine emissioner i en renere retning gennem beskatning, skal betragtes som solidarisk mod hele Unionen og vores fælles miljø. Vi skal for vores del sørge for, at vi ikke på bekostning af miljøhensyn i den frie konkurrences navn støtter en fordrejning af konkurrencen. En medlemsstat, der f.eks. administrerer sine CO2-emissioner ansvarsfuldt, må ikke komme i en situation, hvor de, der producerer deres energi med mere forurenende brændsler, får en tilsvarende konkurrencefordel ud af det. På den baggrund er en harmoniseret miljøbeskatning begrundet.
Eksemplet, jeg beskrev lige før, er et klart billede af fordrejning af konkurrencen. Dette scenario kan på langt sigt føre til, at miljøhensyn ikke bliver dominerende, når der tages beslutninger om energipolitik. Der findes den risiko, at ved frigørelse af elmarkederne kan medlemsstater, der tager godt hånd om deres emissionsforpligtelser, miste deres elmarkeder til lande, der ikke tager hånd om deres forpligtelser.
Hvad angår energieffektiviteten, er kraftvarmeproduktion en vigtig sag. Her forekommer også særlige forhold i de små og afsidesliggende lande. På fællesskabsplan skal man kunne tage højde for medlemsstaternes klimatiske særforhold. Med disse begrundelser håber jeg, at ændringsforslaget fra Rübig får støtte blandt kollegerne.

Ayuso González
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, det er ikke længe siden, at Kommissionen igen igangsatte debatten om sikkerheden i energiforsyningen i EU. Grønbogen, som kommissæren igangsatte, udgør et vigtigt instrument for EU's energipolitik, og den præciserer nogle af prioriteterne på dette område. Bl.a. foreslår den en bestemt handling i forbindelse med energiefterspørgslen. Hvis det lykkes at forbedre energieffektiviteten med 2,5% eller med 1%, som Kommissionen foreslår, er det lykkedes os at tage endnu et lille skridt for at nå målene for energipolitikken, hvilket består i at respektere miljøet, opnå et konkurrencedygtigt marked og gøre energiforsyningen mere sikker.
I denne henseende kan jeg kun lykønske Kommissionen med dens forslag om at fremme vedvarende energikilder, energieffektivitet, sikkerhed i forsyningen og biobrændslerne. Ligeledes lykønsker jeg hr. Wijkman med henvisningerne til fremtidige direktiver om opførelse af bygninger og frembringelse af varme og elektricitet, og jeg stoler på, at Rådet giver et nødvendigt fremstød til alle disse forslag.
EU's BNP vokser gennemsnitligt 3%, og vi europæiske borgere nyder godt af en voksende velstand. Vi vil ikke give afkald på denne velstand, men vi kan gøre den mere bæredygtig, navnlig inden for bygge- og transportsektorerne.
Jeg tror ikke, det er det rette tidspunkt at genoptage debatten om skat på CO2-emissioner, hvis man tager hensyn til forskellen i skattesatserne, som medlemsstaterne pålægger, og disses indflydelse på inflationen. Derudover har dette ingen indflydelse på energieffektiviteten.
Vi bør heller ikke adskille dette spørgsmål fra andre tillægsforanstaltninger, som kan garantere en fejlfri drift af det indre marked for elektricitet.
Afslutningsvis skal det være helt klart, at forbedringen i energieffektiviteten ikke nedsætter CO2-emissionerne, men at den blot optimerer dem, eftersom disse alene reduceres med et mindre forbrug af fossile brændstoffer. Det er vigtigt, at vi, samtidig med at vi drøfter denne sag, også tænker på at fremme andre energikilder og gennemføre nogle politikker, der hænger sammen på andre områder.

De Palacio, Loyola
Hr. formand, for det første vil jeg takke ordføreren, hr. Wijkman, og alle de parlamentsmedlemmer, der har talt i dag, for deres bidrag til denne forhandling.
Som vi alle ved, er energieffektiviteten et spørgsmål, som har fået stor betydning, når vi skal udarbejde vores energipolitik. Det er på denne sammenhængende måde - som fru Ayuso sagde for et øjeblik siden - man skal anskue problemet. Energieffektiviteten er et af elementerne i en sammenhængende og rationel energipolitik. Men vi må sige, at det er et af de elementer, som kan gøre det muligt for os at opfylde Kyoto-kriterierne, som kan garantere os denne vedvarende udvikling i tiden, og som tillige kan være med til at øge sikkerheden i forsyningen på langt sigt.
Grønbogen, som Kommissionen præsenterede i december måned sidste år, om sikkerhed i forsyningen og Kyoto-forpligtelser angiver ganske rigtigt, at energieffektiviteten og energibesparelsen er et bidrag til energipolitikken, eftersom hver sparet kilowatt svarer til behovet for at producere en kilowatt mindre.
Jeg er klar over, hvor svært det har været at forberede hr. Wijkmans betænkning, og hvilke bestræbelser han har gjort sig for at fremlægge et klart og koncist dokument som det, han fremlægger for os i dag. Jeg vil sige til hr. Wijkman og til Dem alle, mine damer og herrer, at jeg generelt er fuldstændig enig i det, der her påpeges.
Betænkningens rækkevidde og de konstruktive udtalelser, der angives deri, hjælper os med at fremme og konsolidere anvendelsen af handlingsplanen til fordel for energieffektiviteten.
Jeg ved godt, at nogle af De damer og herrer ikke mener, det er særlig ambitiøst at sætte sig som mål at opnå 1% af stigningen i energieffektiviteten på en bæredygtig måde i løbet af de næste 10 år. De må forstå, mine damer og herrer, hvilken bestræbelse det vil betyde i de næste 10 år at opretholde denne stigning på 1% i energieffektiviteten. Af denne margen på ca. 18%, som vi ifølge udregninger mener at kunne opnå af energieffektiviteten, ville det være muligt fra nu af og til år 2010 at opnå de to tredjedele, det vil sige ca. 12% forbedring i energieffektiviteten. En bæredygtig 1%. Det handler ikke om 1% et enkelt år, men en bestræbelse opretholdt i tiden.
Jeg er glad for, at hr. Wijkman i betænkningens konklusioner skriver, at vi fortsat kan undlade at forbinde økonomisk vækst med energiforbrug. Det vil sige, at vi kan fortsætte med at vokse og samtidig være i stand til at holde tilbage i stigningen af energiefterspørgslen.
Jeg er fuldstændig enig i hr. Wijkmans krav til fordel for en forbedring af effektivitet i byggesektoren. Vi har allerede omdelt et direktivforslag til tjenestegrenene, som netop skal regulere effektiviteten og opbygningslovgivningen inden for EU's område, som garanterer en energieffektivitet i bygningerne, navnlig i de offentlige bygninger.
Kommissionen vil om ganske kort tid kunne fremlægge dette direktiv, hvortil jeg håber på bidrag fra Dem.
Vi har ligeledes til hensigt at tage fat på et rammedirektiv om elektrisk udstyr i bygninger. Indtil nu har der været sektorielle regler eller regler, som har drejet sig om visse former for elektriske apparater - fru McNally tog også disse punkter op - og vi ønsker så at lave en samlet ordning, som tager hensyn til alle de forskellige former for elektriske apparater, som kommer ind i bygninger til brug i hjemmet, til industrielt eller til handelsmæssigt brug.
Jeg vil ligeledes sige til Dem, at de forslag, som hvidbogen om transportpolitik, som jeg håber snart at kunne fremlægge, er fuldstændig i overensstemmelse med det, vi siger her, og med det, som grønbogen nævner. I denne henseende håber jeg endnu en gang at kunne regne med Deres støtte til alle disse initiativer.
Hr. Wijkmans idé om, at Kommissionen og medlemsstaterne bør gøre de vigtigste offentlige bygninger til symboler, der kan vises frem, synes jeg er meget hensigtsmæssig, og det er noget, som jeg allerede har understreget ved en tidligere lejlighed. I tråd med direktivet om energiforsyning til bygningerne håber jeg at kunne tage et skridt i den retning.
Jeg vil også påpege, at jeg er fuldstændig enig med hr. Wijkman i betydningen af Save-programmet. For at garantere, at dette program fortsætter i fremtiden, og for at bestemme retningslinjerne og rækkevidden vil vi snart gå i gang med at udarbejde et forslag om ny afgørelse om udførelsen af et program fra år 2003, og naturligvis vil vi tage hensyn til de synspunkter, som hr. Wijkman og betænkningen, som vi drøfter, giver udtryk for.
Hvad angår spørgsmålet om Det Europæiske Agentur for Energiplanlægning, plejer det, som De ved, at være mere kompliceret, men under alle omstændigheder er det ikke så vigtigt, hvilken organisation eller hvilket administrativt led der skal gennemføre aktiviteterne, men at aktiviteterne gennemføres. På det punkt er vi helt enige.
Jeg vil afslutte med at sige, at vi vil tage hensyn til alle anmodninger og bemærkninger i hr. Wijkmans betænkning med alle Deres bidrag - og nogle af dem om meget kort tid - som f.eks. direktivet om bygninger - og jeg tror, de er helt i overensstemmelse med den generelle energipolitik, som Kommissionen fremlægger, og som De damer og herrer allerede har set konkrete beviser på: direktivet om elektricitet med vedvarende energikilder, meddelelserne som dette om energibesparelse, grønbogen og om kort tid direktivet om energieffektivitet i byggesektoren.
I dette tilfælde vedtager vi noget, som ikke har noget at gøre med energibesparelse, men med hele systemets effektivitet: liberaliseringen af gas- og elektricitetssektoren. Det er overhovedet ikke i strid med tilstedeværelsen af tillægsforanstaltninger, som opfordrer os til at spare og anvende energien bedre.
Den menneskelige adfærd er afgørende. Som nogle af De damer og herrer har sagt - bl.a. hr. Chichester og Beysen - er folks uddannelse og mentalitet vigtig for, hvordan vi bør være absolut besparende i vores energiforbrug, for selv om vi kan betale for det, så er der nogle omkostninger, der går ud over prisen på selve energien, som vi aldrig må glemme. Vi må ikke spilde den.

Formanden
- Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Jeg vil gerne takke Dem alle, fordi De har holdt Dem så nøje til taletiden. Det betyder, at vi kan slukke lyset her 45 minutter tidligere end planlagt, og så har vi sparet en masse energi. Mange tak!
(Mødet hævet kl. 23.14)

