
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 13 januari 2005. 
Talmannen.
   – Vi skall nu övergå till debatten om kommissionens uttalande om strategiska riktlinjer och lagstiftnings- och arbetsprogram för 2005.
Först skulle jag dock vilja påpeka att rådets tjänstgörande ordförande Jean-Claude Juncker är med oss och kommissionen här i kammaren i dag.
Det är ovanligt att rådets tjänstgörande ordförande deltar vid sådana här tillfällen, så de applåder som Jean-Claude Juncker just fick är verkligen välförtjänta. 
Barroso,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Kommissionen fattade i dag ett av sina viktigaste beslut genom att anta den politiska handlingsram som den har för avsikt att följa under sitt femåriga mandat.
Jag är därför här i dag för att presentera en europeisk handlingsstrategi för er. Utgångspunkten för strategin är att uppfylla EU-medborgarnas förväntningar och behov, och syftet är att se till att EU år 2010 skall vara på god väg mot förnyelse. Jag skulle vilja föreslå att även parlamentet anammar denna strategi. Genom konstitutionen inrättas ett gemensamt handlingsprogram som parlamentet, rådet och kommissionen måste enas om. Jag föreslår att vi genast tar denna bestämmelse som utgångspunkt, och jag föreslår att parlamentet och rådet låter de strategiska riktlinjerna för unionen, som kommissionen antog i dag, utgöra en grund för gemensam handling de kommande fem åren. Detta är ett partnerskap för ett förnyat EU.
Varför behöver unionen ett partnerskap? Utvidgningen har visat att EU är en framgång, men i själva verket tycks många medborgare fortfarande tvivla. Tillsammans måste vi stärka vår legitimitet, tillsammans måste vi sända ut ett starkare budskap, tillsammans måste vi visa vår politiska vilja att sträva efter att uppnå gemensamma mål. 

Detta är vår främsta uppgift i ett partnerskap för ett förnyat EU. Ett sådant partnerskap är det enda sättet för oss att ta itu med de svåra utmaningar vi står inför. Drömmar är inte till någon nytta om vi inte hittar ett sätt att förverkliga dem. Det är hög tid att frigöra Europas enorma outnyttjade potential. Framtidsvision, ledarskap och resultat är det som skall föra oss i riktning mot förnyat förtroende och förnyad tilltro. Partnerskapet får dock inte begränsas till Bryssel med omnejd.
Den viktigaste aspekten för partnerskapet blir att lyfta fram det för våra medborgare. Vi kan inte bortse från medborgarnas oro när det gäller EU. Blandar vi oss i för mycket, eller är vi för blygsamma i våra initiativ? Är vi för teknokratiska? Är vi för avskärmade från verkligheten? Uppfyller vi våra löften? Vår främsta skyldighet är därför att återfå medborgarnas förtroende. Hur åstadkommer vi detta? Låt mig ge några exempel. Ett framgångsrikt ikraftträdande av konstitutionen är ett första steg. Lagstiftningen bör vara enklare och mer sammanhängande. Den bör utnyttja gemenskapsmetoden så mycket som möjligt och tillämpas effektivt. Budgeten kommer att ge Europeiska unionen de resurser som behövs för att EU skall kunna fullgöra sina åtaganden. Det krävs ett större engagemang från medborgarna i Europaprojektet. Kommunikation, öppenhet och samråd behövs om vi skall engagera medborgarna.
Det partnerskap jag har beskrivit är ett medel att nå målet. Vi föreslår att partnerskapet arbetar för ett förnyat EU. Varför förnyelse? Med hänsyn till den riktning som Europaprojektet tar står vi kanske inför välkända utmaningar. Det krävs emellertid nya idéer, nya krafter, en ny beslutsamhet och en känsla av optimism. Vi måste gå från ord till handling och det är syftet med våra förslag i dag. 

 Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen antog i dag också lagstiftnings- och arbetsprogrammet för 2005. Detta är det första praktiska exemplet på det partnerskap som kommissionen föreslår. Genom programmet förvandlas de huvudsakliga riktlinjerna – den femåriga strategin – till åtgärder för innevarande år. Detta är utgångspunkten för den nya kommissionens handlande. Programmet är nyskapande och realistiskt av flera skäl.
För det första är programmet inriktat på de viktigaste politiska mål som kommissionen har för avsikt att uppnå under denna mandatperiod. Programmet utgör också det första steget i genomförandet av de strategiska målen. Jag skulle vilja belysa mitt förslag genom att ta upp några av de viktigaste åtgärderna. Kommissionen är engagerad i halvtidsöversynen av Lissabonstrategin och strategin för hållbar utveckling, och den kommer att lägga fram de förslag som fortfarande behövs för att det föreslagna paketet för framtida budgetplaner skall kunna genomföras. Det kommer också att krävas stora ansträngningar för att genomföra Haagprogrammet som syftar till att föra fram ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. En ny social dagordning kommer att läggas fram för att främja den sociala dimensionen av de ekonomiska framstegen. För att dessa steg verkligen skall kunna tas kommer vi att lägga fram en lista över prioriterade initiativ som kommissionen har för avsikt att anta vid årets slut. Initiativen kommer att genomgå en konsekvensbedömning för att se till att principerna om proportionalitet, subsidiaritet och mervärde för unionen verkligen fullföljs.
För att förbättra informationsflödet mellan kommissionen och parlamentet och för att förbättra lagstiftningsprocessen kan jag dessutom meddela att vi varje månad kommer att ta fram beräkningar för de lagstiftningsförslag som håller på att utarbetas, och dessa beräkningar kommer att uppdateras regelbundet.
I det föreslagna partnerskapets anda vill kommissionen förbättra genomförandet av arbetsprogrammet, och för att åstadkomma detta eftersträvas ett närmare samarbete med parlamentet. Kommissionsledamöterna, i synnerhet vice ordförande Margot Wallström, planerar därför att upprätta en permanent dialog om dessa frågor med er.
Herr talman, mina damer och herrar! Kort sagt hoppas jag att det här programmet skall bli det första steget mot det partnerskap för Europas förnyelse som kommissionen föreslår i dag. 

 Vi får inte bara arbeta med våra omedelbara prioriteringar utan vi måste även skapa en framtidsvision. Det förslag om strategiska mål som kommissionen antog i dag på morgonen grundar sig på tre väsentliga målsättningar: välstånd, solidaritet och säkerhet. Vart och ett av dessa mål anknyter också till världen omkring oss. Därför behöver vi göra våra röster hörda i världen.
Välstånd är det vi prioriterar högst. Det är grundvalen som den europeiska modellen för social solidaritet och hållbarhet bygger på. Välstånd kräver ekonomisk tillväxt, konkurrenskraft och produktivitet. Det är villkoren för att främja en hållbar utveckling. I konstitutionen fastställs i själva verket att en hållbar utveckling är stommen för EU:s politikområden. Det bör ligga till grund för allt vårt arbete, och varaktigt välstånd är endast möjligt i ett klimat präglat av solidaritet och säkerhet. 
Med dessa ständiga målsättningar i minnet måste vi nu fokusera på instrumenten Därmed kommer vi in på ekonomin. I den rådande situationen med sjunkande tillväxt, och med tanke på utmaningarna från den globala konkurrensen, måste vår första uppgift bli att hjälpa till att återskapa tillväxten, genomföra nödvändiga reformer och skapa fler och bättre arbetstillfällen. Hur får vi då tillbaka EU på vägen mot varaktigt välstånd? Svaret är uppenbart: Vi behöver en ny ekonomisk dynamik. Nästa vecka i kammaren kommer jag att ta upp förslaget till halvtidsöversyn av Lissabonstrategin. Wim Kok-rapporten har redan visat inom vilka områden det krävs insatser i strategin, särskilt för att rätta till bristfälligt genomförande och bristande ansvarstagande.
De viktigaste slutsatserna är därför uppenbara. Tillväxt måste bygga på en sund makroekonomisk grund. Den rättsliga ramen måste främja nyföretagande – tänk på de små och medelstora företagen och de arbetstillfällen dessa kan skapa. Tillväxt skapas inte utan investeringar i kunskapsekonomin, och kunskap för tillväxt är en prioritet i översynen av Lissabonstrategin. Slutligen bör vi locka människor till fler och bättre jobb. Förnyad tillväxt och fler och bättre jobb skapas endast då vi omsätter vår analys i handling, och det måste bli vår uppgift de närmaste fem åren.
Ett annat strategiskt mål är solidaritet. Utan solidaritet finns det ingen union. Vårt gemensamma projekt förutsätter att social rättvisa garanteras, men också att vår miljö skyddas. Det innebär förnyade ansträngningar inom olika områden. Vi behöver ekonomisk solidaritet. Sammanhållningspolitiken måste förbli kärnan i unionens arbete. Vi måste minska skillnaderna mellan rika och fattiga i EU och hjälpa missgynnade områden och grupper.
Genom en reviderad social dagordning kan vi skapa social solidaritet. Framtida generationer kommer inte att förlåta oss om vi misslyckas med att bekämpa klimatförändringar och att vårda våra naturtillgångar. Ett annat problem är solidariteten mellan generationerna. Vi måste agera. Det är möjligt att bevara Europas välstånd och livskvalitet. Miljöskydd kan bli en dubbel fördel om man till fullo utnyttjar EU-ländernas konkurrensfördelar inom miljöteknik och främjar miljöeffektiva insatser.
Solidaritet innebär också att främja och försvara gemensamma europeiska värderingar. När vi talar om en själ för Europa menar vi värderingar som att garantera grundläggande rättigheter, bekämpa diskriminering, främja jämställdhet mellan könen samt skydda och främja kulturell mångfald. Det är grundförutsättningarna för ett samhälle som bygger på ömsesidig förståelse och värdighet. Detta budskap är särskilt relevant då vi förbereder oss för minnesceremonin på 60-årsdagen av befrielsen av koncentrationslägret Auschwitz-Birkenau.
Förutom välstånd och solidaritet finns det ytterligare ett strategiskt mål: säkerhet. Säkerheten är en förutsättning för att kunna åtnjuta frihetens fördelar. I ett Europa utan gränser väntar sig medborgarna alltmer att Europeiska unionen skall hitta lösningar för att hantera de risker de utsätts för i deras dagliga liv.
När det gäller frihet, rättvisa och säkerhet har vi med Haagprogrammet fått en väg utstakad för oss. Men vi måste se till att förverkliga arbetet. Att förebygga och bekämpa brottslighet och terrorism måste förbli högsta prioritet under de kommande åren. Samtidigt bör den frihet och de grundläggande rättigheter som européerna månar om respekteras. Den effektiva kontrollen och övervakningen av de yttre gränserna är en gemensam uppgift för medlemsstaterna och kommissionen. Unionen erbjuder en ram för effektiv hantering av asylfrågor, invandring och människohandel.
Men det finns andra säkerhetsfrågor som berör våra medborgares dagliga liv. Naturkatastrofer, miljö- och hälsokriser, faror när det gäller transport och energi har en direkt påverkan på medborgarnas säkerhet och välbefinnande. EU har en funktion att fylla både när det gäller att minska riskerna och att reagera snabbt. Agerandet efter flodvågskatastrofen är bara det senaste exemplet på vad unionen kan erbjuda.
Slutligen måste vi erkänna att EU inte kan uppnå dessa mål på egen hand. Eftersom unionen är en global partner är det vi prioriterar högst – välstånd – nära förknippat med förbindelserna med våra partner. Den solidaritet vi eftersträvar för våra medborgare får inte upphöra vid unionens gränser. Vi misstar oss om vi tror att Europa kan vara en ö av fred som har att välja mellan att antingen exportera stabilitet eller importera instabilitet. Gränslinjen mellan den inre och den yttre politiken håller gradvis på att försvinna. 
Under de närmaste fem åren finns det en extra viktig fråga när det gäller de externa prioriteringarna. Jag syftar på de kommande anslutningsförhandlingarna och behovet av att arbeta för ett stabilt och framgångsrikt grannskap som ett huvudinstrument för vår säkerhetspolitik och för att återigen bekräfta våra demokratiska värderingar. I ett vidare perspektiv bör partnerskapet också föra med sig ett budskap om förnyelse när det gäller vårt agerande i resten av världen omkring oss. EU bör tala med en starkare och enad röst för att främja en effektiv multilateralism och en starkare roll för Förenta nationerna. Förbindelserna med våra huvudpartner bör stärkas igen. En ny strategi för Afrika är nödvändig om vi vill förhindra en ytterligare försämrad utveckling för de delar av denna kontinent som ligger så nära oss. Vi bör också blåsa nytt liv i våra transatlantiska förbindelser och ta sikte på våra gemensamma intressen i framtiden.
Jag har presenterat de allmänna riktlinjerna för de strategiska mål som vi vill dela med er inom ramen för det partnerskap för ett förnyat EU som skall vägleda oss de närmaste fem åren. Att bara sätta upp mål räcker dock inte: Vi kan bara göra verklighet av våra ambitioner om unionen har de nödvändiga medlen för detta – jag syftar på budgetplanen för perioden 2007–2013.
Jag kommer inte med någon nyhet när jag säger att kommissionens förslag förra året inte innehöll några överraskningar. De speglar våra ambitioner. Det kommissionen önskar är att förse unionen med den finansiella motsvarigheten till de åtaganden som gjorts vid olika EU-toppmöten under åren. Jag upprepar det jag har sagt vid andra tillfällen: Det går inte att få mer Europa för mindre pengar.
Vi har kommit till en punkt där jag hör förslag om att minska unionens budget till en nivå som är lägre än för 2006. Jag frågar er om detta är möjligt och realistiskt. Kommissionen kommer att göra sitt bästa för att med kammarens stöd spela en konstruktiv roll för att sträva efter att nå en överenskommelse om budgetplanen de kommande månaderna. Jag vill dock klart och tydligt säga att en överenskommelse inte kan nås till vilket pris som helst. Det är vår skyldighet till alla européer.
Kollegiet och dess ordförande har valts av en bred majoritet i kammaren. När vi nu lägger fram våra förslag för er i dag vill vi visa vår uppskattning för det förtroende ni har visat oss. Vi har lyssnat till parlamentets åsikter och vi är redo att bestå provet. Vi anser att våra förslag till er är bra för Europa och för alla européer. Vi hoppas att ni håller med om att vi skall arbeta tillsammans med de gemensamma strategiska målen. Tillväxt och arbetstillfällen, en dynamisk, konkurrenskraftig ekonomi, en modernisering av det sociala skyddet och solidaritet är nyckeln till vår modell för social rättvisa och hållbarhet.
Detta är våra förslag till er i dag, här hemma och i världen omkring oss, och vi hoppas att vi kan räkna mer ert stöd.
Juncker,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka kommissionens ordförande för att han för båda våra institutioner har lagt fram EU:s strategiska mål för kommande år. Jag tycker att det var klokt av kommissionens ordförande att hålla sig till det väsentliga och inte gå för mycket in i detalj på lagstiftning som måste införas eller initiativ som måste tas.
Det gläder mig att se att kommissionens och ordförandeskapets åsikter i stor utsträckning sammanfaller och jag skulle vilja uppmärksamma er på att de program som Luxemburgs och Förenade kungarikets ordförandeskap har lagt fram, och de som påföljande ordförandeskap kommer att lägga fram 2006, i själva verket ligger väldigt nära kommissionsordförandens förslag. Jag tycker inte att det bör få finnas några interinstitutionella konflikter om detta partnerskap för Europas förnyelse. De som iakttar oss, de europeiska medborgarna, är inte intresserade av kommissionens, rådets och parlamentets olika åsikter och handlingar. För européerna är EU en enhet.
Jag har märkt att mina förslag har väckt olika reaktioner, och vissa har glatt mig mer än andra!
Eftersom kommissionen och rådet delar samma åsikter skulle jag vilja föreslå att vi strävar efter att visa omvärlden att de tre institutionerna verkligen är överens, och även om den nya konstitutionen ännu inte har trätt i kraft skall vi nog hitta sätt att öka kännedomen om detta.
Jag vill därför informera er om att Jean Asselborn, ordföranden för rådet (allmänna frågor), kommer att se till att kommissionsordförandens tal och det program han har utarbetat finns med på dagordningen för mötet i rådet (allmänna frågor) den 31 januari. Tillsammans med de andra två institutionerna skall vi försöka hitta ett sätt att ge uttryck åt vår gemensamma önskan.
Poettering (PPE-DE ),
   – Herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Rådsordförandens närvaro här i kammaren i dag – för första gången i Europeiska unionens historia – har stor symbolisk betydelse och bådar gott för framgången med kommissionens arbete de närmaste fem åren.
Det är en fin symbol. Vi är alla här i dag, kommissionens ordförande, Europeiska rådets ordförande och Europaparlamentets ledamöter, och rådgör med varandra om vår europeiska kontinents framtid, och tillsammans tar vi ett första steg på vägen, för vi vet att europeisk integration är det viktigaste fredsarbetet under 1900- och 2000-talen, och detta är något som vi vill arbeta för.
Våra värderingar, våra ideal och våra övertygelser vägleder oss i våra handlingar. Vi tror på den europeiska kontinenten. Vi tror att den har en framtid för oss och för våra barn. Det räcker dock inte att bara tro, vår gemensamma uppgift är att genom våra handlingar göra verklighet av denna tro. Våra värderingar, som våra handlingar grundar sig på, är människans värdighet, rättsstatsprincipen, demokrati och en ordning som utöver att den bygger på marknadsekonomi också har en social dimension.
Vi tror på människan, hennes förmåga och hennes kraft. Varken statlig eller offentlig intervention skall vara det grundläggande, utan modellen för vår kontinents framtid är initiativen från varje enskild individ och förverkligandet av människors potential i ett samhälle som kännetecknas av både frihet och solidaritet.
Herr kommissionsordförande! Ni har valt ett bra motto för ert program – ett inre och yttre partnerskap, ett partnerskap för välstånd, solidaritet och säkerhet för att förnya Europa. Ert program är både realistiskt och ambitiöst. Det gläder oss att ni talar om att EU skall bli ”mer konkurrenskraftigt” snarare än att återigen ta till det överdrivna språket från Lissabon i mars 2000 då det talades om att EU skulle bli den mest konkurrenskraftiga ekonomin i världen. Ni är blygsam i ert sätt att uttrycka er, men ambitiös då ni sätter era mål, och jag ser detta som den rätta formeln för oss alla.
Den europeiska sociala modellens framtid är beroende av Europeiska unionens förmåga att konkurrera globalt, och de som inte främjar EU:s konkurrenskraft nu kommer att bära skulden för om vi i framtiden inte kan garantera en europeisk social modell. Europeiska unionens konkurrenskraft och den europeiska sociala modellen är två sidor av samma mynt, och vi står också inför en mycket stor utmaning till följd av demografiska förändringar. En annan stor politisk uppgift för EU och medlemsländerna blir att fastställa villkoren för en förnuftig familjepolitik, för barnens framtid. Utan barn har den här kontinenten ingen framtid och vi måste därför behandla detta som en mycket viktig fråga.
Om vi dessutom blir mer konkurrenskraftiga är det inte företagen som i slutändan på något abstrakt sätt vinner på det. I praktiken är det arbetstagarna, för det handlar inte bara om att behålla arbetstillfällen utan även om att använda vår ökande konkurrenskraft till att skapa fler. Det finns alltså ingen motsägelse mellan å ena sidan konkurrens och å andra sidan socialpolitik.
Kommissionsledamot Joaquín Almunias närvaro här påminner mig om att Europeiska rådets ordförande samtidigt också leder en viktig grupp finansministrar. PPE-DE-gruppen är engagerad i bevarandet av en stabil europeisk valuta, och inget av det Jean-Claude Juncker har sagt hittills har gett anledning till oro. Det allra viktigaste är dock att bedömningen av finanspolitiken – inklusive medlemsstaternas finanspolitik – bör förbli kommissionens ansvarsområde och att det inte är upp till medlemsstaterna själva att besluta om att gå tillbaka till att ha ett budgetunderskott. Här har kommissionen en viktig roll att spela. Herr Almunia! Om ni följer i er föregångare Pedro Solbes spår kommer ni alltid att ha vårt stöd.
Herr kommissionsordförande! En annan sak ni nämnde var inre och yttre säkerhet. Folk förväntar sig att våra gränser är säkra. Vi har 11 000 kilometer landgräns och 68 000 kilometer sjögräns, och vi måste skydda dessa gränser utan att de för den skull blir ogenomträngliga. Vi kan inte i framtiden låta ännu fler människor från de nordafrikanska staterna vid Medelhavskusten dö ute på havet när de försöker fly från misären i sina egna länder. Här måste vi göra en gemensam ansträngning tillsammans med våra grannar i Nordafrika för att hitta en bra och human lösning på flyktingproblemet.
Detsamma gäller också, fast på ett annat sätt, för våra grannar i öst. I morgon kommer Ukrainas nyvalde president Viktor Jusjtjenko att vara är här med oss. Att säga att alla länder vars politik ligger i linje med EU:s politik skulle kunna gå med i Europeiska unionen med detsamma vore att ljuga. Det viktigaste är att vi utvecklar en politik för gott grannskap.
När det gäller säkerhetsfrågor skulle jag sammanfattningsvis vilja säga att väpnade styrkor enbart bör betraktas som en sista utväg. Vår uppgift som européer är att skapa en förebyggande säkerhetspolitik. Jag ber er, herr kommissionsordförande, att göra ert yttersta för att skapa fred i Mellanöstern så att Israel kan leva i fred och palestinierna kan behålla sin värdighet.
Herr kommissionsordförande! Om detta är steget in i Europeiska unionens framtid och om budgetplanen inte inkräktar på parlamentets rättigheter, då kommer vi att stå vid er sida. Vi har förtroende för er, och för den europeiska kontinentens skull önskar vi er stor framgång.
Schulz (PSE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! José Manuel Barroso har i dag ställt ett glas framför oss och det är upp till oss att avgöra hur fullt glaset är. Att en kommissionsordförande som Barroso inte har överlämnat ett glas till brädden fyllt med rödvin är något vi förväntade oss. Nu måste vi dock fråga oss själva om glaset är halvfullt eller halvtomt. Vi har dragit slutsatsen att det är halvfullt.
En del av de förslag ni har lagt fram är bra, en del är vad vi socialdemokrater förväntade oss av er kommission. Det finns också saker som ni utelämnade och som vi skulle ha velat höra, men jag vill inte klandra er för det. Mycket av det vi har hört i dag speglar socialdemokraternas åsikter.
Av den anledningen vill jag tacka er för att ha arbetat med socialdemokraterna bland era kommissionsledamöter. Det framgår till och med av titeln på ert strategiska program att ni diskuterade offentliggörandet med kommissionsledamot Margot Wallström. Detta är uppenbart både med hänsyn till titeln och till innehållet, som återspeglar punkter som vi socialdemokrater har fört fram, och det, herr talman, är bra. Vi vill uppmuntra er att fortsätta på den vägen.
Vi hörde er säga att ni vill att ert arbete de kommande fem åren fokuseras på välstånd, solidaritet och säkerhet. Ni har bevisat att ni är en god lyssnare. Ni har rätt i att solidaritet, välstånd och säkerhet är beroende av varandra. Nu har var och en sitt ansvar inom den europeiska ramen: ni, rådets ordförande och parlamentet som helhet. Vi har alla våra institutionella roller. Parlamentet är dock hemvist för olika politiska familjer, och den politiska familj som jag företräder har ingen institutionell roll att spela utan snarare en politisk uppgift att utföra. Den politiska uppgiften innebär att jag talar om för Hans-Gert Poettering att han har rätt i att ökad konkurrenskraft och socialpolitik är två sidor av samma mynt, men att vi vill att båda sidor av myntet präglas med samma värde. Vi står bakom de som vill ha mer konkurrens i Europa, under förutsättning att de vill att den skall gagna den sociala sammanhållningen. Tillväxt måste skapas så att social sammanhållning kan garanteras. Om detta är ert motto, herr ordförande, så står socialdemokraterna på er sida. Om detta däremot inte sker och strategin i stället innebär att man använder avreglering för att avveckla det sociala ansvarstagande som vi socialister har propagerat för i över 150 år, då kommer vi inte att stödja den.
Därför vill jag tillägga att det budskap som vi hör i dag är bra. Det är ett bra program ni har lagt fram, ett program vars grund vi kan arbeta utifrån tillsammans. Det avgörande provet blir dock lagstiftningsprocessen. När ni tar era initiativ och rådet och parlamentet måste fatta gemensamma beslut så kommer vi att behöva kompromissa, och vi kommer då alla att bedömas efter hur mycket av det som sagts faktiskt har åstadkommits. Låt mig upprepa att även om vi är beredda att samarbeta på ett konstruktivt sätt så har vi våra bestämda förväntningar på bevarandet av sociala standarder i Europa.
Det finns två saker som jag vill säga till er på socialistgruppens vägnar, två saker som var nya för oss i dag och som vi blev glada över att höra. Vi har varit kritiska mot er, inte så mycket i er nuvarande roll som i er tidigare roll som Portugals premiärminister, på grund av era ståndpunkter om internationell politik. Att ni i dag sade att er kommission vill ha effektiv multilateralism är något vi ser som ett framsteg. Som Hans-Gert Poettering påpekade vill vi att EU skall bli en global politisk aktör, men även en civil makt. Vi vill inte lösa internationella problem genom förebyggande militära aktioner. Jag måste säga att jag fick intrycket av den återvalde amerikanske presidentens installationstal att Europeiska unionen måste fördubbla ansträngningarna att se till att man tillämpar civila snarare än militära lösningar. Låt oss inte bidra med ytterligare en katastrof utöver den som redan utspelar sig i Irak.
Om ni, som en av företrädarna för en organisation som väger tungt i den internationella politiken, säger: ”jag vill ha en effektiv multilateralism”, då kommer vi att stödja er.
När det gäller stabilitetspakten delar vi Hans-Gert Poetterings åsikt att den måste säkras. Huvuddragen bör inte ändras, men den måste bli hanterlig och användbar och anpassas efter de krav som finns 2005 snarare än de som fanns 1990. Femton års utveckling skiljer dessa två datum åt. En stabilitetspakt som ofta tolkas på ett sådant sätt att den skapar raka motsatsen till den tillväxt som utgör paktens andra gren och en pakt som är så stabil att den förhindrar tillväxt motsäger sig själv. Det är därför vi vill att den reformeras och det är därför vi stöder Joaquín Almunias goda förslag.
Jag vill avsluta med att säga något väsentligt om vårt framtida samarbete. Parlamentet vann i styrka genom hela processen att godkänna den nuvarande kommissionen, och det är bra att ni vill tillgodose parlamentets önskemål och arbeta tillsammans med det som en helhet. Rådsordförandens närvaro här i dag är en verklig symbol för att säkerhet, välstånd, flexibilitet – och social trygghet där det behövs – kan fungera när dessa institutioner arbetar tillsammans. Det är genom samarbete vi finner styrka. är ett fint ordspråk. Vi är villiga att samverka om vi respekteras och våra politiska krav tas på allvar. Herr ordförande! Kom ihåg att det här är en dag som präglas av enighet. Njut av den, för prövningarnas tid är ännu inte här.
Watson (ALDE )
   . – Herr talman! Jean Monnet sade en gång att ”varje människas erfarenhet upprepar sig ständigt, bara institutionerna blir klokare”. Herr ordförande Barroso! Ni representerar nu Europeiska kommissionens kollektiva erfarenhet. Ni kommer snabbt att behöva dra nytta av de olika enheternas kollektiva visdom och berika den europeiska erfarenheten, sida vid sida med Europaparlamentet som en partner i EU:s tillväxt och välstånd.
Herr Barroso! Jag skulle tro att era prioriteringar delas av majoriteten här i kammaren som anser att vi inte kan bygga ett hus på en ostadig grund. Om vi vill ha ett framgångsrikt EU, ett EU med hållbar utveckling, ett EU som kan bekämpa fattigdom på hemmaplan och i världen och ett EU som kan sprida sina värderingar runtom i världen, måste vi börja med att skapa en stark och livskraftig ekonomi där näringsliv och innovation kan blomstra. Om EU skall vara meningsfullt för medborgarna måste vi fastställa praktiska och konkreta prioriteringar. Som vi har sett i samband med Lissabonmålen finns det en risk i att försöka åstadkomma för mycket inom för många områden. Risken finns att man uppnår mycket lite av värde och i stället riskerar att den europeiska befolkningen inte ser skogen för alla träd.
Ni gör rätt i att underbygga era målsättningar med en uppmaning om bättre kommunikation och bättre information. Det borde ha gjorts för länge sedan. Vi har tillåtit nationalister sprida en outsinlig källa av halvsanningar och myter som har gjort alltför många av våra medborgare avogt inställda. Årets folkomröstningar om konstitutionen måste bli en uppmaning till alla de som tror på Europaprojektet. Det handlar nämligen inte om att ratificera en text som människor inte har läst, utan det handlar om huruvida de unionsmedborgarna fortfarande tror tillräckligt mycket på det som Europeiska unionen står för.
Ni angav fyra mål. Först och främst välstånd. Lissabonmålen är nyckeln till er framgång, och om ni kan åstadkomma välstånd och tillväxt genom förbättrad konkurrenskraft och kunskapsspridning så kan vi alla få en del av vinsten. Vi liberaler och demokrater hoppas på en förbättring och att vi skall få se en intelligentare tillämpning av den stabilitets- och tillväxtpakt som utgör grunden för euron. I slutändan beror dock vår tillväxt och vårt välstånd även på att de viktigaste strukturella reformerna genomförs på nationell nivå.
För det andra talade ni om solidaritet – medaljens baksida. Utan det har vi inget EU. En blomstrande ekonomi är ett medel att nå målen, men den är inte ett mål i sig. Europas historia är förankrad i dess engagemang för solidaritet och sammanhållning, för förnuftig förvaltning av naturtillgångarna och respekt för de gemensamma värderingarna och den kulturell mångfalden. Vi måste förbättra strukturfondernas effektivitet och legitimitet. Det finns många anledningar till att vi inte har råd att vara snåla i vår framtida planering av budgeten. Därför kommer liberaler och demokrater att ge vårt fulla stöd till en genomarbetad och motiverad budget för unionen under de närmaste fem åren.
Säkerhet är en fråga av allmänt intresse då internationell terrorism har gjort sig påmind från Manhattan till Madrid. Om vi inte kan hitta ett lämpligt sätt att hantera sådana hot så kommer de frihetspelare som unionen vilar på att börja vittra sönder. Men vi får inte förivra oss i våra försök att ta itu de med hot mot säkerheten som ofta är vaga. Vi behöver en mycket bredare debatt om balansen mellan säkerhet och medborgerliga friheter. Jag välkomnar kommissionens förslag om invandring och asyl som kommer att bidra till en diskussion som grundar sig på rättvisa och ärlighet snarare än att ge upphov till rädsla och sprida panik.
Låt oss slutligen ha ambitioner för resten av världen som inte grundar sig på militära hot, utan på påtryckningar – genom politisk dialog, utbyte, ekonomiska stimulansåtgärder och sanktioner, humanitära bistånd och handelsavtal. Ni måste utnyttja alla dessa verktyg i en sammanhängande strategi som belönar god förvaltningssed, bestraffar tyranni och visar hänsyn till den globala miljön.
Ordförande Barroso! Det är ingen lätt uppgift ni har. EU-medborgarnas hopp och framtid ligger i era händer. Jag avslutar med att än en gång hänvisa till Jean Monnet som i sina memoarer skrev att en stor statsman är någon som kan arbeta för långsiktiga mål som så småningom kommer till nytta i oförutsedda situationer.
Ordförande Barroso! Ni har satt upp långsiktiga mål och vi är säkra på att ni kommer att få ett rykte som en stor statsman när ni uppnår dem.
Jonckheer (Verts/ALE ),
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Kommissionen åtnjuter ett dubbelt politiskt privilegium tack vare fördragen, dels tidens privilegium – kommissionen är under fem års tid fullständigt befriad från de begränsningar som ett val innebär –, dels privilegiet att ta initiativ i unionens allmänna intresse, såsom anges i förslaget till konstitution.
Det är mycket svårt att motsätta sig de förslag som ni lagt fram, herr kommissionsordförande. Därför anser jag att vår grupp, som sakerna nu står, kan rekommendera er att verkställa era planer. Jag vill också återgå till fyra eller fem punkter rörande politiska val som framstod som betydelsefulla och som i själva verket redan har diskuterats under 2005, och här åsyftar jag ett resolutionsförslag som vi lade fram i december tillsammans med de andra politiska grupperna.
Den första punkten gäller EU:s budget, som ni nämnde. Gruppen De gröna anser att Prodikommissionens förslag om unionens budgettak är ett absolut minimum, och i själva verket alltför lågt. Därför stöder vi ert förslag, herr Barroso. Vi stöder också planerna på att omdirigera unionens utgifter, till exempel genom att införa ett gemenskapsstöd för Natura 2000, att omdirigera de bidrag inom forskningsområdet som öronmärkts för kärnenergi mot förnybar energi eller mot kommissionens program om ”intelligent energi”, vilket är ytterligare en åtgärd för att minska riskerna för allmänheten, och att höja EU-stödet för kultur och utbildning så att fler studenter och initiativtagare kan bidra till att öka medvetenheten om vad som händer i EU. Vi stöder uttryckligen kommissionen i dess ansvar att påminna rådet och stats- och regeringscheferna att det som ni säger faktiskt inte är möjligt för Europeiska unionen med 25 medlemsstater och 450 miljoner invånare att göra framsteg med de budgetar som vissa regeringar önskar skära ned på.
Min andra punkt gäller REACH-lagstiftningen, som på ett genuint sätt syftar till att skydda människors hälsa samtidigt som man främjar teknisk innovation. Vi hoppas att kommissionen står fast vid sitt förslag så att parlamentet kan avge sitt yttrande vid första behandlingen och att vi inte återigen tvingas skjuta upp hela paketet. Dessutom vill gruppen De gröna också lägga ytterligare faktorer till detta förslag, såsom skyldigheten att ersätta mycket farliga ämnen.
Min tredje punkt gäller lagförslaget om den inre tjänstemarknaden. Under rådande omständigheter kommer detta att leda till ökad konkurrens mellan olika ekonomier om inte konkurrensvillkoren är tillräckligt reglerade, vilket banar vägen för social dumpning i unionen. Principen om ursprungsland bör inte behållas som vägledande princip i detta förslag till direktiv.
När det gäller utvärderingen av unionens politik gjorde det luxemburgska ordförandeskapet rätt som i sin text konstaterade att kriteriet för hållbar utveckling inte bör anses vara av sekundär betydelse och således inte åsidosättas av Lissabonstrategin. I det här avseendet ser vi fram emot kommissionens rapport om förenligheten mellan olika typer av politik, såsom transportpolitik eller energipolitik med avseende på EU:s internationella åtaganden inom ramen för klimatkonventionen.
Avslutningsvis, herr talman, vill jag säga att man från unionens sida måste fortsätta att spela en ledande roll i de internationella klimatförhandlingarna, och man bör omedelbart försöka uppnå de mål som fastställts för 2020 – vi blickar redan nu mycket längre framåt – mål som innebär mycket större energisparande ansträngningar är dem som vi för närvarande genomför.
Wurtz (GUE/NGL ),
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Det har tagit lång tid för EU att erkänna att Lissabonstrategin har misslyckats med att uppnå de mål som fastställdes år 2000. Jag hade här i kammaren tillfälle att nämna en kommissionsrapport från januari i fjol där man påpekade att vi, på vägen mot full sysselsättning och under det år som just avslutats, för första gången på tio år går miste om fler arbetstillfällen än de vi skapar. Om byggandet av en kunskapsbaserad ekonomi noterade man i samma rapport att det i själva verket hade förekommit en ”allmän nedgång” av offentliga och privata investeringar inom de områden som är nycklar till framtiden, nämligen utbildning och forskning. I rapporten uppgav man också att fler än var sjätte femtonåring inte hade, och jag citerar, ”de grundläggande färdigheter som krävs för att läsa, skriva och räkna”. Det här var en upprörande men talande detalj.
Därför får vi intrycket att den utväg som man alltsedan dess har proklamerat, att i allt snabbare takt fortsätta framåt på den nyliberala vägen, är djupt bristfällig och ytterst riskfylld. I det här sammanhanget är nyckelordet konkurrenskraft. Men vilket slags konkurrenskraft är det vi talar om? Den som är allenarådande inom unionen bygger på att lönerna pressas ned, att arbetsmarknaden blir mindre trygg och att arbetslivet förlängs. Detta skapar konkurrens mellan de 25 medlemsstaterna på det sociala området och på skatte- och inkomstområdet. Här ses arbetslagstiftningens demokratiska faktorer som ett hinder. Denna konkurrenskraft driver ned de offentliga utgifterna och sätter restriktiva gränser för tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Till och med kraven för hälso- och miljöskydd – som just nämndes – löper risken att revideras ned i konkurrenskraftens namn, så som är fallet i REACH-programmet. Av samma anledning riskeras även konkurrensbestämmelsernas princip om kulturella undantag. Detta är utan tvivel vad José Manuel Barroso menade när han nämnde det ”vänliga företagarklimatet” i den rapport han gav oss.Jag är övertygad om att detta nyliberala tänkesätt, denna kultur av att bjuda lägst, strider mot de fastställda Lissabonmålen.
Målen blir allt svårare att uppnå, först och främst på grund av att budget- och löneåtstramningarna bidrar till stagnerad konsumtion – denna centrala tillväxtmotor – och hämmar sysselsättningen. För det andra leder den restriktiva politiken oundvikligen till ökade utgifter för män och kvinnor, till en början för utbildning – ett behov som blir allt viktigare. För det tredje medför denna marknadsfixering och ohämmade monetarisering av ekonomin och konkurrensen att människors motivation, kreativitet och framtidsoptimism omintetgörs, vilket är en viktig, för att inte säga oumbärlig, resurs för att ekonomin och samhället skall fungera friktionsfritt. Herr Barroso! Ni uppgav själv i ert meddelande att det kvarstår att övertyga en väsentlig del av EU:s allmänna opinion om att EU är på rätt spår. Detta anser jag vara en underdrift.
Vad kan göras åt detta? En av de omedelbara åtgärderna att vidta är enligt vår åsikt att undanta utgifterna för forskning, utbildning och hälsovård, viss infrastruktur samt sysselsättningsrelaterade utgifter från uppskattningen av det underskott inom den offentliga sektorn som man ämnar få bukt med. Vi måste också föreslå en demokratisk översyn av de offentliga bidrag som har beviljats till företag, för att kontrollera bidragens effektivitet ur sysselsättningssynpunkt, och om detta system visar sig vara ineffektivt bör pengarna betalas tillbaka.
Liksom parlamentet särskilt har begärt anser även vi att avregleringens följder bör utvärderas, till exempel för järnvägsbolagen, innan vi går vidare till nästa etapp, och naturligt nog upprepar vi vårt krav på att Bolkesteindirektivet skall dras tillbaka. Jag ser, herr talman, att nämnda direktiv inte längre omnämns i kommissionens text, såvida jag inte misstar mig. Jag vill tro att detta innebär att ni har accepterat att det dras tillbaka, men med hänsyn till vad som står på spel skulle vi ändå vilja att kommissionens ordförande bekräftar denna ändring.
Kort sagt, strukturella förändringar bör enligt vår mening leda till en delad kontroll av marknaderna och följaktligen till att det politiska alternativet ges företräde, som till exempel valet att prioritera anställningstrygghet eller utbildning för den som förbereder sig för ett arbete. För att göra detta behöver vi också resurser, vilket väcker frågan om Europeiska centralbankens befogenheter och status.
Herr talman! Herr Barroso har just belyst behovet av att vara lyhörd för medborgarnas farhågor. Jag känner på mig att många av de farhågor som jag har nämnt delas av andra långt utanför de kretsar som direkt omger min grupp. Det är nog klokt av kommissionen att ta hänsyn till dem. 
Bonde (IND/DEM ),
   . – Herr talman, herr Barroso! Ni har nu fem år på er att göra EU till världens mest konkurrenskraftiga ekonomi. I EU har vi fel inställning till reglering. Vi skickar tjänstemän till Bryssel för att sätta pris på de produkter som varken saknar leverantörer eller efterfrågan. Så var det med den marknadsekonomin. På det sättet tar vi ut överpriser, uppbär skatter och tullavgifter och förhindrar utvecklingsländer från att sälja livsmedel till oss. Därefter delar vi ut pengar igen i form av bidrag anpassade till ägarnas tillgångar. En jordägare med tusen hektar land mottar hundra gånger mer i bidrag än en jordbrukare med tio hektar. Det finns inget tak för bidragen. 20 procent av jordbrukarna får 80 procent av bidragen. Jordbrukarnas inkomster är bara en liten del av anslagen till den gemensamma jordbrukspolitiken. Följaktligen diskriminerar vi de nya medlemsstaterna. Vi har också skapat en bidragsindustri och en armé av lobbyister som reser till Bryssel för att få tillbaka en del av våra pengar.
Nu vill kommissionen ha mer pengar till fler system och en möjlighet att själv uppbära nya skatter. Mitt råd är att försöka sig på mindre pengar, färre skatter, färre stöd och större frihet åt medlemsstaterna, samt att ersätta dem som inte lyckas ta plats på marknaden.
Det måste också finnas kvar en viss mängd bioenergi och råmaterial till våra ättlingar. Det måste bli möjligt att vara ett föregångsland från miljösynpunkt. Vi måste ge de fattigaste länderna möjlighet att öka sin efterfrågan genom att låta dem betala en lägre avgift till EU och genom att bevilja de fattigaste områdena i de fattigaste länderna medel ur strukturfonderna. Miljontals medborgare saknar inkomster på grund av att arbetsmarknaden inte står till deras förfogande. Vi har en centralbank som tar större hänsyn till valutakurserna än till hushållen. EU har en gemensam valuta och en gemensam förbehållsamhet när det gäller investeringar. Varför inte hellre enas om en allmän investeringsökning, varigenom de länder som har ett underskott i betalningsbalansen ökar investeringarna med 5 procent, de länder som har ett överskott ökar investeringarna med 7 procent och de som varken har ett underskott eller ett överskott ökar investeringarna med 6 procent. På så sätt skulle alla sälja mer och uppnå ökad sysselsättning, utan att få någon anmärkning på grund av den egna betalningsbalansen. Ekonomisk samordning kan ge mycket större tillväxt och många fler arbetstillfällen än de artificiella anställningar som skapas genom byråkratiska incitament.
Herr Barroso! Som ny i tjänsten bör ni inte låta er fångas av den enorma mängden detaljerade bestämmelser i Bryssel. I stället bör ni ge fria tyglar åt handlingsfriheten. 
Crowley (UEN ),
   . – Herr talman! Jag skulle vilja hälsa kommissionens ordförande och rådets sittande ordförande välkomna till kammaren i dag.
Det är inte ofta man hör någon här i kammaren tala om framtidsvisioner, om att föra fram ideal som inte fastnar i byråkratiska detaljer eller i ett hopkok av gamla idéer. I det avseendet skulle jag vilja gratulera ordförande Barroso för att han har modet att, såväl politiskt som förvaltningsmässigt, lägga fram något som i själva verket är en framtidsvision för vad EU bör vara om fem till tio år.
Jag välkomnar framför allt att han har lämnat den gamla uppfattningen att kommissionen står över politiken då han talar om en kommission som skall fokusera mer på politik, lyssna mer till folkets och EU-medborgarnas behov och som kan ge ledning till människorna inom Europeiska unionen.
För att inte upprepa allt som har sagts av mina kolleger skulle jag vilja ta upp tre mycket kortfattade punkter. Om vi vill spela en roll på världsscenen måste vi först få ordning på vår egen union. Vi måste se till att vi har en tydlig ideologi, en tydlig programplanering och en tydlig styrka inom vår egen union innan vi kan sprida budskapet vidare.
För det andra, det enda som i slutändan når framgång i politiska forum eller i det politiska livet är när folket känner att deras liv förbättras tack vare de beslut som fattas. När vi talar om solidaritet i kammaren menar vi mycket sällan den solidaritet som innebär lika möjligheter, lika satsningar, lika utbildning och yrkesutbildning för var och en av våra medborgare. Inom varje område där det har funnits tillväxt i ekonomiska termer eller i termer av social utveckling har dessa varit viktiga faktorer bakom denna drivkraft.
Den sista punkt som jag vill ta upp är följande: Glöm aldrig vårt ansvar för Afrika. I dag dör miljoner människor på grund av konflikter, miljoner dör på grund av svält och miljoner fler kommer att dö under de närmaste åren på grund av aids. Vi måste bli världsledande när det gäller att hitta lösningar på problemen i Afrika. Här måste vi leva upp till våra mål och våra skyldigheter. 
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Herr talman! I inledningen av en fotbollsturnering kan alla hoppas på att bli mästare – även de som i förstone hade svårt att kvalificera sig – och detta är förvisso också sant inom politiken. Även om jag hoppas att ert program kommer att föra er till toppen av ligan vill jag – under den korta talartid som står till mitt förfogande – delge er två tankar.
Innan ni lägger fram ett verkligt förslag eller direktiv för parlamentet eller för allmänheten skulle jag vilja att ni hejdar er för en kort stund och ställer er frågan: ”Är detta förenligt med den ekonomiska principen?” eller ”Är det inte möjligt att vara mindre ambitiös i administreringen, för att inte nämna budgetförslaget?” Genom att beakta de politiska förutsättningarna kan jag konstatera att det förekommer stunder då 700 miljarder euro under sju år kan uppgå till mer än 1 miljard euro under samma period.
Min andra tanke följer på detta. Jag vill be er att se upp så att ni inte går i fällan och faller för frestelsen att frigöra medel för att upprusta. På så sätt kan ni skapa arbetstillfällen på kort sikt, men detta skulle vara ödesdigert för EU som fredsprojekt. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först vill jag framföra till rådets tjänstgörande ordförande hur mycket vi uppskattar hans närvaro, för det måste erkännas att det tidigare har varit relativt sällsynt att rådets ordförandeskap inställt sig inför viktiga debatter.
Herr kommissionsordförande! Till er vill jag säga att jag finner det särskilt relevant och intressant att parlamentet är delaktigt i diskussionen om det fleråriga programmet, och framför allt i dess godkännande. Det här är något nytt och betydelsefullt. Det kommer i praktiken att vara kommissionen, rådet och parlamentet som skall enas om det fleråriga programmet. Vi kommer också att diskutera kommissionens lagstiftningsprogram och arbetsprogram. Vi önskar att vi hade kunnat tala om detta mer ingående, men detta är inte möjligt eftersom vi inte har haft tid att göra någon djupgående analys av de förslag som kommissionen lagt fram.
Följaktligen hoppas jag att vi som politiker kan delta fullt ut i dessa diskussioner, och framför allt i beslutsfattandet. Jag hoppas med andra ord att man inte överlåter beslutsfattandet om det fleråriga programmet åt vår och er personal. Detta är inte något vi önskar vara med om. Vi politiker vill fatta beslut och därigenom vara medbeslutande i detta program. Parlamentet måste därför tillåtas arbeta tillsammans med er under bästa möjliga förutsättningar.
År 2005 kommer utan tvivel att bli ett avgörande år för våra institutioner. Jag skulle vilja tala om konstitutionen och dess ratificering. Vi måste kanalisera alla våra ansträngningar på konkurrenskraft och sysselsättning, för fattigdom är oacceptabelt i EU. Låt oss sätta en gräns för den oändliga och tyvärr ibland också patetiska retoriken, och låt oss vederbörligen omsätta Lissabonstrategin i handling. I den här frågan skulle jag om möjligt vilja fokusera på en särskild punkt. Det är upprörande att vissa människor fortfarande motsätter sig konkurrenskraft och miljö, vilket innebär att vi inte har lärt oss någonting om hållbar utveckling, trots tragedin i Asien den 26 december förra året och trots att forskare fortsätter att slå larm om den drastiska utvecklingen av klimatförändringen och dess konsekvenser. Vi måste förstå att det är en konkurrensbetonad vinst att få miljön i balans och att det är så vi kan utveckla nya och innovativa tekniker som i sin tur leder till nya arbetstillfällen. Konkurrenskraft, miljö och solidaritet är EU:s nya pelare.
Vi håller därför ett vakande öga på både REACH-direktivet och tjänstedirektivet, med hänsyn till att skapandet av sysselsättning inte får leda till att andra arbetstillfällen går förlorade. När allt kommer omkring bör vi prioritera att våra företag går bra och samtidigt att vårt folk är vid god hälsa – allting har ett samband. Ert program är ambitiöst, herr kommissionsordförande. Vi stöder er nu och vi kommer fortsätta att stödja er när det gäller budgetplanerna, för det är viktigt att man genom EU:s budget kan finansiera de prioriteringar och de politikområden som vi tillsammans vill förverkliga. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Som Martin Schulz redan har sagt förekommer det flera avsnitt i ert program som återspeglar vårt tänkesätt, och detta är något som jag vill belysa. Det ligger emellertid i parlamentarikernas natur att aldrig vara nöjda med vad som erbjuds, och därför vill jag koncentrera mig på de punkter där jag vill be er driva saken vidare.
Ni inledde med frågan om bättre lagstiftning, eller med andra ord om vårt behov av ett annorlunda sätt att stifta lagar på, och ni undrade också om allmänheten förstod vad vi ville. Jag anser att vi under de kommande månaderna och åren bör koncentrera oss på de frågor som allmänheten verkligen har intresse av, såsom offentliga tjänster. Här råder det dock brist på engagemang från kommissionens sida, inte minst i den konkreta frågan om ett ramdirektiv.
När allmänheten ser det ena postkontoret efter det andra läggas ned, fler och fler andra offentliga inrättningar försvinna och hela landområden ödeläggas, då ställer de sig frågan om EU är den bakomliggande orsaken till allt detta. Därför ber jag er att inte bara fokusera på frågan om de privata tjänsterna, utan att också i högre grad prioritera tjänster av allmänt intresse.
För det andra börjar ert program med välfärd för att sedan övergå till solidaritet. Ni har upprepade gånger betonat att dessa två faktorer är besläktade, vilket ni har rätt i. Även där ber jag er att gå längre. I den europeiska samhällsmodellen är det i själva verket omöjligt att skilja främjandet av vår välfärd från solidariteten, och vi ser inte solidaritet som ett hinder för effektivitet, ett hinder för konkurrenskraft, eller ens – som den nordiska modellen visar – som ett hinder för en flexibel arbetsmarknad. Om vi vill ha en flexibel arbetsmarknad är det ännu viktigare att de sociala nätverken finns på plats för att i värsta fall kunna fånga upp människor.
Men för oss innebär solidaritet också att den offentliga sektorn inte förlamas eller försummas. Tillväxt, sysselsättning och rättvis fördelning av inkomster kräver inte någon överutvecklad offentlig sektor, men en sektor som är levande och proportionerlig. Vi behöver – som ni sade – investera mer i infrastruktur, vi behöver framför allt investera mer i hälso- och sjukvård och utbildning, och detta för mig tillbaka till tjänsterna, för det är en mycket viktig fråga för den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet att utvidga de offentliga tjänsterna. När det gäller de privata tjänsterna vill jag emellertid ta upp något som Jean-Claude Juncker sade. Även om vi vill att tjänstemarknaden skall öppnas vill vi inte ha social dumpning. Därför måste tjänstedirektivet omarbetas.
Solidaritet i kombination med välfärd innebär givetvis också att solidaritet skall tillämpas gentemot alla grupper i samhället, däribland olika minoriteter – något som kammaren nu håller på att åtgärda – och särskilt de stora minoritetsgrupperna romer och sinter. Jag anser att det här är ett lämpligt tillfälle att klargöra detta.
Solidaritet innebär för vår del givetvis också internationell solidaritet, och detta leder mig till min sista punkt, att EU är en viktig civil makt. Vi kanske är en mjuk makt, men en mjuk makt innebär inte en svag makt, utan detta är två olika saker, vilket bör framhållas. Om vi var så framgångsrika i Ukraina, vilket Förenta staterna nu erkänner, och om vi skall fortsätta med ett rationellt tillvägagångssätt och göra det som skall göras i rätt ordning, och om vi är på väg att nå framgång på Balkan, då måste vi tillämpa ett likadant tillvägagångssätt när vi utformar den internationella politiken på platser som Iran. Vi måste också i enkla ordalag tala om för våra amerikanska vänner – och jag betonar ”vänner” – att det inte är acceptabelt att först tillgripa militära åtgärder. Tvärtom bör vi överallt där så är möjligt tillämpa civila lösningar genom förhandlingar och deltagande. Detta är det europeiska sättet att lösa saker och ting på.
Jag bortser inte alls från att det även här förekommer militära inslag. Vi kan gärna vara en viktig civil makt, men de militära inslagen behövs om EU som viktig civil makt skall vara trovärdig och kunna göra sig påmind.
Herr talman! Ni har kommit en god bit på vägen. Vi socialdemokrater skulle vilja att vi gick ännu längre. Det faktum att USA, Kina och Ryssland har en ganska annorlunda världssyn innebär att vi i allt högre grad är tvungna att redogöra för EU:s egen världssyn, även inför våra egna medborgare. 
Geremek (ALDE ).
    –Jag vill säga att jag verkligen är för det tilltänkta ”partnerskapet för ett förnyat EU”. Jag är inte helt säker på vad ordet ”partnerskap” innebär i det här sammanhanget, men jag är alldeles säker på vad ”ett förnyat EU” innebär, och det är min uppfattning att ett av EU:s kännetecken alltid har varit dess förmåga att genomgå ständiga reformer och successiv förnyelse.
Jag skulle vilja fästa José Manuel Barrosos uppmärksamhet på två frågor som jag anser vara av betydelse när man talar om ett förnyat EU. Den första av dessa två är utbildning. EU har traditionellt sett hämtat krafter från sitt utbildningssystem, som tillhandahåller skolundervisning från lågstadienivå till universitetsnivå. Vi bör ändå vara medvetna om att detta utbildningssystem för närvarande håller på att försämras. Det räcker inte att bara säga att kultur och utbildning är viktigt, herr ordförande. Det behövs en strategi där man i stora drag skildrar hur utbildningen skall placeras i centrum för EU:s intresse. Detta skulle förhindra att subsidiaritetsprincipen utnyttjas för att hävda att EU:s institutioner inte har rätt att vidta åtgärder. Vi behöver en strategi som ser till att utbildningen inom EU är den bästa i världen, för det förtjänar den att vara och det är en av EU:s viktiga traditioner.
Demokrati är en annan fråga som jag anser är viktig och som jag också förväntar mig att man har något slags strategi för. Det är helt enkelt inte sant att påstå att demokrati är en av EU:s inneboende egenskaper. På grund av sin beskaffenhet utsätts demokratin ofta för angrepp från dem som har makten. För närvarande håller den europeiska demokratin på att försvagas av populism och demagogiska instanser, och detta innebär att det måste finnas en europeisk strategi för demokratifrågor, som också skulle tjäna som språkrör för hela världen. Tack, herr ordförande.
Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Herr kommissionsordförande! Jag beklagar, men jag anser att ert manifest har en spetsig nyliberal vinkel. Misslyckandet med att närma sig Lissabonmålen används som argument för att i konkurrenskraftens namn komprimera den sociala och regionala sammanhållningen och miljöskyddet. Vi motsätter oss Kok-kommitténs förhållningssätt eftersom det leder till mindre EU, särskilt inom sektorerna för sammanhållning och miljö, och till ökad social dumpning, vilket raserar EU:s sociala ställning. Vi behöver ambitiösa och inte giriga planer för ett framtida enat EU. Det behövs en väsentlig ökning av de egna resurserna för att finansiera den nya gemensamma politik som efterfrågas av medborgarna i de nuvarande 25, och de framtida 27, medlemsstaterna. Kommissionens förslag är den minsta möjliga utgångspunkten för budgetplanerna. Om ni vill har ni ett strålande tillfälle, det enda ni behöver göra är att sluta att gå bakåt hela tiden. Var och en måste äntligen förstå att det är omöjligt att få ett större EU, mer EU, för mindre pengar. 
Knapman (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag uppskattade José Manuel Barrosos tal. Jag uppskattade särskilt när han erkände att han hade ont om pengar, även om jag är rädd att detta är en ny erfarenhet för några av de andra kommissionsledamöterna. Herr Barroso! Ni sade även att Europeiska unionen skall hantera invandrings- och asylpolitiken. Ni sade att det är ett europeiskt problem och att det därför bör angripas på europeisk nivå. Det var mycket hjälpsamt och kommer att komma som en nyhet för stackars Michael Howard och de konservativa i det brittiska parlamentet.
Det måste sägas att ert arbetsprogram i stor utsträckning har utformats utifrån kommissionens årliga politiska strategi för 2005 En strategi som den kommissionen lade fram i februari 2004. Det är Romano Prodi vi bör fråga ut i dag om kommissionens politiska huvudmål när det gäller ekonomisk tillväxt. Han gjorde inte särskilt bra ifrån sig, eller hur? Vilken parodi på demokrati! EU:s politik för 2005 har fastställts av en kommission som inte längre sitter kvar och godkänts av ett parlament som har avslutat sin valperiod. Det är endast det nuvarande parlamentet som står vid sidan av och tittar på. 
Men oroa er inte, herr Barroso, ni har turen på er sida. Ytterst få parlamentsledamöter kommer ens att lägga märke till detta. Vi i UK Independence Party är mycket tacksamma mot er eftersom, som vi brukar säga, ”sämre är bättre”! 

Angelilli (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Genom att blicka bortom de individuella nationella problemen visar kommissionens uttalande på övergripande svårigheter med EU:s ekonomiska system. Ingen stat kan på egen hand vända denna nedåtgående tendens. Det är en uppgift som åligger EU:s institutioner, och i synnerhet kommissionen, att blåsa nytt liv i EU:s ekonomi genom att koncentrera sig på en strategi som är lämpad för sysselsättning, tillväxt och en allomfattande utveckling.
För det första måste Lissabonstrategin lanseras på nytt, och på ett sådant sätt att den till sist blir effektiv. För att uppnå dessa mål bör man utse en nationell förvaltare.
För det andra bör stabilitetspakten revideras ändamålsenligt, i syfte att främja reformer och underlätta förverkligandet av Lissabonmålen samt öka de infrastrukturella investeringarna och forskningen för att stärka konkurrenskraften. I det här avseendet är det viktigt att hålla en debatt i Europaparlamentet om reformen av stabilitetspakten före Europeiska rådet i mars.
Slutligen kanske vi bör återgå till den idé som ursprungligen lades fram av Jacques Delors om att finansiera EU:s offentliga investeringar för att stödja tillväxten och konkurrenskraften genom att utfärda gemenskapsobligationer, som i dagsläget skulle vara garanterade genom eurons rådande stabilitet. 
Mote (NI ).
   – Herr talman! Kommissionens så kallade strategi är en storslagen illusion. Kontinentaleuropa håller på att drunkna i arbetslöshet och svag tillväxt och har gjort det sedan flera år tillbaka. Har det aldrig fallit er in, herr Barroso, att ni är en del av problemet och inte en del av lösningen? Varför ställer ni er aldrig frågan om all er inblandning och reglering är nödvändig? Inser ni inte vilka skador era föregångare har orsakat? Har ni inte lärt er någonting av det? Varför tror ni er veta bättre än de som använder sin initiativkraft och företagsamhet för att skapa välstånd, investeringar och jobb?
Ni skulle göra människorna i Västeuropa en stor tjänst om ni höll er undan. Förpassa Lissabonstrategin till historiens soptipp tillsammans med alla de som fortfarande är dumma nog att tro att byråkrater och politiker vet bäst. 
Szájer (PPE-DE ).
   – På PPE-DE-gruppens vägnar vill jag uttrycka min glädje över att se hur snabbt den nya Europeiska kommissionen kommit igång med sitt arbete. Det aktuella strategiska underlaget visar tydligt att kommissionen inte bara har inlett sitt arbete, utan att den också har ägnat Europaparlamentet uppmärksamhet. Jag skulle vilja påminna kammaren, och de av kommissionens ledamöter som är närvarande, om att parlamentet i december i fjol godkände en resolution där man definierade kommissionens grundläggande strategiska mål, det vill säga de mål som Europaparlamentet vill se inom kommissionen.
Kommissionen har tydligen tagit hänsyn till dessa mål. Vi uttryckte vår önskan om ett konkurrenskraftigt och dynamiskt EU, och kommissionen talar om konkurrenskraft, välfärd och om att skapa arbetstillfällen. Vi uttryckte vår önskan om att få se sammanhållning, en konsolidering av EU:s utvidgning och solidaritet, och kommissionen talar om samma frågor. Vi ville att de europeiska medborgarna skulle få ett säkert EU. Dessa mål uttrycktes tydligt i kommissionens nyligen offentliggjorda material och även i ordförandens presentation. Det är så det förhåller sig, även om parlamentets ledamöter ibland försvårar kommissionens arbete. Låt mig påminna er om att resolutionen från december i fjol inledningsvis stöddes av de flesta av parlamentets största grupper, men våra socialdemokratiska kolleger drog tillbaka sitt godkännande i sista minuten. Nu har emellertid vissa socialdemokrater gjort skarpa pressmeddelanden inför kommissionens och parlamentets sammanträden angående deras förväntningar på kommissionen. Intressant nog omfattade dessa förväntningar faktorer som de nekade till att underteckna eller ge sin röst för vid det senaste sammanträdet i Strasbourg. Därför är jag glad att se att också socialdemokraterna godkänner detta material även om de gärna skulle vilja att dessa frågor blev lite rödare.
Jag vill emellertid göra de socialdemokratiska företrädarna, och förvisso företrädarna för samtliga grupper, uppmärksamma på att skapandet av arbetstillfällen inte är något socialdemokratiskt eller liberalt mål, och inte heller något miljöpartistiskt eller folkpartistiskt mål, utan det är något som ligger i de europeiska medborgarnas intresse. Detta är vad vi strävar efter och kämpar för. Det är väl knappast överraskande att jag, som företrädare för en ny medlemsstat, gör er uppmärksamma på att en av de viktigaste solidaritetsaspekterna i Europeiska unionen är att med ökade ansträngningar sträva efter att skapa sammanhållning mellan befintliga och nya medlemsstater. Jag är säker på att José Manuel Barroso som tidigare var premiärminister i Portugal, ett land som under lång tid har åtnjutit sammanhållningens fördelar, anser att solidariteten är betydelsefull även över generationsgränser och mellan olika samhällsgrupper. Slutligen vill jag uttrycka vår uppskattning av att kommissionens ordförande klart och tydligt har åtagit sig att undvika åtgärder som strider mot de europeiska medborgarnas intressen och lagstiftning som hindrar målen med konkurrenskraft och skapandet av arbetstillfällen eller som kränker de europeiska medborgarnas säkerhet. Jag hoppas att kommissionen har modet att då och då avstå från åtgärder. 
Kósáné Kovács (PSE ).
   – Vissa personer kanske förväntar sig en riktig kamp här i kammaren i dag. Detta kommer inte att ske. Det kommer inte att ske på grund av att ordföranden har förelagt oss ett dokument och gett oss kommentarer som indikerar ett steg framåt sedan Strasbourgdokumentet. Vi använder samma ord och hoppas att det bakom det gemensamma tonläget också skall finnas möjlighet till gemensamma politiska åtgärder. Jag är övertygad om att hans samarbete med vice ordförandena bådar gott inför framtiden, och jag vill inte inleda en debatt om vem som föredrar röda halsdukar eller vem som föredrar rött i öronen. Låt oss dra slutsatsen att solidaritet och social sammanhållning är värden, och att de snarare har ett mänskligt innehåll än en viss färg.
Jag skulle vilja tala om säkerhets- och rättvisefrågorna. Det var glädjande att säkerhet och rättvisa nämndes bland de grundläggande principerna och att de inte endast behandlades som reglementsenliga formaliteter. Vi vet alla att säkerhet inte kan tas för given och att det innebär mer än att sörja för att medborgarna kan leva ett fridfullt liv trots livshotande faror. EU:s säkerhetspolitik upphör inte i och med att hotet om terrorismen bekämpas och man hittar effektiva sätt för att förhindra och hantera bombattentat. Jag vill betona vår uppfattning att demokrati är den verkliga garantin för säkerhet. Endast demokratin skyddar människor, och det är demokratin i lagstiftningsprocessen som garanterar de individuella rättigheterna. Det är demokratin som förhindrar att de restriktioner som införs i säkerhetens namn strider mot filosofin i vårt konstitutionella fördrag.
Vi vill inte leva i en värld där våra drömmar finns nedtecknade i en samling dokument, det har vi redan gjort. Vi vill inte heller leva i en värld där människor diskrimineras på grund av kön, ålder, religion, ekonomisk ställning eller familjesituation. Vi vill inte ha diskriminering, eftersom den utsätter de svaga grupperna för påtagliga faror, och det är de svaga grupperna som blir alltmer utsatta: kvinnor, äldre och barn. Vi vill inte ha någon diskriminering som grundar sig på olikheter hos den andre, och därför fortsätter vi att fråga er om vi kan tro på löftet om ert personliga engagemang för antidiskriminerande lagstiftning och för bestämda rättsliga åtgärder för att bekämpa diskriminering.
Bland de faror som hotar människors livskvalitet finns sådana som sträcker sig långt utanför säkerhetspolitikens ramar. Medan inrotad och oåterkallelig fattigdom skapar skiljelinjer som splittrar kontinenter, länder och regioner inom länder, stärker solidariteten och den sociala sammanhållningen inte bara konkurrenskraften utan även säkerheten. Solidaritet och social sammanhållning förhindrar massemigration bland fattiga och kan förhindra upplopp i protest mot fattigdom. Även om naturen kan vända sig mot människan kan man alltså säga att vår politik kan förhindra att människor vänder sig mot varandra. Jag hoppas att vi kommer att kunna samarbeta oavsett på vilken sida av parlamentets halvcirkel vi sitter. 
Lambsdorff (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Vi känner alla till att EU försummar Lissabonstrategins målsättningar. Om vi fortsätter på det här sättet kommer vi inte att lyckas göra EU till världens mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade samhälle.
Nu har vi emellertid hört Hans-Gert Poettering säga till kammaren att det aldrig var menat så, att vi inte vill bli det mest konkurrenskraftiga samhället, att vi bara vill kunna konkurrera, men att vara nummer ett – nej då, det var inte så vi menade. Hans-Gert Poettering vittnar om en attityd där konkurrens är något man talar om men inget man vågar möta. Idrottsmän, företagare, forskare – de vill alla konkurrera och nå toppen. Om det hade varit ni, herr Poettering, och inte Otto Rehhagel som tränade det grekiska fotbollslandslaget skulle laget aldrig ha tagit sig till Lissabon. Grekerna vann, och vi i EU vill också vinna. Vi vågar möta konkurrensen. Vi möter konkurrensen mellan ett ekonomiskt område och ett annat, helt enkelt på grund av att vi inte har något alternativ. I denna konkurrens har vi fortfarande en chans, och den måste vi utnyttja här och nu.
Att kommissionen i sitt strategidokument inte bara erkände utan också ville att konkurrensen skulle vara vägledande för unionens politik ger EU en chans som vi varmt välkomnar och som vi gratulerar de ansvariga kommissionsledamöterna till, främst José Manuel Barroso, men också kommissionsledamot Verheugen och de andra kommissionsledamöterna. När allt kommer omkring är det uppenbart att vi måste fokusera på att bli mer konkurrenskraftiga. Vi bör åtminstone begripa vad konkurrenskraften innebär: den är ett oumbärligt villkor för ökad tillväxt och således också för skapandet av nya arbetstillfällen.
Att vi gör detta är en fråga om förpliktelser – inte enbart politiska, utan också moraliska. Massarbetslöshet och arbetslöshet under lång tid är något grundläggande ont i EU, i mitt eget hemland och i många andra medlemsstater. Arbetslöshet orsakar fattigdom, och fattigdomen är en grogrund för sociala problem, hälsoproblem och miljörelaterade problem. Det bästa medlet mot fattigdom är anständigt betalt arbete; det bringar välfärd och ger människor framtidsutsikter och en känsla av egenvärde. Endast ett samhälle med dessa kännetecken kan uppnå ambitiösa sociala och miljörelaterade mål. Att detta hänger samman är något som ni i er grupp, herr Schulz, måste inse. Massarbetslöshet är inte någon samhällsnytta.
Med fem förlorade år bakom oss är det nu tid att sätta igång och genomföra Lissabonmålen. Kommissionen vill samarbeta och har sträckt ut en hand, och för vårt folks skull bör vi gripa den. Jag kan tillägga att jag är glad att vi för den här debatten i Bryssel och inte i Strasbourg. 
Blokland (IND/DEM ).
   – Herr talman! Denna eftermiddag skall parlamentet diskutera kommissionens planer för 2005, och därför vill jag först av allt reflektera över förhållandet mellan kommissionen och parlamentet. Att José Manuel Barroso gav efter för parlamentets påtryckningar under hösten 2004 framkallade bilden av ett mäktigt parlament mot en kraftlös kommission. Jag vill fråga José Manuel Barroso om detta är en bild som han kan identifiera sig med.
Under 2005 står kommissionen inför det otacksamma målet att hålla folkomröstningen om konstitutionen kvar på rätt spår, men den endast har sig själv att skylla för att ha satt sig i denna besvärliga situation. Fastän kommissionen alltid hävdar att ratificering framför allt är nationalstatens uppgift, och det med rätta, har man olyckligtvis övergett denna tydliga linje. Genom att sätta igång en aktiv kampanj och frigöra medel har kommissionen förlorat sin neutrala ställning. Allmänhetens egna skattepengar används nu för att finansiera införandet av en konstitution som den egentligen aldrig har bett om. Kampanjen för den europeiska konstitutionen är tänkt att föra medborgarna närmare EU, men om vi förhastar oss återstår det att se om allmänheten kommer att känna att de tas på allvar. Till exempel pågår det redan nu en hel del bakom kulisserna beträffande vilken form den europeiska utrikestjänsten skall ta. Nationella parlament och medborgare har emellertid inte rådfrågats, just vid en tidpunkt då kommissionsledamot Margot Wallström tillkännager att EU måste börja lyssna på sina medborgare nu i stället för att fullfölja en politik som är ett fullbordat faktum. 
Libicki (UEN ).
   – Tack, herr talman. Herr Barroso! Ni sade något mycket talande, nämligen att vi måste kartlägga hur vi tänker förvandla drömmar till verklighet. Tyvärr fick vi inte veta vilka instrument ni tänker använda. Ni sade att lagstiftningen skulle förenklas och ändå vet vi fortfarande inte hur ni tänker minska de ständigt växande pappersbergen, eftersom ni inte gav någon ledning om hur detta skulle ske. Ni talade om välstånd och nya arbetstillfällen, men att inrätta en överbeskyddande välfärdsstat kommer inte att leda till något av detta, och under tiden försvinner Lissabonstrategin ur sikte. Ni talade om solidaritet, men hur kan vi sitta här och tala om solidaritet när Australien, Nya Zeeland och Förenta staterna var snabba att hjälpa till efter katastrofen i Asien och Europeiska unionen hittills inte har gjort någonting? 
Herr Barroso! Om vi vill förvandla drömmar till verklighet måste vi tillkännage vilka verktyg vi tänker använda. Jag hoppas verkligen att dessa drömmar blir verklighet, och det gör vi alla. För er skull, för EU:s skull och för våra medlemsstaters skull. Men för att detta skall kunna ske måste det tillkännages vilka instrument som kommer att användas. 
Bobošíková (NI ).
   – Herr kommissionsordförande! Ni planerar att lägga fram den europeiska konstitutionen för Europeiska unionens medborgare på ett lättförståeligt sätt. Jag vill därför be kommissionen att också i denna strategi ta med en exakt definition av Europatanken. I konstitutionen sägs att Europatanken kommer att vara ett kriterium när Europeiska kommissionens ledamöter skall väljas ut nästa gång, och de utgör faktiskt regeringen för Europeiska unionens 450 miljoner invånare.
Jag vet inte hur jag skall förklara för de tjeckiska medborgarna, som jag företräder här, vad Europatanken faktiskt innebär. Jag kan inte säga vilken av de nuvarande kommissionsledamöterna eller parlamentsledamöterna som har mer av eller bättre känner till Europatanken. Jag vet inte vilka kriterier som för närvarande används för att skilja mellan en god och en dålig europé. Jag kommer från ett land där folket under årtionden inte tog sig fram som ett resultat av förmåga, utbildning, initiativ eller effektivitet, utan som ett resultat av hur högt och hur ofta de förklarade sig stå bakom en enda politisk idé. Fortfarande i dag betalar länderna i Östeuropa dyrt för detta sätt att sköta ett samhälle, i form av ekonomisk underutveckling. Jag vill inte behöva uppleva att begrepp som Europatanken förs fram i Europeiska unionen. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill börja med att notera att kammaren röstade för konstitutionen, eftersom över 500 ledamöter röstat för att den skulle godkännas. Vi har därför rätt att försvara konstitutionen inför allmänheten och vi är glada att kommissionen gör detsamma.
Min andra kommentar gäller utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag anser att kommissionen har lagt fram många goda förslag och att den tänker helt rätt när den använder Europeiska unionens styrka för att ge den en röst i utrikespolitiken och även utnyttjar den senaste utvecklingen, särskilt konstitutionen. Jag vill säga till Martin Schulz att jag tycker att det är ganska uppenbart att förebyggande åtgärder måste prioriteras, men förebyggande är ineffektivt utan militär kapacitet, som är det enda sättet att utöva påtryckningar. Båda är nödvändiga, men att använda väpnade styrkor kan endast vara den absolut sista utvägen.
Vi i Europeiska unionen måste också se till att vi inte gör detta ensidigt, utan som en del inom en multilateral ram. Detta innebär att vi måste utveckla våra transatlantiska förbindelser. Jag önskar ordförandena i rådet och kommissionen lycka till den 22 februari när president Bush kommer hit och vi börjar göra framsteg på detta område. 
Det finns en annan punkt som jag vill ta upp under den korta tid jag har till mitt förfogande. I morgon kommer president Viktor Jusjtjenko att vara med oss och jag menar att det blivit tydligt för oss de senaste dagarna – inte minst genom debatterna här i kammaren – att vi just nu inte kan fortsätta att utvidga Europeiska unionen i det oändliga, för det skulle göra det omöjligt för oss att välkomna nya medlemmar. Men vi ser också att åtgärdsprogrammen enligt grannskapspolitiken för Östeuropa är otillräckliga. Jag vill be om några nya idéer inom detta område, inklusive multilaterala ramar, vilket skulle kunna leda till sådana idéer som det europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Jag ser detta som det enda sättet att minska trycket och skapa framtidsutsikter, vilka båda är avgörande just nu, och jag hoppas att detta kan ske.
Min sista kommentar måste gå till kommissionens ordförande som jag uppmanar att stå emot varje försök från rådet att strukturera den europeiska avdelningen för yttre åtgärder på ett sådant sätt att den inte är beroende av kommissionen. Vi vill ha ett Gemenskapseuropa, inte en ny mellanstatlig myndighet. Parlamentet står på er sida.
Rasmussen (PSE ).
   – Herr talman, herr Barroso! Min grupps ordförande, Martin Schulz, påpekade tidigare i dag att vi anser att det ni sade här i kammaren går i rätt riktning. Detsamma anser även jag som ordförande för de europeiska socialdemokraterna. Vi är absolut överens. Jag måste ändå säga ännu en sak till er. Vi i PSE-gruppen har en gemensam allergi. Vi är nämligen allergiska mot munväder. Jag anser att det är mycket viktigt, herr Barroso, att ni verkligen tar det som Martin Schulz har sagt i dag på allvar, vilket är något som jag skulle vilja kommentera. Det är viktigt att ert uttalande i dag följs upp av praktiska åtgärder. Låt mig ge er några exempel.
Det är viktigt det ni sade i dag om att klyftan mellan rika och fattiga inom EU måste bli mindre. När jag då på första sidan i dagens ser kommissionsledamot Neelie Kroes säga att regionalstödet i de rika länderna också måste sänkas uppfattar jag det som inkonsekvent. Ni måste vara försiktig, herr Barroso.
Det ni sade i dag om vårt behov av att skapa fler och bättre arbetstillfällen är också viktigt. Både Martin Schulz och jag instämmer. Men var försiktig så att inte gamla recept från förra århundradet tillämpas, vilka bygger på uppfattningen att det räckte att tala om produktivitet och strukturförändringar och inte om vad vi behöver, nämligen mer investeringar och större efterfrågan på den europeiska inre marknaden. Det är ingen idé att endast inrikta sig på utbudssidan. I en modern ekonomi måste man även titta på efterfrågan. Utan samordnade investeringar i utbildning, innovation, regionalpolitik och en aktiv arbetsmarknadspolitik får vi inga arbetstillfällen. Jag tror att ni håller med, men jag ber er att bekräfta i dag att det är så här kommissionens ordförande också ser på saken. Jag vill påminna er om att vi för sex månader sedan lade fram ett investeringsprogram som består av fem punkter om fem miljoner nya arbetstillfällen i Europa. Programmet kan införas och som kommissionens ordförande har ni en avgörande del av ansvaret.
När ni i dag talar om den europeiska sociala modellen instämmer jag med er, men var försiktig så att vi inte skiljer frågorna åt. Det är mycket viktigt att ni inte låter er påverkas av gammaldags tänkande i Europeiska unionen som innebär att man först fokuserar på ekonomisk produktivitet och först därefter kontrollerar om vi har råd med mer välfärd och vid behov mer social trygghet och fler miljöinvesteringar. Var försiktig – dessa frågor är oskiljaktiga. Vi måste insistera på den europeiska sociala modellen, ekonomisk produktivitet, social rättvisa och miljöinvesteringar. Det är den europeiska vägen.
När allt har sagts och gjorts kan den utmaning vi båda står inför sammanfattas i frågan: Skall vi konkurrera på amerikanska eller europeiska villkor i Europa? Detta är vad det är frågan om. Vi måste finna svaret tillsammans och jag är säker på att vi kan göra det.
Jag lyssnade till vad rådets ordförande Jean-Claude Juncker sade för inte så länge sedan när han betonade att den europeiska vägen innebär en balans mellan ekonomi, sociala villkor och miljö. Vi förväntar oss att se den balansen den 2 februari när det första förslaget kommer från kommissionen, som gör det möjligt för oss att börja arbeta.
Duff (ALDE ).
   – Herr talman! Det femåriga programmet är betydligt mer fokuserat och tydligt än den strategi som den föregående kommissionen tog fram. Jag vill tacka ordförande Barroso för att verkligen ha tagit hänsyn till resultatet av parlamentets process för att godkännanden nya kommissionen. Programmet förtjänar en seriös reaktion från parlamentet och Europeiska rådet. Att prioritera välstånd främst är verkligen modigt. Det finns inte många verktyg till hands för kommissionen och rådet för att kontrollera den makroekonomiska politiken. Unionen har en ytterst begränsad makt när det gäller finanspolitiken. Fullbordandet av den inre marknaden för tjänster – både finansiella och offentliga – är ingen lyx: det är av avgörande betydelse. För min egen del hade jag gärna sett att större vikt hade lagts vid att få vissa medlemsstater, inklusive Förenade kungariket, att gå över till den gemensamma valutan inom de närmaste fem åren.
José Manuel Barroso sade att ikraftträdandet av konstitutionen är ett första steg mot större legitimitet. Det bör nämnas att det är en nödvändig förutsättning för nästan allt annat som går att finna i programmet.
Utan de planerade förbättringarna i den gemensam utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken kommer unionen med säkerhet inte att på ett effektivt sätt kunna delta i globala frågor, och förbindelserna med Ryssland och Förenta staterna kommer att förbli svaga och lätt ge upphov till gräl. 
Belohorská (NI )
   – Herr kommissionsordförande! Ni har lagt fram ett bra strategiskt program av hög kvalitet för kommissionen under 2005. Jag är övertygad om att det också är ett långsiktigt program. Jag tar till mig ert program och vill uttrycka mitt stöd för det eftersom jag anser att det är ett program som är bra inte bara för kommissionen utan i vidare mening också för rådet och till och med för Europaparlamentet.
Ni har i dag hört till övervägande del positiva reaktioner, och det är tydligt att ni också har hört våra kommentarer vid andra sammanträden. Ni har nu ett viktigt steg bakom er, men det andra steget är att uppnå dessa målsättningar. Ni kan bara lyckas om ni engagerar rådet och parlamentet i projektet. 
Under denna period kommer också fördraget om upprättande av en konstitution för Europa att ratificeras. Vi försöker nu övertyga folket om att vi har utarbetat detta dokument för dem, för medborgarna i Europeiska unionen, och att Europeiska unionen kommer att erbjuda dem skydd om en nationalstat misslyckas med det.
Europeiska unionen har avsatt stora belopp för de länder som drabbats av flodvågskatastrofen. I Europa bevittnar vi emellertid miljontals offer för ekonomiska reformer, en ekonomisk flodvåg – unga människor har flytt Östeuropa på jakt efter bättre villkor i Västeuropa, men de äldre är beroende av vår hjälp. Europeiska unionen och Afrika drabbas varje år av aids-flodvågen. Tiotusentals dör. Jag ber er därför att hjälpa dessa människor. Jag erbjuder er min hjälp med programmen för äldre människor och för dem som lider av aids, men jag förbehåller mig också rätten att övervaka dessa program. 
Tack så mycket. 
Martens (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har med stort intresse läst arbetsprogrammet för 2005 med dess fina rubriker ”välstånd”, ”solidaritet” och ”säkerhet”, om vilket mycket kan sägas. Som samordnare för utvecklingssamarbete i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater läste jag programmet med detta i minnet. I programmet noteras med rätta att Europeiska unionen inte bara är ansvarig för fred, välstånd och välbefinnande för folket i Europeiska unionen, utan också har ett ansvar för resten av världen, särskilt de fattigaste länderna. För fem år sedan antog vi här i Europeiska unionen tillsammans med andra länder de s.k. millenniemålen, där det slås fast hur vi vill uppfylla detta ansvar. Världens fattigdom skulle minskas med hälften till 2015, alla skulle få tillgång till åtminstone grundläggande utbildning, kvinnors ställning skulle stärkas, kampen mot aids skulle trappas upp och en hållbar utveckling skulle främjas.
Även om vi ligger efter när det gäller att uppnå dessa målsättningar är de fortfarande realistiska. Europeiska unionen gör en hel del, men mycket återstår fortfarande att göra, särskilt inom områdena sammanhållning, bistånd och samordning. Millenniemålen kommer inte att uppnås om inte det internationella samfundet och vi i Europeiska unionen avsevärt förbättrar kvaliteten på vårt stöd. Resurserna kan och bör utnyttjas effektivare. Under förra veckans möte i vårt utskott utmanade Jeffrey Sachs från Förenta nationernas millennieprojekt oss beträffande Europeiska unionens roll i världen, och detta tas också upp i arbetsprogrammet. Europeiska unionen är fortfarande den största givaren, och utmaningen består också i att vara den största aktören på scenen när det gäller vision, sammanhållning och ledarskap. Inom området utvecklingsbistånd har vi också mycket stora utmaningar framför oss. Jag vill uppmana kommissionen att överväga detta ytterligare. 
Berès (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande Barroso! Sex månader efter att ni utnämnts av rådet befinner ni er i en mycket privilegierad situation. Ni har ett femårigt mandat framför er och en mycket stor utmaning – att äntligen genomföra Lissabonstrategin genom att ge den verkliga instrument.
Detta är en privilegierad men också paradoxal ställning, för precis som ni nämnde vid presskonferensen vid lunchtid var ni inte särskilt intresserad av Lissabonstrategin när ni var premiärminister. Vi noterade detta under utfrågningarna också. I dag innebär emellertid ert nya ansvar att programmet nu är ert. Det är också ett av de bästa medlen ni har till ert förfogande för att återföra unionen på rätt spår så att den kan möta morgondagens utmaningar.
Dagens sammanträde är verkligen en provtur för er för att förbereda vad ni skall säga till oss på onsdag, och innehållet i det gör Lissabonstrategin till de närmaste årens europeiska projekt. Om ni vill lyckas med detta måste ni se till att detta bygger på följande tre pelare: budgetplaner som syftar till att genomföra strategin, en stabilitetspakt som möjliggör tillväxt och konkurrenskraft i unionen i form av hållbar utveckling och sysselsättning samt en EU-politik som arbetar i riktning mot denna strategi.
För att uppnå rätt balans är det viktigast att inte undervärdera den sociala dimensionen. Den får inte åsidosättas eftersom den faktiskt är den viktigaste av den europeiska sociala modellens beståndsdelar för konkurrenskraft och för Europas styrka. Detta är vad vi förväntar oss av er och det är utifrån ert arbetsprogram på dessa områden – ert lagstiftningsprogram – som vi kommer att döma er, text efter text i europeisk anda, dvs. med önskan att göra framsteg till nytta för våra landsmän. 
Costa, Paolo (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Även jag är övertygad om att inrättandet och genomförandet av de transeuropeiska transportnäten kan innebära ett verkligt bidrag till Europas välstånd, även inom områden som solidaritet och hållbar utveckling.
Jag talar inte så mycket om effekterna på efterfrågan av det stora antalet investeringar som krävs för att bygga de transeuropeiska näten, vilket borde bidra till att öka den ekonomiska tillväxten. Inom ramen för Lissabonstrategin borde vi redan ha löst alla diplomatiska problem liksom problemen med utformning och medel, och vi bör nu vara beredda att omvandla investeringen till utgifter. I verkligheten kommer så inte att ske.
Massiva åtaganden om medfinansiering av de transeuropeiska näten från EU:s sida behöver emellertid utarbetas innan budgetplanerna godkänns för 2006–2013, och sannolikt för ett tidsperspektiv som innefattar perioden efter 2013, fram till 2020. Även om vi inte kan förvänta oss att genomförandet av de transeuropeiska näten snabbt får effekt på efterfrågan kan vi förvänta oss ett verkligt och successivt bidrag till att verkligen inrätta en inre marknad i den utvidgade unionen.
På grund av tidsmässiga och finansiella hinder kan resultatet emellertid uppnås först om strategin för att genomföra de transeuropeiska näten inte så att säga överlåts åt medlemsstaterna och deras lokala beslut och till deras förmåga eller oförmåga att samfinansiera de olika avsnitten och projekten. Det är egentligen bara i Bryssel som nätens avsnitt kan fastställas. Uppförandet av dem kommer att leda till en verklig gemensam marknad som är större än andra, om än med vetskap om att effekten av näten kommer att uppstå först när alla projekt fullföljts.
Allt detta blir bara möjligt om den europeiska samfinansieringen ökar och i vissa anmärkningsvärda fall bara om medlemsstaterna går med på en exceptionell sammanslagning av resurserna för att bygga upp näten, vilket definitivt inte kan förenas med att skära ned på de resurser som medlemsstaterna fört över till unionen till 1 procent av EU:s BNP. 
Detta eventuella ökade finansiella ansvar för Europeiska unionen kan också ha fördelen att tillåta en nyttig översyn av stabilitetspakten. Det kan bara vara tillåtet att överskrida taket på 3 procent om detta objektivt kopplas till ovannämnda infrastruktur liksom till forskningsutgifter, och subjektivt garanteras av kommissionen. Det blir kommissionens uppgift att använda de ökade resurserna i enlighet med EU:s prioritetskriterier, såsom att lämna ett större bidrag till att ena marknaden i den utvidgade Europeiska unionen, som jag tidigare nämnde. 
Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den här debatten är viktig. Att kommissionen lägger tonvikt på att skapa välstånd i Europa är uppskattat och behövligt. Nyckeln till framgång ligger i resultatet av Lissabonstrategin – vars översyn skall diskuteras vid Europeiska rådets vårmöte – och det språk som används för konkurrenskraft, företagaranda, forskning, tillväxt och arbetstillfällen är kraftfullare än den förra kommissionens. Herr Barroso! Jag har en känsla av att ni personligen är engagerad i verklig ekonomisk reform i Europa. Era framgångar som Portugals premiärminister visar att ni var intresserad av resultat, inte bara retorik.
Jag är fortfarande skeptisk till både kommissionens och vissa medlemsstaters möjligheter när det gäller en effektiv och rejäl reform av Europas ekonomier. Den omarbetade Lissabonstrategin får inte tryckas ned av politisk korrekthet, så som har hänt förr. Mycket har nu förändrats – genom EU:s utvidgning finns det nu länder som har en stark tilltro till flexibla arbetsmarknader, konkurrenskraftig skattepolitik och utvecklingen av fri handel. Dessutom står vi inför stora utmaningar i konkurrensen med inte bara Förenta staterna utan även med de nya giganterna Kina och Indien. EU kan helt enkelt inte fortsätta att bara prata om reformer för att möta utmaningarna. Det måste agera nu.
Jag välkomnar att man betonar att varje medlemsstat tillämpar EU-lagstiftningen i sitt land. I Förenade kungariket har vi ibland haft en tendens att överentusiastiskt tvinga på en lagstiftning, medan andra medlemsstater har en tendens att då och då minimera effekterna av den lagstiftning som de ogillar. Det är naturligtvis inte acceptabelt. Vi måste avreglera, vare sig det är inom det ekonomiska området eller något annat område. Föregående kommissioner har talat om detta. Den nuvarande kommissionen måste uppnå resultat och vi måste göra saker och ting enklare – enklare för människorna att förstå och enklare att genomföra.
Vi kommer att bedöma den här kommissionen delvis utifrån hur effektiv den är för att skapa en miljö för verkliga reformer, dess engagemang för färre och bättre regleringar och dess beslutsamhet att se till att skattebetalarnas pengar används på ett effektivt sätt samtidigt som bedrägerier och misskötsel bekämpas med full kraft. 
Falbr (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionsordförande Barrosos tal förtjänar erkännande för att han inte uttryckte några tvivel om behovet att behålla den europeiska sociala modellen och inte förespråkade att den skulle överges till förmån för större konkurrenskraft. Vad jag emellertid saknade i hans tal var en betoning på behovet att upprätthålla och förbättra den sociala dialogen. Jag tänker här på förhandlingar mellan fackföreningar och arbetsgivarorganisationer på alla nivåer, inbegripet EU-nivå. Jag är övertygad om att allt som uppnåtts i Europa under efterkrigstiden är resultatet av ett samarbete mellan förnuftiga regeringar, arbetsgivarorganisationer och fackföreningar.
När jag tittar på de förslag som är avsedda att bidra till att göra EU mer konkurrenskraftigt, dess arbetsmarknad flexiblare och affärsvillkoren mer öppna och enkla, kan jag inte hjälpa att jag tycker att det sista hindret för att verkligen uppnå detta i många människors ögon är de demokratiskt inrättade och mäktiga fackföreningsorganisationerna. Tyvärr bevittnar vi i dag hur företrädare för konservativa partier förväxlar social dialog med social monolog, särskilt i några av de länder som nyligen blivit medlemmar. Det har gjorts försök att ersätta näringslivsförbindelser som funnits i över hundra år med enskilda förbindelser. Detta stöds av primitiva argument om att alla individer fritt kan fatta beslut och hävda sig på arbetsmarknaden. Det är därför bra att vår grupp betonar att fler men också bättre arbetstillfällen behöver inrättas. EU vill inte och kommer aldrig att vilja ha det som amerikanska fackföreningsmedlemmar så träffande kallar McJobs.
Det finns många sätt att montera ned en social stat och vissa av dem har tyvärr provats med framgång i tidigare välmående och stabila länder i Sydamerika. Vi vill därför inte ha någon privatisering av offentlig service eller av pensionssystemen. Jag anser att de flesta europeiska arbetslagstiftningar är tillfredsställande, men det jag tycker är otillfredsställande är den olämpliga kontrollen av vad som godkänns och sedan inte efterlevs, utan till och med överträds i vissa medlemsstater. Herr ordförande! Hur skall ni se till att goda europeiska direktiv inte bara förblir papperslappar? Tack. 
In 't Veld (ALDE ).
   – Herr ordförande! Jag blev mycket glad att höra att kommissionen kommer att engagera sig i förnyandet av EU. Jag tycker att förnyelse verkligen borde bli nyckelordet under de närmaste åren, och jag välkomnar varmt liknande rykten som jag hört från ordförandeskapet. Vi behöver verkligen förnyelse, särskilt inom ekonomin. Även om många ledamöter har pekat på de nackdelar och möjliga fallgropar som reformer leder till tycker jag att vi skall ägna mer tid åt att tala om nackdelarna och fallgroparna i status quo. Reformer kräver politiskt mod. Man måste göra val och anta politiska ståndpunkter. Jag hoppas att denna kommission, till skillnad från sin företrädare, är beredd att göra just detta, snarare än att fortsätta att lägga fram urvattnade samförståndskompromisser utan något innehåll. Förändringar gör nästan alltid ont. Förändringar påverkar bestående intressen, vilket kanske delvis förklarar motståndet i vissa läger. Ju längre vi skjuter upp reformerna, desto ondare gör det. Herr Barroso! I Nederländerna har vi ett talesätt med betydelsen att desperata tider kräver desperata åtgärder. Jag vet inte hur man skulle översätta det, men jag tror att budskapet är tydligt.
Även om det talas mycket om innovation investerar vi fortfarande i gamla system, exempelvis ett gammalt jordbrukssystem som utformats för femtiotalets prioriteringar och ett system för social trygghet som passade samhället för ett halvt sekel sedan. Vi använder fortfarande mycket offentliga medel för att hålla dödsdömda och förorenande industrier flytande. Vi försöker fortfarande lösa de ekonomiska problemen genom att öka de offentliga underskotten. Jag hoppas att nuvarande kommission verkligen kommer att kräva investeringar i expertkunnande och skicklighet, utbildning, innovation, miljö och tjänstemarknad och jag vill be ordförandeskapet och medlemsstaterna att göra detsamma. Jag hoppas bara att kommissionen kommer att stå på sig. I stället för gammal politik bör vi investera i fria och öppna marknader, initiativ och företagaranda. 
Fjellner (PPE-DE ).
   – Herr talman! Min mor brukar påminna mig om att den som fokuserar på allt står utan fokus. Därför hoppas jag att kommissionen vågar prioritera och välja ett fokus – då givetvis det viktigaste, nämligen tillväxten. Att skapa tillväxt är inte en fråga om magi. Alla vet egentligen vad det är som behöver göras och varför Europa halkar efter, men det är få som vågar prata om det.
Det behövs egentligen inte mer makt eller mer pengar till EU; det behövs politiskt mod. Det behövs mod att våga stå upp och genomföra ett antal genomgripande reformer för att få den konkurrenskraft vi behöver och för att komma bort från överregleringen och överbeskattningen av ekonomin.
Ett viktigt verktyg för ökad tillväxt är frihandeln. EU borde vara den kraft i Europa, och den starkaste kraften i världen, som slåss för just en fri världshandel. Det projekt som vi har byggt här bygger på frihandel och på att skapa fred, välstånd och frihet. Det kan göra väldigt mycket nytta även i andra delar av världen.
Tyvärr gör EU ofta tvärtom och reser i stället nya hinder för handeln. Man berövar fattiga och utsatta länder på välstånd och möjligheter genom tullar. Det omoraliska i detta blev extra tydligt när EU i december höjde tullarna på doftämnen och kryddor från länder som Thailand och Sri Lanka. De länder som har drabbats av flodvågskatastrofen behöver handeln för att bygga upp sina länder av egen kraft, och de behöver definitivt inte nya tullar. Att även Europa förlorar på den här politiken och att den är omoralisk blir tydligare än någonsin nu när Thailand talar om att vägra köpa det europeiska prestigeplanet Airbus som en konsekvens av den handelspolitik som reser tullar mot fiskare i just Thailand.
Jag skulle därför vilja uppmana kommissionen att göra allt den kan för att gå i bräschen för frihandel och försöka gå till historien som Europas mest frihandelsvänliga kommission. 
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det finns inga oklarheter kring vad som är den viktigaste frågan i kommissionens arbetsprogram. Det är att fullfölja Lissabonstrategin, dvs. vår övergripande konkurrenskraft, så snart som möjligt. Lissabon kan jämföras med en pyramid: högst upp finns forskning och utveckling, vilket för oss är både ett verktyg och en möjlighet, även om bara två länder har genomfört målet på 3 procent av BNP.
På nästa nivå finns informations- och kommunikationsindustrin. Den är både ett sätt att uppfylla mål och det mest snabbväxande sättet att åstadkomma resultat. Informations- och kommunikationsindustrins andel av vår BNP är redan ca 10 procent. Datakunskaper är därför grundläggande eftersom exempelvis flertalet av våra kontorsanställda förlorar ca tre timmars arbetstid varje vecka på grund av datorproblem. Vad skall vi göra? Skall vi utöka arbetsveckan eller skall vi lära ut datakunskap?
Samtidigt behöver vi komma ihåg att pyramidens topp kommer att störta in om den inte bygger på en socialt och miljömässigt hållbar utveckling. Det är vår europeiska modell, en förutsättning för vår konkurrenskraft. Herr Barroso! Jag är glad att ni nämner solidaritet som en grund för vår framgång, men det återstår fortfarande mycket att göra. Bristande solidaritet, en import från väst, blir allt mer uppenbar på alla nivåer i vårt samhälle och mellan dem.
Kommissionen har gjort fullgörandet av Lissabonstrategin till en målsättning. Makten att besluta ligger emellertid fortfarande hos medlemsstaterna. Endast en liten minoritet har införlivat den nödvändiga lagstiftningen. Osolidaritetsrörelsen härskar därför bland oss. Unionens mål för konkurrenskraften kommer inte att uppnås om majoriteten av medlemsstaterna slår till bromsarna. Jag vill fråga José Manuel Barroso hur kommissionen tänker övertyga medlemsstaterna att genomföra de överenskomna lagarna gemensamt. I annat fall finns det risk för att det här blir en femårsplan i sovjetisk stil som bara kommer att genomföras på papperet. 
Ek (ALDE ).
   – Herr talman! Det är ambitiösa mål för det kommande årets lagstiftning som presenteras. Problemet är bara att det som vanligt finns så många mål att det riskerar att inte bli någon prioritering alls.
Jag vill skapa ett EU som är smalare men vassare, som gör mindre men är bättre på det man gör och som agerar med kraft i frågor som är av gemensamt intresse, medan andra frågor lämnas att avgöras på nationell, regional eller lokal nivå.
Det behövs en stabil och uthållig tillväxt i Europa. EU:s konkurrenskraft behöver förbättras, kanske mer än vad vi tror. I dag diskuterar USA den tillväxt som finns i Kina och lägger upp ambitiösa planer för att nå dessa nivåer. Vi i Europa diskuterar USA. På det viset är vi redan flera steg efter. Europa har en enorm tillväxtpotential som måste släppas fram, men det krävs kraftsamling och prioritering. Annars riskerar Lissabonprocessen att uppfylla Groucho Marx' påstående att ”politik är konsten att leta efter problem, hitta dem överallt, ställa fel diagnoser och använda fel botemedel”. En hållbar utveckling är grunden för tillväxt, och programmet är för svagt i denna del.
För det tredje förutsätter den fria rörligheten inom EU att människor känner rättstrygghet då de lämnar sitt hemland för semester, studier eller arbete i ett annat medlemsland. Tyvärr finns det idag alldeles för många medborgare som inte fått rätt till rättvis rättegång och säker behandling när de misstänkts för brott i ett annat land. Gemensamma garantier på detta område är ju på gång, men vi har nu väntat i så många år på detta. Det är viktigt att de här rättssäkerhetsfrågorna löses, så att människor vågar utnyttja de fyra friheterna. 
Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag har några idéer som jag vill ta upp. Vi befinner oss under första halvåret 2005. Vi diskuterar också den finansiella ram som ni måste ta hand om, herr Barroso, under hela er ämbetsperiod. Jag förväntar mig därför att det i era förslag tas hänsyn till vilka finansiella instrument som finns att tillgå så att ni verkligen kan fullfölja era åtaganden. Jag har ingen som helst sympati för er önskan att fortsätta att hantera budgetbetalningar på samma sätt som den föregående kommissionen gjorde. Jag tror att kommissionen har ännu mer att ta igen där.
Detsamma gäller de egna medlen. Hur finansieras Europeiska unionen? Kommissionen kanske kan lägga fram några nya förslag på hur vi skall få igång innovationerna på detta område – inte bara genom sitt arbetsprogram utan även genom Europeiska unionens finansiella överenskommelser.
Låt mig ta upp något som jag redan har talat om flera gånger, både här och i Strasbourg. Ni har helt rätt i att EU måste kunna konkurrera och skapa arbetstillfällen. Vi väntar otåligt på att kommissionen skall se över det förslag som kollegan till vänster om er, Margot Wallström, lade fram när hon var kommissionsledamot med ansvar för miljöfrågor, om det kolossala REACH-projektet som förbättrar konkurrenskraften för industrier utanför Europeiska unionen snarare än dem inom unionen. Om ni vill göra något för att bidra till att skapa arbetstillfällen, dra då tillbaka REACH och titta närmare på hela frågan.
Nu läser jag att kommissionsledamot Markos Kyprianou vill reglera till och med stekning av hamburgare, det sista sysselsättningsområde vi har kvar. Jag trodde att vi hade sett slutet på detta slags nonsens när kommissionsledamot Byrne äntligen lämnade scenen. Ni måste fundera över vilket slags samhälle ni vill försvara – ett där människor är fria eller ett där de går i ledband. Jag stödde er eftersom jag trodde att ni förespråkade frihet, så jag vill be er att införa lite sådan! 
Sacconi (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag måste tillstå att jag hade förberett ett antal tal. Men det som Markus Ferber sade för en stund sedan tvingar mig på något sätt att tala om REACH-ärendet – eftersom jag är föredragande för det – och eftersom Markus Ferber framställde det som det största hotet mot den europeiska industrins konkurrenskraft.
Jag är av fullständigt motsatt uppfattning. Jag tycker att det alltid är fel att omvandla en särskild del av lagstiftningen till en symbol för antingen det onda eller det goda. Om REACH är en symbol anser jag hur som helst att den visar just vägen mot en ny konkurrenskraftig framtid för Europas industri.
Vad är det som händer i världen som gör att vår konkurrenskraft hamnar i kris eller ifrågasätts. Vi bevittnar en stor internationell omfördelning av arbetet, vilket har hänt tidigare i världsekonomins och industrins historia. EU har ännu inte lyckats finna sitt eget utrymme, sina egna trumfkort, i denna stora omvandling. Vi fastställde dem i Lissabonstrategin men vi har bara lyckats utveckla och expandera dem ytterst begränsat.
Herr Barroso! Jag erkänner att den förteckning över prioriteringar som ni angivit, för vilken ett interinstitutionellt partnerskap borde inrättas, är rättvis, och jag menar att det är just utifrån denna grund som vi behöver angripa denna avgörande vändpunkt i EU:s konkurrenskraft. Våra trumfkort är kunskap och miljö. EU kommer att bli världsledande inom dessa områden och har nu möjlighet att uppnå det. 
Radwan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det var rätt av er att inkludera Lissabon i ert arbetsprogram, det Lissabon som är tänkt att göra Europa till den mest konkurrenskraftiga regionen i världen. Jag är säker på att alla i parlamentet anser att detta är vad vi vill uppnå, frågan är bara hur. En del av detta har Europa råd med, och jag har en vädjan om att ert arbetsprogram skall inriktas mer på egenföretagare och småföretag i stället för enbart på storskaliga industrier eller mer innovativa sektorer. Även om de senare är viktiga så är de flesta företagen små- eller enmansföretag, det känner ju alla till. Ert program gör inte rättvisa åt den viktiga roll de spelar.
Det andra jag vill säga är att ni behöver övervaka medlemsstaterna i detta avseende och ange när de måste genomföra de reformer som behövs. Jag har stora förväntningar på att kommissionen skall göra just detta även om kommissionen, som hade åtagit sig att sätta sig upp mot rådet, gav upp allt motstånd innan kampen ens hade börjat. Detta leder mig till stabilitets- och tillväxtpakten. Se på er kommission och kommissionsledamoten med ansvar för dessa frågor. Det framgår tydligt av hans uttalanden att han bara smular sönder rådets förslag. När det gäller stabilitets- och tillväxtpakten minns jag den gången Jean-Claude Juncker närvarade i vårt utskott och sade: ”Man måste lära sig”. Han hade rätt i att politiker också måste lära sig. Problemet med pakten är att de som bryter mot den, finansministrarna, är de som sinsemellan bestämmer om pakten skall tillämpas eller ej. Ni borde slåss för att kommissionen skall få ökad makt på området. Men det är olyckligt att kommissionen inte gör det på de områden vi diskuterar, utan bara rättar in sig bakom och gör saker och ting lättare för rådet. Pedro Solbes gav ett bra exempel på den typ av åtagande som krävs, och exemplet är en bra måttstock att använda.
Jag vill också uppmana er att inte ge efter för Prodikommissionens förhindrande taktik. De dåvarande kommissionsledamöterna var en del av denna strategi och de hade fullt upp – Margot Wallström som är här idag ägnade fem år åt att hjälpa Europa att bli det mest konkurrenskraftiga området. Om man ser till resultaten och om ni inte agerar snabbt för att hejda byråkratin kommer ni att sluta på samma sätt som Prodikommissionen. 
Hutchinson (PSE ).
   – Herr talman! Herr kommissionsordförande, jag hyser stor tilltro till er politiska förmåga, som vi redan har sett prov på. Ni har skapat och fortsätter att skapa ett visst mått av enighet kring er själv och era avsikter. Jag skall nu gå över i en något mörkare tonart.
Enligt vad ni har sagt borde vi fokusera våra ansträngningar på att göra Europa till den mest konkurrenskraftiga ekonomin, och genom den konkurrenskraft vi därmed skulle uppnå skulle det flöda av arbetstillfällen som alla skulle få del av. Jag håller inte med er om detta, vi är ett antal som inte gör det. Detta eftersom ert program inte ger rätt lösningar på de problem som Europa och dess medborgare tampas med.
Det stämmer att den ekonomiska tillväxten för närvarande är för svag och att den måste stärkas. Men hur skall detta göras, och för vem? Biprodukterna av tillväxten skall bidra till att förbättra våra medborgares liv, de skall delas av alla och gagna de minst gynnade samhällsgrupperna. Förutom bristen på arbete lider medborgarna av att arbetstillfällena är otrygga. Vår hälsovård, vår sociala trygghet och våra pensionssystem är hotade. Sedan globaliseringen startade känner allt fler människor otrygghet i sina liv. Unionen behöver nu mer än någonsin en stark politisk plan. Men för att uppnå det Europa som vi vill ha måste den starka politiska planen växa fram ur ett socialt perspektiv, en samhällsplan som gör att varje individ kan leva ett meningsfullt liv, en plan som bygger på solidaritet.
Om vi vill att våra barn skall fortsätta att åtnjuta utbildning av hög standard som är tillgänglig för alla, om vi vill att tjänster i allmänhetens intresse skall fortsätta att stärka den sociala sammanhållningen, om vi vill ha arbeten som gör att var och en kan leva ett drägligt och meningsfullt liv och om vi vill att äldre skall ha en lämplig pension måste vi göra mycket mer än att satsa hela vår framtid på den osäkra avkastningen av en politik om konkurrenskraft till varje pris.
Herr ordförande! Ni hade i ert program kunnat fästa större avseende vid att stärka EU:s sociala dimension, för det är just politik av det slaget som berör våra medborgare mest. Jag tycker inte att ni har gjort det. Långt ifrån, för det slår mig att när våra sociala trygghetssystem och tjänster i allmänhetens intresse angrips så är det medborgarna som blir lidande av de förslag ni lägger fram. I samband med detta vill jag be er, herr ordförande, att fatta rätt beslut och dra tillbaka Fritz Bolkesteins förslag till direktiv som i sin nuvarande form inte är godtagbart för oss.
För att ha den mest konkurrenskraftiga och dynamiska politiken i världen ...
Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Jag vill tacka kommissionens ordförande för hans koncisa, klara och kraftfulla presentation av arbetsprogrammet, även om jag skulle vilja kalla det en handlingsplan för de kommande fem åren.
Men jag vill kommentera en sak, nämligen att det inte kommer att bli möjligt att bedöma flera av de åtgärdspunkter som ni har nämnt förrän i mars och april. Då vet vi vad den förnyade Lissabonprocessen kommer att ge, och det finns en aspekt av den som gör mig lite bekymrad, nu när vi ändå talar om Lissabonprocessen. Vi talar alla om en strategi där konkurrenskraft, tillväxt, fler arbetstillfällen men också hållbarhet är centrala begrepp. Det är inte möjligt att lyfta ut ett element från en strategi. Ni har med rätta talat om social hållbarhet, men jag har inte hört er yttra ett ord om den ekologiska hållbarheten, som bör vara en väsentlig del av Lissabonstrategin om den skall fungera. Jag antar därför att den sociala och ekologiska hållbarheten snart kommer att ges större uppmärksamhet i Lissabonprocessen.
Jag har redan haft tillfälle att bläddra igenom ert yttrande. Jag kan inte hitta någonting om rörligheten i Europa – men det kanske ni återkommer till –, om behovet av att inte bara lösa frågan om finansiella tjänster utan också om kvalifikationer och att se till att en migrerande arbetstagare eller handelsman känner sig hemma i Europa. För detta måste vi se till att fler arbetstillfällen skapas.
Ni nämnde partnerskap, och detta omfattar partnerskap inte bara med medborgarna utan också med medlemsstaterna, regionerna och arbetsmarknadens parter. 

Batzeli (PSE ).
   – Herr kommissionsordförande! Med tanke på era politiska åtaganden gentemot Europaparlamentet är det viktigt att ni i detta avgörande skede inte bara i ord utan också i handling främjar integreringen och utökningen av politikområdena för den ekonomiska, sociala och regionala sammanhållningen i ett Europa med 25 medlemsstater, och att ni också tar fasta på dess konkurrenskraft. En brännande fråga av allmän betydelse som garanterar solidaritet är att de egna medlen tryggas, vilket effektivt kommer att täcka in alla områden av sammanhållningspolitiken, även dem som följer av Lissabonstrategin. Ni borde bidra till att stabilisera bugetplanerna liksom er företrädare Romano Prodi gjorde.
Inom ramen för ert årliga lagstiftningsarbete, som för övrigt är den grund som ni kommer att bedömas på, och i samarbete med kommissionsledamoten för jordbruk och landsbygdsutveckling, Mariann Fischer Boel, är det mycket viktigt att ni fortsätter med vissa grundläggande konkreta åtgärder. För det första en lämplig finansiering av jordbruk och stärkande av politiken för landsbygdsutveckling. För det andra konkreta åtgärder för att motverka att inkomster på landsbygden försvinner och att ekonomisk snedvridning sker mellan medlemsstater och regioner under genomförandet av den nya gemensamma jordbrukspolitiken och internationella handelsavtal. För det tredje att avstå från en samfinansieringssyn, och då avser jag åternationaliseringen av den gemensamma jordbrukspolitiken. För det fjärde dynamiska förhandlingar med internationella handelspartner inom ramen för WTO så att de också kan kompensera för brutna löften om utvecklingen av tredjeländer. Till sist vill jag påpeka att vi under 2005 kommer att bli granskade av de europeiska medborgarna och att vi då också skall försvara oss som en gemensam, demokratisk, internationell union. 
Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! José Manuel Barroso har med rätta framhävt Lissabonmålen. Som ledamot av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet skulle jag vilja säga att förutsättningarna för dessa mål är en hälsosam miljö och friska människor. Årets program kräver en del arbete. När det gäller kemikalier vet vi att vi inte har tillräckliga kunskaper om dem. De flesta kemikalier är vi beroende av, några hanterar vi med försiktighet och ytterligare några måste gradvis avvecklas eller förbjudas. Vi behöver ett förslag som är genomförbart.
REACH som sådant är kostsamt. Det skulle ta ca 50 år att genomföra och samtidigt skulle ca sex miljoner djur få sätta livet till. Kommissionen bör lägga fram förslag i vilka man accepterar och godkänner frågor som till exempel förslaget om ”ett ämne, en registrering” eller det om datorstödd analys och prioritetsordning.
När det gäller klimatförändringar måste vi inse att konsekvenserna av den globala uppvärmningen inte bara smyger sig på oss, de exploderar på ett oväntat och förödande sätt över hela världen. Vi måste samarbeta med Förenta staterna i klimatförändringsfrågor. Det tjänar ingenting till att driva på Kyotoavtalet. Däremot är det viktigt att uppmuntra Förenta staterna att utveckla sin egen politik och arbeta tillsammans med oss för att hjälpa till att rädda vår planet.
När det gäller patientrörlighet har domstolarna fastslagit att patienter har rätt att ta sig till andra medlemsstater om de får vänta orimligt länge i sitt eget land. Det innebär stora möjligheter för patienterna, men det vållar de budgetansvariga inom vården stor huvudbry. Det är viktigt att vi med effektiv vägledning gör verklighet av denna möjlighet för patienterna. Om vi misslyckas med att ta ett politiskt initiativ i denna fråga och misslyckas med att fastställa grundreglerna så kommer domstolarna att fortsätta att dra upp riktlinjerna åt oss. Det är inte den sortens EU jag vill se, ett EU som endast styrs av domstolsbeslut.
Avslutningsvis kommer vi förmodligen att mycket snart stå inför en influensapandemi. Det är viktigt att vi ser till att Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar blir fullt funktionsdugligt utan ytterligare förseningar. 
De Vits (PSE ).
   – Herr kommissionsordförande! Detta program utgör en allmän ram som skall rymma allas prioriteringar. Det som är av störst betydelse skall genomföras. Vi kan inte bedöma er förrän vi ser de konkreta politiska åtgärderna, och jag uppmanar er att vidta sådana snarast möjligt. Om ni fäster allvarligt avseende vid Lissabons sociala pelare vill jag be er om tre saker. För det första att alla nya förslag skall granskas utifrån deras sociala konsekvenser och inte enbart i konkurrensmässiga termer, som det anges i kommissionens dokument. För det andra att kommissionen till sist utarbetar ett ramdirektiv som reglerar tjänster i allmänhetens intresse som är av mycket stor betydelse för social sammanhållning och solidaritet. För det tredje att ni, José Manuel Barroso, bringar klarhet i tjänstedirektivet. Kommissionsledamot Günter Verheugen har hävdat att REACH-förslaget skall anpassas och fullständigt och noggrant undersökas. Jag vill be er om samma sak och att ni när det gäller Bolkesteindirektivet åtar er att se till att vi får en inre marknad för tjänster men utan social dumpning, något som även rådets ordförande Jean-Claude Juncker har vidhållit. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Barroso! Jag vill gärna veta vilka länders underskott som har ökat de senaste åren, i vilka länder skattenivåerna har höjts och i vilka länder fler människor har blivit arbetslösa. Jag tror att er politik är riktig. Ni försöker se till att Europa inte ägnar tiden fram till 2010 åt att följa dessa länders politik.
Jag vill fråga kommissionsledamot Margot Wallström i vilka länder sysselsättning verkligen har skapats. Vilka har skapat flest nya arbetstillfällen? Vilka har sänkt skatterna? Vilka har uppnått budgetöverskott? Vi bör dra oss till minnes att det är dessa två vägar vi har framför oss. Vill vi gå den ena eller den andra vägen? Kommissionen under ledning av José Manuel Barroso har klargjort att Lissabonstrategin är avsedd att från och med nu och fram till 2010 skapa nya arbetstillfällen, öka reallönerna och förbättra Europas konkurrenskraft globalt.
För detta behöver vi investera i forskning. Vi behöver fördubbla finansieringen av det sjätte ramprogrammet. Även om detta redan har fastslagits svart på vitt behöver vi nu få alla 25 länder att faktiskt agera därefter. Vi behöver även ta hänsyn till inflation och fastställa en lämplig tidsram för detta.
Vi måste arbeta för att äntligen slutföra den inre marknaden för att få ett konkurrenskraftigt system för gränsöverskridande energitransporter. Det är också mycket viktigt att vi använder eförvaltning, e-lärande, och eEurope för att göra det som Europa handlar om tillgängligt en gång för alla. Det finns mycket att göra. Kommissionsledamot Margot Wallström måste få allas vårt stöd för att öka EU:s närvaro och synlighet för framtidens medborgare. På den punkten har vi mycket att tillföra, och även här i parlamentet behöver vi tänka ut helt nya sätt att bli mer begripliga för allmänheten.
Sammanfattningsvis föreslår jag att återbetalningarna till medlemsstaterna skall vara villkorade efter det mervärde som tillförs Europa och i fråga om subsidiaritet. På så sätt kan vi se till att EU:s budget faktiskt används för att gagna allmänheten. 
Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar varmt José Manuel Barrosos strategiska mål eftersom välstånd för första gången prioriteras högst, vilket är första steget mot ett företagarvänligt klimat.
Utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd – som jag för PPE-DE-gruppens räkning har förmånen att leda – kommer att arbeta med er och era enheter för att uppnå detta dubbla mål. Den inre marknaden har en avgörande betydelse i detta avseende och 2005 är ett kritiskt år för processen. Jag är glad att ni har insett den enorma tillväxtpotentialen för tjänster i samband med detta.
Direktivet om den inre marknaden för tjänster är med all rätt ett ambitiöst och omfattande projekt. Genom att skynda på detta viktiga direktiv kommer ledamöterna på min sida av kammaren att arbeta tillsammans med er för att skapa en växande marknad för tjänster. Det kan behövas en del ändringar i direktivet för att det skall fungera, men ni har vårt stöd. Lyssna inte på de röster från andra sidan kammaren som försöker övertala er att sakta ned.
Varför är direktivet om en inre marknad för tjänster så viktigt? Det är viktigt för att vi måste ta den inre marknaden till nästa nivå där medlemsstaterna börjar ha förtroende för varandra när det gäller att organisera och kontrollera marknaden. Vi måste få ömsesidigt erkännande att fungera, vare sig det gäller varor eller tjänster. Varför kan vi inte ha en kontroll av ursprungsland även för bildande av företag? Varför kan vi inte utbyta information mellan förvaltningarna? Varför kan vi inte ha förtroende för att regeringarna uppnår resultat? Ledamöterna på andra sidan kammaren vill inte ha direktivet eftersom de inte har förtroende för att regeringarna uppnår resultat. Ordet ”förtroende” har sannerligen inte hörts. Jag vet dock att ni inte kommer att ge vika. Jag hoppas också att ni tillsammans med rådet kommer att gå vidare med uppgiften att få den inre marknaden att fungera och se till att reglerna för den inre marknaden verkligen efterlevs. Endast på detta sätt kan vi kan uppnå våra mål för en bättre miljö och välstånd och jobb åt alla.
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, fru vice kommissionsordförande! Turen har nu kommit till mig att säga något om transport, som jag anser att kommissionens meddelanden har sagt alltför lite om. Allt man kan tänka sig går att beställa via alla tänkbara former av elektroniska anslutningar. Men för att handel med varor skall kunna bedrivas – oavsett om det är ett kylskåp eller en dator – så måste varan kunna levereras, och för detta behövs en lämplig transportpolitik.
Vice ordförande Jacques Barrot uttryckte på ett mycket vettigt sätt det vi behöver, och jag vill sammanfatta dessa tre kärnfrågor. Den inre marknaden måste förverkligas även inom järnvägssektorn. Järnvägssektorn trodde i 40 år att något sådant inte fanns och att man kunde fortsätta att föra nationell järnvägspolitik. Nu är tiden kommen att använda det tredje järnvägspaketet för att öppna passagerartransportnäten och införa ett gemensamt lokförarintyg, så att tågen inte längre behöver stanna vid nationsgränserna för att byta personal. Vi kan bara använda järnvägarna för gränsöverskridande transporter om de är snabba, effektiva och välorganiserade. Det krävs att näten öppnas och att det införs ett gemensamt lokförarintyg, men också att passagerare ges lämpliga rättigheter om de får stå och vänta eller om deras resor försenas. Ersättningsreglerna för flygresenärer är mycket bra, men det är många fler som reser med tåg och de har precis samma rätt till ersättning när järnvägarna inte organiseras på ett riktigt sätt.
Vid sidan av järnvägarna har vi frågan om Eurovinjetten. Infrastrukturkostnader skall tas ut på ett rättvist sätt som också måste vara ekonomiskt hållbart och strukturerat på ett miljövänligt sätt. På det området måste vi komma vidare.
Min sista och avgörande punkt, herr ordförande, är nog en som ni redan har tagit till er. Vi behöver lämpliga transeuropeiska rutter, inte bara som en del av järnvägs- och vägnäten, utan också som en del av sektorn för de inre vattenvägarna. Vi behöver verkligen gränsöverskridande transportvägar och ett nät av alla transportsätt så att vi kan göra framsteg inom varuhandeln. De behöver vara konkurrenskraftiga, ekonomiskt hållbara och utformade på sådant sätt att de inte skadar miljön. 
Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tar över stafettpinnen från Georg Jarzembowski och skall tala om sammanhållning och regionalpolitik. Vi ställer oss bakom kommissionens text, eftersom den framhäver sammanhållningspolitiken på precis rätt sätt. Det kan ju inte heller förhålla sig på något annat sätt, eftersom 2005 också blir ett ödesår för regionalpolitiken. Jag vill göra två mycket specifika kommentarer i samband med detta. Den första rör den tidsmässiga aspekten av besluten. Jag förlitar mig på att dessa beslut fattas under det luxemburgska ordförandeskapet. Här vill jag också be rådets ordförande, Nicolas Schmit, att göra sitt yttersta, eftersom de regionalpolitiska programmen är fleråriga och varje försening skulle få negativa återverkningar på utvecklingen av programmen.
Vi kommer att ha problem under den kommande perioden och vi måste alla, var och en, göra vad vi kan för att få igenom beslutet. Den andra saken jag vill lyfta fram gäller storleken på regionalpolitikens nya finansieringspaket. Låt mig klargöra en sak. Vi kan inte gå under kommissionens förslag på 0,41 procent av BNI för sammanhållningspolitik. Om vi går under detta kan vi inte tala om en trovärdig regionalpolitik, eftersom våra behov har vuxit kraftigt efter utvidgningen, och dessa behov måste finansieras. Därför anser jag att vi måste röra oss i den riktningen. Ni kommer nog också att ha Europaparlamentets stöd, men vi skall komma ihåg att vi inte kan eftersträva fler européer genom utvidgningen men mindre Europa. Om vi vill ha fler européer måste vi också vilja ha mer Europa. Vi måste inse att en effektiv union betyder en union med finansiering. Jag förstår skattebetalarnas behov och skall vara realistisk i mitt förhållningssätt. Jag har inget behov av att vara maximalistisk, men det är också så att realism förutsätter att vi följer kommissionens förslag som alltså avser 0,41 procent av BNI till regionalpolitiken. 
Goepel (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det går snabbt för mig att förklara vad prioriteringarna för det europeiska jordbruket handlar om för oss. De har att göra med landsbygdsutveckling och hur den skall finansieras. Kommissionen har lagt fram sina förslag för oss i frågan, och vi arbetar på dem. Vi välkomnar i princip kommissionens strategi, och nyligen lät kommissionsledamot Mariann Fischer Boel oss förstå att förslagen om landsbygdsutveckling var tvungna att ligga – och låg – i linje med Lissabonprocessen. Det ställer vi oss bakom i Europaparlamentet.
Samtidigt är landsbygdsutvecklingen starkt beroende av finansiering och vi måste mycket noggrant granska arbetet i det tillfälliga utskottet för politiska utmaningar och budgetmedel i ett utvidgat EU 2007–2013 på den punkten. Om vi inte vet vilka de ekonomiska förutsättningarna och möjligheterna är, är det meningslöst för oss att diskutera vad och hur mycket Lissabon kommer att påverka i fråga om landsbygdsutveckling.
När det gäller WTO har jordbruksreformerna från 2003 ökat förhandlingsutrymmet inom jordbrukssektorn. Nu måste vi använda detta utrymme, samtidigt som vi intar en defensiv hållning för att upprätthålla den europeiska jordbruksmodellen. Om man låter bli att beakta frågan om genomförandet på nationell nivå, något som inte oroar särskilt många i parlamentet, kommer 2003 års jordbruksreform att lämna ett antal frågor olösta. Marknaderna för socker, frukt och grönsaker är mogna för reform, liksom vinsektorn. Vi bör inom alla dessa sektorer vänta och se vilka praktiska förslag den nya kommissionen kommer med. Vi vinner ingenting på att famla i mörkret. Kommissionsledamot Mariann Fischer Boel är förvisso väl bekant med vilka frågor vi bryr oss om i parlamentet, och det återstår att se i vilken utsträckning hennes förslag tar fasta på dem.
Jag vill be er, herr kommissionsordförande, att skänka en tanke åt förnybara energikällor, som jag tror kan bli en god alternativ inkomstkälla för våra lantbrukare om det finns tillräckligt stöd för dem.
Pack (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är väldigt glad över att ha kunnat lyssna till José Manuel Barroso i dag, men tyvärr känner jag inte samma eufori som jag gjorde under hans anförande i Berlin. I dag fanns inte mycket spår av viljan att ”ge Europa en själ”. När ni redogjorde för ert arbetsprogram hördes inte ord som ”kultur”, ”utbildning” och ”skolundervisning” så ofta som vi i utskottet för kultur och utbildning skulle ha önskat, särskilt som vi mycket väl vet att dessa områden har en mycket stor roll att spela i integrationsprocessen och Lissabonprocessen.
Jag menar att det verkligen är dags att dessa tal och diskussionsinlägg får stöd av åtgärder som får allmänheten att stå upp och lyssna, åtgärder som de kommer att välkomna som mervärde för Europa. Ni menade förvisso tidigare att investeringar i utbildning är viktiga eftersom de främjar tillväxt och sysselsättning, men det man säger måste förstås följas av handling. Vidare är det av stor betydelse att kommissionen skapar fler incitament för människor att lära sig språk, något som är mycket viktigt. Att lära sig sin grannes språk gör skillnad, eftersom det bygger ännu en bro mellan dig och grannen, och unga människors rörlighet på den inre marknaden är beroende av det.
Det vore verkligen bra om ni kunde hjälpa fram det nya programmet för livslångt lärande, och om de pengar som jag på mina kollegers vägnar har begärt för detta verkligen skulle ställas till förfogande. Detta skulle vara förenligt med vad ni vill uppnå genom Lissabonstrategin. I ingressen till den nya konstitutionen talas det om behovet att stärka ett Europa som är ”förenat i mångfalden”, men om detta skall ske måste medlemsstaterna inse att det finns ett europeiskt kulturellt område och åtnjuta dess fördelar. Kulturindustrin skapar en mycket stor mängd arbetstillfällen. Den är liksom utbildning och skolundervisning i överensstämmelse med Lissabonstrategin. Det är helt enkelt löjligt och en skam att bara 0,03 procent av den totala budgeten fördelas till kultur.
Därför ber jag er, herr ordförande och alla kommissionsledamöter, att investera i utbildning och kultur. Genom att göra detta hjälper ni verkligen Europa att få en själ.
Lehne (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Barroso! Jag vill säga några ord som talesman för de rättspolitiskt sakkunniga i gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater. Jag skall sammanfatta detta i fyra rubriker.
Det gläder mig att se att ert program innehåller bättre regelverk och konsekvensanalyser, något som kan sammanfattas som att uppskatta kostnaderna för att följa lagar och bestämmelser. Jag vill klargöra att vårt utskott fäster särskild vikt vid att texten i avtalet tas på allvar och inte bara bekräftas, som er företrädare gjorde i december 2003. Detta innebär att vederbörliga samrådsförfaranden måste genomgås och att arbetet måste präglas av tillräcklig öppenhet och insyn, vilket är helt avgörande. Det krävs också en verklig konsekvensanalys som till skillnad från vad som tyvärr ofta har varit fallet med kommissionens förslag inte bara bidrar till att rättfärdiga förslaget. Vi har egna förväntningar i det avseendet och riktar dem mot den nya kommissionen.
Fastän jag är glad att ni har tagit upp ett antal aspekter i handlingsplanen för bolagsrätt som redan hade lagts fram av den tidigare kommissionen vill jag fästa uppmärksamheten på två saker som vi anser är viktiga. Det ena är behovet av ett förslag om rätten att välja mellan systemen med ett steg eller två steg för bolagsrätt, och det andra är att principen med ”en aktie, en röst”, som var föremål för mycket djuplodande diskussioner under den tidigare mandatperioden, skall antas.
Om vi går över till att tala om immateralrätt välkomnar vi kommissionens avsikter att lägga fram ett förslag till förordning om företag som förvaltar rättigheter. Men vi vill samtidigt att man prövar om den hittillsvarande strategin för europapatentet är riktig eller inte för att utröna om det finns en risk, med tanke på hur diskussionerna just nu går i rådet, att det som kommer ut i andra änden är en monstruös skapelse som små och medelstora företag inte har råd med. Vi kanske skall invänta konstitutionen och därefter utarbeta ett nytt förslag om en rättslig grund och med nya majoriteter, vilket kan leda fram till något mer godtagbart.
Sist men inte minst vill jag påpeka en sak som jag inte vill att ni tappar ur sikte. Det viktigaste förslaget i utarbetandet av ”mjuk lagstiftning” under detta parlaments mandatperiod kommer att bli harmoniseringen av civilrätten. Grupper av professorer arbetar just nu med en referensram för detta som kommer att utforma det kommande århundradets europeiska civilrätt. Jag vill be er att komma ihåg det också, herr kommissionsordförande. 
Klamt (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Om ni frågar medborgarna i våra medlemsstater vad som är viktigt i deras dagliga liv så står behovet av säkerhet överst på prioriteringslistan. Människor bedömer kommissionens och parlamentets framgångar utifrån om vi kan erbjuda dem säkerhet i deras eget land, deras egna hem och i Europa. Därför välkomnar jag på gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraters vägnar varmt de föreslagna strategiska riktlinjerna och grundläggande principerna och de prioriteringar som har angetts.
Men jag vill ta tillfället i akt att påpeka att politisk vilja och praktiskt genomförande ofta inte är samma sak. Den förbättrade kontrollen och övervakningen av vårt utvidgade Europas yttre gränser ingår i de uppgifter som kommissionen har angett, och detta har vårt fulla stöd. Men huruvida detta skall bli en framgång eller inte beror helt och hållet på om rådet en gång för alla löser frågan om var gränsförvaltningsbyrån skall ha sitt säte så att byrån kan börja att arbeta.
När det handlar om effektiva kontroller är införandet av europeiska pass och viseringshandlingar som är skyddade mot förfalskning en bra utgångspunkt, liksom att man inkluderar biometriska uppgifter i dessa dokument. Polisstyrkors operativa samarbete måste också förbättras i ett Europa med öppna inre gränser.
Det behövs ett europeiskt maskineri snarare än nationella åtgärder. Parlamentet håller med kommissionen på den punkten, men rådet har under mer än ett års tid inte lyckats utse en ny direktör för Europol. Samtidigt som jag vill försäkra kommissionen och dess ordförande om att vi står bakom dem vill jag vädja till rådet att åter koncentrera sig på de punkter jag har nämnt. 
Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsordförande! Jag följde redogörelsen för ert program och jag delar fullständigt er vision om ett medborgarnas Europa och på samma gång ett Europa som tar ansvar och är effektivt på den internationella scenen. Jag instämmer också i era strategiska val för att vi skall kunna uppfylla denna vision. Vi skall dessutom ha möjlighet att diskutera de enskilda strategierna både inom ramen för våra politiska grupper och inom ramen för våra parlamentariska utskott samt andra möjligheter till diskussion och samarbete med er. I samband med denna mångfald av idéer och diskussioner vill jag påpeka att de ansträngningar vi måste göra är åtskilliga, interaktiva och ömsesidigt beroende av varandra. De har anknytning till alla delar av vår ekonomi och vårt samhälle. Ingen kan säga att ekonomin är viktigare än social sammanhållning eller att transporter är viktigare än lika möjligheter för båda könen.
Den strategi som vi har följt under de senaste åren har inte gett den avkastning vi förväntat oss, vare sig när det gäller tillväxt eller social sammanhållning. Vi har inte plats för vare sig tröghet eller förseningar. I samband med denna vision håller man på att bedöma vår sociala modells överlevnad, Europeiska unionens trovärdighet och våra medborgares tillit. Vi upplevde detta på ett akut sätt vid det senaste valet till Europaparlamentet, och vi lovade medborgarna att vi skulle förändra allt. Det börjar därför bli dags för oss att genomföra dessa förändringar. Den verklighet och de utmaningar vi står inför kräver mod, förändringar och nyskapande. Vi har talat i tillräckligt många år om reformer som aldrig har blivit av eller som inte genomförts i tillräcklig grad. Som ni känner till är reformer som tillkännages och diskuteras men inte genomförs skadliga. De skapar förvirring, osäkerhet och pessimism, oavsett om de gäller byråkratin, försäkringssystemet eller pensionssystemet. De begränsar konsumtionen, de begränsar företagandet och de tvingar ned Europa till de låga tillväxtnivåer som vi har i dag. Visa mod, herr ordförande, min grupp kommer att stödja er. Bana väg för ett nytt Europa med dynamik och hopp. 
Sartori (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tackar kommissionsordföranden för den rapport som han har lagt fram i kammaren. Det bådar gott för framtiden. Jag har valt ut några viktiga punkter i hans tal – som naturligtvis var mycket allmänt hållet – som jag anser att vi bör inrikta oss på och arbeta med.
Först och främst tror jag att det står klart för alla att de utmaningar som Europa har skapat för sig självt och som vi har diskuterat och kommer att fortsätta att diskutera till en stor del återfinns i Lissabonprojektet, om än inte uttryckligen. Vi är i vilket fall som helst medvetna om att vi denna vecka och under de kommande månaderna kommer att arbeta med en fråga – budgetplanen för 2007–2013 – som allting annat är beroende av.
Jag delar er åsikt att man inte kan få ”mer Europa med mindre pengar”. Jag vill också tillägga att man inte kan genomföra Lissabonstrategin utan pengar och att man inte kan utveckla en sammanhållningspolitik, som alla länder vill ha, utan tillgång till de nödvändiga resurserna. Jag anser att det är nödvändigt med sammanhållning och jag vill även ta med kvinnofrågan i detta sammanhang, en fråga som jag uppmanar er att alltid ta hänsyn till, eftersom det är en faktor för styrka och nyskapande som ni kan dra nytta av att utveckla.
Jag delar också uppfattningen att ett samförstånd om budgetplanen inte kan uppnås till vilket pris som helst. Det kommer förmodligen också att krävas djärva val för att nå våra mål, och jag uppmanar er att vidta åtgärder i detta avseende. Jag föreslår därför att vi återupptar diskussionen om jordbruksfinansieringen, om behovet att gå vidare med tjänstepolitiken och även om REACH-programmet, som alla medlemsstater har reservationer mot och som det därför kan vara lämpligt att se över. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill rikta en uppmaning till José Manuel Barroso. Vi har diskuterat de strategiska riktlinjerna i eftermiddag. Herr kommissionsordförande! Jag anser att vi kan stödja era förslag, men det finns ett problem. Saken är den att vi inte har kunnat diskutera lagstiftningsprogrammet för 2005 eftersom parlamentet ännu inte känner till tillräckligt mycket om programmet. Tillsammans med några av mina kolleger i kammaren lyckades jag få tag på texten tidigt denna eftermiddag, men många andra lyckades inte med det. Det är absolut nödvändigt att ledamöterna i parlamentsutskotten kan arbeta inom ramen för ert förslag och att vi kan hålla ytterligare en diskussion under nästa session här i Bryssel eller i Strasbourg om lagstiftningsprogrammet för 2005.
Detta var den begäran jag ville göra för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, och den är viktig. Jag vill påminna er om att det fanns en överenskommelse mellan den förra kommissionen och parlamentet om att lagstiftningsprogrammet skulle överlämnas till ledamöterna i kammaren senast tio arbetsdagar före debatten i plenum, så att de skulle få möjlighet att läsa det. Detta fastställs i bilaga 14 till parlamentets arbetsordning. Herr ordförande! Jag är säker på att ni håller med om att vi bör hålla en ny diskussion om lagstiftningsprogrammet för 2005. 
Barroso,
   . – Jag skall inleda med att klara ut den fråga som togs upp av Françoise Grossetête. Arrangemanget mellan oss innebär att parlamentet är den första institution som meddelas om viktiga beslut som fattas av kommissionen. Det var faktiskt i dag, i morse, som vi antog det femåriga strategiska programmet för 2005, och detta är skälet till att det anlände hit först i dag – vi antog det alltså inte förrän i dag. Parlamentet fick sålunda arbetsprogrammet för 2005 omedelbart.
Dagens debatt har förvisso inte ersatt en annan möjlig debatt om arbetsprogrammet för 2005, vilken absolut kommer att äga rum. Jag har förstått att parlamentet vill att kommissionen kommer hit så snart som den har antagit sina arbetsprogram, och det är därför vi är här i dag eftersom vi i morse antog både det strategiska programmet och arbetsprogrammet för 2005.
Vi deltar mer än gärna i ytterligare en debatt om arbetsprogrammet för 2005. Huvudskälet till att vi kom hit i dag var att ange de strategiska riktlinjerna för de kommande fem åren. Som några ledamöter i kammaren har insett så har saker och ting gjorts på ett annat sätt denna gång: kommissionen har beslutat att inte ge er ett byråkratiskt eller teknokratiskt program som innehåller hundratals sidor. Den har istället beslutat att göra vissa val, att lägga fram de viktigaste strategiska riktlinjerna och sålunda lägga fram ett tydligt dokument för er.
Vi har föreslagit ett partnerskap med er, och parlamentet har gett ett positivt gensvar på detta partnerskap. Vi har föreslagit prioriteringar för er och det har visat sig tydligt att de sakfrågor som engagerar kommissionen är just dem som engagerar parlamentet. Det är därför rätt läge för oss att tillsammans med rådet lägga fram ett program för medborgarna tillsammans med en strategisk plan för de kommande fem åren.
I detta sammanhang vill jag också välkomna rådsordförandens närvaro, dvs. premiärminister Jean-Claude Juncker, som suttit i kammaren under en stor del av denna debatt. Som han sade på ett uppmuntrande sätt så finns det ett brett samförstånd om hur vi skall gå vidare. Kommissionen, rådet och naturligtvis parlamentet, med hjälp och stöd från det luxemburgska ordförandeskapet, kommer därför under de kommande veckorna att försöka få till stånd en interinstitutionell samordning och därmed få möjlighet att göra ett gemensamt uttalande om de strategiska målen.
Herr talman, ärade ledamöter! Detta innebär att ni kan räkna med kommissionen och att vi med lite beslutsamhet och ansvarskänsla kan uppnå ett gemensamt projekt och kan stärka ett partnerskap för ett förnyat Europa. Genom att göra detta föregriper vi andan i konstitutionen och visar att alla våra tre institutioner – parlamentet, rådet och kommissionen – har förmåga att ange en tydlig framtidsvision. Jag vill därför mycket uppriktigt tacka er för ert stöd och er uppmärksamhet.
Det är nu emellertid uppenbarligen dags att omsätta detta strategiska program i praktisk handling. Ledamöterna i kammaren har inriktat sig på en punkt som också togs upp under kommissionens möte i dag, dvs. genomförande. Vi vill koncentrera oss på ett effektivt genomförande och se till att planerna inte bara förblir bokstäver i olika dokument, utan att medborgarna kan se att något sker och att vi faktiskt omsätter dessa planer i handling.
Det första steget mot ett sådant genomförande, det första steget mot att omsätta detta strategiska program i handling – som jag ser har fått ett överväldigande stöd här i dag – kommer att vara översynen av Lissabonstrategin. Vi kommer att finnas i kammaren nästa vecka för att lägga fram den s.k. halvtidsöversynen av Lissabonstrategin, eftersom målet är att omsätta våra prioriteringar i handling, särskilt den prioritering som handlar om välstånd, vilket i praktiken innebär tillväxt och arbetstillfällen; tillväxt och arbetstillfällen som prioriteringar. Vi har emellertid alltid sagt att det finns många delar i Lissabonstrategin som konkurrerar för att nå detta mål, och vissa parlamentsledamöter har uppmärksammat att det kan finnas problem kring vissa lagstiftningsinitiativ. Jag vill säga till er att dessa frågor kommer att finnas med när vi lägger fram översynen av Lissabonstrategin.
Ni kommer därför att kunna se att kommissionen gör vad den säger och säger vad den gör, och att den har modet att lägga fram förslag och viljan att omsätta dessa förslag i handling. Jag vill också säga att jag räknar med ert stöd.
Jag vill nu besvara en del av de allmänna frågor som ställdes under debatten. Först har vi frågan om sammanhållning. Uppriktigt sagt, om det finns något område som ni inte behöver argumentera med oss om, så är det sammanhållning. Kommissionen behöver inte övertygas om detta; vi förstår att sammanhållning är en nödvändig del av den europeiska modellen. Vi behöver nu ert stöd, så att det finns ett faktiskt stöd – om möjligt under det luxemburgska ordförandeskapet – för den nya budgetplanen. Vi har förvisso sett en mängd olika prioriteringar i dag, precis som under tidigare debatter, som bara kan genomföras om EU har resurser som är förenliga med dess strävanden. Vi har talat i kammaren om transportnätet för Europa och om utbildning och kultur, som vi återigen skall undersöka närmare när vi lägger fram Lissabonstrategin, eftersom vi anser att ”kunskap för tillväxt” och ”kunskap för utveckling” är en viktig del av denna reviderade strategi.
En del av er har i dag också talat om sammanhållning i förhållande till de svagaste regionerna, de regioner som släpar efter, antingen i de nya eller i de gamla medlemsstaterna, antingen i de rikaste eller i de minst utvecklade länderna. Sanningen är att vi måste sträva efter att uppnå sammanhållning, för utan sammanhållning finns det ingen solidaritet och utan solidaritet upphör själva idén med unionen. Jag uppmanar alltså parlamentsledamöterna att även inrikta sig på regeringarna i de olika medlemsstaterna för att få stöd för solidaritetsidén, en idé för verklig sammanhållning i förhållande till de minst privilegierade delarna i samhället och för de regioner i vår union som har halkat efter mest.
Vår modell är den europeiska modellen. Jag hoppas att det inte råder någon tvekan om det. Den europeiska modellen är vår modell. Vi befinner oss emellertid i en globaliserad värld med ökad konkurrens och vi har många utmaningar framför oss. Vi måste därför lära oss av andra utan att ändra vår modell.
När det gäller t.ex. forskning om ny teknik har vi hamnat efter vissa av våra partner. Jag påstår inte att vi bör ersätta vår modell med deras. Jag påstår att Europa bör göra mer för att stödja forskningen om ny teknik, samtidigt som vi behåller och stärker beståndsdelarna i vår modell.
Herr talman! Jag blev därför mycket glad att det i kammaren i dag egentligen inte blev någon teologisk debatt, i ordets negativa bemärkelse, om våra prioriterade mål och att det under loppet av denna diskussion har blivit möjligt för oss att komma närmare ett brett samförstånd och visa att ekonomisk dynamik och en mer liberaliserad och dynamisk inre marknad inte är oförenlig med rättvisa och social sammanhållning. Vi måste arbeta samtidigt med båda delarna – i riktning mot både större liberalisering av marknaderna och ökad social sammanhållning.
Om vi når det samförstånd som vi kan se här i dag, skulle detta bekräfta att vi är kapabla att omvandla vår mångfald – och mångfalden av åsikter i parlamentet och i samhället – till en styrka och inte en svaghet. Det gläder mig särskilt att se att ett program som är ett program för förändringar och ett partnerskap som är ett partnerskap för förnyelse kan åstadkomma ett brett samförstånd.
Vid mitt första besök i parlamentet lovade jag er, mina damer och herrar, att jag skulle samarbeta med parlamentet. Jag sade detta till er, herr talman, och jag sade det till alla politiska krafter. Kommissionen är i färd med att visa att den håller sina löften. Vi har lyssnat till era åsikter under dessa diskussioner och vi är beredda att ha ett praktiskt samarbete med parlamentet. Jag vill därför gratulera parlamentet. Jag vill också säga att jag och hela kommissionen vill samarbeta med er och att vi vill ha ert stöd – men även kritik när ni anser att det finns goda skäl att kritisera kommissionen – för med ert stöd kan vi vara säkra på att vi kommer att utveckla vårt partnerskap för ett förnyat Europa under de kommande fem åren. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum under nästa sammanträdesperiod i februari. 

Hudghton (Verts/ALE )
   . – José Manuel Barroso tillkännagav kommissionens avsikt att stimulera högre ekonomisk tillväxt och sammanhållning i hela EU. Det strategiska uttalandet sammanfaller med publiceringen av Eurostats senaste välståndssiffror som framhäver Skottlands dåliga läge i jämförelse med andra lika stora europeiska länder. Siffrorna över BNP per capita visar att Skottland halkar efter andra små länder som Irland, Danmark och Finland.
Dessa nya EU-siffror är bara de senaste i raden som visar att den skotska ekonomin fungerar alldeles för dåligt. Små länder som Irland, Danmark och Finland går återigen förbi Skottland i välståndsstatistiken.
Siffrorna är särskilt graverande för regeringen när det gäller norra delen av landet. Efter EU-utvidgningen är de skotska högländerna och öarna t.o.m. fattigare än delar av Tjeckien, Slovakien och Ungern. Östeuropa konkurrerar nu direkt med Skottland om arbetstillfällen och välstånd.
Skottland borde inte vara så fattigt. Irländarna har ingen olja. Finnarna har ingen whiskyindustri i världsklass. Men de har makten att styra över sin egen välståndsutveckling. Den som framför allt saknas i den skotska ekonomin är befogenheten att verkligen fatta beslut. Det är självständighet som saknas. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet om läget i Mellanöstern av den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, Javier Solana, som vi välkomnar till vårt plenarsammanträde. 
Solana,
   . – Herr talman! Jag vet att dagens möte har varit långt och påfrestande och jag kommer därför att försöka fatta mig kort. Det råder emellertid ingen tvekan om att denna fråga är av oerhörd betydelse för Europeiska unionen, och samtidigt som jag skall försöka att fatta mig kort kommer jag även att försöka att vara så exakt som möjligt för att därmed ge er en bild av den senaste tidens händelser i denna region som ligger så nära våra hjärtan och samtidigt ge er en idé om hur vi kan gå vidare tillsammans, med hänsyn till den möjligheternas dörr som just har öppnats.
Det skulle vara ett misstag att tro att EU inte spelar en oerhört viktig roll i denna region. Det finns tydliga exempel på detta. Det finns en ledamot och kollega till er, Michel Rocard, som varit chef för observatörsgruppen och som jag själv vill gratulera och som jag tror mig kunna gratulera på alla parlamentsledamöters vägnar och utan tvekan på alla palestiniers och alla israeliska mäns och kvinnors vägnar, till det fantastiska arbete som han och hans medarbetare har gjort under denna synnerligen komplicerade valperiod i Palestina. Jag vill därför verkligen tacka vår vän Michel Rocard och önska honom lycka till under det arbete som återstår.
Jag kan också berätta för er att jag som företrädare för EU hade privilegiet att som första person få samtala med den valde presidenten Mahmud Abbas, och även med premiärminister Ahmad Quray. Jag menar att dessa två möten spelade en viktig roll i försöken att skapa det framtida Palestina och hitta bästa möjliga sätt för oss européer att hjälpa till att lösa de historiska problem som utan tvekan är närmare en lösning i dag.
Under den vecka som jag vistades där, som jag skulle vilja beskriva för ledamöterna, fick jag också möjlighet att besöka Jordaniens kung och hans regering, liksom president Hosni Mubarak och folket i Egypten, som sköter samarbetet mellan palestinier och israeler med stor beslutsamhet.
Mina damer och herrar! För att fatta mig kort skulle jag vilja dela upp mitt anförande i tre delar: för det första hur jag ser på läget i Palestina, för det andra hur jag ser på det ur Israels synvinkel och för det tredje hur jag från europeisk synpunkt anser att vi bör gå vidare för att stödja fredsprocessen, där jag menar att det krävs bättre fart, mer styrka och större beslutsamhet. 
Mina damer och herrar! Jag skulle ur palestinsk synvinkel vilja visa och dela med mig av stämningen hos de palestinska medborgarna under valdagen och efterföljande dagar. Tillåt mig att i två ord sammanfatta den känsla jag erfor under dessa dagar i Palestina, både i Ramallah och Gaza. Det första ordet är stolthet: stolthet över att på ett bra sätt ha lyckats hantera en mycket svår kris, en kris vars slut inte kunde förutspås när den började i och med president Yassir Arafats ankomst till Paris. Man har hanterat allt på ett mycket bra och moget sätt, och jag anser att världssamfundet och vi européer måste uppmärksamma förmågan och färdigheterna i ett samhälle som med stolthet kan göra saker och ting på ett bra sätt. Förutom denna känsla av stolthet finns det också en allmän känsla av hopp, ett hopp som vi måste vara kapabla att tillfredsställa och som vi inte kan tillåta att minska genom brist på politisk handling, vare sig från Israels sida eller från världssamfundets sida.
Mina damer och herrar! Den svåraste period som vi måste gå igenom kommer utan tvekan att börja nu och pågå fram till och med juli, augusti eller kanske september. Under denna period måste vissa mycket viktiga händelser äga rum. Ur palestinsk synvinkel är den viktigaste kanske det allmänna valet. Presidentvalet är ibland kanske det lättaste, men det allmänna valet kommer att bli mer komplicerat. Det kommer att krävas större förberedelse från vår sida, och som ni vet kommer det att genomföras i enlighet med en vallag som har både en majoritetsaspekt och en proportionell aspekt. De olika politiska formeringarna inom det palestinska politiska livet kommer därför att få möjlighet att delta. Det skulle vara mycket betydelsefullt för alla, främst för oss och för det palestinska folket, om de som stöder fredsprocessen, de som vill se en utveckling i samma riktning som president Mahmud Abbas klargjorde på ett mycket tydligt sätt under valkampanjen, företrädde en majoritet.
Under valkampanjen sade president Mahmud Abbas en del mycket modiga saker som vi lyssnat till och berömt: frågor som har att göra med den våldsamma intifadan, fredsprocessen och hans beredvillighet att föra en dialog. Vi måste verkligen erkänna det som president Mahmud Abbas har gjort, både under valkampanjen och under sina första dagar i tjänst, som varande extraordinärt. Han hade modet att säga det som han måste säga och han sade det på ett bra sätt, och han har inte bara sagt det utan han har också omsatt ord i handling. Han har börjat genomföra de åtgärder som han under valkampanjen sade att han skulle genomföra.
Mina damer och herrar! Det är därför absolut nödvändigt att världssamfundet och EU stöder denna process. Låt mig påpeka att denna känsla som jag vill dela med er inte bara finns hos hierarkin, ordförandeskapet eller dem som för närvarande leder den palestinska myndigheten. Samma känsla finns hos det civila samhället. I Ramallah träffade jag ledare från det civila samhället och jag märkte att de hade och delade samma känslor, känslan av hopp och känslan av stolthet, som finns hos affärsmän, lärare, läkare och folk som arbetar inom förvaltningen. Vi har därför skyldighet att göra vad vi kan för att hålla kvar dessa känslor av stolthet och hopp. 
Mina damer och herrar! För att ge er en bild av läget i regionen och de saker som måste göras, skulle jag vilja berätta en liten anekdot från det möte jag hade med en grupp personer från näringslivet som arbetar helt lagligt i Ramallah eller Gaza och som försöker att bidra till den ekonomiska utvecklingen under mycket svåra förhållanden. En av dem sade till mig: ”Om jag t.ex. måste skicka en container med tomater från Ramallah till Gaza, kostar det mig dubbelt så mycket som att importera samma container från Hamburg i Tyskland till Gaza, vilket också går dubbelt så snabbt. Det tar två och en halv vecka att skicka en container från Ramallah till Gaza medan det i praktiken tar en dag eller en och halv dag från Hamburg till Gaza”. Denna ekonomiska situation är också en realitet för dem som vill bidra till att bygga upp landet ekonomiskt. Det finns alltså mycket att göra i alla avseenden, från det politiska till det ekonomiska. Jag hoppas att detta exempel kan illustrera den rådande situationen i området för de parlamentsledamöter som inte har varit där. 
Situationen i Gaza är mycket allvarligare, mina damer och herrar. Mycket få personer har varit i Gaza under den senaste tiden. Jag stannade en hel dag i Gaza och träffade politiska aktörer och det civila samhället, och vi måste – vid en tidpunkt då vi talar om fred, om ett tillbakadragande från Gaza – komma ihåg att Gaza i själva verket är ett område som, även om det inte är fullständigt förstört, verkligen har förändrats på ett genomgripande sätt sedan jag var där förra gången för sex månader sedan. Folket är oerhört fattigt, mycket har förstörts, och detta är läget vare sig man besöker den norra delen, den del som ansluter till Israel, den södra delen, den s.k. Philadelphiakorridoren eller huvudstaden själv, den historiska staden Gaza.
Detta är alltså den situation som råder. Men jag sade att tiden fram till sommaren kommer att bli mycket viktig. Varför? Det har att göra med det allmänna valet, som jag sade tidigare, men även med att palestinierna själva har beslutat att hålla val inom den fundamentalistiska organisationen, den organisation som är själva kärnan i PLO, dvs. Fatah. Man kommer också att hålla val inom Fatah under sommaren och detta kommer utan tvekan att innebära förändringar i de palestinska representativa strukturerna och utan tvekan även ett generationsskifte inom de palestinska myndigheterna.
Mina damer och herrar! Jag hoppas att dessa korta kommentarer ger oss en överblick över läget ur palestinsk synvinkel. Om det finns något uttryck som jag skulle vilja att ni lade på minnet så är det följande, som jag använde tidigare: stolthet över det som har gjorts och hopp inför det som fortfarande återstår att göra.
Mina damer och herrar! Jag vill nu kortfattat kommentera Israels samtal med alla politiska ledare, däribland premiärminister Ariel Sharon, utrikesministern, försvarsministern, försvaret och även med olika samhällsföreträdare. Samtidigt som valet ägde rum i Palestina genomfördes det som bekant ett regeringsskifte i Israel; en ny regering som stöddes av en mycket knapp majoritet. Premiärminister Sharons regering vann med en marginal av bara två röster. Det är trots allt så att majoriteten i de palestinska och israeliska samhällena som vill ha fred blir allt större. I Knesset, dvs. parlamentet, finns det fortfarande en så djup spricka att premiärminister Sharon misslyckades att säkra rösterna från 14 ledamöter från det största partiet, hans eget parti, Likud. Man var därför tvungen att välja den nya regeringen med hjälp av rösterna från ett annat parti, som dessutom tillhörde minoriteten, dvs. Yosi Beilins parti. Ett annat skäl var att två ledamöter från ett arabparti avstod från att rösta för att hjälpa regeringen att vinna.
Detta är den rådande situationen med möjlig regeringsinstabilitet i Israel. Men den viktigaste fråga som vi står inför är ur israelisk synvinkel vad vi skulle kunna kalla utrymningen av Gaza. Vi européer har angett enligt vilka villkor vi kan stödja tillbakadragandet från Gaza, och enligt dessa villkor kommer vi också att stödja det. Jag tror dessutom att dessa villkor kommer att bli tydligare under rådande omständigheter. Som ni känner till har våra villkor under en viss tid varit att denna process, dvs. tillbakadragandet från Gaza, måste vara en del av det slutliga fredsavtal som vi alla drömmer om och tänker på, och som måste resultera i två stater. Tillbakadragandet från Gaza får inte bli slutet på en process, utan början på en process som måste leda fram till dess slut, dvs. att upphöra med ockupationen av de palestinska områdena.
Ur denna synvinkel är det mycket viktigt att vi känner till tidsplanen för detta tillbakadragande från Gaza. Tidsplanen sammanfaller nästan med tidsplanen för det palestinska valet. Det som fortfarande återstår att rösta om – och vi får se om detta blir en framgång i slutet av mars – är godkännandet av budgeten. Vi får se om det blir tillräcklig majoritet för att budgeten skall kunna godkännas av Knesset, och om detta blir fallet skulle tillbakadragandet från Gaza äga rum i slutet av augusti eller i början av september. Mina damer och herrar! Om vi hade kunnat jämföra kartor över situationen i Palestina respektive i Israel med hänsyn till deras respektive tidsplaner, skulle vi se att tidsplanerna nästan sammanfaller. Mina damer och herrar! Vi står därför inför en oerhört känslig och svår situation, men som jag sade tidigare präglas den av hopp och god vilja hos de flesta politiska aktörer som måste spela en avgörande roll.
Mina damer och herrar! För att det hopp som uttrycks av palestinierna skall kunna upprätthållas och för att känslan av stolthet skall kunna upprätthållas, är det absolut nödvändigt att saker och ting börjar röra på sig. Detta innebär att palestinierna måste handla och det har de redan gjort, och president Mahmud Abbas har fattat mycket viktiga beslut under de senaste dagarna för att försöka att få ett slut på de våldshandlingar som förhindrade återupptagandet av förhandlingar och samtal mellan palestinier och israeler. Som ett resultat av de åtgärder han har vidtagit har i dag det första mötet ägt rum sedan mötena upphörde mellan premiärminister Sharons och minister Erekats chefstjänstemän. Jag har just fått veta att detta möte har varit positivt och gett lite hopp om att man skall kunna återuppta kontakterna mellan palestinier och israeler.
Om allt går bra kommer det att finnas en ny palestinsk regering inom två veckor. Premiärminister Ahmad Quray är nästan klar med sammansättningen och det finns ett avtal mellan president Mahmud Abbas och premiärminister Sharon om att hålla ett första toppmöte när regeringsbildningen väl är klar. Denna inställning har även våra israeliska vänner och de är beredda att upprätthålla det rådande säkerhetsläget. Tack vare president Mahmud Abbas ansträngningar är det därför möjligt att genomföra detta möte och inleda en dialog mellan de båda parterna som kan resultera i en politisk plan som är lite tydligare än den vi har haft hittills.
Varför är det viktigt att det finns en politisk plan?
Utan en politisk plan kommer det att bli mycket svårt för medborgarna i Palestina att bevara sin känsla av hopp och stolthet över det som de har gjort, och för oss att dra nytta av det. Därför måste det som sagt finnas en politisk plan som måste erbjudas av Israels ledare.
Mina damer och herrar! Jag anser inte att man bara har öppnat hoppets fönster eller hoppets dörr. Jag vill gå ännu längre: jag anser att man har öppnat hoppets stig, hoppets väg, och att vi måste göra allt vi kan för att se till att denna stig blir farbar och att vi kan nå dess slut. Och vi vet alla vilket slutmålet är: slutmålet är två stater, en livskraftig, demokratisk palestinsk stat som kan finnas sida vid sida med den israeliska staten, så att det inte bara råder fred mellan Israel och Palestina, utan att det också bör påverka hela regionen. Jag kan säga er att alla medborgare i Palestina drömmer om detta. Jag tror att många israeler drömmer om det och det gör förvisso alla européer, särskilt alla de som ägnat en stor del av sitt liv åt att försöka hitta en slutlig lösning på detta fruktansvärda problem som inte bara får konsekvenser för dem som drabbas direkt, utan även för dem som bor längre bort.
Jag vill återigen säga att vissa länder ser problemen i Mellanöstern som strategiska problem. Vi ser dem inte bara som strategiska problem. Vi européer ser dem också som grannskapsproblem; det som händer i Mellanöstern påverkas oss, och inte bara, som jag sade, av strategiska skäl utan även av skäl som har att göra med närhet. Mellanöstern är en grannskapsregion, den ligger granne med oss och medborgarna är våra grannar och vänner.
Jag måste därför återigen kraftfullt betona att vi européer har ett stort ansvar. Vi har samarbetat från allra första början med både premiärminister Ahmad Qurays och president Mahmud Abbas grupper för att se hur vi kan genomföra de två grundläggande saker som jag nämnde tidigare, dvs. att förändra läget på platsen och att försöka att tillhandahålla en politisk plan, som endast kan innebära ett återvändande så snart som möjligt till färdplanen. Detta har vi alla i världssamfundet kommit överens om för att vi skall kunna göra framsteg och uppfylla denna dröm.
Vad kan vi göra och vad måste vi göra? Vi måste göra minst tre allvarligt menade saker i samarbete med de övriga medlemmar i världssamfundet som vill göra det.
För det första skall vi fortsätta att samarbeta så intensivt som möjligt i valprocessen. Jag vill på nytt kraftfullt betona valprocessens betydelse från och med nu och fram till det allmänna valet och därefter fram till valet inom själva Fatahorganisationen.
För det andra skall vi hjälpa till med säkerhetsfrågor. Som ni vet ger vi redan råd, stöd och hjälp till de palestinska säkerhetsstyrkorna ur ett europeiskt perspektiv, i nära samarbete med ett stort land som gör stora ansträngningar, dvs. Egypten, så att de skall kunna mobilisera och spela sin roll på bästa möjliga sätt.
För det tredje har vi skyldigheten att ge ekonomisk hjälp, och det har vi gjort i många år, men just nu bör vi kanske göra det, om inte på ett mer omfattande sätt, så åtminstone på ett mer bestämt sätt – mer koncentrerat på de mest aktuella och viktigaste prioriteringarna.
Mina damer och herrar! Min tid håller på att ta slut och jag ville bara göra dessa inledande kommentarer. Jag skulle kunna tala i timmar om känslorna och erfarenheterna under dessa få dagar av stora erfarenheter och politisk intensitet. Tiden räcker inte till, men jag vill avsluta med denna känsla: känslan av att det finns hopp, att det finns möjligheter, att det finns en vilja att arbeta och att samarbeta, för dem och för oss, och en känsla av ansvar och skyldighet att hitta ett sätt lösa detta oerhört allvarliga problem.
Om vi vill, så kan vi. De vill och vi skall hjälpa dem.
Ferrero-Waldner,
   . – Herr talman! För det första så instämmer jag i analysen från vår höge representant, Javier Solana. För mig är det också ett nöje att för första gången tala till er i en debatt om Mellanöstern, i synnerhet eftersom det för första gången på många år finns anledning att vara försiktigt optimistisk. Så det är underbart att vara här och att berätta om kommissionens tankar för er, vilka naturligtvis i mångt och mycket kompletterar det som Javier Solana sade.
Det pågår faktiskt en mycket uppmuntrande utveckling i regionen. Rådets tjänstgörande ordförande, Jean Asselborn, har just besökt Jerusalem och Gaza och han tycker att båda parter går framåt, vilket Javier Solana också just har beskrivit. Opinionsundersökningar som gjorts efter de palestinska valen visar också att en växande majoritet av palestinier och israeler nu stöder en fredsprocess och en fredlig lösning av konflikten baserat på tvåstatslösningen. Detta i sig är en mycket viktig och uppmuntrande utveckling.
Presidentvalet gick mycket bra. Jag är mycket tacksam mot Michel Rocard, som jag skattar högt. Tillsammans med sin grupp har han under besvärliga omständigheter gjort ett mycket bra jobb. Jag skulle också återigen vilja tacka valobservatörerna och ledamöterna av parlamentet. De har bidragit till att valet blev en framgång.
Valets politiska resultat gav oss anledning att hoppas. Palestinska väljare visade sin längtan efter fred och demokrati och valen har nu blivit en drivkraft för en mer demokratisk utveckling i hela regionen. Samtidigt har vi noga noterat valrapporten och vi kommer att arbeta tillsammans med palestinierna för att undanröja brister i valprocessen, särskilt när det gäller den centrala valkommitténs självständighet. Vi anser att detta är mycket viktigt med tanke på de kommande parlaments- och kommunalvalen.
Vi delar Javier Solanas åsikt att Mahmud Abbas är en trovärdig partner för fred och en kapabel samtalspartner för palestinsk institutionell uppbyggnad inklusive reformen av säkerhetsstrukturerna. Han har under de senaste dagarna redan visat prov på sitt ledarskap genom att skicka poliser till norra delen av Gazaremsan, omstrukturera säkerhetstjänsten och, vilket rapporterades i media på måndag, göra en överenskommelse med palestinska grupperingar om att upphöra med attackerna mot Israel. Allt detta sammantaget visar på en försiktigt positiv utveckling.
Det är viktigt att världssamfundet nu agerar snabbt för att stödja honom. Det palestinska folket väntar sig konkreta tecken på framsteg: en förbättring av deras sociala och ekonomiska situation, ett återupprättande av respekten för lag och ordning och framsteg när det gäller institutionell uppbyggnad och reformer. Jag kan lova er att Europeiska kommissionen kommer att göra sin del.
Jag har min företrädare, Chris Patten, att tacka för mycket. Han talade för palestinierna i mycket svåra stunder. Jag tackar även dem av er i parlamentet som stödde honom. Jag kommer att fortsätta i hans anda, speciellt nu när det är ännu viktigare eftersom tiden är inne för att göra mer. Jag hoppas att vi också kommer att få möjlighet till ökat samarbete inom olika projekt.
Under 2004 anslog vi ungefär 250 miljoner euro och vi kommer att avsätta ungefär samma summa under 2005. Vi kommer att mycket noggrant kontrollera vad våra pengar används till.
Vi har nu ett nytt instrument i form av de handlingsplaner inom ramen för den grannskapspolitik som vi fattade beslut om i december. Dessa innehåller politiska och även ekonomiska åtgärder som kommer att stödja fredsprocessen. De inkluderar att underlätta handeln, att främja ett gott styre och respekt för de mänskliga rättigheterna, att förstå och bekämpa den förödande uppviglingen till hat, att underlätta tillgång till och främjande av respekten för internationell humanitär lag och att uppmuntra samarbete när det gäller väldigt praktiska frågor, miljö, vatten, energi och transport. Allt detta hoppas vi kommer att leda till en förbättring av levnadsvillkoren.
Vi förlitar oss även på en förbättrad politisk dialog som ger oss möjlighet att inte bara ta upp frågor som rör fredsprocessen utan även frågor om massförstörelsevapen. Jag kommer att besöka regionen inom kort och kommer då att ta upp dessa frågor med palestinierna och israelerna. Naturligtvis är det parterna själva som måste göra största delen av jobbet, särskilt att skapa förtroende. Jag ser redan att det finns en förnyad vilja att göra detta. Israel kan erbjuda förtroendeskapande åtgärder, till exempel säkerhetssamarbete, frisläppande av fångar, ökad rörelsefrihet, lättnader i det ekonomiska trycket, en bättre efterlevnad av krigets regler och åtgärder för att minska antalet civila offer.
Det är uppenbart att palestinierna måste återgälda detta eller t.o.m. gå före med åtgärder när det gäller säkerhetsfrågor. De måste befästa den interna palestinska vapenvilan, hantera israeliska farhågor om att vapenvilan kommer att stärka extremisterna, samla in illegala vapen och stänga tunnlarna under gränsen mellan Gaza och Egypten.
Det finns många saker att göra men det viktigaste är att Europeiska unionen står enat i sin önskan och vilja att – som Javier Solana sade – hjälpa båda sidor att slå in på denna väg mot en fred som är värd namnet. För detta förlitar vi oss också på det besök i Bryssel som president George Bush och hans stab kommer att göra den 22 februari då fredsprocessen i Mellanöstern kommer att stå högst upp på dagordningen. Om vi åtminstone kan ta några små steg framåt där kommer vi att ha möjlighet att arbeta tillsammans med amerikanerna med den mer övergripande Mellanösternfrågan, något som vi båda är engagerade i. 

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ),
   . – Tack så mycket, herr talman. Jag vill också tacka den höge representanten och kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner för deras väldiga ansträngningar för att uppnå fred i regionen. Det är tydligt att många saker händer med hänsyn till denna komplexa ekvation mellan krig och fred i Palestina, t.ex. det tillfredsställande resultatet av det val som unionen och parlamentet deltog i – jag vill också nämna ansträngningarna från Michel Rocards, Edward McMillan-Scotts och andras sida –, det faktum att vi måste gratulera oss själva till att stödet för terrorismen i regionen har fallit från 65 procent till 40 procent sedan i juni – och denna siffra måste fortsätta att falla –, behovet av att befästa ett vapenstillestånd med extremistorganisationerna och ansträngningarna från den nye presidenten för den palestinska myndigheten för att uppnå detta, vilket har skapat ett nytt samtalsklimat, och den gradvisa insikten hos den israeliska regeringen att det måste skapas en livskraftig palestinsk stat och samtidigt ett tillbakadragande från Gaza och Västbanken.
Alla dessa förhållanden, herr talman, främjar det nya klimatet och jag anser att parterna måste fatta beslut, de måste ta risker för att få igång processen och de måste lösa denna typ av situation på något sätt genom att återigen börja använda färdplanen.
Det finns nu en nödvändig förutsättning, dvs. att man måste få ett slut på våldet. Våldet är inte lösningen, våldet är problemet, och de 4 000 döda, de tusentals skadade och den sociala, ekonomiska och moraliska förödelsen i vissa delar av Palestina visar tydligt resultaten av denna omfattande våldsprocess i regionen.
Benita Ferrero-Waldner uttryckte detta mycket tydligt: tyvärr kommer parternas ansträngningar inte att vara tillräckliga för att befästa upphörandet av våldet, och världssamfundet måste handla på ett bestämt sätt. Herr talman! I detta sammanhang måste Europeiska unionen ta ett steg i rätt riktning och den måste öka sina ansträngningar inte bara genom sina åtgärder, utan också genom att sammanföra viljor och skapa samförstånd mellan parterna i kvartetten. President George Bushs besök i Europa är ett utmärkt tillfälle att låta den nya förvaltningen delta i fredsprocessen. Det är endast genom beslutsamhet, endast genom att stödja och befästa den nya palestinska myndigheten, genom att stödja denna förvaltning, genom att återuppbygga infrastrukturer och genom att stödja säkerhetsprocesser som vi kan göra framsteg. Herr talman! Genom att hålla en fast kurs och inte ge efter för terrorismens gissel kommer vi att kunna återuppta processen, först och främst, och sedan befästa den rättvisa och hållbara fred som man under nästan ett århundrade har önskat sig i regionen.
Napoletano (PSE ),
   . – Herr talman, herr Solana, fru Ferrero-Waldner, mina damer och herrar! Det palestinska presidentvalet blev verkligen en frisk fläkt, ett hopp om att det äntligen skall bli förändringar i det plågade Mellanöstern efter så många år av mörker, särskilt med tanke på att valet hölls i skuggan av en ockupation.
Europa har mer än någon annan trott på denna process och har stött den politiskt och ekonomiskt. Europa har en synlig och omfattande närvaro tack vare det arbete som utförs av observatörsgruppen under ledning av vår kollega Michel Rocard, som stödde det lika anmärkningsvärda arbete som utfördes av den palestinska centrala valkommissionen, med vilken parlamentets delegation, ledd av Edward McMillan-Scott, också hade ett nära samarbete.
Det palestinska ledarskapets framsynta beslut att låta valet av ordförande Yassir Arafats efterträdare ske genom fria och öppna val fick stöd av en överväldigande majoritet i det palestinska samhället. Palestinierna vill ha demokrati, men de vill också ha frihet. Därför har de gett sitt förtroende till ett ledarskap som kan leda dem ut ur den rådande desperata situationen. Deras nya ledare, Mahmud Abbas, har redan visat i sin valkampanj och särskilt genom de åtgärder han håller på att vidta, att han är djupt engagerad både i de inhemska frågorna genom att stoppa våldet och påbörja nödvändiga reformer för det palestinska samhället och i att försöka återuppta fredsprocessen.
Det är nu den israeliska regeringens tur att visa samma konstruktiva vilja, först och främst genom att återigen placera de ensidiga åtgärder man har meddelat, som t.ex. tillbakadragandet från Gaza, inom ramen för förhandlingarna i samband med färdplanen, och genom att stoppa bosättningarna och byggandet av den olagliga muren liksom alla andra meningslösa handlingar som är avsedda att hota palestinierna och som inte har något att göra med säkerhet.
Efter valet har även Europa fått större trovärdighet i sin roll, och möjligen kan man använda sitt inflytande på Förenta staterna, kanske genom att ta vara på den möjlighet som president George Bushs besök innebär, som kommissionsledamoten nämnde.
Det är dessutom viktigt att se till att vårt engagemang fortsätter, eftersom presidentvalet kommer efter det allmänna valet. Jag anser att vi bör stödja det politiska projekt som det palestinska ledarskapet avser att genomföra, dvs. att föra oppositionsgrupperna Hamas och Islamiska Jihad, som har använt terrormetoder, tillbaka i den institutionella fållan. Vi måste stödja sådana åtgärder med hänsyn till den framtida möjligheten att inrätta de två staterna.
Den utveckling som har skett och vår positiva bedömning av den måste emellertid ge oss anledning att rikta blickarna mot andra kriser i Mellanöstern. Jag pekar direkt på Irak där läget är helt annorlunda. 
Neyts-Uyttebroeck, (ALDE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Solana! Jag tänker tala nederländska, som ni säkert kommer att märka.
I Israel har en ny regering tillträtt och presidentval har genomförts i Palestina. Valet ägde rum med aktivt stöd och hjälp från det internationella samfundet, och framför allt från Europeiska unionen, som bidrog med en stor grupp observatörer under ledning av Michel Rocard. Valet kunde genomföras tack vare att Israel var vidsynt nog att agera, även om detta inte alltid skedde utan svårigheter. Tänk till exempel på förhållandena i östra Jerusalem och stängningen av gränsövergången till Egypten. Men valet blev i första hand möjligt tack vare mognaden hos det palestinska folket, som visade sin tro på demokratin, sin längtan efter goda styrelseformer och en riktig rättsstat och framför allt sin fredslängtan.
Jag skulle framför allt vilja hylla de palestinska kvinnorna, som gav ett viktigt bidrag till att valet kunde genomföras framgångsrikt. Var det ett perfekt val? Nej, det var det inte. Men även med sina skönhetsfläckar kan det tjäna som ett gott exempel för hela regionen, och palestinierna är med all rätt stolta över det. Vi vet vad nyckelaktörerna, den palestinska myndigheten och Israel, behöver göra nu, och de vet det i själva verket också. Alla blodspillan måste upphöra och våldet måste få ett slut, som ett oundvikligt första steg på vägen mot fred. Det verkar som om president Abbas lyckas i sina ansträngningar att få de palestinska väpnade rörelserna att upphöra med att använda våld, vilket inte är en enkel uppgift. Vi stöder honom i detta och uppmuntrar honom att fortsätta sina ansträngningar. I Israel gjordes en regeringsombildning i samband med tillbakadragandet från Gazaremsan. Vi uppmanar Israels regering att göra detta, att sluta bygga muren och att sluta tillgripa oansvarigt våld. De viktigaste uppgifterna för Israel och Palestina är att få stopp på våldet, återställa den grundläggande säkerheten och skapa en känsla av normalitet.
En unik möjlighet har nu visat sig i Mellanöstern. Jag, tillsammans med hela min grupp, vill inget hellre än att detta möjligheternas fönster skall bli en möjligheternas aveny. Europeiska unionen och USA bör nu, utifrån sina kompletterande roller, inom ramen för kvartetten och i enlighet med färdplanen, skyndsamt se till att Israel och Palestina slår in på fredens väg. Herr Solana, herr kommissionsledamot! Ni kan båda spela en avgörande roll i detta. Det var längesedan det såg så lovande ut. Det som nu krävs är handling. 
Lagendijk (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Låt mig börja med att uttrycka min uppskattning av den energi, den tid och det engagemang som den höge representanten har lagt ned under de gångna åren för att hålla glöden vid liv. Denna glöd är en gnista av hopp. Ett hopp om att en lösning, trots alla misslyckanden, fortfarande går att hitta i Mellanösternkonflikten mellan Israel och Palestina, för om vi skall vara ärliga har vi under de senaste åren genomfört många diskussioner i detta forum och antagit en mängd resolutioner fulla av goda avsikter, men i ärlighetens namn tror jag att många människor, inklusive mig själv, har betraktat detta som ett hopplöst fall där ingen lösning någonsin skulle kunna finnas. Nu verkar det som om hopplösheten är slut, eller som om slutet åtminstone kan skönjas.
President Arafat efterträddes av president Abbas, en president som inte bara är beredd att göra stabila åtaganden, utan som dessutom är beredd att ta modiga steg. Ariel Sharons regering består av partier som alla är överens om en sak, nämligen tillbakadragandet från Gazaremsan. När det gäller Mellanöstern inser jag att det alltid är farligt att vara överoptimistisk, eftersom det bara krävs en enda bombattack för att den goda utvecklingen skall stanna av. Men trots detta anser jag att tillbakadragandet från Gazaremsan är en unik möjlighet, den bästa möjligheten på flera år, att bryta den cyniska och skeptiska stämningen och slutligen ta ett steg framåt. Det innebär emellertid att även Europeiska unionens roll måste förändras. Europeiska unionen måste gå från försiktiga och allmänna uttalanden till ett mycket konkret och riktat stöd i upprensningen för att den skall fungera smidigt. Vad innebär då detta enligt Europaparlamentet och även enligt min grupp? Denna upprensning kan bara genomföras i samråd mellan Israel och palestinierna i närvaro av internationella observatörer.
Vad exakt kan Europeiska unionen göra, och vad är den beredd att göra? I ett samtal med utrikesministrarna i november 2004 upprepade den höge representanten rådets beslut från i mars 2004. Europeiska unionen stöder tillbakadragandet från Gazaremsan, under förutsättning att fem villkor uppfylls. Tillbakadragandet måste vara en del av färdplanen, det måste vara ett steg mot en tvåstatslösning. Detta tycker jag verkar rimligt, men Israel får inte använda återlämnandet av Gazaremsan till att skapa nya bosättningar på Västbanken eller utvidga gamla bosättningar. Överlämnandet måste ske i samråd med den palestinska myndigheten och Israel måste hjälpa till att återuppbygga Gazaremsan. Och det är naturligtvis detta som är problemet. Därav min fråga till den höge representanten. Anser han att dessa villkor för tillfället är uppfyllda, eller finns det en möjlighet att de kan bli uppfyllda på kort sikt? Om inte, vad tänker Europeiska unionen göra för att se till att villkoren uppfylls, och om de inte uppfylls, vad tänker Europeiska unionen göra i så fall? Kommer vi att ge oss iväg? Det hoppas jag inte, men om vi är seriösa måste vi försöka uppfylla våra egna villkor.
Låt oss alltså vara optimistiska, för det krävs en ordentlig dos optimism i den här frågan, och låt oss anta att villkoren uppfylls. Vilka konkreta åtgärder tänker EU vidta i så fall? Jag upprepar: vi måste lämna de försiktiga uttalandena och släppa fram konkreta förslag. Kommer vi till exempel att hjälpa till genom att skicka observatörer? Detta ingår i samtliga planer, men kommer EU att delta? Vad exakt kommer vi att göra tillsammans med Förenta staterna? Kommer vi att medla? Föreligger det någon begäran från Israel eller från palestinierna? Kommer vi att finansiera återuppbyggnaden? Om man besöker Gazaremsan så vet man vad som är skadat och vad som bör återuppbyggas, så inte i största allmänhet, utan mycket konkret: Finns det några sådana planer? Än en gång, herr talman, herr Solana, herr kommissionsledamot, uppröjningen av Gazaremsan är ett gyllene tillfälle att gå framåt. Om vi missar det här tåget, om det går snett på Gazaremsan, då är jag rädd att vi kommer att få städa upp under mycket lång tid framöver. 
Morgantini (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill särskilt gratulera herr Solana till att ha varit på plats omedelbart efter valet. Jag måste säga att jag träffade många palestinier som var mycket glada att han var där och som var mycket stolta över att han stannade över natten i Ramallah.
Jag vill fokusera på konkreta fakta i mitt anförande. Palestinierna har gjort sin del, som Benita Ferrero-Waldner sade i går, och de har entydigt valt fred, demokrati och frihet. De har valt Mahmud Abbas program, som mycket tydligt tar ställning mot glidningen mot militärt våld, oavsett om det gäller terrorattacker mot israeliska medborgare eller en väpnad kamp av det slag som anges i Genèvekonventionen och som betraktas som legitim, något som jag inte kan instämma i. De har därmed just valt en plan för reformer, fred och demokrati. Jag tycker att det är viktigt att reagera på alla förfrågningar eller eventuella förändringar eller glidningar i deras position.
Det råder ingen tvekan om att förslaget om ett ensidigt tillbakadragande från Gaza även bör välkomnas, under förutsättning att det verkligen är ett tillbakadragande och framför allt att det genomförs som ett led i färdplanen och som en del av förhandlingarna. Kvartetten måste ta ett stadigt tag i tyglarna för att förhindra att det som hände efter Osloavtalet upprepas. Då drog sig det internationella samfundet tillbaka och lät två skilda, ojämlika parter bygga bosättningar och samhällen å ena sidan och utföra extremistiska terrorattacker å den andra. En internationell närvaro är därför viktig.
Samtidigt är det verkligen viktigt att inse vad som faktiskt sker. Frånsett valet och utsikterna till ett tillbakadragande, måste man även ta hänsyn till en annan grundläggande faktor: de konkreta åtgärder som Sharon-regeringen har vidtagit under de senaste två veckorna. Jag tänker begränsa mig till att bara nämna ett par.
Medborgarna i östra Jerusalem kan inte längre ta sig till Ramallah. Detta innebär att inte bara deras ekonomiska liv har förstörts, utan också att ett stycke land – östra Jerusalem – som vi anser vara ockuperat, nu har annekterats, vilket är värre. Det handlar därför inte bara om annekteringen av Jerusalem som en enda, odelbar huvudstad, utan om annekteringen av medborgarna i östra Jerusalem.
Egendomar som tillhör palestinier som är bosatta i Betlehem, Bejallah och Ramallah och egendomar som tillhör palestinier i östra Jerusalem konfiskeras. Att genomföra något sådant just nu, när det finns en fredsplan, betyder att man understryker att även privata egendomar som tillhör palestinska medborgare som inte är bosatta i Jerusalem utan i Bejallah konfiskeras. Detta är inte bara frågor av sekundär betydelse: det är också frågor som leder till förändrade attityder hos de palestinier som ser ljust på framtiden och som har börjat hoppas på en möjlighet till fred.
Slutligen handlar det om Gaza. Jag befann mig i Gaza under valet. Rafah har varit stängt under 87 dagar. Tusentals oskyldiga palestinier, som inte ens antas vara terrorister, stängs in innanför Gazas gränser och sover på gatorna när deras pengar har tagit slut. Till och med de egyptiska taxichaufförerna upprörs över att se palestinierna reduceras till ingenting. Till detta kommer det israeliska försvarets förslag att förstöra 3 000 hus för att stoppa tunnlarna.
Det är därför med andra ord viktigt att vi fortsätter arbeta med färdplanen och att vi griper varje tillfälle till fred. 
Batten (IND/DEM ),
   . – Herr talman! Europaparlamentet verkar vara en entusiastisk beundrare av presidentvalet i Palestina och av demokrati i Mellanöstern. Betyder det att parlamentet kommer att vara lika entusiastiskt över det stundande valet i Irak? Irakierna är verkligen lika förtjänta av demokrati som palestinierna. 
Det kommer att bli intressant att se om president Mahmud Abbas har viljan eller förmågan att stävja den mordiska verksamhet som olika terroristorganisationer inom hans område ägnar sig åt. Eftersom 28 observatörer från Europaparlamentet var närvarande vid valet kommer de kanske att rapportera om vilken eventuell roll som Hamas, Fatah och andra terroristgrupper spelade i valet.
Om jag inte har fel har parlamentet betalat 17 miljoner euro av skattebetalarnas pengar i stöd till det palestinska valet. Vilka bevis har vi för att dessa pengar har använts väl och redovisats? Vilka bevis har vi för att inte någon del av dessa pengar har hamnat i terroristorganisationernas kassakistor? Europeiska unionen har ingen laglig rätt att lägga sig i valet i Palestina, eller någon annan stat. Om vi skall ösa in miljontals euro i valet så borde vi emellertid åtminstone veta var de har hamnat.
Är det inte anmärkningsvärt att framlidne president Yassir Arafat, som gav sig ut för att vara en livslång och osjälvisk hjälte för ett utsuget folk, trots detta verkar ha haft tillräckigt med deltidsentreprenöranda för att samla på sig en mångmiljondollarförmögenhet. Om han bara hade tänkt på att i tillräcklig utsträckning komma ihåg det palestinska folket i sitt testamente. Då hade de senaste valen kunnat arrangeras genom hans generositet istället för att bli ytterligare en börda för europeiska skattebetalare.
Om Europeiska unionen insisterar på att finansiera Mellanösternpolitiken, trots de välkänt höga korruptionsnivåerna där, så kan vi åtminstone begära att EU i motsats till dagens rutiner får och sparar kvitton på sina utgifter! 
Angelilli (UEN ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Såsom observatörer vid valet i Palestina kan vi säga att en stolt ung demokrati trots allt har fötts.
Under vårt uppdrag i Palestina kunde vi se att det palestinska folket hade en stark längtan efter frihet och att det ser fram emot en återgång till normalitet och fred. Trots de senaste veckornas våld har presidentvalet verkligen blivit startskottet för ett nytt scenario i Mellanöstern och det har blivit ett gott exempel för hela Arabvärlden. Av den anledningen måste Europeiska unionen nu spela en central roll och göra allt den kan för att stödja fredsprocessen, i första hand genom att åter lansera färdplanen, som fortfarande utgör utgångspunkten för att återuppta förhandlingarna.
I det avseendet är morgonens nyheter att samtal mellan den palestinska nationella myndigheten och Israel har återupptagits ett gott tecken. Den första stora händelsen i den nya fredsprocessen kommer att bli Londonkonferensen i mars. Säkerhet, konsolidering av demokratin och politiska, institutionella och ekonomiska reformer i Palestina kommer att stå på dagordningen. Europa kommer äntligen att få möjlighet att utöva sin auktoritet i fredsprocessen och enligt min mening även att lägga fram ett ekonomiskt program som främjar utveckling.
Det förvånar oss att ibland höra att åtgärder av den typen skulle vara förhastade och att Europeiska unionen inte skulle vara beredd att stödja dem. Tvärtom är detta precis rätt tillfälle för unionen att inta en central position på den politiska scenen med konkreta handlingar för att stödja utvecklingen av den palestinska ekonomin, genom ett EU-övervakat program som kallats en ny Marshallplan för Palestina, vilket föreslogs av Italien dagen efter den 11 september och som nyligen lagts fram igen av Förenade kungariket. Jag anser också att detta är rätt sätt för Palestina att bli fri den fattigdom och marginalisering som alltför ofta fyller på fundamentalisternas led. 
Allister (NI ).
   – Herr talman! Jag gör ingen hemlighet av att mina sympatier i Mellanösternkonflikten ligger hos Israel. Jag representerar Nordirland, ett land där vi vet allt om terrorism, och jag kan med lätthet känna medkänsla med ett litet land som ända från första början har utsatts för oavbrutna och brutala terroristattacker. Denna medkänsla ökas av de mångåriga nära förbindelserna mellan IRA och PLO. Historiska dokument visar att ett aktivt samarbete mellan PLO och IRA resulterade i att finansiering och träning för IRA arrangerades i länder i Mellanöstern och under åratal hade vi spektaklet med officiella PLO-representanter som deltog i Sinn Féins konferenser. Som upphov till död och förstörelse hade de mycket gemensamt.
På samma sätt som det inte får finnas utrymme för terrorism i Europa är ett slut på all terroristverksamhet en förutsättning för politiska framsteg i Mellanöstern. Jag uppmanar därför Ariel Sharon att vara bestämd när han vägrar att förhandla med aktiva terroristorganisationer. Baserat på erfarenheten från Nordirland kan jag säga honom att det aldrig fungerar att ge efter för terrorism. Det uppmuntrar bara terrorismens omättliga krav och driver fram en politisk representation som är nära förbunden med terrorismens fysiska styrka. 
McMillan-Scott (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste delta i ett presidiumsammanträde så jag ber om ursäkt om jag inte stannar kvar under hela debatten.
Efter det till största delen fria och rättvisa valet av en efterträdare till Yassir Arafat finns det nu ett reellt hopp om fred i Mellanöstern. Redan vid Yassir Arafats begravning i Kairo, där jag representerade Europaparlamentet, pågick intensiva diskussioner om hans efterträdare och möjligheten till en ny start. Jag gratulerar Javier Solana för hans aktiva engagemang i regionen från tiden för begravning och fram till i dag och jag uppmanar honom att fortsätta med detta engagemang.
Presidentvalet innebar Europaparlamentets största valobservatörsuppdrag någonsin. Valobservatörerna bestod av 28 europaparlamentsledamöter med mig själv som ordförande och Pasqualina Napoletano som vice ordförande. Vi anlände till Jerusalem ett par dagar före valet. Jag vill tacka alla kolleger på detta uppdrag, varav många är här i kväll, parlamentets tjänstemän för deras fantastiska stöd samt tolkarna. Vår delegation mötte de två huvudkandidaterna, Mahmud Abbas och Mustafa Barghouti, liksom ordföranden för valkommittén och Michel Rocard som kommer att tala strax.
Som ordförande lade jag ned en krans vid Yassir Arafats grav i Mukata. Jag mötte även mindre politiska partier som ställde upp i valet och, i egenskap av privatperson, andra palestinska grupper.
Europaparlamentets delegation möttes hela tiden med entusiasm och det fanns ett förtroende för den roll som EU kan spela för att främja den demokratiska processen. Palestiniernas strävan efter EU:s stöd syntes tydligt – EU-flaggan fanns överallt. Nu måste vi vända blickarna mot framtiden och stödja palestinierna i deras förberedelser för parlamentsvalet och deras reform av vallagen.
Mitt budskap i kväll är dock att presidentvalet var en modell för resten av arabvärlden där det inte finns någon demokrati. Mahatma Gandhi sade en gång: ”Demokratins anda kan inte påtvingas utifrån.” I går sade emellertid Benita Ferrero-Waldner till den parlamentariska församlingen för EU-Medelhavsområdet: ”Vi kan uppmuntra demokrati och vi kommer att göra det.” Jag stöder helhjärtat denna åsikt och anser att det under detta år, när vi firar Barcelonaprocessens tioårsjubileum, är dags för Europeiska unionen att höja sin insats i ”det vidare Mellanöstern”. Det handlar ändå om våra grannar och inte amerikanernas. 
Rocard (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Solana! Jag vill tacka för era utmärkta inledande anmärkningar och för alla gratulationer ni riktade till mig. Det var med stolthet jag utförde detta arbete, och en av de saker jag kan säga om detta är att vi blev extremt väl mottagna av båda sidor. Europa var verkligen välkommet, även av israelerna, måste jag säga.
Om jag drar över tiden kommer jag att missa mitt tåg. Jag tänker därför vara kortfattad och jag skulle vara tacksam om ni kunde ursäkta min oartighet, eftersom jag inte har tid att lyssna på era svar. Allt jag kan göra under den löjligt korta tid vi har för diskussionen är att peka ut de viktiga punkter som ni bör fortsätta att fokusera er uppmärksamhet på.
För det första kommer det kommande valet i Palestina att bli betydligt mer komplicerat än det tidigare, där det i praktiken bara fanns en enda kandidat, ingen verklig maktstrid och ingen kandidat från Hamas. Den här gången blir det annorlunda, både i lokalvalet och i parlamentsvalet. Valkampanjerna kommer att bli intensiva. Jag hoppas att palestinierna skall låta sig övertalas att sluta använda civila identitetsregister och att lokalvalet övervakas lika noga som det följande parlamentsvalet. Detta är viktigt.
Om jag förstått rätt har några sagt att detta är en möjlighet och en stråle av hopp. Det viktigaste inslaget i den strålen av hopp är de obestridliga egenskaperna och djupet hos det palestinska folkets demokratiska vilja. Min vän Edward McMillan-Scott sade detta rent ut. Han har rätt – detta är ett val för fred, lika mycket som ett val för demokrati.
Vi är inte lika säkra på den andra sidan. Ariel Sharons beslut att dra sig tillbaka från Gaza är välkommet, men jag vill gärna rikta kammarens uppmärksamhet på att det ur vår synvinkel inte finns någon koppling mellan Gaza och resten i premiärminister Ariel Sharons retorik kring färdplanen, och han lämnar inga garantier för att han överväger vad som skall ske med Västbanken och Jerusalem efter Gaza. Detta är en absolut avgörande fråga.
Min andra punkt gäller utrotning av terrorismen. Det finns mycket vi kan göra. Ariel Sharon gör rätt i att ställa villkor, Mahmud Abbas likaså, och han gör det med stort mod. Han befinner sig sociologiskt sett under en ockuperande utländsk armé, så det är omöjligt att helt utrota terrorismen. Jag har en känsla av att Ariel Sharon, som är en erfaren general, vet vad han talar om. När han begär att all terrorism skall upphöra innan samtalen kan återupptas, så vet han att han begär det omöjliga för att vara säker på att inte få det. Någon kanske måste tala om för honom att terrorismen kommer att utrotas i Palestina när palestinierna, som ett enat folk, kan hoppas på ett annat liv. Detta kommer att omfatta ekonomin, att öppna gränserna, handel, arbete, kreativitet och politiska perspektiv. Detta är villkoren, och jag tycker att det är vår plikt, liksom det är det internationella samfundets plikt, att påminna honom om dem.
Jag vill också gärna påpeka att det hittills inte finns något som motsäger den tragiska analys som gjordes av en israelisk akademiker i en bok som ni, herr Solana, känner väl till, eftersom jag lånade ut den till er. Enligt denna akademiker respekterar Ariel Sharon palestinierna och vill inte att de skall dö av svält, men han strävar efter att förstöra all kollektiv identitet, och i sitt hjärta förkastar han idén om en stat. Vi bör utveckla den analysen ytterligare i våra anföranden och i vårt arbete, för att utöva påtryckningar på honom.
Mitt sista budskap är att jag inte tror att en politisk myndighet, avsett om det gäller Israel eller Palestina, kommer att ha legitimitet att övertyga människorna om behovet av att offra vissa fredssymboler, oavsett om det är Jerusalem eller rätten att återvända, medan de religiösa myndigheterna själva underlåter att predika fred och delning av de symbolerna, grundat på en gemensam överenskommelse. Utan detta kommer vi inte att uppnå någonting. Hälsa dem det från oss! 
Guardans Cambó (ALDE ).
   – Herr talman! Jag hade också äran att få följa med Europaparlamentets valobservatörer till regionen och att bevittna det som Javier Solana beskrev mycket bra som en blandning av stolthet och hopp, vilket faktiskt återspeglades i deras ansikten – till och med i deras själar – och i orden hos alla vi träffade. Låt mig tillägga att man även kunde ana ett uttryck för patriotism.
De personer som röstade och de personer som kontrollerade röstningen uttryckte sannerligen en suveränitet som i vissa fall innehöll ett mått av genuint civilmotstånd, à la Mahatma Gandhi. Att rösta var ett sätt att säga: ”Detta är vårt, detta är vårt territorium och vår framtid är här, men vi skall leva här i fred genom valurnan”.
Deras budskap innehöll allt detta och det finns därför stor anledning till optimism, men vi är väl medvetna om att en eventuell besvikelse alltid står i direkt proportion till de förhoppningar som föregått den. Det ansvar som åligger alla oss i Europa och Europeiska unionen, som har bidragit till att skapa detta hopp, är därför enormt, i själva verket till och med större än vad det var före valet.
Herr Solana! Ni har beskrivit situationen mycket väl – och det gjorde också Benita Ferrero-Waldner – men ni har beskrivit den mycket detaljerat och har pekat ut vissa riktlinjer. Ni nämnde vad Europeiska unionen kan göra för Palestina. Jag tänker inte tillägga något till det som Michel Rocard sade om valet, för jag anser att han har alldeles rätt: säkerhet och ekonomi. Jag skulle vilja säga lite mer om vad Europeiska unionen förväntar sig av Israel inom ramen för tillbakadragandet, det tillbakadragande från Gaza som, om det äger rum helt och hållet ensidigt, utan någon samordning och utan någon förhandlad och överenskommen process, kanske inte blir så lyckat eller kanske får negativa effekter.
Slutligen anser jag att Europeiska unionen har ett ansvar – vilket andra talare redan har påpekat – att prioritera att denna fråga tas upp när den transatlantiska dialogen återupprättas. Den transatlantiska agendan skall granskas om två dagar. Europeiska unionen måste se till att detta blir en prioriterad fråga. På det viset skulle Europeiska unionen kunna lämna ett storslaget bidrag till fredsprocessen. 
Hammerstein Mintz (Verts/ALE ).
   – Herr Solana! Jag vill gratulera er till ert varma och outtröttliga engagemang för freden. Detta är ett av de synliga uttrycken för den positiva europeiska anda som alla europeiska medborgare visar inför fredsarbetet i Mellanöstern. Bollen är nu på Israels planhalva. Vi har nu en palestinsk ledare, Mahmud Abbas, som tar ställning mot våldet, inte bara i ord utan också i handling, och som dessutom har den legitimiteten att han har valts i ett demokratiskt val.
Israel kan inte förbli passivt i detta läge. Israel måste reagera positivt på Mahmud Abbas med konkreta åtgärder. EU skall inte bara uppmana till vapenstillestånd och avväpning av de palestinska aktivisterna, utan måste också uppmana Israel att sluta upp med sin politik med selektiva lönnmord och genast stoppa byggandet av muren på de ockuperade områdena. Under tiden måste ”kvartetten” vidta åtgärder för att få bort kontrollerna och ge palestinierna möjlighet till arbete och handel. Efter många års konflikt står det klart att de palestinska och israeliska samhällena lider av stor utmattning, trötthet och sorg, vilket paradoxalt nog kan ge en glimt av hopp just nu. Men Israel måste reagera på denna glimt av hopp. Ett första steg mot att återigen öppna dörren för förhandlingar skulle vara att förhandla fram ett tillbakadragande från Gaza, som bestyrks av en internationell delegation som organiserats av EU inom ramen för ”kvartetten”.
Vidare anser vi att ett av problemen är att vi inte kan börja med en steg-för-steg-metod, vi kan inte säga som president Bush sade: ”Vi kommer att ha en palestinsk stat 2005”. Nu har vi år 2005 i enlighet med färdplanen, och nu säger president Bush i stället att vi kommer att ha en palestinsk stat 2009. Vi måste minska tiden mellan början och slutet. De palestinska och israeliska folken är tillräckligt mogna för att se ljuset i slutet av tunneln. Enligt opinionsundersökningar stöder de två folken en politisk pakt för att uppnå en definitiv status som ungefär motsvarar Genèveavtalet. Vidare är denna definitiva, permanenta status mycket lik det avtal som nästan uppnåddes av de två parterna i Taba i slutet av 2000.
Detta är ett faktum och jag anser att EU måste ta tillfället i akt att utöva påtryckningar på Israel så att landet reagerar på inställningen hos det nya palestinska ledarskapet. 
Adamou (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, herr Solana! Det allmänna intryck vi fick som valobservatörer var att palestinierna lyckades bortom varje tvivel, och detta är kanske första gången som det har varit möjligt att hålla demokratiska och fria val under en ockupation. Detta är en stor politisk gärning, som sänder politiska budskap både till Israel och till hela det internationella samfundet. Den 9 januari gav det palestinska folket ett tydligt uttryck för värdighet och visade att de absolut håller fast vid demokrati, fred och kampen för oberoende. Valen var fria och demokratiska, med ökat deltagande av kvinnor och ungdomar, och detta förtjänar de att gratuleras till. Det fanns två anledningar till problemen, som huvudsakligen rörde östra Jerusalem och Gazaremsan: en anledning var de israeliska myndigheternas ståndpunkt, och den andra anledningen var den – enligt vår åsikt – usla överenskommelsen mellan palestinierna, israelerna och EU enligt 1996 års avtal, varigenom bara 6 000 av 120 000 väljare kunde rösta genom att sända sin röstsedel via det israeliska postkontoret, medan resten skulle ha varit tvungna att resa till andra områden på Västbanken. Dessutom erhöll de motstridig information. Icke desto mindre öppnades det dagen efter valet nya utsikter till att fredsprocessen kan återupptas. Vinnaren har förklarat och klart uttryckt sin avsikt att fortsätta med en icke-militär, fredlig lösning av problemet, grundad på internationell lagstiftning, FN-resolutioner och färdplanen. Tack vare de kontakter som den nye presidenten nyligen haft med de väpnade organisationerna förmodar vi att han lyckats övertala dem att fortsätta med ett ensidigt eld-upphör, en åtgärd som vi hoppas kommer att leda till en vapenvila som bryter våldsspiralen och bidrar till att återuppta fredsprocessen. Han förefaller också vara redo för en rad inre reformer som syftar till ekonomisk, social och politisk utveckling, trots de olyckliga omständigheter som ockupationen medför. Men vid sidan av de ansträngningar som den palestinske presidenten har påbörjat för att fredsprocessen skall kunna starta på nytt krävs det också att även den israeliska regeringen visar sina goda avsikter. Tyvärr fortsätter byggandet av muren som så öppet fördömts av det internationella samfundet och i ett yttrande från Internationella domstolen, och detsamma gäller även bosättningarna. Enligt färdplanen skulle 2005 bli det år då en oberoende palestinsk stat utropades. Men nu är det 2005, och ingen sådan syns till. Inom Europeiska unionen, och särskilt inom Europaparlamentet, har vi nu en mycket viktig roll att spela för att se till att samtalen återupptas och att man finner en definitiv lösning på problemet. Förutom den teoretiska nivån, via resolutioner och så vidare, måste vi också finna ett mer praktiskt sätt att bedriva lobbying i alla riktningar för att få till stånd verkliga samtal som under 2005 kan leda fram till betydande framsteg och en snabb definitiv lösning på problemet. Denna lösning måste innefatta grundandet av en oberoende palestinsk stat i fredlig samexistens med Israel och naturligtvis också innebära att muren rivs och att ockupationen upphör, så att de två nationerna kan skapa sig en fredlig framtid som bidrar till fred och framsteg i hela Mellanöstern, där man tvingats utstå så mycket under en så lång tid. 
Låt mig slutligen återigen på min grupps vägnar försäkra det palestinska folket, och de krafter i Israel som arbetar för fred, att de hos oss kommer att finna stöd för sina ansträngningar att åstadkomma fred och en lösning på problemet. 
Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! I dag, femtiosju år senare, har vi ett gyllene tillfälle att korrigera ett misstag som kostade hundratusentals människor livet. Om vi 1948, när vi gav israelerna en tillflyktsort – en stat – hade gjort samma sak för palestinierna, skulle många människoliv ha räddats. De krig som dödade så många människor för 30–35 år sedan skulle förmodligen inte ha ägt rum. Angreppet den 11 september skulle kanske inte heller ha ägt rum, om vi godtar den officiella förklaringen från bin Ladin, som var delaktig i händelsen. Iphigenias död gav Agamemnon en gynnsam vind. Arafats död (ibland var han terrorist, ibland förhandlare och ibland nobelpristagare, beroende på vad som passade rådande status quo) och även slutet för Sharons monokrati i Israel kanske kan framkalla den gynnsamma fredsvinden. Om vi inte genast agerar effektivt kommer vi att gå miste om detta gyllene tillfälle. Terrorismen kommer att trappas upp, både statsterrorismen, som är grövre, och den terrorism som utövas av oberoende prickskyttar. Förenta staterna verkar ändra kurs. Man vill vända sig från Mellanöstern och röra sig i riktning mot Ryssland, med allt vad detta kan innebära. Men vi bor här i området, vi hyser 40 miljoner araber, och här misslyckades vi med att ge judarna möjlighet att leva igenom den nazistiska ockupationen. Vi måste ta tillfället i akt nu. 

 Detta är sista gången, herr Solana. Det är nu eller aldrig! 
Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det finns fria, eller nästan fria, val, och det finns val som inte är fria, till exempel det kommande valet i Irak. Återigen ger EU efter för Förenta staternas intressen och finansierar en obetänksam inblandning i ett annat lands affärer.
På samma sätt som man försöker tvinga på skattebetalarna en europeisk konstitution utan att de har något att säga till om, suger man ut pengar för att underhålla den skamliga, meningslösa ockupationen av Irak. EU seglar blint genom ockupationens stormiga hav, medan de allierade inkräktarnas klumpiga flaggskepp håller på att sjunka och tar med sig de länder i unionen som inte klarade av att ta avstånd från Förenta staternas skändliga geopolitik.
Den överväldigande majoriteten irakier, som anser att ockupationsstyrkorna är anledningen till att levnadsstandarden har sjunkit sedan Saddam Husseins regim föll, kommer inte att delta i det hycklande val som den offentliga propagandan, med inblandning av medierna, beskriver som ett ytterst viktigt tillfälle att åstadkomma en övergång till demokrati. Avsikten är att utge Förenta staternas försök att överleva sin uppenbara utmattning, åtminstone politiskt, för att vara viktiga val som kommer att lägga grunden till den nya irakiska staten.
Det är skamligt att använda sig av människor för att stödja och följaktligen politiskt bekräfta valet i Irak. Vi kommer att legitimera en marionettförvaltning, kalla den en demokrati och på så sätt fortsätta att vara delaktiga i invasionen i Irak. Anledningen till invasionen har visat sig vara helt falsk. Invasionen har följts inte bara av brutalitet utan också av oräkneliga episoder av korruption, slöseri, uppskruvade räkenskaper och bedrägeri, till förfång för själva förvaltningen.
Allt detta är mer än tillräckligt för att jag skall uppmana parlamentet att för alla européers räkning ta avstånd från all legitimering av valet i Irak och på så sätt bespara oss alla skammen av att vara politiskt och moraliskt delaktiga i detta kolossala politiska och mediala bedrägeri. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, herr Solana! Jag vill koncentrera mig på Mellanöstern och bara komma med ett par påpekanden. 
Valet av Mahmud Abbas och det sätt som valet genomfördes på, bildandet av en ny koalitionsregering i Israel med väljarstöd tvärs över partigränserna, en ny amerikansk president som går in i en ny mandatperiod där han inte behöver ta hänsyn till att han skall kunna bli omvald – alla dessa faktorer anser jag lägger grunden till ett scenario som under de senaste åren har varit nästan okänt i Mellanöstern.
Mahmud Abbas utplacering av polisstyrkor och hans förhandlingar med radikala grupper har tydligt visat att han har förmåga slå fast villkor som president Arafat alltid avvisade och inte klarade av. Jag betraktar detta som ett skäl till att vi nu verkligen bör dra nytta av denna särskilda situation.
Jag vädjar därför till er, fru kommissionsledamot, och särskilt till er, herr Solana, att se till att kvartetten inte bara förblir en institution där man skisserar dokument och för en dialog, utan att den nu, med all den individuella och totala slagkraft som står till förfogande, ingriper för att meddela Mellanöstern att detta inte bara är en gammal dagordning vilken som helst, utan att hela internationella samfundet är engagerat för att visa vår önskan om en lösning och samtidigt visa parterna att vi kan garantera dem säkerhet och utveckling.
Ingen i kvartetten har ensam den trovärdighet som båda sidor kräver för att någon av kvartettens medlemmar skall kunna klara av allt detta på egen hand. Bara om medlemmarna arbetar gemensamt kommer en sådan säkerhetsram att bli tillräcklig trovärdig för att kunna accepteras, så att Israel kan känna sig tryggt bakom säkra gränser samtidigt som Palestina kan bli en ekonomiskt livskraftig stat.
Låt mig, i förhoppningen att dessa framsteg kan uppnås, komma med en slutlig kommentar. På båda sidor vill människor ha fred och återupptagande av vänskapliga förbindelser. Vi måste nu hjälpas åt att sätta samman en koalition av sansade personer på båda sidor och förhindra att radikalerna – som är i minoritet – återigen hindrar en lösning av frågan. Detta ligger i vårt eget intresse, och vi bör därför prioritera det. 
De Keyser (PSE ).
   – Herr talman, herr Solana! Jag var i Rafahflyktinglägren i Gaza vid tiden för valet, och jag tackar er för era mycket lägliga ord. Tack så mycket, fru Ferrero-Waldner, för ert engagemang.
Tillåt mig att ta er tillbaka till valet i Irak och uttrycka mina farhågor. Detta val skall enligt planerna hållas på söndag och utgöra en del av Bushs politiska strategi för uttåget, legitimerat genom FN:s resolution nr 446. Planen var att lämna tillbaka självbestämmandet till det irakiska folket, men sedan planen utfärdades har spänningarna fortsatt att öka. Ockupationsstyrkorna har inte kunna omvandla sig till fredsbevarande styrkor, och det skrämmande uppträdandet i Abu Ghraib-fängelset var ett tecken på detta. Försök att på nytt skapa irakiska styrkor, särskilt en polisstyrka, har avbrutits av angrepp som riktats mot dem som ibland tyvärr betraktas som kollaboratörer med fiendemakten. Detta är ett misslyckande. Det är just dessa irakiska styrkor som skall vakta vallokalerna med stöd av de amerikanska styrkorna. Sunniextremisterna bojkottar detta val, och framväxten av den shiitiska fundamentaliströrelsen, som Iran är mycket positiv till, ger oss skäl att befara en teokrati i stället för en ny demokrati.
Detta val blir fullkomligt bisarrt. Inte ett enda villkor har uppfyllts som skulle ge vinnaren legitimitet och föra med sig fred, långt därifrån. Känslan finns att det kommer att bli mer våld. Det är därför svårt att tro att en konstitution kommer att kunna skapas som är fri från sharia, en som respekterar kvinnornas rättigheter, om inte författarnas pennor noga övervakas.
Tidtabellen för 2005 är otrolig: en konstitution den 15 augusti, en folkomröstning den 15 oktober, val den 15 december och en ny regering den 31 december. Vad anser rådet om denna besinningslösa tidtabell? Anser ni att den är genomförbar? Skall vi verkligen tro att den är genomförbar, herr Solana? Finns det någon europeisk strategi i frågan? Jag hoppas det, för att undvika möjligheten av tillfällig retorik som kan ligga nära min egen, men som jag inte håller med om. Jag anser att vi inte får tiga om dessa val. En sådan tystnad skulle vara ett tecken på ambivalens, och detta är inget jag skulle önska mig. 
Onyszkiewicz (ALDE ).
   – Tack så mycket, herr talman. Ledamöterna i kammaren har flera gånger uttryckt sina förhoppningar att inte bara fredsprocessen i Palestina skall återupptas, utan att också de senaste tilldragelserna i landet kommer att leda till att man börjar bygga upp en demokrati, bygga upp det som kan bli den första demokratin i de arabiska länderna. Naturligtvis kommer byggandet av denna demokrati inte att bli någon lätt uppgift. Vi är alla medvetna om omfattningen av landets problem, till exempel den utbredda korruptionen. Det är allmänt känt att demokratin inte bara skall bestå av civil kontroll av brottsbekämpande myndigheter, till exempel polisen och säkerhetstjänsten. För att demokratin skall bli meningsfull måste myndigheternas åtgärder, och framför allt budgeten, också medge insyn. Anledningen till att jag säger detta är att EU bidrar med betydande ekonomiskt stöd till den palestinska myndigheten och naturligtvis kommer att fortsätta att göra det. Det är viktigt att dessa medel redovisas, så att vi vet hur de har använts. Men det är lika viktigt att hela den palestinska myndighetens budget, inklusive finansiering från andra källor än EU, bör vara fullständigt klara och tydliga för var och en. Detta skulle garantera att det i framtiden blir omöjligt att anklaga den palestinska myndigheten för något som den fortfarande ofta anklagas för, nämligen att finansiera terroristverksamheter som inte på något sätt bidrar till fredsprocessen.
Mitt andra påpekande är att vi alla skulle vilja att denna process inte bara kulminerar i fred mellan palestinska myndigheten och Israel, utan att denna fred också blir en verklig fred i hela regionen, och inte det slags fred som rådde i Europa under tiden för Warszawapakten och det kalla kriget. Vi bör därför överväga vissa metoder för att bygga upp förtroende som vi redan har provat i Europa, med mycket tillfredsställande resultat. Tack så mycket. 
Toussas (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Trots de hycklande gratulationerna och välkomnandet av det palestinska valet fortsätter den israeliska regeringen sin mordiska politik som riktar sig mot det palestinska folket. Arbetet för att utvidga byggandet av skammens mur och konfiskera egendomen för de palestinier som utvisats ur östra Jerusalem har återupptagits, trots att den israeliska regeringens tidigare svepskäl för detta smulats sönder, vilka handlade om dess palestinska motparts påstådda brist på försonlighet.
Den israeliska regeringens oförsonlighet underbyggs av Förenta staternas och EU:s politik. Till och med i resolutionen tas palestiniernas så kallade terrorism upp som den första frågan. En ny smutskastningskampanj är på väg för att sammanbinda palestinierna med Iran och Syrien som en ondskans axel och källa till terrorism. Skälet är att man vill rättfärdiga den israeliska regeringens omedgörlighet och förbereda den allmänna opinionen för att godta de nya imperialistiska ingripanden och krig som planeras med hjälp av den aggressiva planen för Mellanöstern.
Det är uppenbart att ett oacceptabelt försök har gjorts även i dagens debatt att förknippa ett europeiskt parti som hör till Europaparlamentet, nämligen Sinn Féin, med terrorismen. Detta är oacceptabelt. Vi vill uttrycka vår solidaritet med det palestinska folket i syfte att skapa en oberoende palestinsk stat med östra Jerusalem som dess huvudstad. 

Masiel (NI ).
    – Herr talman, mina damer och herrar! Redan det faktum att ett presidentval ägt rum på det palestinska området för första gången på nio år, och att detta skedde i en lugn atmosfär, trots den israeliska ockupationen, kan betraktas som ett framsteg. Det var mycket passande att detta val observerades av den största delegationen någonsin från parlamentet, eftersom detta är ett bevis för att EU fäster stor vikt vid situationen i Mellanöstern och att EU stöder fredsprocessen i regionen.
Men det finns fortfarande vissa som motsätter sig fred i Israel och de palestinska områdena. Vi måste uppmuntra båda parter att återuppta fredsförhandlingarna, eftersom vi alla vill att israelerna skall få leva i fred, utan terroristangrepp, och att palestinierna skall återfå sin förlorade värdighet. Varken det ena eller det andra kan uppnås om det inte skapas en palestinsk stat. Palestinierna är den svagare parten i förhandlingarna, och mina sympatier ligger hos dem. 
Hybášková (PPE-DE ).
   – Herr talman! Fastän vi i dag högtidlighåller minnet av förintelsens illdåd har vi fortfarande saker att lära. Mellanöstern är långt ifrån fritt från rasism, främlingshat och hat. Palestinska läroböcker, som finansieras av EU, är fortfarande fulla av antisemitism och förklarar sionism som roten till ordet ”ond”.
Det palestinska valet är ett ljus i slutet av tunneln. EU har gjort ett mycket bra arbete. Kvinnor var mycket väl företrädda. Andra plats för Mustafa Barghouti är en demokratisk dröm. Trots detta måste vår inställning vara försiktigt optimistisk. Vi måste ge Mahmud Abbas en möjlighet att stärka säkerhetsstyrkorna och genomföra lagstiftningsreformer och ekonomiska reformer. Vi måste stärka kvartettens position istället för att förväxla den med Genèveinitiativet.
Vi måste också vara medvetna om den mycket känsliga situationen i Israel. Särskilt en dag som denna måste vi erkänna det israeliska folkets rätt till självförsvar samt mödrars och fäders rätt att skydda sina barns liv genom den olycksaliga säkerhetsåtgärd som säkerhetsmuren innebär. Än är det inte dags att riva den. Den kan inte rivas förrän Hamas inte längre har övertaget när det gäller säkerheten i området.
Vi vet att det inte bara finns palestinsk och israelisk extremism. Det finns även i hög grad en syrisk komplott mot demokratisering som till och med före detta åtagande sprider Hizbollahs sakkunskap, män och vapen till Gazaremsan. Hur villiga är vi att sätta tryck på Syrien? Hur villiga är vi att använda associeringsavtal som verktyg för att ta ansvar för folken i regionen?
Herr Solana, jag, som kommer från Prag i ett f.d. kommunistland, skulle vilja ställa en fråga till er. Ni sade i ett pressmeddelande efter ministerkonferensen Euromed att Barcelonaprocessen inte har förverkligats helt på grund av vissa omständigheter på nationell nivå. Jag skulle vilja fråga er vad vi alla skall göra för att uppnå verklig demokratisering och för att uppmuntra demokratin i Mellanöstern. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Som observatör av det palestinska valet hade jag förmånen att vara vittne till den fredliga och demokratiska maktövergången, som förvånade de flesta experter, i samband med förändringen efter Arafats död.
Efter detta val måste brådskande åtgärder vidtas inför parlamentsvalet. Det behövs en stark observatörsgrupp från Europa för detta val. Det måste finnas en enda ordentlig röstlängd, utbildning av väljare och insyn i finansieringen. Men framför allt finns det ett trängande behov av reformer av lagstiftningsprocessen för att garantera proportionell representation i den lagstiftande församlingen. Detta är nödvändigt för att alla delar av det palestinska samhället skall göra de nödvändiga kompromisser som en fredsprocess oundvikligen kommer att kräva.
Europa och USA har gemensamt intresse av fred i regionen. Som garanter för fred är det viktigt att dessa länder arbetar för en gemensam dagordning. Inga framsteg kan göras om vi inte arbetar med de förutsättningarna. Europa måste höja sin politiska profil i regionen i större utsträckning än hittills.
Slutligen måste premiärminister Sharon hjälpa och inte straffa president Abbas när det inträffar våldshandlingar som han inte har kontroll över. Om han tillåter varje bomb som exploderar att blockera fredsprocessen lämnar han över Israels framtid ...
Pistelli (ALDE ).
   – Herr talman, herr Solana, fru Ferrero-Waldner, mina damer och herrar! EU har mycket starka intressen i Mellanöstern, och Mellanöstern är nu en viktig beståndsdel i vår grannskapspolitik.
Nyckeln till stabilitet och ekonomisk tillväxt i området ligger i en lösning på den israelisk-palestinska konflikten. De senaste årens dödläge har hindrat EU från att göra sitt inflytande gällande och tyvärr bekräftat Förenta staternas diplomatiska skämt ”we play you pay”, vilket betyder ”vi har den politiska makten och ni betalar räkningen”.
Vi har ett förfärligt år bakom oss: i Förenta staterna såg vi att valåret fick George Bush att koncentrera sig helt och hållet på kriget i Irak. I Israel stängde Sharons regering dörren för förhandlingar. I Palestina paralyserade Yassir Arafats personliga och politiska problem den palestinska myndigheten.
Denna återvändsgränd kostade många människoliv och orsakade olycka och förtvivlan. Många av oss undrade om det fortfarande fanns utrymme för hopp och om någon dialog var möjlig. Som Javier Solana förklarat har i dag ett möjligheternas fönster öppnats som vi måste använda oss av. Förenta staterna har en president under sin andra mandatperiod som har ett visst manöverutrymme när han ägnar sig åt den israelisk-palestinska frågan. Den nya israeliska regeringen, med personer som till exempel Shimon Peres, väljer dialogen. Det gläder oss att vi i Palestina har bidragit till och bevittnat det första presidentvalet, som vanns av Mahmud Abbas, som nu har en stark populär och internationell legitimitet. Vi stöder hans inledande åtgärder, till exempel försöket att påtvinga de radikala grupperna eld-upphör.
Det är dags för EU att göra sig hört, klart och tydligt. EU måste agera som en kraft för stabilitet, och ingen annan deltagare, inte ens Förenta staterna, har de tillgångar som vi har, med andra ord politisk stabilitet och resurser för att stödja ekonomisk tillväxt i området. Det är dags att vi använder oss av dessa tillgångar och återupplivar färdplanen och kvartetten. Om vi tror på EU:s utrikespolitik och på EU som en global deltagare, vilket jag gör, är det nu dags att gå från ord till handling. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar det fria och demokratiska valet av president Abbas som ledare för den palestinska myndigheten. Som valobservatör gladdes jag åt att se det civila samhällets, även kvinnornas, entusiasm över att delta i detta unika experiment som är unikt i arabvärlden. Trots uppmaningar till bojkott från Hamas talar nu till och med denna organisation om att delta i parlamentsvalet av rädsla för att bli uteslutna från den politiska processen. Mahmud Abbas har nu ett starkt mandat att förhandla med Israel.
Jag blev besviken över det låga valdeltagandet i östra Jerusalem. De palestinska invånarna där var rädda att de skulle förlora sina israeliska ID-kort om de röstade. Jag var missnöjd med att många valarbetare vägrade att samarbeta och lämnade ut siffror över utfall och antal personer i röstlängden. Det förekom en del missförstånd mellan inrikes och internationella observatörer som måste redas ut innan parlamentsvalet i juli.
Jag tackar Israeliska försvarsmakten för dess samarbete vid gränsövergångarna. Efter det tillfälliga bakslag som orsakades av sex israelers tragiska död i Gaza gör nu president Abbas ett kraftfullt försök att hålla tillbaka terroristerna genom att skicka sina säkerhetsstyrkor till Gazaremsans gränser. Jag uppmanar premiärminister Sharon att erkänna detta genom att återuppta diplomatiska förbindelser med den palestinska myndigheten och genom att åter sätta upp fredsplanen på den politiska dagordningen.
Jag är övertygad om att en heltäckande fredsplan är möjlig genom ett territoriellt utbyte som befäster den judiska statens säkerhet. Jag anser också att säkerhetsmuren har visat sig fungera för att minska antalet attacker från självmordsbombare. Den avspeglar emellertid inte den israeliska statens slutliga gränser utan kan flyttas eller rivas när ett fredsfördrag slutligen är undertecknat.
De senaste opinionsundersökningarna i Israel, på Västbanken och i Gaza stöder Genèveplanen som en sådan fredsmodell. Varför inte en samtidig officiell folkomröstning på båda sidor för att förstärka ett ömsesidigt erkännande av tvåstatslösningen?
Slutligen är Irans roll mycket farlig. Syrien ger sitt tysta stöd till beväpning och finansiering av Hizbollah med siktet inställt på att få Mahmud Abbas fredspolitik att spåra ur genom stöd till lokala terrorister på Västbanken och i Gaza. EU måste varna Iran och Syrien och Hizbollah måste föras upp på EU:s förteckning över förbjudna terroristorganisationer. 
Howitt (PSE ).
   – Herr talman! Som medlem av parlamentets valobservatörsuppdrag säger jag till Javier Solana att jag nu är övertygad om att EU måste överväga att använda handeln som påtryckningsmedel för fred. Ett tillbakadragande från Gazaremsan som innebär att den fortfarande är ockuperad kan aldrig bli en praktiskt genomförbar lösning för befolkningen. Europeiska och internationella hjälparbetare måste beviljas visum för att arbeta med palestinska befolkningsgrupper och vi måste stödja en reformering av den palestinska myndigheten.
Mitt bestående minne av uppdraget var att det mest frekventa ord som användes av palestinierna var ”förödmjukelse”, att 30 till 40 bybor i Um Al Rehan inte kunde rösta för att de bodde på fel sida om säkerhetsmuren, att våra observatörer själva bevittnade misshandel, skottlossningar, kidnappningar och bombningar.
Var palestiniernas demokratiska organiserande av dessa val en form av fredligt motstånd mot ockupationen? Ja. Var denna demonstration av demokrati ett budskap till världssamfundet att de är helt redo att styra sin egen stat? Ja. Och när vanliga palestinier berättade för oss att de röstade på Mahmud Abbas, ja då sade de att de röstade för fred. 
Nicholson of Winterbourne (ALDE ).
   – Herr talman! Konflikten mellan israeler och palestinier är en av världens mest utdragna konflikt. Denna utdragna konflikt har påverkat grannsamhällen på den arabiska halvön, vid Persiska viken och i Nordafrika på ett negativt sätt och har nått ända till Europa och USA. Konflikten har resulterat i skador och död för tusentals människor och fattigdom och lidande för miljontals.
FN:s, inklusive EU:s, konstanta uppmärksamhet och förenade styrka har gett liten eller ingen lättnad för befolkningen i de båda stridande länderna. För konflikter av denna intensitet, som sträcker sig tillbaka till nationers historiska ursprung, finns det bara en nyckel som kan öppna dörren till fred. Pengar kan inte göra det, även om de kan lätta bördan av ständig fattigdom. Makt är fruktlöst när det gäller att förändra människors tankar. Utomstående kan bara komma med förslag. Utan maktmedel kan de inte fatta de administrativa beslut som behövs. När det gäller den fundamentala förändringen från våld till fredliga lösningar, steget från användningen av vapen till dialog som ett medel för att uppnå acceptabla lösningar, finns det bara en sak som kan få vågen att väga över och det är folkets vilja. När denna väl är skyddad och våldets män tillåter att den uttrycks är demokrati det enda konceptet för total framgång.
I dag har palestinierna talat, deras röst har upphävts fredligt i valurnorna. Resultatet är att unionens tjugoettåriga sökande efter tvåstatslösningen nu är inom räckhåll. Om detta är bra för Palestina varför skall vi då förneka människorna på resten av den Arabiska halvön och längre bort demokrati. Jag har höga förhoppningar på det kommande valet i Irak och på val som kanske kan hållas senare i andra länder i världen där våld och icke-fredliga lösningar i dag används. Detta spridande av demokratin är Europeiska unionens uppgift nu. Det är en uppgift där vi kan förena oss med våra amerikanska allierade. När Palestina tar ledningen kan Irak följa efter och kanske kommer andra länder att välja samma lösning. 
Kasoulides (PPE-DE ).
   – Herr talman! Parlamentets valobservatörsuppdrag i Palestina, som jag hade förmånen att delta i, har konstaterat att valet till mycket stora delar var fritt och rättvist. Det palestinska folket har nu en legitim president och en laglig samtalspartner för att förhandla om fred med Israel. President Abbas måste få både tid och uppmuntran för att konsolidera sin ställning och för att genomföra sina vallöften, för det första att göra slut på den väpnade intifadan och prioritera den politiska processen och för det andra att genomföra den nödvändiga reformeringen av institutionerna och speciellt av säkerheten.
De senaste dagarnas nyheter antyder att det redan finns en del positiva effekter. Utsändandet av palestinska poliser till norra Gazaremsan och den rapporterade framgången i samtalen med de väpnade grupperna har lett till fyra dagars lugn som kanske följs av en vapenvila. Med tanke på att en sådan vapenvila är mycket osäker är konkreta gester – som att ta bort restriktionerna för rörelsefriheten, att frysa byggandet av nya bosättningar, att stoppa byggandet av skyddsmuren och det olagliga dödandet – till god hjälp för att skapa ett gynnsamt klimat under denna tidsperiod när möjligheten till en lösning står öppen.
EU:s beslut att sända så många valobservatörer för att observera och assistera i valet och att utse en framstående ledamot av parlamentet som deras chef var berömvärt eftersom det gjorde vår närvaro märkbar både lokalt och internationellt. Inom ramen för kvartetten krävs nu stora ansträngningar från EU:s sida för att uppmuntra båda sidor att i fredens intresse dra nytta av utvecklingen. Syftet är att återuppta förhandlingar vilket kommer att väcka nytt hopp. Hopp stärker måttfullhet, frustration gynnar extremister. Det är det enda sätt på vilket den onda cirkeln kan brytas. 
Mastenbroek (PSE ).
   – Herr talman! Europa måste hålla hoppet uppe för de båda folken och det enda sättet att göra detta är att hålla hoppet om en varaktig fred vid liv. För att göra detta måste vi försöka sätta tvåstatslösningen och ett fredligt och totalt slut på ockupationen överst på dagordningen. Ett tillbakadragande från Gaza är ett positivt steg men det kan inte vara det slutliga målet. Utan USA:s hjälp kan detta inte uppnås. 
Mahmud Abbas har satt upp en enorm dagordning för sig själv: att stoppa den våldsamma intifadan, att reformera säkerhetsstyrkorna, att skapa en livskraftig palestinsk stat och att uppnå en varaktig fred med Israel. För att hålla hoppet uppe för de båda folken måste vi till fullo stödja hans dagordning. Nu kan vi aktivt hjälpa honom nu att bekämpa korruptionen, ytterligare främja demokratin inom palestinska institutioner och stödja ett gott styre, saker som palestinierna hett önskar – Vi behöver inte USA för detta. Vi måste erbjuda vårt fulla stöd så snart som möjligt genom att fråga Mahmud Abbas hur vi i Europeiska unionen kan hjälpa till ytterligare. 
Sbarbati (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det påstås att hat inte är följden av okunnighet, utan av att man tränas i att känna hat. Sedan 1948 har det israelisk-palestinska kriget skördat tusentals offer, många av dem civila, och orsakat enorm fattigdom. Två tredjedelar av de palestinska terroristerna har varit universitetsstuderande eller gått ut gymnasiet, och israelerna är kända för att ha en hög utbildningsnivå.
Efter valet av Mahmud Abbas, som var ett bevis på det palestinska folkets stora engagemang för demokratin, har ytterligare ett terroristangrepp lett till problem i de nyligen återupptagna samtalen. Dömda att leva sida vid sida, vare sig de vill eller inte, och med komplexa problem som måste lösas, har de två folken nu gått in i en ny fas i sina förbindelser, en fas som medger ett visst hopp. I motsats till vad som förväntades gick valet i Palestina faktiskt bra, och den nye ledaren har klargjort sin avsikt att återuppta fredsförhandlingarna med Israel, att hålla extremisterna i schack och att reformera de förvanskade dimensionerna av de palestinska inrikesfrågorna. Detta kanske är ett alltför ambitiöst program, men det visar verkligen en vilja till förändring. Israel å sin sida påbörjade samtal med den nya regeringen, men de har kört fast på grund av en oväntad våldsspiral som har frusit förbindelserna.
Genom att övervaka valförfarandet har EU stärkt sin ställning som uppskattad förhandlare och visat sin vilja och förmåga att tala med båda folken. Saker och ting får inte hejdas nu. EU:s roll är att stå som garant för en plan för en permanent lösning och att under tiden ge båda folken en fast grund där de kan få hjälp att genomföra förändringar. Det är dags att EU tar sitt ansvar för Mellanöstern, eftersom vår egen säkerhet också är direkt hotad av denna oändliga konflikt. En lösning på den kan bara åstadkommas genom att man förhandlar fram ett sunt, permanent fredsavtal i enlighet med färdplanen.
Det internationella samfundet bör bidra till att skapa en palestinsk stat, men samtidigt måste det bidra till att lösa problemen med gränser, bosättningar, flyktingar, Jerusalem, vattenresurser och säkerhet. Som Shimon Peres en gång sade är förhoppningen att det efter tider av hat skall komma en tid av delaktighet, eftersom de två folken måste dela ett litet landområde mellan sig. De måste växa upp tillsammans i ömsesidig respekt och lära sig att dela med sig. 
Laschet (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! De som var närvarande vid detta val, den dag som började med att de genomskinliga valurnorna noggrant förseglades klockan sju på morgonen och som fortsatte med att allt genomfördes med en hel del stolthet och precision, kan mycket väl föreställa sig vad allt detta betydde för det palestinska folket, för det första naturligtvis för deras förbindelser med Israel, och för det andra för deras förbindelser med arabvärlden, eftersom de demonstrerade något som är helt okänt i området. Det var detta som gjorde valet så betydelsefullt, och det fanns en påtaglig önskan om fred. Människorna hade fått nog av konflikter, och Hamas och dess uppmaning om en bojkott brydde man sig inte om.
Jag menar att alla de som hela tiden sade att det var Arafat som garanterade freden och att situationen när han inte längre fanns skulle övergå till kaos, felbedömde situationen. Några av dem som sade detta fanns här i parlamentet. Folket i Palestina var mycket mer skarpsinnigt än somliga av de europeiska analytikerna trodde att de skulle vara, och det är därför som det sätts så stort hopp till det som händer där nu.
Jag har något som jag skulle vilja be både Javier Solana och kommissionsledamot Ferrero-Waldner att ta upp i sina samtal. Enligt rapporter i pressen skall Sharon ha sagt till vår höge representant att man har enats om ett tillbakadragande av trupperna från Gaza i samtal med myndigheterna i de palestinska autonoma områdena. Om så verkligen är fallet och det visar sig möjligt att lämna över det på ordnat vis så bör vi och FN:s flyktingkommissariat (UNHCR) överväga om vi kan utnyttja detta som en möjlighet att omvandla flyktinglägren till permanenta bostäder.
Vår arbetsgrupp om FN fick under förmiddagen sällskap av Hansen från UNHCR. Han beskrev att man efter att lägret i Jenin förstörts hade beslutat att bygga riktiga hus, så att människorna till sist, efter 50 år, inte längre skulle vara flyktingar. Jag anser att Gaza erbjuder en andra möjlighet att få ut flyktingarna ur deras läger och in i permanenta bosättningar, så snart som överlämnandet har genomförts som det skall. Jag vädjar därför om att denna idé skall behandlas i samtalen med FN:s hjälporganisation för Palestinaflyktingar (UNRWA) och med de aktuella myndigheterna, så att man kan få ett slut på denna situation och så att en ny era kan börja. 
Masip Hidalgo (PSE ).
   – Herr talman! Vid denna punkt i debatten ville jag bara tillägga en anekdot om något som jag bevittnade tillsammans med Caroline Lucas. Det var i Hebron. Det var mörkt. Elförsörjningen var bruten på grund av en olyckshändelse med några generatorer. Två unga palestinska poliser vidtog omedelbart åtgärder för att förhindra varje tänkbart försök till bedrägerier i mörkret. En liknande reaktion märktes vid borden bredvid, vilket visade på verkligt exemplarisk spontan mognad hos medborgarna.
Om ett folk skyddar sina valurnor och sin valprestige, trots de allvarliga problem som råder, så är det ett underbart folk som tror på demokratin. Så snart som strömmen kom tillbaka och det blev ljust kom det för mig att vägen till drömmen om fred, som Javier Solana har beskrivit så exakt för oss i kväll och med en sådan moralisk och politisk auktoritet, mycket väl kan ha öppnats.
Liksom för Martin Luther King är den drömmen det mål vi arbetar för, herr Solana. Den drömmen är vår väg. 
Seeberg (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under de närmaste månaderna bör stor uppmärksamhet ägnas åt situationen i Mellanöstern. Söndagens val i Irak kommer att bli spännande. Det är ett kanske historiskt tillfälle för en gryende demokrati. Jag skulle vilja tacka Javier Solana och kommissionsledamoten för deras konstruktiva och insiktsfulla inlägg. Det gör gott att höra ett sådant engagemang uttryckt i ord. Valet i Palestina och den nya regeringen i Israel erbjuder nytt hopp. Ariel Sharon måste dock hjälpa Mahmud Abbas att lyckas, för annars finns det ingen väg framåt i processen.
Jag var själv på en observationsresa till Västbanken i november och såg med egna ögon hur hemsk och desperat situationen är där, särskilt för de många palestinier som för närvarande lever under fattigdomsgränsen och under ofattbart svåra förhållanden på grund av den israeliska ockupationen. Det är en fattigdom som inte har skapats av naturkatastrofer eller något liknande utan av den israeliska ockupationen. Israels rätt att jaga terrorister måste naturligtvis erkännas, och palestinierna måste också göra allt de kan för att få slut på våldet. Israels rätt att jaga terrorister betyder dock inte att alla upptänkliga medel måste användas. De olagliga avrättningarna, husrivningarna och den överdrivna användningen av maktspråk mot civila är oacceptabla inslag. Den olagligt uppförda säkerhetsmuren utgör också ett speciellt problem, eftersom den till största delen har uppförts på palestinsk mark och gör det omöjligt för palestinierna att bruka jorden i dessa områden. Jerusalem, där palestinierna inte är skilda från israelerna utan från varandra, är också ett speciellt problem. Den betydande exproprieringen av mark i kombination med bosättningspolitiken gör det svårt att se hur en hållbar palestinsk stat skulle kunna upprättas. Det är särskilt oroande att se hur en dubbel infrastruktur håller på att byggas upp på Västbanken. Verkligheten visar att ockupationen nu har mer att göra med att säkra förhållandena för de många bosättarna än med att skapa säkerhet för israeliska medborgare som lever i Israel.
EU måste kräva att Israel slutar bygga bosättningar på Västbanken och avbryter anläggandet av säkerhetsmuren. Annars kommer tillfället till en tvåstatslösning att ha missats. 
Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! En stor palestinsk poet, Mahmoud Darwish, skrev nyligen ett poem som en hyllning till en annan upplyst palestinier, Edward Said. Jag läser på franska: 

 ”Han säger: Om jag dör före dig skall jag anförtro dig det omöjliga. Jag frågar: Är detta långt borta? Han svarar: En generation.” 

 Många generationer av palestinier har gått förlorade i kampen för det omöjliga, det vill säga för fred och för en demokratisk stat. Med massdeltagandet i det mest demokratiska och fria valet hittills har det palestinska folket i dag sänt ett budskap om fred, ett budskap om optimism, med andra ord ett budskap om att inga fler generationer av palestinier får gå förlorade.
Europaparlamentet har i dag ett historiskt ansvar för att tillsammans med världssamfundet ta initiativ till ett återupptagande av fredsprocessen på grundval av färdplanen. Fram till i dag har vi frågat palestinierna vad de kommer att göra. I dag har palestinierna svarat. De som nu måste svara är Bushadministrationen och Ariel Sharons regering. Vill de inom ramen för färdplanen verkligen binda sig att återuppta förhandlingar med slutmålet att skapa en palestinsk stat? 
Landsbergis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den viktigaste punkten i dag är Palestina, men jag vill vända uppmärksamheten tillbaka till Irak. Palestina befinner sig mitt i en kedja av mycket anmärkningsvärda händelser som innefattar val i Afghanistan, Palestina och Irak. Därför är den förestående utmaningen på söndag inte en enstaka händelse. Den är en del av ett antal mycket märkbara förändringar som har inträffat på senare tid i den mest härjade delen av den islamiska världen. Vi behöver inte klandra det, som somliga brukade göra, eller välkomna utsikten om en bojkott utan välkomna och förvänta oss det irakiska folkets fasta hållning och höga valdeltagande. 
För en tid sedan imponerades jag av rapporter från Afghanistan om miljontals kvinnor som ivrigt och resolut och med en känsla av mänsklig värdighet för första gången i sitt liv och i landets historia gick för att rösta. Nu kan det hända i Irak och det måste välsignas av Gud som är gemensam för kristna och muslimer. Förhoppningsvis kommer det att hända där trots icke-gudomliga krafters ansträngningar. Hur det än blir kan man vara helt säker på att detta aldrig skulle ha hänt under Saddam Hussein eller efter en seger för terrorister.
Ett högt valdeltagande på söndag skulle vara den viktigaste rösten, inte för konkurrerande partier men för ett nytt liv, en röst från människor som befriats från fruktans slaveri. 

Zappalà (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Solana, fru kommissionär, mina damer och herrar! Situationen i Mellanöstern kräver särskild uppmärksamhet. Israelerna befinner sig i en mycket svår situation, eftersom de måste leva med den ständiga risken för terroristattacker, medan palestinierna befinner sig i en fullkomligt oacceptabel situation.
Var och en som i likhet med mig nyligen har varit observatör under det palestinska presidentvalet har fått direkterfarenhet av en verklighet som ter sig otrolig om den ses i relief mot normala regler och kriterier. Jag måste förresten bekräfta att valet gick felfritt, trots den lokala situationen.
I den palestinska världen lever människorna utan några referenspunkter, utan någon visshet, i en social situation av totalt miljömässigt, sysselsättningsmässigt och organisatoriskt förfall. I den israeliska världen lever människorna i ett ständigt sökande efter ett sätt att försvara sig. Bistånd och stöd kommer från många håll, men har åtminstone inte hittills lett till några påtagliga resultat. Jag anser att vi behöver veta vilka resurser som unionen har anslagit till området under senare år, för vilka ändamål och under vems ansvar. Jag tycker också att det vore lämpligt att inrikta framtida satsningar på att förbättra livskvaliteten i de palestinska områdena.
Fru kommissionär! Det räcker inte med donationer, utan vi måste också kontrollera hur pengarna används. I detta hänseende väntar jag på ert svar på en bestämd fråga som jag har ställt. Jag tror att ett verkligt åtagande för framtiden i förening med det politiska åtagandet att verka för förhandlingar mellan de två staterna, som även kommer att underlättas av det nya palestinska presidentskapet, i framtiden kanske kan leda till ett resultat som utan tvekan skulle ha varit fullständigt otänkbart före sakernas nuvarande tillstånd. 
Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det råder i kammaren allmän enighet om att vi vill komma in på rätt spår igen och göra framsteg i riktning mot en varaktig lösning på konflikten mellan israeler och palestinier.
Nu när en palestinsk president har valts och en regeringsombildning har genomförts i Israel är förväntningarna höga, både här i Europa och bland människorna i Israel och Palestina. Av samtal utanför det officiella programmet i Ramallah och av valobservationen väster om staden fick jag det intrycket att människorna, samtidigt som de naturligtvis lider av ockupationen, inte har mycket gott att säga om hur saker och ting tidigare sköttes av de egna, för Yassir Arafats oförmåga och ovilja att göra allt vad som behövdes för att inom den palestinska självständiga myndigheten skapa effektiva strukturer för bland annat säkerhetsstyrkorna och hälso- och sjukvården är ingen hemlighet för någon.
Det är vår uppgift att se till att kvartetten gemensamt följer vad som nu än händer, vilket kan bli ett tillbakadragande från Gaza. Jag vill se EU, USA och övriga aktörer uppträda enat mot de två sidorna. Jag tror inte att det slags diplomati där den ena avlöser den andra ger de berörda parterna rätt intryck, utan låt dem se hela kvartetten samlad och höra den tala med en röst.
Er uppgift, herr Solana, är att utan dröjsmål börja planera för vad som skall hända efter tillbakadragandet från Gaza, med vilket jag menar planera för hur vi skall uppträda mot parterna, så att saker och ting verkligen kan gå framåt från den punkten. Om inte kommer konflikten verkligen att bli en berättelse utan slut. 
Papastamkos (PPE-DE ).
   – Herr talman! För femtielfte gången i Europaparlamentet diskuterar vi i dag den utdragna mänskliga tragedi som Palestinas och Israels folk genomlever. Det finns verkligen nya utsikter till en faktisk fredsprocess. Den nya situationen efter det palestinska presidentvalet talar för bedömningen att det nu finns förutsättningar för fred, stabilitet och säkerhet i ett område som har lidit mycket. Det är mer än nödvändigt att återvända till förhandlingsbordet. Det är också nödvändigt att återuppliva färdplanen för fred. Det är just genom att stärka färdplanens giltighet som det kommer att bli möjligt att förhandla fram en stabil och slutlig fredsöverenskommelse.
Jag skulle särskilt vilja betona behovet av att förstärka kvartettens speciella roll. Det är en roll som bör återspegla inslagen sammanhang, tydliga mål och beslutsamhet. Jag skulle även vilja påpeka att Javier Solanas praktiska förslag om säkerhet, reformer och ekonomiskt stöd är ett steg i rätt riktning. De är ett oundgängligt europeiskt bidrag till insatserna för att fastställa ramvillkor som stärker både den politiska och ekonomiska säkerheten.
Det centrala mål som Europeiska rådet uppställde i december är tydligt, nämligen en självständig, demokratisk och livskraftig palestinsk stat som i fred och inom en ram av säkerhet existerar sida vid sida med Israel och grannstaterna. Det räcker dock inte med att enbart vi vill detta. Framför allt måste tvistens huvudpersoner själva vilja det. 
Solana,
   . – Jag tackar er, herr talman, och alla de ledamöter som har haft vänligheten att stanna med oss till slutet av denna långa debatt om en nyckelfråga, en grundläggande fråga, som kanske förtjänar större uppmärksamhet av parlamentet med tanke på de tider som vi lever i. Jag skulle vilja säga att alla de ledamöter som har talat har talat uppriktigt och med en kraft och förtröstan som jag tror inte bara betecknar andan i Europaparlamentet utan även andan bland flertalet av, förhoppningsvis alla, unionens medborgare.
Från denna synpunkt anser jag att det i dag har varit en känslosam dag, en dag att låta våra känslor och värderingar komma fram, en dag för oss att uttrycka oss fysiskt och verbalt. Jag skulle vilja säga att det är dags att från och med nu inleda dessa debatter i en verklig känsla av att eftersträva ett mål. Vi får inte bara låta våra känslor utkonkurrera våra tankar, utan vi bör börja visa tecken på vart vi vill gå och hur vi vill komma framåt. Mina damer och herrar! Efter de historiska tider som vi har upplevt, och de bör beskrivas som historiska, anser jag att Europeiska unionen bör genomföra ett tydligt åtgärdsprogram, som vi gör och som vi förklarar för parlamentet. Och programmets slutresultat bör bli upprättandet av två stater och i första hand av den palestinska staten, som är den stat som ännu inte existerar.
Jag anser också att vi inte kan fortsätta att prata och prata om vi inte ser till att gradvis vidta de åtgärder som behövs för att förverkliga denna stat inom rimlig tid. Jag skulle vilja säga att det som våra palestinska vänner nu har inte är en stat utan snarare en situation före en stat, vad jag skulle vilja kalla en ”förstat”, och vi måste på bästa möjliga sätt hjälpa dem att genomföra de reformer som behövs för att åstadkomma en stat som är livskraftig och som konsolideras, inte en stat som blir ett fiasko. Det råder därför inget tvivel om att vi måste hjälpa dem att reformera och anpassa sina strukturer. Att ha en förstat med en förstats begränsade ansvar är inte detsamma som att axla en stats fulla ansvar, som inte bara omfattar frågor med samband till ekonomin. Jag skulle här vilja tala till försvar för kommissionen, parlamentet och Europeiska unionen som helhet. Europeiska unionen och Salam Fayyad, som ansvarar för den palestinska myndighetens finanser, använder pengarna exemplariskt.
Jag skulle vilja att parlamentets ledamöter inser detta och att även Europas medborgare får veta det. Finansminister Fayyads insatser i förening med de insatser som kommissionen, ni alla och hela Europeiska gemenskapen har gjort är extraordinära och exemplariska, och jag skulle vilja se många andra länder, med mycket längre historia, som inte är förstater som den palestinska staten, ha samma förmåga att sköta sina pengar och göra detta på samma sätt som palestinierna.
För det andra råder inget tvivel om att det att vara en stat inte bara betyder att ha ekonomiska strukturer. Det betyder också att ha säkerhetsstrukturer. I dag finns det ingen stat, utan snarare en förstat, och vi måste därför hjälpa dem så att de har stabila säkerhetsstrukturer när de väl får en stat. Europeiska unionen har mekanismerna för att göra detta och gör redan allt den kan. Den hjälper till att bygga upp och konsolidera säkerhetsstyrkorna på bästa tänkbara sätt, så att de kan tjäna medborgarna, tjäna freden bland medborgarna och därför tjäna den lag och ordning som måste råda i alla stater.
Slutligen hålls det val i en stat, och val kommer att hållas före sommaren. Tillåt mig att stanna vid sommaren. Vi får se vad som händer därefter. Någon gång före sommaren kommer ett väldigt viktigt val att hållas. Ett val som vi måste stödja, som vi måste hjälpa till att betala för och som vi måste fortsätta att främja så att det kan genomföras riktigt och med gott resultat.
Slutligen är från palestinsk synpunkt det som presidenten gör just nu i avsikt att uppnå vapenvila, i avsikt att uppnå en överenskommelse om dialog bland palestinierna, extraordinärt. Många av oss trodde inte att det skulle vara möjligt att uppnå detta på så kort tid. Det har gjorts, och farten måste bibehållas. Likväl, mina damer och herrar, måste vi vara medvetna om att situationen är mycket bräcklig. Det första mötet mellan Ariel Sharon och president Mahmud Abbas planerades in till strax efter valet, men till följd av våldet försvann varje möjlighet till dialog. Situationen är bräcklig, och medan vi har talat här har en ny attack ägt rum, och vi är därför väl medvetna om att vi oavsett vad som händer inte kan låta våldsverkarna hålla i nyckeln till processens framtid. Detta skulle vara absurt och orättvist. Våldet måste upphöra, men vi kan inte låta våldsverkarna hålla i nyckeln till framsteg i processen. Som någon sade till mig vill jag påpeka att vi måste be Israel om många saker. Det finns en mycket specifik sak som de kan göra och måste göra: tillbakadragandet från Gaza, som först var tänkt som ett ensidigt beslut, kan inte lägre vara ett ensidigt beslut. Det måste vara ett gemensamt beslut, ett beslut som utgör ett första steg på en väg som leder till ett tillbakadragande från de ockuperade territorierna. Detta är vad vi måste begära, och det är en del av den grundläggande politik som vi européer måste genomföra.
Efter den långa vecka som jag har tillbringat även i Israel, som jag har sagt, i samtal med landets alla ledare anser jag ärligt talat att detta inte är omöjligt, att det är möjligt, och vi måste även fullgöra vårt ansvar. Jag skulle vilja be er att använda er fantasi. Jag kan inte be er alla att besöka Gaza, men de som har sett området och delar min erfarenhet vet att situationen i Gaza är dramatisk, och Gazas frigörande får inte förvandla området till ett fängelse. Gaza måste kunna handla med omvärlden. Gaza måste ha en hamn och en flygplats, annars kommer Gazas invånare aldrig att kunna resa därifrån. Vi måste därför hjälpa till, och vi måste hjälpa till att se till att det finns en hamn och en flygplats, och denna hamn och denna flygplats måste utan tvivel stå under internationell kontroll, och vi bör vara beredda att ta på oss detta ansvar om det faller på oss.
Vi måste kunna axla detta ansvar. Jag anser därför att alla dessa frågor är grundläggande och att vi för att uppnå resultat måste fokusera på dem under våra debatter. Det är dags att uppnå resultat. Vi har inte oändlig tid till vårt förfogande. Om alltför lång tid förflyter kommer vi att bli frustrerade. Vi kommer att frustrera palestinierna, och vi kommer att frustrera israelerna, med följden att detta ögonblick av hopp som ni alla har talat om, detta ögonblick av stolthet bland israeler och palestinier, kommer att passera. Det krävs att ett antal människor börjar tänka på samma sätt i både Israel och Palestina, och dessa människor får inte låta sig nedslås utan måste återuppliva den anda som fanns tidigare, vid tidpunkten för Oslo och just före och efter Oslo.
Detta är därför vad som måste göras. Och det finns en sak som jag också skulle vilja säga till parlamentet och till mina israeliska vänner, nämligen att ni måste sluta att fatta beslut som strider mot möjliga slutliga överenskommelser. Detta är mycket viktigt. Det är väldigt lätt att säga, men väldigt svårt att göra. Men inget beslut bör fattas som inte kan upphävas när det blir dags att fatta beslut om de slutliga överenskommelserna, och vissa beslut som fattas just nu kommer att stå i vägen för eller till och med hindra vad många anser att överenskommelserna bör innehålla, nämligen den slutgiltiga statusens grundläggande parametrar.
Detta var något som vi var tvungna att säga på ett vänligt sätt, och vid denna tidpunkt, när Israel högtidlighåller minnet av mycket sorgliga tider, mycket bittra tider för vilka vi européer bör ta stort ansvar, med den vänskap och de principer som bör stå i centrum för oss européer, som är så ansvariga för så många saker, bör vi säga det som vänner, som jag har sagt, så att de verkligen lyssnar till oss, för vad vi säger är avsett att främja freden, inte motsatsen. Detta var vad jag ville säga till er, mina damer och herrar, och på mina egna och förhoppningsvis även min goda vän kommissionär Benita Ferreros vägnar skulle jag vilja tacka dem som har stannat med oss till denna sena timme. Jag vill även tacka Benita Ferrero för att hon har varit här med oss.
Vi har mycket arbete framför oss, och vi behöver allas hjälp. Detta kommer inte att bli lätt utan väldigt svårt, men vi måste vinna denna kamp för fred, inte bara för Israel och Palestina utan även, som många har sagt, för regional fred. Med fred i Israel och Palestina kommer möjligheterna till regional fred att öka, och jag skulle kunna säga mycket till svar på vad ni har sagt om Irak, men jag anser inte att vi i dag bör blanda ihop de två debatterna. Om fyra eller fem dagar är det söndag. Det kommer att hållas fler debatter om Irak, men vi får inte tvivla på att denna utveckling kommer att inträffa.
Jag kommer därför till min slutkommentar. Under senare år har vi sett Israel och Palestina i vad vi skulle kunna beskriva som en situation av krishantering. Från och med nu måste vi återgå till politiken, till politiken med stort P, och uppnå resultat, eftersom vi då kommer att ha tydliga mål, och om vi har tydliga mål och den politiska viljan att nå dem kommer vi att nå dem. Tack så mycket, mina damer och herrar. Jag beklagar att det har dragit ut på tiden och tackar alla ledamöterna för att de har varit med oss under hela denna långa dag. Tack så mycket.
Ferrero-Waldner,
   . – Herr talman! Liksom Javier Solana är kommissionen och jag engagerade i att försöka realisera dessa steg samtidigt som vi vet hur svårt det är trots allt stöd. Det innebär naturligtvis att vi också är engagerade i att ta de första konkreta stegen och jag skulle vilja nämna en del av dem eftersom detta har begärts.
För det första har vi just enats om att t.ex. ställa ytterligare 20 miljoner euro till förfogande för Gaza. Vi har också ett mycket nära samarbete med Världsbanken. Så sent som förra veckan mötte jag president James Wolfensohn. Vi tar Världsbankens råd på stort allvar. Om det inte blir ett slut på våldet och på omflyttningarna av varor och människor kommer ytterligare pengar att ha mycket liten effekt. Därför är det mycket viktigt att uppnå förbättringar på detta område.
Jag kommer också att diskutera dessa frågor väldigt konkret med palestinierna och israelerna när jag reser dit den 7 och 8 februari. Jag vill också se vad vi kan planera och om det finns goda projekt som vi kan genomföra för att hjälpa till så att denna process verkligen kommer igång, vare sig det handlar om återuppbyggnad, institutionsbyggande eller något annat.
Låt mig också säga till Armin Laschet att vi även stöder ansträngningarna att förbättra de palestinska flyktingarnas levnadsvillkor, att ordna bättre bostäder och att förändra flyktingstatusen. Detta kommer att kräva en framförhandlad lösning så som det fastställs i fredsplanen. Detta är besvärligare.
Det är uppenbart att det avgörande är att vi inte tappar den politiska processen ur sikte. Javier Solana har just förklarat detta. Vi måste också fråga oss vad som kommer att hända dagen efter det att Gaza har befriats. Partierna måste engagera sig i en politisk process som går längre än Gaza. Detta är en nyckelfråga som vi också måste diskutera med president George Bush och Condoleezza Rice när de kommer till Europa.
Tack så mycket. Detta har varit en mycket engagerade och intressant diskussion. Ni kan se att vi alla är engagerade i denna process men jag vill också tillägga ett varningens ord: Det är en svår process som när som helst kan drabbas av ett bakslag.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 10.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0089/2004 – B6-0003/2005) av Martin Schulz och Glyn Ford för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet till rådet om åminnelse av Auschwitz, samt en muntlig fråga (O-0090/2004 – B6-0004/2005) av Martin Schulz och Glyn Ford för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet till kommissionen om åminnelse av Auschwitz. 
Schulz (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I dag diskuterar vi en resolution om en tung dag, den minnesdag som skall hållas i Auschwitz i morgon, till åminnelse av ett brott som är förknippat med denna plats och som är unikt i mänsklighetens historia. Dagens debatt måste därför föras med vederbörlig återhållsamhet.
Jag är inte bara ledamot av Europaparlamentet och ordförande för en multinationell grupp i parlamentet, utan också företrädare för Förbundsrepubliken Tyskland och tysk. När jag i kväll talar i denna egenskap – och då tänker jag både på min roll och min nationalitet – om ämnet Auschwitz och en resolution om Förintelsen talar jag naturligtvis också som medborgare i Tyskland, en nation och ett land som är outplånligt förknippat med Auschwitz. 
Auschwitz är bottenmärket i mitt lands historia. Koncentrationslägret Auschwitz-Birkenau byggdes av tyskar, av brottslingar med samma nationalitet som jag, av människor som smutsade ned mitt lands heder på ett sätt som ingen kommit i närheten av vare sig förr eller senare. Av det skälet kan en tysk aldrig vara helt objektiv när han talar om det här ämnet. Varje generation – också min egen – ärver det som dess förfäder lämnar efter sig. Auschwitz är en del av det arv som vi tyskar av i dag har tvingats att leva med.
Så det är inte bara i egenskap av ordförande för den här gruppen som jag hävdar att vi tyskar har ett särskilt ansvar i fråga om att bekämpa antisemitism, rasism, främlingsfientlighet, förakt för mänskligheten, terrorism och mord.
I likhet med många andra ledamöter av parlamentet kommer jag i morgon i egenskap av gruppordförande att stå vid Josep Borrells sida under minneshögtiden i Auschwitz, vilken Förbundsrepubliken Tysklands president också kommer att närvara vid. Att det, 60 år efter befrielsen av Auschwitz, är möjligt för tyskar att samlas där tillsammans med andra för att högtidlighålla minnet av detta, att en tysk kan resa dit i egenskap av ordförande för en multinationell parlamentsgrupp och tillsammans med sina motparter från andra länder – Ryssland, Polen, Israel, Frankrike och Italien bland många andra – där kan ägna tid åt eftertanke, åt att minnas offren och därmed ge dem tillbaka något lite av deras värdighet, det är Europeiska unionens förtjänst. Det är Europeiska unionen som har gjort det möjligt för oss tyskar att komma tillbaka till den demokratiska folkfamiljen med högburna huvuden, en familj till vilken vi – dagens tyskar – ger våra bidrag för demokrati, mänsklig värdighet och kamp mot rasism och främlingsfientlighet.
Av det skälet stöder min grupp den här resolutionen, och tyskarna ibland oss ställer sig bakom den – det tror jag gäller för tyskarna i alla de andra grupperna också.
Schmit,
   . – Herr talman! Som Martin Schulz sade kommer ett stort antal statschefer samt företrädare för det här och andra parlament att samlas i Auschwitz i morgon, tillsammans med överlevande från detta helvete, för att högtidlighålla minnet av befrielsen av detta förintelseläger för sextio år sedan.
Som företrädare för ett nytt Europa fullgör de sin skyldighet att minnas och föra budskapet vidare. I dag är det viktigare än någonsin. Ordförandeskapet tackar de båda ledamöterna för att de genom att ställa den här frågan här i parlamentet har gett oss tillfälle till eftertanke och hågkomst. Efter det första direktvalet 1979 valde parlamentet en överlevande från Auschwitz, Simone Veil, till talman, och jag hyllar henne för det mod som hon visade som ordförande för parlamentet.
Sextio år – det är mindre än ett människoliv. Detta är ett tillfälle att ge röst åt alla dessa människor, de få överlevande, som är märkta av denna oändliga fasa, som är outsäglig men som vi ändå måste tala om klart och tydligt i dag. Förintelsen kommer alltid att vara ett brott, en spricka i Europas historia, som ni så riktigt sade. Dessutom är det så som den före detta talmannen i förbundsdagen, Rita Süssmuth, sade, att Förintelsen saknar motstycke. Vi vet att 1900-talets historia är full av folkmord, men Förintelsen är specifik och unik till sin natur. Den är raka motsatsen till vår civilisation, till våra andliga och etiska värden, till den humanism som Europa skapade.
Auschwitz tillhör inte bara historien, en historia som är ohållbar. Auschwitz måste förbli en levande, plågsam verklighet, som kommer att sporra denna och kommande generationer att skaffa sig en större förståelse, att tillbakavisa alla ideologier som bygger på hat och utslagning och att dagligen omsätta devisen ”aldrig mer” i praktiken. Skyldigheten att minnas är grundläggande, men inte tillräcklig. Naturligtvis måste vi påminna oss vad som hände, men det krävs också engagemang och handling. Antisemitismen har inte försvunnit. Enligt övervakningscentret i Wien är faktiskt antisemitismen på frammarsch i våra samhällen, tillsammans med rasism av alla slag.
Revisionisterna och förnekarna, alla de som försöker att vattna ur Förintelsens unika natur, alla de som kommer med förevändningar för att göra oacceptabla kopplingar måste bekämpas. Detta är ett brott mot sanningen, för att låna ett uttryck som president Jacques Chirac har myntat, och de ansvariga måste spåras upp i ett EU som bygger på etiska värden och respekt för mänskliga rättigheter, ett EU som hädanefter kommer att bygga på den stadga med grundläggande rättigheter som har införlivats med konstitutionen och som fick ett rungande bifall av parlamentet. Det är också ett brott mot minnet av alla dem som led, särskilt de tio-, hundratusentals barn vilkas liv förstördes på det mest avskyvärda sätt, barn vilkas sorgsna blickar vi har sett på fotografier. Låt deras skräckslagna blickar förbli inristade i våra samveten och mana oss att bedriva en målmedveten och engagerad kamp mot glömskan och, än värre, det kompletta förnekandet av brottet.
Herr talman! Försvaret för mänskliga rättigheter – till att börja med för dem som har utsatts för attacker mot sin värdighet som en del av dagens våg av antisemitism och rasism – är en av hörnpelarna i Europeiska unionens politik. I det syftet arbetar rådet och de andra institutionerna nära tillsammans med internationella organisationer såsom Europarådet, Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE) och Förenta nationerna i kampen mot detta gissel.
Rådet har välkomnat de initiativ som OSSE har tagit, såsom antagandet av Berlin- och Brysseldeklarationerna som fördömer alla uttryck för antisemitism och alla andra intoleranta yttringar. Under ministermötet med OSSE i Sofia infördes posterna som personliga OSSE-representanter för att bekämpa antisemitism, rasism och islamofobi. Detta borde bidra till att förstärka det arbete som bedrivs av OSSE:s Warszawakontor för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter, vilket ansvarar för övervakningen av antisemitism och andra uttryck för intolerans. Under den 59:e sessionen med Förenta nationernas generalförsamling antogs en resolution som uttryckligen fördömer alla former av antisemitism på initiativ av EU. När människorättsdagen firades i New York den 10 december 2004 framhöll unionen vikten av utbildning, en viktig förutsättning om man vill få till stånd en kultur av respekt och tolerans som är förenlig med värnandet om grundläggande rättigheter. Skapandet av ett europeiskt övervakningscenter för rasism och främlingsfientlighet ligger i linje med rådets, och hela unionens, önskan att ha tillgång till de redskap som fordras för att bekämpa olika former av intolerans.
Jag har verkligen läst punkten om historieböcker och historieundervisning som måste främjas på EU-nivå. Arbetet för att få ungdomar att minnas är ett EU-initiativ som måste stödjas, och ordförandeskapet kommer att se till att det görs.
Frattini,
   .– Herr talman! Europeiska kommissionen är fullt medveten om att kampen mot rasism och främlingsfientlighet inte är över när vi ser hur antisemitism, främlingsfientlighet och öppet rasistiska händelser återigen har blossat upp. Att dessa företeelser har dykt upp på nytt ger oss alla anledning till stor oro.
Unionens institutioner har vid åtskilliga tillfällen bekräftat sitt åtagande att försvara de mänskliga rättigheterna och har fördömt alla former av intolerans, rasism, främlingsfientlighet och antisemitism som innebär direkta kränkningar av principerna om frihet, demokrati, respekt för de grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna samt av rättsstaten. Europeiska unionen bygger på dessa principer som är gemensamma för alla medlemsstater.
Kommissionen motarbetar rasism, främlingsfientlighet, rasdiskriminering och religiös diskriminering genom ett brett utbud av program och initiativ, allt- ifrån olika politiska åtgärder mot diskriminering och för rättvisa och mänskliga rättigheter, till program för utbildning och forskning. Kommissionen avser att arbeta vidare med och intensifiera sina insatser i kampen mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism. Kommissionen har vid upprepade tillfällen särskilt uppmanat medlemsstaterna och Europeiska rådet att anta det rambeslut om bekämpande av rasism och främlingsfientlighet som vi lade fram i november 2001. I förslaget åläggs medlemsstaterna att se till att rasistiskt och främlingsfientligt uppträdande bestraffas och att likartade brottspåföljder skall gälla i hela EU. Förslaget skulle också förbättra det rättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna och alltså göra det lättare att ställa förövarna inför rätta. Om förslaget antas är det kommissionens uppfattning att EU skulle få den rättsliga ram som krävs för att på ett effektivt sätt bekämpa det gissel som rasism och antisemitism utgör. Vi håller fullständigt med det luxemburgska ordförandeskapet och hoppas alltså kunna återuppta samtalen om förslaget under de kommande veckorna.
Avslutningsvis skulle jag vilja fästa er uppmärksamhet på att kommissionen nyligen har sänt ut sin årliga inbjudan att lämna förslag till minneshögtid för koncentrationslägrens offer. Initiativet syftar till att ge särskilt den yngre generationen ökade kunskaper om de skändligheter som begicks i dessa läger. 
Klamt (PPE-DE ),
   . – Herr talman, kommissionär Frattini, ledamöter av rådet! För över 50 år sedan var det idén om fred för folken på en kontinent som hade lagts i ruiner av två världskrig som var den enda ledstjärnan för dem som grundade denna vår Europeiska union – män som Schuman, Monnet och Adenauer. Jag önskar att de hade kunnat vara med oss här i kammaren i dag, när ledamöter från 25 medlemsstater minns dem som befriades från de tyska nazisternas dödsläger Auschwitz-Birkenau för 60 år sedan. I dag hyllar vi minnet av alla de judar, romer, homosexuella, polacker och människor med andra nationaliteter som mördades där och i andra läger.
När jag talar här i dag som tysk ledamot av parlamentet är jag väl medveten om de illdåd som tyskar begick i mitt folks namn för över 60 år sedan. Jag tar på mig det ansvar som tillkommer mitt folk och min generation för deras skull. Att vi samlas här i dag för att minnas lidandet, att vi gemensamt manar till hågkomst – inte bara av koncentrations- och förintelselägren, utan också av de brott som begicks i dem – kan i sig tjäna som en varning till framtida generationer att folkmord växer fram ur förakt för andra, hat, antisemitism, rasism och totalitarism.
Vi, som företräder medborgarna i denna enade Europeiska union, står enade när vi fördömer all slags intolerans och all uppvigling till rashat, särskilt alla antisemitiska handlingar och uttryck och alla våldshandlingar som styrs av hat eller intolerans mot andra religioner eller raser. Vi fördömer också attacker mot religiösa platser och helgedomar som tillhör judar, kristna, muslimer eller medlemmar av andra trossamfund, liksom alla våldshandlingar mot minoriteter.
Då måste vi alla verka för samarbete och dialog mellan olika grupper i samhället, och oförskräckt och offentligt påtala intolerans, diskriminering och rasism. Varken i dag eller i framtiden får vi glömma vår historia eller försöka att stänga dörren till den. Grundarna mötte modigt den historia som var deras och som är vår. De samlades som en liten grupp i syfte att skapa ett Europa som skulle vara fredligt, fritt, demokratiskt och säkert. I dag är det vår tur att, i större skaror, fortsätta arbetet med denna ansvarsfulla uppgift. Låt oss visa att vi är värdiga det, att vi klarar av att låta den här kontinenten växa i fred och mångfald under 2000-talet, för och med dem som lever nu och som kommer att leva i framtiden, och minnas dem som inte fick uppleva ett fredligt Europa.
Ford (PSE ),
   . – Herr talman! I dag och i morgon högtidlighåller Europaparlamentet 60-årsdagen av befrielsen av koncentrationslägret i Auschwitz-Birkenau. Viss oenighet har rått i kammaren om de ansvarigas geografiska och nationella tillhörighet. Huvudaktörerna var de tyska nazisterna som av rasideologiska och djupt tvivelaktiga och snedvridna rashygieniska skäl såg judarna som en ond och lägre stående ras som borde utrotas. Det finns tyvärr än i dag människor som sympatiserar med denna vämjeliga ideologi.
De tyska nazisterna fick hjälp och stöd av de människor av olika ras och nationstillhörighet som i det fördolda medverkade till denna utrotning, och av dem som teg och lät ondskan breda ut sig. Ingen nation i Europa var dock helt och hållet skyldig eller oskyldig. I Storbritannien hade endast kanalöarna ockuperats av nazisterna. Men de brittiska myndigheterna på öarna lät registrera de judar som var bosatta där, stämplade ett ”J” i deras pass och var bara alltför villiga att ordna transport för dem till Auschwitz, där alla utan undantag mördades. Det hela utspelade sig sedan den dåvarande brittiska regeringen hade nekat några av dessa judar rätten att försöka undkomma med livet i behåll genom att fly till det brittiska fastlandet, eftersom de betraktades som utländska fiender. Vi hade också den s.k. British Free Corps (BFC) med allmänt godtrogna individer, desertörer och fascister som slogs på nazisternas sida på östfronten.
Diskussion handlar emellertid inte i första hand om det förflutna, utan om framtiden. Tidigare i veckan deltog jag i en tillställning som anordnades av Anne Frank-stiftelsen där 50 överlevande från förintelsen vittnade om vad de varit med om. De begärde inte någon utförligare eller bättre historieskrivning, och de tvistade inte om vilken nationell eller geografisk tillhörighet de människor hade som tillfångatog och övervakade dem. Sida vid sida med överlevande från Kosovo och Rwanda krävde de i stället att detta aldrig fick hända igen. Tyvärr har glömskan dock satt in. En kollega här i parlamentet, Jean-Marie Le Pen, påstod nyligen att nazisternas ockupation av Frankrike inte var särskilt omänsklig, trots att 73 000 judar mördades i det franska koncentrationslägret Struthof.
Förhoppningsvis handlade det om bedrövlig historielöshet när prins Harry roade sig med att gå på maskerad utklädd till nazistofficer. Det finaste eftermäle vi kan ge här i dag och under omröstningen i morgon är att intensifiera kampen mot antisemitism och rasism, främlingsfientlighet och fientlighet mot islam. Kommissionen, särskilt kommissionär Franco Frattini, och rådet bör fundera över hur de bäst kan driva behandlingen av det länge emotsedda ramdirektivet mot rasism och främlingsfientlighet framåt.
Vi måste beakta behovet av ny lagstiftning mot rasistiska brott och överväga om man skall vidta åtgärder på EU-nivå mot användningen av nazistsymboler. Gång på gång har vi hört om de utmärkta insatserna vid Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet (EUMC). Vi måste kanske än en gång fundera över om vi skall nedgradera detta centrum för övervakning till ett observationscentrum för mänskliga rättigheter i vidare bemärkelse.
Slutligen bör vi fundera över hur vi på EU-nivå kan ge den yngre generationen kunskap om de illdåd som begicks under nazisternas utrotning av den judiska rasen och om de romer, mentalsjuka samt kristdemokratiska, liberala, socialistiska och kommunistiska antifascister som dog i koncentrationslägren.
Ludford (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag vill hylla Simone Veil, f.d. ordförande för den liberala gruppen, tillika Europaparlamentets f.d. talman. Det gläder mig att det var på EU:s initiativ som FN:s generalförsamling nu i veckan för första gången högtidlighöll minnet av förintelsen. Min kollega Bronisław Geremek deltog som företrädare för Polen. Han framhöll då att det var lägret i Auschwitz som uppfördes av människor i Hitlertyskland som kom att symbolisera nazisternas förbrytelser. De som glömmer sin egen historia är dömda att upprepa den. – Nu 60 år senare måste vi omgående bekämpa antisemitism, rasism och religiösa fördomar.
Vi måste lära oss läxan från förintelsen. Hur nazismen fick fäste, hur försåtligt lockande dess ideologi framstod och hur det kunde komma sig att så många skenbart respektabla människor anammade den. Om vi kan förstå hur Hitler kunde förmå 1900-talets tyskar att ansluta sig till hans onda läror och göra judar, romer, östeuropéer, homosexuella och många andra till syndabockar, förakta dem och beröva dem deras människovärde, har vi större möjlighet att ta upp kampen mot de människor som på 2000-talet skändar judiska gravar, misshandlar judar, fördriver romer från städerna, målar graffiti på moskéer eller bara rent allmänt föraktar utlänningar eller invandrare.
Vi hyllar alla dem som föll offer för förintelsen. Man kan inte gradera lidande, men låt mig bara nämna att liksom vi oförbehållsamt erkänner folkmordet på judar förtjänar folkmordet på romer också ett reservationslöst erkännande.
Att säga att nazismen var och är ett virus som kan drabba vem som helst betyder inte att man förringar Tysklands ansvar. Drottning Elizabeth II:s farbror ådrog sig en släng av det, och hennes sonson var korkad och okunnig nog att gå på maskerad i en kostymering med hakkors och allt och skulle tydligen föreställa Rommel. Prins Harrys okunnighet var skrämmande, men sorgligt nog är han långt ifrån unik. Därför är det absolut nödvändigt att undervisning om förintelsen skrivs in i samtliga läroplaner. De flesta brittiska skolungdomar har aldrig hört talas om förintelsen.
Jag kan förstå skälen till att man har förbjudit hakkorset i Tyskland, men jag är inte övertygad om att förbudet skulle vara särskilt effektivt om det utsträcktes till att gälla hela EU. Det vore åtskilligt mycket bättre att blåsa nytt liv i de avbrutna diskussionerna om en EU-lag som gör uppvigling till rashat och religiöst hat till ett brott. Rasismens innehåll, inte dess symboler, måste vara vår främsta måltavla. Luxemburgs justitieminister lovade förra veckan utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor att han på nytt skulle föra upp ärendet på rådets dagordning. Vi kommer att se till att han håller sitt löfte. Jag tror att vi skulle få den allmänna opinionen med oss. Sex av tio personer i Förenade kungariket stöder en sådan lag.
Jag gläder mig åt att sex grupper stöder vår resolution. Alla européer måste stå enade och vara fast beslutna att utrota antisemitismen.
Slutligen skulle det vara synnerligen lämpligt om ordförandeskapet föreslog för samtliga regeringar att hela EU gör den 27 januari till en europeisk minnesdag för förintelsens offer. En del medlemsstater, dock inte alla, har redan gjort detta. För fem år sedan lade vi fram ett förslag med detta innehåll i en skriftlig förklaring i parlamentet. Även den Judiska världskongressen ställde sig bakom förslaget. Jag skulle vilja be ordförandeskapet att insistera på denna punkt vid möten med kolleger. 
Kallenbach (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, herr Schmit, mina damer och herrar! Min grupp välkomnar den här resolutionen och hoppas att den kommer att antas av en överväldigande majoritet i kammaren, så att vi skickar ut rätt budskap vid rätt tidpunkt.
Det faktum att det – både i Europa och på andra håll – ännu efter 60 år finns de som försöker att bagatellisera de barbariska brott som begicks under nationalsocialismen eller till och med förneka att de har ägt rum måste uppfattas som en maning till handling av alla demokratiskt sinnade människor. Att man kan bygga upp partier vilkas politik bygger på att människor klassificeras efter ursprung, religion, politiska åsikter eller sexuell läggning och ändå lyckas få röster måste sporra oss till handling. Tyvärr har det inte saknats förfäktare för detta synsätt ens i den här kammaren, och därför är det inte mer än rätt att vi intar en klar ståndpunkt och ovillkorligen fördömer all intolerans, all uppvigling till rashat och antisemitism oavsett vilket uttryck eller form den antar. Vi måste kväva dessa företeelser i deras linda, om och om igen.
Låt oss tillsammans driva på så att utbildningsmaterial för ungdomarna, utbytesprogram och besök vid minnesplatser för Förintelsens offer blir obligatoriska inslag i undervisningen vid skolor och universitet. Kanske kommer de unga att lyckas riva murarna i sina mor- och farföräldrars sinnen. Uppenbarligen kan de inte göra det själva. Låt oss också diskutera hur vi skall kunna motverka nationalistiska tendenser här i parlamentet. Jag skulle vilja veta hur mycket längre vi i tysthet måste tolerera dessa nationella flaggor, som är avsiktliga uttryck för anti-europeiska idéer.
Jag vill också berätta en sak som hände i förra veckan för er, något som jag anser vara oacceptabelt och som berör mig, eftersom det var i mitt eget land det hände. Jag syftar på hur ledamöterna i det tyska delstatsparlamentet i Sachsen från Nationella Demokratiska partiet uppförde sig. Dessa herrar, som jag betraktar som ulvar i fårakläder, vägrade att delta i en tyst minut för nazismens offer. Vad värre är, de hånade offren genom att anklaga de allierade för att vara massmördare med hänvisning till flygräderna mot Dresden 1945, som de beskrev som en ”bombförintelse”. Detta är vanärande, inte bara för Sachsen och Tyskland.
Jag tycker att det visar att både Sachsen och Tyskland behöver en tydlig signal från EU om att ett sådant synsätt är oacceptabelt och förtjänar att olagligförklaras. Vår grupp välkomnar därför särskilt rådets ordförandeskaps uttalade avsikt att ta upp diskussionerna om en ramresolution om kampen mot rasism och främlingsfientlighet – som hade runnit ut i sanden – igen, och att driva frågan om ett förbud mot uppvigling till hat i hela EU.
Det gladde mig att höra vad ni, kommissionär Frattini, och ni, herr Schmit, hade att säga eftersom ni uppenbarligen är beslutna att göra framsteg på det här området.
Om människor tillåts fortsätta att hålla uppeldande tal får de inte ges en trygg plattform med straffriheten som täckmantel. Det är oacceptabelt. Jag föreslår att vi sänder ett budskap i morgon genom att hålla en tyst minut. Jag förmodar att presidiet har planerat en, men jag kan tyvärr inte hitta den i föredragningslistan. 
Catania (GUE/NGL ),
   . – Herr talman!, herr Frattini, herr Schmit, mina damer och herrar! Barmhärtigheten begravdes, mänsklighetens främsta värden begravdes och Gud dog bakom den där järngrinden. Det var i dödslägren som nazisternas grymhet och den ondskefulla förföljesemanin tog sig sina värsta uttryck och det mest avskyvärda brottet i 1900-talets historia begicks där. Auschwitz representerar både tid och rum, terrorns geografi och historia, blodtörstigt barbari och mordiskt vansinne, en kallblodig våg av hat som slog in över Upplysningens och Positivismens hemland, i ett Europa som var inte var vid sina sinnens fulla bruk.
Vansinnet i koncentrationslägren föddes ur en skoningslös rationalism, en pervers idé om en värld som måste eliminera farliga kulturer, låta standardiseringen råda och betrakta mångfalden som ärkefienden. Minnesdagen får inte bara vara en minneshögtid. Den får inte begränsas till att vara en retorisk åminnelse av en monstruös händelse, den får inte bara sammanfattas i bilden av den där soldaten som upptäckte fasorna i Auschwitz. Den dagen lades grundstenen till ett fredens Europa, en politisk enhet som skulle förgöra ordet ”krig” i grunden.
Vi har kommit långt, men det återstår fortfarande lång väg att gå i ett Europa som ännu inte klart och beslutsamt har tagit avstånd ifrån krig och som ofta förstummas, medan vår tids härskare med en stor poets ord ”fortfarande är han som håller stenen och slungan”. Han fortsätter att döda med hjälp av exakt vetenskap inriktad på massförstörelse. Det räcker inte att minnas, utan vi måste lägga ned samma energi och fasta beslutsamhet på att ta ställning mot de våldsamma utbrotten av antisemitism, rasism och islamofobi. Vi måste sätta upp verkningsfulla, officiella barriärer mot spridningen av diskriminering på grund av kön, sexuell läggning eller etnisk tillhörighet.
Liksom Europa är hela världen full av smittohärdar som sprider sig tillsammans med idéer om förebyggande och permanenta krig, med andra ord dogmen om en konflikt mellan civilisationerna och de nya korstågen mot de otrogna. Auschwitz är inte bara en plats som ligger begravd i nazismens historieskrivnings minne; Auschwitz är också rädsla och fruktan för vad framtiden kommer att föra med sig. 
Pęk (IND/DEM ),
   . –  Herr talman, mina damer och herrar! Jag kan inte låta ännu en attack mot den polska flaggan passera. Därför skall jag ge ett ärligt och uppriktigt svar. Polska flaggor kommer att vaja här så länge de vajar ovanför Europaparlamentets talman, i enlighet med europeisk lag.
Ingen kan någonsin hysa några tvivel om att Förintelsen, som var ett brott utan motstycke, skall fördömas. På de polska ledamöternas vägnar vill jag dock understryka att medier och allmänhet i väst inte verkar ha förstått vår reaktion på parlamentets gemensamma resolution om koncentrationslägret Auschwitz ordentligt. Därför vill jag framhålla några saker för er.
Under många år har det regelbundet förekommit hänvisningar till så kallade polska koncentrationsläger, såsom Auschwitz, Treblinka, Majdanek och Sobibor i europeisk press, och särskilt i den engelskspråkiga pressen. Detta är en avskyvärd historieförvanskning, eftersom man borde tala om tyska koncentrationsläger på tyskockuperat polskt territorium och inte om polska koncentrationsläger. Jag vill bara ta ett enda exempel för att visa detta. I Frankrike, 50 km från Strasbourg, byggde tyskarna koncentrationslägret Struthof i närheten av staden Schirmeck. Detta har man aldrig kallat det franska koncentrationslägret Struthof. Det har alltid kallats ett tyskt koncentrationsläger på franskt territorium. Ingen som är vid sina sinnens fulla bruk skulle kalla Guantánamolägret för ett kubanskt läger. Den formulering som Martin Schulz hade i originalversionen av resolutionen, jag citerar ”förintelselägret Auschwitz i Polen”, var snudd på en antydan om att det skulle ha kunnat vara ett polskt koncentrationsläger. Därför borde det inte komma som någon överraskning att vi blir indignerade och arga när historieförfalskning av det här slaget framförs medvetet.
För det andra är de enda brottslingar som nämns i den gemensamma kompromissresolutionen Hitlers nazister. Då skulle vi vilja påpeka att Hitler valdes av en stor majoritet av tyskarna i demokratiska val. Nationalsocialismen tvingades inte på tyskarna ...
Talmannen.
   – Det är uppenbarligen så att debatten tangerar ämnen som väcker starka känslor, men jag ber alla ledamöterna att inte utnyttja det för att bryta emot parlamentets arbetsordning. Jag påminner om att presidiet, utan hänsyn till några politiska synpunkter, har granskat arbetsordningen med hjälp av juridiska avdelningen och funnit att den inte innehåller någonting som skulle kunna rättfärdiga ett förbud mot att sätta flaggor på stolarna i parlamentet. Därför bör den som vill framföra en sådan politisk åsikt först få till stånd en ändring av arbetsordningen. Mot denna bakgrund anser jag att det är meningslöst att debattera den här frågan. 
Muscardini (UEN ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det är oroväckande att notera att det fortfarande förekommer utbrott av rasistiska och antisemitiska känslor som sprider sig i Europa och på andra håll, trots den oerhörda tragedi som drabbade den judiska världen och därmed hela mänskligheten under det förra seklet. Under de senaste åren har vi till och med bevittnat fördomsfulla inställningar till Israel här i parlamentet, och det har verkligen inte bidragit till att varken nå fred i Mellanöstern eller att visa att Europa är mer kapabelt eller berett att ta gemensam ställning mot terrorism och våld.
Kunskap om de massakrer och tragedier som har drabbat mänskligheten under vår tids historia och kampen för att förhindra att liknande brott upprepas är ett av de värden som ligger till grund för Europeiska unionen, som skapades ur medvetenheten om att fred, demokrati och respekt för andra är principer som inte kan tas för givna, utan som i stället måste slås fast med kraft varje dag.
Det faktum att ordförandena för de politiska grupperna i Europaparlamentet var med vid ceremonin med anledning av 60-årsminnet av befrielsen av Auschwitz – som jag visade min vördnad 1999 tillsammans med Italiens nuvarande utrikesminister Gianfranco Fini – blir särskilt betydelsefullt i dag eftersom det visar att Europas folk står eniga och inte bara vill fördöma Förintelsen utan också fortsätta att bekämpa de orättvisor, det våld och den diskriminering som fortfarande finns i Europa och i hela världen.
Icke desto mindre måste vi dock visa att nyheten om antisemitiska demonstrationer i Ryssland och flera länder i Europa bekymrar oss, samtidigt som vi på nytt slår fast vårt fördömande av den tidigare tragedin. De som fortfarande inte förstår att det behövs ett helgjutet engagemang för att bekämpa allt som öppet eller förtäckt rättfärdigar eller bara underlåter att fördöma intolerans, rasism och antisemitism inser inte hur okunniga de är om historien eller att de skapar en avgrund utan återvändo för sig själva. 

Claeys (NI ).
   – Vi diskuterar en resolution om åminnelsen av Förintelsen, antisemitism och rasism. Man skulle ha kunnat förvänta sig en text som hyllade Förintelsens offer med en stilla maning att aldrig glömma detta ohyggliga kapitel i Europas historia, så att det aldrig kan upprepas. Mitt parti, , skulle självfallet ha ställt sig bakom en sådan resolution, tillsammans med 99 procent av ledamöterna, men den resolution som vi nu diskuterar har inte tillkommit i den andan. Alla andra världskrigets hemskheter har skamligt nog lagts i en enda stor hög tillsammans med, jag citerar ”de högerextrema och främlingsfientliga partiernas uppsving och det växande stödet för deras åsikter”. I punkt 5 i resolutionen kräver man bokstavligen att man i undervisningen skall sätta Förintelsen i relation till dagens kamp mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism.
Mitt parti, , är varken extremistiskt eller främlingsfientligt, men den vanliga politiskt korrekta terminologin vänder sig väldigt mycket emot dagens demokratiska politiska partier som tar ställning för att bibehålla nationella identiteter. De traditionella politiska grupperna vill bara demonisera ett antal framgångsrika och växande konkurrenter på bekostnad av Förintelsens offer. Detta är inte bara en förolämpning mot miljontals väljare i Europa, utan – vad värre är – dessa billiga politiska trick trivialiserar de fasansfulla handlingar som totalitära regimer, däribland nationalsocialismen, utför. En annan bekymmersam sak är kravet på, jag citerar ”att förbjuda uppvigling till rashat och religiöst hat i hela EU, utan att inkränka på den lagskyddade yttrandefriheten”. Enligt de traditionella grupperna finns det uppenbarligen något som heter icke lagskyddad yttrandefrihet som måste stoppas till varje pris. De tycks glömma att yttrandefrihet bara finns om den också gäller de politiska motståndarna. Sådana villfarelser kommer inte som någon överraskning med tanke på att den här resolutionen lades fram av kommunistgruppen. 
Sonik (PPE-DE ).
    –  Förintelselägret Auschwitz-Birkenau befriades för 60 år sedan. Auschwitz var inte det enda dödsläger som Hitlers tredje rike byggde på polskt territorium efter att ha intagit och ockuperat det, men det var den största dödsfabriken i mänsklighetens historia. I Auschwitz utrotades en och en halv miljon människor i industriell skala, med mekaniska metoder. Etthundrafemtiotusen polacker deporterades till Auschwitz, och hälften av dem dödades. Femton tusen ryska krigsfångar dödades också i Auschwitz, och tjecker, vitryssar, fransmän, slovener, ukrainare, letter, nederländare och till och med kineser dog där. Bland fångarna fanns också 2 000 tyskar. Romerna var dömda till en säker död, och 20 000 av dem dödades. En förkrossande majoritet av offren var dock judar. En miljon av dem dödades i Auschwitz. Denna siffra omfattar äldre människor, ungdomar, kvinnor och barn. Det fasansfulla med Förintelsen är inte bara att brottet var så enormt till sin omfattning, utan att alla judar, oavsett vilka de var, vad de trodde på, vad de gjorde eller vilket land de kom ifrån – och till och med de som inte ännu var födda – var dömda till utrotning av Hitler och de tyska nazisterna.
Det faktum att parlamentet har vidgått att det är viktigt att minnas detta brott har stor betydelse. Det har gått sextio år sedan befrielsen av Auschwitz. Detta är inte bara ett datum vilket som helst, för ibland oss finns det allt färre vittnen kvar. Det levande minnet håller på att ta slut och historien tar vid. De av oss som lever och som hade turen att födas senare har en skyldighet att berätta hela sanningen om denna tragedi. Det är vi skyldiga de miljontals människor som förintades.
Stiftelseurkunden för det internationella utbildningscentret om Auschwitz och Förintelsen kommer att läsas upp framför grindarna till Auschwitz i morgon. Centret har skapats på initiativ av Auschwitz-Birkenaumuseet, med stöd av det internationella Auschwitzrådet, vars direktör, Władysław Bartoszewski, själv var fånge i Auschwitz. Han har sagt, och jag citerar: ”Snart kommer historiker, forskare och lärare att ta över vår börda. Det är därför som vi vänder oss till dem och ber dem att dela minnet av offren för Auschwitz och Förintelsen med oss, att fördjupa förståelsen av mekanismerna bakom hat och förakt och att verka för dialog och samarbete för att förhindra att dylika mekanismer sätts i spel.” Vi politiker har en särskild skyldighet att se till att vi inte tolkar historiska fakta så att det passar våra individuella politiska intressen. Även om det finns nobla motiv för att göra det kommer det inte att hjälpa oss att bygga en varaktig förståelse eller fred om vi glömmer eller förvanskar historien. Den stadigaste grunden för nationernas återförening är ödmjukhet inför den historiska sanningen, eftersom det är den enda vägen till förlåtelse.
Vi kan inte ändra historiens tragiska lopp, men den kan åtminstone fungera som en varning till resten av världen. Jag hyser respekt för det som Martin Schulz sade i dag. Mot bakgrund av att de polska parlamentsledamöterna och Europeiska folkpartiet stöder antagandet av en gemensam resolution i kammaren i morgon vill jag trots det be er, herr Schulz, att gå med på att anta en annan ståndpunkt, så att ni själv och ert parti kan rösta för det som vi ursprungligen ville ha, nämligen ett klart uttalande om att nazisterna var tyska nazister. 
Roure (PSE ).
   – Herr talman! Det mest ökända av de koncentrationsläger som Hitler upprättade, Auschwitz, öppnade officiellt den 14 juni 1940. Vid den tidpunkten var det ämnat för polska politiska fångar som nazisterna ville behandla särskilt strängt. Lägerchefen var en före detta vanlig förbrytare som 1946 skulle komma att skryta med att han hade förintat tre miljoner människor. Från och med 1942 skulle han skicka upp till 6 000 offer om dagen till gaskamrarna, huvudsakligen judar från Europas alla hörn.
Direkt vid ankomsten plockades de som var för svaga för att arbeta ut och förintades. De övriga utnyttjades till den totala utmattningens gräns. Sommaren 1944 tag nazisterna till avrättningar i stor skala för av likvidera fler judar. Ryska krigsfångar förintades också i Auschwitz, liksom romer, homosexuella, funktionshindrade och motståndskämpar till fascismen. Det var också Auschwitz som fortsatte att tillhandahålla levande försöksobjekt. En underavdelning till lägret, i Birkenau, var specialutformad för judeutrotning. I krematorierna brändes mer än 20 000 kroppar om dagen. Det var där som majoriteten av de judar som fördes dit från Västeuropa och Balkan dödades. Det var så majoriteten av Västeuropas judar skulle försvinna, särskilt nästan tre miljoner polska judar. Tillsammans med dem tillintetgjordes en hel värld av traditioner och kultur, som nu har gått förlorad för alltid.
I samtliga fall är detta folkmord i grunden förknippat med antisemitism och i vidare mening med nazistisk rasism. Särskilt Hitlers världsbild var av avgörande betydelse, grundad som den var på en besatthet av rasrenhet. Hitlers rasism innehöll frön till folkmordet från början. Tillsammans med judarna utsattes andra folk, såsom romerna och slaverna, för de mordiska konsekvenserna av denna rasism. Enligt Hitler förtjänade de alla att dö.
Det var i februari 1940 som den dödliga gasen Zyclon B testades på 250 romerbarn, och då började den enorma plågan med hunger, kyla, utmattande arbete, sjukdomar, brutalitet och pseudo-medicinska experiment. De sista 4 000 romerna gasades och brändes den 1 augusti 1944 för att ge plats åt nya deporterade.
Kommer antisemitismen, rasismen och främlingsfientligheten någonsin att ta slut? Det råder inga tvivel om att de inte kommer att försvinna förrän alla människofamiljer går samman i en global gemenskap, trogna sina kulturer och traditioner. Judarna har lidit mycket och lider fortfarande. Minoriteter förtrycks ofta och lider omåttligt. Därför är inte att bekämpa antisemitism och rasism att kämpa för judarna eller för minoriteter, utan att kämpa för mänsklighet. 
Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Som många andra här i kväll välkomnar jag resolutionen om denna ytterst betydelsefulla årsdag. Som andra har påpekat riskerar minnet av de fasansfulla händelserna i koncentrations- och utrotningslägren att så småningom blekna bort. Senare i år kommer vi dessutom att uppmärksamma minnet av följderna av kärnvapenanvändningen.
När det gäller händelser som dessa handlar det inte bara om att minnas eller ens om att ge utbildning. Som det sägs i resolutionen får vi inte bara betrakta dem som historiska händelser, utan som den mycket påtagliga och konkreta fara som jag anser att de är. När politiska rörelser inte är enbart extremistiska och inte enbart grundade på historiskt säkerställda fakta utan också utgår från en känsla av egen övermakt eller en önskan om att vara förmer än andra, är det en oerhört farlig kombination för oss alla.
Som många andra välkomnar jag att kommissionen och det luxemburgska ordförandeskapet har återupptagit förhandlingarna om utkastet till rambeslutet om rasism och främlingsfientlighet, eftersom denna fråga måste resultera i politisk handling.
Jag är mycket glad över att man i resolutionen framhåller att media spelar en viktig positiv eller negativ roll genom att antingen framkalla negativa känslor av hat eller belysa skillnader på ett positivt sätt. När vi till exempel undersöker hur vissa brittiska medier rapporterade om judarnas svåra belägenhet när de flydde från Hitlertyskland och sökte en fristad i Förenade kungariket kan vi höra yttranden som ”Nu får det vara nog”, ”Andra kan gott göra mer”, ”Vi borde faktiskt dela på bördan”, eller hur man skulle uttrycka det med dagens språkbruk. Många av tidningsskriverierna var öppet fientliga. Man svärtade ned judarna och behandlade dem som lägre stående människor. Tittar vi på hur en del av dessa tidningar i dag har beskrivit romerna inför de nya medlemsstaternas inträde i EU och hur de utan några som helst skrupler utsåg de asylsökande till måltavla för sina skriverier, behöver vi inte tvivla på att dessa idéer lever kvar.
Också politikerna har ett mycket tydligt ledarskapsansvar när det gäller att främja förståelse och respekt för olika religioner och raser. Det innebär inte att vi skall väja för svårigheterna. Men om vi menar allvar när vi säger ”aldrig mer” till förintelsens fasor måste vi som politiker ta tydlig ställning för kraftfulla politiska åtgärder mot diskriminering och ta itu med rasism, antisemitism, främlingsfientlighet och hat som har sin grund i en avvikande trosuppfattning, i stället för att anpassa vår politik efter dessa företeelser.
Med denna resolution visar vi att vi anser det möjligt att skapa en positiv framtid, och att vi här i kammaren som politiker har förmånen och möjligheten att bidra till att forma framtiden på ett positivt och konstruktivt sätt. 
Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Mina uttalanden har fått mycket respons från många ledamöter av parlamentet, och därför ber jag er om förståelse för att jag ber om ordet i en ordningsfråga.
Anledningen till att ett antal parlamentsledamöter har problem med det här dokumentet är att de känner att jag, som en av upphovsmännen, inte vill att det skall stå ”tyska nazister” i det. Så är inte fallet. Det stod inte så i originaltexten heller. Emellertid vill jag säga till Bogusław Sonik att om dessa ord kunde göra det möjligt för oss att ge offren en värdig minneshögtid i morgon skulle jag rekommendera att mina kolleger lade in dem, för vi talar om ett koncentrationsläger som drevs av tyska nazister. 
Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I morgon för sextio år sedan befriades koncentrationslägret Auschwitz. Sådana dagar uppmanas vi varje år att hedra kampen och motståndet från de miljontals människor vilkas minsta avvikelser från normen blev skäl till att förinta dem. Auschwitz och Dachau får dock inte bli döda kapitel i vår historia. Tvärtom bör de, särskilt i våra tider, fortsätta att påminna oss om omfattningen av en katastrof som bara människan kan orsaka, när hon bärs fram av ideologisk fanatism, rasism och främlingsfientlighet.
Vi är skyldiga dem som offrades och dem som kommer att ställa sig upp och slåss mot expansionistisk politik och planer på bedrägeri och världsherravälde i alla former att hålla detta sorgliga kapitel i mänsklighetens historia levande i våra minnen och sinnen. När vi i dag hyllar alla offer för nazismen och för alla andra extremistiska rasistiska rörelser måste vi kräva att nazist- och fascistsymboler i alla former förbjuds och fortsätta kampen så att både de och deras anhängare en gång för alla förpassas ur dagens verklighet. 
La Russa (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag hänvisar till ett ändringsförslag till resolutionen som jag har lagt fram. I dag lägger Europa grunden till skapandet av ett klimat som kännetecknas av mer fred och tolerans. Att vi utropar den 27 januari till minnesdag för Förintelsen för att sporra människor att lära sig mer om den visar att vi är fast beslutna att övervinna och bekämpa alla former av intolerans och rasism. Det är en åtgärd som jag naturligtvis helt ställer mig bakom.
Men när vi tänker på minnesdagen för Förintelsen kan och får vi dock inte underlåta att minnas och på samma sätt fördöma andra förintelser, som kanske är mindre välkända men som verkligen inte är mindre allvarliga i termer av brott mot mänskligheten. Därför vill jag slå fast mitt fulla, helhjärtade stöd för det dokument som vi diskuterar, i vilket man fördömer alla former av rasism och främlingsfientlighet och alla former av förföljelse på etniska eller religiösa grunder i allmänhet, samt också fördömer de händelser som utgör en av de största fasorna i mänsklighetens historia: Förintelsen.
Jag tycker inte att det är mer än rätt att parlamentet påminner om att de andra folk och etniska minoriteter som tillsammans med judarna har fallit offer för folkmord och förföljelse inte heller får glömmas bort, som tyvärr ofta är fallet. I mitt ändringsförslag kräver jag därför att man i resolutionen också skall nämna armenierna och kurderna, de italienare som slaktades av Tito i Istrien och de miljontals oskyldiga människor, däribland judar, som förintades i Sovjets gulag i antal som verkligen inte var mindre än antalet som dödades av tyska nazister, som vår polske kollega med rätta framhöll. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Detta är en viktig debatt och en oerhört viktig årsdag då vi hedrar minnet av de miljontals judar, polacker och företrädare för andra nationer som dödades i de tyska koncentrationslägren. Vi får inte glömma att den våg av hat som svepte dem med sig tyvärr inte kan förvisas till det förflutna eftersom den fortfarande är en del av dagens moderna värld. I dag ställs vi inför fall där lögner framförs och historien förfalskas, där koncentrationslägrens roll förringas och deras existens till och med förnekas och där förintelsen bagatelliseras. Vi ställs också inför fall där människor talar om polska, inte tyska, koncentrationsläger, vilket är särskilt beklämmande med tanke på det stora antalet polska offer i andra världskriget. Ett exempel på detta fenomen går att hitta i denna veckas bilaga till den belgiska dagstidningen . Vi bör därför kämpa för den historiska sanningen och fördöma varje uttryck av antisemitism eftersom den är en moralisk vanära för det moderna Europa och öppet har förkastats av den polske påven, Johannes Paulus II. Det är intellektuellt och moraliskt sett pinsamt att vi fortfarande skall behöva höra att den återuppstår, speciellt i Västeuropa men också i Östeuropa. Vi bör inte gräla om var den återuppstår. Det avgörande är att det händer. Varhelst antisemitism uppstår bör vi reagera bestämt och förpassa den till historiens avfall. 
Gaubert (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi kommer att fira en sorglig årsdag i morgon över hela Europa: 60-årsdagen av utrotningslägret Auschwitz-Birkenaus befrielse, en symbol för alla läger som nazisterna byggde med det enda målet att verkställa den planerade utrotningen av 11 miljoner judar som då bodde i Europa. Mer än hälften förvandlades till aska. Vid en tid då deras aska fortfarande inte har kallnat har flertalet människor igen nyligen försökt att förneka eller relativisera fullständigt barbariska handlingar. Sorgligt nog är två av dem ledamöter i denna kammare.
Mina damer och herrar! Det är en hederssak för parlamentet att använda denna resolution mot antisemitism – som jag hoppas att vi enhälligt kommer att rösta för – för att bidra till kampen mot detta gissel och även mot alla former av främlingsfientlighet, rasism och diskriminering. Det är en hederssak för parlamentet att bekämpa alla som skulle kunna förfalska historien. Det är en hederssak för parlamentet att föra en politik som syftar till fred och sammanhållning och som motiverar oss alla genom att förorda oss att aldrig minska våra ansträngningar när det gäller utbildning och tolerans och att undervisa människor om denna svarta period i Europas och världens historia. Vid en tid då våldsam antisemitism återuppstår överallt i Europa och olika former av intolerans är på uppgång måste vi fråga oss hur vi skall kunna hålla detta minne levande i historien när de vittnen som överlevt inte längre finns kvar. Vårt parlament måste således uppmana de medlemsstater som ännu inte har gjort det att anta lagbestämmelser i linje med detta, något som ett antal europeiska länder redan har gjort.
Kammaren håller på att bygga en bättre framtid för kommande generationer med mer frihet, mer demokrati, mer tolerans och mer ömsesidig respekt. I dag bistår vi med att se till att ingen någonsin glömmer vad mänsklig dårskap var förmögen att åstadkomma. Vårt stöd för denna resolution kommer att vara en tydlig signal för vårt folk, för våra barn, för kommande generationer och för alla som kämpar för fred och mänsklig gemenskap. 
Pinior (PSE ).
    –  Ledamöter av rådet, mina damer och herrar! Dagens sammanträde i kammaren är speciellt. Det äger rum på 60-årsdagen av befrielsen av nazisternas utrotningsläger i Auschwitz, och det är både en åminnelse av den sovjetiska arméns befrielse av Auschwitz-Birkenau och ett hedrande av förintelsens offer.
Jag kommer från Polen, ett land som bevittnade utrotningen av europeiska judar och romer och andra människors död och lidande under Nazitysklands militärockupation. Det är också ett land som förlorade en stor del av sin elit och omkring tre miljoner judiska medborgare i koncentrationslägren. De nazistiska myndigheterna byggde utrotningsläger på ockuperade områden i Belzec, Sobibor, Treblinka, Majdanek och Chelmno, och det var i dessa läger som folkmordet på judar utfördes. Auschwitz har blivit symbolen för detta brott som saknar motstycke i hela mänsklighetens historia. Min generation växte upp i skuggan av andra världskriget som hade varit så förödande för Polen, och i skuggan av folkmordet som medföljde detta krig. 
I dag talar jag inför Europaparlamentet, en symbol för ett antifascistiskt och antidiktatoriskt Europa och för ett Europa där försvarandet av de mänskliga rättigheterna, tolerans och demokrati har framträtt tydligt. Minnet av förintelsen måste driva oss som européer, och även EU-institutionerna, att som en del av 2000-talets globala civilisation ta på oss särskilda uppgifter.
Ledamöter av rådet! Vi påminns konstant om att antisemitism, främlingsfientlighet och rasism existerar i Europa. Vi måste ta itu med skändningen av judiska kyrkogårdar och judiska ritualföremål och den intolerans som visas mot det judiska samfundet. Judar berövas ofta rättigheten till det europeiska kulturarvet trots att de historiskt sett var en av de första grupper som bosatte sig på den europeiska kontinenten. Vi måste ta itu med främlingsfientlighet och öppna rasistiska handlingar mot emigranter och även med religiös och moralisk intolerans och angrepp mot sexuella minoriteter. 
Anser inte rådet att det vore lämpligt om EU satte i gång ett särskilt utbildningsprogram som förbereder ungdomar att bygga ett europeiskt samhälle grundat på principer som respekterar de många nationaliteter, kulturer och religioner som finns i samhället? 
Andra uppgifter väntar EU inom området för utrikespolitik. Räknar rådet med att öka EU:s politiska verksamhet och ekonomiska engagemang i Mellanöstern så att EU blir en garant för fred och demokrati i området? EU:s framtida prioriteringar bör innefatta utvecklingspolitik, bistånd till utvecklingsländer och humanitärt bistånd. EU uppmanas också att vidta åtgärder för att främja mänskliga rättigheter och demokratisering i olika delar av världen. EU måste agera vederbörligt i områden där folkmord, mord eller våld kan inträffa på grund av fördomar som bygger på nationalism, religion, ras, samhällsklass eller traditioner. Är rådet medvetet om dessa utmaningar? Är det medvetet om vad som förväntas av EU på tröskeln till ett nytt århundrade? 
Borghezio (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi i partiet kommer att rösta för resolutionen. Vi hörde dock precis en talare förknippa förintelsen med inget mindre än patriotism, nationalism och de rörelser som får sin inspiration från dem. Det var till den grad att hon till och med begärde att de nationella flaggorna skulle tas bort från parlamentarikernas platser, flaggor som representerar den sunda sidan av patriotism och som vi fortfarande tror på. 
Detta visar hur det är möjligt att utgå ifrån ett rimligt antagande men komma fram till tyranniska slutsatser som strider emot demokratin. Det är just därför vi är mycket misstänksamma mot detta EU-direktiv och vill påminna kommissionens företrädare om risken att det kan utnyttjas i antidemokratiska och intoleranta syften, precis som det just gjorde här i kammaren.
Jag har också hört fientlighet mot islam nämnas en hel del under debattens gång. Jag menar att det vore lämpligt att fråga oss själva vad det är judar i Europa och över världen är rädda för i dag. Synagogor och judiska inrättningar, åtminstone i de italienska och europeiska städer som jag besöker, står under militär bevakning praktiskt taget dygnet runt. Vi bör ställa oss frågan vem som verkligen utgör ett hot i dag, som sprider rasistisk propaganda på TV och verkställer fysiska hot och angrepp. Den viktiga FN-församlingen har nämnts, men vi måste fråga oss själva vilka länders platser som lämnades tomma. Låt oss då komma ihåg den islamiska faran och islamiska antisemitistiska rasismen som parlamentet borde ha känt en moralisk skyldighet att fördöma för att visa respekt för offren. 
Roszkowski (UEN ).
    –  Herr talman! När vi har att göra med så fruktansvärda brott som de som begicks i Auschwitz har vi en särskild skyldighet att inte förolämpa någon när vi berättar sanningen utan se till att denna historiska varning fortsätter att uppmärksammas och betraktas i dess rätta sammanhang och att den står i proportion till detta sammanhang. Annars riskerar vi att förlita oss på lögner eller till och med tragikomedi. Koncentrationslägret Auschwitz byggdes av Tysklands nazistiska myndigheter på mark som de hade ockuperat i Polen, ett land som angreps och delades upp av Tredje riket och Sovjetunionen i september 1939. Trots att lägrets första fångar och offer huvudsakligen var polacker förvandlades det senare till ett utrotningsläger för judar så att Tredje riket kunde genomföra ”den slutliga lösningen”. Det resulterade i att över en miljon judar dödades i Auschwitz, liksom ungefär 75 000 polacker, ungefär 20 000 romer och tiotusentals personer av annan nationalitet, inklusive dussintals homosexuella. Som man redan har nämnt här i kammaren var antisemitismen allmänt utbredd även i andra länder än Tredje riket. Nazityskland var emellertid det enda som genomförde planen att utrota judarna. Polackerna förstår att dagens tyskar inte bär något ansvar för deras förfäders brott. De förstår att förintelsen var en händelse utan motstycke i historien och att utrotningen av romer ofta har åsidosatts. Vad polackerna däremot inte förstår och aldrig kommer att gå med på är att deras lidande under andra världskriget förringas. De kommer heller aldrig att gå med på att man använder uttrycken ”polska koncentrationsläger” eller ”dödsläger i Polen”. Politisk korrekthet i frågan om nazisternas nationalitet hjälper inte för att skapa den tillit och försoning som polackerna anser så viktig. Vi bör inte vara rädda för att tala om dessa smärtsamma fakta så öppet som Joshka Fischer gjorde under den senaste debatten i FN och som Martin Schulz nyligen gjorde här i kammaren. Varje människas liv är lika mycket värt, men när det är fråga om ett stort antal och man sätter medeltalet judar, romer, homosexuella och polska offer på en lista gränsar det till det absurda. Oavsett dessa smärtsamma fakta anser gruppen Unionen för nationernas Europa dock att minnet av de ohyggliga brott som begicks i koncentrationslägret Auschwitz-Birkenau bör hållas vid liv för att försäkra oss om att denna typ av folkmord aldrig kan upprepas. 
Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! 60-årsdagen av Auschwitz befrielse är en stund av hågkomst och eftertanke. De skräckscener som mötte befrielsestyrkorna i januari 1945 har de flesta av oss bara upplevt på film eller fotografier. Vi har svårt att riktigt förstå vidden av det folkmord som begicks där och i de andra dödslägren runt om i Europa. 
Auschwitz är en skamfläck för mänskligheten och en symbol för ondska bortom det fattbaras gräns. De av oss som har varit där har svårt att ta till sig den tröstlöshet det vittnar om. Än i dag kan man känna och uppleva det onda som försiggick: gaskamrarna, barackerna som var fullpackade med unga och gamla, järnvägsspåren där dödstågen rullade fram, vakttornen, krematorierna och de ömkliga personliga tillhörigheter som lämnades kvar av de miljontals människor som gick under på detta fasansfulla sätt. Att passera grindarna till Auschwitz är bokstavligt talat som att passera helvetets portar.
Vi står i dag sida vid sida med judar i hela Europa och över hela världen. Vi tänker på dem som miste livet, och vi tackar Gud för dem som befriades. Vi hedrar dem som överlevde fasorna och finns bland oss i dag, däribland en del av människorna i min egen valkrets i Yorkshire och Humber. Vi får aldrig låta förintelsen utplånas ur vårt kollektiva minne. Vi får inte heller glömma alla dem som sedan andra världskriget har mist livet i folkmordsliknande skändligheter världen över. Rwanda och Kambodja är endast två exempel på folkmord i modern tid som upprör oss.
Diskriminering, fördomar och hat fortsätter att förpesta vår värld. Låt oss därför under denna vecka när vi ser tillbaka och minns hur människorna i världen misslyckades med att förhindra förintelsen, se till att detta blir en varningssignal för alla oss som sätter frihet och självständighet högt, och en påminnelse om att vi aldrig någonsin får glömma. 
Cashman (PSE ).
   – Herr talman! När jag står här i dag tänker jag att om jag hade bott i närheten av Auschwitz för 60 år sedan skulle jag som homosexuell ha gripits och sänts till koncentrationsläger där jag antagligen inte hade överlevt. Vad vi måste göra här i dag är att skilja de enskilda människorna från de grupper som vi förser med olika kollektiva namn. Det handlar om miljontals individer som dog för att de utgjorde ett hot mot en eller annan ideologi eller för att de var annorlunda. 
Vi talar här i kammaren om grundläggande fri- och rättigheter, och ändå lever och frodas rasism, främlingsfientlighet, homofobi, fientlighet mot islam och antisemitism omkring oss i världen i dag. Därför spelar det ingen roll vad vi säger i dag – det som betyder något är vad vi gör. Kommissionens förslag kommer att få betydelse. Det kommer att få betydelse om man har modet att införa principen om icke-diskriminering på de grunder som anges i artikel 13 och inte bara på en del av dem. Väljer man det senare alternativet innebär det att man inför en rangordning i kampen mot förtryck. Alla nationer och alla länder måste gemensamt ta på sig ansvaret för det som hände för länge sedan. Skillnaden är emellertid att vi antingen förblir fångna i det förflutna eller att vi slår vakt om framtiden och ser till att barbariska händelser som dessa aldrig upprepas. 
Glöm inte de handikappade, de fackligt anslutna, antifascisterna, de homosexuella och de miljontals andra människor som vi har talat om här i kväll och som också dog. Vi måste vara fast beslutna att ett scenario som detta aldrig upprepas.
Låt mig få avsluta med att citera pastor Niemöllers briljant formulerade ord: ”När de kom och hämtade judarna protesterade jag inte, för jag var ju inte jude. När de kom och hämtade de fackligt anslutna protesterade jag inte, för jag var ju inte med i facket. När de kom och hämtade bögarna protesterade jag inte, för jag var ju inte homosexuell. När de kom och hämtade mig fanns det ingen kvar som kunde protestera.”
Lägg detta på minnet och bestäm er för att förändra framtiden. 
Záborská (PPE-DE ).
   – Dödens och lidandets Eldorado, hatets triumferande resa och en plats där ondska förenades med ondska. Det var så min far beskrev sin smärta när han besökte Auschwitz. Hans familj hade dött där. När han besökte de nymålade gaskamrarna kunde han förstå hur omsorgsfullt inlindad ondska kan ge upphov till hat och en önskan om hämnd. Fred är inte bara frånvaro av krig. Det är ett tillstånd av rättvisa, frihet, tro och samvete. Efter befrielsen av Auschwitz blev det dock inte fred och demokrati i hela Europa. Totalitära regimer bestod, fast under andra former. Östra delen av Europa förlorade förmågan till självbestämmande. Vi blev fast mellan gränserna till ett ondskefullt rike som försökte förstöra våra religiösa traditioner, vår hågkomst av historien och självaste rötterna i vår kultur. Många fängslades bara för att de åberopade samvetsfrihet och religionsfrihet. Min far var en av dem. Vad talar Auschwitz om för oss i dag? Att viljan att förlåta är en personlig och fri inställning som inte behöver upprepas. Inget internationellt fördrag kan läka sorgen. Utan förlåtelse kan det inte bli försoning. Stater kan inte försonas om inte medborgarna förlåter varandra. I det avseendet kommer man att tänka på propaganda, för propaganda används av alla totalitära regimer. Det används för att försvara den politik som förs av eliten och för att förbjuda alternativa åsikter under dödshot. Det är ingen tillfällighet att upplysta europeiska statsmän har önskat skapa ett band av sammanhållning mellan de olika länderna. Det var resultatet av deras egen samvetsfrihet och religiösa övertygelse. De förstod att mänsklighetens bästa går före varje enskild nations bästa. Dessa statsmän blandade inte ihop det nationella, kulturella och rättsliga arvet med att ge upp den politiska suveräniteten. Dagens Europa söker fortfarande efter sin egen framtid och mening. Vi väntar fortfarande på vår fred, rättvisa, trosfrihet, samvetsfrihet och tankefrihet. Auschwitz är en del av EU. Auschwitz och Strasbourg är definitivt sammanlänkade och kommer alltid att påminna oss om misslyckandena i vår historia. Tack. 
Schapira (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det finns ett talesätt på jiddisch: ”Kom ihåg, och glöm inte”. Det är mycket viktigt för våra landsmän att förstå det unika i förintelsen, och vi måste vara ytterst vaksamma inför antisemitismens återuppkomst. Jag är också lite förvånad över att endast se ordet ”rasism” på anslagstavlan när titeln på vår kollega Martin Schulz’ muntliga fråga i verkligheten var ”Antisemitism och rasism”. Jag är förvånad över att hela titeln inte skrivs ut.
Det levande minnet av de överlevande generationerna kommer snart att dö ut. Därför måste institutionerna föra minnet av folkmordet vidare till de yngre generationerna. Jag skulle vilja lägga fram ett praktiskt förslag till er. Jag föreslår att EU kräver att alla skolor sätter upp minnestavlor på väggarna med namnen på de tidigare elever som deporterades och aldrig kom tillbaka. En ceremoni till minne av dessa barn skulle kunna ordnas den 27 januari varje år. Jag föreslår likaledes att tavlor som fördömer samarbetet som ägde rum placeras utanför de polisstationer, domstolar eller regionala administrativa kontor som utfärdade order om deportation och vars tjänstemän var fega nog att tillåta att de barbariska antisemitistiska handlingarna utfördes.
Om vi tillåter ohyggligheterna i det förflutna att falla i glömska kommer framtida generationer inte att förstå behovet av att bekämpa ifrågasättandet av universella värderingar om tolerans och frihet. 
Talmannen.
   – Herr Schapira! Sessionstjänsten påpekar för oss att om det i titeln på anslagstavlan endast står ”rasism” är det enbart av tekniska orsaker. Titeln på vår debatt är helt riktigt ”Antisemitism och rasism”. 
Sumberg (PPE-DE ).
   – Herr talman! ”Glöm aldrig” och ”aldrig mer” är de båda historiska talesätt som vi bär med oss i dag när vi om bara några timmar skall högtidlighålla årsdagen av Auschwitz’ befrielse. ”Glöm aldrig” var den uppmaning vi fick från de spillror av den judiska befolkningen i Europa som överlevde nazisternas och deras medbrottslingars mördande. Jag tackar Gud för att vi vid nämnda högtidligheter i morgon kommer att få visa att vi inte har glömt.
Kan vi emellertid vara lika säkra när det gäller den andra uppmaningen, ”aldrig mer”? Vi ser i dag hur antisemitismens spöke återigen dyker upp i vår världsdel och i resten av världen. Det tar sig lite olika uttryck, men sorgligt nog finns den ultranationalistiska ultrahöger som alltid har varit antisemitisk än i dag kvar i en del av våra länder, bl.a. i Tyskland, Ryssland och Frankrike. Tyvärr måste jag erkänna att detsamma även gäller mitt eget land, Storbritannien, som har gjort synnerligen hedervärda insatser när det gällt att bekämpa nazismens tyranni och ge förföljda människor en fristad. Vi upplever en ny variant av antisemitismens virus genom den islamiska fundamentalismen – inte genom islam som alltid har varit det judiska folkets vän. Den islamiska fundamentalismen är inte någon nations vän, varken judarnas eller den västerländska civilisationens. Trots att vi kan ha delade meningar om Mellanöstern – och det bör vi kanske ha – måste vi i framtiden se till att dessa meningsskiljaktigheter aldrig får ursäkta våldsamheter av verbalt eller fysiskt slag mot medlemmar av de judiska samfunden i Europa.
Jag står här i dag eftersom mina förfäder lyckligtvis lämnade Europas stränder för mer än 100 år sedan för att söka trygghet och säkerhet i Storbritannien. Därför står jag alltså här. Minnet av detta får mig att tycka att just detta parlament, som ju är ett parlament för Europa, har en historisk plikt och skyldighet att säga ”glöm aldrig” och ”aldrig mer”. 
Beňová (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, tack så mycket! Det är en ära för mig att tala här trots att kammaren nu är halvtom och det enda som räddar oss är tolkarnas närvaro. Vänligen låt mig bli personlig en stund, för jag har känslan av att alla vill räkna sig som offer, men vi vill inte peka ut någon särskild som syndabock. Jag menar att vi måste lägga korten på bordet när det gäller skulden. Slovakien var en av de första satellitstaterna i nazisternas rike varifrån judar deporterades till dödslägren. Deportationen av slovakiska judar var en del av den process som nazisterna kallade ”den slutliga lösningen” av judefrågan i Europa. Den slutliga lösningen låter lika fasansfullt i dag. Fallet Slovakien är viktigt ur historisk synvinkel eftersom det var ett försöksland för att testa den nazistiska strategin när det gäller de judar i andra länder som den sedermera skulle tillämpas på, och då inte bara i fråga om deportation. Det hade i praktiken en ödesdiger historisk betydelse. Åttionio tusen judar deporterades från Slovakien. Bara en kort resa i de ideologiskt motiverade mordens historia. Jag kan inte hoppa över att nämna att Slovakien leddes av en katolsk präst. I dödslägren mördades judar, romer, alla nationaliteter av fascistmotståndare och många andra som dömts till en absurd och ond död. Har historien lärt oss någonting? Inser vi att förintelsen har antagit rollen av universell symbol för all ondska och att den representerar den mest extrema formen av folkmord? Vet vi vad som föregick denna fruktansvärda grymhet? Var det ett ord, eller en mening, som satte i gång hela det mordlystna maskineriet av hat och våld? Jag skulle vilja ställa er en fråga, herr kommissionsledamot och herr minister. Anser ni att förtal av en nation, en etnisk grupp, en ras eller en tro är en straffbar handling i den demokratiska världen? Når yttrandefriheten, som är en av de grundläggande demokratiska värderingarna, sitt tak när den blir ett redskap för den sortens förtal av en nation, en etnisk grupp etc? Gömmer sig inte dagens nazister paradoxalt nog bakom de svårvunna demokratiska värderingarna och friheterna, och bör vi inte stoppa dem innan dessa extremister i bruna militärstövlar kommer ut på gatorna i skydd av demokratiska principer? Vi väntar på ert svar, herr minister. Tack, herr talman. 
Vincenzi (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja be minister Nicolas Schmit och Franco Frattini, vars anföranden jag fann beundransvärda, att undersöka om det är möjligt att ta ett europeiskt initiativ för att samordna och fullfölja det arbete som utförs av många nationella, offentliga och privata institutioner, stiftelser och forskningscentrum som verkar för att bevara minnet av det som hände i koncentrationslägren och även minnet av de många exemplen på motstånd mot nazismen och fascismen, som till exempel gjorde att inte mindre än 48 000 italienare dog i dessa läger.
Jag föreslår att ett europeiskt bibliotek inrättas för att tillhandahålla och värna om en igenkännlig, gemensam europeisk identitet. Där bör man se till att fortlöpande översätta och utbyta allt material, i synnerhet material från länder som nyligen har anslutit sig till unionen, och som vi har bristfälliga kunskaper om, samt från alla länder som förbereder sig att gå med. Jag betraktar också detta som ett sätt att bygga en framtid där minnet av det som hände ses som en möjlighet att stärka ett Europa grundat på ömsesidig respekt mellan människor, raser och kulturer. 
Tabajdi (PSE ).
   – Varje nation, varje land måste genomföra sin egen nationella självrannsakan. Vi får inte glömma Shoah (förintelsen), det unika massmordet som aldrig får upprepas, mänsklighetens värsta illdåd. Vi ungrare måste ta på oss den moraliska skulden för att vi i en svår tid lät tyska nazister och ungerska kollaboratörer fördriva 550 000 judiska landsmän från vår nation, bland andra den ungerske poeten och martyren Miklós Radnóti, som beskriver denna tid i dikten Fragment på följande sätt: [”Jag levde här på jorden i en tid / Då människorna sjönk så djupt att de njöt av att döda / Och det skedde frivilligt, inte bara på befallning. / Deras liv var intrasslat, de var fångade, besatta av vilda anfäktelser, / De trodde på falska gudar, förhäxade av sina villfarelser.”]
Åtskilliga minnesmärken har uppförts, dokumentationscentrum har öppnats, och mycket har publicerats om detta ämne i Europa, men det viktigaste minnesmärket över förintelsen bör ha en plats i alla europeiska medborgares hjärtan. Det var inte lätt för Ungern att konfronteras med sin historia. Det är svårt ännu i dag. I Västeuropa ägde den nationella självrannsakan rum tidigare och blev grundligare än i de tio nya medlemsstaterna. Emellertid är jag stolt över att meddela att vi har utsett en dag till minne av förintelsen. Vi har skrivit kursböcker för studenter, och förra våren öppnade vi slutligen ett centrum på gatan Páva utca iBudapesttill minne av förintelsen. Dessutom har den ungerske premiärministern, även om det har dröjt 60 år, förklarat de ungerska kollaboratörerna ansvariga.
I vår skall vi införa strängare lagstiftning mot förtal och förnekande av det som hände i Auschwitz. I dag måste varje form av rasfientlighet och öppet eller förtäckt förtal tveklöst bekämpas med rättsliga åtgärder och moraliskt fördömande. Vi ungrare vill gärna spela en ledande roll i den europeiska kampen mot diskriminering genom att skydda nationella, etniska, religiösa, sexuella och andra minoriteter och genom att främja kampen mot diskriminering. Förutom förklaringar och försäkringar om att fördöma diskriminering och förtal behöver vi en stabil europeisk lagstiftning som kan genomdrivas allmänt och genom vilken lämpliga straffåtgärder kan genomföras. Det behövs ett fungerande system för att skydda minoriteternas rättigheter inom unionen, eftersom det är enda sättet att skydda Europas minoriteter. Det är en skyldighet för unionen och förintelsens moraliska bud. 
Schmit,
   . – Herr talman! Jag tycker inte att det finns mycket att tillägga efter denna debatt, som har varit lugn, ärlig från historisk synpunkt och ofta rörande. 
Jag vill bara säga något om de åtgärder som måste vidtas. Enligt min åsikt måste vi nu dra den rätta lärdomen av dessa ytterst fasansfulla upplevelser. Som ordförandeskap har vi uppmanats att återuppta arbetet tillsammans med kommissionen, i synnerhet vad gäller förslaget till ett rambeslut om rasism och främlingsfientlighet. Jag anser att vi måste göra detta, och jag anser också att det finns många missuppfattningar.
Yttrande- och tankefriheten åberopas ibland med en viss grad av god tro, men också med en god portion naivitet. Det är emellertid inte vad det handlar om i detta fall. Jag anser att det verbala hatet och rasismen som antisemitismen är ett uttryck för inte har något att göra med yttrandefrihet, eftersom historien har lärt oss att verbalt hat ofta följs av fysiskt hat: ett hat som övergår i anfall och orsakar direkt skada.
Därför anser jag att vi måste vara konsekventa mot oss själva och återuppta detta arbete. Vi måste också se hur vi kan förbjuda ovärdiga symboler som i sig framkallar hat och våld, eftersom verbalt våld resulterar i fysiskt våld och i aggressioner. Det är en åtgärd som vi måste vidta nu. Jag anser att det skulle vara en blygsam hyllning till minnet av alla de människor vi förlorade på ett fruktansvärt sätt. Jag anser att om parlamentet kan gå med oss på vägen under vårt ordförandeskap och tillsammans med medlemsstaterna blir det möjligt för oss att ge ett avsevärt bidrag. 
Frattini,
   . – Herr talman! Jag anser att parlamentet, rådet och kommissionen i kväll har givit klart uttryck för hur vi hur vi kan och bör hantera minnet av förintelsen. Det är ingen överdrift att säga att minnet av det som har hänt kan förstärka våra värderingar. Som flera talare har sagt är det dessa värderingar som har inspirerat grundarna av vårt Europa, och som vi är skyldiga att bevara och förstärka.
Martin Schulz påminde mycket riktigt om att grundarna, till exempel Konrad Adenauer för tyskarna och även Alcide De Gasperi för italienarna, representerade något nytt efter de tragiska diktaturerna. De gjorde det möjligt för oss, och jag talar i egenskap av italienare, att bevara vår stolthet i det nya Europa. Det är den stora tacksamhetsskuld vi har till grundarna.
Det har sagts att minnet är en skuld som vi har till de unga. I dag är det Europas skyldighet att betala skulden genom fostran, undervisning och yrkesutbildning, och på sätt och vis, genom att vi förbinder oss att minnas historien medan vi blickar mot framtiden. För min del tycker jag om förslaget från några ledamöter som tycker att det vore lämpligt att utse en europeisk dag till minne av förintelsen, som vi alla kan fira samtidigt.
Som minister Nicolas Schmit nämnde samarbetar kommissionen nära med rådet för att se över rambeslutet mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism. I detta avseende delar jag helt rådets bedömning.
Kommissionen kommer snart att inrätta en europeisk byrå till skydd för de grundläggande rättigheterna. Av denna anledning vill jag försäkra vissa av de ledamöter som har talat, att en sådan byrå på intet sätt kommer att innebära att våra skyddsåtgärder och garantier mot antisemitismen och rasismen försvinner, utan att den tvärtom kommer att förstärka dem. Respekten för dessa principer och värderingar kommer därför att fortsätta att vara i centrum för det arbete som utförs av den byrå som kommissionen mycket snart kommer att inrätta med rådets medgivande.
Herr talman! Det verkar som om hatets och intoleransens, våldets och rasismens spöken, om jag får kalla dem så, åter visar sig i dagens Europa. Jag anser att vårt Europa måste spela en viktig roll för att utrota sådana negativa värderingar, i synnerhet hos de unga, och för att främja tolerans och dialog med andra kulturer och religioner, med stöd av en princip som redan är inskriven i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, och som vi har infogat i den europeiska författningen. Jag menar att det är bästa sättet att hedra offren för denna tragedi. 
Talmannen.
   –Mina damer och herrar! Om ni tillåter det skall jag avsluta denna debatt med en personlig kommentar. Jag minns att jag som skolpojke för trettio år sedan såg en film som hette ”Natt och dimma”. Den bidrog mycket till att jag engagerade mig politiskt. Jag anade inte att jag trettio år senare skulle få den känsliga uppgiften att vara talman för denna debatt. På alla mina parlamentskollegers vägnar vill jag innerligt tacka kommissionen, rådet och alla de män och kvinnor som har deltagit i den mycket högklassiga debatten.
Özdemir (Verts/ALE ),
   . – Artikel 1 i , den tyska grundlagen, innehåller följande: ”Den mänskliga värdigheten är okränkbar.” Det är en lärdom som vi har dragit av de brott som begicks under nazisttiden och ett motto för framtida generationer.
Detta är ursprunget till och grunden för vår rättsordning och måste vidarebefordras till nya generationer av unga människor, om de skall kunna bli medvetna om historien och påminnas om sitt historiska ansvar. Men karaktären hos våra samhällen håller på att förändras: Ungdomar i allmänhet, och i synnerhet de som har invandrarbakgrund, saknar personlig anknytning. Därför måste det bli en omprövning av sättet att förmedla historieämnet, i synnerhet i skolorna. Både lärarutbildningen, läromedlen och metoderna måste anpassas med hänsyn till den demografiska förändringen. Skolorna spelar en avgörande roll för den ömsesidiga förståelsen för olika kulturer. Deras möjligheter måste tas till vara.
Det som i hög grad ger anledning till oro är den växande antisemitismen i de radikala muslimska kretsarna i Europa. Enligt den studie som 2003 gjordes av Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet (EUMC) är detta i synnerhet fallet bland unga arabiska muslimer, som själva är möjliga offer för utslagning och rasism. Men det finns ingen ursäkt för någon form av antisemitism. Därför måste alla ansträngningar vidtas för att göra muslimska ungdomar delaktiga i samhället. Deras sociala integrering är av största betydelse om det skall bli något säkert motstånd mot antisemitiska attityder i deras egen sociala miljö. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0002/2005) av Paul Rübig för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om inrättandet av ett flerårigt gemenskapsprogram för att göra digitalt innehåll i Europa mer tillgängligt, användbart och exploaterbart (10458/4/2004 – C6-0140/2004 – 2004/0025(COD)). 
Rübig (PPE-DE ),
   – Herr talman, kommissionär Reding, mina damer och herrar! Även jag känner mig djupt rörd av den debatt vi just har haft. Jag anser att dessa tendenser måste kvävas i sin linda. Vi hör ofta människor uttrycka sitt hat även mot Europeiska unionen och mot demokratin i Europa. Jag anser att vi snart måste börja utbilda och upplysa dem och göra människorna i Europa mer medvetna om Europas värderingar.
Därför fäster vi särskild vikt vid programmet eContentplus, som skall ge det globala nätet ett högkvalitativt innehåll. Att presentera Europa på globala nät ser vi som en strategisk fördel genom att det är möjligt att direkt och omedelbart få tillgång till dem, och genom att vi därigenom kan utnyttja de möjligheter som erbjuds i ett världsomspännande perspektiv.
Om vi vid andrabehandlingen får medel att finansiera programmet med ett belopp av 149 miljoner euro för perioden fram till 2008, anser jag att det innebär en utmärkt möjlighet att göra betydelsefulla förbättringar av detta europeiska innehåll på digitala nät. Vi har också satt av 55,6 miljoner euro för perioden fram till slutet av 2006.
Detta program har, enligt min åsikt, redan tidigare visat sin kapacitet att göra oss mer konkurrenskraftiga och har därigenom utgjort ett stöd för Lissabonmålen. Vi ser nu att ett stort antal nya arbetstillfällen håller på att skapas inom sektorn för informations- och kommunikationsteknik. Om vi vill skapa ytterligare 10 miljoner arbetstillfällen fram till 2010 måste ”innehåll” vara en central del i strategin att nå upp till Lissabonkriterierna. Vi står inför den stora utmaningen att placera Europa på nätet och att rikta speciell uppmärksamhet på Europa och dess små och medelstora företag. Byråer för utveckling av små och medelstora företag har inrättats, och de bör också tänka ut nya affärsmodeller för det digitala innehållet.
Efter att ha varit med om upphaussningen av Internet går vi nu in i nästa skede i dess expansion. Här har kommissionen utfört ett enastående arbete. Jag vill tacka alla dem som har bidragit till detta, eftersom det ger oss en möjlighet att åstadkomma globala normer som vi kan vara mycket stolta över.
Jag anser också att programmet bör bli mycket omfattande, vilket framgår av budgeten, när det gäller kategorierna 1, 2, 3, 4 och 5. Det bör också inverka på de europeiska institutionerna. Vi bör tänka på ett bättre sätt att förbereda vårt innehåll, och hur vi kan föra det närmare medborgarna, i synnerhet i skolorna. Forskarna måste också erbjudas ett brett spektrum av sammankopplande, virtuella bibliotek, samt snabb tillgång till dem via sökmotorer. Det senare är ett exempel på den bredast möjliga mångfalden av mycket intressanta affärsmodeller med möjlighet till nya länkar och mycket snabb tillgång till det viktigaste digitala innehåll som existerar.
Vi vet alla att de vetenskapliga resurserna har utvecklats en hel del under åren. Vi behöver bara tänka på ett gammalt klosterbibliotek, där människor en gång jämförde de läkande egenskaperna hos kamomill, när växten användes på olika delar av kroppen. Det kanske är ett ringa exempel, men det visar hur vetenskapen kan dra stor nytta av det man lärde sig i det förgångna.
Slutligen måste vi också fundera över telekommunikationerna genom att se vilka licensieringssystem vi kan använda i framtiden, och hur vi hanterar beviljandet av användningsrättigheterna. Här framgår det tydligt att mikrobetalningar inom sektorn för telekommunikationer erbjuder modeller för refinansiering eller samfinansiering. Vi vet alla att det man får gratis saknar värde. Därför anser jag att den samfinansiering på 50 procent som kommissionen har föreslagit är idealisk. 
Som välkänd förkämpe för Europas små och medelstora affärsstrukturer vill jag säga att det är inom det lokala området som vi bör ge ett massivt stöd åt digitaltelevisionen och de program den erbjuder. Ytterst små paket, vart och ett på ungefär 100 000 euro, men med en mångfald av sådana program för att förbereda detta europeiska innehåll på ett professionellt sätt kommer därför troligen att bli särskilt betydelsefulla i framtiden. Det skulle kunna skapa en viss konkurrens mellan dem som är offentliga och finansierade med avgifter, och dem som tillhör den privata sektorn, vilka skulle finansieras genom stimulansåtgärder och som för närvarande gör stora framsteg inom dessa moderna sektorer, liksom telekommunikationsföretagen som i framtiden också kommer att leverera detta digitala innehåll genom mobiltelefonerna. Detta är helt nya sätt då Europa skulle kunna visa att vi ligger i täten.
Vad gäller e-förvaltningen bör EU, det vill säga kommissionen, parlamentet och rådet, föregå med gott exempel. Vi är inte bara i behov av de allra senaste och modernaste programmen när det gäller hård- och mjukvara. Jag anser att den bästa metoden är att börja hemma. Vi bör visa att det finns förvaltningar i Europa som är helt kapabla att på EU-nivå visa oss i vilken riktning vi skulle kunna utvecklas. Inom området för e-hälsovård skulle vi kunna göra mycket när det gäller förebyggande och analys. Inom området för e-lärande kan vi visa upp en hel del kunskap i form av ”inlärningsunderhållning”, så att lärarna i skolorna äntligen kan få tillgång till spännande och intressant material.
Här kan vi, framför allt på EU-nivå, ge stöd åt våra 20 språk och åt Europas kulturella mångfald. Den infrastruktur vi kommer att behöva i framtiden kommer också att göra det möjligt för oss att se vårt Europa i ett nytt ljus. Vi måste bli fascinerade av Europa och älska det. 
Reding,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja understryka att vi nu i princip uppfyller villkoren för att kunna nå enighet i samband med andrabehandlingen av detta program, och det bara 12 månader efter det att kommissionen har antagit det. Detta är något ganska ovanligt och därför känns det angeläget att framhålla det. Jag vill gratulera föredraganden Paul Rübig och samtliga ledamöter som deltog i de förhandlingar som gjorde det möjligt att nå en överenskommelse med rådet och på samma gång förse programmet med ändamålsenliga medel, särskilt ur budgetsynpunkt.
Vi vet alla att tillgängligheten till innehållet är en av de viktigaste faktorerna för att kunna utveckla nya tjänster i informationssamhället. Den digitala ekonomin innehåller alla sorters information som kan överföras via nätet, såväl text och bilder som ljud. eContentplus-programmet är inriktat på att förbättra villkoren för innovationer, framför allt inom vissa marknadssektorer för digitalt innehåll. Nätmiljön är en idealisk plattform för innovativa och gränsöverskridande digitala produkter och tjänster. Programmet har alltså ett tydligt europeiskt mervärde.
Tänk er en enda europeisk marknad för digitalt innehåll, utan begränsningar av nationellt eller organisatoriskt slag; en marknad där alla konsumenter förstod samtliga EU-språk. Då skulle det antagligen finnas många fler kartor på Internet över t.ex. transeuropeiska vägar, vattenvägar och andra geografiska kännemärken. Som föredraganden nyss har framhållit skulle vi få tillgång till stora kulturellt och vetenskapligt välrenommerade digitala bibliotek i Europa. Vi skulle få ett större överflöd av europeiskt digitalt inlärningsmaterial, något som skolor och lärare behöver. Vi skulle få ett verkligt ömsesidigt utbyte mellan kulturer och tillgång till varandras traditioner.
Det är just detta som vi vill uppnå med det nya programmet. Vi vet dock att en hel del återstår att göra för att komma bort från den nuvarande fragmenteringen, så att företagen får möjlighet att utveckla innovativa och gränsöverskridande produkter och tjänster med digitalt innehåll. Trots denna fragmentering är detta ett av de mycket få program där små- och medelstora företag till stor del ingår. När jag ser på hur programmet har fungerat hittills kan jag konstatera att av de 600 organisationerna i de EU-finansierade projekten är 241 små- och medelstora företag. Programmet gagnar alltså de små- och medelstora företag som visar innovationsvilja och framstegsvänlighet. 
I programmet kommer vi endast att inrikta oss på de delar av den digitala marknaden där det finns en klar fragmentering inom Europa och där inte enbart marknadskrafterna räcker för att påskynda tillväxten. Därför inriktar vi oss på tre områden: orts- och platsanknutna data, utbildningsmaterial och kulturellt innehåll. Vi kommer dessutom att särskilt uppmärksamma den språkliga mångfalden inom EU, eftersom vi vet att vi med dagens informationsteknik kan övervinna svårigheterna genom att kombinera format och språk.
Detta kräver organisatoriska insatser och en gränsöverskridande försöksverksamhet – just det som eContentplus-programmet kommer att tillgodose. Det kommer att förbättra villkoren för en blomstrande innehållsmarknad, till gagn för företagen, medborgarna och kulturen. Också av den anledningen godkänner kommissionen med glädje föredragandens ändringsförslag. 
Seeber (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, herr Rübig! Vår debatt om rasism gjorde intryck på mig också, och jag skulle vilja tacka talmannen för vad han hade att säga för egen del. Jag vill också tacka föredraganden, Paul Rübig, för hans utmärkta betänkande, framför allt för den snabba överenskommelsen om de 149 miljoner euro som definitivt behövs för detta viktiga program.
Vi får komma ihåg att hela marknaden för digitalt innehåll uppgick till ca 515 miljoner euro redan 2002. Marknaden växer, och vi får hoppas att den fortsätter att växa, eftersom den ingår i Lissabonstrategin som skall göra Europa till den mest konkurrenskraftiga regionen. Avgörande är givetvis också om vi lyckas övervinna de hinder inom EU som har att göra med olika språk, kulturer, mentaliteter och, självklart, förvaltningstraditioner. Vi har också marknadsmisslyckanden att ta itu med, och för att ta oss an allt detta behöver vi visst finansiellt stöd från EU, i form av startfinansiering som hjälper oss att övervinna hindren.
Saken är den att vi måste föra in meningsfullt innehåll i både befintliga och tekniskt möjliga infrastrukturer, som tredje generationens mobiltelefoner. På så sätt kan vi förbättra och därmed också underlätta livet för medborgarna. Låt mig uppmärksamma konsekvenserna för region-, miljö- och transportpolitiken. Om vi tillför meningsfullt innehåll på en fungerande marknad betyder det att vi kan erbjuda högkvalitativa arbetstillfällen i glesbefolkade regioner – bland annat bergsområden – och ge människor möjlighet att bo kvar där, så att de inte avfolkas helt och hållet. Detta betyder också mindre trafik i storstadsregionerna och positiva effekter på miljön, eftersom det blir färre utsläpp osv.
Jag välkomnar därför programmet och hoppas självklart att det blir verklighet så snart som möjligt. 
Gill (PSE ),
   . – Herr talman! Även jag skulle vilja bekräfta att vi hade en synnerligen intressant diskussion om rasism, men allra först vill jag gratulera föredraganden till hans arbete, inte endast med detta betänkande, utan också till hans insatser vid förhandlingarna med rådet. Jag är mycket nöjd med att parlamentet har ökat finansieringsbeloppet från de ursprungliga 135 miljoner euro som rådet erbjöd, till dagens 149 miljoner euro. Som föredraganden påpekade är det särskilt viktigt att vi har lyckats utverka 55,6 miljoner euro före utgången av denna budgetplan.
Som föredragande för det första eContent-betänkandet är det mycket uppmuntrande att se hur snabbt förslaget till eContentplus-program har vuxit fram. Digitalt innehåll är ett av de snabbast växande områdena i vår tid. Utan en lika snabb reaktion från Europas sida skulle vi även i fortsättningen ha hamnat på efterkälken, och det är viktigt att vi tar alla tillfällen att i någon mån försöka ta upp kampen mot den dominerande ställning som USA har lyckats skaffa sig på området. Med ett alltmer utbrett privat ägande skulle vi kunna göra mycket mer. Därför välkomnar jag särskilt detta förslag.
Med tanke på den enorma språkliga mångfald som vi kan uppvisa med våra 25 medlemsstater har vi stora möjligheter att göra mer. Som kommissionären och andra har påpekat bör eContentplus-programmet få tydligt genomslag i samtliga medier i form av böcker, information från den offentliga sektorn och rent allmänt i medierna. Ett problem inom EU är emellertid diversifieringen av våra industriföretag, med allt från textil- till telekommunikationsföretag, vilket bidrar till en fragmentering av de nationella marknaderna. Diversifieringen ställer oss också inför ytterligare utmaningar när det gäller samordning och när det gäller att se till att bevara vår konkurrenskraft.
Vi måste kunna garantera informationssäkerhet för bredbandsanvändare, eftersom detta är en fråga av central betydelse. Den avhåller många från att använda Internet fullt ut när vi i stället måste göra mer för att sprida informationskulturen. Vi måste också ytterligare förbättra tillgängligheten till EU:s hemsidor, inte endast för att alla medborgare skall kunna komma i kontakt med sina företrädare, utan också för att inte ytterligare öka deras missnöje. 
Belder (IND/DEM ),
   . – Herr talman! Betänkandet av Paul Rübig handlar om att förbättra det digitala innehållet. En aspekt är självklart ökad tillgänglighet. Digitalt innehåll måste bli så tillgängligt som möjligt för människor med funktionshinder. Något man kommer att tänka på är nedsatt syn, och för detta finns talteknik eller tangentbord med blindskrift. Denna typ av tillgänglighet lämnar en del övrigt att önska, eftersom webbplatsernas tekniska egenskaper inte tillräckligt motsvarar den särskilda utrustning som används av synskadade. Även om man har infört W3C-riktlinjerna för god utformning av webbplatser tillämpas de långt ifrån alltid. eContentplus-programmet bör bidra till den internationella harmoniseringen av riktlinjerna om tillgänglighet för funktionshindrade. Det är också ekonomiskt lönsamt för företag att vara med på detta. Att utveckla tillgängliga applikationer kan kosta mer, men de besparingar som görs inom underhåll och hantering kompenserar för detta i det ekonomiska resultatet. Frågan förtjänar verkligen en plats i programmet, framför allt för att målet om tillgänglighet kräver internationell harmonisering i högre grad än andra mål. För mig är inriktningen på funktionshindrade viktig när jag skall ta ställning till om det tillförs ett tillräckligt stort mervärde till den nationella politiken, så att den utökade budgeten skall kunna godkännas. Fokuseringen på människor med särskilda behov bör stärkas genom att frågan om tillgänglighet integreras med programmet som helhet. Kan jag räkna med att kommissionen kommer att inkludera kraven på tillgänglighet i urvalskriterierna och indikatorerna för resultatmätning? Jag skulle vilja höra hur kraftfullt kommissionen kommer att framhålla tillgänglighet för funktionshindrade inom ramen för den relevanta budgeten. Detta bör nämligen visa om programmet faktiskt ser till att funktionshindrade får tillgång till digital information och digitala tjänster, vilket är en del av Europeiska unionens värden och standarder. 
Janowski (UEN ),
   . –  Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Parlamentets och rådets gemensamma beslut är ett välbehövligt och synnerligen efterlängtat nytt steg för en mer utbredd användning av digital teknik och informationsförmedling via bredband. Utvecklingen inom områdena tillämpad matematik och informationsteknik är överväldigande och följs av en lika snabb utveckling inom elektronisk teknik, framför allt det faktum att storleken minskas till ett minimum samtidigt som användarfunktionerna utökas maximalt.
All denna utveckling motiveras av vad jag skulle kalla ädla syften, som utbildning, bredare tillgång till kultur samt effektivare myndigheter och banker. Detta bör i sin tur främja utvecklingen av alla vetenskapliga och tekniska grenar, stimulera ekonomin liksom förbättra försvaret och säkerheten, bland annat skyddet mot terrorism. Allt detta bör kunna åstadkommas av alla som behöver tillgång till sådan teknik. Jag sade ”alla” men måste precisera detta, eftersom tillgången under inga omständigheter får underlättas för brottslingar, inklusive olika typer av datapirater. Det krävs ett effektivt sätt att stoppa denna grupp av potentiellt illvilliga användare.
Vi bör också betrakta det här beslutet mot bakgrund av andra dokument, särskilt parlamentets och rådets beslut om säkrare användning av Internet och online-teknik. Men vi kan inte å ena sidan tala om bekvämlighet och å andra sidan sikta på att införa patent för datorprogram. Det vore bättre om vi såg till att det blev billigt att få tillgång till Internet med stor spridning och hög kvalitet, till exempel via lågspänningsnät.
Följden av vad jag har sagt är att förslaget till beslut bör ses som ett konstruktivt förslag. Jag vill tacka föredraganden, även om summan för att genomföra initiativet tyvärr är långt ifrån vad som krävs. Rådet föreslog 135 miljoner euro, föredraganden 149 miljoner euro och kommissionen 163 miljoner euro. Hur går detta ihop med Lissabonstrategins mål? Hur kan så viktiga mål uppnås med så lite pengar? 
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! eContentplus-programmet är ett mycket viktigt program. Om det lyckas kommer det att stödja Lissabonstrategins mest grundläggande del. Programmet kommer verkligen inte en dag för tidigt. Jag vill gratulera min kollega Paul Rübig till ett utmärkt arbete. Vi hoppas att kommissionen snabbt för in ändringarna enligt betänkandet.
Nätverksmiljöns betydelse som en kanal för kunskap och färdigheter kan inte öka om det inte finns tillgång till viktigt, förstklassigt, tillförlitligt, heltäckande och säkert innehåll. Vi, unionens lagstiftare, är skyldiga att se till att alla EU-medborgare har högkvalitativa europeiska digitala resurser och informationsresurser till sitt förfogande. Vi värdesätter vår kulturella mångfald, medborgarnas växande behov och de stora möjligheter som mångfalden erbjuder.
Mångkulturalismen kan också vara en källa till rikedom i den digitala världen. Just därför är den digitala världen ett annorlunda, självutvecklat, artificiellt, stimulerande, gäckande och otroligt kraftfullt redskap. Och därför vet vi att det krävs EU-åtgärder för att trygga mångfalden och kvaliteten. Vi vet också att de globala marknadskrafterna inte kan erbjuda den typen av tjänster, och därmed att en alleuropeisk innehållsproduktion är avgörande om vi skall kunna gå från ett informationssamhälle till ett utbildat samhälle. Vi är en del i den offentliga sektor som måste producera digitala tjänster för det civila samhället. Låt oss således fokusera på finansieringsfrågan. Jag är därför nöjd med Paul Rübigs ändringsförslag, där programmets medel har utökats i förhållande till rådets tidigare nedskärningar. För att den digitala världen skall kunna delas av alla måste alla vara delaktiga, oavsett position i samhället. Demokrater får inte tolerera en digital diktatur, men det är en annan fråga. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00. 

