Ekonomiska och monetära unionens första 10 år och framtida utmaningar (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en debatt om den ekonomiska och monetära unionens första 10 år och framtida utmaningar. Jag välkomnar varmt Luxemburgs premiär- och finansminister och Eurogruppens ordförande, Jean-Claude Juncker, till Europaparlamentet.
(Applåder)
Det är naturligtvis även ett nöje att få välkomna den ansvarige kommissionsledamoten, Joaquín Almunia.
Pervenche Berès
föredragande. - (FR) Herr talman, herr ordförande för Eurogruppen, herr kommissionsledamot! Detta är ett viktigt ögonblick och den fråga som vi kommer att diskutera i dag påverkar starkt samtliga invånare i Europa.
Jag anser, och alla är övertygade om det i dag, att euron är vårt största kapital, vår bästa investering. Nu är det dags för en utvärdering, men en utvärdering i kristider måste självklart leda fram till lösningar för att få saker och ting på fötter igen. Hur skulle situationen se ut utan euron? Utan euron skulle Island i dag mer eller mindre likna Irland, eller rättare sagt skulle Irland mer likna Island.
Vi har tagit upp diskussionen på nytt under krisen eftersom alla har insett hur viktig euron är för vi ska kunna stå emot olika händelser, inte bara under normala förhållanden utan även i kristider.
Herr kommissionsledamot, jag skulle vilja tacka er för er framsynthet. När ni lade fram det här dokumentet i parlamentet i maj 2008 var det nämligen ingen som insåg hur pass användbart och nödvändigt det skulle bli, eller hur det skulle fungera som stöd för det viktiga arbetet att se framåt och kunna råda bot på den kris vi står inför med hjälp av den stadiga grund som euron utgör.
Jag är väl medveten om att ekonomi- och finansministrarna plötsligt kom att tänka på annat under er diskussion. Plötsligt kom de att tänka på vilka frågor de inte ägnade någon uppmärksamhet, nämligen frågor om finansmarknaderna. Om de framöver vill ta sig ur den krissituation som vi befinner oss i måste ni påminna dem om att de inte kommer undan utan att göra två saker.
De måste få rätt balans i den ekonomiska och monetära unionen. Vi har sett det göras tidigare för att hantera krisen på finansmarknaderna. Vi ser det göras i dag för att hantera krisen inom realekonomin. Genom penningpolitik kan man göra en hel del genom att skjuta till likvida medel för att hjälpa marknaderna att fungera och genom att sänka räntorna för att försöka få nytt liv i investeringarna. Men det är allt! Därefter är det upp till regeringarna att vidta åtgärder för att rädda banker, driva ut giftiga produkter och i framtiden gjuta nytt liv i den ekonomiska verksamheten i EU.
Därför är det dags att ekonomi- och finansministrarna använder sig av fördraget, enligt vilket de ska betrakta sin ekonomiska politik som en politik av gemensamt intresse. Mot denna bakgrund ber jag er, herr kommissionsledamot, att återuppta diskussionen vid Ekofinrådets möte, kräva den färdplan som ni har föreslagit dem och på grundval av våra förslag, som ni kommer att ha godkänt, omgruppera er med oss så att euron i framtiden verkligen gagnar tillväxt och sysselsättning.
Med tanke på den monetära politiken respekterar vi naturligtvis centralbankens oberoende, men vi respekterar även fördraget i dess helhet. I artikel 105 föreskrivs att centralbanken förutom att upprätthålla prisstabilitet måste sträva efter unionens andra mål. Behöver jag påpeka detta? Behöver jag säga att vi i morgon kanske också tar upp en ny diskussion? Det är inte nödvändigt, det står inte i vårt betänkande, men kommer det inte att bli nödvändigt att ta upp en diskussion om att inbegripa målet att nå stabilitet på finansmarknaden i målsättningarna för den monetära politiken? Jag överlämnar frågan åt er.
Vi kommer helt klart inte att göra några framsteg med den ekonomiska och monetära unionen om vi faktiskt tar större hänsyn till förhållandet mellan den reala ekonomin och finansmarknaderna. Vi betalar priset i dag för att vi har glömt bort detta.
I fråga om en utvidgning så innebär krisen att diskussionsvillkoren tas upp på nytt, men jag anser att vi måste fortsätta att vara stränga. En reform före anslutning till euroområdet är enklare än en reform efter anslutning till euroområdet, även om den är ytterst krävande. Herr kommissionsledamot, detta var en huvudpunkt i er rapport. Uppfattningen att skillnaderna har uppstått på grund av verksamheten inom euroområdet ger anledning till oro. Skillnaderna är större än vi först trodde.
Vi i Europaparlamentet uppmanar er därför att ge EU sådana verktyg så att man kan granska kvaliteten på offentliga utgifter för att se hur medlemsstaterna reagerar, och se till att detta inte bara blir en debatt om tröskelvärden som endast tillåter en allmän debatt och inte en debatt om kvaliteten på offentliga utgifter, vilket är ekonomi- och finansministrarnas ansvar.
Vi anser även att ni i dag måste vända er till medlemsstaterna när det gäller den färdplan som ni föreslår oss, och be dem se över sina planer. I de nationella reformplanerna tas för närvarande ingen hänsyn till de senaste prognoserna som ni har lagt fram.
Om vi ska ta samordningen av den gemensamma ekonomiska politiken på allvar måste de här planerna ses över nu på grundval av de tillväxtprognoser som ni har lagt fram och som har fått stöd och bekräftats av IMF och OECD.
Till sist vill jag säga att bland de förslag som vi utarbetar vill jag be er uppmärksamma de aktuella frågorna om euroområdets yttre representation. Vi har alldeles för länge haft en passiv inställning. Euron har skyddat oss. Men förutom att skydda oss har den också gjort det möjligt för oss att vara en aktör med en stark röst på den internationella arenan, och inte bara en lös länk i debatten mellan de andra stora monetära makterna. Vi är en stor monetär makt och vi måste acceptera följderna av det här fullt ut. Detta är även en fråga för en enhetlig, gemensam debatt i ministerrådet.
Vi i Europaparlamentet är mer än villiga att spela vår roll i detta, som ni vet.
Werner Langen
föredragande. - (DE) Herr talman! Jag vill välkomna företrädarna för euroområdet, premiärministern och kommissionsledamoten för ekonomiska och monetära frågor. I stora drag anser jag att vi kan säga att euron har varit en odelad framgång under sina första tio år. Allting har inte gått fullständigt friktionsfritt, men särskilt i den aktuella krisen på finansmarknaderna har institutionerna visat sitt värde. Tack vare samarbete mellan institutionerna inom euroområdet har man kunnat fatta snabba beslut och omedelbart genomföra dessa, och framför allt vara ett föredöme för alla tjugosju medlemsstaterna.
Vi har lagt fram ett betänkande som innehåller 62 utförliga punkter med en analys av den tid som gått och utsikter inför framtiden. Pervenche Berès har redan talat om vissa punkter angående framtidsutsikterna och jag vill gärna utveckla dem. Bakom alla positiva reaktioner på euron finns fortfarande frågan om vad som kommer att hända härnäst. Är euroområdet och Europeiska centralbanken redo för kommande utmaningar? Utan tvekan kommer det att komma en eller annan utmaning som man måste ta sig an. Jag vill påminna er om de skillnader som finns i hur konkurrenskraften har utvecklats inom euroområdet. Hemligheten är att vi trots en central monetär politik har lokal budget- och finanspolitik. Stabilitets- och tillväxtpakten kan endast fungera som ett stöd mellan dessa båda nivåer om medlemsstaterna är redo att hålla sig till pakten, att acceptera villkoren och visa nödvändig disciplin. Stabilitets- och tillväxtpakten genomgår nu därför sitt första eldprov i och med hanteringen av finanskrisen. Enligt min åsikt har pakten den flexibilitet som krävs. Det kan alltid göras tillfälliga undantag i extrema fall, men stabilitets- och tillväxtpakten kan inte bara åsidosättas.
Den andra frågan är vad som kommer att hända härnäst med skulderna. Paketet för finansmarknaderna sattes snabbt ihop, regeringarna vidtog åtgärder och man visade prov på handlingsförmåga i kristider, däribland kommissionen. Frågan är om vi nu kommer att förkasta de principer som har bidragit till att göra euron stabil eller om vi kommer att lyckas utveckla och vidmakthålla dessa principer?
Utöver detta har vi utarbetat otaliga förslag, som jag på grund av den korta tid som jag överraskande nog har fått på mig att tala, inte kan och inte kommer att räkna upp. Euron behöver dock en mer auktoritativ och enad yttre representation, och i detta avseende är vi fullständigt eniga med Luxemburgs premiärminister och Eurogruppens ordförande. Jag blev förvånad över att Jean-Claude Juncker i egenskap av Eurogruppens ordförande inte bjöds in till det senaste toppmötet i Washington. Detta kan jag säga helt öppet eftersom det är en sådan kontrast till all den positiva utvecklingen. Naturligtvis vill vi även att Europaparlamentet ska vara ordentligt delaktigt, och det finns en punkt på föredragningslistan som vi har debatterat under lång tid, nämligen frågan om det är tillräckligt att stärka samordningen av budget- och finanspolitiken eller om detta, vilket Frankrike anser, inte räcker, utan vi i stället måste skapa en institutionell form av ”ekonomisk regering”, som är så kontroversiellt i Tyskland. Vilken väg är den rätta? För min grupp är svaret uppenbart: Vi behöver inte en ekonomisk regering utan vi behöver bättre samordning, även i fråga om den överenskomna politiska sammansättningen. Medlemsstaterna måste också visa nödvändig disciplin, annars kanske euron hamnar i svårigheter på lång sikt, och det är det ingen som vill.
Ett stort tack till alla ansvariga. Parlamentet är redo för ett nära samarbete, och vi är säkra på att vi kommer att kunna ange tonen med det här betänkandet.
Joaquín Almunia
Herr talman, herr ordförande för Eurogruppen, mina damer och herrar! Först av allt måste jag på kommissionens vägnar tacka de båda föredragandena, Pervenche Berès och Werner Langen, och alla som har arbetat med detta utmärkta betänkande.
Jag gratulerar till kvaliteten på betänkandet om den ekonomiska och monetära unionen efter tio år. Jag gratulerar även till samarbetet mellan de olika politiska grupperna, som visar prov på den starka sammanhållning som finns i parlamentet. Det här är ytterligare en tillgång och ytterligare ett positivt inslag i den ekonomiska och monetära unionen, både i dagsläget och inför framtiden.
Den ekonomiska och monetära unionen har funnits i tio år. Det har varit utgångspunkten för vår analys och även utgångspunkten för kommissionens rapport. Det har även varit utgångspunkten för kommissionens meddelande som jag hade äran att få lägga fram för er den 7 maj. Eurons och den ekonomiska och monetära unionens tioårsjubileum har dock sammanfallit med en ytterst svår och komplex ekonomisk situation. Det ger oss möjlighet att analysera den ekonomiska och monetära unionen utifrån hur användbar euron, vår gemensamma valuta och vår symbol för integration, kan vara när det gäller att få bukt med en situation som vi aldrig tidigare har varit med om.
Slutsatsen är att de första tio åren med euron har varit mycket positiva. Även när det gäller nyttan av den ekonomiska och monetära unionen för att få bukt med den nuvarande situationen är slutsatsen positiv. Vi lever i svåra tider, men har ett ytterst användbart instrument i våra händer för att hantera dessa svårigheter.
Slutsatserna av analysen i vårt meddelande som jag lade fram här den 7 maj och slutsatserna i ert betänkande måste naturligtvis omsättas i praktiken, så att det här instrumentet kan få användning i dagens läge. Jag instämmer med de båda föredragandena i att samordning är en nyckelfaktor.
Vid mötet i Washington i helgen talades det också om samordning. Utan samordning kan vi inte hantera situationen effektivt. Ingen kan lösa sina ekonomiska problem i en situation som denna utan att samordna sin ekonomiska politik. Det blev uppenbart för några veckor sedan när vi stod inför risken att finanssystemet skulle kollapsa. Det är uppenbart också nu när vi står inför risken för lågkonjunktur i de flesta av våra ekonomier och när vi för första gången i våra liv till och med står inför risken för en deflation.
Budgetpolitiken måste samordnas. I betänkandet om den ekonomiska och monetära unionen talar man om behovet av att stärka budgetöversynen och utveckla det sätt som finans- och budgetpolitiken samordnas på, som Werner Langen sa. Vi måste även tänka på hållbarheten, som Pervenche Berès nämnde, kvaliteten på offentliga finanser och på att vi har ett regelsystem inom stabilitets- och tillväxtpakten som sågs över 2005. Översynen visar sig nu vara till stor nytta, eftersom den gjorde det möjligt för oss att i tider av ekonomisk återhämtning gå vidare med finanspolitisk konsolidering. År 2007 slutade euroområdet nästan på nollresultat med ett underskott på 0,6-0,7 procent för första gången i historien. Detta innebär dock att vi nu är tillräckligt flexibla så att vår finanspolitik verkligen kan hjälpa oss att hålla uppe efterfrågan, vilket även vår monetära politik bör göra.
Slutsatserna i vår rapport är till särskilt stor nytta nu i fråga om behovet av att koppla budgetpolitiken till strukturreformer, och i detta hänseende instämmer jag med Pervenche Berès i att vi återigen måste granska och anpassa de nationella Lissabonprogrammen, de nationella reformprogrammen, och även återigen granska medlemsstaternas stabilitets- och konvergensprogram och anpassa dem efter den nuvarande situationen. Vi kommer att diskutera detta de kommande månaderna och därför kommer kommissionen, som ni vet, att den 26 november lägga fram en handlingsplan som innehåller mål, instrument, politik och åtaganden. Planen kommer att ge uttryck för behovet av att anpassa de nationella programmen, för att ena ländernas egen politik och göra den konvergent och enhetlig med en europeisk strategi, en europeisk politik och europeiska instrument. Jag instämmer med er och det som sägs i betänkandet om att vi måste förstärka eurons externa dimension och den ekonomiska och monetära unionen.
Som Jean-Claude Juncker är väl medveten om måste vi ha en strategi i relation till de multilaterala organisationerna och andra viktiga partners, som gör att vi kan försvara våra intressen i fråga om vår valuta och vår ekonomiska och monetära union och på så sätt försvara EU:s ekonomiska intressen.
Denna strategi måste bygga på principer och prioriteringar och även på handlingsinstrument som gör det möjligt för oss att tala med en enda röst, vilket förstärker det inflytande som varje europé har, framför allt inom euroområdet. Det här är även en fråga om styrning. Jag håller fullständigt med om många av de aspekter på styrning som ni har tagit upp i ert betänkande och jag hoppas att finansministrarna i Ekofinrådet och Eurogruppen också instämmer.
Pervenche Berès sa i sitt anförande - och jag är nu på väg att avsluta - att kommissionsledamoten och kommissionen återigen bör rikta finansministrarnas uppmärksamhet mot slutsatserna i betänkandet. Molière skildrar en karaktär som säger att han trodde att han hade talat i versform, men i själva verket hade han talat i prosaform utan att inse det. Jag anser att de diskussioner som nu förs av ministrarna i Eurogruppen under ledarskap av Jean-Claude Juncker, av ministrarna i Ekofinrådet och av ministrarna vid mötet i Washington är diskussioner som passar perfekt ihop med de prioriteringar och det behov av samordning som återspeglas i kommissionens rapport och i ert betänkande, även om vissa av dem förmodligen inte är medvetna om det.
(Applåder)
Jean-Claude Juncker
ordförande för Eurogruppen. - (FR) Herr talman, herr kommissionsledamot, fru Berès, herr Langen, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera de båda föredragandena till det betänkande som de har lagt fram för er och för oss, eftersom vi läser och debatterar det. Betänkandet är balanserat och tillräckligt långtgående för att vi ska ha att göra de kommande månaderna.
Jag instämmer i den analys som görs i Pervenche Berès och Werner Langens betänkande om utvärderingen av de första tio åren med den gemensamma valutan. Det finns ingenting att lägga till eller stryka i betänkandet. Det är också ett betänkande som har stöd av en stor majoritet här i kammaren, åtminstone på de punkter där kommissionen har framfört sina synpunkter. Jag noterar att entusiasmen i kammaren för den gemensamma valutan är mycket starkare i dag än för tolv, tretton år sedan, till och med för tio år sedan, och det ska vi vara glada över.
När det gäller de ekonomiska olikheterna, deltat av strukturella reformer och skillnaderna i fråga om förvaltningen av de offentliga finanserna vill jag först av allt påpeka att jag inte förstod vad man menade i betänkandet med att resultaten inte lever upp till de förväntningar som fanns när den gemensamma valutan infördes. Jag känner inte till någon kvantitativ rapport om olikheterna mellan de olika medlemsstaterna i euroområdet. Med tanke på att det inte finns någon sådan rapport är det ett indicium som jag inte förstår. Jag delar inte uppfattningen att dessa skillnader emellanåt tenderar att öka, något som än så länge inte har hotat sammanhållningen inom euroområdet, men som skulle kunna skada sammanhållningen på lång sikt om olikheterna kvarstår.
För övrigt ska vi i detta hänseende vara glada att Europa - EU i allmänhet och Eurogruppen i synnerhet - som i dag befinner sig i en av de allvarligaste kriserna som vi har tvingats hantera under de senaste årtiondena har klarat av denna, inte minst genom att vi har undvikit att göra samma misstag som vi gjorde i Europa under 1970-talet. Att säga att vi inte har upprepat samma misstag är ingen liten sak. Ekonomiskt och politiskt har detta gjort att vi har kunnat förhindra att krisen ökat olikheterna inom den monetära unionen och att den bidragit till att undergräva sammanhållningen.
Inför en kris av denna omfattning, och en kris som alltmer involverar den reala ekonomin, krävs ett starkt och samordnat politiskt svar på EU-nivå kring ekonomin. Vi måste tänka igenom hur vi bäst kan organisera detta genom att ta hänsyn till å ena sidan vår begreppsmässiga och rättsliga ram - jag tänker här på stabilitets- och tillväxtpakten och på Lissabonstrategin - och å andra sidan krisens allvar och följderna av den, som är allvarligare än vad vi kunde föreställa oss för några månader sedan.
Det medför utan tvekan fördelar att ha skapat världens näst största valuta, men även skyldigheter. G20-mötet i fredags och lördags i Washington påminde oss om både våra egna och andras skyldigheter. Vi måste använda och göra det mesta möjliga av de tre veckor som vi har kvar innan Europeiska rådets möte i december, för att finslipa vår europeiska strategi och förhindra oförenliga svar på nationell nivå. Dessa oförenliga svar är naturligtvis ett hot för oss. Jag blir tagen av att höra de krav och förnyade krav på samordning av ekonomisk politik som huvudsakligen uttrycks på Voltaires språk.
Jag skulle vilja se att de som kräver samordning av den ekonomiska politiken först och främst föregår med gott exempel och visar att de menar allvar med sina ord. Jag noterar att regeringarna i de olika medlemsländerna inom euroområdet ivrigt kastar sig över de problem som bilindustrin i deras länder står inför, vilket är försvarbart. Men jag skulle vilja se att de som talar om bilsektorn och som ständigt talar om samordning av ekonomisk politik samordnar sina egna nationella åtgärder när det gäller att ta initiativ inom bilsektorn. Resten har liten betydelse. Jag vill se att de verkligen samordnar och visar konkreta exempel på att de menar allvar med sina ord.
(Applåder)
Ni vet hur blygsam jag är och jag skulle aldrig yttra ett ord om monetär politik, förutom att säga att jag fortsätter betrakta den roll som Europeiska centralbanken har spelat de senaste månaderna som verkligt exemplarisk.
Integration och översyn av finansmarknaderna är ytterligare ett område som föredragandena har tagit med i sitt betänkande. G20 har utarbetat en ambitiös färdplan som G20 och följaktligen även EU och Eurogruppens medlemmar måste omsätta i praktiken. Ni minns säkert att medlemsländerna i Eurogruppen och EU var de första att kräva att vi drar rätt lärdomar av den kris som vi nu upplever, och jag vill inte vänta med detta till ett senare tillfälle. Under fyra år har vi - jag talar om dem som leder Eurogruppen - fortsatt upprepa för Japans och USA:s finansministrar och fortsatt att rikta våra amerikanska vänners uppmärksamhet både mot risken att de fördubblar sina underskott och mot de risker som uppstår när riskerna systematiskt underskattas, särskilt i fråga om fastigheter.
Under två år har flera av oss på G7-nivå, särskilt under det tyska ordförandeskapet för G7, ganska rättframt krävt mer omfattande lagstiftning för finansmarknaderna. Jag tycker inte om att de som tidigare förkastade detta i dag ger intrycket av att leda Europa i frågan. Den amerikanska och den brittiska regeringen har haft all tid de har behövt för att godta Eurogruppens förslag till bättre lagstiftning för finansmarknaderna, men de har inte velat göra det. De borde inte ge intryck i dag av att de går i spetsen för de övriga.
Angående utvidgningen av euroområdet har jag ingenting att säga som skiljer sig från det som föredragandena har sagt. Jag påpekar helt enkelt att det naturligtvis är en fördel och en möjlighet att tillhöra euroområdet, men att det även innebär förpliktelser, och att vissa förpliktelser måste fullgöras innan en anslutning till euroområdet är möjlig.
Den helt och hållet förståeliga entusiasmen för den nya gestaltningen av G7 orsakar emellertid problem vad gäller euroområdets yttre representation. Inom Eurogruppen har vi alltid vädjat om att EU och Eurogruppen ska ha en större representation i G20, i Internationella valutafonden och i den finansiella stabilitetsfonden. Vi inom Eurogruppen var de första att kräva en bestående och ständig stol för kommissionen i G20, något som inte hindrade kommissionens ordförande från att inte göra anspråk på ordförandeskapet för Eurogruppen - och följderna av detta kommer vi att se senare. Vi anser dock att Europeiska centralbanken och kommissionen bör företrädas långsiktigt i G20, och så även Eurogruppen, oavsett om de företräds av ordföranden för Eurogruppen, som försiktigt försöker leda finansministrarnas arbete, vilka Nicolas Sarkozy ansåg var ojämställda, eller av någon annan. Jag är inte ute efter att sitta som ordförande för Eurogruppen på finansministernivå för mitt eget nöjes eller för min egen äras skull, utan jag gör det av pliktkänsla. Om andra anser att de kan göra ett bättre jobb så låt dem få göra det, men då bör de också gå in med samma engagemang för arbetet de kommande åren som de ger intryck av att vilja göra i dag.
I övrigt när det gäller den ekonomiska och monetära unionens instrument och ledningen av vår grupp så anser jag att vi de senaste fem åren har gjort betydande framsteg. När vi diskuterar valutapolitik och monetär politik på internationell nivå är det dock otänkbart att världens näst största valuta inte skulle vara representerad politiskt och monetärt av dem som är ansvariga för att förvalta dessa båda aspekter och dessa båda områden av vår gemensamma politik.
Om vi vill att finansministrarna i Eurogruppen ska hantera det ekonomiska stilleståndet i den ekonomiska och monetära unionen på rätt sätt måste de olika statscheferna eller regeringarna ge sina finansministrar de anvisningar som krävs. I Luxemburg utgör det här inte några som helst problem, som ni vet.
(Applåder)
Talmannen
Tack så mycket, Jean-Claude Juncker, inte enbart för det här betänkandet utan även för ert engagemang i frågan som ordförande för Eurogruppen.
Jean-Pierre Audy
föredragande för yttrandet från utskottet för internationell handel. - (FR) Herr talman, herr ordförande för Eurogruppen, Jean-Claude Juncker, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera mina kolleger, Pervenche Berès och Werner Langen, till kvaliteten på deras betänkande och tacka dem för att de tagit med de ändringsförslag som lagts fram av utskottet för internationell handel.
Tio år efter sin tillkomst bör den ekonomiska och monetära unionen ses som en europeisk framgångshistoria som vi ska vara stolta över. Ingen kan bestrida, vilket många undersökningar tyder på, att det faktiskt finns en koppling mellan den monetära politiken och handelspolitiken och att den positiva roll som valutastabiliteten spelar krävs för hållbar tillväxt inom internationell handel.
Ökad användning av euron som en internationell valuta gagnar medlemsstaterna i euroområdet, eftersom europeiska företag får möjlighet att minska valutarisken och öka sin konkurrenskraft internationellt.
Även om Europeiska centralbanken genom att prioritera prisstabilitet har ökat förtroendet för euron kan ingen emellertid på allvar förneka att inflationen är en global realitet och att detta globala fenomen inte kan motverkas enbart genom europeisk monetär politik i en öppen marknadsekonomi.
Det är tydligt att eurons växelkurser har varit alldeles för höga under alldeles för lång tid vilket har fått negativa effekter, inte minst genom att exporten har hindrats och import på den inre marknaden har främjats. Många tillverkare har uttryckt sin oro i det här avseendet. Enligt en undersökning som vi har låtit genomföra i utskottet för internationell handel har ECB:s politik med höga kurser kostat oss 0,5 tillväxtprocent per år de senaste åren.
Jag beklagar därför att kommissionen inte har gjort en mer exakt analys av eurons roll internationellt och dess återverkningar på den inre marknaden i fråga om internationell handel.
Den monetära politik som bedrivs av vissa av EU:s partners och som syftar till att felaktigt undervärdera deras valuta undergräver handeln. De kunde anses som icke-tariffära hinder för internationell handel. Mot denna bakgrund föreslår vi att man undersöker möjligheten av att inrätta ett organ som reglerar monetära skillnader, liknande det som USA lyckades skapa för handeln i Världshandelsorganisationen.
Detta organ skulle lyda under IMF och kunde bidra till att stabilisera det internationella monetära systemet, minska risken för oegentligheter och återvinna det förtroende som de globala marknaderna behöver.
Jag stöder kommissionens förslag att utveckla gemensamma europeiska monetära ståndpunkter genom att på lång sikt ha en gemensam representation för euroområdet inom de internationella finansiella institutionerna och forumen.
Slutligen beklagar jag att man i betänkandet inte tar upp förslaget om en ekonomisk regering. Herr Juncker, det här handlar inte om uppriktighet, det är ett politiskt förslag för att organisera våra gemenskapsinstrument.
Förr i tiden avgjorde regeringarna större internationella oroligheter genom militära krig. I dag utkämpar vi ett ekonomiskt och socialt krig, men i stället för att människor dör förlorar de sina jobb och vi vet inte längre riktigt vem som är vår fiende.
Låt oss därför inte vara naiva, utan låt oss outtröttligt arbeta för att genomföra europeiskt ekonomiskt och socialt styre. Det senare är utan tvivel inte tillräckligt i sig, men det är ett nödvändigt villkor för att den europeiska sociala marknadsekonomin ska bli en framgång.
Karsten Friedrich Hoppenstedt
för PPE-DE-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill framföra mitt tack till föredraganden för hans synpunkter på eurons framtid och alla politiska områden som hör samman med den, och säga att han har fått brett stöd i utskottet.
Jag är även tacksam mot de andra deltagarna, särskilt Jean-Claude Juncker, som företrädde Europa vid IMF:s möte i Washington och som gjorde ett mycket bra jobb. Vi var stolta över honom och jag skulle vilja säga så här: låt inte de negativa diskussionerna hindra er från att fortsätta detta mycket framgångsrika arbete.
För tio år sedan hade jag äran att för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater få tala om euron och jag sa då att euron skulle bli stark, trots alla negativa kommentarer, till exempel från Gerhard Schröder, senare förbundskansler, som sa att euron var ett sjukligt alltför tidigt fött barn. Vi tillbakavisade det, och med framgång, enligt min mening.
När allt kommer omkring kom euron till världen efter flera års diet i form av en strikt, konsekvent politik för att hålla formen, och den har varit en framgång. Jag vill inte gå in på det ännu en gång. Vid den tiden var Gordon Brown rådets tjänstgörande ordförande och han gjorde helt klart att Europaparlamentet hade spelat en viktig roll i den monetära unionens historiska process. Andra aktörer talade också, bland andra Jacques Santer och även Wilfried Maartens, som då beskrev länderna i euroområdet - först elva, sedan femton, sedan sexton - som pionjärer i ett modigt Europa.
Jag anser att vi i Europa behöver mod inför framtiden, så att vi kan fortsätta arbeta så här framgångsrikt och fortsätta att vara framgångsrika med euron i en värld av stormakter som USA, Asien och de övriga världsmakterna. Världens valutareserver i euro är det bästa tänkbara beviset för eurons och euroområdets framgång.
Elisa Ferreira
Jag vill inte enbart gratulera föredragandena utan även kommissionen till initiativet att utarbeta denna text för att göra en översyn av den ekonomiska och monetära unionens första tio år. Det är en strategisk text och analysen var mycket viktig.
Som det tidigare har sagts här i dag är euron en obestridlig framgång. Från Lissabon till Helsingfors och från Dublin till Bratislava har euron visat sig stark och stabil, till och med under den allvarliga turbulens som råder. Det är av största vikt att gränserna för den här gruppen utvidgas.
Varje dag testas dock soliditeten hos det europeiska projektet i många andra avseenden. Som det har sagts tidigare är euron central för finanssystemets funktion. Dock pekar man i kommissionens text på den grundläggande slutsatsen att varken tillväxt i den reala ekonomin eller social eller regional konvergens har hållit jämna steg med denna framgång. Tvärtom drar kommissionen slutsatsen att skillnaderna har ökat markant under de första tio åren med en gemensam valuta.
Denna skillnad påverkar regioner i mitt land, särskilt i norra Portugal, och även andra regioner i andra medlemsstater. Den gemensamma penningpolitiken, framför allt den mycket höga växelkursen, har haft en större inverkan på de regioner som är mer utsatta för internationell konkurrens och även på dem som exporterar mest.
I dag påverkar den kris som uppstått till följd av avregleringarna på finansmarknaderna allvarligt den reala ekonomin och förvärrar situationen ytterligare för många medborgare i många regioner. De regioner som är utsatta för internationell konkurrens, de som är beroende av små och medelstora företag och de för vilka det är mycket viktigt att ha tillgång till krediter faller nu offer för processen och hotas till och med av depression.
Eurons framgång beror på det förtroende som den fått av EU-medborgarna. De mäktigaste länderna i Europa har redan vidtagit åtgärder för att främja det egna landets ekonomi. Vi kan särskilt nämna de initiativ som tagits i fråga om bilindustrin. Europa är dock mer än så. Europa måste vara mycket mer än en mer eller mindre samordnad summa av enskilda länders politik. Tiden är inne för att göra euron till ett av Europas viktigaste verktyg för en stabil valuta och även en stabil realekonomi. Euron måste åtföljas av mekanismer som garanterar det centrala målet att uppnå social och regional konvergens, eftersom detta i grund och botten är kärnan i det europeiska projektet.
Debatten om samordning av den ekonomiska politiken i euroområdet är nu utan tvivel mer relevant och aktuell än någonsin. Men det räcker inte att samordna de olika ländernas nationella politik. Vi måste göra mer än så. Att ha en Lissabonstrategi som enbart är summan av nationella initiativ och att ha en stabilitets- och tillväxtpakt som sätter olika mycket press på de skilda länder som använder den och ingår i den är begränsande. Därtill kommer den begränsade budget som finns att tillgå.
Kriser föder möjligheter. En monetär union kan endast upprätthållas om det finns konvergens mellan medlemsstaternas och medborgarnas välbefinnande, oavsett i vilket land medborgarna är födda. Hur kan vi annars få människor att stödja den gemensamma valutan? Kommissionen måste kunna leva upp till sin egen diagnos och därför väntar vi ivrigt på de konkreta förslag som kommissionen ska lägga fram den 26 november här i kammaren och inför EU-medborgarna.
Det är av stor vikt att den här krisen leder fram till en ny fas i unionen, i vilken konsolidering och förstärkning av finanssystemet åtföljs av äkta välstånd grundat på sammanhållning och ett medborgarskapskoncept som också är ekonomiskt.
Wolf Klinz
Herr talman, mina damer och herrar! För närvarande upplever vi den allvarligaste finanskrisen på flera årtionden och Europeiska centralbanken och euron har hittills klarat eldprovet med glans. ECB har handlat snabbt och beslutsamt för att få bukt med krisen och gjort sitt jobb bättre än vissa andra centralbanker. Därigenom har den visat imponerande prov på krishanteringsförmåga i svåra tider. Euron har visat sig vara en stark valuta som har bidragit till att hålla euroområdet stabilt och även kunnat fungera som en hjälpande hand i form av målinriktade åtgärder till vissa länder utanför euroområdet.
De som kräver en europeisk ekonomisk regering inser inte att mycket redan har gjorts och görs för att samordna de enskilda medlemsstaternas politik och harmonisera dem. Resultaten på det här området kan tillskrivas inte minst er, herr Juncker, och jag vill därför ta tillfället i akt och tacka er alldeles särskilt.
Länder utanför euroområdet, till exempel Danmark och Ungern, håller för närvarande på att lära sig den hårda vägen hur dyrt det kan vara att inte tillhöra Eurogruppen och inte stå under eurons övergripande skydd. Länder som tidigare har varit emot en anslutning till euroområdet, till exempel Danmark och Sverige, tänker nu om och överväger att ansluta sig om några år.
Finanskrisen visar även hur nära sammanlänkade de finansiella systemen är och hur sårbara de är. Det ligger därför i vårt eget intresse att de länder som fortfarande inte har nått dithän ansluter sig till euron så snart som möjligt och att undantagsländerna ändrar sig, dock utan att något beviljas som inte stämmer överens med anslutningskriterierna. Den europeiska ekonomiska och monetära unionen är ett stabilt område med tydliga anslutningskriterier som inte får bli urvattnade. Det enda som kunde vara värt att överväga vore att man med tanke på inflationstakten inte använde de tre bästa länderna i EU som referenspunkt utan i stället såg på euroområdet som helhet, mot bakgrund av att vi nu är en större gemenskap med 16 medlemmar.
Eftersom en översyn av stabilitets- och tillväxtpakten gjordes för några år sedan har den varit tillräckligt flexibel för att i tider med ekonomisk obalans kunna reagera på lämpligt sätt vid svårigheter som den rådande krisen. Det vore därför ett misstag att försöka sänka och omdefiniera paktens krav.
Krisen visar också tydligt att betydande underskott liknande de i USA inte är hållbara på lång sikt, att ekonomisk utveckling på kredit i stor skala inte fungerar och att det därför inte finns något alternativ till åtgärder för en enhetlig budgetkonsolidering. Vi är säkra på att finanskrisen i motsats till vad som för närvarande sägs på finansmarknaderna och sprids i media i slutändan kommer att stärka, snarare än försvaga, den monetära unionen.
Eoin Ryan
för UEN-gruppen. - (EN) Herr talman! Först av allt vill jag gratulera Pervenche Berès och Werner Langen till deras arbete med detta mycket viktiga betänkande. Det är ett utmärkt betänkande som bör uppmärksammas.
När den här frågan för första gången togs upp i utskottet hade vi ett helt annat ekonomiskt klimat. Fastighetskrisen i USA hade uppstått, men jag tror inte att någon förutsåg de återverkningar och den omfattning som effekterna skulle få på finansmarknaderna världen över.
Allt eftersom den finansiella situationen har förvärrats har tonen i våra debatter här i utskottet för ekonomi och valutafrågor förändrats. Den aktuella krisen är global och för att kunna ta oss igenom den behöver vi ett samordnat globalt svar, så jag välkomnar varmt det initiativ som togs i helgen och resultatet av det. Det finns fortfarande mycket som måste göras, men jag tror att det här är en bra start.
För Irland är den stabilitet som euron har inneburit, framför allt i fråga om räntor och valutakurser, en nyckelfaktor för att vi ska kunna ta oss ur detta kaos, inte oskadda, men utan tvekan ännu på fötter.
Om det fortfarande finns någon i Irland eller någon annanstans i euroområdet eller i Europa som tvivlar på fördelarna med ett medlemskap i valutaunionen, titta då bara på nordvästra Europa och notera vad som händer på Island.
Om Irlands befolkning hade lyssnat på dem som var emot inte bara Lissabonfördraget utan även Maastrichtfördraget och Nicefördraget, var hade Irland varit nu? Vi skulle ha varit utanför. Vi skulle inte ha tillhört euroområdet och vi skulle ha varit hårt drabbade ekonomiskt, eftersom vi inte skulle ha den stabilitet som euron har inneburit för landet.
Jag förväntar mig inte att få ett svar från partier som Sinn Féin, som genomgående har varit emot Europa och alla steg som vi har tagit, men jag tycker verkligen att det är på tiden att de står upp och säger precis vad de menar och var de står i hela frågan om Europa och vår ekonomiska framtid.
Pierre Jonckheer
för Verts/ALE-gruppen. - (FR) Herr talman, herr ordförande för Eurogruppen, herr kommissionsledamot! Jag vill också, på min partigrupps vägnar, tacka Pervenche Berès och Werner Langen för det viktiga betänkande som de har lagt fram för oss. De 62 punkterna i de 14 välmatade sidorna innehåller åtskilligt som är värt att begrunda. Ordföranden för Eurogruppen och kommissionsledamoten är på plats, och jag vill passa på att utnyttja tillfället till att än en gång, för min partigrupps räkning, framföra några synpunkter som vi anser att betänkandet inte har gått in tillräckligt djupt på.
Den första synpunkten handlar om växelkurspolitiken för euron. Jag erkänner att jag fortfarande inte har förstått om det egentligen finns någon politik för eurons växelkurs gentemot övriga internationella valutor, eller om den framtida finansieringen av Förenta staternas avsevärda underskott diskuteras inom G20 eller i något annat forum.
Min andra synpunkt har med samordning att göra. Jag anser att euron är framgångsrik, framför allt i politiskt avseende, eftersom euron har gett Europa en politisk maktställning. Men jag anser också att det finns brister i samordningen på minst tre punkter.
Först har vi skattefrågan. Ni känner ju till hur gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen ser på detta. Vi är för skattekonkurrens mellan unionens länder, men det ska vara en rättvis skattekonkurrens. Vi anser att vi har kommit på efterkälken när det gäller att bekämpa skatteparadis, även inom Europeiska unionen, och likaså när det gäller att utvidga tillämpningsområdet för direktivet om beskattning av inkomster från sparande.
Den andra bristen har med budgetpolitisk samordning att göra. Jag konstaterar att samtliga medlemsstater har börjat med sina återhämtningsplaner. På europeisk nivå hörde jag till exempel Dominique Strauss-Kahn säga att gemenskapen behöver utfästa sig att satsa 1 procent av BNP, en summa som motsvarar i princip hela EU:s årsbudget. Hur ska vi reagera på den inställningen? Jag anser att samordningsarbetet inte fungerar särskilt bra,och att era reaktioner på den förändrade stabilitets- och tillväxtpakten är otillräckliga och inte tillnärmelsevis står i proportion till den utmaning som väntar oss.
Det tredje och sista område där jag tycker att samordningen är bristfällig och otillräcklig är den lönepolitik som förs i de olika medlemsstaterna. Tyskland har i själva verket de senaste tio åren byggt upp sin styrkeposition genom en lönepolitik som, på grund av den tyska ekonomins storlek, har varit en motor för euroområdet som helhet. Jag anser att detta är problematiskt för den inhemska efterfrågan, liksom för lönenivåerna för ett antal yrkeskategorier, för att inte nämna problemet med den bristande anställningstryggheten.
Herr ordförande för Eurogruppen! Vad de här tre punkterna beträffar räknar jag med en höjd ambitionsnivå, både från er egen sida och från finansministerrådet, som ni företräder.
Sahra Wagenknecht
för GUE/NGL-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! I dag, tio år efter att valutaunionen infördes, befinner sig Europa i en svår kris. Banker rasar ihop, eller hålls vid liv genom att få miljarder i statliga stöd av medlemsstaterna. Luften går ur marknaden och miljoner människor oroar sig för sina arbeten och för sin framtid.
Det är inte bara marknaden som har misslyckats. Inom den dominerande politiken verkar man oförmögen att lära av sina misstag. Vi anser att man begick allvarliga misstag då den ekonomiska och monetära unionen inrättades. Ett sådant misstag var att man strukturellt skilde på penningpolitiken och finanspolitiken. Det går inte att införa en gemensam valuta utan att samtidigt, åtminstone i grova drag, harmonisera skatte- och utgiftspolitiken. Jag anser att de ekonomiska obalanserna i euroområdet har ökat enormt. Vi behöver nu verkligen bli bättre på att samordna vår ekonomiska politik, särskilt på skatteområdet. Vi behöver vidta verksamma åtgärder mot skattedumpning. Vi måste också stänga skatteparadisen och äntligen börja övervaka kapitalflödena igen.
Det andra allvarliga misstaget ligger, anser vi, i stabilitets- och tillväxtpaktens struktur. Alla som i dessa tider anser att det behövs budgetåtstramningar lever helt klart i en annan värld. Ingenting skulle vara mer förödande än att i detta läge försöka åtgärda den ekonomiska krisen med offentliga åtstramningspaket. Stabilitetspakten är ett solklart misslyckande. Den behöver bytas ut mot en integrerad europeisk strategi för solidaritet och hållbar utveckling. Vi anser att det behövs offensiva investeringar för att rusta upp samhällets infrastruktur och förbättra villkoren för de socialt missgynnade grupperna i Europa.
Det tredje misstaget är, anser vi, Europeiska centralbankens struktur. Banken är inte föremål för någon demokratisk tillsyn och dess enda mål är prisstabilitet. Vi anser att det behöver införas en demokratisk tillsyn av Europeiska centralbanken. Vi kräver också att ECB:s penningpolitiska mandat justeras så att tillväxt och sysselsättning i framtiden väger minst lika tungt som prisstabilitet.
Den rådande krisen ger oss också en möjlighet att radikalt reformera Europas penningpolitiska och finansiella struktur. Vi får inte lättsinnigt kasta bort den här chansen.
Nils Lundgren
för IND/DEM-gruppen. - Herr talman! Om vi hade gemensamma litterära referensramar i Europa skulle jag inleda mitt inlägg med citat från en stor svensk diktare: ”Dig söver smickrets röst: hör sanningens en gång”. Versmåttet är alexandrin med cesur. De båda föredraganden gör bedömningen att valutaunionen har varit en framgång. Därmed medverkar de i en mytbildning kring euron som inte är förankrad i västerländskt kritiskt tänkande.
Sanningen om euron är en annan. För det första har dess första årtionde medfört enorma kostnader i form av sänkt tillväxt och höjd arbetslöshet. För det andra har valutaunionen inte testats i hårt väder förrän nu. Forskningen pekar på att effekterna på utrikeshandelns volym kan bli ganska stor, kanske rentav 3-4 procent av BNP. Däremot visar det sig att den samhällsekonomiska vinsten av denna handelsökning är mycket blygsam, kanske 3-5 promille av BNP, som en engångsvinst. Denna försumbara ökning av välståndet har vunnits till priset av att euroländerna inte har kunnat föra en självständig penning- och finanspolitik. Tyskland gick in i denna valutaunion med starkt övervärderad valuta och har levt med hög ränta och för stram finanspolitik.
Kostnaden har varit enorm, och hur går det nu? Den berättelse som satts ihop är att euroområdets länder skulle ha samlat sig kraftfullt och lett kampen mot finanskrisen. Som alla vet är detta en myt. Det var Storbritannien och Gordon Brown - som stod utanför valutaunionen - som tog initiativen. Euroområdet kom efter.
Roger Helmer
(EN) Herr talman! Jag gratulerar Nils Lundgren till hans synpunkter. Jag vill också ifrågasätta UEN-ledamoten Eoin Ryans uttalande att den stabilitet som euron har tillhandahållit har gagnat Irland enormt. Om han hade följt Irlands ekonomiska historia på senare tid, skulle han känna till att en stelbent penningpolitik i eurons tecken har bidragit till att skapa ett allvarligt inflationsproblem. Det gäller särskilt på fastighetsmarknaden, där den irländska fastighetsbubblan har blivit mycket allvarligare än om Irland hade kunnat styra sin egen penningpolitik.
Det hette att euron skulle medföra stora fördelar. Den skulle göra det lättare att resa och främja tillväxt och effektivitet. Det skulle genast bli enklare att föra över pengar mellan medlemsstaterna. Men inget av detta har skett. Visst har det blivit lättare att resa, men tillväxten och effektivitetsvinsterna har inte synts till, och jag tror att det är nästan lika besvärligt att föra över pengar mellan länderna i euroområdet som någonsin.
Vissa av oss var skeptiska till europrojektet, och vi har fått rätt. I dag råder i allmänhet fel räntenivå för flertalet länder. Den italienska konkurrenskraften har genomgått en fruktansvärd kris, och enhetsarbetskostnaden där har stigit med 40 procent jämfört med Tyskland. Vi får höra att euron är en stor framgång eftersom den har blivit en stark valuta. Ja, vi kan ju vända oss till några av euroområdets exportföretag och höra vad de har att säga om den starka euron. Den skadar dem enormt.
Det verkliga måttet på en valutas framgång är det förtroende som den inger på marknaden. I det här fallet kan vi mäta förtroendet genom att se på räntespridningen för obligationer i länderna i euroområdet. Senast jag tittade efter översteg räntespridningen mellan Grekland och Tyskland 150 punkter. Det är ohållbart. Det visar att marknaderna inte alls litar på euron. Vi ska inte fråga oss hur länge euron överlever, utan vilken medlemsstat som först överger den.
Ján Hudacký
- (SK) Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att tacka de båda föredragandena för deras välavvägda betänkande.
Vad betänkandet beträffar vill jag allra först ta upp de problem som i dag finns i euroområdet. Den har under sina tio år medfört många positiva följder, men står nu emellertid inför nya problem: Hur ska finanskrisen och den åtföljande lågkonjunkturen bekämpas?
Jag ska dra mitt strå till stacken genom att peka på vilka osystematiska regleringsåtgärder regeringarna i flera medlemsstater har genomfört på marknaden, under förevändning att det är för att åtgärda denna nya situation.
Nog är det lite oväntat att höra hur vissa företrädare för Europeiska unionen genom sina uttalanden uppmuntrar medlemsstaternas regeringar att genomföra föga fruktbara ingripanden i finanssektorn, som dessutom ofta bara åtgärdar oväsentliga aspekter av situationen.
Hit hör till exempel frågan om att följa stabilitets- och tillväxtpaktens bestämmelser. En del regeringar flaggar redan för att de av allt att döma avser att överskrida sina planerade budgetunderskott, med hänvisning till att Europeiska unionen uppmuntrat detta.
Regeringarna i vissa medlemsstater har tagit över krisdrabbade finansiella institutioner. Det skapar ett farligt prejudikat för att expropriera privatägda företag, i vilken bransch som helst, som inte vill anpassa sig till osystematiska och diskriminerande åtgärder som exempelvis vidtas för att minska inflationen.
Med anledning av de storskaliga finansiella ingripandena i vissa delar av ekonomin, exempelvis i bilindustrin, bör vi fråga oss om sådana ingripanden inte riskerar att i hög grad snedvrida marknaden och missgynna andra branscher.
Utan en tydlig och omsorgsfull samordning, och tydliga bestämmelser på unionsnivå eller i euroområdet, blir det svårt att hantera dessa ytterst svårbemästrade processer.
I denna besvärliga tid, när hela Europa står inför en lågkonjunktur, vill jag här uppmana företrädarna för Europeiska kommissionen, Europeiska centralbanken och andra relevanta EU-organ att noga tänka igenom sin ståndpunkt och agera samordnat när de söker efter den bästa lösningen.
Kanske kan överdrivna regleringsåtgärder och statliga ingrepp i den fria marknaden på kort sikt tillfälligt förhindra ett ytterligare ekonomiskt sammanbrott i EU. På medellång sikt stimulerar sådana åtgärder dock definitivt inte utvecklingen i den utsträckning som många räknar med.
Antolín Sánchez Presedo
(ES) Herr talman, kommissionsledamot Almunia, mina damer och herrar! Den ekonomiska och monetära unionen innebär att en ny aspekt införs i den europeiska integrationsprocessen. Dess förvaltning bärs upp av två asymmetriska pelare: den monetära unionen, som är av federal beskaffenhet, och den ekonomiska samordningen, som handlar om att regeringar samarbetar. Båda pelarna ska garantera våra medborgare den stabilitet, tillväxt, rättvisa och hållbarhet som de kräver.
När vi ser tillbaka på tio år med euroområdet är kontentan positiv. Det bekräftas av att medlemsstaterna alltmer ser euron som en trygg tillflykt. Men för att möta utmaningarna från globaliseringen, klimatförändringen och den åldrande befolkningen behöver vi gå vidare och ge euron en ännu större roll. En annan anledning att göra detta är att vi därigenom kan få bukt med lågkonjunkturspöket, ett hot som nu har dykt upp för första gången.
Det räcker inte att ha euron som livlina. Euron behöver också bli en tillväxtmotor. Euroområdet och den ekonomiska och monetära unionen måste ha kraft att reagera på dessa utmaningar.
Jag gratulerar föredragandena till deras utmärkta arbete, och tackar dem också särskilt för att de tagit med två av mina förslag. Det första gick ut på att, i definitionen av vår monetära politik, införa behovet av finansiell analys vid sidan av de ekonomiska och monetära pelarna. Härigenom definieras politiken på rätt sätt. Definitionen ska beakta överföringen av den monetära politiken, utvecklingen av kredit- och finanstillgångar, de nya instrumentens egenskaper och risk- och likviditetskoncentrationen.
För det andra behöver vi ta hänsyn till skillnaderna mellan medlemsstaterna, skillnader som kommer att öka i takt med utvidgningsprocessen En monetär politik som följer principen ”lika för alla” blir i många fall olämplig när situationen i länderna skiljer sig åt. För länder där en politik enligt ”lika för alla”-principen kan hämma tillväxten bör politiken därför anpassas genom att införa särskilda finansiella instrument, under förutsättning att alltför tillväxtstimulerande effekter lätt kan rättas till genom finanspolitiska åtgärder.
Margarita Starkevičiūt
(LT) Det brukar heta att kriser sätter fingret på de starka och svaga punkterna hos ekonomiska och institutionella strukturer. Jag medger att jag tidigare inte tvivlade på att Litauen och andra utvecklingsekonomier skulle få svårt att ta sig in i euroområdet, och att all uppmärksamhet på länderna i området skulle skapa förutsättningar för att ett Europa med två utvecklingshastigheter skulle växa fram. Men den aktuella händelseutvecklingen på finansmarknaden har förändrat min inställning till Eurogruppens roll och till hur den påverkar Europeiska unionen.
Euroområdet har utan tvivel lyckats stå emot finanskrisens första, kraftiga våg. Det står nu klart att konjunkturnedgången kan stoppas genom att vi för en ekonomisk politik som samordnas bättre mellan medlemsstaterna och som ökar integrations- och tillväxttakten på den inre marknaden. Länderna utanför euroområdet har haft det svårare. Vi har framför allt drabbats av finanskrisen, och blivit offer för den, genom att investerarna håller på att dra sig ur. Därför har vi ibland har protesterat kraftfullt mot beslut som underlättar kapitalflödena mellan Europeiska unionens länder. Vi har inget emot integration. Som yrkesverksam ekonom vet jag att integrationsprocesser stimulerar den ekonomiska tillväxten. Men vi önskar innerligt att euroområdet ska bli en vågbrytare i finanskrisen - en klippa som vi kan kravla oss upp på för att söka skydd undan de iskalla vindarna.
Hur kan vi då förvandla euroområdets styrka till hela Europeiska unionens styrka? Vi bör definitivt undvika att föreslå en strid ström av nya åtgärder. Herr kommissionsledamot! Jag har i dag granskat de resolutioner om den ekonomiska politiken som Europaparlamentet har antagit. Det hade varit bra om åtminstone vissa av dessa förslag redan hade genomförts. Förslagen är väldigt många, och det verkar osannolikt att vi kommer på ännu fler. Nu är det dags för oss att genomföra förslagen.
Just nu diskuterar man om en fler statliga interventioner eller mer avreglering är det bästa receptet för att övervinna den ekonomiska tillbakagången. För min del anser jag att båda dessa strategier är på sin plats. Framför allt är det uppenbart att staten måste stödja och upprätthålla ett socialt skyddsnät, så att människor som blivit arbetslösa på grund av krisen, eller efter omstruktureringar, kan finna sig tillrätta i livet igen. Å andra sidan behöver vi också avreglerande reformer för att stärka integrationsprocessen och skapa nya tillväxtmöjligheter för näringslivet i Europeiska unionen. Här kan euroområdet spela en viktig roll.
Låt mig avslutningsvis ansluta mig till mina kollegor och säga till er, herr ordförande för Eurogruppen, att vi uppskattar ert arbete och vet hur komplicerad denna materia är. Åtminstone här i Europaparlamentet kan ni räkna med stöd.
Dariusz Maciej Grabowski
(PL) Herr talman! Utvärderingen av den ekonomiska och monetära unionen efter dess första tio år måste bedömas mot bakgrund av den internationella utvecklingen. Vi bör fråga oss på vilka områden som Europeiska unionen har överträffat sina främsta konkurrenter i världen, nämligen USA och Asien. Ur denna synvinkel är euroområdets saldo helt klart negativt. Europeiska unionen har utvecklats långsammare än sina konkurrenter. Sysselsättningen, och i synnerhet arbetskraftens produktivitet, har ökat långsammare än i USA, för att inte nämna Asien. Den gemensamma valutan fullgör således inte sin grundläggande uppgift.
En annan aspekt är euroområdets framtid. Europeiska centralbanken och EU:s myndigheter framhåller i diverse dokument behovet av att använda euron som ett verktyg för att tvinga på medlemsstaterna en gemensam ekonomisk politik, särskilt på budget- och finansområdet. För länder som inte hunnit med så bra, särskilt de nya medlemsstaterna, ger dessa uttalanden anledning till oro. Hur ska de kunna utvecklas och komma ikapp de gamla medlemsstaterna om de påtvingas en politik som hämmar tillväxten i samtliga medlemsstater?
Den viktigaste kritiken mot Europeiska centralbanken är att den strävar efter att göra euron till en världsvaluta vilket innebär att man blundar för problemen i de regioner och medlemsstater som är mindre utvecklade. Banken bortser också från sociala aspekter som befolkningsstruktur och invånarnas rörlighet.
Den ståndpunkt som EU:s myndigheter intar blir ännu mindre acceptabel om man betänker att såväl Tyskland som Frankrike under många år underlät att uppfylla de stränga kraven i Maastrichtfördraget, eftersom de visste att detta låg i deras nationella intresse. Det utkrävdes inte heller något ansvar av dem och de straffades aldrig. Jag anser därför att vi inte ska bibehålla euroområdets nuvarande ekonomiska doktrin, utan behöver förändra den radikalt på ett sätt som inte bara hjälper oss att bekämpa den aktuella finanskrisen, utan framför allt frigör tillräckligt med energi för att varje medlemsstat i EU ska kunna utvecklas ekonomiskt.
Kyriacos Τriantaphyllides
(EL) Herr talman! Europeiska kommissionens förslag efter tio år med den ekonomiska och monetära unionen är fullt av motsägelser. Det syftar till att fullborda en period med avreglering av marknaden, samtidigt som priserna på varor och tjänster i realekonomin är högre än någonsin, och arbetslösheten i euroområdet förutspås nå 8,6 procent under 2009 och 9 procent under 2010.
Denna utveckling bekräftar att klyftan mellan rika och fattiga inte har krympt alls. Det finns ett direkt samband den globala ekonomiska och finansiella krisen och avregleringspolitiken och begränsningen av statens roll. Samtidigt som vi ser att tillgångarna har fördelats ojämnt försöker kommissionen dessutom skapa opinion för att fortsätta att tillämpa stabilitets- och tillväxtpakten, som uppges minska skillnaderna mellan länderna, och för att stärka Internationella valutafondens roll.
Med denna inställning, som går stick i stäv med principen om olika tillväxttakt i olika medlemsstater, kör man brutalt över de enskilda medlemsstaternas ekonomiska särart.
Hanne Dahl
(DA) Herr talman! I år är det tio år sedan euron infördes i många av EU:s medlemsstater. I Danmark har vi två gånger avvisat införandet av euron efter långa och djupgående diskussioner. Det är nu dags att sammanfatta och analysera läget. Vi behöver granska vår gemensamma valuta med mycket kritiska ögon. Sedan finanskrisen började i juli har euron fallit i värde gentemot dollarn med över 30 procent. Investerarna litar inte på euron. Frågan är - varför? Delvis är svaret självklart: Mycket tyder på att den penningpolitik som förs inom EU, och som enbart syftar till att bekämpa inflationen, är felaktig. De mycket strikta finanspolitiska krav som ställs på medlemsstaterna inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten är helt enkelt inte lämpliga för närvarande. Eurons låga kurs gentemot dollarn beror på att det saknas förtroende för euroländernas ekonomiska politik. Vi kan tillägga att finanskrisen visar ytterligare en sak, nämligen att eurons princip ”lika för alla” faktiskt är ohållbar. Bland ekonomer växer sig insikten allt starkare att det behövs en expansiv finanspolitik. För att kunna använda den som ett verktyg behöver vi differentiera den ekonomiska politiken mycket mer än vad som är möjligt inom ramen för euron. ”Lika för alla” kommer aldrig att passa någon användare särskilt bra, utan snarare passa alla lika dåligt.
Slutligen vill jag säga följande till Wolf Klinz, som påstod att vi danskar vill ansluta oss till euroområdet, och att vi har en svag valuta: Danmarks ekonomi är orubbligt stabil, och vi har klarat finanskrisen mycket bättre än euroländerna i genomsnitt.
Andreas Mölzer
(DE) Herr talman! När den ekonomiska och monetära unionen nu fyller tio år, finns det faktiskt ganska lite som är värt att fira. Vi försöker förtvivlat att med diverse räddningspaket hålla ihop fördämningarna i vårt finansiella system, men vi lyckas knappt ens att täta sprickorna. Bankerna har samlat på sig statsstöd för miljarder, samtidigt som de delar ut bonusar och vinster. Genomsnittsmedborgaren har blivit dragen vid näsan flera gånger om - hans skattepengar har hamnat på bankernas roulettebord, och i gengäld riskerar han att mista jobbet och kanske till och med att förlora sina besparingar och pensionstillgångar.
Mitt i detta dilemma höjs nu röster som hävdar att vi äntligen behöver vidta åtgärder för att inte exempelvis kineser eller andra utomeuropeiska ägare ska ta över europeiska företag. Utförsäljningen av Europa började för många år sedan, med gränsöverskridande leasing och liknande ränksmideri. Dessutom har EMU en hel del egna problem, med den ökande grekiska statsskulden och med Italiens slarv efter sitt inträde i euroklubben.
Vi behöver därför se till att de länder som inför euron inte upprepar tidigare misstag, och att allmänhetens pengar, det vill säga medborgarnas pengar, inte längre används för att finansiera riskfyllda finansspel. Vi behöver inte bara strängt övervaka tvivelaktiga finansiella konstruktioner på EU-nivå, utan också utkräva ett solidaritetsbidrag från dem som profiterat på sådana spekulationer. Framför allt behöver EU principiellt ta avstånd ifrån en helt ohämmad kapitalism, och i stället skydda sina medborgare från denna gränslösa girighet och från de skadliga följderna av en okontrollerad globalisering.
Othmar Karas
(DE) Herr talman, herr Juncker, mina damer och herrar! Andreas Mölzer verkar ha missuppfattat temat, eftersom hans anförande inte hade särskilt mycket med euron att göra.
Euron och utvidgningen är Europeiska unionens mest synliga framgångar under de senaste tio åren. Vi ska dock också komma ihåg att ingen av dessa framgångar hade varit möjlig utan Maastrichtkriterierna, stabilitets- och tillväxtpakten och Europeiska centralbanken, eller utan en politisk vilja och beredvillighet att ta ansvar på europeisk nivå. Vi talar nu om samarbete och samordning. Visst behöver vi mer samarbete och samordning, men för att komma dit måste vi lära oss att lita mer på varandra. Vi behöver mer samarbete och samordning, även av det skälet att Europa kommer att utöva ett större inflytande på den ekonomiska aktiviteten.
Europeiska centralbanken, Federal Reserve och Bank of Japan har under många kriser hjälpt till att skydda Europa från att hamna i penningpolitiska trångmål. Jag vill därför än en gång framhålla att det inte går att genomföra ett toppmöte utan att företrädare för euroområdet och Europeiska centralbanken medverkar. Finanskrisen har visat att euron har hjälpt till att förhindra valutaspekulation och gjort att vi har sluppit detta inom euroområdet. Reaktionerna i Danmark, Storbritannien, Sverige och Ungern visar tydligt hur euron har gagnat oss.
Herr talman! Jag vill avsluta med att säga att vi också vill att Europeiska unionen ska företrädas i Internationella valutafonden, Världsbanken och den globala finansiella ekonomin, i den utsträckning som unionens styrkeposition motiverar. Vi uppmanar alla som nu efterlyser globala regleringsåtgärder att följa samma principer i Europa och sina egna medlemsstater som de kräver att andra ska göra.
Olle Schmidt
Herr talman, herr kommissionär, herr Juncker! Jag skulle vilja börja med en varm gratulation till en mogen tioåring och ett tack till de båda föredraganden för ett utmärkt betänkande.
De senaste månaderna har ju visat eurons styrka. Få trodde för tio år sedan att euron skulle bli en sådan här formidabel succé. Några länder, också mitt eget, väntade oroligt utanför. Några kritiker hade nog i tankarna att euron inte kommer att klara provet, precis som Nils Lundgren säger. Men han och övriga olyckskorpar har fått fel. Efter månader av finansoro är det tydligt att enbart ett samarbete inom ekonomiska frågor med euron som grundbulten kan ge den säkerhet som dagens globala ekonomiska system kräver. Att just gemensamma aktioner har lett till en ljusning för marknaden bevisar eurosamarbetets styrka.
Euron bör bli hela Europas valuta. Om den visionen ska bli verklighet så bör inte de redan stränga konvergenskriterierna bli ännu strängare. Jag tror därför att det är fel att göra euromedlemskapet till en exklusiv klubb med högre inträdeskrav, som ett av ändringsförslagen kräver.
Låt mig få säga några ord om det svenska utanförskapet. För Sverige, som står med bara ena benet i Europasamarbetet men fortfarande är utanför euroområdet, märks för- och nackdelarna nu tydligare än någonsin, också förhoppningsvis för Nils Lundgren. När den förra finanskrisen drabbade Sverige 1992 kunde vi i slutändan inget annat göra än att låta kronan sjunka. Lärdomen då ledde till att vi bestämde oss för att bli en del av den europeiska familjen. Den svenska kronan har under det senaste året tappat i värde i förhållande till euron. När finanskrisen nu hanteras står Sverige utanför både det skydd som euron ger och de beslut som krishanteringen inom Eurogruppen beslutar om och kräver. Det är nu som små länder som Sverige bör inse värdet av en gemensam valuta. Stabiliteten som euron erbjuder ger möjlighet till den långsiktighet som är viktigt för ett så exportberoende land som Sverige. Sverige har en bra ekonomisk utveckling, det är sant, men ett medlemskap i euron hade gett oss mer stabilitet i penningpolitiken och skapat fler arbetstillfällen, en stabilare ekonomi och en starkare export.
De svenska partierna borde därför vara beredda att ompröva sin passiva inställning gentemot euron som valuta i Sverige. Sverige borde bli en fullvärdig medlem inom den europeiska unionen. Det är därför dags att vi på allvar i mitt hemland börjar diskutera en ny folkomröstning. Själv hoppas jag på ett svenskt medlemskap inom fem år.
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk
(PL) Herr talman! Jag vill i denna debatt lyfta fram två frågor som jag tycker visar att den ekonomiska och monetära unionen fungerar bristfälligt. För det första har länderna utanför euroområdet utvecklats i en snabbare takt än länderna innanför. Under åren 2002 till 2007 utvecklades Storbritannien, Sverige och Danmark - det vill säga de gamla medlemsstater som stannade kvar utanför euroområdet - mycket snabbare än länderna i euroområdet. Ländernas BNP-tillväxt var nästan dubbelt så stor som genomsnittet i euroområdet, samtidigt som arbetslösheten var betydligt lägre än i euroområdet. Skillnaderna mellan länderna i euroområdet och de nya medlemsstaterna är ännu mer talande.
För det andra behandlas länder som vill inträda i den ekonomiska och monetära unionen annorlunda än de länder som redan är medlemmar. EMU:s kandidatländer måste uppfylla stränga finanspolitiska och monetära krav innan de får införa valutan. EU:s två största länder, Tyskland och Frankrike, som redan är medlemmar i euroområdet, överskred däremot gränsen för det tillåtna budgetunderskottet under de fyra åren 2002 till 2005. Det blev nödvändigt att förändra stabilitets- och tillväxtpakten för att undvika att de två länderna skulle tvingas att betala åtskilliga miljarder euro i böter för att de brutit mot paktens bestämmelser.
Jens Holm
Detta betänkande hyllar EMU. Jag undrar: Vad är det egentligen att fira? Euroområdet befinner sig i recession och arbetslösheten ökar kraftigt. Flera av de stora EMU-länderna uppfyller inte längre de grundläggande ekonomiska kraven för medlemskap. Bara det visar på vilket rigitt projekt det hela är.
För fem år sedan röstade svenska folket nej till EMU. Vid upprepade tillfällen har jag emellertid hört kommissionen säga att Sverige förr eller senare måste anslutas till EMU. Därför skulle jag vilja passa på att fråga kommissionen om ni kan klargöra detta en gång för alla. Måste Sverige anslutas till EMU?
EMU behöver reformeras i grunden. Ett tydligt mål för Centralbanken om att bekämpa arbetslösheten borde skrivas in. Större ekonomisk flexibilitet borde tillåtas. Det skulle vara några betydande steg framåt.
Zsolt László Becsey
(HU) Tack, herr talman! Jag anser att införandet av euron har varit framgångsrikt. Euron bygger på stabilitet, och arbetslösheten har därför sjunkit medan sysselsättningen har ökat. Den nuvarande krisen är ytterligare ett bevis, eftersom problem med betalningsbalansen inte kan uppträda hos de länder som använder denna starka valuta, medan andra länder - exempelvis Ungern - drabbas av sådana problem.
Men trots stöd från sammanhållningsfonden har euroområdet inte åstadkommit någon konvergens. Det är mer angeläget att vi undersöker orsakerna till detta. Euron är en mycket stark kapitalmagnet, och jag förslår därför att vi beaktar inte bara BNP utan också BNI när vi undersöker vad som har hänt.
Det är bra att man i betänkandet tar upp att åtgärder måste vidtas mot medlemsstater som fortlöpande gör optimistiska prognoser som visar sig felaktiga. Ett sådant exempel är händelserna i Ungern 2006. Jag tror att detta faktiskt är nödvändigt.
Jag anser att det är viktigt att vi slår vakt om den prestige som är knuten till ett EU-medlemskap. Stater utanför Europeiska unionen bör inte beviljas inträde i euroområdet eftersom det skulle göra det omöjligt att motivera de dramatiska ansträngningar som vissa stater gör för att bli medlemmar.
ECB:s verktyg bör, särskilt i den nuvarande krisen, användas i samtliga medlemsstater, framför allt på likviditetsområdet. Vi får inte resonera egoistiskt här. Detta ger en konkret innebörd åt talet om att EU är ett skyddsvärn, liksom åt medlemskapet i den inre marknaden, som ju är en betydande utmaning särskilt för mindre utvecklade medlemsstater. Vi bör också beakta detta när vi tillsätter ledamöterna i ECB:s direktion.
Viktigast av allt är dock euroområdets yttre representation. Den är en nödvändighet, men samtliga medlemsstater bör få vara med och påverka valet av euroområdets företrädare. EU är en sammanhållen enhet, och den yttre representationen får därför inte bli en angelägenhet enbart för ett exklusivt fåtal länder.
Slutligen vill jag säga att medlemsstaterna bör ansluta sig till euroområdet så snart som möjligt genom att uppfylla de stränga men logiska inträdesvillkoren. Jag är därför nöjd med Wolf Klinz förnuftiga förslag om att referensländerna enbart ska väljas ut bland EU:s medlemsstater. Tack för ordet.
Vladimír Maňka
- (SK) Finanskrisen har de senaste veckorna visat européerna att medlemsstaterna i euroområdet står bättre rustade för att hantera allvarliga störningar. I mitt land, Slovakien, som ansluter sig till euroområdet den 1 januari, har invånarna konstaterat samma sak.
Valutamarknadens finansiella investerare och spekulanter betraktar oss redan som medlemmar av euroområdet. Det lönar sig inte längre att spekulera med vår valuta eftersom vi nu har en fast växelkurs. Samtidigt ser vi hur grannländernas valutakurser faller. Spekulanterna betraktar dem som så osäkra placeringar att de inte vill ta risken under den nuvarande krisen på finansmarknaden. Vissa valutor är svagare än på många år.
När små, öppna ekonomier inför euron skyddar detta företagare och invånare mot växelkursfluktuationer. Danmark är det land i världen som har den högsta sysselsättningen, och såväl levnadsstandarden där som landets konkurrensförmåga hör till de bästa i världen. Men till och med danskarna har fått upp ögonen för att ett medlemskap i euroområdet skulle ha gett dem bättre växelkurser och en bättre förmåga att hantera de rådande globala problemen. Samma sak gäller naturligtvis för Sveriges del, och det har vi ju redan tagit upp i dag. Kanske är ögonblicket nu inne för dem att tänka om angående ett inträde i euroområdet.
En kollega från mitt hemland har i dag fört fram kritik mot att den slovakiska regeringen förbereder åtgärder som ska skärpa regleringen och tillsynen. Jag vill påpeka för honom att vi i en av Europaparlamentets resolutioner nyligen uppmanade kommissionen att föreslå åtgärder för att förstärka ramen för tillsyn och övervakning i hela EU. Det finns inget alternativ. Det är därför som en tvärpolitisk parlamentarisk majoritet röstade för detta alternativ.
Slutligen vill jag gratulera de båda föredragandena till deras utmärkta betänkande.
DanutBudreikait
(LT) Den ekonomiska och monetära unionen fyller tio år. Det är en hedrande högtidsdag, men också ett tillfälle att analysera hur situationen i EU och den ekonomiska, finansiella och politiska situationen i världen har förändrats. Hur lämpliga är Maastrichtkriterierna med tanke på dagens globala förändringar?
2005 genomfördes en översyn av stabilitets- och tillväxtpakten. Orsaken kan ha varit att de största länderna i euroområdet inte följde dess bestämmelser.
Under tio år uppfyllde i princip inget av euroområdets länder samtliga Maastrichtkriterier.
Europeiska centralbankens inflationsmål är, som vi vet, 2 procent. Om vi tittar på hur målet efterlevs i dag finner vi att inget EU-land uppfyller det. Inflationstakten uppgick i september till mellan 2,8 procent i Nederländerna och 14,7 procent i Lettland. Det betyder att Maastrichtkriteriet för prisstabilitet är 4,5 procent.
Om euroområdets medlemmar inte uppfyller prisstabilitetskriteriet, hur kan vi då tala om stabil inflation? Man började tala om inflationsstabilitet under 2006, när utvidgningen av euroområdet inrättades. Är det fråga om nya krav som enbart gäller euroområdets kandidatländer? Hur är sannolikt är det egentligen att euroområdet utvidgas?
Jag uppmanar Europeiska kommissionen och Europeiska centralbanken att göra en ny översyn av den ekonomiska och monetära unionens principer och styrning. Man bör också granska Maastrichtkriterierna och ta reda på om dessa följs i den ekonomiska och finansiella situation som råder i världen, och hur framtiden ser ut för den ekonomiska och monetära unionen och för euroområdets kandidatländer.
Ryszard Czarnecki
(PL) Herr talman, herr Juncker! Vilken otur ni har! När vi i dag debatterar euroområdets framgångar har Eurostat precis meddelat att de länder som har en gemensam valuta är på väg in i en allvarlig recession. Det borde snarare föranleda självkritik från er sida än ohämmad framgångspropaganda. Betänkandets författare lovordar den sjunkande arbetslösheten, och jag får medge att den under nio år sjönk med lite mer än 1,5 procent. I dag spår prognoserna dock en betydande ökning av arbetslösheten i euroländerna under det kommande året. Myntets baksida är mindre tilltalande, vilket betänkandet också framhåller: Tillväxten i ekonomin har varit djupt otillfredsställande och produktiviteten har minskat kraftigt, från 1,5 procent på 1990-talet till 0,75 procent under det senaste decenniet.
Euron är helt klart ingen mirakelkur för ekonomiska problem. Den är inte heller ett verktyg som automatiskt sörjer för snabbare ekonomisk tillväxt och större välstånd än i de medlemsstater som står utanför euroområdet, det vill säga Sverige, Danmark och Storbritannien.
Margaritis Schinas
(EL) Herr talman! Det är ingen tvekan om att EMU:s och eurons tillkomst är två av höjdpunkterna under den europeiska integrationen sextioåriga historia.
För första gången i såväl Europas som världens historia har en gemensam valuta införts i så välstrukturerade former, utan krig och blodsutgjutelse. Det har skett genom samsyn och genom den politiska viljan hos oberoende länder som gemensamt, och i demokratisk anda, har slagit in på en väg som leder till monetär stabilitet. Resan har varit strapatsfylld, men har gagnat båda sidorna av Europa: både de länder där det var normalt med finansiell stabilitet och som kunde bibehålla sin gamla inflationsbekämpande politik, och också de länder som under årtionden saknat finansiell disciplin och som nu, i form av euron, fick en möjlighet att genomföra rationaliseringar och att strukturera om sin ekonomi i grunden.
Så långt historien. I dag befinner vi oss emellertid i ett mycket besvärligt skede, ett kritiskt ögonblick där vi måste koncentrera oss på bokstaven E i EMU. Hittills har det varit bokstaven M, med andra ord de monetära aspekterna av EMU, som hjälpt oss att nå dit där vi befinner oss i dag. Men om vi saknar en sammanhållen, konsekvent och gemensam europeisk filosofi för att hantera de ekonomiska aspekterna, är jag rädd att vi framöver kommer att gå miste om mycket som vi har uppnått.
I framtiden behöver vi således ta itu med två saker. Dels samordningsregler för den ekonomiska styrningen i Europa, vilka också kommer att få en global inverkan och förhindra de överdrifter och den anarki som orsakat den rådande krisen, dels behöver vi fördöma dem som sänker sig så djupt som till att använda krisen för att ifrågasätta de viktiga framgångarna.
Manuel António dos Santos
(PT) Jag vill först gratulera föredragandena till deras utmärkta betänkande. Bara de få som blundar för verkligheten, eller de många som helt saknar insikt, kan hävda att euron och den monetära politik som följt i dess spår har varit något annat än en enorm framgång för mänskligheten, och en stor framgång för Europas ekonomi. För att inse eurons betydelse behöver man bara se på det enorma antal arbetstillfällen som skapats sedan den infördes. Det är också ett tecken i tiden att de som fram till helt nyligen var skeptiska till både den gemensamma valutapolitiken och euron nu ivrigt ber om ett samarbete med euroområdet, eller till och med om att få ansluta sig till det. Tack vare de verktyg som står till Europas förfogande har vår ekonomi ju kunnat reagera bättre på krissituationen än andra regionala ekonomier.
Men det räcker inte med detta. Det betyder inte att jag personligen är nöjd med hur Europeiska unionen har hanterat finansiell konsolidering och finansiell stabilitet. Jag har vid flera tillfällen här i kammaren sagt att jag förespråkar såväl finansiell stabilitet som stabilitets- och tillväxtpakten. Men pakten har inte alltid varit så bra för realekonomin. Vare sig pakten eller den monetära politiken har varit något utpräglat stöd för realekonomin. Det har ofta uppstått gigantiska svårigheter i realekonomin därför att stabilitets- och tillväxtpaktens bestämmelser har tillämpats alltför konventionellt.
Siffrorna 2 (för inflationen), 3 (för budgetunderskottet) och 60 (för skuldkvoten) är stabilitets- och tillväxtpaktens magiska tal. Men jag har aldrig läst en lärobok i ekonomi som påstår att dessa nivåer är vetenskapligt belagda, eller hört någon ekonom hävda detta. Jag har aldrig träffat någon - särskilt inte någon ekonom eller ekonomiteoretiker - som har påstått att den fanatiska efterlevnaden av just dessa nivåer skulle vara livsviktigt. Kommissionen och de mer konservativa lägren i Europa har starkt hävdat att våra budgetar ska vara balanserade och att inga underskott får förekomma. Det är ett fullständigt absurt påfund. Oavsett tillväxttakt innebär en balanserad budget att skulderna någon gång i framtiden utplånas helt och hållet. Detta är inte rättvist ur social synvinkel, och fördelar inte bördorna rättvist mellan generationerna. Det är helt verklighetsfrämmande och frikopplat från realekonomin.
Jim Higgins
(EN) Herr talman! Pervenche Berès och Werner Langens betänkande är utmärkt, därför att det skildrar EMU:s historia de senaste tio åren och pekar ut den framtida färdriktningen. Euron har varit en enorm framgång. Euron är världens näst viktigaste valuta. Under eurons första tio år har inflationen i stort sett legat i linje med ECB:s tvåprocentiga inflationsmål. Euron har dessutom varit bra för resandet, handeln och sysselsättningen. Viktigast av allt är att euron har fört EU-länderna ännu närmare varandra.
Efter tillkännagivandet i förra veckan att euroområdet nu befinner sig i en recession, behöver vi vidta åtgärder snarast, både inom EU och globalt. Däremot får vi inte skylla dagens kris på euron. Det finns goda avsikter bakom stabilitets- och tillväxtpaktens riktlinjer för medlemsstaternas maximala upplåning, men man kunde dock inte förutse den rådande globala ekonomiska krisen - det kunde ingen. Jag anser att flexibilitet är motiverad under den rådande krisen. Om inte de finansiella institutionerna dämpar sin kreditåtstramning finns det stor risk för att krisen förvärras ännu mer och att vi förlorar allt fler arbetstillfällen.
Jag vill ge ordförande José Manuel Barroso och president Nicolas Sarkozy en eloge för hur de företrädde Europeiska unionen vid G20-mötet i Washington i förra veckan. Jag tycker att vi kan vara stolta över dem, att hela Europa kan känna sig hedrat.
Vi behöver, slutligen, undersöka hur och varför vi hamnade i den aktuella krisen. Vi måste lära oss läxorna och se till att detta aldrig upprepas. Om det krävs reformer, om vi måste reformera olika institutioner eller Internationella valutafonden - låt oss då göra det. Om det krävs granskning av Europeiska centralbankens förehavanden, låt oss då göra det. Låt oss nu genomföra en brottsplatsundersökning. Vi vet inte exakt vilken form av kris Europa för närvarande har drabbats av, hur allvarlig den är, var vi hamnar i slutänden eller vilka följderna blir. Men låt oss genomföra en brottsplatsundersökning, och se till att lösa problemen.
Dariusz Rosati
(PL) Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Juncker! Jag håller med om att den genensamma valutan har varit en stor framgång för Europa. Vi har under ett antal år haft låga priser, låga inflations- och räntenivåer, en öppen prisbildning mellan olika länder och makroekonomisk stabilitet. Det är framför allt en framgång för de länder som tidigare hade problem med sin inflation och sitt budgetunderskott. Jag håller med om att detta är en framgång.
Jag skulle vilja kommentera något som min polske ledamotskollega sa för några minuter sedan. Han sa att vi har haft en stigande arbetslöshet och en finansiell kris i euroområdet. Tyvärr har han lämnat kammaren nu. Om han hade stannat kvar, kunde han ha fått höra några kloka ord. Han bortser ifrån att Europa utan euron skulle befinna sig i ett mycket värre läge än i dag. Detta blir särskilt uppenbart om vi ser på situationen i länder som Island eller Ungern, som för närvarande tampas med oerhörda ekonomiska svårigheter. Som medlemmar i euroområdet hade de befunnit sig i en mycket bättre sits.
Jag skulle vilja säga att en valutas framgångar på lång sikt alltid avgörs av reella faktorer, av den långsiktiga ekonomiska utvecklingen. Sådana resultat saknas i Europa. Vi bör notera att den amerikanska dollarn under de senaste veckorna har stärkts gentemot euron. Det visar att investerarna, eller åtminstone flertalet av dem, anser att dollarn är en trygg placering till och med i en ekonomisk kris. Vi behöver därför stärka Europas valuta genom att skapa förutsättningar för långsiktig europeisk tillväxt. Men detta kräver reformer, att vi sätter fart på ekonomin och höjer vår produktivitet.
Min andra synpunkt är att jag tror att vi behöver se över de nominella konvergenskriterierna. Vi behöver se till att de anpassas till nya förhållanden, i synnerhet inflationskriteriet och beräkningen av referensnivåerna, så att det blir möjligt för nya medlemsstater med mycket dynamiska ekonomier att ansluta sig till euroområdet.
Paolo Bartolozzi
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Eurogruppens ordförande och kommissionsledamoten, liksom de två föredraganden som har utarbetat betänkandet. Jag är nämligen övertygad om att
eurons införande har gjort det lättare för medborgarna att framgångsrikt hantera sina familjebudgetar. Tack vare euron sänker de sina kostnader för varor och tjänster, och inte nog med det.
Som andra redan har påpekat, har vi sett inflationstakten krympa till i genomsnitt ungefär 2 procent. Samtidigt har ungefär 16 miljoner nya jobb skapats under de här tio åren. Som kommissionsledamoten nämnde har de offentliga budgetunderskotten minskat från 4 procent av BNP under 1980- och 1990-talen till runt 0,6 procent av BNP under 2007.
Euron har dessutom blivit en internationellt ansedd och attraktiv valuta, till och med för länder utanför gemenskapen. Den finansiella oron nyligen har slagit hårt mot det finansiella systemet och bankväsendet i hela världen, men euron har utan tvekan dämpat de katastrofala följderna av denna globala finanskris. I dag finns det dock en risk för att den globala efterfrågeminskningen fortsätter att försvaga exporten, och att omintetgöra den billiga eurons fördelar, som hotas av dollarns fall.
Vi måste återigen överväga att göra vissa viktiga förändringar i eurons grundstruktur, så att medlemsstater med en lägre BNP än genomsnittet får möjlighet att åtgärda sina tillkortakommanden. Det är därför synnerligen välkommet med en färdplan för EMU där vi analyserar de ekonomiska skillnaderna bättre, ökar tempot i strukturreformerna, övervakar de offentliga finanserna och finansmarknaderna, och påskyndar integrationsarbetet. Vi kan och måste uppnå allt detta steg för steg när vi tar oss ur dagens instabila läge, vilket förhoppningsvis sker så snart som möjligt. Situationen ökar inte bara pressen på medlemsstaternas regeringar att fatta brådskande beslut, utan också förvirringen för småspararna. Småspararnas förtroende måste återupprättas för att vi ska kunna sätta fart på investeringarna och konsumtionen igen, och förbättra de övergripande förutsättningarna på ett sätt som ger oss lite andrum i framtiden. Med andra ord - ansvaret är visserligen gemensamt, men de behöriga myndigheterna behöver ändå göra en samordnad ansträngning för att bedöma vilka reformer som behöver understödjas med strikt styrning och ett kraftfullt politiskt ledarskap.
Sirpa Pietikäinen
(EN) Herr talman! Låt mig först gratulera de båda föredragandena, Pervenche Berès och Werner Langen, till deras mycket välbalanserade betänkande, som angriper ämnet från många håll. För det andra är det nog så att ingen, när betänkandet en gång i tiden initierades, kunde ana hur lägligt det skulle komma i dag. Jag tycker att detta visar EU:s förmåga att reagera på globala utmaningar, slå vakt om konkurrenskraften och skapa stabilitet.
Utan den ekonomiska och monetära unionen hade länderna både inom och utanför euroområdet varit mycket mera sårbara under den finansiella krisen. Europeiska centralbanken har de senaste tio åren spelat en mycket positiv roll. Genom detta initiativ har vi skapat en mycket stabil monetär och ekonomisk politik, som låtit oss reagera i god tid på krisen och vidta förebyggande åtgärder. Det gäller inte bara inom EU utan också globalt, när vi överlägger om hur den globala finansiella strukturen bör reformeras.
Jag anser att detta inte enbart är en finansiell kris. Det är en kris som gäller beslutsfattandet och spelets regler. Europa behöver förstärka sin tillsyn och Europeiska centralbankens roll. Vi behöver harmonisera bestämmelserna för olika finansiella instrument bättre. Vi behöver införa lämpliga förfaranden som främjar öppenheten. Framför allt måste vi européer stå enade och kämpa för denna politik på den globala arenan. Vi måste uppträda enat eftersom marknaderna har vuxit sig så stora att ingen enskild nationalstat kan styra dem. Vi behöver därför samstämmiga åtgärder på nationell, europeisk och global nivå.
Zita Pleštinská
- (SK) Euron blir också det bästa sättet att stimulera utländska investeringar i Centraleuropa. När euron införs i Slovakien den 1 januari 2009 blir därför en av uppgifterna för Robert Ficos regering att göra det mesta av denna möjlighet.
I Slovakien kommer vi att strikt övervaka att inflationen och det offentliga budgetunderskottet stannar på en hållbar nivå. Den slovakiska regeringen måste därför fortsätta med de reformer som inletts av den föregående regeringen under Mikuláš Dzurinda, i annat fall kan det bli svårt för Slovakien att hålla nere inflationen efter inträdet i euroområdet.
Jag tror att Slovakiens regering kommer att ta till sig rekommendationerna från Europaparlamentets föredraganden, och inte belasta landet med nya skulder. Regeringen kommer knappast att ge sig på en pensionsreform och försöka tillskansa sig småspararnas pengar för att kortsiktigt minska det offentliga budgetunderskottet. Regeringen kommer inte att införa lagar som strider mot marknadsekonomiska principer, och kommer att bidra till förbättringarna i företagsklimatet.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Herr talman, herr kommissionsledamot! Europeiska unionens styrka ligger i dess drygt 490 miljoner unionsmedborgare. Euroområdet är en stabil pelare för både Europa och hela världsekonomin. Enbart de senaste tio åren har 16 miljoner nya arbetstillfällen skapats i euroområdet. I framtiden kommer unionen att tvingas kämpa mot utmaningarna från demografiska förändringar och klimatförändringen. När befolkningen åldras uppstår stora sociala, ekonomiska och budgetmässiga problem. Jag anser att den fria rörligheten för varor, människor, kapital och tjänster behöver försvaras, särskilt nu mot bakgrund av finanskrisen och den ekonomiska recessionen.
När vi avskaffar hindren för arbetstagarnas fria rörlighet innebär det en garanti för rimliga och vettiga arbetsförhållanden för samtliga arbetstagare i Europa. Detta är ett effektivt sätt att bekämpa social dumpning och skatteflykt. Jag uppmanar Europeiska kommissionen och Eurogruppens medlemmar att, i samarbete med medlemsstaternas regeringar, vidta de åtgärder som krävs för att upphäva inskränkningarna för arbetstagare från Rumänien och Bulgarien. Euroområdets sociala marknadsekonomi måste bli ett föredöme för andra.
Vittorio Prodi
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka kommissionsledamot Joaquín Almunia och ordförande Jean-Claude Juncker för allt de gjort för att utveckla detta betydelsefulla verktyg. Euron har varit ett påtagligt och konkret skydd för oss under krisen.
Vi behöver därför gå vidare och utveckla en ekonomisk politik som går hand i hand med den monetära politik som varit så framgångsrik: En politik för hela Eurogruppen, men potentiellt också för unionen, just av det skälet att vi nu behöver sjösätta ett krisprogram för att möta de ekonomiska svårigheter som vi kan förutse.
Jag anser därför att det krävs ett starkt engagemang. Vi behöver starta ett program som ger resultat, både för att bygga upp en infrastruktur för energi i Europeiska unionen och för att spara energi. Jag är övertygad om att vi måste göra detta så snart vi någonsin kan.
Gay Mitchell
(EN) Herr talman! Tillåt mig att göra mitt anförande i punktform.
Det systemfel som vi har upplevt beror framför allt på att marknaderna är så homogena. Om erfarna personer som Jean-Claude Juncker och Joaquín Almunia inte lyckas göra marknaderna heterogena igen skjuter vi bara upp vårt misslyckande. Problemets kärna är de homogena marknaderna.
För det andra sa irländarna att euron skulle bli en valuta som är som ett fordon utan broms, ratt och strålkastare. Så fel de hade! Hur skulle det stå till med Irland i dag utan euron och Europeiska centralbanken? Varför tar vi inte åt oss lite mer ära för det här? Detta kan ju vara ett sätt att underlätta ratificeringen av Lissabonfördraget.
Apropå vaccinationsargumentet, slutligen: Föräldrarna bestämmer, men om alla föräldrar avstår från vaccination så sprider sig epidemierna.
Jag säger bara en sak: Ensam är inte stark. Vi britter är ett starkt folk, men det har blivit dags för oss att än en gång överväga att införa euron. Det fungerar inte om alla ska dra åt olika håll.
Gerard Batten
(EN) Herr talman! Att flera olika ekonomier med varierande prestationsförmåga ska ha samma räntesats och växelkurs har alltid varit ekonomiskt struntprat. Europeiska centralbankens viktigaste funktion är dessutom att hålla inflationen under kontroll, det är bankens rättsliga skyldighet. Under den rådande ekonomiska krisen är detta det minsta av våra problem.
Detta är de svaga punkter som så småningom kommer att göra att Europas gemensamma valuta spricker. Men nu använder de brittiska eurofilerna kursraset för pundet som ett argument för ett tillfälle att ansluta oss till euroområdet. Om de hade haft elementära ekonomiska kunskaper, hade de vetat att det är just därför som Storbritannien ska hålla sig utanför.
Pundets förmåga att pendla in sig till rätt värde gentemot andra länders valutor kommer i väsentlig utsträckning att bidra till att Storbritannien klarar det förestående ekonomiska ovädret. Storbritannien behöver den gemensamma europeiska valutan lika mycket som en drunknande behöver en tvångströja.
Dragoş Florin David
(RO) Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill först gratulera båda föredragandena, Pervenche Berès och Werner Langen. Tio år är varken särskilt lång eller särskilt kort tid. Ändå har dessa år helt klart bidragit starkt till konsolideringen av den gemensamma marknaden, och till att bygga upp det värn som för närvarande skyddar oss mot finansiell spekulation. Under nuvarande kris anser jag att det kan ge mycket bättre resultat att skärpa bestämmelserna för finans- och banksektorn, samtidigt som vi uppmuntrar till investeringar i forskning och utveckling, främjar konkurrensen och utbildar medborgarna om finansiella frågor.
Jag anser att Europeiska unionens medlemsstater behöver visa ekonomisk och finansiell solidaritet just nu. I dagens ekonomiska kris kan ingripanden i bank- och finansväsendet på sin höjd åstadkomma en skenbar stabilitet. Herr kommissionsledamot! Jag hoppas att krisens följder inte påverkar budgetprognoserna för 2007-2013. En hållbar utveckling går kanske att åstadkomma med europeiska resurser, så att vi utvecklas i den riktning vi önskar.
Christopher Beazley
(EN) Herr talman! Beträffande Storbritanniens medlemskap i euroområdet, så tror jag att Storbritannien alltid inledningsvis brukar tveka inför att ansluta sig till europeiska överenskommelser. Sedan ångrar vi oss snabbt och begär inträde vid sämsta tänkbara tidpunkt. Vi borde ha varit med och instiftat euroområdet - då hade vår ställning varit mycket starkare i dag. Jag ser fram emot att se vår nästa, konservativa, regering begära inträde i euroområdet inom kort.
(Applåder)
Kurt Joachim Lauk
(DE) Herr talman! Jag vill bara framföra två synpunkter. För det första har euron klarat sitt eldprov. Det är nog bara tack vare euron som vi har sluppit den spekulation som annars skulle ha riktats mot Europas nationella ekonomier under finanskrisen. I den meningen har därför euron klarat sitt eldprov. Hade vi hamnat i den här krisen utan euron, kulle Europa förmodligen ha haft allvarliga svårigheter, eller kanske rentav vara på fallrepet.
Jag anser att två saker är helt avgörande för framtiden. För att euron ska förbli stabil och öka sin betydelse som en global reservvaluta vid sidan av dollarn måste två saker garanteras: För det första att ECB, som visat sin förmåga under krisen, förblir oberoende, vilket redan har nämnts här, och för det andra att stabilitets- och tillväxtpakten får en större roll. Redan i sin nuvarande form gör pakten en enorm nytta, men vi behöver också tillämpa och slå vakt om den.
Joaquín Almunia
ledamot av kommissionen. - (ES) Herr talman! Jag vill tacka alla ledamöter som deltagit i denna debatt. Jag tycker att debatten visar att det finns en mycket bred majoritet bakom det betänkande som debatteras, och även ett mycket brett stöd både för vår gemensamma valuta och för att fortsätta med EMU-projektet. Jag säger inte detta för att än en gång rada upp de argument som fördes fram av oss som ville skapa den ekonomiska och monetära unionen för tio år sedan. Skälet är analysen av det som har hänt under dessa tio år och av vad vi bör göra nu, i denna ekonomiskt mycket kärva tid.
Dagens problem beror naturligtvis inte på euron. Som vi alla vet har denna mycket djupa kris inte utlösts av Europa eller på grund av euroområdet. Men en sak står klar: Notan hamnar hos oss och hos andra industriländer, framväxande ekonomier och utvecklingsländer. Det beror på att ingen kan frikoppla sig från den globala ekonomin. Men den ekonomiska och monetära unionen ger oss i alla fall de redskap vi behöver för att bättre kunna lösa problemen. Vi tror att vi kan ta oss ur krisen snabbare genom att samarbeta än om varje land skulle försöka på egen hand.
Jag håller med alla som har sagt - och de är många - att Europeiska centralbanken sedan den instiftades med råge har svarat upp mot det förtroende som vi gav den i Maastrichtfördraget. Jag anser att banken har gjort en utmärkt insats och att vi bör stödja dess arbete, eftersom den utgör en väsentlig del av den ekonomiska och monetära unionen.
Jag håller också med alla dem som säger att vi bör behålla stabilitets- och tillväxtpakten så som den är i dag, efter 2005 års översyn. Vi kan då använda de möjligheter till flexibilitet som infördes 2005 och som har debatterats här vid åtskilliga tillfällen. Genom flexibiliteten kan vi iaktta budgetdisciplin och se till att reglerna för budgetdisciplin efterlevs. Flexibiliteten blir ett hjälpmedel när vi ska förankra hållbarhetskriterierna för våra offentliga finanser. Men den kommer samtidigt att hjälpa oss att reagera finanspolitiskt i en situation som kräver aktiva åtgärder på skatteområdet och i finanspolitiken.
Finanspolitiska stimulanspaket ger bara resultat om vi arbetar samordnat. Våra ramar för budgetdisciplin underlättar samordningen, men innehåller även begränsningar som ska hindra att samordningen av de finanspolitiska stimulanspaketen blir statsfinansiellt ohållbar. För det tredje har många talare tagit upp en sak här i dag, nämligen att vi tveklöst behöver förstärka eurons röst när vi försvarar vår valutas stabilitet, i bilaterala och multilaterala kontakter med parter som placerat i vår valuta, med företrädare för andra valutor och, i synnerhet, med de andra valutor som hör till de stora aktörerna i den globala ekonomin.
Krisen beror i grunden på makroekonomiska obalanser som vi borde ha åtgärdat. Det gick inte, eftersom det saknades en fungerande mekanism för att komma till rätta med globala obalanser. Vi har diskuterat detta i Washington, och dessa diskussioner behöver fortsätta. Att vi européer ger euron vårt fulla politiska stöd är en förutsättning för att detta ska ge resultat. Vi behöver också införa styrningsmekanismer som låter oss försvara våra intressen så som de förtjänar, via växelkursen för vår valuta. Jag anser att detta är den väg som vi bör slå in på, vilket konstateras i betänkandet, av Eurogruppens ordförande, av kommissionen och, under de närmaste månaderna, även kommer att konstateras av allt fler av medlemsstaternas stats- och regeringschefer.
Detta förutsätter samordning, men det ska vara rätt sorts samordning. Det innebär inte att vi ska ifrågasätta Europeiska centralbankens oberoende, eller samordna besluten i den ekonomiska politiken på något konstlat sätt. Dessa beslut behöver även fortsättningsvis fattas med hänsyn till förutsättningarna i varje enskilt land. Det är inte verklig samordning. Vad jag talar om är den samordning som alltid har skett beträffande den ekonomiska delen av den ekonomiska och monetära unionen. Det handlar om en samordning som främjar den ekonomiska och monetära unionens mål, både i den makroekonomiska politiken och i den koppling som måste finnas mellan makroekonomisk politik och strukturpolitik.
När vi i kommissionen talar om samordning så menar vi denna form av samordning. I dagsläget anser jag att den recessionsrisk som vi är utsatta för visar att vi behöver prioritera denna samordning, och att den ekonomiska och monetära unionen ger oss de verktyg som krävs för att uppnå detta.
Jean-Claude Juncker
Eurogruppens ordförande. - (FR) Herr talman! Jag ska fatta mig mycket kort, eftersom flertalet av dem som har försökt att ange tonen i debatten inte finns kvar i kammaren längre. Det finns därför ingen anledning att bemöta dem.
Vad det övriga angår får jag säga att jag är imponerad av den breda samsyn som Europaparlamentets debatter har utmynnat i. Vi tycks ju i stort sett alla anse att euron har varit framgångsrik. Det gläder mig att euroområdets medlemmar tycker det. Det är också roligt att höra dem som vill att deras länder ska gå med i euroområdet säga samma sak. Jag kan konstatera att de som alltid har sagt att allt vi gör är oerhört korkat har behållit denna inställning, som inte kan beskrivas bättre än med deras epitet för vår inställning. Intet nytt i parlamentet, med andra ord, förutom att en viss nervositet - för att uttrycka det milt - ändå har börjat prägla våra debatter. Det beror på den finansiella och ekonomiska kris som vi för närvarande befinner oss i.
Här vill jag därför säga två saker till ett antal talare. Det finns ingen i Europa som fanatiskt förespråkar extrema budgetnedskärningar - ingen. Vi har reformerat stabilitets- och tillväxtpakten. Vissa av de förändringar av pakten som vi gjort har väckt missnöje bland kammarens ledamöter. I dag är samma personer först med att lovorda de kloka besluten från mars 2005, när vi tillämpade ett mer ekonomiskt synsätt på tolkningen av stabilitets- och tillväxtpakten. Detta synsätt ger i dag medlemsstaterna och deras budgetar lite andrum, trots att vi är på väg in i en fas som visserligen inte är en depression, men som ändå gör konsolidering av de offentliga finanserna svårare.
De medlemsstater som har skött sig och fört en stram budgetpolitik de senaste åren har tillräckligt stora marginaler för att kunna reagera på den rådande ekonomiska krisen, inklusive de strukturpolitiska utmaningar som vi nu står inför. Medlemsstater som misskött sig har fått det svårare att frigöra de budgetresurser som skulle låta dem reagera i den nuvarande krisen.
Men i hela euroområdet är det vår skyldighet att reagera genom att anpassa vår ekonomiska politik till krisen. Det räcker inte att tala om budgetstabilitet. Det räcker inte att vi ägnar hela vår energi enbart åt finanskrisen. Det står klart att euroområdet måste reagera kraftfullt och samordnat på den ekonomiska krisen. Vi har några veckor på oss för att sammanställa de komponenter vi behöver för att göra en analys och vidta åtgärder. Sedan kan vi definiera hur denna praktiska och kraftfulla reaktion ska se ut. Men alla som kräver mer samordning av den ekonomiska politiken ska naturligtvis främja detta. De får inte föregripa beslut i den ekonomiska politiken utan att först rådgöra med sina kollegor i Eurogruppen.
Det är lätt att stå här i parlamentet och efterlysa en samordnad ekonomisk politik. Jag föreslår att ni, i enlighet med arbetsordningen, lägger fram en tvärpolitisk text där Europaparlamentet, företrätt av de stora partigrupperna, uppmanar Eurogruppen och regeringarna i ledamöternas respektive hemländer att sluta tillkännage åtgärder i sin ekonomiska politik innan de har rådgjort med sina kollegor i Eurogruppen.
Uppmana era regeringar - det är lätt att stå här och ställa sådana krav - uppmana era regeringar att respektera principen om samordning av den ekonomiska politiken. Lägg fram en tvärpolitisk resolution, så får vi se. Inom två, tre eller fyra månader visar det sig om regeringarna gör vad ni begär av dem. Det är ju väldigt ofta så att de politiska partier som ni tillhör sitter med i de regeringar som ni riktar er till. Att handla så här vore trovärdigt, förnuftigt, logiskt, rationellt och konsekvent.
Jag säger därför att vi behöver vidta kraftfulla och samordnade ekonomiska åtgärder mot det som alltmer liknar en ekonomisk kris. Angående lönepolitiken ska vi hålla tand för tunga, men utan att förtiga det som bör sägas.
Ni har rätt när ni säger att de socialdemokratiska koalitionsregeringarna med De gröna i Tyskland förde en lönepolitik som minskade de tyska arbetstagarnas köpkraft. Sedan dess har läget förbättrats. Man kan säga detsamma om Frankrike, vars regering på den tiden - mellan åren 1998 och 2002/2003 - inte var reaktionär. Snarare tvärtom, såvitt jag förstår. Vissa personers inlägg skulle definitivt må bra av en smula klädsam självkritik.
Vad det övriga beträffar, alltså beskattningen av sparandet, ligger vi tre år före den tidtabell vi enades om. Herr Jonckheer, ni har alldeles rätt när ni kräver att direktivet tillämpas på fler finansiella instrument. Skatteparadisen kan ni ju diskutera med regeringen i ert hemland, på ert eget språk. Då finner ni nog att ni har en del kvar att göra.
Pervenche Berès
föredragande. - (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Tack för den här debatten. Herr kommissionsledamot, herr ordförande för Eurogruppen! Europaparlamentet har presenterat en färdplan som, tror jag, på ett konstruktivt sätt hjälper er att utföra den uppgift som vi utgår ifrån att ni lyckas med.
Herr Juncker! Ni sa till oss: ”Om ändå partigrupperna kunde enas!” Men partigrupperna kommer att enas. I morgon röstar de igenom punkterna 61.d och 61.g, där de kräver precis det som ni uppmanar dem att kräva. När ni ger er iväg till mötet med ekonomi- och finansministrarna i morgon kan ni räkna med det.
Ni sa till oss: ”Det finns inget betänkande om skillnaderna.” Betänkandet må vara lite luddigt, men en sak är säker: Ingen konvergens av den ekonomiska utvecklingen i euroområdets länder har, uppnåtts. Elisa Ferreira har gett er ett konkret exempel.
Beträffande differenserna mellan medlemsstaterna kan jag inte heller dela er inställning, herr Juncker. Jag har föga förståelse för dem som kräver samordning när det passar dem, men tar avstånd ifrån det och tycker att nationerna ska agera självständigt när det passar bättre. Att den ekonomiska politiken samordnas ligger i allas intresse, och den situation som råder i dag är oacceptabel. USA å sin sida har redan hunnit genomföra två Paulsonplaner. Samtidigt står ni här i Europa och hävdar att det dröjer några veckor till innan vi kan komma fram till något att säga Europas invånare, som förväntar sig att vi reagerar. Vi behöver agera tillsammans. Europaparlamentets förslag i dag ger kommissionen redskap för att gå vidare. Jag hoppas att vi får gehör och stöd.
Werner Langen
föredragande. - (DE) Herr talman! Jag ska ta vid där premiärministern slutade. Jag anser att den flexibilitet som euroområdet och de 27 medlemsstaterna visat de senaste veckorna är en mycket bra början. Nu behöver den utvecklas vidare, Ert anförande här präglas av stor erfarenhet. Om även medlemsstaterna respekterar denna, tvivlar jag inte på att vi kommer att slå in på rätt kurs.
Jag vill tacka samtliga för deras insatser. Karsten Friedrich Hoppenstedt citerade från den första debatten om euron, då euron kallades för en ”sjuklig, för tidigt född bebis”. I dag, tio år senare, har euron blivit en lovande gosse - euro är ett maskulint substantiv på mitt språk, medan D-marken har feminint genus - som har fått fina betyg i hela grundskolan och nu ska börja gymnasiet. Det återstår att se om pojken bemästrar alla hinder, men jag hyser ganska gott hopp om att han kommer att lyckas. Det vidgar verkligen vyerna att höra Christopher Beazley säga att till och med de konservativa i Storbritannien på fullt allvar överväger att införa euron. På det svarar jag naturligtvis att inträdet i euroområdet inte är kostnadsfritt ens för Storbritannien. Ni måste fullgöra era skyldigheter angående såväl samordningen som regleringen av finansmarknaderna, och uppfylla minimikraven på harmonisering.
I det avseendet är vi på rätt väg. Jag vill tacka kommissionen, och i synnerhet Joaquín Almunia, och Eurogruppens ordförande, för ett utmärkt samarbete. Vi tar er på orden beträffande era förslag. Vi vill samarbeta med er.
(Applåder)
Talmannen
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum tisdagen den 18 november 2008 klockan 12.
