

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om kommissionens uttalande om den nordliga dimensionen.
Kommissionsledamot Louis Michel har ordet och talar för kommissionen. 
Louis Michel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det gläder mig att vi har fått tillfälle att debattera politiken kring den nordliga dimensionen i parlamentet och att vi får göra detta före ministermötet den 21 november som kommer att ägnas åt detta ämne.
Den nordliga dimensionen är en integrerad politik inom EU. Dess syfte är att uppmuntra dialog och praktiskt samarbete i de norra delarna av Europa såsom den baltiska regionen och de arktiska och subarktiska områdena av vår kontinent. Den är utformad för att med hjälp av ett effektivt och långsiktigt samarbete garantera det allmänna välbefinnandet i denna vidsträckta region som har många naturresurser. Den gör det också möjligt att komma till rätta med den splittring som förekommer inom denna region vars olika delar har många gemensamma drag och där gemensamma utmaningar möter på båda sidor av de berörda staternas gränser.
Den nordliga dimensionens politik har utvecklats avsevärt sedan den lanserades 1999, då den officiellt inleddes genom Europeiska rådet i Helsingfors. Europeiska rådet i Feira i juni 2000 införlivade sedan den ursprungliga handlingsplanen om den nordliga dimensionen, som sträckte sig över perioden 2000–2003, och utvecklade den till att omfatta EU:s yttre och gränsöverskridande strategier. Europeiska rådet i Bryssel i oktober 2003 stödde den andra handlingsplanen till förmån för den nordliga dimensionen, som trädde i kraft den 1 januari 2004 och sträcker sig över perioden 2004–2006. I denna andra plan togs hänsyn till EU:s utvidgning, som genomfördes den 1 maj 2004. Sedan detta datum är åtta av de nio staterna kring Östersjön medlemmar i Europeiska unionen. Den nionde är Ryska federationen. Redan tidigare hade allt större vikt lagts vid förbindelserna och samarbetet med nordvästra Ryssland inom ramen för den nordliga dimensionens politik, något som med säkerhet kommer att förstärkas åren efter 2006.
Den andra handlingsplanen berör fem områden som bedöms som särskilt viktiga för länderna i norr: den ekonomiska sidan av handel och infrastruktur, utvecklingen av mänskliga resurser – utbildning, kultur, forskning och hälsa – miljö och kärnsäkerhet, samarbete över gränserna och slutligen rättsliga frågor och inre angelägenheter. Dessutom betraktas Kaliningrad och Arktis som övergripande teman som ska integreras i de fem prioriterade områdena.
I handlingsplanen betonas principerna om subsidiaritet och dynamisk samverkan mellan de olika aktörerna inom den nordliga dimensionen. Dessa båda principer garanterar full delaktighet för alla parter när det gäller att genomföra handlingsplanen och de berörda parterna är i synnerhet partnerstaterna, de regionala organisationerna, de regionala och lokala myndigheterna, utbildningsanstalterna och forskningsinstituten samt slutligen det civila samhället, EU självt inte att förglömma. Jag vill särskilt betona vikten av den funktion som Östersjöstaternas råd och Barentsrådet fyller, liksom rådens verksamhet och projekt. Kommissionen är medlem i och fullt verksam inom dessa organisationer.
Alltsedan första början har de initiativ som antagits inom ramen för den nordliga dimensionen genomförts med hjälp av de befintliga gemenskapsprogrammen eller budgetarna hos de partner som berörs av denna dimension, vare sig de är stater eller regionala organisationer. De finansiella instrument som EU för närvarande använder för att främja den nordliga dimensionen utgörs av programmen inom Tacis, de nationella och regionala programmen, däribland de så kallade grannskapsprogrammen, Interreg och i mindre utsträckning andra gemenskapsstrategier som indirekt berör den nordliga dimensionen.
Den nordliga dimensionen främjas även genom den ökade omfattningen av de lån till Ryssland som Europeiska investeringsbanken har beviljat. Kommissionen har föreslagit att Europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet, det vill säga ett av fyra nya instrument för att finansiera yttre verksamhet, från och med 2007 ska utgöra huvudkällan för gemenskapens finansiering med avseende på Ryssland och följaktligen den nordliga dimensionen.
Den institutionella ram som har fastslagits i den andra handlingsplanen har fungerat som man tänkt sig, med ministermöten vartannat år och däremellan möten mellan högre tjänstemän. Det första mötet med högre tjänstemän ägde rum i Bryssel den 21 oktober 2004, då företrädare för följande parter deltog: alla stater som deltar i den nordliga dimensionen tillsammans med alla andra medlemsstater i EU, de fyra nordliga regionala organisationerna, det vill säga Östersjöstaternas råd, Barentsrådet, Nordiska ministerrådet och Arktiska rådet, de internationella finansinstitut som verkar i norra Europa samt företrädare för EU:s institutioner. Kanada och Förenta staterna har också deltagit som observatörer.
Ministermötet 2005 som kommer att hållas i Bryssel den 21 november på initiativ av det brittiska ordförandeskapet kommer att vara viktigt, eftersom dess syfte är att godkänna riktlinjerna för utarbetandet av ett politiskt uttalande och ett ramdokument för att genomföra den politik som man vill föra efter 2006, det vill säga efter det att den andra handlingsplanen har löpt ut.
Enligt kommissionen måste huvudmålet vara att göra den nordliga dimensionens politik till en gemensam politik för alla berörda parter, särskilt Ryska federationen. Om denna nya politik för den nordliga dimensionen skall bli framgångsrik, måste alla parter, och särskilt Ryssland, känna full delaktighet. Detta förutsätter även ett oreserverat engagemang för de mål och strukturer som denna dimension omfattar.
När alla parter väl har visat detta engagemang kan vi se fram emot nya partnerskap i den nordliga regionen inspirerade av den framgångsrika förebild som partnerskapet för miljön inom den nordliga dimensionen utgör, som till största delen finansieras av EU och som åskådliggör det mycket fruktbara samarbete som finns mellan de fyra berörda internationella finansinstituten, Ryssland och kommissionen.
Från kommissionens synpunkt måste den nya nordliga dimensionen betraktas som den form för regionalt uttryck som ska gälla för de nordliga delarna inom ramen för de fyra gemensamma områden som överenskoms vid toppmötet den 10 maj mellan EU och Ryska federationen – ett regionalt uttryck som skulle stärkas genom full delaktighet från Norges och Islands sida. Det skulle även i fortsättningen inbegripa ytterligare ett antal mål med anknytning till specifika nordliga företeelser, särskilt dess känsliga miljö och frågan om ursprungsbefolkningarna liksom teman som hälsa och socialt välbefinnande.
Kommissionen förbereder för närvarande de basdokument som ska ligga till grund för den nya nordliga dimensionen. Dessa ska bestå av ett gemensamt politiskt uttalande och en strategisk ram, där målen fastställs och de åtgärder som krävs för att nå dem anges. Dessa dokument ska godkännas under andra hälften av 2006 efter en mycket omfattande samrådsprocess med alla som deltar i denna dimension, särskilt de fyra nordliga regionala organisationerna, de internationella finansinstitut som är verksamma i denna region, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén. Dokumenten ska träda i kraft 2007 sedan den andra handlingsplanen har löpt ut. Det politiska uttalande och den strategiska ram som berör den nya dimensionen ska vara permanent till sin karaktär och ersätta det nuvarande mönstret med 3–4 års handlingsplaner samtidigt som den med nödvändighet förblir föremål för regelbunden översyn. Genom att underlätta dessa periodiskt återkommande översyner tänker vi oss också att alla berörda parter i den nordliga dimensionen i framtiden ska lägga fram utvärderingar vid den nordliga dimensionens ministermöten.
Samråd om den nya strategin har påbörjats och jag gläder mig över detta tillfälle att diskutera denna fråga med parlamentet. Kommissionen kommer med glädje att lyssna till alla nya idéer eller förslag från parlamentet om hur denna strategi ska utvecklas och vi kommer även att hålla parlamentet fullständigt informerat om hur denna utveckling framskrider. Kommissionen kommer att fortsätta att utarbeta årliga rapporter. Det informationssystem som berör den nordliga dimensionen är också tillgängligt på generaldirektoratet för yttre förbindelsers webbplats.
Herr talman, mina damer och herrar, låt mig avsluta med en förhoppning om att de diskussioner som vi för närvarande genomför med Ryssland kommer att leda till att Ryssland oreserverat engagerar sig i den nya fas som strategin för den nordliga dimensionen kommer in i 2007. Jag vill även understryka att kommissionen är fast besluten att fortsätta att verka för att denna strategi ska lyckas, både genom att genomföra den andra handlingsplanen och genom att utveckla strategin. 
Eija-Riitta Korhola,
   . – Herr talman! Det är utmärkt att den nordliga dimensionen än en gång blir föremål för debatt och jag är mycket uppmuntrad av kommissionsledamot Louis Michels engagemang för dess utveckling. När man tittar på talarlistan blir man emellertid uppmärksammad på ett väsentligt problem som är förknippat med detta ämne: Hittills har den nordliga dimensionen varit en angelägenhet för alldeles för få människor. Det är för få i Europaparlamentet och i EU:s medlemsstater som anser att detta har något med dem att göra. Programmet har ännu inte gett de resultat som vi hoppades på och många vet fortfarande mycket litet om det. Detta större initiativ av det finländska ordförandeskapet 1999 är ett alldeles för värdefullt projekt för att tappas bort enbart på grund av brist på politisk slagkraft. Den nordliga dimensionen måste göras livskraftigare, och jag är tacksam för att en ledamot av kommissionen har samma målsättning.
Förutom att den tilldrar sig mycket liten uppmärksamhet har den nordliga dimensionen tilldelats mycket litet pengar. Eftersom den inte har en egen budgetpost har den förblivit en teoretisk fråga. Om man jämför med de summor som EU har ställt till förfogande för finansiering i Medelhavsområdet är det uppenbart att de belopp som tillförts den nordliga dimensionen utgör en bråkdel av dessa, men det gläder mig att höra talas om nya finansiella instrument. Den nordliga dimensionen har lidit av en viss brist på identitet och man har hittills inte lyckats skapa en tydlig profil för den som särskiljer den från andra program. Vi måste vara realistiska: Endast genom en strategi med en tydlig ekonomisk ram och en egen budgetpost kan vi göra programmet etablerat. Detta är ett skäl till att några av oss som företräder de nordiska länderna på sistone har sneglat i riktning mot Östersjön och länderna längs dess kust. Östersjön är otvetydigt en del av den nordliga dimensionen. Med EU:s utvidgning österut blev Östersjön nästan helt och hållet ett innanhav inom Europeiska unionen och bör tillmätas den betydelse som det förtjänar. Det är vårt hav, Det omges av nya medlemsstater i EU som är högst motiverade att stärka samarbetet i Östersjöområdet så att alla viktiga delar av den nordliga dimensionen förstärks och ny politisk kraft används för regionalt samarbete.
Den nordliga dimensionen har varit ett redskap för yttre förbindelser, men de olika delarna av dess verksamhetsfält har inte främjats tillräckligt av de faktorer som skulle hålla samman den. Nu krävs ett nytt synsätt för att förena regionen. I detta sammanhang är bevarandet av Östersjöns miljö och den ekonomiska utvecklingen av Östersjöområdet viktiga faktorer. När vi gick med i EU var det kanske tillräckligt om vi kunde påverka den verbala verkligheten så att det åtminstone fanns några som upprepade de ord och idéer som vi gav uttryck för. Detta är inte längre tillräckligt; då unionen växer och behovet samtidigt är stort vill jag att den nordliga dimensionen och strategin för Östersjön ska bli ett forskningsprojekt som kommer att gynna de människor som bor i regionen och bidra till att bevara dess miljö.
Riitta Myller,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Tack för detta meddelande. Det utvidgade EU behöver synliggöras i dess olika geografiska regioner. Det är allmänt vedertaget inom EU att verksamheten i Medelhavsregionen måste vara synbar för att upprätthålla människornas säkerhet och välbefinnande samt en stabil och hållbar utveckling på vår kontinent. Den nordliga dimensionen är en senare skapelse inom EU:s verksamhetsområden. Den har varit en del av unionens politik sedan det tyska ordförandeskapet 1999 enligt beslut av rådet. Såsom det har sagts här har emellertid kommissionens och medlemsstaternas engagemang för denna politik varit mycket otillfredsställande, och det var mycket intressant och tillfredsställande att höra kommissionsledamotens försäkran om att det kommer att ske en förändring på detta område.
EU:s senaste utvidgning innebär även att behovet av en ny östlig dimension uppstår. Den nordliga dimensionen är en övergripande konstruktion som syftar till att uppmärksamma EU:s nordliga regioner, men även dess nordliga grannregioner, till exempel i form av praktiskt samarbete med den nordvästra delen av Ryssland och de arktiska regionerna. Det praktiska arbetet i den nordliga dimensionen bygger på partnerskap där EU, Ryssland, Norge och Island deltar. Kanada är också inblandat i många projekt. Det praktiska arbetet i den nordliga dimensionen bygger på partnerskap och det bästa exemplet på detta är förverkligandet av partnerskap på miljöområdet; det sätt på vilket dessa har åstadkommits kan tjäna som exempel för alla andra regionala EU-projekt. Kort sagt, det bidrag på 75 miljoner euro som kommit från partnerländerna och EU har inneburit att vi har kunnat starta eller planera miljöprojekt för 2 miljarder euro. I höst kommer ett reningsverk sydväst om Sankt Petersburg att bli färdigt. Det kommer att ha stor betydelse för att minska utsläppen i Östersjön. I framtiden måste vi utveckla en politik för den nordliga dimensionen, engagera nya organ och byråer i den och stödja tidigare partners arbete. Som kommissionsledamoten sa är Nordiska ministerrådet, Östersjöstaternas råd och Barentsrådet alla viktiga aktörer i den nordliga dimensionen. Viktigast av allt är emellertid kommissionens eget engagemang tillsammans med medlemsstaternas. Den nordliga dimensionen måste bli en realitet, så att den blir en verklig del av vår gemensamma politik. 
Diana Wallis,
   . – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans mycket omfattande och beskrivande uttalande om den nordliga dimensionen och även för att han delgivit oss några tankar om framtiden. Det är framtiden – det som kommer efter 2006 – som mycket handlar om.
Under de senaste sex åren har jag haft förmånen att företräda parlamentet i ett antal parlamentariska församlingar i Nordpols- och Östersjöregionerna samt Barents hav. Det står helt klart att våra parlamentskolleger i dessa organ tittar på parlamentet och Europeiska unionen för att åstadkomma en robust och fungerande politik för den nordliga dimensionen. Det är lite ironiskt att detta är en politik som normalt tillämpas på regional nivå, och det är därför absolut grundläggande att den innefattar valda ledamöter och alla andra berörda parter, precis som kommissionsledamoten sa.
Det är emellertid en politik som tenderar att fastställas vid ministermötena två gånger om året. Parlamentet har därför ibland föreslagit att någon form av forum för den nordliga dimensionen, som omfattar alla intressenter och valda företrädare, skulle vara en bra idé för framtiden. Vi måste ge den här politiken en s.k. bottom-up-fart så att den verkligen fungerar, är dynamisk och återspeglar önskemålen inom det aktuella området. Den ursprungliga nordliga dimensionen hade också en bred vision av en politik från Ural till Grönland, som skulle omfatta Nordpolen och den subarktiska regionen.
Vi satsar mycket på våra förbindelser med Ryssland, och mycket kan göras där. Om vi har ett dynamiskt Sankt Petersburg blir Östersjön dynamisk i sig själv, och det påverkar också handeln i det område jag bäst känner till – Förenade kungarikets nordöstra kust. Det kan därför vara till nytta för oss alla, och vi bör intressera oss för det. Det måste emellertid vara en gemensam politik i partnerskap med Ryssland, inte ett förtäckt sätt att styra viss EU-politik i riktning mot Ryssland.
Såsom redan har sagts måste vi också engagera våra egna samarbetspartner, Norge och Island. Den norska regeringen har nyligen åstadkommit ett mycket omfattande policydokument för diskussion om regionerna längst upp i norr. De vill att Europeiska unionen ska delta. Vi bör besvara det. Denna känsliga del av vår värld ger oss möjlighet att samarbeta med många partner och även ha en dialog med Förenta staterna om klimatförändringar. Vi bör utnyttja detta tillfälle inom en bredare politik för den nordliga dimensionen. 
Satu Hassi,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Den nordliga dimensionen är både en fråga om yttre förbindelser och en inre angelägenhet. Östersjön är en del av den nordliga dimensionen som är förknippad med båda. Såsom redan har sagts har den efter utvidgningen nästan helt och hållet blivit ett innanhav inom EU.
Östersjön är ett av de mest sårbara havsområdena i världen, och för närvarande är det i mycket dåligt skick. Inget av detta kan emellertid ses på ytan. Ett ofta upprepat nedslående faktum är att det största området av ofruktbar mark i Europa ligger på botten av Östersjön. Det är i själva verket ett vidsträckt område som saknar syre, där de fundamentala levande organismerna har dött. Östersjön är ett ganska stort hav till ytan, men det är grunt. Det genomsnittliga djupet är endast 58 meter, medan det i Medelhavet, för att ta ett exempel, är flera kilometer. Mängden föroreningar som når Östersjön är emellertid stor. Ungefär 0,5 procent av världens befolkning lever i dess nederbördsområde, men omkring 10 procent av världens sjöfart passerar genom det. Antalet oljetransporter ökar mycket snabbt, särskilt från hamnar i Ryssland. Vi vet att en större olycka med en oljetanker är en katastrof var den än inträffar. I Östersjön skulle emellertid följderna bli mycket svårare och mer långsiktiga än i Atlanten. Övergödningen av Östersjön blir synlig på sommaren, till exempel i form av blågröna alger. Den största orsaken till detta är jordbruket. Graden av miljöförgiftning är hög: Graden av föroreningar i säl och havsörn är ungefär fem gånger större än i Atlanten. Några av dessa problem kan endast lösas i samarbete med Ryssland, men några, såsom utsläppen från jordbruket, är frågor vilkas lösning ligger i händerna på EU och dess medlemsstater. 
Esko Seppänen,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Europeiska unionen är som en båt med kölen i Medelhavet och masten i Östersjön. Vindarna blåser i dess segel från alla håll, inte minst från de håll där våra partner i den nordliga dimensionen, Ryssland, Norge och Island, befinner sig. Detta glömmer våra sydliga vänner i Medelhavsregionen ibland. Ryssland är ett rikt land med många fattiga människor. Landet har hamnat i ett tillstånd av kaos på ett sätt som vi humanister inte kan åse med likgiltighet: Det finns gatubarn och prostituerade, kriminella och terrorister och miljöproblemen är enorma. Rysslands hälsotillstånd återspeglas i det faktum att landets befolkning minskar med en miljon om året. Det vore bra om kommissionsledamoten satte på sig hörlurarna, eftersom jag inte tror att han förstår finska.
Det är möjligt att hjälpa denna grannstat till EU att lösa sina finansieringsproblem genom till exempel Tacis och EU:s grannskaps- och partnerskapsprogram inom ramen för den nordliga dimensionen. Vi behöver ett nytt och bättre handlingsprogram för den nordliga dimensionen, som måste läggas upp tillsammans med Ryssland. Nu när den ärade kommissionsledamoten lyssnar, ska jag fortsätta.
Den nordliga dimensionen får emellertid inte bara bli en fråga om att hjälpa Ryssland utan måste ligga till grund för ett samarbete. Det måste finnas en tro på goda avsikter på båda sidor. Inom den nordliga dimensionen måste det även finnas utrymme för ett samarbete med det oljerika Norge och det energirika Island. Dess handlingsplan bör utsträckas inom den nordliga regionen till att omfatta Grönland och Alaska, för att inte nämna Barents hav.
På samma sätt bör ett närmare samarbete komma till stånd med de regionala råden. Det faktum att EU inte alltid deltar i Arktiska rådets, Barentsrådets eller Barents euro-arktiska råds sammanträden säger något om dess likgiltighet inför de yttre förbindelserna i utvecklingen av den nordliga dimensionen. Kommissionen bör ta den önskan som finns hos EU:s nordliga medlemsstater att utveckla Europas nordliga regioner jämsides med Medelhavsregionen på allvar, och kommissionsledamoten bör lyssna på debatten genom hörlurarna om han inte förstår språket. 
Nils Lundgren,
   . – Herr talman! Det finns tyvärr en ständig strävan att komma in på snart sagt alla områden. Vi ska rösta om många sådana förkastliga förslag senare idag. När det gäller den nordliga dimensionen är det därför, enligt min uppfattning, mycket viktigt att vi får en koncentration på resultatinriktad verksamhet och inte på allt mellan himmel och jord som ligger norr om femtionde breddgraden.
Vad är det då som är viktigt i den nordliga dimensionen de närmaste tio, femton åren? Jag håller helt med i stort sett alla de talare före mig om att svaret är Östersjön. Dessutom vill jag tillägga att kärnkraftverken utanför Sankt Petersburg tillhör de riktigt maktpåliggande aktuella frågorna. I båda fallen ska man notera att Ryssland är helt centralt. Det gäller därför att vårda den kontakt som vi har med Ryssland och utveckla den på dessa båda områden.
Östersjön är ett fullständigt unikt innanhav. Det finns ingen analogi med Medelhavet eller egentligen några andra hav i världen. Östersjön är bräckt vatten, vilket betyder att flora och fauna som egentligen är anpassade för salt havsvatten eller för sötvatten ständigt lever farligt. Salthalten går upp eller ner beroende på hur vattnet strömmar genom Öresund. Det gör Östersjön oerhört känslig, eftersom det är ett grunt hav, vilket flera talare har påpekat. Östersjön tål inte föroreningar, men runt Östersjön finns nu en intensiv ekonomisk verksamhet och ett intensivt jordbruk med mängder av utsläpp. Det betyder att vi bör arbeta med att t.ex. rädda flora och fauna, rena utsläpp, kontrollera sjötransporter samt lägga ned kärnkraftverken vid Sankt Petersburg. 
Ģirts Valdis Kristovskis,
   . – Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det tycks, nu när EU har tagit på sig en ledande roll i förverkligandet av den nordliga dimensionen, som om denna mer liknar en affärsplan än en politik. Varför? Trots att det är välkommet att den nordliga dimensionen sätts in i Östersjöregionen i syfte att utveckla samarbetet både inom regionen och även i Östersjöns gränsområde österut och att ansträngningar görs för att få med Ryssland, som vårdar sin förståelse för västerländska värderingar, är det dags att ta en ordentlig titt på hur pass allvarligt Ryssland har tagit hänsyn till den nordliga dimensionen i sig och de faktorer som hör samman med den. Det är helt uppenbart att Ryssland i förhållande till regionen som helhet först och främst tänker på sina egna intressen. Detta bevisas av landets oförmåga att frigöra sig från imperialistiska tankegångar, som grundar sig på tsar Peter I:s inställning till Europa på 1700-talet, och en framtvingad brytning som slutar i en oförmåga att acceptera de baltiska staternas återvunna oberoende och likaberättigade medlemskap i Östersjöregionen i fråga om utveckling och säkerhet. Följden är att de resurser som utvecklats i Östersjön är fullständigt otillräckliga när det gäller att motsvara de mål som har satts upp inom den nordliga dimensionen. Detta gäller till exempel transport- och energisystemen och de nya hamnarna i Sankt Petersburg, som inte bara utgör en komplikation i fråga om miljöläget utan även gör det dyrare för konsumenter i Europeiska unionen att få tillgång till naturtillgångarna i den nordliga regionen. Följden blir att fartygs- och tankerrutterna förlängs, att trafiken i Östersjön fortsätter att öka och inom en nära framtid kommer att fördubblas eller tredubblas, att kostnaderna för råvaror ökar liksom risken för fartygskollisioner i Östersjön. Allt detta måste vi komma ihåg.
Jag vill också särskilt betona att Ryssland har ett särskilt behov att vårda demokratin, eftersom det tyvärr står helt klart att den nuvarande ryska regimen försummar detta ytterst viktiga mål. Först när Ryssland har lyckats lösa dessa problem kan vi börja hoppas på att den nordliga dimensionens tekniska och ekonomiska mål kommer att nås när det gäller Ryssland. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med en kommentar till de personer som utarbetar Europaparlamentets föredragningslista och även till det engelska tolkbåset. Vi talar i dag om den dimensionen, inte den dimensionen. Det är en ganska stor skillnad. Det finns fyra nordiska länder medan den nordliga dimensionen omfattar hela Nordeuropa. Det är viktigt att komma ihåg det när vi utarbetar föredragningslistan nästa gång.
Jag anser att den nordliga dimensionen befinner sig vid ett vägskäl. Vi har två möjligheter. Den ena är att den tynar bort under den ryska färdplanen och bara blir en del av den. Den andra är att vi på nytt börjar fokusera på den, exempelvis i riktning mot Östersjön. Jag råkar föredra möjlighet nr 2.
Jag är mycket glad över att kommissionen tar upp frågan i dag och att vi har möjlighet att diskutera den. Jag är också mycket glad att se att det finns andra icke-finländare i kammaren utöver Diana Wallis, som var den enda icke-finländaren som uttalade sig i frågan i november 2003. Det görs alltså framsteg i frågan, och det är bra.
Jag skulle vilja lämna tre kommentarer. För det första anser jag att den nordliga dimensionen bör ha en egen budgetpost. Jag tror absolut att den behöver det. Om den placeras under grannskapspolitiken kommer den bara att få smulor från den allmänna budgeten. Ge den därför en egen budgetpost.
För det andra anser jag att vi behöver föryngra den nordliga dimensionen och ge den mer innehåll än tidigare. De idéer som kommissionsledamot Louis Michel har framfört är ett steg i rätt riktning. Jag instämmer emellertid fullständigt med exempelvis Eija-Riitta Korhola och Satu Hassi som har sagt att vi på nytt bör inrikta den här dimensionen på Östersjön, eftersom det sannolikt är det sjukaste hav vi har i dag i Europa. Till alla er som sitter i parlamentet för första gången i dag vill jag säga: kom ihåg att Östersjön i genomsnitt är 59 meter djup, jämfört med två eller tre kilometer i Medelhavet. En oljekatastrof skulle innebära slutet för Östersjön, och jag är säker på att ingen vill uppleva det. Låt oss därför fokusera bättre.
För det tredje behöver vi börja samordna institutionerna som hanterar den nordliga dimensionen och Östersjöregionen. Vi behöver mer samordning mellan Nordiska rådet, Barentsrådet och Östersjöstaternas råd. De behöver samarbeta.
Jag vill ställa en sista fråga till kommissionsledamoten. Tror ni att det skulle vara en bra idé att ha den nordliga dimensionen som ett övergripande koncept och en strategi för Östersjön som ett underliggande tema inom den nordliga dimensionen? 
Lasse Lehtinen (PSE ).
   – Herr talman! Den nordliga dimensionen har tjänat som en användbar ram för samarbete över nationsgränser och särskilt över EU:s yttre gräns med Ryssland. Den spelar en viktig roll för detta slags samarbete mellan folk och olika organisationer och den är speciellt viktig för säkerheten, välståndet och stabiliteten inom en region. Den nordliga dimensionen bör ingå i EU:s politik på alla områden och inte bara kvarstå som en särskild kategori. Det var skönt att höra att kommissionsledamoten instämmer. Vare sig det handlar om miljö, hälsa eller kultur har allt även en nordlig dimension på samma sätt som EU:s politik för Medelhavsområdet.
EU:s nordöstra gräns är av minst lika avgörande betydelse som dess gräns i södra Medelhavet. Skillnaderna i levnadsstandard i norr är de största i Europa. På den ryska sidan ligger statistiken för ekonomi och hälsa på samma nivå som i Afrika. Hiv/aids, tuberkulos, droger och alkoholism har sänkt den förväntade livslängden för män till utvecklingsländernas nivåer.
Av de hundratals projekten är de som märks tydligast det om miljöpartnerskap för den nordliga dimensionen och det om folkhälsa och socialt välbefinnande inom den nordliga dimensionen. Målet för det sistnämnda programmet är att få dessa smittsamma sjukdomar under kontroll och att förhindra olika samhällsfaror i våra angränsande områden, vilket inte heller i framtiden kommer att vara någon enkel match. Herr talman, EU:s bästa investeringar för miljö och hälsa görs fortfarande bakom Finlands östra gräns, och det är vid den gränsen som hela EU:s intressen bevakas, framför allt av finnarna. 
Paavo Väyrynen (ALDE ).
   – Herr talman! Kommissionens rapport visar att betydelsen av den nordliga dimensionen i unionens yttre förbindelser ökar. Särskilt glädjande är att Rysslands inställning till den håller på att bli mer positiv än tidigare. För att utveckla den nordliga dimensionens betydelse i unionens yttre förbindelser bör kommissionen ges två uppgifter. För det första bör inte bara Ryssland utan även våra partner för ekonomin i norra Europa, Island och Norge kraftigt uppmuntras att delta i samarbetet i de nordliga regionerna och till exempel EU:s nya grannskapspolitik. För det andra bör kommissionen delta mer dynamiskt i arbetet inom de råd som verkar i jordens nordligaste region, nämligen Östersjöstaternas råd, Barentsrådet och Arktiska rådet.
Mitt huvudbudskap handlar emellertid om något som helt och hållet fattas i kommissionens rapport, nämligen samarbetet inom Östersjöregionen. Fram till förra våren var de baltiska staterna och Polen våra grannar och partner i de yttre förbindelserna. Nu när de har anslutit sig till unionen bygger utvecklingen i Östersjöregionen främst på ömsesidigt samarbete mellan medlemsstaterna och unionens inre politik. Kommissionen måste ta hänsyn till detta när den utformar riktlinjerna för den nordliga dimensionen. Nu när våra partner i den nordliga dimensionen har gått från att endast vara grannar till att vara medlemmar bör en omfattande strategi för utvecklingen av Östersjöregionen läggas upp, inom vars ramar medlemsstaterna och kommissionen kan samarbeta om projekt, som att förbättra miljöbevarandet, energiekonomin samt de inre kommunikationerna i regionen. Samarbetet kring Östersjön kommer att etablera den nordliga dimensionen i unionens inre politik, men samarbetet med Ryssland kommer naturligtvis fortfarande att genomföras som en del av de yttre förbindelserna inom den nordliga dimensionen.
Samarbetet i Östersjöregionen kommer slutligen att bidra till att ge verklig tyngd åt rådets synpunkter, som har betonat betydelsen av den nordliga dimensionen i allmänhet och kommer även att bidra till unionens inre utveckling. En viss omorganisation bör ske inom kommissionen så att inte enbart generaldirektoratet för yttre förbindelser utan även andra generaldirektorat handlägger frågor som har med den nordliga dimensionen att göra. 
Christopher Beazley (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är verkligen på tiden att vi diskuterar den nordliga dimensionen här i parlamentet. Jag instämmer med övriga talare och välkomnar den finska regeringens initiativ. Det är också bra att franska, tyska, österrikiska, belgiska, brittiska och andra kolleger deltar i debatten, vilket kolleger också påpekat.
Det är som sagt på tiden att vi utvidgar arbetet med den nordliga dimensionen så att den omfattar en Östersjöstrategi som på ett korrekt sätt återspeglar dagens verklighet, där Östersjön gränsar till åtta av EU:s medlemsstater och den ryska federationen. Här i parlamentet finns en tvärpolitisk grupp för Östersjön och Europa som träffas en gång i månaden i Strasbourg och som jag har äran att vara ordförande i. Den omfattar ledamöter inte bara från varje politisk grupp utan företräder även de flesta medlemsstater. Vi har arbetat för att åstadkomma en Östersjöstrategi. I går hade vi äran att träffa rådets tjänstgörande ordförande och ministern för Europafrågor, Douglas Alexander. Vi är mycket tacksamma för hans entusiasm och intresse för det projekt som ska leda till ministermötet den 21 november om den nordliga dimensionen.
Kommissionsledamot Michel! Jag vill verkligen be er att – kanske i ert svar – bara bekräfta att kommissionen, ni och era kolleger, kommer att ha ett mycket nära samarbete med det brittiska ordförandeskapet så att Östersjöstrategin initieras och genomförs på ett framgångsrikt sätt, vilket kommer att ses som en naturlig förlängning – ett komplement – till arbetet med den nordliga dimensionen.
Jag instämmer helt med övriga talare i att vi bör ha en grannlaga budgetpost för Östersjöstrategin för att bemöta och balansera vårt mycket framgångsrika arbete inom Euromed-politiken, vilken – uppenbarligen – historiskt sett föregår arbetet i Östersjön.
Detta arbetes omfattning kan inte underskattas. Det hör till den allra viktigaste politik som EU nu bör utveckla. Det vi talar om är inget mindre än att kompensera och övervinna ett halvt sekels sovjetisk ockupation, förtryck, vanstyre och marginalisering. Vi måste återupprätta den ekonomiska harmonin, säkerheten, välståndet och den kulturella pulsen i Östersjöregionen. Om detta arbete ska lyckas är det absolut grundläggande att den brittiska, tyska, polska, franska och italienska regeringen och hela EU-administrationen stöder detta stora arbete. Vi vill se en verkligt framgångsrik utvidgad Europeisk union. Det kommer inte att ske om vi inte har en framgångsrik Östersjöstrategi. 
Henrik Lax (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka kommissionsledamoten för hans uppmuntrande framställning och jag fortsätter nu på svenska. 
Utvidgningen av EU i fjol påverkar i högsta grad den nordliga dimensionen. Östersjöregionen med hela åtta medlemsstater utgör nu kärnan och hjärtat i den. Denna region har en stor ekonomisk utvecklingspotential och överhängande utmaningar på bland annat miljöpolitikens område som måste bli en del av hela unionens agenda. Invånarna väntar sig en politik som gör det möjligt att till fullo tillvarata regionens potential, något som också måste beaktas i unionens Rysslandpolitik.
När Europaparlamentet inrättade sina s.k. intergrupper, var den grupp som skulle behandla Östersjöregionen som helhet en av de populäraste, vilket är ett tecken på hur efterfrågat detta samarbete är. Trots det saknas ett gemensamt medvetande och därigenom samhörighet och gemensam identitetsuppfattning i regionen. Detta sår efter Europas tudelning måste vi nu få att läka.
Östersjön måste bli en angelägenhet för hela EU. En välmående union behöver en välmående Östersjöregion, och regionen behöver EU för att kunna lösa en rad problem, såväl miljömässiga som sociala och ekonomiska.
Det är också viktigt att Ryssland kommer med i samarbetet under namnet av den nordliga dimensionen. Som en symbol vore det viktigt att stödja Sankt Petersburg, så att allt avfallsvatten från staden i framtiden skulle renas till gagn för alla som lever i Östersjöregionen. Sådana uppenbara problem förväntar sig befolkningen ska lösas.
Det är olyckligt att den nordliga dimensionen många gånger uppfattats som en intern finsk fråga. Det är också beklagligt att det viktiga Östersjösamarbetet på sätt och vis fallit utanför den nordliga dimensionen, trots att Östersjösamarbetet är en väsentlig del av den.
Det är viktigt att kommissionen nu lyckas stärka den nordliga dimensionens östersjödel ordentligt. Forskningen i regionen måste kunna samordnas bättre och riktas in på gemensamma frågor. Viktiga infrastrukturprojekt kan binda samman regionen. Vi behöver vidare ett omfattande utbyte av studerande och arbetskraft. Energiförsörjningen måste bli mer mångsidig. Mitt budskap till kommissionsledamoten är: Bygg in Östersjön som en viktig del i den nordliga dimensionen. Gör upp en modig strategi för regionen. Våga mera! 
Tunne Kelam (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag känner mig uppmuntrad av kommissionsledamotens nya sätt att ta sig an frågan. För mig var den nordliga dimensionen ett ambitiöst initiativ när den finska statsministern Paavo Lipponen föreslog det för åtta år sedan. Under det första finländska ordförandeskapet lyckades man vända EU:s uppmärksamhet mot Nordosteuropa.
I dag har Östersjön blivit ett innanhav i EU och enar en mycket lovande region med 85 miljoner invånare och med en enorm ekonomisk potential. Jag vill lämna tre kommentarer.
Min första kommentar gäller den ytterst alarmerande ekologiska situationen i Östersjön, där miljö- och giftfarorna ofta är upp till fem gånger större än i Nordsjön. Dessa ökande risker och utmaningar behöver hanteras av en mer sammanhängande och långfristig politik där man använder EU:s alla resurser. Det är därför hög tid att bredda begreppet med den nordliga dimensionen bortom samarbetsprojekt med Rysslands nordvästra regioner, och i stället se till att det omfattar hela Östersjöområdet, inklusive Kaliningrad.
För det andra bör vi inom den nordliga dimensionen ha en särskild Östersjöstrategi, på samma sätt som det finns en EU-strategi för Medelhavet. Det är dags att dra praktiska slutsatser från utvidgningen av EU mot öster och nordost. Det är uppenbart att vi behöver ett mycket mer kreativt och balanserat synsätt på dessa områden, och även inrätta konkreta finansiella instrument.
För det tredje är en av huvudbeståndsdelarna i den nordliga dimensionen samarbetet med Ryssland. Den gemensamma utrikespolitikens effektivitet och tillförlitlighet sätts särskilt på prov i denna region. Trots Europaparlamentets resolution i maj om Ryssland, där medlemsstaterna uppmanades att stå emot Rysslands försök att göra skillnad mellan gamla och nya medlemmar, står tyvärr den 8 september som en symbol för de åtskilda förbindelserna mellan Ryssland och några stora medlemsstater. Genom den så kallade Schröder-Putin-överenskommelsen kommer officiellt byggandet av en ny pipeline under havet mellan Tyskland och Ryssland att påbörjas, och på så sätt förstärka förbindelserna mellan dessa två länder. En sidoeffekt av projektet skulle vara att utsätta Polen, de baltiska staterna och Ukraina för den ryska traditionen att använda ekonomiska påtryckningar för att föra fram sina utrikespolitiska mål.
Om EU:s långfristiga samarbete med Ryssland ska bli framgångsrikt måste vi börja sända en tydlig och enhetlig signal till Moskva. Vår första prioritet måste vara att övertyga de ryska makthavarna om att vi tar vår egen gemensamma utrikespolitik på allvar. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det faktum att det bor nästan 500 miljoner personer i Europa har gjort det till den del av världen som har den högsta köpkraften, och detta gör den typ av strategi som vi diskuterar i dag särskilt viktig. Köpkraft har inte bara fördelar utan även nackdelar, så vi måste alltså överväga inom vilka områden vi vill tillämpa denna nya dimension.
Jag vill särskilt uppmärksamma energipolitiken. Jag anser att särskilt Östersjöregionen har en ljus framtid och att den har stor betydelse för oss. Länder som t.ex. Norge, med sina råolje- och naturgasreserver, och Island, med sin förnybara geotermiska energi, är exempel som vi kan följa i detta avseende och som ger oss en enorm möjlighet att utveckla gemensamma energipolitiska strategier på detta område. Jag menar att de rådande energipriserna – på både olja och gas – innebär att detta kommer att bli en av de viktigaste frågorna i framtiden. Inte bara i detta avseende, utan även när det gäller att trygga vår energiförsörjning kommer detta område att få en särskild roll framöver.
När jag säger att även infrastrukturen innebär en mycket viktig utmaning för oss, avser jag inte bara energiinfrastrukturen utan även sådana saker som telekommunikation. Uppgifter som att t.ex. utveckla bredbandstekniken och garantera tillgång till information på Internet för en större del av samhällsmedborgarna, kommer att bli viktiga i framtiden – särskilt i avlägset belägna regioner.
I samband med gränsöverskridande samarbete är de ekonomiska frågorna av stor betydelse – att föra samman små och medelstora företag. Behovet av att skapa arbetstillfällen och att försöka höja levnadsstandarden i dessa regioner gör att det blir särskilt viktigt att vi i vårt främjande av särskilt små och medelstora företag, och framför allt av samarbete, inte tar hänsyn till några gränser.
Detta leder mig fram till en verkligt viktig fråga, dvs. den om WTO och Ryssland. Jag anser att det, i synnerhet för Hongkongsamtalen, är mycket viktigt att vi tillsammans med Ryssland diskuterar en gemensam strategi för global lagstiftning. Jag menar att denna dimension är särskilt viktig för oss när det gäller våra handelsförbindelser, och den ytterligare utvecklingen av WTO:s strukturer och dess betydelse för Europa kommer att stämma överens med detta. Det pågår en mycket intressant diskussion i denna region om hur vi ska kunna samarbeta för att anpassa oss till de nya situationerna i ett globalt sammanhang, och jag betraktar detta som den verkliga utmaningen för Europa. 
Louis Michel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först och främst tacka parlamentet för det stora intresse det har uttryckt i kammaren för denna uppenbart viktiga fråga. Jag vill också tacka talarna som överlag har reagerat mycket positivt på det uttalande jag gjorde på Benita Ferrero-Waldners vägnar. Jag vill påpeka att det är hon som förtjänar beröm eftersom jag uttalade mig på hennes vägnar, och jag ska se till att informera henne om denna allmänna känsla av stöd. Jag kommer också att vidarebefordra alla de förslag och tankar som har uttryckts och som inte nödvändigtvis har med uttalandet att göra, särskilt de som rör Rysslands plats och roll och samarbetet med detta land.
Den ryska ekonomin uppvisar en uppmuntrande tillväxt, så EU:s budget kommer troligtvis inte att öka på detta område. Kommissionen förkastar emellertid inte möjligheten till nya partnerskap om Ryssland formellt stöder den nordliga dimensionen. Jag vill bara tillägga att jag inte anser att jämförelsen med Medelhavet är helt lämplig med tanke på de två regionernas olika karaktär, särskilt när det gäller de ekonomiska indikatorerna, de berörda befolkningarna och antalet berörda länder etc.
För att återvända till Ryssland så är kommissionen mottaglig för landets förslag och bidrag. Ryssland måste vara närvarande vid ministermötet om den nordliga dimensionen, som ska hållas den 21 november 2005, och sedan delta fullt ut i all verksamhet inom ramen för den nordliga dimensionen. Ryssland är en strategisk partner till EU, vilket har framkommit av de positiva slutsatserna från mötet den 10 maj och genom antagandet av färdplanerna för de fyra gemensamma områdena. Vårt mål är att utarbeta en gemensam politik för EU och Ryssland om den nordliga dimensionen, som även inbegriper Norge och Island. Denna politik bör stämma överens med de fyra områdena och bör anpassas till den nordliga regionen, och den bör ha en rad särskilda kännetecken.
Jag ska nu säga något om särskild finansiering. Jag anser att Europeiska gemenskapen bör fortsätta att stödja den nordliga dimensionen inom ramen för de program som för närvarande håller på att genomföras, dvs. Tacis och Europeiska grannskapspolitiken, och de program som ska genomföras i framtiden inom ramen för utkastet till Europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet. Man bör också uppmärksamma att möjligheterna till lån från Europeiska investeringsbanken till Ryssland och de västliga nya oberoende staterna har ökat under den senaste tiden, vilket kommer att bli användbart när det gäller infrastrukturen. Tack vare det praktiska stödet från en lång rad givare har miljöpartnerskapet inom den nordliga dimensionen visat sig vara mycket användbart för att uppfylla mycket specifika och brådskande behov. Det är inte omöjligt att man skulle kunna återupprepa dessa resultat på andra områden, men detta skulle kräva ett liknande engagemang från alla dem som har tillhandahållit medel.
Jag vill svara på en viktig fråga som jag fick flera gånger, nämligen frågan om en strategi för staterna kring Östersjön inom den nordliga dimensionen. Detta alternativ skulle naturligtvis ha sina fördelar. Jag anser emellertid att vi trots allt bör påpeka att kommissionen är aktiv i staterna kring Östersjön genom EU:s inre politik. Faktum är att åtta av de nio länder som gränsar till Östersjön drar nytta av EU:s inre politik och program. Vi får inte glömma bort områdena längst uppe i norr med sina specifika egenskaper: förhållandevis glest befolkade men med mycket omfattande ursprunglig kultur och karakteristiska miljöproblem. Jag tänker då t.ex. på de f.d. ryska militärbaserna med kärnvapen på Kolahalvön.
Detta var de svar vi ville ge i dag. Jag kommer naturligtvis att särskilt bemöda mig om att vidarebefordra de känslor, tankar och det mycket starka engagemang som de parlamentsledamöter som uttalade sig under debatten har gett uttryck för. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Även om jag inte har deltagit i debatten har jag lyssnat med intresse, på samma sätt som det land jag företräder, nämligen Skottland. Det skotska parlamentet har fullständig behörighet inom områden som fiske, miljö och flera andra områden som är relevanta för den nordliga dimensionen. Tråkigt nog har vi inte kunnat tillföra så mycket till utvecklingen av den här politiken, men jag hoppas att det kommer att ändras. Vi har mycket att bidra med från vår egen erfarenhet och mycket att lära som nation i nordväst. Jag vädjar i dag till Europeiska kommissionen att komma ihåg oss i sin planering och till den skotska regeringen att vara mer delaktig tillsammans med våra grannar Island, Norge och andra. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0173/2005) av Thierry Cornillet för utskottet för utveckling om turism och utveckling (2004/2212(INI)). 
Thierry Cornillet (ALDE ),
   . – Herr talman! Turism är den största globala ekonomiska verksamheten, både när det gäller omsättning och antal arbetstillfällen. Den är en av de mest dynamiska sektorerna i världen, även om den är oerhört instabil och mycket känslig, särskilt när det har skett terroristattentat. Tänk bara på dem den 11 september som skapade en sådan plötslig nedgång i turistverksamheten. Utvecklingsländerna var de första som drabbades av detta bakslag.
Ett utmärkande särdrag för turistekonomin är att den spänner över oerhört många områden. Den leder naturligtvis till en utveckling av hotell och andra former av logi, t.ex. stugor med egenhushåll och familjedrivna gästhus, som ligger utanför det egentliga hotellsystemet. Den ger upphov till restauranger som är eller inte är knutna till hotell. Den gör det möjligt att utbilda personal inte bara till de yrken som associeras med hotell- och cateringbranschen, utan även i språk. Den leder till en oerhört vittomspännande ekonomisk verksamhet med alla typer av försäljningsfolk som gärna tillgodoser kraven från t.ex. personer som har glömt sin tandkräm eller sina mediciner eller som vill ha croissanter varje morgon på sitt hotell. Turismens utveckling påverkar alla områden inom livsmedelsbranschen, för att nu inte nämna alla souveniraffärer som finns.
Turismen i sig skapar dessutom en mycket stor efterfrågan på olika typer av infrastruktur, framför allt flygplatser men även hamnar och större vägar samt mindre vägar som leder till turistorter och andra platser. Turismen främjar dessutom specifika efterfrågepåverkande områden som traditionellt faller under statens ansvar; det kan handla om säkerhets- eller folkhälsofrågor. Jag återkommer till denna punkt.
Eftersom turismen spänner över så många olika områden garanterar den därför en faktisk ekonomisk utveckling, men det slutar inte där. Turismen leder också till bevarande av mark och bättre miljöskydd. Saken är den att vi nu, i och med inrättandet av världsarv, allvarligt bedömer vilka platser som ska skyddas, utan att vi för den skull på ett i och för sig lovvärt sätt gör dem oåtkomliga, så att det blir möjligt att utnyttja dem på ett ”intelligent” sätt för turiständamål.
Turismen är också en faktor för demokrati och politisk stabilitet, eftersom turister som inte vill köpa paketresor ser ett land som öppnas för dem, därför att turismen är berikande och bildande på ett sätt som, vilket alla känner till, undergräver diktaturer, därför att turismen kan skapa etiska regler, särskilt när det gäller barnarbete, och därför att idén med rättvis turism, som faktiskt utgör en form av avrådan, börjar få fotfäste i vår del av världen.
Turismen är slutligen en viktig faktor inom folkhälsa och utbildning. Hälsorisker är helt och hållet fel typ av reklam. Kom ihåg problemet med Ebolaviruset i Kongo och på andra håll. Samma sak gäller emellertid malaria, vilket leder till att länderna blir mycket mer lyhörda för behovet av att utrota dessa sjukdomar. Turismen är oerhört krävande när det gäller ordentliga sjukvårdsinfrastrukturer, som naturligtvis även kommer lokalbefolkningen till godo. Turismen är avslutningsvis en faktor inom utbildningen eftersom den leder till att människor lär sig språk och därmed vidgar sina sinnen.
Låt oss inte lura oss själva. Turismen kan också orsaka störningar och leda till missförhållanden. Jag ger bara två exempel. Det första är sexturismen, som vissa länder tydligen ser som ett utvecklingsmedel eftersom de inte skapar egna resurser för att förhindra den. Det andra är fastighetsspekulation, särskilt den som innebär att inflytelserika familjer köper upp egendom eller att områden förstörs, om man inte är försiktig.
Det faktum att turismen är världens mest omfattande form av ekonomisk verksamhet och att den kan vara en ekonomisk hävstång för utvecklingsländer, kan inte vara likgiltigt för EU. Turismen måste därför integreras bättre i alla former av det stöd vi erbjuder. Detta gäller naturligtvis alla våra program, t.ex. Europeiska utvecklingsfonden (EUF), Meda eller Asean. Den procentuella andel av dessa fonder som direkt är avsedd för turismutvecklingsprojekt måste ökas. Vi själva måste stärka våra egna strukturer. Det gläder mig att kommissionsledamot Louis Michel är närvarande i kammaren, eftersom det som jag just har sagt inte bara gäller generaldirektoratet för näringsliv, utan även generaldirektoratet för bistånd, och avdelningarna för turism inom båda dessa generaldirektorat bör förstärkas. Vi behöver hjälp med att stärka det offentlig-privata partnerskapet. Låt oss inte lura oss själva. Den offentliga sektorn kommer inte att ta hand om all turismutveckling. Genom det stöd den ger genom oss och genom den stimulans detta ger upphov till, särskilt när det gäller skapande av viktig infrastruktur, kan emellertid offentliga sektorn hjälpa turismen att utvecklas ytterligare.
Avslutningsvis måste turismen ge upphov till en etisk reflexion i Europeiska unionen och mer allmänt på en global nivå. För att förhindra korruption och skoningslös spekulation i alla dess former kan man inte hjälpa alla överallt. Man måste fundera över hur man kan stoppa sexturismen och, i synnerhet, de former av rättsliga åtgärder som vi har tillgång till i våra egna länder. Särskilt när det gäller barnarbete måste vi vara säkra på vilken situation som råder avseende arbetsförhållanden och medborgerliga friheter i utvecklingsländerna.
Turismen, som ger kunskap om andra folk och ger utbyte av erfarenheter, erbjuder en lovande väg för utvecklingsländerna. Slutligen: människor som besöker andra länder är kanske mer medvetna än andra om det akuta behovet att öka och kanalisera det internationella biståndet. Att detta bistånd finns blir uppenbart för dem. När folk har sett bevis på det, visar de intresse, och när de har blivit intresserade skänker de pengar på ett mycket mer synligt sätt. 

Louis Michel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig välkomna det grundliga arbete som har gjorts i samband med utarbetandet av detta betänkande och resolutionen om turism och utveckling, som är full av intressanta idéer.
Som föredraganden Thierry Cornillet har uppmärksammat har generaldirektoratet för bistånd, som jag leder, inte någon särskild avdelning för turismfrågor. Detta innebär naturligtvis inte att det inte finns några projekt på detta område. I sin motivering pekar föredraganden dessutom på den avsevärda finansieringen från Europeiska utvecklingsfonden på detta område. Kommissionen hanterar frågan om turism i utvecklingsländerna genom att ge bistånd till den privata sektorn samt hållbar förvaltning av naturresurserna. Främjare av turism i utvecklingsländerna har därför tillgång till alla instrument för stöd till den privata sektorn. Den investeringsfacilitet som förvaltas av Europeiska investeringsbanken har därigenom finansierat åtskilliga hotellprojekt i AVS-länderna, samtidigt som Proinvestprogrammet tillhandahåller icke-ekonomiskt stöd inom området, som t.ex. förbättring av kapacitet och främjande av investeringar.
Europeiska utvecklingsfonden har dessutom finansierat hotellutbildningsskolor i åtskilliga länder för att följa med i den snabba utvecklingen inom turismområdet. Väg-, hamn- och flygplatsinvesteringar som finansieras genom Europeiska utvecklingsfonden spelar dessutom en viktig roll för såväl turismens utveckling som för vattenförsörjning, elektrifiering, hygien, avfallshantering och miljöbevarande program.
Miljömärkningssystemet, som stöds av kommissionen, gör det dessutom möjligt för entreprenörer inom turismområdet att erhålla ett märke som intygar att deras företag tar hänsyn till miljönormer – något som är viktigt på marknaden för miljöturism.
Det är därför mycket svårt att isolera projekt som enbart är inriktade på turism. I betänkandet uppmärksammar man områdets tvärgående karaktär. Jag instämmer helt i denna idé. EU:s strategi innebär att man stöder sina partner i deras utvecklingsansträngningar genom att hjälpa dem att öka alla resurser som finns tillgängliga för dem, däribland turism. När det gäller de små östaterna i Västindien och Stilla havet är turismen nästan den enda tillgängliga resursen. En lämplig miljöförvaltning av ekosystem som t.ex. skogar, korallrev eller floder skulle bidra till att dessa resurser bevaras och att de genererar långsiktiga intäkter för lokalbefolkningen.
Jag instämmer i åsikterna som uttrycks i punkterna 1 och 2 som handlar om hållbar turism. EU:s samarbete med sina partner har som mål att främja en hållbar utveckling som grundas på lokala resurser och som tar hänsyn till miljön.
När det gäller ökningen av rekommenderade turismprojekt, måste jag påpeka att vi måste förhindra en spridning av finansieringen, och för att nå maximal effekt koncentrerar kommissionen – tillsammans med sina partner – sitt stöd till ett förhållandevis begränsat antal områden. Dessa områden bestäms i samförstånd med de berörda länderna. Eftersom turism i huvudsak är en verksamhet inom den privata sektorn sköts mångfaldigandet av turismprojekt av initiativtagarna. För initiativtagare i AVS-länderna har kommissionen inrättat investeringsfaciliteten, med ett kapital på 2,2 miljarder euro, för att därmed kunna bemöta de ökade finansieringsbehoven. Kommissionen betraktar metoden för deltagande och biståndsmottagarnas strävan efter följsamhet som en av huvudprinciperna för sin utvecklingspolitik. Den privata sektorn rådfrågas, vilket rekommenderas i punkt 15. När det gäller stöd till länder som drabbats av naturkatastrofer, finns detta redan som ett permanent stöd från gemenskapen, och detsamma gäller skyldigheten att ta hänsyn till och skydda miljön och lokala kulturer.
Vi delar den oro som uttrycks i punkt 30 om utbildningen av specialiserad personal på plats i de aktuella länderna, och vi vill påpeka att detta är just vad kommissionen alltid har gynnat. I Madagaskar har kommissionen t.ex. inrättat ett utbildningsprojekt som riktas till både initiativtagare och deras anställda. Kommissionen håller naturligtvis med om att man kraftfullt måste bekämpa sexturismen, särskilt när offren är barn, och i synnerhet genom att ge partnerländerna den rättshjälp de behöver för att utrota detta gissel.
Jag vill tacka Europaparlamentet för den uppmärksamhet man har gett kommissionens tjänsteavdelningar, och ni kan vara säkra på att jag kommer att vidta alla nödvändiga steg för att se till att all verksamhet som har att göra med turismen övervakas mer effektivt. Kommissionen anser trots allt att man inte behöver inrätta ett generaldirektorat som bara arbetar med turismfrågor. 
Georgios Papastamkos,
   . – Herr talman! Ingen tvivlar på turismens betydelse som en central del i EU:s utvecklingspolitik. Turismen, som föredraganden helt riktigt nämner i sitt betänkande, är inte bara en faktor för ekonomisk tillväxt, den bidrar också på ett betydande sätt till demokrati och politisk stabilitet i utvecklingsländerna.
En effektiv EU-politik för turism i andra länder är emellertid beroende av en integrerad politik för en hållbar europeisk turism inom Europeiska unionen. Låt mig koppla vår diskussion i dag till diskussionen som hölls om riktlinjerna för en hållbar europeisk turism,. Jag anser nämligen att vi bara kommer att få en effektiv turismpolitik för utvecklingsländerna om EU skapar ett harmoniskt samband mellan de inre och yttre befogenheterna för turismfrågor. Med andra ord, ””.
Efter antagandet av Maastrichtfördraget har turismpolitiken varit ett centralt mål för EU:s åtgärder. I och med konstitutionen för Europa återintegreras turismen i områdena för stödjande, samordnande eller kompletterande åtgärder från EU:s sida. Den rättsliga grunden finns alltså, och utmaningen är att skapa en samordnad europeisk åtgärdsstrategi på turismområdet.
Utmaningen är att gå från förklaringar till en sammanhållen och effektiv strukturpolitik som medfinansieras av EU, en politik för hållbar turism, en källa till ekonomisk utveckling av både traditionella resmål och resmål på landsbygden, en källa till kunskap om historien och kulturarvet, en politik med specifika strategiska riktlinjer, tydliga målsättningar och sammankopplade mål och medel.
En politiskt mogen och institutionellt fulländad europeisk politik för en hållbar europeisk turism kommer också att underlätta en friktionsfri sammankoppling av den europeiska turismpolitiken och den europeiska utvecklingspolitiken. 
Linda McAvan,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Thierry Cornillet för hans betänkande som belyser betydelsen av turismen och dess potential i industriländerna.
När vi ser på industriländerna måste vi komma ihåg att turismen spelar en större roll i vissa regioner än i andra, och det framgår också av siffrorna i betänkandet. I Karibien är turismen avgörande för ekonomin, men det gäller inte Afrika söder om Sahara där turismen med några få undantag inte är lika stor.
Av den anledningen kan den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet inte stödja betänkandet i sin helhet. Vi kan exempelvis inte stödja punkt 8 där man kräver att alla utvecklingsländer ska göra upp planer för turismutvecklingen, åta sig att varje år utarbeta rapporter om siffror och bidrag eftersom det inte är lämpligt i alla situationer, och i många länder skulle det vara ganska lågprioriterat. Vi kan inte heller instämma i punkt 10. Vid ett tillfälle när EU kräver alltfler visumkontroller från medborgare i tredjeland förefaller det lite ironiskt att vi ber andra länder att avskaffa sina viseringskrav. Visum är ofta en stor inkomstkälla för utvecklingsländerna, så det är inget vi kan stödja.
Det finns också några områden där betänkandet skulle kunna vara mer nyanserat, exempelvis skäl Q och T. Erfarenheten har visat att det tyvärr är fullt möjligt för turismen att blomstra parallellt med odemokratiska regimer. Vissa av dessa regimer har visat sig vara bra på att skydda turismen och turisterna med mycket hårdhänta polismetoder. De har emellertid samtidigt förtryckt sitt eget folk, och det är anledningen till att jag har reservationer mot punkterna 24 och 25.
Vi i den socialdemokratiska gruppen stöder starkt åtgärder för att utveckla turismen, särskilt ekoturism och hållbar turism, och vi välkomnar det som kommissionsledamoten sagt. Vi vill att den privata sektorn ska investera i turismen, men göra det på ett ansvarsfullt sätt, utveckla turistprojekt som bidrar till den lokala ekonomin och hjälper mikroföretag att växa, så att den lokala befolkningen drar nytta av det och lokala produkter konsumeras.
Inom alltför många områden, inbegripet exempelvis paketerbjudanden och kryssningar, utnyttjar turismen den lokala ekonomin, men erbjuder inte så mycket i stället. I vissa fall – och här är jag inte överens med Thierry Cornillet – kan det skada miljön, och de knappa resurserna utnyttjas för mycket. Vi måste undersöka det slag av turismprojekt som vi vill investera i mer noggrant. Skulle EU och kommissionen kunna göra mer? Det är jag säker på att de skulle kunna, och vi har hört några exempel på vad som skulle kunna föreslås. Behöver vi ett nytt generaldirektorat för detta? Jag är inte säker på det. Jag är inte säker på att ett generaldirektorat för turism i vilket fall som helst skulle göra så mycket för utvecklingsländerna.
Jag välkomnar mycket avsnittet om sexturismen. Det är mycket viktigt att vi gör betydligt mer för att tackla denna brottsliga verksamhet, så tack igen till Thierry Cornillet för hans betänkande. 
Sepp Kusstatscher,
   . – Herr talman! Detta betänkande av Thierry Cornillet innehåller en överväldigande mängd värdefulla förslag och berättigade krav. De flesta skälen är belysande och föredraganden räknar kritiskt upp en lång rad problem, däribland barnarbete, sexuellt utnyttjande av barn och fastighetsspekulation. Verts/ALE-gruppen gläder sig över att denna fråga diskuteras i kammaren över huvud taget och att man tar upp sådana aspekter som t.ex. investeringar av vinster från turism i det berörda utvecklingslandet, undvikande av massturism, främjande av mänskliga rättigheter och bevarande av biologisk mångfald. Vi anser att det är beklagansvärt – och det är på denna punkt jag i stort sett håller med Linda McAvan – att detta dokument visar att européer ofta intar en arrogant inställning gentemot tredjeländer och anser att de alltid vet bäst.
Vi anser att miljöskydd och behovet av en verkligt hållbar ekonomi på detta område inte alls uppmärksammas tillräckligt i betänkandet. Diskussionen om de miljömässiga och sociala konsekvenserna av massturism, t.ex. vattenförorening, lokalbefolkningens utanförskap eller de multinationella hotellkedjornas exploatering saknas eller är för diffus.
Som ett inledande försök är detta betänkande viktigt, men det finns många saker som bara diskuteras halvhjärtat eller för vagt. Vi hoppas att kommissionen mer grundligt kommer att ta itu med de frågor som den har betonat, och att man lägger större vikt vid internationell solidaritet som ett medel för att främja fred. 
Gabriele Zimmer,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! I det betänkande som vi diskuterar och ska rösta om i dag intar föredraganden ett allmänt förhållningssätt till frågor som har att göra med utvecklingen av turism, särskilt i utvecklingsländer. Föredraganden Thierry Cornillet förtjänar därför ett tack från oss.
För många av de fattigaste länderna i världen står turismen naturligtvis för en viktig och möjlig inkomstkälla, och det är därför bra att både föredraganden och utskottet för utveckling inte förlorar millennieutvecklingsmålen ur sikte när de diskuterar turismens funktion i samband med projekt för fattigdomsbekämpning. Jag anser att detta är mycket viktigt.
Jag måste emellertid kritisera att föredraganden i betänkandet ger ett intryck av att EU, som en ”outsider”, talar om för utvecklingsländerna vad de får eller inte får göra. Jag anser inte att detta är lämpligt. Jag menar att det inte är rätt att EU blandar sig i hur utvecklingsländerna sköter sin viseringspolitik. Jag menar att det inte är legitimt att utvecklingsländerna uppmanas att inge rapporter till vem det nu vara månde, oaktat vad man sedan gör med dessa rapporter. Ett betänkande av detta slag är, anser jag, inte heller rätt plats för EU att kräva inrättande av särskilda polisenheter.
Man kan inte heller missta sig på EU:s antagande, som återigen uttrycks i detta betänkande, att turismen kommer att bidra till att lösa alla befintliga problem i världen. Jag betraktar detta som mycket tveksamt och därför välkomnar jag framläggandet av ändringsförslaget om att stryka skäl Q, enligt vilket turismen är totalitarismens, diktaturernas och maktkoncentrationens fiende. Detta är önsketänkande som inte har någon förankring i verkligheten.
I likhet med Sepp Kusstatscher finner jag det emellertid beklagansvärt att man i detta betänkande knappt nämner de verkliga miljöproblemen som har att göra med massturism, i vilket fall inte i en omfattning som skulle göra det möjligt att lösa dem. De ändringsförslag som har antagits i utskottet för utveckling innebär att betänkandet nu innehåller formuleringar som förespråkar detta, men de går emot den grundläggande inriktningen i betänkandet som helhet. Min grupp kan därför inte stödja detta betänkande. 
Hélène Goudin,
   . – Herr talman! Det rungande ”nej” som fransmännen och holländarna framförde om EU-konstitutionen klargjorde att breda lager av de medborgare vi företräder vill ha ett smalare och inte ett bredare EU-samarbete. I betänkandet föreslås bland annat att ett självständigt generaldirektorat för turism ska upprättas inom kommissionen. Detta innebär ytterligare makt åt EU, vilket Junilistan är emot.
Det är sant att en välorganiserad turistsektor har god potential att bidra till en förbättrad situation för människor i många utvecklingsländer. Däremot bör inte EU bedriva en gemensam turismpolitik, vilket föreslås i betänkandet. Vi anser att EU endast ska arbeta med verkligt gränsöverskridande frågor, där EU bidrar med ett unikt mervärde i förhållande till redan befintliga internationella organisationer. EU ska därmed inte ägna sig åt utvecklingspolitik och turismpolitik.
I punkt 10 krävs att utvecklingsländerna inför en icke-restriktiv viseringspolitik. Detta är ett helt orimligt förslag. Utvecklingsländerna ska naturligtvis självständigt bestämma vilken viseringspolitik de vill bedriva. I annat fall borde även utvecklingsländerna kunna kräva att EU inför icke-restriktiv viseringspolitik.
I punkt 24 förespråkas att kampen mot brottslighet i utvecklingsländerna förs på ett sätt som inte skadar dessa länders anseende som turistmål. Ska EU diktera för andra länder hur brottslighet ska bekämpas?
I punkt 25 krävs att turismen främjas, skyddas och tryggas genom initiativ som syftar till att bekämpa brott riktade mot turismen, bl.a. genom att specialutbildade polisenheter inrättas. Återigen: Detta är inte EU:s uppgift.
Vi är kritiska till att punkt 30 hänvisar till EU-konstitutionen som redan har förkastats av det franska och nederländska folket. Vi förespråkar ett EU med begränsat inflytande och kommer därmed att rösta nej till detta betänkande. 
Koenraad Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Cornilletbetänkandet innehåller utan tvekan många meningsfulla punkter. Till exempel undersöker föredraganden den mörka sidan hos vissa former av turism, såsom sexuellt utnyttjande av barn på vissa turistorter eller fastighetsspekulation som påverkar den inhemska – och ofta mindre välbeställda – befolkningen. Jag menar emellertid att det fattas en viktig punkt i detta betänkande, nämligen en tydlig ståndpunkt om turism till länder där de mänskliga rättigheterna överträds grovt och där det skulle vara på sin plats om EU övervägde att införa ett embargo för att utöva större påtryckningar på de berörda länderna.
Nirj Deva gav ett exempel på detta för några månader sedan när han kommenterade att turister på Seychellerna, paradisöarna, betalar 300 US-dollar per natt eller mer för ett hotellrum, medan lokalbefolkningen måste slava för den lokala potentaten och hans kumpaner för några dollar per dag.
Man kommer också att tänka på den kommunistiska diktaturen i Kuba. I betänkandet hänvisar man försiktigt till den, men där försvinner politiska motståndare bakom galler i flera månader och år utan någon form av rättegång, samtidigt som en gammal och senil man som under sitt styre gjort sig skyldig till brott mot mänskligheten lever på valuta från sedeslösa västeuropéer. Detta är också tråkiga bieffekter av turismen som förtjänar vår uppmärksamhet. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   – Herr talman! Turismen är en viktig inkomstkälla för många utvecklingsländer och den har en betydande inverkan på omvandlingen av deras ekonomier. Det är tydligt att bistånd inom detta område bör vara en av prioriteringarna i det stöd som ges av EU. Vi måste emellertid samtidigt vara medvetna om vissa hot som turister utsätts för och om hot som har anknytning till den ström av turister som påverkar EU:s 25 medlemsstater. Frågor om det sätt på vilket turismsektorn kan tänkas stödja totalitära regimer måste framhållas i alla diskussioner om turism och utveckling.
Jag noterar med oro att narkotikahandeln inte tas upp i texten. Det är trots allt så att nöjeslystna resenärer till utvecklingsländer ofta använder narkotika. Detta leder till en uppgång i handeln för alla typer av narkotika på det berörda landets territorium.
Det är viktigt att man inte bortser från det hot som terrorister utgör för turisterna. Terroristverksamhet riktas ofta direkt mot turister. Händelserna i Egypten, där muslimska terrorister brukar inrikta sig på turister, är ett belysande fall.
Potentiella epidemier utgör en annan negativ påverkan på turismutvecklingen, eftersom resenärer blir avskräckta från att besöka det aktuella landet. Vi bör därför garantera ekonomiskt stöd till vaccineringsprogram för barn som ger dem skydd mot difteri, stelkramp och andra infektionssjukdomar. En ny sjukdom som innebär ett direkt hot mot europeiska länder har nyligen uppkommit. Jag syftar på fågelinfluensan, som även fungerar som en starkt avskräckande faktor mot resor i länder som har drabbats. Det gynnar inte någon om man inte lyckas reagera på detta hot.
Man får inte heller bortse från sexturismen. Den drabbar många barn och det behövs ett beslutsamt och tydligt agerande mot den och alla typer av brottslighet som förknippas med den. Jag föreslår därför att vi ger logistiskt stöd till länder som har problem av detta slag. De som har fallit offer för sexturismen måste rehabiliteras, men det är viktigt att inte bara behandla konsekvenserna utan även se till att turisterna är fullständigt medvetna om det straff som väntar dem om de begår brott av detta slag. Man måste behandla förövarna synnerligen strängt.
Turismen är en inkomstkälla för totalitära regimer. Detta är en viktig fråga, men den nämns knappt. Frågan om upprätthållande av diplomatiska förbindelser med den kubanska regeringen är känslig för flera av regeringarna i EU:s medlemsstater, eftersom den så ofta kopplas samman med turismsektorn. Å ena sidan inser vi vilken hjälp ett så pass fattigt land kan få om vi stöder turismsektorn, men å andra sidan är vi medvetna om att alla inkomster hamnar i händerna på en liten, sluten grupp med nära band till Fidel Castros regim. Jag beklagar bristen på ett tydligt och övertygande förhållningssätt till sådana situationer i det föreliggande dokumentet. 
Glenys Kinnock (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill framföra mitt tack och mina gratulationer till föredraganden. Det är mycket viktigt att vi tillstår att turismen är en stor industri i många utvecklingsländer. Många av de fattigare länderna och de minst utvecklade länderna, exempelvis Moçambique och andra, ser det som en sektor som behöver utvecklas ytterligare. Det är därför lämpligt att be kommissionen att undersöka hur vi kan göra det, och då naturligtvis med AVS-länderna, enligt de bestämmelser som redan finns i Cotonuavtalet.
För vissa utvecklingsländer står turismen för ungefär 50 procent av BNP, så vi bör vara medvetna om det. Vi kan vara övertygade om att det leder till att infrastrukturen utvecklas, det kan bidra till att minska isoleringen för landsbygdsområden och det erbjuder nya möjligheter för grönsaksodlare och andra i utvecklingsländerna. Det finns emellertid också avigsidor som vi alla här skulle erkänna. Vi behöver ha ett ordentligt regelverk som förhindrar att det förekommer korrupta metoder, markspekulation eller miljöskador, och det borde inte vara omöjligt för oss givare att se till att värdländerna inte på något sätt lider av utvecklingen av turismen.
Det jag ser och hör från kommissionen är att det inte verkar finnas särskilt mycket förståelse för hur vi faktiskt kan integrera turismen i de bredare utvecklingsstrategier som vi har, som borde vara positiva och något som är värt att tänka på. Det måste finnas tydligt offentliggjorda straff, som min kollega sa, för människor som är inblandade i sexturism eftersom så många människor, särskilt barn, dras in i prostitution och narkotika.
Europeiska unionen har en roll att spela här, och vi har också möjlighet att påverka industrin – ingen här har talat om turismindustrins ansvar i våra egna länder för att deras metoder inte ska skada de länder där de befinner sig. Vi behöver vara säkra på att vi kräver rättigheter för arbetarna – när det gäller låga löner, långa arbetsdagar och bristen på säkra avtal. Detta är den typ av frågor som skulle kunna övervakas via våra AVS-förbindelser med 78 länder. 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag upprepar kommentarerna från min gruppkollega Sepp Kusstatscher om de många olika aspekterna på detta betänkande, där man noga belyser paradoxen i industriländerna när det gäller turismen.
När kommissionen utvecklar frågan bör den emellertid komma ihåg principerna från gårdagens debatt om hållbar turism. Betänkandet om hållbar turism var utmärkt. Jag hoppas att kommissionen kan se den debatten och den här som två sidor av samma mynt när man ska utforma en strategi på området.
Jag instämmer fullständigt med föredraganden att turism kan vara en mäktig kraft i industriländerna. Jag minns emellertid mycket väl hur turismen, när jag arbetade i Indien under sex månader, mycket ofta hade en negativ inverkan på lokala samhällen. Jag anser att något av det mest användbara vi och kommissionen kan göra för att utveckla detta är att fokusera på hållbarhet och kanske till och med utarbeta en kod för bästa praxis som företag kan eftersträva. Vi kan vara positiva på detta område. Jag ser fram emot att få se hur kommissionen utvecklar det. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag uttalar mig på det nya italienska socialistpartiets vägnar. Som Cornilletbetänkandet helt riktigt har visat har turismen gett utvecklingsländerna en viktig möjlighet till hållbar utveckling. Man måste emellertid, när man använder denna resurs, respektera lokalbefolkningarnas kultur, egenart, socioekonomiska läge och traditioner.
Jag vill nämna två allvarliga typer av olaglig verksamhet som tyvärr ofta går hand i hand med turismen på dessa områden. Först och främst finns sexturismen som anses vara den tredje största formen av olaglig handel i världen; ofta är minderåriga inblandade och den är en skamlig men allt större verksamhet. En annan typ av olaglig verksamhet är fastighetsspekulation som har omfattat – och generellt sett förstört – områden med miljömässiga och kulturella värden, med det tysta medgivandet och ofta t.o.m. godkännandet från nedgångna lokala myndigheter.
Det behövs ett starkt, kraftfullt initiativ från gemenskapens institutioner så snart som möjligt, ett initiativ som särskilt koncentreras på finansiering och lagstiftning för att bekämpa dessa två olagliga verksamheter som framför allt utförs av européer. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag kommer att hålla mitt inlägg inom tvåminutersramen. Det råder ingen tvekan om att turismen i dag främjar utveckling, och den är också en viktig del av vår utvecklingspolitik. Den är positiv för sysselsättningen, levnadsstandarden, hälsan och infrastrukturen i många utvecklingsländer. Jag vill ta upp tre punkter.
Den första handlar om att vi behöver ett gränsöverskridande samarbete mellan EU och utvecklingsländerna, mellan länderna i Afrika och utvecklingsländerna samt även inom själva länderna. Detta kräver samarbete mellan den offentliga och den privata sektorn.
Den andra punkten handlar om att vi, enligt min mening, behöver bestämmelser som grundas på en hållbar utveckling. Vi måste uppmärksamma, som många redan har gjort i tidigare inlägg, frågan om att bekämpa och utrota barnsexturismen. Jag tror att vi skulle lyckas bra om vi öronmärkte ekonomiskt bistånd för detta syfte. Det handlar väldigt mycket om att upplysa människor både i västvärlden och på andra håll.
Min tredje och sista punkt handlar om att vi bör investera i lån av hjärnkapital, med vilket jag menar att människor skickas från Europa till utvecklingsländer för att hjälpa till med att öka den ekonomiska tillväxten, men detta måste alltid göras med hänsyn till landets egna åsikter, särdrag och kultur. Jag talade i två minuter. 
Libor Rouček (PSE ).
    –  Mina damer och herrar! Tidigare talare har redan påpekat att turismen både är världens främsta ekonomiska verksamhet och ett område som utvecklas på ett mycket dynamiskt sätt, både i industriländerna och naturligtvis även i utvecklingsländerna.
Ekonomiskt sett har turismen avgörande betydelse för en rad olika branscher. Den driver på byggandet av infrastruktur som t.ex. hotell, restauranger, flygplatser och vägar samt fungerar som en drivkraft bakom förbättringar av utbildningssystem, tillväxten inom bygg- och bankbranschen och utvecklingen av små och medelstora företag. Det kan därför inte råda någon tvekan om att turismens ekonomiska betydelse bör betraktas i ett positivt ljus.
Låt mig nu ta upp turismens politiska betydelse. Flera ledamöter har redan uppmärksammat att turismen i många fall kan främja respekten för de mänskliga rättigheterna, de medborgerliga friheterna och demokratin och öka den politiska stabiliteten. Jag vill dessutom påpeka att turismen, i bästa fall, också kan främja ett ömsesidigt erkännande mellan kulturer, vilket är av oerhörd vikt i denna tidsålder av globalisering och olika globala risker.
Samtidigt står det emellertid helt klart att turismen också medför vissa risker. När det gäller ekonomi handlar dessa risker om en övertro på turismen – ett problem som redan har nämnts av tidigare talare. Man har också tagit upp miljörisker, t.ex. hotet mot dricksvatten- och industrivattenkällor, som har uttömts i många länder. Ytterligare ett olöst problem har att göra med sophanteringen, med vilken jag avser både fast och flytande avfall. Det är underförstått att turismen också utgör en risk för samhället, t.ex. när det gäller lokala kulturer som försvinner, prostitution och barnprostitution, som har nämnts av tidigare talare, och uppkomsten av olika typer av intolerans, som t.ex. religiös intolerans, olika former av främlingsfientlighet, rasism och ofta även extremism i en rad länder.
Personligen är jag mycket glad över att detta betänkande har lagts fram, eftersom man betonar de möjligheter som turismen ger och samtidigt belyser de många risker den medför. Trots mina reservationer kommer jag att rösta för det, även om inte heller jag anser att man bör inrätta ett generaldirektorat för turism. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Turismen bör i alla regioner vara ett positivt bidrag till ekonomisk tillväxt och stabilitet. Turism och terrorism går självklart inte ihop, och som ett område som är tänkt att för alltid lämna terrorismens mörka skugga börjar vi i Nordirland att se en stadig vinst från den ökade turismen, och jag är glad att kunna säga det.
Jag välkomnar det verkligen, men man måste erkänna att utan verkligt statligt engagemang kan den fulla potentialen aldrig uppnås. Turismen måste planeras noga. Den måste bygga på möjligheter. Genomförandet av de olympiska spelen i London 2012 är ett sådant tillfälle för min region. Det innebär inte bara att spelen ska genomföras utan också att spin-off-effekter för turismen ska skötas och organiseras på ett sådant sätt att alla regioner i Förenade kungariket får nytta av det.
Året 2012 innebär också särskilda möjligheter för Belfast eftersom det är hundraårsminnet av Titanic – och jag kanske får tillägga att vi vann en ”titanisk” seger i går kväll över det engelska fotbollslaget! En Titanicutställning i världsklass planeras på just den plats där det berömda skeppet byggdes. Jag hoppas verkligen att både den nationella regeringen och kommissionen kommer att kunna bidra ekonomiskt till den stora framgång som denna satsning kan bli. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman! Att turismen kan ha många bieffekter är inget att tvista om. Jag är själv från Tyrolen och jag vet vad jag talar om för Tyrolen är nu en av de regioner i världen som får flest besök av turister. Turismen är den snabbast växande sektorn i ekonomin och ger redan miljontals människor arbete. Även om turismen har potential att stabilisera inkomster och ekonomiska förutsättningar i utvecklingsländerna är det viktigt att vi skapar den rättsliga ram som krävs för att de ska slippa de faror och risker som följer i turismens kölvatten.
Det viktigaste är att utvecklingen av turismen på varje turistort utgår från en grund som kommer att stå säker på lång sikt. Liksom vi fastslår i punkt 35 i förslaget till resolution som hänvisar till Världsturistorganisationens etikkod, måste vi skydda våra värdar, och det innebär att turisterna måste behandla sina värdar med respekt i stället för att bete sig på ett sätt som gör att man förstör strukturer som har utvecklats under tidens lopp. Avvikelser som sexturism förtjänar ett kraftigt uttalat fördömande och framförallt, bestraffning i lagens namn. Vi bör behålla de EU-program som ger kampen mot denna skadliga verksamhet ekonomiskt stöd.
För det andra måste vi skydda naturen på de platser utomlands som turisterna besöker och inte bara genom att förhindra fastighetsspekulation, som omnämns i punkt 40. Det är genom våra egna levnadsvanor som vi förstör naturtillgångarna i dessa länder. Vi måste vara medvetna om att vi använder mycket mer vatten och energi än vad de gör och vår livsstil exporteras naturligtvis genom vårt sätt att bete oss när vi är där. Mängden avfall har också ökat dramatiskt, vilket kan leda till att naturområden förstörs eller överexploateras. Här måste vi från allra första början utgå från ett begrepp om vad hållbar turism är, och sedan bygga vidare utifrån det.
Det är först när dessa förutsättningar finns på plats som de positiva effekterna av utlandsresor kan ge fullt genomslag, genom att de bidrar till att skapa arbetstillfällen och välstånd, främjar ekonomisk utveckling och framförallt att stimulerar till befolkningsökningar och till samhällslivet. Detta kan främja förståelse folk emellan, något som vi behöver i en värld som tyvärr blir allt osäkrare. Hur som helst ger jag betänkandet ett varmt välkomnande. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag måste hålla med om turismens betydelse för ekonomin och för hållbar utveckling.
Emellertid hyser jag vissa tvivel om Cornilletbetänkandet där ett antal överflödiga och naiva påståenden utmärker sig. I skäl S till exempel vore det ärligt talat värt att ändra på den tonvikt som läggs vid ”och demokratins försvarare”, och i skäl AG tas en del meningslösa saker upp: man föreslår att sexturism ska bekämpas av myndigheterna i samarbete med icke-statliga organisationer och förslaget om att främja turisminitiativ som kontrolleras av EU verkar inte vara genomförbart.
Slutligen, för ordningens skull, kan man inte i punkt 30 ”välkomna” den nya rättsliga grunden för turismen som fastställts i den europeiska konstitutionen, eftersom konstitutionen nu är värdelös, död och begraven efter resultaten i folkomröstningarna och genom till exempel Blairregeringens rädsla för att genomföra någon ny folkomröstning inom en nära framtid.
Slutligen kräver inte utveckling och turism ökade utgifter. Jag är emot att stärka de befintliga tjänsteavdelningarna eller skapa nya i Europeiska kommissionens generaldirektorat som föredraganden föreslår. 
Louis Michel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har lyssnat med stort intresse på de åsikter och kommentarer som framförts i samband med betänkandet. Först av allt vill jag säga att jag i allmänna drag kan ställa mig bakom det huvudsakliga innehållet i betänkandet, kanske förutom vissa punkter som har tagits upp under debattens gång och som jag kan hålla med om.
Turism kan vara en betydande drivkraft för ett fattigt lands utveckling. Med detta sagt måste vi emellertid även ta hänsyn till de sociala följderna, följderna för miljön och, skulle jag till och med vilja säga, följderna för kulturarvet. Faktum är att även här i Europa leder ett stort antal besökare till vissa platser till slitage och man måste vidta åtgärder för att ta itu med detta. Därför anser jag att vi alltid måste vara medvetna om behovet av att skydda ländernas kulturarv. Till de följder som jag redan nämnt vill jag också tillägga spekulation och ekonomiska följder.
Med detta sagt anser jag att vi måste respektera en grundprincip, nämligen att det i första hand är upp till de stater vi samarbetar med att avgöra huruvida de ska behandla turism som en prioriterad ekonomisk sektor. Det är inte vår uppgift att besluta åt dem. Med den utgångspunkten anser jag att det viktiga på kommissionsnivå – och fru Kinnock, jag kommer att göra ett mycket bestämt åtagande i det avseendet – är att kommissionen, förutom att bidra till uppbyggandet av infrastrukturer för turismen genom utvecklingsprojekt, kan erbjuda regeringar användbar kunskap när det gäller att utvärdera de positiva och negativa följderna av investeringar i turistnäringen och om hur man använder olika tillgängliga instrument för att förhindra de minst önskvärda följderna. Jag anser att det finns mycket att utforska på det området men jag håller med er, fru Kinnock, om att vi för vår del inte har tänkt över den här frågan tillräckligt. Jag lovar därför att vi ska arbeta med denna fråga eftersom jag anser att vi kan erbjuda länderna i fråga den kunskap som krävs för att se till att investeringarna i turism uppfyller en hel rad kriterier i enlighet med bästa metoder.
I samband med detta skulle jag vilja göra en mindre utvikning. Jag arbetar för närvarande med en idé om en slags etisk märkning avsedd för privata företag som mottar och förvaltar medel som kommissionen har beviljat dem inom ramen för ett samarbete. Jag kommer snart att få tillfälle att ha ett utbyte av åsikter och rådfråga parlamentet i denna fråga. Vi kommer att kunna skapa en koppling mellan den märkningen och den reflexion som jag talade om.
Slutligen ska jag säga några ord om sexturismen. Det finns ett förslag om att återställa budgetposten för kampen mot sexturism för att garantera en effektiv tilldelning av medel för dessa åtgärder. Den reform av budgetposterna som kommissionen föreslår inom ramen för budgetplanen 2007–2013 syftar till att upprätta en mer effektiv och rationell ram för skapandet och förvaltningen av dessa poster, att sätta stopp för den meningslösa fragmenteringen och underlätta fastställandet av prioriteringar inom posterna. Europaparlamentet och det civila samhället kommer till fullo att rådfrågas om genomförandet av denna reform. Det är ett löfte. En så viktig fråga som att bekämpa sexturism kommer säkerligen att finna sin rätta plats under ”Mänsklig och social utveckling” tillsammans med andra frågor såsom kampen mot aids, jämställdhet, utbildningsproblem eller social sammanhållning.
Hur som helst kan ni vara tryggt förvissade om att vi kommer att göra vårt yttersta för att försöka få på plats en arsenal av stödinstrument inriktade på de utvecklingsländer som vill satsa på turism. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl.12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0215/2005) av John Bowis för utskottet för utveckling om allvarliga och försummade sjukdomar i utvecklingsländerna (2005/2047(INI)). 
John Bowis (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Mina betänkanden inleds alltid med ett citat. Denna gång är det: Om det är svårt för tolkarna är detta det äldsta språket – eller ett av de äldsta – i Europa. Det är Ovidius och betyder: hindra det från början. Det är för sent för läkekonsten att vara förberedd när sjukdomen har växt sig stark under lång tid. Detta är mitt tema.
Under 2005 har vi upplevt många hot mot hälsan, och nya hälsohot på vår dagordning såsom Marburgepidemin har dykt upp i Angola, med en dödlighet på över 90 procent. EU reagerade snabbt och stödde Läkare utan gränser, och tillhandahöll inte bara kraftfull antibiotika och intravenösa vätskor utan även system för vattenrening och skyddande engångsutrustning.
Det är bara ett exempel på behovet av försiktighet, förebyggande och snabb reaktion, bara en anledning till att vi aldrig får ”plocka russinen ur kakan” i vår kamp mot sjukdomar. Vi måste fortsätta att tackla de tre stora hoten, aids, tbc och malaria, men de människor som blir kroniskt sjuka eller lever med funktionshinder som världen försummar är lika många – eller till och med fler – än de som dör. Det är dags att få ett slut på fatalismens fattigdom, det är dags att låta försummade sjukdomar komma in från kylan och ge verkligt hopp till dem som lever med och, alltför ofta, dör av dessa sjukdomar.
Tio procent av världens medel för biomedicinsk forskning avsätts för att ta hand om de problem som svarar för 90 procent av världens sjukdomsbörda. Sådan ser obalansen ut. I slutet av 2004 befann sig bara 18 FoU-projekt i ett kliniskt utvecklingsstadium för samtliga försummade sjukdomar och ytterligare 42 var på väg. Samtidigt hade vi för övriga sjukdomar 2 100 projekt i ett kliniskt utvecklingsstadium.
Mindre än 1 procent av de 1 393 nya läkemedel som kom ut på marknaden mellan 1975 och 1999 var avsedda för tropiska infektionssjukdomar. Varje år dör 1,5 miljoner barn under fem år från sjukdomar som kan förebyggas med vaccin. Patienter som lider av sömnsjuka, leishmaniasis, denguefeber, trakom och många andra får alltför ofta ålderdomliga läkemedel, vissa av dem mycket giftiga och andra ineffektiva. Vissa sjukdomar försummas eftersom de är sällsynta i västvärlden, och det har därför inte växt fram någon marknad för att utveckla sådana läkemedel. Vissa försummas för att läkemedel från västvärlden inte görs tillgängliga eller finns till ett överkomligt pris.
Jag för min del lever med diabetes. Jag har tillgång till västerländsk medicin, behandling och vård. När vi var i Mali för den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen besökte jag den lokala diabeteskliniken. Det fanns två – bara i Bamako – och de hade inte råd med läkemedel eller insulin, och resultatet blev därför amputationer och blindhet, leversjukdomar och tidig död.
Jag efterlyser mer forskning om försummade sjukdomar och mer stöd till vårdprojekt i utvecklingsländerna.
Den kliniska forskningen är långsam och ojämn. Det finns massor av grundforskning och kunskap om parasiter och genom, men det behövs mer överbryggande forskning för att omvandla grundforskningen till testade och säkra läkemedel och kliniska tillämpningar.
Jag stöder verkligen kravet från initiativet om läkemedel mot försummade sjukdomar (DNDi) om mer forskning inom detta område, och jag hoppas att kollegerna vill stödja kampanjen. Uppmaningen gäller också mer hjälp – både tillgänglig och ekonomiskt överkomlig – för sjukdomar som påverkar industriländerna, såsom diabetes, epilepsi, depression och schizofreni. Femtiotvå miljoner människor lider av epilepsi, 80 procent av dem får ingen behandling, 70 procent skulle kunna leva anfallsfria liv med jämförelsevis billiga läkemedel mot epilepsi för fem euro per dag. Och historien fortsätter.
Jag välkomnar verkligen att kommissionen fört fram frågan om hiv/aids, malaria och tbc. Kommissionens meddelande och handlingsprogram är mycket välkomna. Vi vet att det uppstod fler nya infektioner med aids under 2004 än under något tidigare år. Vi vet att priserna på antiretrovirala läkemedel är en ökande allvarlig folkhälsorisk – det har WHO slagit fast. Vi vet att det finns en verklig möjlighet att bota malaria med de nya läkemedel som tillverkas av växten , och vi behöver påskynda tillverkningen och distributionen av den, liksom av nät som skyddats med insektsmedel.
När det gäller tbc behöver vi erkänna kopplingen till aids – de varianter som är resistenta mot flera läkemedel och som dödar två miljoner per år. Jag vädjar till kommissionen att fortsätta sitt utmärkta arbete mot tbc, aids och malaria och förnya sina ansträngningar när det gäller de försummade sjukdomarna, eftersom de också dödar och försvagar människor inom utvecklingsländerna. 
Louis Michel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill gratulera John Bowis till betänkandet. Han har identifierat några av de grundläggande saker som kommissionen kommer att inrikta sina åtgärder på under de kommande åren med parlamentets och medlemsstaternas hjälp.
Europeiska kommissionen stöder en förbättring av resultaten på hälsoområdet genom projekt, sektoriellt budgetstöd och allmänt budgetstöd kopplat till resultat inom hälsovården. Kommissionen kommer också att fortsätta att stödja forskning och utveckling som syftar till att förebygga, behandla och bota sjukdomar, inbegripet de så kallade försummade sjukdomarna. I åtgärdsprogrammet för att intensifiera kampen mot hiv/aids, malaria och tuberkulos inom externa åtgärder förslås extra åtgärder för att bekämpa dessa tre stora fattigdomssjukdomar. I programmet föreslås en rad sammanhängande och konkreta åtgärder som ofta förvaltas gemensamt av Europeiska kommissionen och medlemsstaterna och som ska vidtas både i samarbetsländerna och på världsnivå med målet att stärka kampen mot dessa sjukdomar och bidra till att millenniemålen kan uppnås.
Våra åtgärder måste bidra till att öka trovärdigheten hos en politik som bygger på förebyggande arbete, tillgång till behandling och satsningar på framtagande av nya vaccin och andra verktyg, samt ingrepp i förebyggande syfte eller i behandlingssyfte. I detta sammanhang kommer EU att förstärka den politiska dialogen med samarbetsländerna för att, genom ambitiösa strategier och ett aktivt deltagande från det civila samhället och den privata sektorn, hjälpa dem att bemöta de enorma utmaningar som de står inför. EU kommer att bidra till att stärka dessa länders kapacitet på centrala områden, särskilt med avseende på regelverk för utvärdering och tillståndsutfärdande för läkemedel, och även forskning.
Jag vill också informera er om andra initiativ som jag redan har tagit och som hänger nära samman med åtgärdsprogrammet. Det första initiativet gäller personalresurskrisen inom hälsovården i utvecklingsländerna. Som ni vet är detta ett akut problem i länder som försöker intensifiera sitt arbete i kampen mot de tre sjukdomarna. Jag kommer därför att lägga fram ett meddelande för kollegiet om medel för att stärka denna kamp i samarbete med medlemsstaterna i EU och Afrikanska unionen.
Jag kommer också att lansera ett nytt initiativ med syftet att garantera tillgången till nya mediciner. Detta kräver att vi får extra stöd från Världshälsoorganisationen (WHO). Detta kommer även att kräva nya åtgärder på EU-nivå för att – som ni så väl har uttryckt det – den privata sektorn ska investera i forskning och utveckling av nya läkemedel som är mer specifikt anpassade för att bota sjukdomar som drabbar vissa länder och som uppenbarligen är av ringa ekonomiskt intresse för industrin för närvarande.
Jag har försökt att ge er en tydligare bild av hur kommissionen avser att genomföra åtgärdsprogrammet, genom samarbete med EU:s medlemsstater, genom resursprogrammering och genom att lansera särskilda initiativ. Jag hoppas verkligen att vi ska kunna föra en dialog om dessa frågor. 
Alexander Stubb,
   . – Herr talman! Jag har alltid drömt om att få vara den siste talaren före omröstningen: det är en garanti för att få en massa människors uppmärksamhet, även om ingen egentligen lyssnar.
Jag skulle vilja ta upp tre mycket korta saker. Den första är att min grupp tillsammans med mig stöder John Bowis’ betänkande, som är utmärkt. Man ser ofta på utvecklingspolitik som en slags postkolonial uppgörelse som ska lätta våra samveten. Denna gång är det inte så: det handlar om människor och att förebygga att epidemiska sjukdomar sprids i världen. Detta är frågor som berör oss alla, och min grupp stöder därför betänkandet.
Min andra reflexion är att det behövs mer forskning på detta område. Vi vet väldigt lite om epidemiska sjukdomar och om hur de sprids. Det görs ett omfattande arbete, men det måste investeras mer pengar, och kommissionen, och i högsta grad Europeiska unionen, skulle kunna vara den rätta källan.
Min sista punkt är att vi behöver mer pengar. Det står helt klart, vilket också påpekas i John Bowis’ betänkande, att finansiering är den viktigaste prioriteringen. Mellan åren 1975 och 1999 var till exempel mindre än en procent av nya mediciner till för behandling av tropiska och epidemiska sjukdomar. Vi har verkligen en hel del arbete att göra. Det som vi i grunden behöver är mer pengar och forskning, men min grupp stöder till fullo det betänkande som lagts fram. 


Talmannen
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Luis Manuel Capoulas Santos (PSE ).
   – Jag vill föreslå ett ändringsförslag genom vilket formuleringen ”samt inrättandet av en gemensam gränsräddningsstyrka” i stycke 9 i resolutionen ersätts med formuleringen ”samt inrättande av en europeisk räddningsstyrka, varvid gränszonernas sårbarhet skall beaktas särskilt”. Jag vill också påpeka att det har gjorts ett litet misstag i stycke 17 i den portugisiska översättningen. Därför bör man utgå från den engelska versionen av stycke 17 som originalversion. 


Thierry Cornillet (ALDE ),
   . –Herr talman! Jag har ett muntligt ändringsförslag. Det är sant att ordalydelsen i stycke Q är lite brysk när det står ”Turismen är totalitarismens, diktaturernas och maktkoncentrationens fiende”. Därför vill jag mildra det lite så att ledamöterna kan godta ändringsförslaget genom att ändra till ”Utvecklingen av turismen kan vara ett sätt att bekämpa totalitarism, diktaturer och maktkoncentration”.

 – Omröstningen är avslutad. 

Gilles Savary (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill lyckönska och tacka alla de ledamöter som har varit med och skrivit denna resolution. Tyvärr är det inte den första och blir förmodligen inte heller den sista. Jag hoppas emellertid att det blir en uppföljning. Jag personligen har röstat för resolutionen eftersom den innehåller en punkt 12 där man vänder sig till kommissionen och ber att kommissionen fullt ut ska ta hänsyn till behovet av att finansiera åtgärder för att förebygga skogsbränder. År 1992 kom en förordning. Denna förordning upphävdes 2003 och i dess ställe kom Forest Focus som för närvarande tilldelas 61 miljoner euro för ekologiska skyddsprogram och bara 9 miljoner för kampen mot bränder.
Jag kommer själv från en skogsregion och jag måste säga er att skogsförvaltarna beklagar denna situation eftersom det krävs medel för att anlägga brandgator, till utrustning och till övervaknings- och kontrollsystem som är mycket effektiva när det gäller att förebygga skogsbränder.
Jag hoppas därför att kommission kommer att beakta denna resolution till fullo och att man kommer att ge förebyggandet av skogsbränder och upprättandet av förebyggande system den plats de förtjänar i vår budget. Annars kommer vi tyvärr att tvingas erkänna att vår medkänsla ofta är kortvarig. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   –Jag anser att det gemensamma förslaget till resolution om naturkatastrofer är en otroligt viktig signal till medborgarna i EU och jag röstade för det. Dess betydelse understryks av att extrema väderförhållanden inte längre uppstår slumpmässigt utan är en väldefinierad vädertendens.
Den globala uppvärmningens påverkan på det dagliga vädret är uppenbar. Att nå Kyoto-målen har blivit en stor utmaning för hela världen. Om vi inte minskar utsläppen av växthusgaser kraftigt tror forskarna att detta bara är en försmak av det väder Europa kommer att få känna på under nästa halvsekel. Tiden är inne för att utveckla en tydlig strategi och vidta åtgärder, inbegripet finansiella instrument, som gör det möjligt för oss att förebygga, varna eller i alla fall skjuta upp naturkatastrofer.
Att det tog så lång tid att få fram hjälp till de slovakiska Tatrybergen visade oss att det kommer att krävas ett helhjärtat åtagande från EU:s sida för att reparera följderna av naturkatastrofer i framtiden. Det krävs också omedelbart ekonomiskt bistånd från Solidaritetsfonden när en medlemsstat begär det. 
Jan Andersson, Anna Hedh, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   .– Vi svenska socialdemokrater röstade för resolutionen om naturkatastrofer eftersom vi kan ställa upp på den allmänna inriktningen. Vi delar uppfattningen att katastroferna i hög grad beror på klimatförändringarna som för med sig extrema väderförhållanden. För att råda bot på klimatförändringarna måste det global arbetet med Kyotoprotokollet fortsätta och intensifieras. Vi tror också att EU:s medlemsstater gemensamt kan hjälpas åt för att klara de akuta kriser som uppstår i naturkatastrofernas spår. Däremot tycker vi att en del förslag i resolutionen är för detaljerade och långtgående. Vi ställer oss tveksamma till att jordbruksstöd ska gå till att anlägga brandgator och vi vill inte ha en EU-finansierat system för jordbruksförsäkringar. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi välkomnar internationell solidaritet då ett land drabbas av naturkatastrofer, eller andra händelser med förödande konsekvenser. Vi anser dock inte att EU ska använda denna typ av händelser till att förstärka unionens inflytande över olika politikområden. Kommissionen ska inte genomföra detaljerade analyser om orsakerna till att skogsbränder inträffar. EU ska inte utveckla en gemensam politik för hur skogsbränder ska motarbetas. EU-organ med ansvar för att övervaka olika klimatfaktorer ska inte bildas. Det är beklagligt att EU-parlamentet försöker ta varje tillfälle i akt till att flytta fram EU:s positioner. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   .– Vi välkomnar antagandet av resolutionen som vi har bidragit avsevärt till.
Vi vill betona antagandet av följande förslag som vi lade fram på nytt för plenarsessionen:
- insisterar på att fonden används för områden och länder som drabbats av naturkatastrofer,
- uppmanar kommissionen att påskynda alla relevanta administrativa förfaranden i gemenskapen, särskilt de som gäller behovet av en ny programplanering för strukturfonderna och Sammanhållningsfonden, och att göra den överdrivet stela förvaltningen av dessa fonder mer flexibel,
- betonar behovet av gemenskapsstöd till återbeskogning av de drabbade områdena.
Vi förlitar oss på att de kommer att genomföras.
Vi beklagar också att följande förslag förkastades:
- ett av EU finansierat offentligt system för jordbruksförsäkring bör inrättas så att jordbrukarna garanteras en minimiinkomst i nödsituationer som har förorsakats av bland annat torka, bränder eller översvämningar,
- uppmanar rådet att i förslaget till den kommande budgetplanen för 2007–2013 beakta behovet av att skapa mekanismer till stöd för den drabbade befolkningen, som syftar till att förhindra att nya stora katastrofer äger rum på grund av klimatförändringar och till att minimera deras följder. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   .– De omfattande bränder och översvämningar som Europa har upplevt denna sommar understryker ytterligare behovet att ta en global strategi för klimatförändringar på allvar.
Det är lämpligt att se till att Solidaritetsfondens regler tydligt medger stöd till befolkningar som direkt berörts av naturkatastrofer, och att medel snabbt kan frigöras när en begäran har inkommit från en medlemsstat. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   .– Det är bra att Europaparlamentet till sist har insett att något behöver göras åt naturkatastrofer. Det är brådskande att EU utvecklar sin befintliga kapacitet i den offentliga sektorn, inte minst med tanke på de storskaliga bränderna i Sydeuropa och den stora översvämningen i Centraleuropa. Den amerikanska regeringens övergripande misslyckande inför de katastrofala översvämningarna i New Orleans är en annan anledning till varför det är dags att sätta stopp för den nyliberala tvångstanken att dra ned på kostnaderna och en efter en splittra institutioner som räddar liv.
Vi måste förhindra den sammanslagning av civila och militära strukturer som förespråkas av sådana talesmän för EU:s militära politik som Javier Solana, EU:s höge representant för utrikes- och säkerhetspolitik, och parlamentsledamoten från de Gröna, Angelika Beer, eftersom detta inte bara skulle resultera i att civila strukturer militariseras utan även skulle utsätta civila hjälparbetare för den mycket stora risken att betraktas som en del av väpnade styrkor och därmed, vilket har skett i Afghanistan, som en part i konflikten.
För att frigöra mer medel för katastrofhjälp bör sådana EU-projekt som satellitnavigationsprogrammet Galileo, som även kan användas och är avsedda för militära syften, stoppas. Galileo subventionerar inte bara vapentillverkaren och rymdteknikföretaget EADS, utan systemet införs också i ett alltför sent skede för att kunna bli en framgång. Galileo är också avsett att spela en nyckelroll i framtida europeisk säkerhets- och försvarspolitik som ska inriktas på väpnad intervention. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Portugal har återigen drabbats av en katastrof, hundratusentals hektar har förvandlats till aska, familjer har gjorts hemlösa, områden på landsbygden har förstörts och värst av allt, den har skördat liv. Detta förtjänar vår uppmärksamhet och vårt engagemang för att finna lösningar som kan begränsa konsekvenserna till ett minimum i den utsträckning det är möjligt. En seriös och samordnad ansträngning krävs också för att se till att detta inte händer igen.
Det är tydligt att klimatförändringarna och den extrema värme som de har medfört är den direkta, omedelbara orsaken till katastrofen. Försumlighet från människornas sida är emellertid en faktor som man inte bör bortse från.
Jag tror personligen att det engagemang som Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater har visat på initiativ från ledamöter från folkpartiet i Portugal (CDS-PP) i slutändan kommer att bidra stort till att öka medvetandet hos gemenskapsinstitutionerna och till att få fram medel.
Denna resolution, som också hänvisar till katastrofer i andra medlemsstater vilka förtjänar vår solidaritet av liknande orsaker, kommer att vara till hjälp i beslutsfattandet och i genomförandet av de åtgärder som krävs. Bland dessa åtgärder skulle jag vilja understryka det brådskande behovet av att återinföra stöd till att anlägga brandgator och uppmaningen till en mobilisering av Solidaritetsfonden. Apropå det har jag inget annat val än att dra slutsatsen att Portugals regering har varit förskräckligt försumlig när det gäller dessa två aspekter. 

Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   .– Som ledamot av Europaparlamentet företräder jag en del av Frankrike, Centralmassivet, som är väldigt beroende av turismutveckling och jag är glad över att ha gett mitt stöd till Luís Queirós betänkande och även jag vill gratulera honom till ett utmärkt arbete.
De yrkesverksamma inom turismen har väntat ivrigt på denna omröstning. Turismen är faktiskt en av de näringar i EU som gör störst framsteg. Den omfattar mer än 2 miljoner företag varav majoriteten är små och medelstora företag.
Jag är mycket nöjd med de ändringsförslag där en förenkling av de särskilda mervärdesskattereglerna för resebyråers och researrangörers vinstmarginal efterfrågas, och även bibehållandet av konkurrenskraften hos de företag som är etablerade i EU jämfört med företag från tredjeländer.
Jag hoppas också att rådet kommer att fatta beslut om reducerad mervärdesskatt utan vidare dröjsmål så att medlemsstaterna kan tillämpa reducerad moms för restauranger, en möjlighet som redan finns för andra verksamheter inom turismen. Restaurangägarna har fått många löften och nu väntar de sig konkreta resultat av oss. Låt oss inte göra dem besvikna!
Slutligen är det nödvändigt att Europeiska rådet och Europeiska kommissionen antar ett globalt ställningstagande för turism...
Maria Carlshamre och Cecilia Malmström (ALDE ),
   .– Turism är en mycket viktigt näringsgren för ett flertal av EU:s länder, men turism tillhör inte det gemenskapspolitiska området. Ändå uppmanas kommissionen i denna rapport att vidta en rad åtgärder på området turism. I rapporten föreslås också att det ska inrättas en särskild post för turismrelaterade åtgärder i EU-budgeten. Vi anser att turism är ett exempel på något som medlemsstaterna ska hantera själva och inget område som EU ska lägga sig i. Därför har vi röstat nej till betänkandet. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   .– Moderaterna har röstat emot betänkandet om turism och understryker därmed att turismen, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, är medlemsstaternas kompetensområde. Eftersom det inte är något gemenskapsområde motsätter vi oss även rapportens olika steg och tendenser att gå i den riktningen, exempelvis ser vi därför inga skäl för kommissionen att utarbeta ett turistpaket som skulle omfatta en översyn av gällande direktiv om konsumenträttigheter inom turismen. Dessa åtgärder bör utvecklas i medlemsstaterna med berörda parter. 
Emanuel Jardim Fernandes (PSE ),
   .– Jag röstade för Luis Queirós betänkande som i det stora hela förtjänar mitt och min grupps stöd.
Om man kommer från Madeira som jag gör, en region där turismen är en av huvudkomponenterna i en hållbar tillväxt, är det självklart att stödja betänkandet och det gör jag huvudsakligen av följande skäl: För det första på grund av turismens betydelse på EU-nivå, nationell och regional nivå, och dess bidrag till ekonomisk tillväxt, skapande av arbetstillfällen och teknisk innovation. Något som i sin tur bidrar till att uppnå Lissabonstrategins målsättningar. För det andra, på grund av den utvecklingspotential som turismen utgör för regioner med ekonomiska svårigheter och geografiska särdrag såsom de yttersta randområdena. För det tredje på grund av det bidrag som EU och gemenskapsåtgärderna ger till utvecklingen av turistnäringen och som stöder, samordnar och kompletterar medlemsstaternas åtgärder. För det fjärde, inom samma område, därför att EU ger incitament till att skapa de effektivaste strukturerna och tillhandahålla tillräcklig finansiering. För det femte på grund av turismens roll för miljöskydd, för regional planering och för att bevara och blåsa nytt liv i kulturella värden, traditioner, sedvanor och natur- och kulturarv och till sist, på grund av säkerhetsfrågor och skyddet av turistens rättigheter som konsument. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi röstar nej till detta betänkande. Denna fråga är inte något EU ska befatta sig med. I betänkandets punkt E skrivs att turismen i dag inte är ett gemenskapspolitiskt område utan i enlighet med subsidiaritetsprincipen tillhör medlemsstaternas kompetensområde. Detta är en helt korrekt bedömning.
Trots detta innehåller betänkandet en uppsjö av förslag för en turismpolitik på EU-nivå:
- turisttjänster klassificeras på EU-nivå
- ett särskilt utbildningsnät för turismrelaterad kompetens
- organ som företräder turisterna i deras egenskap av konsumenter inrättas
- en kontaktgrupp inrättas med deltagande av medlemsstaterna och turistföretagen
- ett nätverk upprättas för utbyte av goda lösningar mellan organisationer för riskfyllda idrotts- och fritidsaktiviteter.
Vi motsätter oss alla sådana förslag
Trots att förslaget till EU-konstitution fallit anges den som grund för att turism är en EU-fråga. Det föreslås att en särskild post för turism ska inrättas i EU:s budget. Toppmötet i juni visade tydligt att medlemsländerna inte vill betala för allehanda nya politikområden.
Betänkandets motivering, att turismen bidrar till tillväxt och sysselsättning och därför är central för Lissabonprocessen, kan appliceras på i stort sett alla områden. Vi menar att subsidiaritetsprincipen är överordnad sådana tankesätt. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   .– Vi välkomnar antagandet av vårt förslag, där vi:
- ”betonar att det är av stor vikt att bevara kulturarvet (särskilt i de fall Unesco utsett en plats till världskulturarv) för en hållbar utveckling av turismen i EU” och uppmanar ”kommissionen att frigöra mer pengar för att bevara kulturarvet”.
Med detta sagt beklagar vi förkastandet av bland annat följande förslag som vi har lagt fram och där vi gav uttryck för:
- ”oro över omfattningen av osäkra arbeten i turistnäringen som ett resultat av kontraktsförhållanden, lönenivåer, arbetsvillkor och säsongsarbete” och fastställde att ”för att förbättra kvaliteten på de tjänster som tillhandahålls och främja bättre social sammanhållning måste man investera i högkvalitativa arbetstillfällen och hjälpa arbetstagarna i näringen att skaffa sig utbildningsbevis (yrkesutbildning, bättre arbetsvillkor, främjande av stabila kontraktsförhållanden)”,
- och fastställde att ”turistnäringen bidrar stort till ekonomisk utveckling, till sysselsättning på regional nivå och till territoriell sammanhållning” samt att det är nödvändigt att ”stödja näringens utveckling, både på bred front genom olika gemenskapsåtgärder och fonder och särskilt genom upprättandet av ett gemenskapsprogram med syftet att främja näringen och samverkande effekter mellan de olika berörda ekonomiska och sociala aktörerna”. 
Carl Lang (NI ),
   .– Jag håller med om huvuddragen i betänkandet. Emellertid vill jag uttrycka vissa förbehåll när det gäller förhållningssättet till utvecklingen av turism, som är alltför inriktat på att skydda miljön och konsumenten.
Konsumenternas och miljöförsvararnas röster hörs redan tillräckligt inom EU-institutionerna. Konsument- och miljöskydd har egna rubriker i fördragen och hela generaldirektorat inom kommissionen arbetar med respektive område.
Varför vill vi då överbetona dessa områden? Jag anser personligen att all turismpolitik i första hand bör inriktas på den ekonomiska verksamhet som turistnäringen ger upphov till och att ett balanserat förhållningssätt till de olika områdena bara kan åstadkommas om tjänstetillhandahållarnas (hotellägare, restaurangägare, researrangörer, yrken av alla slag, privat transport osv.) intressen försvaras till fullo.
Föredraganden har rätt i att konstatera att turism skapar tillväxt, men för att det verkligen ska vara fallet måste vi låta våra nationella ekonomiska aktörer bli konkurrenskraftiga och se till att de inte hindras av regelverk och beskattning av den typ som finns framför allt i Frankrike. 

Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   .– Moderaterna har röstat emot initiativbetänkandet om könsdiskriminering i hälsovårdsystemet. Jämställdhetsfrågor, sjuk- och hälsovårdsfrågor, i likhet med många andra frågor där det finns olika lösningar och traditioner i de olika medlemsstaterna, ska behandlas på nationell nivå. EU ska bara syssla med sådana frågor där de enskilda medlemsstaterna inte kan göra det bättre själva.
Ovanstående rapport tar upp många viktiga aspekter som rör kvinnors hälsa och tillgången till vård. Tillskillnad från rapportören Eva-Britt Svensson anser vi att många av dessa aspekter bäst åtgärdas av den enskilda medlemsstaten, det enskilda sjukhuset eller den enskilda individen. Ett sätt att utveckla och förbättra hälso- och sjukvården, utan att EU exempelvis lägger sig i nationella hälsostrategier eller att kommissionen åläggs att göra utredningar om vissa tendenser inom hälsovården, är genom bästa praxis och utbyte av information mellan medlemsstaterna, sjukhus, forskningsinstitut och andra berörda parter, vilket vi varmt välkomnar. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   .– Jag röstade för detta initiativbetänkande, i vilket skiljaktigheter när det gäller läkares föreskrifter, behandlingar och kostnader mellan män och kvinnor belyses.
Även om jag motsätter mig mänsklig kloning, anser jag att det finns fördelar med att undersöka möjligheterna för stamcellsbehandling av degenerativa sjukdomar. 
Karin Jöns (PSE ),
   .– Att ledamöter i Europaparlamentets socialdemokratiska grupp har röstat nej till punkt 10 i Svenssonbetänkandet eller lagt ned sin röst har att göra med olika tolkningar av den FN-resolution som punkten hänvisar till och med det beklagliga faktum att det under de förberedande överläggningarna inte var möjligt ta itu med skillnaderna mellan de olika språkversionerna av betänkandet. I min roll som PSE-gruppens skuggföredragande och för att undvika missförstånd vill jag därför framföra detta förtydligande:
Om någon i min grupp röstar nej till punkt 10, eller väljer att inte rösta, innebär detta självklart inte att han eller hon är för kloning av människor. Vi stöder förbehållslöst FN:s resolution A/59/516/Add 1 (”Förklaring om kloning av människor”) där det fastställs att metoder som strider mot människans värdighet, såsom reproduktiv kloning, inte kan tillåtas.
Eftersom vi inte vill att dylika ting tolereras under några omständigheter krävs det mer specifikt i den tyska språkversionen att ”kloning av människor inte ska komma i fråga för stöd och finansiering från EU-program”. Detta krav är uttryckligen formulerat i futurum eftersom avsikten är att dylika metoder aldrig ska komma att tillåtas i EU och att det naturligtvis aldrig borde bli möjligt att finansiera dem i smyg.
Det är beklagligt att man i många språkversioner, däribland engelska, franska och svenska, får intrycket att vi i dag tillåter att kloning av människor främjas inom ramen för EU-program. Detta är självklart inte fallet och därför kan vi inte ställa oss bakom punkt 10 i betänkandet. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ),
   .– Jag och mina brittiska konservativa kolleger stöder ansträngningarna att ta itu med könsdiskriminering i hälsovårdssystemet inom hela EU. Dålig tillgång till hälso- och sjukvård samt alla former av utnyttjande av kvinnor är frågor som borde tas upp av medlemsstaterna vid utveckling av den offentliga politiken. Det är högst önskvärt att medlemsstaterna delar uppgifter och bästa metoder när det gäller hur dessa problem borde hanteras, och i vissa avsnitt i detta betänkande ges faktiskt vissa användbara idéer.
Det finns dock ett antal förslag i detta betänkande där vi förklarar oss oeniga, och som har lett till vårt beslut i den slutliga omröstningen. Användandet av strukturfonder för förebyggande åtgärder på hälso- och sjukvårdsområdet samt att ställa särskilda villkor när det gäller anställning av medicinsk personal är frågor som med rätta ligger inom medlemsstaternas ansvarsområde. 
Cecilia Malmström (ALDE ),
   .– Initiativbetänkandet som behandlar könsdiskriminering i hälsovårdssystem tar upp många angelägna frågeställningar som berör kvinnors hälsa. Inte minst det faktum att det är mannens fysionomi som är utgångspunkten inom den moderna medicinen, trots att det uppenbarligen existerar betydande biologiska skillnader mellan könen. Detta är ett missförhållande som mitt parti, folkpartiet liberalerna, har påtalat vid ett flertal tillfällen. Trots betänkandets goda intentioner att främja kvinnors hälsa inom unionen röstar jag emot betänkandet. Jag väljer att göra detta eftersom jag anser att betänkandet i allt för många avseenden strider mot subsidiaritetsprincipen. Åtskilliga av förslagen som presenteras bryter mot medlemsstaternas suveränitet och inkräktar även på individens rätt att själv fatta beslut som påverkar den egna livsföringen. Det är inte Europaparlamentets uppgift att besluta om kvinnor ska ha rätt till kejsarsnitt eller att vårdpersonal ska ha kortare arbetstid och högre löner. Samtidigt präglas betänkandet på andra områden av allt för svepande formuleringar, jag syftar här främst på avsnitten om överstimulering av äggstockar och att avlägsna äggceller. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   .– Jag vill gratulera Eva-Britt Svensson till hennes viktiga betänkande om könsdiskriminering i sjuk- och hälsovårdssystemen som jag ger mitt fulla stöd. Jag vill särskilt betona behovet av att se till att båda könen kan åtnjuta fördelar av behandling men att de också har lika möjligheter att tillhandahålla medicinsk behandling och vård.
Jag vill också peka på behovet av att satsa på hälsovårdsforskning där hänsyn tas till patientens kön. Därför stöder jag initiativet att ta med forskning om hälsosituation efter kön i det nya programmet för hälsa och konsumentskydd (2007–2013) och att ta det i beaktande när man planerar för det sjunde ramprogrammet för forskning. 
Andreas Mölzer (NI ),
   .– Redan i Romfördraget 1957 satte man som mål att undanröja bristen på jämställdhet mellan kvinnor och män. Sedan dess har en hel del hänt, framför allt som ett resultat av programmen för kvinnors hälsa under 1990-talet, men mycket återstår fortfarande att göra.
Andelen kvinnor som arbetar inom sjuk- och hälsovården är exempelvis allmänt sett i och för sig mycket hög – i Österrike mer än 78 procent – men den är näst intill obefintlig på tjänster i ledande ställning och i övriga yrken med hög status och därmed höga löner.
Detta motsäger det man har kallat ”åldrandets feminisering”, eftersom män är i majoritet i befolkningen upp till ungefär 45 års ålder och kvinnor i åldrarna därefter. Detta gör det särskilt viktigt att ytterligare beakta specifika kvinnoproblem.
De allmänna screeningprogram för tidig upptäckt av bröstcancer hos kvinnor mellan 50 och 69 år som vissa medlemsstater har inrättat var ett ytterligare framsteg, och att detta är viktigt är ställt utom allt tvivel, eftersom man i betänkandet föreslår och enträget uppmanar andra att vidta liknande åtgärder. Något som emellertid bör vara en tankeställare för oss är att den bröstcancer som drabbar kvinnor mellan 35 och 55 år oftast är den mest livshotande, och vi måste följaktligen göra mer för att öka kunskapen om farorna bland denna åldersgrupp och införa screeningprogram därefter. 

Christopher Beazley (PPE-DE ),
   – Jag och mina brittiska konservativa kolleger stöder till stor del detta betänkande, där man föreslår en mycket nödvändig reform av ett föråldrat system, genom vilket EU ger 127 miljoner euro till Europaskolor. Det är emellertid nödvändigt att ett budgettak för EU:s bidrag införs; att de medlemsstater som är värdar för skolorna i högre grad bidrar till de lokala kostnaderna; att det finns ett realistiskt bidrag från föräldrar till barn tillhörande kategori III. Vi uppmanar även kommissionen att ge ett passande svar på den rådgivande kommitténs rekommendationer när det gäller att ge valuta för pengarna och att skydda EU:s skattebetalares intressen. 
Sergio Berlato (UEN ),
    Det är oacceptabelt att avgifterna har stigit med 62,2 procent för perioden 2005–2006 jämfört med perioden 2002–2003. Höjningen är upprörande, eftersom den är oöverkomlig för de flesta berörda familjer och eftersom den beslutades medan avtalet från 1994, som skulle gälla i 10 år, fortfarande var i kraft.
Europaskolorna tillhandahåller en offentlig tjänst, och ensidiga beslut av detta slag som kränker familjernas stadgade rättigheter bör därför inte få fattas.
Oavsett vilka kompromisser som kan vara möjliga i budgetfrågor anser vi att vi måste framhärda på ett antal punkter: 1) Europaskolor bör finnas i samtliga medlemsstater; 2) Så många språksektioner som möjligt bör finnas, enligt principen om respekten för den kulturella identiteten; 3) Högsta tillåtna klasstorlek bör minskas från nuvarande 32 elever; 4) Vissa anpassningar av läroplanerna bör företas – för närvarande ingår t.ex. inte konsthistoria, trots att detta skulle främja en större förståelse för de gemensamma kulturella värderingar som i århundraden har väglett Europas folk; 5) En yrkesinriktad studentexamen bör inrättas vid sidan av den nuvarande humanistiskt och naturvetenskapligt inriktade europeiska studentexamen. Båda dessa program skulle fortsättningsvis utgöra en specifik och erkänd referenspunkt för en europeisk ungdomsutbildning. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Systemet med Europaskolor håller på att få ett eget liv med diskussionen om att ”det europeiska skolsystemet främjar tanken om EU-medborgarskap” (citat punkt C i betänkandet).
Vi kan förstå behovet av Europaskolor för att ge undervisning till EU-tjänstemäns barn på deras modersmål. Men systemet har blivit konstigt när till exempel bara 1,6 procent av eleverna vid Europaskolan i Culham utgörs av barn till personal vid EU:s institutioner och organ. Med utvidgningen av EU har antalet officiella språk blivit så stort att hela situationen med Europaskolor måste omprövas. Utplacering av decentraliserade EU-organ skulle nu också medföra att Europaskolor måste grundas i samtliga medlemsländer.
Vi anser att utbildning av EU-tjänstemäns barn måste lösas på ett smidigare sätt. EU:s institutioner och organ får helt enkelt som arbetsgivare betala skolavgifterna (upp till en viss nivå) för barnen till deras personal. Om sedan föräldrarna väljer att placera sina barn på en statlig, kommunal eller privat friskola får de lösa det lokalt. I regel finns möjlighet att välja mellan en lokal eller en internationell skola på de platser där EU:s institutioner och organ är lokaliserade. Systemet med Europaskolor verkar ha överlevt sig självt.
Vi har därför röstat nej till detta betänkande. 
Marine Le Pen (NI ),
   .– EU har sedan 1957 inrättat speciella skolor för gemensam utbildning av barn till personal vid Europeiska gemenskaperna, samtidigt som man har tagit in ett mycket begränsat antal utomstående elever. Vad var då tanken bakom denna undantagspolitik, där man tillämpar ett korporativistiskt preferenssystem – en politik som samma EU till yttermera visso tar avstånd från på andra områden? Lev som jag lär, inte som jag lever!
Systemet med Europaskolor främjar därför tanken om ett europeiskt medborgarskap, som för Europa är vad tanken om det nationella medborgarskapet bör vara för Frankrike och de andra fria nationerna i Europa. Dessa skolor inrättas inte för att bygga det nationernas Europa som vi strävar efter, utan för att främja den europeiska integrationen – en politik som nyligen, den 29 maj 2005, avvisades av fransmännen.
Med dessa skolor diskrimineras inte bara tjänstemän utanför EU, utan alla barn inom EU. De ger också upphov till ett system med upprörande privilegier som med få undantag förbehålls tjänstemännen vid EU:s institutioner i syfte att upprätta en enda, tvingande europeisk modell, nämligen ett federalt Europa genom integration. 
David Martin (PSE ),
   .– Europaskolorna finns till för att ge barnen till personalen vid EU:s institutioner utbildning på deras modersmål. Till skillnad från vissa ledamöter välkomnar jag detta. Barnen till EU:s tjänstemän förtjänar en kvalitetsutbildning på sitt modersmål, och skolornas existens hjälper institutionerna att anställa och behålla lämplig kvalificerad personal.
Föredraganden gör rätt i att fokusera på två frågor som skolorna hittills har misslyckats att lösa: för det första att tillgodose och vidta åtgärda för elever med särskilda undervisningsbehov, något som måste förbättras, och för det andra behovet att införa läroplaner och kvalifikationer med starkare yrkesinriktning. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Europaskolorna är uppenbarligen värdefulla och av godo och bör betraktas som en resurs för de anställda inom gemenskapen. Som med alla institutioner måste man emellertid regelbundet utvärdera verksamhetens kvalitet och effektivitet och på ett vettigt och välbetänkt sätt föreslå lämpliga och ändamålsenliga reformer för att åstadkomma förbättringar. Eftersom detta är det viktigaste syftet med det betänkande vi har framför oss röstade jag ja.
Jag är emellertid angelägen om att understryka en aspekt i betänkandet, nämligen att de uppgifter och skyldigheter som åligger medlemsstaterna inte får övertas av gemenskapen. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ),
   – Detta förslag förtjänar Europaparlamentets stöd. Den flerspråkiga och mångnationella utbildning som bedrivs i dessa skolor kan stå som förebild för medlemsstaternas utbildningssystem. Programmet har emellertid sina svagheter. Det finns inga standardregler för elevintagning som gäller alla sådana institutioner, alltför stora klasser och för elever som tvingas ha undervisning på ett annat språk än modersmålet. Det finns inte heller några rekommendationer som rör utbildning av barn med särskilda behov. Dessa brister måste rättas till.
Efter EU:s utvidgning måste man beakta behovet av att inrätta liknande skolor i de nya medlemsstaterna. Gränsförvaltningsbyrån i Warszawa bör kunna erbjuda just en sådan möjlighet, eftersom undervisning måste anordnas för barn till tjänstemännen där. Institutioner av detta slag kommer att spela en viktig roll för att främja tanken på europeisk integration bland framtida generationer. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Som upphovsman till betänkandet om turism i Europa har jag med intresse följt Thierry Cornillets arbete. Jag menar att vi båda två i vårt arbete utgår från uppfattningen att turismen är en industri som kan ingjuta nytt liv i samhällena, och att detta inte bör förbises.
Jag anser emellertid att det i betänkandet föreslås åtgärder som ligger utanför unionens ansvarsområde och som inverkar negativt på de privata initiativ som är själva kärnpunkten i denna industri.
Cornilletbetänkandets räckvidd utvidgas ytterligare – det spänner över vår politik för utvecklingsbistånd. Turismen kan på så sätt märkbart bidra till demokratisering och politisk balans i samhällena, eftersom den gynnar skapande av nya arbetstillfällen, stöder teknikutvecklingen och bidrar till yrkesutbildning.
Det är emellertid genom privata initiativ som utvecklingen kommer att föras framåt, och jag är helt övertygad om att vi inte behöver lagstiftningsåtgärder eller andra ingripanden som skulle kunna motverka sitt syfte. Jag lade därför ned min röst vid omröstningen om Cornilletbetänkandet. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om allvarliga och försummade sjukdomar i utvecklingsländerna. 
Karin Scheele,
   . – Herr talman! Jag vill helhjärtat instämma i de gratulationer som kom John Bowis betänkande till del i morse. Jag är övertygad om att detta inte kommer som någon överraskning för honom, eftersom han har lagt fram ett mycket nyanserat och framsynt betänkande om ett viktigt ämne, och det är min förhoppning att det kommer att stödjas av en överväldigande majoritet i kammaren.
Ämnet allvarliga och försummade sjukdomar i utvecklingsländer handlar till mycket stor del om mänskliga rättigheter. Rätten till hälsa och tillgång till läkemedel är i första hand sociala frågor, eftersom det framför allt är utvecklingsländerna och, som så ofta i dessa länder, de allra fattigaste människorna som drabbas av de försummade sjukdomarna. Jag anser därför att det är bra att man i Bowisbetänkandet uttryckligen sätter in dessa frågor i sitt sammanhang bland andra politiska frågor, såsom skuldavskrivning för de fattigaste länderna.
Om länderna även i fortsättningen avsätter 40 procent av sin bruttonationalprodukt (BNP) till betalning av ränta och amortering på utlandsskulden kommer varken situationen eller sjuk- och hälsovårdssystemen i länderna att förändras, oavsett hur många resolutioner vi antar i kammaren.
Det gläder mig att John Bowis ägnar en stor del av sitt betänkande åt problemet med hiv/aids och att han som vanligt intar ett mycket progressivt förhållningssätt. Vi måste oförtröttligt påminna om att det viktigaste i kampen mot hiv/aids är att förebygga sjukdomen. Uttalandet i Bowisbetänkandet om att oerhört många fler nya infektioner bröt ut under 2004 illustrerar den politiska situation som parlamentet länge har kritiserat, nämligen att varken bidragen eller stödet till lämpliga förebyggande åtgärder är tillräckliga. Kritiken riktar sig i första hand mot Bush-administrationen i Förenta staterna.
Jag menar att det är fel att hantera detta på ett dogmatiskt sätt och enbart som en principfråga och bortse från den faktiska situation som råder i utvecklingsländerna. Jag tackar John Bowis för att vi i Europaparlamentet har fått möjlighet att göra gemensam sak med kommissionen och visa att Europeiska unionen väljer en annan väg.
I samtliga uttalanden, vare sig de kommer från den icke-statliga organisationen Läkare utan gränser eller från Världshälsoorganisationen (WHO), betonas att vi inte kommer att kunna lösa problemet genom att förlita oss på marknadskrafterna. Vi kommer tvärtom endast att få bukt med det genom omfattande offentliga investeringar och större engagemang från den offentliga sektorns sida, inte bara i Europa utan även i de drabbade utvecklingsländerna. Jag anser att detta påpekas alltför sällan och att vi i stället gång på gång får höra krav på neddragningar av de offentliga insatserna.
Om vi menar allvar när vi säger att vi vill lösa problemet behöver vi få detta bekräftat, och det gladde mig mycket att i dag höra kommissionsledamoten tala om att man överväger konkreta stödåtgärder, vilka även skulle innefatta investeringar i grundforskning. 
Johan Van Hecke,
   . – Herr talman! John Bowis har verkligen författat ett utmärkt betänkande som förtjänar vårt odelade stöd. Jag anser att han gör rätt i att kräva att kommission utvidgar kampen mot hiv/aids, tuberkulos och malaria till att innefatta övriga försummade sjukdomar. Människor verkar inte riktigt känna till att sjukdomar som afrikansk sömnsjuka, leishmaniasis och denguefeber är ett omfattande hot mot många människors hälsa i de fattigaste länderna.
Om mediciner överhuvudtaget finns att tillgå är de antingen av mycket tvivelaktig kvalitet eller helt föråldrade. Det pågår praktiskt taget ingen forskning och utveckling (FoU) när det gäller dessa försummade sjukdomar. Läkemedelsindustrin är framför allt intresserad av att försäljningen går med vinst och investerar endast om det finns tillräckliga incitament. Tänkbara politiska åtgärder som skulle kunna få fart på investeringarna innefattar skattelättnader, innovationsbelöningar, stöd till förkvalificering samt löften om köp av patenträtter.
Som föredragande för den förordning som syftar till att genomföra WHO:s beslut om handelsrelaterade immateriella rättigheter (TRIPs) samt tillgång till läkemedel, är det min förhoppning att rådet och parlamentet mycket snabbt kommer att enas om en text som gör det möjligt att direkt tillämpa detta viktiga beslut i de 25 medlemsstaterna.
Vidare måste kommissionen och medlemsstaterna aktivt stödja genomförandet av Doha-förklaringen och motverka att WHO:s medlemsstater vidtar åtgärder som skulle kunna urholka dessa åtaganden, och de afrikanska ledarna å sin sida måste ta sitt ansvar i kampen mot de allvarliga och försummade sjukdomarna. Det är viktigt att också de prioriterar sjuk- och hälsovården. Det är i detta sammanhang oansvarigt av vissa afrikanska regeringar att skattebelägga försäljning och import av läkemedel och därmed göra dem oåtkomliga för de fattiga.
Världssamfundet kommer emellertid att behöva komplettera de offentliga och privata investeringarna på nationell nivå med ett långsiktigt ekonomiskt stöd. Vi i Europaparlamentet måste fortsätta att envist kräva att 35 procent av utvecklingsbiståndet ska gå till hälsa och utbildning. Endast på detta sätt kan vi ge nytt hopp till de tiotusentals människor som fortfarande dör i sjukdomar som kunde och borde ha utrotats för länge sedan. 
Carl Schlyter,
   . – Herr talman! Jag vill tack John Bowis för ett mycket bra arbete, framför allt för att han går bortom välkända sjukdomar som aids, malaria och tbc och tar upp sömnsjuka, leishmaniasis och Chagas sjukdom. De är bortglömda sjukdomar här i väst, men de gör sig brutalt påminda i syd med miljoner offer årligen.
Tsunamin synliggjorde människors lidanden, och hjälpen flödade in. Kan vi synliggöra dessa sjukdomar och mobilisera samma resurser, så kan miljoner människors lidande minska. Igår röstade vi om behovet av pediatrisk medicin, och parlamentet gav tyvärr extra patentförlängningar värda många miljarder till bolagen som kompensation. Då måste vi rimligtvis kunna hitta de knappt tre miljarder euro som behövs för att finna behandlingar till dessa sjukdomar som drabbar u-världens barn och vuxna.
Tbc och aids finns här i västvärlden, och därmed finns det också behandlingar. De drabbar emellertid främst vuxna, och vi saknar behandlingar anpassade för barn. Det måste satsas offentliga medel på detta område. U-världens barn har nämligen ingen möjlighet att finansiera sina medicinska behov själva. Pengarna kan t.ex. komma ifrån en 1-procentig vinstskatt på läkemedelsbolagen som får betalt när de funnit botemedel. Det finns många andra lösningar.
Det är vårt gemensamma ansvar att det omedelbart skapas resurser för att bekämpa dessa sjukdomar. En civilisations utveckling kan bedömas utifrån hur den behandlar sina mest utsatta medlemmar. Jordens mest utsatta grupp är just dessa fattiga och sjuka barn. Kan vi inte ens hjälpa dem har humanismen försvunnit, och vi borde flytta tillbaka till grottorna. 
Erik Meijer,
   . – Herr talman! Jag skulle kort vilja kommentera betänkandet på min kollega Jirí Maštálkas vägnar, som på grund av brådskande göromål i Tjeckien inte kunde delta i denna sammanträdesperiod.
För det första skulle jag vilja gratulera föredraganden, John Bowis, till hans betänkande. Det är ett välbalanserat, välskrivet och väl presenterat betänkande.
För det andra talar vi om ett problem som direkt eller indirekt berör tre fjärdedelar av världens befolkning, och de möjliga lösningarna av det. Detta innebär att omedelbara praktiska åtgärder måste vidtas samt att finansiell och annan hjälp ges.
För det tredje kräver dessa sjukdomar ett komplext tillvägagångssätt. Samarbete mellan internationella organisationer, icke-statliga organisationer och den privata sektorn behövs, liksom engagerade individer som till exempel forskare och framställare. För maximal effektivitet måste det föreligga ett fullständigt engagemang, med uppmärksamhet och stöd, både finansiellt och i form av sakkunskap och expertis från de industrialiserade länderna, samt ett nära samarbete med utvecklingsländer, grundat på partnerskap.
För det fjärde kan inte problemet med allvarliga och försummade sjukdomar endast förknippas med fattiga utvecklingsländer. Vissa av Europeiska unionens grannstater räknas inte till utvecklingsländerna, men ändå liknar deras epidemiologiska situation och de möjliga lösningarna de som finns i utvecklingsländerna. Vitryssland, Ukraina och Moldavien, liksom Ryssland, har allvarliga problem med hiv/aids, tuberkulos och andra sjukdomar. Vi borde innefatta dem i vår debatt och även när vi överväger finansiellt eller andra former av stöd.
Min femte punkt är att, även om vi har diskuterat hotet från bioterrorism i våra utskott och under våra sammanträdesperioder, jag undrar om vi är beredda på den oundvikliga spridningen av vissa av de sjukdomar som nämns i detta betänkande. Det förekommer ofta katastrofscenarier där spridningen av vissa tropiska sjukdomar och deras mutationer sammanbinds med global uppvärmning. Det finns till och med varningar för att vissa sjukdomar som malaria skulle kunna drabba vår kontinent. Vill vi vänta tills våra liv är direkt drabbade innan vi gör något? Folk i utvecklingsvärlden är också människor, och det är vår skyldighet att hjälpa till att skydda dem.
Vi borde inte begränsa de frågor som lagts fram i detta betänkande till tillgång på läkemedel och botemedel för sjukdomar, utan vi borde också beakta situationen för dem som är mindre gynnade än oss själva. Tack för er uppmärksamhet. 
Bastiaan Belder,
   . – Herr talman! Trots att fattigdomsrelaterade sjukdomar skördar många offer får hiv/aids, malaria, tuberkulos och flera andra sjukdomar fortfarande alltför lite uppmärksamhet. I vissa fall är tillgången på säkra och effektiva mediciner otillräcklig, och skulle de gå att få tag på gör priset att de sjuka många gånger inte har råd med dem.
I Bowisbetänkandet framhålls att konsekvensen av detta blir att i princip endast fattiga människor drabbas, eftersom det inte finns några lönsamma marknader för medicinerna. Som vi har sett med tuberkulos och malaria kan förnyade sjukdomsutbrott förklaras med otillräckliga investeringar i FoU. Om en förändring ska ske fordras gemensamma insatser på internationell nivå. Detta illustrerar vikten av det dynamiska synsätt som efterlyses i Bowisbetänkandet.
Trots att vissa sjukdomar inte får tillräcklig uppmärksamhet ens i utvecklingsländerna vore det värdefullt om man i Europa tog initiativ till att stödja kontrollen av dem. Den sjukdom man först kommer att tänka på är lepra. Borde inte större uppmärksamhet ha ägnats åt denna sjukdom i betänkandet? Har kommissionen redan tagit initiativ till åtgärder för att bekämpa lepra?
I Bowisbetänkandet konstateras bl.a. att vi ska se till att EU, i samarbete med medlemsstaterna, agerar på ett verklighetsförankrat och lättförståeligt sätt.
Om vi emellertid anser att regeringarna och industrin ska uppfylla de åtaganden som ålagts dem av världssamfundet är hoppet om konkreta förbättringar på fältet relativt litet. Hälsa är inte något som kan tvingas fram, utan ett resultat av att man med stöd av lokalbefolkningen förbättrar sjuk- och hälsovården.
Avslutningsvis är det viktigt med en övergripande förståelse av problemet. Även om det finns ett starkt samband mellan sjukdom och fattigdom är det inte särskilt klokt att sätta likhetstecken mellan kontrollen över specifika sjukdomar och målet att uppnå en generell fattigdomsminskning. Förståelse är av avgörande betydelse för parlamentarisk kontroll när det gäller de politiska åtgärderna och deras effektivitet.
Jag vill än en gång tacka John Bowis för hans tankeväckande betänkande. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Jag vill tacka John Bowis för hans viktiga betänkande, till vilket jag också ingav ett flertal ändringar och ändringsförslag, som till största delen godkändes av utskottet. Jag vill även tacka John Bowis för att han noterade dessa påpekanden.
Jag håller med honom om att en lösning av detta problem och stöd till utvecklingsländerna är en mycket invecklad fråga, men om stödet ska vara effektivt måste det vara allsidigt och målorienterat. Detta innebär att det inte bara krävs ytterst noggranna statistiska beräkningar av de olika sjukdomstyperna, graden av sjuklighet för dessa och den förväntade spridningshastigheten, utan också, som i hans betänkande, förslag på lösningar.
Dessa sjukdomar kan spridas över hela världen om de nonchaleras från början, vilket fallet var med exempelvis hiv-infektionerna. Att vi har lärt oss läxan blev uppenbart genom den snabba och kraftfulla reaktionen på svår akut respiratorisk sjukdom (sars) och fågelinfluensa. Vi i Europa kan inte sova lugnt i förvissningen om att vi har löst problemet med tuberkulos i och med att vi har tillgång till läkemedel och diagnosmetoder som gör att vi effektivt kan förebygga sjukdomen, när vi vet att oräkneliga barn i Afrika dör i denna sjukdom varje dag.
När jag nämnde allsidigt stöd avsåg jag också dricksvattenförsörjningen i utvecklingsländerna, eftersom bristen på dricksvatten direkt bidrar till uppkomsten och spridningen av vissa sjukdomar. Jag avsåg dessutom utbildningsprogram för barn och ungdomar som till exempel inriktas på reproduktiv hälsa, sexualundervisning och hygien. Det är också viktigt att tillhandahålla garantier inom ramen för detta stöd, t.ex. ekonomiska incitament för läkemedelsföretagen, vilka lade ned tillverkningen av vissa läkemedel mot sjukdomar som drabbar fattiga människor, eftersom ingen kunde betala för dem.
Sist men inte minst krävs det bättre villkor, i första hand när det gäller säkerheten, för den sjuk- och hälsovårdspersonal som tillhandahåller stöd i dessa områden. 
Avril Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag instämmer fullständigt i detta utmärkta betänkande av föredraganden John Bowis, men jag inser att man inte med endast två minuter kan göra ämnet allvarliga och försummade sjukdomar i utvecklingsländer någon rättvisa. År 2002 dog 1,8 miljoner människor i enbart tuberkulos; 2,2 miljarder befinner sig i farozonen för malaria, som kan förebyggas och botas under förutsättning att tillräckligt med artemisininbaserad kombinationsterapi eller den nya kombinationsterapin finns tillgänglig; 39,4 miljoner människor lever med hiv-virus, och bara under det senaste året har 3,1 miljoner dött i aids, huvudsakligen i länderna i Afrika söder om Sahara. Endast 700 000 av de sex miljoner som behövde antiretroviral behandling kunde få det.
De mänskliga, sociala och ekonomiska följdverkningarna av detta är oberäkneliga. 60 miljoner människor, återigen i länderna i Afrika söder om Sahara, riskerar att drabbas av sömnsjuka på grund av tsetseflugan. 2 500 miljoner människor – två femtedelar av världens befolkning – riskerar att smittas av denguefeber, en annan moskitburen infektion, som nu är endemisk i 100 länder, utan att någon särskild behandling eller ens ett vaccin ännu finns.
Det finns ännu ingen särskild behandling eller något vaccin tillgängligt mot ebolavirusets härjningar, som har varit förstasidesstoff under de senaste åren i dessa trakter, och som har dödat 1 200 personer sedan viruset först upptäcktes. Listan över försummade sjukdomar fortsätter. Vi skulle också kunna tillägga, som vår föredragande gör, de 121 miljoner människor som lever med depression. Närmare nio procent av världens män och närmare tio procent av kvinnorna lider av depressiva tillstånd årligen. 873 000 människor begår självmord, och detta är förmodligen en alltför låg beräkning. 50 miljoner lever med epilepsi, över 80 procent av dem i utvecklingsländerna; 24 miljoner lever med schizofreni; 37 miljoner lever med demens, huvudsakligen alzheimer, och med en åldrande befolkning ökar antalet ständigt.
Slutligen, vi har räknat upp problemen, men vilka är orsakerna? Brist på rent vatten, brist på hygien, brist på grundläggande läkemedel, kostnaden för grundläggande läkemedel, frågor om läkemedelsresistens, ineffektiva bekämpnings- och läkemedel, läkemedelsförgiftning, men framför allt, huvudorsaken är brist på politisk vilja i i-världen att göra något åt det. Vårt gensvar på sarspandemin visar vad vi kan göra om vi prioriterar smittsamma sjukdomar. Detta ledde till inrättandet av Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar, och det finns, som vår utmärkte föredragande påpekade, ett trängande behov av samma dynamiska tillvägagångssätt när det gäller att ta itu med andra allvarliga globala sjukdomar. John Bowis ledde oss när det gällde Centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar, och han ledsagade oss här i detta betänkande. Tack, John, du har gjort ett utmärkt arbete. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Även jag vill i min tur tacka min vän John Bowis och gratulera honom till det synnerligen uttömmande betänkande som han har lagt fram för oss. Dagens diskussion är särskilt aktuell inför den viktiga debatten i FN:s generalförsamling om millennieutvecklingsmålen.
Den är emellertid också aktuell genom problemet med utbrotten av fågelinfluensa och de risker som har uppstått genom att den spridits till Europa. Jag uppmanar därför kommissionsledamot Louis Michel att aktivera alla nödvändiga mekanismer och vidta alla de försiktighetsgärder som krävs för att skydda folkhälsan i Europa.
Varje dag ser vi, särskilt på den afrikanska kontinenten, en dramatisk ökning av sjukdomar i utvecklingsländerna. Situationen är en förolämpning mot mänskligheten och såväl världssamfundet som FN och EU måste därför vidta världsomfattande åtgärder som går längre än bombastiska uttalanden och som leder till att en samordnad strategi omgående utarbetas och genomförs.
Sjukdomsökningen är en följd av den dramatiska ekonomiska och sociala situation som människorna i utvecklingsländerna lever i. När stats- och regeringscheferna möts i New York för att granska millennieutvecklingsmålen kommer det säkerligen att bli en massa fagert tal och fromma önskningar, men en sak är klar, och det är att inget av de uppställda målen kommer att uppnås, och definitivt inte mål nr 6 om att stoppa och motverka spridningen av hiv/aids.
Internationella löften och åtaganden uppfylls inte. Trots G8-ledarnas löfte om att skriva av de fattigaste utvecklingsländernas skulder har inga framsteg gjorts hittills. Trots löften om att införliva WTO-avtalen om immateriella rättigheter i den internationella lagstiftningen, genom vilka fattigare länder ska få hjälp att importera billigare läkemedel, har inga framsteg gjorts.
Även de europeiska länderna dröjer med ratifikationen, och jag uppmanar kommissionen att utöva alla nödvändiga påtryckningar i denna riktning. Kommissionen måste också, inom ramen för det humanitära biståndet, visa sitt bestämda intresse för att bevilja stipendier för läkare och vårdpersonal i utvecklingsländerna.
Jag vill avslutningsvis säga några ord om ett synnerligen viktigt problem, nämligen ökningen av psykiska och neurologiska sjukdomar i krigs- och konfliktområden. Jag tänker framför allt på Palestina, där Israels ockupation, avspärrningen av de ockuperade områdena, fattigdom och fångenskap har inneburit att förekomsten av psykiska sjukdomar har ökat dramatiskt, särskilt bland kvinnor och ungdomar. Kommissionen bör försöka lösa problemet genom att i samarbete med Världshälsoorganisationen ge ekonomiskt stöd till behandlingsprogram.
Fattigdomen och den fortsatta sjukdomsspridningen är den moderna tidens slaveri. Vi bär ett stort ansvar. Ett ansvar mot världsfreden, säkerheten och stabiliteten.
Varmt tack till er, och varmt tack och gratulationer till kommissionsledamot Louis Michel som uträttar ett mycket viktigt arbete. 
Sharon Margaret Bowles (ALDE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar detta betänkande oerhört mycket. Under senare år har EU slagit rekord i att avstå från eller minska royaltyn på läkemedel för fattiga länder, och jag uppmanar oss att inte vara klenmodiga när det gäller att utöva påtryckningar för fler eftergifter, oavsett argumentens komplexitet, av vilka jag inte tror fullständigt på alla, och jag säger detta både som europeiskt patentombud, och som politiker.
Så sent som i går röstade vi om åtgärder för att ersätta forskningskostnaden för pediatriska läkemedel. Det är klart att när marknadskrafterna själva inte ger kostnadseffektiv forskning i läkemedel till våra barn, är det inte överraskande att det finns färre resurser för utvecklingsländer och fattiga länder. För malaria och tbc, som redan ökar i utvecklingsländerna, finns det åtskilliga forskningsprojekt genom partnerskap på gång, som innefattar en vädjan om att tillverka de eventuella läkemedlen som utvecklingsländer har råd med. Ett sådant projekt leds av Oxfords universitet. Det syftar till att framställa ett malariavaccin och sköts i samverkan med ett bioteknikföretag i Oxford och ett tyskt läkemedelsföretag. Ett tbc-vaccin undersöks samtidigt av andra på andra håll.
Likaväl som att vara förebyggande är vaccinationer vanligtvis engångsbehandlingar, något som är ytterligare en fördel i miljöer och länder där läkemedelsförvaring och doseringssystem är svåra att följa eller tillförselvägarna är osäkra. Men vi måste erkänna att offentlig finansiering kommer att bli oumbärlig, särskilt för mindre kända sjukdomar, och jag anser att EU borde inbegripa detta i sina program.
Jag kan stödja detta betänkande, som många andra kommer att göra, enbart från mitt hjärta och genom min humana känsla, men det finns anledning att stödja det med era pengar, för när det gäller många av dessa sjukdomar kommer en fördröjning av åtgärder slå tillbaka på andra sätt senare. 
Kader Arif (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I likhet med andra före mig vill jag först och främst gratulera min kollega John Bowis till hans förtjänstfulla och både uttömmande och nyanserade betänkande om allvarliga och försummade sjukdomar.
Inför FN:s toppmöte i New York där millennieutvecklingsmålen kommer att stå i centrum för debatten är detta betänkande ett inlägg i ett synnerligen aktuellt ämne. Jag behöver inte påminna er om att vi redan nu vet att dessa mål inte kommer att uppnås inom den tidsram vi hade satt upp och att de är på god väg att hamna på listan över löften som brutits av de rika nationerna.
Eftersom tre av de åtta viktigaste millennieutvecklingsmålen rör hälso- och sjukvårdsfrågor bör min kollega John Bowis genom sitt arbete kunna bidra till att öka medvetandet om hur verkligheten ser ut. Jag skulle vilja att Europaparlamentet dels visar att man har den nödvändiga kunskapen om situationen, dels klart och tydligt talar om för medlemsstaterna att de ska återuppliva målen. De hälso- och sjukvårdsproblem som de fattigaste länderna måste ta itu med förvärrar underutvecklingen i dessa länder.
En sak är klar – de som i dag har det största behovet av behandling får inte tillgång till den. Varför? Antingen för att den är dyr eller för att grundforskningen och forskningsutvecklingen är otillräcklig, för att inte säga obefintlig, när det gäller vissa allvarliga och försummade sjukdomar. Dessutom är det så, att om läkemedlen faktiskt finns och är överkomliga i pris får befolkningarna många gånger ändå inte tillgång till dem, eftersom de inte är anpassade till de speciella sanitära förhållandena i dessa länder.
Problemet är av ett mer allvarligt och strukturellt slag. Medan grundforskningen huvudsakligen bedrivs inom den offentliga sektorn handhas läkemedelsutvecklingen nästan uteslutande av den privata sektorn. Utan någon intäktsgaranti har läkemedelsindustrin inget som helst intresse av att investera i utvecklingen av nya molekyler. Alla innovationer är därför beroende av om man kan erhålla synnerligen lönsamma patent. Det är därför i praktiken omöjligt för befolkningar med svag köpkraft, som till övervägande delen kommer från de länder som utgör målgruppen för millennieutvecklingsmålen, att få tillgång till dessa inte desto mindre livsviktiga läkemedel. Följden av denna logik blir också att priserna pressas upp på ett konstlat sätt. Mina damer och herrar! I detta globaliseringens tidevarv måste varje människas hälsa vara allas angelägenhet. I fråga om läkemedel måste behoven styra vårt handlingssätt i den världsomfattande frågan om hälsa och utveckling.
Vi måste vidare stödja och uppmuntra utvecklingsländerna så att de anslår minst 20 procent av sin budget till hälso- och sjukvårdspolitiska åtgärder, åtgärder för investeringar i FoU eller åtgärder för anpassning av bestämmelserna om immateriella rättigheter. Ländernas egna ekonomiska resurser är följaktligen otillräckliga. I dagens värld kan inga framsteg göras för att möta de stora utmaningarna på sjuk- och hälsovårdsområdet utan ett gemensamt åtagande från de offentliga myndigheternas och den privata sektorns sida. Läkemedelsindustrin måste komma bort från ett renodlat lönsamhetstänkande och ompröva sina åtaganden och prioriteringar, framför allt på forsknings- och utvecklingsområdet, men också på marknadsföringsområdet. De offentliga myndigheterna å sin sida måste fastställa rättsliga ramar, ange mål och erbjuda möjligheter som både tillgodoser det allmänna bästa och respekterar individens intressen.
Jag riktar därför rådets och kommissionens uppmärksamhet på behovet av initiativ. Detta innebär att vi måste ta fram ett utkast till ett nytt internationellt fördrag om medicinsk forskning och utveckling, och det sjunde ramprogrammet för forskning måste innehålla en specifik hänvisning till forskning och utveckling inom området försummade sjukdomar, vilka skulle garanteras anslag. Vi måste vidare se till att Doha-förklaringen om obligatoriska licenser inte strider mot de bilaterala handelsavtalen. Avslutningsvis måste vi verka för ett snabbt ikraftträdande av den gemenskapsförordning som för närvarande diskuteras av parlamentet och rådet, i vilken det ges möjlighet för den generiska läkemedelsindustrin att ta fram behandlingar som kommer att förebygga hälsokatastrofer som kan få tragiska återverkningar för en stor del av vår jord. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! En megatrend världen över handlar om att folk vill leva och ha hälsan längre, och detta ligger också oss inom EU varmt om hjärtat. Parlamentet har med överväldigande majoritet beslutat att fördubbla anslagen till det sjunde ramprogrammet för forskning (Fp7). Jag hoppas att rådet agerar i enlighet med vårt beslut och ser till att Fp7 kan träda i kraft snarast möjligt.
Förutom att fördubbla budgeten måste vi engagera näringslivet, vilket för utvecklingsländernas del betyder de små och medelstora företag som flyttar till orter där de få statliga strukturer som finns hittills har visat sig oförmögna att hantera problemen. Vi bör följaktligen gynna lokal tillverkning vid små och medelstora företag och samarbeta med de småföretagare som verkligen vet vad lokalbefolkningen behöver och vill ha. Vi bör framför allt inrikta oss på de tjänster de utnyttjar, t.ex. vattenförsörjningen, som redan har nämnts i dag. Vi bör gynna de småföretag som tar ansvar för den lokala och regionala vattenförsörjningen och vet hur det går till att få fram rent dricksvatten som är så välbehövligt och eftertraktat.
På området för utvecklingsbistånd bör vi inrikta oss på att ge garantier, stöd och lån till de företagare som förklarar sig villiga att genom samordnade insatser och i ett globalt sammanhang tillgodose lokalbefolkningens behov. Jag anser att detta vore ett bra resursutnyttjande och ber kommissionsledamoten att samråda med sin kollega Günther Verheugen, eftersom ett initiativ av detta slag förvisso behöver all den uppmärksamhet det kan få. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Som Paul Rübig sa vill människor leva och ha hälsan längre. Människorna i utvecklingsländerna, som är ämnet för denna debatt, vill få möjlighet att leva och leva på ett människovärdigt sätt.
Man skulle kunna formulera det så här: ”fattig, sjuk, arbetslös, utan hopp” – i dessa länder leder ofta ett tillstånd till ett annat. Jag betraktar betänkandet som en väckarklocka. Det gör oss mer medvetna, är ett rop på hjälp och ställer oss inför sjukdomar som vi inte ens kan uttala ordentligt, även om vi har en uppfattning om hur många miljontals människor som är drabbade. Knappt hade fågelinfluensan dykt upp förrän vi i Europa förklarade att vi hade beredskap för att möta den. Har vi, här i Europa, skaffat oss beredskap för att undvika att smittas av dessa sjukdomar? Det har vi inte. Är vi beredda att, och vill vi, hjälpa människorna att bekämpa dessa sjukdomar i deras eget land? Inte i tillräcklig utsträckning.
Jag vill därför lägga fram tre förslag. Här kommer det första: Under det luxemburgska ordförandeskapet beslutade vi att öka EU:s utvecklingsbistånd till 0,7 procent. Vi måste enligt min uppfattning skynda oss att tillsammans med medlemsstaterna beräkna hur stor del av detta som, när vederbörlig hänsyn tagits till fattigdom, arbete och hälsa, kan gå till kampen mot sjukdomar och till sjuk- och hälsovårdssektorn.
För det andra måste vi öka anslagen till forskning om dessa sjukdomar i Europa. För det tredje ber jag att alla organisationer, bl.a. den jag leder, som tar emot EU-bidrag för utvecklingsåtgärder ska inbjudas till en konferens där vi kan fundera över hur vi tillsammans kan vara mer påtagligt aktiva på dessa områden i utvecklingsländerna. 
Louis Michel,
    – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill än en gång berömma kvaliteten i det betänkande som lagts fram. Jag håller med om det mesta som sagts i denna fråga.
Detta kommer i exakt rätt ögonblick i dag: för två dagar sedan var jag faktiskt på återupprustningskonferensen, om jag får säga så, för den globala fonden för kampen mot aids, tuberkulos och malaria. Där meddelade jag ett antal åtgärder som jag tänker vidta för att särskilt propagera för forskning kring sjukdomar i utvecklingsländer och fattiga länder, och som tyvärr inte alltid är intressanta för läkemedelsindustrin, eftersom kostnadseffektiviteten är låg. Jag håller därför, mer eller mindre, med om påståendet att de offentliga myndigheterna och medlemsstaterna uppenbarligen måste engagera sig mer i denna politik. Jag lade också fram ett antal åtgärder för att uppmuntra dem som utövar ett yrke inom hälsoområdet, som nu är bosatta i EU eller på annat håll, och som ursprungligen kommer från dessa länder, att återvända till sina egna länder. Vi skulle kunna uppmuntra till detta på flera sätt.
Jag vill inte dölja att jag alltmer frestas föreslå er en reformvänlig plan inom kort för att systematiskt öka den andel av våra budgetar som rör utbildning och hälsovård, antingen i den tionde Europeiska utvecklingsfonden, eller i den kommande budgeten, eftersom detta problem ännu inte har lösts. I själva verket blir jag allt mer övertygad om att utbildning och hälsovård är av yttersta vikt. Även om vi naturligtvis vis snabbt måste reagera på ett antal problem och ta våra resurser i anspråk för dessa, så måste vi allvarligt fundera över en verklig – jag skulle vilja säga nästan systematisk – strategi inom områdena utbildning och hälsovård.
Jag har hört talas om en siffra på 20 procent, faktiskt 35 procent. Jag menar att det kanske är svårt att för ögonblicket tänka sig 35 procent, men vi skulle säkert kunna planera för en gradvis ökning under flera år av de resurser som investeras inom dessa två sektorer. Jag anser också, och jag kommer säkert tillbaka till denna punkt senare under debatten om EU:s politik och debatten om budgetstöd, att det är tillrådligt att påbörja förhandlingar med regeringarna om sektorsvist stöd. Inom en specifik och sammanhängande ram med minimerade villkor skulle detta också göra det möjligt för oss att uppmuntra regeringar och offentliga myndigheter att ta sig an dessa viktiga sektorer.
Jag har noterat många idéer som även de ryms i detta betänkande. Jag kan försäkra er att jag kommer att inspireras av dem för att genomföra och föreslå politiska åtgärder för er inom detta område. Liksom ni är jag mycket uppmärksam när det gäller detta område, och jag vill tacka alla talare och föredraganden för att de har gett oss detta utmärkta verktyg, som är en källa till inspiration, och som jag säkert kommer att utnyttja. 
Talmannen. –
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter eftermiddagens debatter.
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som medlem i det nya italienska socialistpartiet och ledamot av utvecklingsutskottet vill jag påpeka följande.
Hälsovårdssystemen i utvecklingsländerna har ständiga problem: återbetalning och hantering av skulderna utgör grovt räknat 40 procent av BNP, medan resurserna till utbildning och hälsovård förblir sorgligt låga. Förutom enskilda länders ansträngningar måste världssamfundet åtminstone komma överens om att komplettera dessa investeringar med lämpligt långsiktigt ekonomiskt stöd.
Förhoppningen är att det sjunde ramprogrammet, liksom de strategiska millenniemålen, kommer att innehålla en särskild hänvisning till forskning kring de sjukdomar som drabbar dessa länder och även anslå lämpliga medel. Det är absurt och i många avseenden oacceptabelt att praktiskt taget ingen forskning görs kring dessa sjukdomar, som praktiskt taget uteslutande drabbar fattiga människor i utvecklingsländerna, därför att det inte finns några lönsamma marknader.
En sådan situation måste man snabbt få bukt med genom ett seriöst, konkret och snabbt internationellt åtagande. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sex resolutionsförslag om hungersnöden i Niger(1).
Panagiotis Beglitis (PSE ),
   . – Herr talman! Vi står inför en kärv verklighet: i fattiga länder, särskilt länderna i Afrika söder om Sahara, råder det hungersnöd och rika länder kommer med löften. Klimatförändringar på vår planet orsakar störst skador i underutvecklade länder och bland fattiga befolkningar, vilket visade sig i New Orleans och i samband med den utdragna torkan och temperaturhöjningarna i Afrika.
Ledarna för FN:s medlemsstater, som ska mötas i New York, måste slutligen inse vilka de har ett ansvar inför och de måste övergå från uttalanden till verkliga åtgärder. Den dramatiska hungersnöd som folken i Afrika drabbats av visar att man måste planera för ett globalt strategiskt stöd, inte försenade barmhärtighetsåtgärder.
Det mål som satts upp av G8, nämligen att i man första hand ska bekämpa fattigdom och hunger i Afrika hänger samman med direkta och djärva beslut. Men det undermineras av medlemmarnas inställning. Ett typexempel är den fortsatta förseningen när det handlar om att faktiskt avskriva de fattiga ländernas skulder. Den anarkistiska avregleringen av den internationella handeln med jordbruksprodukter ökar gapet mellan de utvecklade länderna och utvecklingsländerna. Den globala livsmedelskrisen har nu en strukturerad form. Den hotar stabiliteten, och här krävs internationellt strukturerat ingripande.
Även om det humanitära stödet måste ökas kan det ur denna synvinkel inte innebära någon lösning på Afrikas allvarliga problem. Krisen i Niger har bekräftat den allvarliga bristen i FN:s och EU:s mekanismer för tidig varning och förebyggande. Som det visar sig i fallet med Niger medför denna brist att finansieringen av humanitär hjälp i efterhand ökar enormt.
Icke desto mindre kommer alla strategier som även i fortsättningen uteslutande grundar sig på generöst internationellt humanitärt bistånd – Kofi Annan har begärt en tiodubbel ökning av FN:s biståndsfond – att vara ineffektiva på lång sikt, om inte världssamfundet påbörjar en ”grön revolution” i Afrika. Långtgående förändringar och reformer krävs inom stat, samhälle, ekonomi och jordbruksproduktion.
EU har jämförelsevis stora komparativa fördelar i Afrika och måste genomföra de viktiga beslut som man fattade i ministerrådet den 24 maj 2005.
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Den 28 augusti sa Kofi Annan: ”Vi bär alla ett ansvar för hungersnöden i Niger”. Måste vi göra likadant? I själva verket skickade jag ett brev till er i april där jag ställde frågor om hotet för hungersnöd i Niger. Jag tar också tillfället i akt att tacka för er respons. Men det är så det är. Vi måste alltid först se förfärliga bilder på våra TV-skärmar innan vi ingriper.
Så sent som i juni vägrade Nigers regering, som länge har förnekat omfattningen av krisen, att tillåta att nödsändningar med matransoner delades ut gratis. Man sade sig göra detta för att undvika en destabilisering av marknaden, medan vi mycket väl vet att de fattigaste människorna inte kunde få tag på eller inte hade råd med dessa livsmedel som hade ett rimligt pris och var subventionerade.
Vi återkommer därför till samma fråga: vad gör vi för detta döende Afrika i förfall? Det kan medges att världen slutligen har vänt sin uppmärksamhet mot Nigers öde. Hjälpen har slutligen kommit. Givarna insåg att denna kris handlade om verklig hungersnöd, som drabbade en tredjedel av Nigers befolkning, 3,6 miljoner människor, vilket är ett stort antal. Det vi fortfarande kan uppmana till i vår resolution är att det bistånd som avsätts för dessa befolkningar ska motsvara det befintliga behovet, och att det naturligtvis ska nå de svagaste människorna, utan undantag. Inte heller i det här fallet berättar jag någonting för er som ni inte visste tidigare.
Jag hänvisar särskilt till exempelvis nomadbefolkningen, som inte nödvändigtvis finns med i Världslivsmedelsprogrammet och som har förlorat nästan all sin boskap, som också håller på att hungra ihjäl. Följaktligen har ett antal självmord konstaterats bland fulanifolket, stolta människor som inte klarar av att tigga. Denna hungersnöd påminner oss också om att vi måste föra en verklig politik för utvecklingsbistånd.
Herr kommissionsledamot! Jag är väl medveten om att ni kan underbygga era ord med siffror och åtgärder. Vilket hållbart utvecklingsprojekt genomför kommissionen därför för Niger? För Afrika? Hur är det med stödet till jordbruksexporten? Alla dessa frågor kommer ständigt att ställas, men jag menar att det verkligen är dags att lösa dem på EU-nivå. 
Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ),
   . –  Även om denna punkt har rubriken ”Hungersnöd i Nigeria” i den tjeckiska versionen av föredragningslistan, kommer jag att diskutera situationen i Niger, så som den kallas i andra versioner av föredragningslistan, inklusive de franska, tyska och engelska versionerna, och i de resolutionsförslag som har lagts fram.
Ett tydligt särdrag skiljer den afrikanska kontinenten i sin helhet från Europa. En konstant ström av hundratusentals människor passerar ständigt gränserna på kontinenten, vilka fastslogs så sent som under den första hälften av 1920-talet. Detta fenomen är helt omöjligt att kontrollera. Många människor färdas med sin boskap och alla sina ägodelar, särskilt i Sahelområdet, dit Niger hör, och det är anledningen till att kriserna sprider sig så snabbt mellan de olika länderna i detta område. Många människor som känner till Nigers överflöd av naturtillgångar, till exempel de stora uranfyndigheter som utvinns i landet, skulle bli förvånade över att få veta vart vinsterna från detta tar vägen. Åtgärder för att minska korruptionen och utsätta regeringen i landet för påtryckningar för att de ska använda budgetresurserna på ett effektivt sätt är därför ett logiskt och nödvändigt första steg.
Man kan inte komma ifrån att mervärdesskatt på mjöl och mjölk skulle kunna förvärra situationen för livsmedelsförsörjningen. Men det grundläggande felet är bristen på stöd till modernt jordbruk, som skulle grunda sig på att bygga bevattningssystem och vattenresurser för att utveckla produktion av grödor. Det spridda bruket med nomadiserande boskapsskötsel, som är särskilt vanligt i landets norra del, leder till ökenspridning och en upptrappning av krisen under årens lopp. Dessutom kan nomadernas färder över gränserna resultera i att krisen sprider sig till andra länder, särskilt Mali och Burkina Faso.
Två beslut måste därför fattas genast. Det första måste vara att inrikta sig på det omedelbara behovet av livsmedelsbistånd, och det andra att utveckla ett brett program för att anlägga konstbevattning och vattenresurser. Ett viktigt tillägg till detta program måste vara ett system för att utbilda ett tillräckligt antal jordbrukare i rationellt jordbruk, som grundar sig på jordbruksproduktionsmetoder som gynnar det aktuella området. Dessutom måste träd planteras för att förhindra ökenspridningen. Det är troligt att den svåraste uppgiften blir att begränsa bruket med bete på de områden som är mest utsatta.
Andra länder i området måste också engageras i programmet, eftersom vi annars kommer att få ett ständigt ökande antal relaterade problem när öknen breder ut sig söderut. Livsmedelsleveranser är bara en kortsiktig lösning på problemet, och på längre sikt måste man finna en bredare lösning. Påtryckningar för att avreglera offentliga tjänster och snabbt öppna marknaderna är helt klart inte det som behövs. Det skulle kunna göra situationen ännu mer krisartad under den närmaste framtiden. Under omröstningen bör vi därför sträva efter att anta en resolution som är formulerad så att den kan utgöra grunden för en verklig lösning på de problem som både Niger och området som helhet står inför. 
Fiona Hall (ALDE ),
   . – Herr talman! Detta resolutionsförslag återspeglar en oro, som grundas på belägg från tidigare afrikanska hungerkatastrofer, och handlar om den omedelbara kris som innebär att lokala producenter kan undermineras och fattigdomen öka på lång sikt genom att man översvämmar landet med utländskt livsmedelsstöd. Det finns dock metoder att hantera denna kris som inte riskerar att skada den lokala ekonomin.
Den icke-statliga organisationen Oxfam arbetar till exempel med inkomstskapande åtgärder så att människor har råd att köpa mat. Oxfam har minskat antalet svaga djur genom att köpa dem till ett skäligt pris och slakta dem. Oxfam använder också system som kallas ”kuponger för arbete”, som täcker verksamhet såsom bortskaffande av djurkroppar, torkning av slaktat kött och återplantering av skog.
Krisen i Niger i år är inte exceptionell. För många människor är den hunger som de nu står inför bara något värre än det som de upplever varje år. Trots korta regn och gräshoppssvärmar låg faktiskt årets livsmedelsproduktionen bara elva procent under femårsgenomsnittet. Den verkliga frågan är därför inte vad som orsakade krisen i år, utan vad som orsakar endemisk hunger och fattigdom. Svaret på detta är komplext. Det finns rapporter om att det i byar, där kvinnor och barn svälter, ligger säd inlåst i hushållsförråd, vilka kvinnor av tradition inte får beträda. Vi talar ofta om vikten av kvinnornas roll, men det finns inget starkare exempel än detta på den skada som sker när kvinnor står maktlösa. Bara en av fyra flickor går i grundskolan i Niger. Om flickor börjar gå i skolan så kommer kvinnor att börja bryta sig in i sina egna sädesförråd.
Slutligen förvärrar vi inom EU de långsiktiga problemen på grund av vårt misslyckande att vidta tillräckligt kraftiga åtgärder mot klimatförändringen. Alla program för förbättring av jordbruket som någonsin uppfunnits kommer att bli oanvändbara om ökenspridningen i Sahel fortsätter. Överbetning och skogsskövling är medverkande faktorer, men sedan har vi också en ökning av världens temperatur. Så låt oss ägna oss åt lite gemensamt tänkande här i Europaparlamentet. Nästa gång som vi diskuterar åtgärder för att minska utsläpp av växthusgaser, låt oss minnas marginaliserade länder och hungersnöden i Afrika. 
John Bowis (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag skulle vilja börja genom att citera James Morris från Världslivsmedelsprogrammet. Han sa: ”Niger har sänt oss ett budskap i klagan från de barn som är alltför undernärda för att ropa på hjälp.” Han sa också: ”Tyvärr har strålkastarljuset redan flyttat sig, och donationerna har återigen sinat ut.” Detta är problemet. 2,7 miljoner människor i Niger har ett akut behov av livsmedelsstöd. Samtidigt som distributionen av livsmedelsstödet fortsätter i de värst drabbade delarna av landet finns det en växande oro för att det ekonomiska stödet för katastrofverksamhet avtar. Under den andra halvan av augusti mottog Världslivsmedelsprogrammet endast två donationer. Finansieringen för dess katastrofverksamhet ligger fortfarande under 50 procent, och det fattas fortfarande 29,6 miljoner US-dollar för att ge det stöd som behövs.
En livsmedelskris är komplex. Vädermönster, livsmedelsproduktion, marknader, teknik, hygien, hälsovård, utbildning och barnuppfostringsmetoder har alla spelat sin roll. Förra årets torka i förening med gräshoppsinvasionen, följd av årets torka, har kombinerats med en ökning av livsmedelspriserna, som har tredubblats på landsbygden och dubblats i städerna, delvis som ett resultat av efterfrågan från grannländer som Nigeria.
Vi delar Läkare utan gränsers åsikt, som har kritiserat den långsamma reaktionen, först från Nigers regering och sedan från FN. Världslivsmedelsprogrammet beräknar endast att leverera livsmedelsransoner till 110 000 människor, tio procent av de värst drabbade områdenas 1,2 miljoner. Problemet är att livsmedelsdistributionen inte når de som har störst behov, i synnerhet barn under fem år, och att de livsmedel som distribueras inte är lämpliga för små barn och spädbarn, de huvudsakliga offren för denna aktuella epidemi.
Vi oroar oss också för att krisen ska sprida sig till andra länder i regionen. Det vidsträckta Sahel och de norra delarna av Mali lider redan, och i Burkina Faso har jordbrukare redan förlorat uppemot 90 procent av sin skörd och måste sälja sin boskap för att få ihop pengar till baslivsmedel. Vi behöver brådskande åtgärder, och vi behöver dem nu. 
Alyn Smith,
   – Herr talman! Jag upprepar de kommentarer som min gruppkollega Marie Anne Isler Béguin har framfört när det gäller att ifrågasätta kommissionens åtgärder på detta område, men vi i kammaren måste också spela vår roll.
Situationen i Niger trotsar nästan beskrivningen – ett land med 12 miljoner människor drabbas på regelbundna, fortlöpande grunder av alla slags naturkatastrofer, som ytterligare försvåras av inhemska misstag och internationell likgiltighet tills det är för sent, och av inkonsekvens på fortgående grunder.
Man hoppades att G8-toppmötet, som vi i Skottland stod värdar för, skulle göra några modiga framsteg mot att skapa ett fortgående ramverk, kanske ge kommissionen en ledtråd för pågående, sammanhängande, konstruktivt engagemang med länder som Niger. Vi blev mycket besvikna, men den skuldlättnad som kungjordes var i alla fall ett steg framåt.
Det är vår roll i kammaren att övervaka att dessa ord faktiskt blir till handling. Vi kan kanske diskutera detta vid den gemensamma parlamentariska församlingen AVS–EG, som – till min förtjusning – kommer till Edinburgh i november. Vi i kammaren måste spela vår roll när det gäller att ge ett sammanhängande ramverk, och jag ser fram emot att samarbeta med kommissionen på dessa grunder. 
Urszula Krupa,
   . – Herr talman! Dagens debatt belyser en av de många tragedierna i världen i dag. Det har uppskattats att ett barn dör av svält var sjunde minut i vår värld, trots de stora framsteg som gjorts inom teknik, forskning, produktion och nya metoder.
Ingen av dem som är här i dag kan ens föreställa sig ångesten hos dem som dör av svält, och vi kan inte heller förstå tillståndet för barn och vuxna i yttersta misär. Niger är inte den enda plats där detta händer. Andra länder söder om Sahara och faktiskt även på andra platser i världen drabbas på liknande sätt. Niger lider för närvarande av torka och gräshoppssvärmar. Som ett resultat av detta svälter fem miljoner människor, och mer än en miljon, inklusive barn, är i omedelbar fara för att dö av svält. Detta bör vila tungt på allas våra samveten. Det bör särskilt tynga samvetena hos dem som enbart styrs av vinstmotiv, som tillgriper marknadsprinciper som begränsar livsmedelsproduktionen, med minimal hänsyn till omistliga mänskliga rättigheter, mänsklig värdighet och moraliska principer.
De framgångshistorier som bland andra detta parlament har förkunnat har blivit en anklagelse, ansikte mot ansikte med den faktiska globaliseringen av fattigdomen och hotet mot nationernas fredliga samexistens. Debatter som den vi håller i dag kommer inte att ändra någonting, och det gör inte heller det humanitära stöd som lämnas av de mycket rika G8-länderna, för vilka Afrika tycks ha blivit en prioritering. Det krävs skuldlättnader och en långsiktig utvecklingspolitik, och även solidaritet med utvecklingsländerna i världen. 
Louis Michel,
    – Herr talman, mina damer och herrar! Den livsmedelskris som Niger för närvarande är utsatt för är oacceptabel. Den är oacceptabel därför att befolkningar, och särskilt barn, svälter och har ett stort behov av hjälp. Men sättet som denna kris har utnyttjats på för att kritisera givarnas saktfärdighet och anklaga dem för att misslyckas med att bistå människor i nöd föranleder mig att komma med några påpekanden som endast syftar till att lägga fram en objektiv analys av den rådande situationen i Niger och erbjuda riktig information, åtminstone i fråga om EU:s stöd.
Niger är ett av de fattigaste länderna på vår planet. Det är en del av det torraste området i Sahel, där livsmedelsförsörjningen alltid hänger på en tråd. Livsmedelsförsörjningen i Niger är extremt osäker, och undernäring är ett återkommande problem. Minsta osäkerhet i klimatet, till exempel brist på regn eller rentav rovdjur som förstör skördarna, vare sig det är fåglar eller gräshoppor, och minsta förändring av marknadspriset orsakar omedelbart livsmedelsbrist. Människor förbrukar sina lager alltför snart, magasinen är tomma från april och det blir ont om livsmedelsprodukter på marknaderna, eller också säljs de till skyhöga priser. Människor får lov att vänta till nästa skörd i september eller oktober, i förhoppningen, naturligtvis, att det faller normalt med regn för årstiden. Den kris som vi har för närvarande är emellertid allvarligare än under tidigare år. Gräshoppsinvasionen i slutet av sommaren 2004 och bristen på regn i flera områden i Sahel, särskilt i vissa områden i Niger, resulterade i en mycket mager skörd.
Så länge sedan som i september 2004 avdelade kommissionen 25,5 miljoner euro för kampen mot gräshopporna i de värst drabbade länderna i Sahel, dvs. Senegal, Tchad, Mauretanien, Mali och Niger, och medel har anslagits till FN:s fackorgan för livsmedels- och jordbruksfrågor (FAO).
Så långt tillbaka som i februari–mars 2005 visade sig varningstecknen på en svår livsmedelsbrist i Niger. Priset på säd steg snabbt, priset på boskap sjönk, massor av boskapshjordar förflyttades i förtid och brist på lokala livsmedelsprodukter uppstod på marknaderna. Efter information från den nationella byrån för att förhindra och hantera livsmedelskriser, och med starkt stöd från kommissionen, avsatte Nigers regering medel för att köpa 42 000 ton säd som såldes vidare billigt, och man delade ut livsmedel som ersättning för högintensivt arbete. Världslivsmedelsprogrammet för sin del ingrep för att stödja den nationella byrån och vädjade om 2,3 miljoner euro, vilket kommissionen omedelbart reagerade på med ett anslag på 1 miljon euro. På grund av bristen på exakta uppgifter kunde vid den tidpunkten ingen, vare sig regeringen, Världslivsmedelsprogrammet eller de icke-statliga organisationerna, bedöma om det var en något svårare kris än under de gångna åren, eller om det var en allvarlig livsmedelskris.
Kommissionen kontaktade följaktligen hjälporganisationer för att få höra deras analyser, och framför allt deras planer, eftersom vi inte fick någon begäran om medel vid den tidpunkten. Ingen av de icke-statliga organisationerna och inget av de organ som vi för närvarande arbetar tillsammans med kontaktade oss med någon vädjan, vilket vanligen är fallet eftersom kommissionen, som ni känner till, inte själv deltar i denna typ av ingripanden.
Inte förrän i slutet av maj och början av juni avslöjade de granskningar av livsmedelsförsörjningen som genomfördes i vissa områden i landet vilken kris som var på gång. Det var då som de humanitära partnerna visade sig. Kommissionen fattade alltså genom Kontoret för humanitärt bistånd (ECHO) två brådskande beslut om att ställa ett totalt belopp på 6,3 miljoner euro till förfogande. Det är den kronologiska ordningen i det som skett.
Hur ser situationen ut i dag? I en utvärdering som ECHO nyligen genomförde fastslogs att livsmedelsbehoven i dag täcks i tillräcklig utsträckning, även om det förekommer vissa förseningar när hjälpen ska genomföras. Kommissionen är uppenbarligen beredd att öka sitt bistånd om det visar sig att det finns ytterligare behov. Det som för närvarande behövs är effektiv samordning mellan partnerna lokalt för att de ska lyckas när de riktar in sig på områdena och för att de ska skynda på hjälpen. Kommissionen har också avsatt 2 miljoner euro för Mali, 4,6 miljoner euro för Eritrea och 4,5 miljoner euro för Etiopien. Dessa länder har också drabbats av krissituationer i livsmedelsförsörjningen.
Denna kris angår oss och vi bör alla helt och fullt dra lärdom av den. För min del kan jag se två viktiga lärdomar. När det gäller i första hand Niger är det väsentligt att, förutom humanitära ansträngningar, finna en långsiktig lösning på landets sårbarhet, genom att förbättra strategin för livsmedelssäkerheten. Det är just denna politik som kommissionen i många år har bedrivit i ett försök att reagera på denna kris i ett längre perspektiv. Jag hänvisar huvudsakligen till bevattningsprojekt, projekt för att bygga reservoarer osv., vilka stöds med gemenskapsmedel.
Nigers nationella system för tidig varning och mekanismer för att upptäcka livsmedelsbrister måste stödjas och förbättras. Program för landsbygdsutveckling och organisation av marknaden är en del av detta mål, liksom skolmåltider. Kommissionen är Nigers huvudsakliga givare. Genom den nionde Europeiska utvecklingsfonden har landet kunnat erhålla medel på närmare 400 miljoner euro, inklusive 60,6 miljoner euro för utveckling av livsmedelssäkerheten. Under budgetposten livsmedelssäkerhet avsätts 15 miljoner euro till ett stödprogram (2004–2006) för den nationella byrån för förebyggande och hantering av livsmedelskriser. Med undantag av ett litet antal europeiska länder är kommissionen emellertid praktiskt taget ensam om att hjälpa detta land.
I de debatter som inleds nästa år om anslag efter den nionde Europeiska utvecklingsfonden kommer man utan tvivel att ta hänsyn till de lärdomar som har dragits av denna livsmedelskris. Det måste ändå påpekas redan nu att vad än kommissionen kan göra för Niger så är utmaningen fortfarande enorm. Det kommer att bli svårt att svara upp till den utan ett mer påtagligt utvecklingsstöd från hela världssamfundet. Som ni vet prioriterar kommissionen en ökning av medlen för utvecklingsstöd, och detta kommer att vara vårt budskap i New York.
Med hänsyn till reaktionen från de internationella hjälporganisationerna beklagar jag för det andra att jag tvingas konstatera att den kunde ha varit bättre samordnad och samordnats bättre med Nigers regering och med hjälporganisationerna, vare sig det handlar om icke-statliga organisationer eller FN:s organ, och vare sig det handlar om tidpunkten för varning och upptäckt eller om när man reagerade på krisen och riktade in sig på behoven. Kommissionen är beredd att stödja en oberoende utvärdering som syftar till att identifiera metoder för att förbättra samordningen av stödet i en liknande situation.
Jag skulle vilja säga ett par ord om givarnas åtgärder. Jag medger att jag är oroad – det vill jag inte dölja – av de påpekanden som gjorts av vissa humanitära organisationer. Som givare kunde kommissionen ha agerat snabbare om den under våren, nere på plats, hade funnit de humanitära organisationer som den hade hoppats påträffa. Men jag kan notera att så snart mediamaskinen satte fart var det inte längre svårt att finna partner som var beredda att komma till Niger. Jag har alltid hyllat expertisen och engagemanget hos de humanitära organisationer som är våra partner, men de påpekanden som jag hörde från flera av dem om livsmedelskrisen i Afrika, vare sig det gällde Sahel, Afrikas horn eller Sydafrika, med innehållet att problemet berodde på otillräcklig respons från givarna, förvånade mig. Det är att forcera det intellektuellt när man resonerar på detta sätt. Livsmedelskriserna i Afrika är – som ni är väl medvetna om – komplexa fenomen som beror på flera faktorer: klimatet, demografin, befolkningens hälsotillstånd – man behöver till exempel bara tänka på de förfärliga effekterna av aids i södra Afrika till följd av försämrad fysisk motståndskraft – samt politiskt och ekonomiskt styre. Att påstå att givarstöd skulle vara tillräckligt för att förhindra dessa kriser anser jag inte är helt rättvist. Det är dessutom en något patriarkalisk och moralistisk attityd, som jag ogillar.
Ni kan vara säkra på att kommissionen kommer att fortsätta att vara ytterst vaksam, och jag hoppas att vi från och med nu, när vi blir medvetna om ett problem och när man vädjar om hjälp, kommer att finna arbetsorganisationer och partnerorganisationer som gör det möjligt för oss att arbeta snabbare. 
Talmannen. –
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i slutet av eftermiddagens debatter. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om sju resolutionsförslag om brott mot mänskliga rättigheter i Kina, särskilt avseende religionsfriheten(1).
Marios Matsakis (ALDE ),
   . – Herr talman! Religionsfrihet är en grundläggande mänsklig rättighet och en viktig indikator på ett samhälles civiliseringsgrad. Det kan, trots det, inte förnekas att religion i vissa fall har utnyttjats i politiska och ekonomiska syften. Man kan inte heller förneka att religiös fanatism i vissa fall har lett till flera extrema manifestationer riktade mot våra demokratiska institutioner. I själva verket är linjen mellan religionsfrihet och ett adekvat skydd av medborgaren mycket fin och kräver oerhörd vishet när det gäller att lagstifta, i förening med ett ärligt uppsåt att tillämpa lagstiftningen korrekt.
Inte oväntat saknas sådan vilja i totalitära stater, där religion bara uppfattas som ett möjligt hot mot de styrande regimernas politiska stabilitet. Detta verkar vara fallet med Kina. Nyligen genomförde den kinesiska regeringen, tack vare internationella påtryckningar, nya förordningar när det gäller religiösa angelägenheter, men det står redan mycket klart att dessa förändringar inte går tillräckligt långt och att en politik som begränsar religionsfrihet består. Det finns otaliga väldokumenterade exempel på förföljelse och trakasserier av religiösa grupper och individer i Kina, och de behöver inte nämnas här en gång till. Vi uppmanar den kinesiska regeringen att sätta stopp en gång för alla för religiöst förtryck i landet och att dessutom omedelbart frige alla de individer, som förföljs av statliga myndigheter på grund av sin religiösa övertygelse eller religiösa bruk, från kvarhållande i häkte och sluta åtala dem.
Jag uppmanar er att stödja detta gemensamma resolutionsförslag. 
Józef Pinior (PSE ),
   . – Herr talman! Vi bör välkomna utvecklingen av förbindelserna mellan EU och Kina i fråga om handel, ekonomi, kultur och politik. Kina skulle kunna bli en strategisk partner för EU när vi satsar på att skapa en ny världsordning. Man bör emellertid komma ihåg att ett verkligt partnerskap måste byggas på grundval av gemensamma värderingar. Trots vår positiva inställning till Kina får vi inte överse med kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Folkrepubliken Kina, och inte heller med angrepp på politisk frihet och fackföreningsfrihet. Vi får heller aldrig glömma bort att Kina inte är en demokrati.
I sin resolution belyser Europaparlamentet kränkningarna av grundläggande mänskliga rättigheter i Kina, särskilt när det gäller religionsfrihet, och speciellt i fråga om kristna kyrkor och samfund. Vi uppmanar de kinesiska myndigheterna att upphöra med den strikta kontrollen, förtrycket och förföljelserna av religiösa grupper, både kristna grupper och andra. Jag tänker också på tibetansk buddism och islam.
Den romerskkatolska kyrkan har i stort sett drivits under jorden. Vi är mycket oroade över detta, och över situationen för de protestantiska kyrkorna. Dessutom vill vi ha en förklaring på vad som hänt vissa saknade romerskkatolska biskopar och präster. Vi kräver att de katolska och protestantiska präster som har arresterats och fängslats ska friges, och att alla lekmän som straffats för sin religiösa utövning ska friges.
De kinesiska myndigheterna måste garantera att man uppfyller artikel 36 i Folkrepubliken Kinas konstitution, där religionsfrihet i Kina föreskrivs. Jag vill också rikta parlamentets uppmärksamhet mot den information som kommer från organisationen Journalister utan gränser, om domen mot Shi Tao, en Internetanvändare. Den 30 april 2005 dömde en domstol i Changsha honom till 10 års fängelse för att han avslöjat statshemligheter. Shi Tao var journalist och arbetade för den ekonomiska tidskriften , och det brott han begått var att på Internet publicera information ur ett konfidentiellt dokument från det centrala propagandaministeriet, som översänts till redaktionen före den 15:e årsdagen av massakern på Himmelska fridens torg. Man bör också undersöka agerandet från Yahoos Internetportals sida då denna avslöjade uppgifter om Shi Tao för domstolen. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Kina är återigen föremål för en debatt här i parlamentet, och jag befarar att det inte blir sista gången som vi behandlar denna fråga.
De växande förbindelserna mellan EU och Kina innebär stora möjligheter för båda parter, och jag skulle rentav vilja säga för världen i allmänhet.
Men dessa förbindelser får inte enbart grunda sig på en förbättring av handelsförbindelserna för båda parter. Om EU vill att dess Kinapolitik ska vara trovärdig måste EU vara mycket tydligare när det begär att Kina radikalt ska förbättra sin politik när det gäller de mänskliga rättigheterna.
Dialogen mellan EU och Kina om mänskliga rättigheter är ett bra instrument för detta, men jag befarar att det är klart underutnyttjat. Det finns olika problem som Kina inte behandlar på ett ansvarigt sätt med tanke på sin roll i världen, där länderna blir alltmer beroende av varandra: fackföreningsfrihet, yttrandefrihet, pressfrihet och även religionsfrihet.
Jag är en av dem som förespråkar att regeringsinstitutioner och offentliga institutioner ska vara sekulära till sin natur och att det är viktigt att skilja på den politiska och religiösa makten, men jag anser också att verklig sekularism måste garantera fri religionsutövning inom den privata sfären. Jag är därför oroad över de ständiga klagomålen från olika grupper om de svårigheter de möter när de utövar sin religion i Kina.
På samma sätt som jag motsätter mig att staten skulle ge särskilt ekonomiskt eller annat stöd till en särskild religion mer än till någon annan – för ett par dagar sedan fördömde jag till exempel att kommissionen hade avsatt så stora medel till Världsungdomsdagen som stöds av den katolska kyrkan – så anser jag inte att det är godtagbart att institutioner kränker den individuella rätten till religionsfrihet. Detta är i sig en fråga som hänger samman med de mänskliga rättigheterna och som vi måste påtala och kritisera.
Sammanfattningsvis uppmanar vi i denna resolution de kinesiska myndigheterna att omedelbart upphöra med allt religionsförtryck, att respektera de internationella människorättsstandarderna och att garantera demokrati, yttrandefrihet, föreningsfrihet och pressfrihet, och även, som det sägs i resolutionen, religionsfrihet på alla landområden som kontrolleras av de kinesiska myndigheterna. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Dagens Kina styrs fortfarande av ett parti som kallar sig kommunistiskt men som inte – och det stämmer verkligen på dess ledarskap – har varit kommunistiskt på många år. Nu för tiden spelar ingenting annat någon roll än jakten på ekonomisk tillväxt och exportfördelar på världsmarknaden, vilket åstadkoms genom låga löner, dåliga arbetsförhållanden och förbud mot oberoende fackföreningar. Alltsammans påminner i stor utsträckning om den diktatoriska modell som Sydkorea tidigare tillämpade för att bli en industrination. Huruvida den stora majoriteten av folket drar några fördelar av detta kommer inte att märkas förrän om några tiotals år. Under tiden har man skapat ett samhälle med stora skillnader mellan människorna i fråga om makt och inkomster och med stor likgiltighet för naturen, landskapet och miljön. Det är långt ifrån det skydd av människor och miljö som vi socialister hyllar.
Även om de kinesiska ledarna inte längre är kommunister har de tyvärr behållit de sämsta dragen i kommuniststatens traditioner. De tolererar inte oberoende organisationer och andra maktcentrum vid sidan av sig. Människor får ha en tro, men de får inte organisera sig i någon nämnvärd utsträckning. Ledarna fruktar att oberoende kyrkor skulle kunna bli en källa till opposition, och i enlighet med en kombination av ateistisk tradition och maktpolitik är det därför regeringen som beslutar vilken religion som ska tillåtas och under vilka förhållanden.
Det är allmänt känt att det inte är den officiella katolska kyrkan som är tillåten utan en nationellt kontrollerad variant. Det är mindre välkänt att den judiska tron – vilken före revolutionen 1949 hade många anhängare, särskilt i de stora städerna utmed östkusten – är helt förbjuden. Vi bör inte ge detta Kina möjlighet att hota grannländer eller slå ned på inhemsk opposition. Det är därför självklart att vapenembargot bör förstärkas.
EU:s medlemsstater bör under inga förhållanden tillåtas sälja vapen till Kina. Alla försök att häva vapenembargot skulle vara förkastliga. Det ligger inte i någons intresse att påbörja en ny kostsam kapprustning och framkalla nya hot. Det är just därför som även EU bör tvinga fram en avrustning. 
Bernd Posselt (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag gratulerar Erik Meijer till hans utmärkta och mycket exakta inlägg, men jag måste säga att jag blev förvånad över att höra det som vissa ledamöter tidigare sa. Det är inte så underligt att de kristna förföljs och förvägras sina rättigheter på ett så brutalt sätt som för närvarande om vi tänker på hur vissa personer i EU:s ledande klasser uppträder. Till och med här i parlamentet finns det personer som inte kan förmå sig till att fördöma kränkningarna av de kristnas mänskliga rättigheter i Kina när de uttalar sig utan att först ha gett uttryck för sin fientliga inställning till kyrkan som inte alls har något med frågan att göra, och som i en debatt om de grundläggande rättigheterna för dem som faller offer för förföljelsen inte kan låta bli att hänge sig åt kritik av Världsungdomsdagen.
Det finns naturligtvis inte något kristet monopol i EU, vilket är helt rätt, men 85 procent av EU:s befolkning är kristna, och 56 procent av dem är katoliker. Dessa människor har också rätt till lämplig politisk representation. Vem ska tala, inte bara för de förföljda och små kristna minoriteterna i Kina, utan även för landets judar, muslimer och buddister, om inte vi gör det? Den islamiska världen tar upp frågan om sina muslimska bröder och systrar som förföljs på platser som till exempel Kina. Det är bara vi européer som bagatelliserar dessa kränkningar av de mänskliga rättigheterna eller intar en kritisk hållning. När vi gör det blir vi själva delaktiga i dem.
När jag ser bilderna av Tony Blair vid toppmötet mellan EU och Kina påminns jag om att det var han som sa att EU för honom var mer än en frihandelszon. Jag kan inte se något bevis för detta, för om han verkligen betraktade det som ett samhälle baserat på värderingar, skulle han föra en utrikespolitik som inriktas på de mänskliga rättigheterna – inklusive dessa mänskliga rättigheter – också när han förhandlar med ett stort land som Kina. Samma sak kan sägas om förbundskansler Gerhard Schröder. Hans isolerade försök att häva vapenembargot har vi lyckligtvis satt stopp för. Vi behöver en enighet som går utöver partigränserna om vi ska kunna tala tydligt och klart, också till ett stort land som Kina, när det handlar om mänskliga rättigheter och religionsfrihet. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ),
   . – Herr talman! Jag vill citera ett kort, avslöjande utdrag ur ett brev från en anonym kinesisk protestant: ”Jag ser verkligen fram emot att få andlig näring”, något som det enligt honom råder brist på i den officiella protestantiska kyrkan, eftersom staten i ideologiskt avseende hårt håller efter den.
Det är exakt denna kränkning av religionsfriheten i Folkrepubliken Kina som dess regering gör sig skyldig till som har lett till en ökande ström av blomstrande, icke-registrerade protestantiska hemkyrkor. I ljuset av Kinas nya bestämmelser om religiösa frågor som trädde i kraft den 1 mars i år är hemkyrkorna utsatta för en våg av slumpartat regeringsförtryck, inklusive grymma störningar av gudstjänster, kraftiga böter, arresteringar, förstöring av privata hem och misshandel eller reprimander enligt mottot ”lärare får inte tro på kristendomen”. Särskilt chockerande var rapporten om räden den 7 augusti i år mot en protestantisk hemkyrka i Shenyang-provinsen. Bland de trettio gudstjänstbesökarna fanns ungefär 10 kvinnor som först tvingades klä av sig och sedan posera nakna. De som bjöd motstånd blev brutalt misshandlade.
Vid en undersökning nyligen om huruvida det är den centrala regeringen eller lokala myndigheter som är ansvariga för kränkningarna av religionsfriheten i Kina framkom något viktigt. Vissa lokala myndigheter är välvilliga mot kristna medborgare och skyddar dem aktivt på grund av deras lojala bidrag till den lokala ekonomiska och sociala utvecklingen. Detta är ett praktiskt exempel som det vore bra om den kinesiska centrala regeringen följde, för när allt kommer omkring avgör regeringen alltid exakt vad som är normal religiös verksamhet, och det är endast denna som är tillåten i lag.
Herr kommissionsledamot! Jag vill vädja till er, era kolleger i kommissionen eller annars till rådet att i detalj förklara för de kinesiska myndigheterna hur störande denna måttstock för den grundläggande rätten till religionsfrihet är. Vad är normal religiös verksamhet? Framför allt hoppas jag att ni och rådet kommer att utöva påtryckningar om frisläppande av alla dem som, vilken tro de än har, är fängslade eller lider av brist på religionsfrihet i Kina. 
Marcin Libicki (UEN ),
   . – Herr talman! Sorgligt nog håller det på att bli tradition här att vi ägnar torsdagseftermiddagarna åt att diskutera hur de kinesiska myndigheternas handlar mot det egna folket, och mot alla andra som de har lagt under sig. Jag vill påminna parlamentet om att vi nyligen diskuterade kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Tibet. Uttrycket kränkningar av de mänskliga rättigheterna är något av en eufemism, när de händelser som det faktiskt handlar om inkluderar mord, fängelse och massförsvinnanden, och när människor hindras från att utöva sin religion och det inte finns någon sorts frihet. Låt oss tala klarspråk. Detta bör kallas brottslig verksamhet, inte kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Vi har följt händelserna i Kina under de senaste 60 åren. De av oss som kommer från de tidigare kommuniststaterna vet mycket väl hur kommunistmyndigheter brukar uppträda, oberoende av om de är ideologiskt engagerade i kommunismen eller inte. Det är oväsentligt. Jag talar av egen erfarenhet, och jag har fortfarande starka minnen från de tidiga åren av kommunism i Polen. Detta handlar helt enkelt om en illasinnad kommunistisk eller postkommunistisk diktatur.
Alla förföljs. Anhängare till islam, buddister, judar ... alla jagas. När det gäller dem som är utsatta för de grymmaste förföljelserna ... nåja, kanske inte, för i Tibet har buddisterna förföljts på ett lika grymt sätt, men det bör sägas att kristna och särskilt katoliker förföljs. Särskilt riktar man in sig på de katoliker som håller sig till en grundläggande princip i den katolska kyrkan, nämligen enighet med den mer vittomfattande kyrkan, som personifieras av påven. Vissa splittringar har uppmuntrats, och en nationell kyrka har uppstått, men den kan uppenbarligen aldrig erkännas.
Tillståndet blir värre, inte bättre. Som det nämns i vår resolution ökar antalet arresteringar. Det gör också antalet fall av tortyr, oförklarliga försvinnanden, arresteringar som görs av kriminalpolisen, och antalet isoleringsläger. Själva uttrycket ”isoleringsläger” borde få blodet att isas i våra ådror. Vi européer är mycket väl medvetna om de ohyggligheter som begicks under det nazityska styret och det kommunistiska styret i Sovjetunionen.
EU har haft diplomatiska förbindelser med Kina i 30 år. Det har talats mycket om dialog. Jag undrar hur denna dialog ser ut, och vad den innebär. Det förefaller som om den betyder att parlamentet antar den ena resolutionen efter den andra på torsdagseftermiddagar, när de flesta ledamöterna redan är på väg hem.
Men samtidigt lägger andra, som kunde ha en betydande inverkan på vad som skulle kunna ske i Kina, fram frågan om lindring av embargot. Frankrike och Tyskland är här särskilt vältaliga, och de påstår att embargot är ineffektivt. Allt detta händer i ett läge när vi bör isolera Kina så mycket som möjligt. Det handlar inte bara om ekonomi. Framför gäller det moraliska principer. EU bör göra fullständigt klart att det inte kan bli fråga om några överenskommelser eller någon dialog av något slag med Kina. Kina förtjänar ett totalt fördömande. 
Filip Andrzej Kaczmarek,
   . – Herr talman! Förra veckan sa Tang Jiaxuan, före detta utrikesminister i Folkrepubliken Kina, till FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter att varje land bör främja och skydda de mänskliga rättigheterna på sitt eget sätt, utan att någon annan lägger sig i. Vi kan helt enkelt inte acceptera denna åsikt. Respekten för de grundläggande mänskliga rättigheterna, även religionsfrihet, är inte en intern kinesisk angelägenhet. Det är en angelägenhet för alla som inte är egoister eller opportunister.
Vi bör komma ihåg att religionsfrihet också är möjlig i odemokratiska länder. Tjecker, judar och människor från Nederländerna emigrerade inte till Polen på 1500-talet för att vårt land var en demokrati, utan för att alla religioner kunde utövas i full frihet i Polen. Vi bör dock också komma ihåg att det har funnits och ännu finns politiska system som bara erkänner religiösa ledare av olika övertygelser om de stöder teorin att all auktoritet är given av Gud, även den grymmaste.
Kina bör inte bara respektera religionsfriheten, utan också att kyrkor och religiösa samfund ska vara oberoende. Världsliga auktoriteter kan inte tillåtas ha inflytande på beslut om vem som ska bli katolsk biskop, den femtonde Dalai Lama eller den tolfte Panchen Lama. Tibetanska munkar kan inte tvingas att delta i ideologisk utbildning. Den 87-årige Gongola Lama har sagt att instruktörerna på sådana utbildningskurser indoktrinerar munkarna till att älska det gemensamma fäderneslandet Kina och underkasta sig lagen. De lär också munkarna att Dalai Lama är en fara. Vissa munkar tvingas skriva under ett dokument där det står att de inte längre erkänner Dalai Lamas andliga och politiska ledarskap.
Världshistorien är full av exempel på förtryck med religiösa motiv. Man bör dock komma ihåg att sådant förtryck alltid har visat sig vara ineffektivt, även under de grymmaste regimer. Det kommer att visa sig vara ineffektivt även i Kina. Det spelar ingen roll om en person blir av med sitt arbete eller sin egendom, fängslas, utvisas, korsfästs eller gasas. Varken påven eller Dalai Lama kan frammana någon så kallad splittring, eftersom källan till religionens styrka inte finns hos de troende eller prästerskapet, utan i religionens egen natur. För de flesta religioner är inte döden ett tragiskt slut, utan början till ett nytt liv. 
Catherine Stihler,
   – Herr talman! Religionsfrihet är en grundläggande mänsklig rättighet och, som den föregående talaren sa, i artikel 36 i den kinesiska konstitutionen påstår man sig tillåta frihet för religiösa övertygelser, men ändå överensstämmer retoriken inte med verkligheten.
Ett exempel som Amnesty International har gett var fallet med Zhang Rongliang, som var ledare för ett av de största nätverken av hemkyrkor i Kina. Han internerades i sin by, polisen sökte igenom varje hus i byn och konfiskerade allt kristet material, hans fru och barn har hållit sig gömda, han har fängslats fem gånger på totalt tolv år, och under denna tid blev han svårt torterad.
Kammaren har också tagit upp fallet med Tenzin Delek Rinpoche, den tibetanska munk som dömdes till döden av de kinesiska myndigheterna i en orättvis rättegång. Han sitter nu i fängelse på livstid, men ingen vet var han hålls fången, och hans familj skulle vilja få reda på det.
Till dess att Kina tar itu med religionsfrihet på allvar måste vi belysa brott mot mänskliga rättigheter i kammaren. Vi måste tala för dem som inte är fria att tala för sig själva. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det är ett erkänt faktum att Kina är välkänt för sin ringa hänsyn till de mänskliga rättigheterna. Att ytterligare understryka detta vore eufemistiskt.
Mina damer och herrar! Vad som fattas i parlamentets resolutioner – även partiöverskridande resolutioner som denna – är lite intellektuell ärlighet.
Punkt 3, där det står att det måste göras klart för de kinesiska myndigheterna att ett äkta partnerskap bara kan utvecklas om de gemensamma värderingarna respekteras och praktiseras fullt ut, blir i själva verket hycklande.
Resolutionen blir sedan löjlig när man välkomnar en strukturerad dialog mellan EU och Kina om de mänskliga rättigheterna efter att ha räknat upp en beklaglig mängd brott mot dessa rättigheter och ställt de vanliga kraven. Inte ett ord om allvarligt fördömande, för att inte tala om några förslag till sanktioner.
Att associera sig med denna resolution vore att göra sig själv till åtlöje och samtidigt bli en moralisk medbrottsling till den våldsammaste kombination av fri marknad och kommunism som någonsin har funnits. Jag uppmanar mina kolleger att inte rösta för denna resolution. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   – Herr talman! Folkrepubliken Kina rättar sig inte efter principen om respekt för individens grundläggande mänskliga rättigheter. Det kommunistiska Kina har nu i många år misslyckats med att uppfylla de mest grundläggande universella normerna och kraven när det gäller frihet att yttra sig, tänka, agera och skapa.
Vid det senaste ministermötet mellan EU och Kina i maj 2005 uttryckte unionen sin oro när det gäller fyra aspekter av de mänskliga rättigheterna. I synnerhet begärde unionen att de som ännu satt fängslade i samband med den prodemokratiska rörelsen 1989 skulle släppas, att mediecensuren skulle minskas, att systemet för ”återutbildning genom arbete” skulle reformeras, och att den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter skulle ratificeras. Vi borde också kräva ett slut på förtrycket av den romersk-katolska kyrkan. Denna erkänns inte av regimen.
Över 126 familjer förlorade sina närmaste i massakern på Himmelska fridens torg, och omständigheterna kring denna händelse är fortfarande oklara. Enligt Amnesty International fängslades enbart i slutet av förra året över 50 personer för att ha publicerat information på Internet som skulle kunna vara skadlig för myndigheterna. Amnesty International har också rapporterat att 3 400 människor avrättades och över 6 000 dömdes till döden 2004 i Kina. Dessa siffror är verkligen skrämmande.
Den kinesiska regeringen ägnar sig åt en skoningslös utrotning av människorna i Tibet. Den använder sig av falska anklagelser om lagbrott, bestämmer i förväg utgången av rättegångar och organiserar massavvisningar av tibetaner från områden där sedan etniska kineser flyttar in. Över 100 tibetanska religiösa ledare sitter i kinesiska fängelser anklagade för omstörtande verksamhet. Världen står bara och tittar på när en av alla tiders äldsta och viktigaste kulturer försvinner framför ögonen på den.
Hur många fler tragedier och skrämmande siffror behövs för att världen ska börja lägga märke till de brott mot de mänskliga rättigheterna som begås i Kina? Vi kommer inte att nå det önskade resultatet med hjälp av diplomati. Unionen står inför en enorm utmaning. EU:s agerande kommer att avgöra huruvida Kina kommer att klara av att vidta specifika åtgärder för att möta kraven på att ändra sin politik gentemot det egna folket. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kina är en stor nation och har varit en stor civilisation, men dess namn och anseende har minskat på grund av dess brott mot mänskliga rättigheterna.
Jag vill att kineserna hörsammar mina kollegers ord och denna resolution om religionsfrihet. Jag vill att de släpper katoliker och kristna som sitter i fängelse. Jag vill att de visar muslimerna, uigurerna i Xinjiang, rättvisa. Jag vill att de visar tibetaner rättvisa och drar tillbaka sitt hot om att straffa deras Panchen Lama. Jag vill att de upphör att utnyttja psykiatrin. Jag vill att de lyssnar till Fen Yangs röst. Hon arresterades när hon besökte vänner och dömdes utan rättegång till två år i ett kvinnligt arbetsläger, där hon misshandlas och hjärntvättas. Jag vill att de lyssnar till Wang Nans mor. Wang Nan dog på Himmelska fridens torg, och hennes mor arresterades för att ha tagit emot ett paket med T-shirtar. Detta är oegentligheter som vi inte kan tolerera. Kina kommer endast att förskaffa sig och förtjäna vår respekt om man hörsammar, agerar och sätter stopp för dessa oegentligheter. 
Louis Michel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag svarar på min kollega Benita Ferrero-Waldners vägnar.
Trots att det under de senaste åren har gjorts betydande framsteg när det gäller frågor om de mänskliga rättigheterna i Kina, särskilt på området ekonomiska och sociala rättigheter, är Europeiska unionen fortfarande oroad över den allmänna situationen för de mänskliga rättigheterna i landet, och i synnerhet över de inskränkningar av medborgerliga och politiska rättigheter som har drivits igenom.
Respekten för de mänskliga rättigheterna är faktiskt ett centralt inslag i Europeiska unionens utrikespolitik. Europeiska unionen har regelbundet tagit upp frågan med de kinesiska myndigheterna på ett rättframt och öppet sätt, både genom politisk dialog – även på toppnivå, till exempel nyligen under det senaste bilaterala toppmötet i Peking den 5 september – och genom den bilaterala dialog som särskilt har ägnats åt de mänskliga rättigheterna.
Inom ramen för dialogen mellan EU och Kina har frågan om trosfrihet, religionsfrihet, yttrandefrihet och föreningsfrihet alltid varit en av Europeiska unionens viktigaste prioriteringar. I synnerhet har unionen ständigt uttryckt sin djupa oro över situationen för de personer som har åtalats eller berövats sina grundläggande rättigheter på grund av att de öppet har praktiserat sin tro, oavsett vilken religion eller tro det rör sig om. Ett antal av de religiösa personer som har omnämnts av parlamentets ledamöter finns med på den lista med individuella fall som unionen systematiskt skickar till sina kinesiska förhandlingspartner inom ramen för dialogen om de mänskliga rättigheterna. Dessutom har Europeiska unionen vid flera tillfällen officiellt kontaktat de kinesiska myndigheterna via dess representanter i Peking. Tenzin Deleg Rinpoche och pastor Zhang Rongliang – för att nämna några exempel – är några av dem som har varit i fokus för dessa handlingar.
Avskaffandet av dödsstraffet, eller åtminstone införandet av ett moratorium vad gäller dess tillämpning, Kinas snabba ratificering av den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter och samarbete med Förenta nationernas mekanismer är också några av de prioriterade frågor som regelbundet tas upp med de kinesiska myndigheterna. I det senare fallet krävde Europeiska unionen under den senaste sessionen av dialogen om de mänskliga rättigheterna i Luxemburg den 24–25 februari att EU:s särskilda rapportör om religions- och trosfrihet ska få möjlighet att resa till Kina så snart som möjligt.
Europeiska unionen tänker utan tvivel fortsätta och fördjupa dialogen med Peking om de mänskliga rättigheterna genom seminarier som är kopplade till dessa frågor. Vid sidan av dialogen gör dessa seminarier det också möjligt att öka medvetandet om vissa viktiga aktörer i det kinesiska civilsamhället. Vi hoppas att nästa session av den särskilda dialogen om de mänskliga rättigheterna, som kommer att äga rum i Peking den 24–25 oktober 2005, kommer att leda till att viktiga framsteg kan göras. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum när eftermiddagens debatter har avslutats. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om sex resolutionsförslag om politiska fångar i Syrien(1).
Marios Matsakis (ALDE ),
   . – Herr talman! Parlamentet har tagit upp frågan om Syriens brott mot mänskliga rättigheter tidigare, och det råder inget tvivel om att vissa förbättringar på området respekt för mänskliga rättigheter har genomförts under de senaste åren till följd av påtryckningar från både Europeiska unionen och internationellt håll.
Tyvärr är inte dessa förbättringar tillräckligt långtgående. Exemplet med de fortsatta frihetsberövandena av två parlamentariker som betraktas som farliga, Riad Seif och Mamoun al-Homsi, och den förföljelse av många civila aktivister, som Hasan Zeino och Yassin al-Hamwi, som nyligen inträffade, är relevanta bevis på detta. Det är också mycket riktigt de syriska myndigheternas fortsatta taktik att införa hinder för registrering av och fri verksamhet för icke-statliga människorättsorganisationer i landet. Detta är naturligtvis också fallet när det gäller taktiken att skrämma och trakassera otaliga syriska människorättsaktivister.
Den syriska regeringen måste inse att denna situation är oacceptabel för EU, och om den fortsätter kommer det utan tvivel att hindra genomförandet av ett framtida associeringsavtal mellan EU och Syrien. Vi uppmanar de syriska myndigheterna, och särskilt den nuvarande presidenten Bashar al-Assad, som har sänt ut hoppfulla signaler om att vilja öppna det syriska politiska systemet, som sedan många år tillbaka domineras av Baathpartiet, att fortsätta på ett snabbt och bestämt sätt i den mycket behövliga processen av demokratisering och reformering av landet.
Sådana förändringar kommer inte bara att ge honom och hans regering mycket respekt utomlands, utan även, och viktigare, kommer de att gynna det syriska folket i hög grad.
Kolleger! Jag uppmanar er att stödja detta gemensamma resolutionsförslag. 
Véronique De Keyser (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Om vi i dag hade fått välja ämnena för våra debatter när det gäller brott mot de mänskliga rättigheterna, skulle vi kanske ha valt Tunisien, där försvarare av de mänskliga rättigheterna i dag belägrades av den tunisiska armén. Problemen med Tunisien visar på ett allmänt sätt hur allvarligt vi behandlar de mänskliga rättigheterna i våra associeringsavtal. Det är därför vi ville ha denna resolution om Syrien.
Vi vill att Syrien ska öppna sig och bli demokratiskt. I månader nu har vi krävt att fall som involverar politiska flyktingar som Riad Seif och Mamun al-Humsi ska behandlas seriöst. Béatrice Patrie och jag, som företrädare för utskottet för utrikesfrågor, samt parlamentets talman, Josep Borrell Fontelles, skickade skrivelser i augusti där vi krävde att dessa två politiska fångar, som redan har avtjänat två tredjedelar av sina straff, skulle släppas. De är före detta parlamentsledamöter som är i dålig fysisk kondition. Dessa skrivelser har ännu inte besvarats.
Vi vill att det i det kommande associeringsavtalet med Syrien tydligt ska anges att de mänskliga rättigheterna är ett villkor som vi inte kommer att förhandla om. Vi vill inte isolera Syrien. Vi anser att Syrien är ett vänland som måste bli demokratiskt och som vi kan hjälpa. För närvarande vill vi dock framföra följande budskap till den syriska regeringen: Nu när det är dags att komma fram till ett beslut om detta associeringsavtal, ta då detta budskap på allvar; tro inte att vi varje gång måste vara tvungna lägga fram resolutioner för att slutligen inleda en konstruktiv dialog med Syrien om de mänskliga rättigheterna, särskilt med den underkommitté om mänskliga rättigheter som vi uppmanar er att upprätta. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Samtidigt som vi befinner oss mitt i firandet av tioårsdagen av Barcelonaprocessen måste vi komma ihåg att respekten för de mänskliga rättigheterna är en av hörnstenarna i Europa–Medelhavsavtalet, och i detta sammanhang förtjänar den resolution vi röstar om i dag om situationen för politiska fångar i Syrien särskild uppmärksamhet.
Vi vill därför uppmana kommissionen, rådet och medlemsstaterna att klargöra för de syrianska myndigheterna att det avtal vi för närvarande förhandlar om måste innehålla tydliga bestämmelser om de mänskliga rättigheterna i enlighet med Europa–Medelhavsavtalet.
Dessutom kräver vi liksom Véronique De Keyser att en underkommitté om mänskliga rättigheter i Syrien upprättas inom ramen för associeringsavtalet, på samma sätt som i fallet Jordanien och Marocko, i syfte att föra en strukturerad dialog om mänskliga rättigheter och demokrati. Denna underkommitté skulle bli en viktig del av handlingsplanen.
Slutligen måste vi än en gång betona vikten av att rådfråga och involvera det civila samhället i underkommitténs arbete för att få en bättre övervakning av situationen för de mänskliga rättigheterna. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   – Herr talman! Även innan far och son al-Assad fick makten i Syrien var landet fånget i villfarelsen att det förtjänade att vara mycket större än det egentligen är, och att det skulle omfatta Libanon, Jordanien, Israel, Palestina och delar av Irak.
Syrien lägger skulden på Frankrike och Storbritannien för att i onödan ha delat upp dessa regioner, som landet hade vunnit från Turkiet i första världskriget, och därigenom gjort det omöjligt för landet att återgå till det Storsyrien som fanns före det ottomanska riket.
För över 40 år sedan ledde Syriens storhetsdröm till att landet tillsammans med Egypten och Jemen ledde ett försök att skapa en förenad arabrepublik. När detta projekt misslyckades och Syrien dessutom förlorade Golanområdet till Israel 1967 såddes fröna till en auktoritär och militaristisk regim. Regimen är intolerant mot etniska minoriteter, mot kristendomen och mot tolkningar av islam som avviker från den version som propageras av staten. Den är också intolerant mot inhemsk opposition, misstänksam mot grannländer och ännu mer misstänksam mot stormakter längre bort.
Under åren har våldshandlingar av landsförvisade från andra länder fått stöd från syriskt territorium, och man misstänker också att den senaste tidens politiska mord i Libanon har organiserats från Syrien. Europeiska unionen hoppas kunna upprätta starka förbindelser med alla stater i dess omedelbara närhet, däribland alla länder runt Medelhavet. Om Turkiet går med i Europeiska unionen någon gång i framtiden kommer både Syrien och Irak att bli våra grannländer.
Min grupp anser att inte bara ekonomiska eller militära skäl ska vägas in när våra förbindelser med Syrien fördjupas. Europeiska unionen måste lägga mer tonvikt på frigivningen av politiska fångar, rätten att opponera sig och en demokratisering av regeringen. Hur kommer kommissionen att göra detta? Även om vi bör förstå de omständigheter som har resulterat i att Syrien för närvarande har hamnat i denna dåliga situation, får vi inte finna oss i detta. Demokratiseringen av Syrien är nu viktigare än fördjupade handelsförbindelser. Familjen al-Assads kriminella regim får inte belönas för sitt dåliga uppförande. Genom att driva denna linje kommer vi att bidra till att Syrien blir demokratiskt, och ett erkännande av en palestinsk stat har också en roll att spela i detta. 
Charles Tannock (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Syrien förblir under president Bashar al-Assads styre, den enda kvarvarande Baathregimen i arabvärlden sedan den irakiska baathismen fallit. Sedan 1963 har Syrien fungerat som en stat i ständig kris, något som är den rättsliga grunden till många av de repressiva instrument som regeringen har infört, och som den rättfärdigar på grundval av den pågående konflikten med Israel till följd av Syriens förlust av Golanhöjderna 1967 och kampen mot islamistiska terrorister som motsätter sig den sekulära socialistiska staten.
Men den senaste tiden, eftersom Syrien har ägnat sig åt ett mer aktivt engagemang i EU genom att delta i Barcelonaprocessen och skriva under ett Euromed-associeringsavtal, har landets samtliga inrikespolitiska områden blivit föremål för kraftig internationell granskning, särskilt dess dåliga meritlista när det gäller mänskliga rättigheter och påstådda fängslade politiska fångar, med dödsfall i häkten och godtyckliga arresteringar, hindrande av mötesfrihet eller av medborgare från att lämna landet, samt, naturligtvis, användandet av tortyr.
Det har inte blivit bättre av Syriens beklagliga uppförande när det gällde att blunda för islamistiska terrorister som gick in i Irak från dess territorium trots dess egen kamp mot islamism, liksom dess förtäckta stöd till utbildning av terrorister för Hamas, Islamiska Jihad och Hizbollah, trots att man fortsätter att förneka sådant stöd. Syriens tillbakadragande från Libanon under internationella påtryckningar har störts av arresteringen av den prosyriska säkerhetschefen i samband med mordet på Rafiq Hariri, en skarp kritiker av den syriska regimen. Syrien förblir en enpartistat, även om det talas om att rätta till detta problem.
I denna resolution krävs nåd för ett antal fall som åberopas av Amnesty International, och det råder inga tvivel om att de statslösa kurdernas svåra situation i Hassake och diskrimineringen av små kvarvarande judiska samhällen är helt oacceptabel.
Som föredragande för EU:s grannskapspolitik anser jag att det trots allt är viktigt att hålla Syrien engagerat i dialog med EU och att uppmuntra demokratiseringsprocessen samt iakttagande av grundläggande mänskliga rättigheter som Syrien har skrivit under inom ramen för sina internationella skyldigheter – skyldigheter som de måste leva upp till i verkligheten om de verkligen vill åtnjuta en fördelaktig Euromed-handlingsplan i framtiden. 
Bernd Posselt,
   . – Herr talman! Jag vill fortsätta Charles Tannocks resonemang. När president Bashar al-Assad övertog ämbetet efter sin far sattes en hel del förhoppningar till honom. Kristna syrier som känner honom väl säger att han har en väldigt tolerant inställning gentemot andra trossamfund, inte minst kristna, eftersom han själv tillhör den alawitiska minoriteten.
Desto tråkigare är det att Baathregimens brutala förtrycksapparat fortfarande fungerar, med underrättelsetjänsten i Libanon och polisen i själva Syrien. Jag vill understryka att vi måste tillämpa särskilt strikta normer eftersom vi har knutit band med Syrien genom Europa–Medelhavsdialogen och församlingen för Europa–Medelhavsområdet. Även om vi bör stödja Syrien i dess önskan att närma sig Europeiska unionen, kan vi inte göra det om landet inte försvarar de grundläggande mänskliga rättigheterna och går mot pluralism och demokrati. Att detta endast kan ske steg för steg är uppenbart, men processen måste inledas genast och vi måste sända ett tydligt budskap om detta. 
Béatrice Patrie,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Partnerskapet mellan Europa och Medelhavsländerna har redan möjliggjort viktiga framsteg på vägen mot att skapa en gemensam värdegrund: de mänskliga rättigheterna, representativ demokrati, jämställdhet mellan män och kvinnor och sociala framsteg. I detta sammanhang utgör inledandet av en valprocess i Egypten – även om det måste erkännas att den har sina brister – och Libanons återvunna självständighet belysande exempel. Tyvärr visar de senaste händelserna i Tunisien att vägen dit är svår. Därför måste frågor ställas om villkorligheten i våra partnerskap. Om ett land som ingått ett associeringsavtal allvarligt bryter mot detta, borde det kunna leda till att avtalet upphävs, även temporärt. I Syrien har president Bashar al-Assads tillträde till makten ingett stort hopp. Dock nås vi av motstridiga politiska signaler, vilket innebär att en viss förvirring och osäkerhet kvarstår när det gäller att fullborda ratificeringsprocessen för associeringsavtalet. I egenskap av ordförande för delegationen för förbindelserna med Mashrekländerna reste jag nyligen med en delegation från parlamentet till Syrien. Under detta besök och särskilt i närvaro av president al-Assad själv lade vi stor tonvikt vid behovet av att respektera grundläggande friheter och behovet av att säkra frigivandet av de två före detta parlamentsledamöterna Riad Seif och Mamun al-Humsi. Deras frigivning har tagits upp som en punkt i den rapport från besöket som har utarbetats av vår Mashrekdelegation. Frigivningen – jag citerar: – ”av de två fängslade syriska parlamentarikerna är en förutsättning för att associeringsavtalet ska kunna undertecknas”. Omröstningen om denna brådskande resolution kommer att fungera som en kraftig signal från parlamentet: respekten för de mänskliga rättigheterna och för de grundläggande friheterna är faktorer som inte är förhandlingsbara i våra partnerskap. 
Marek Aleksander Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! FN gjorde helt rätt i att uttrycka sin oro för brott mot de mänskliga rättigheterna i Syrien.
Jag ger mitt fulla stöd till Europaparlamentets resolutionsförslag, där vi kräver att de syriska myndigheterna friger de politiska fångar som sitter fängslade i landet. Bland dessa finns flera syriska parlamentariker som vi betraktar som våra kolleger. Syrien måste övertalas att ratificera konventionen mot tortyr, där tortyr av fångar förbjuds.
Det är dock svårt för mig att stödja förslaget om att Syrien ska uppmanas att se till att de som arresterats blir väl behandlade. Vi vet ju trots allt att detta handlar om politiska fångar, så vi borde verkligen insistera på att inga politiska fångar någonsin får finnas, och inte ha överseende med detta och artigt be Syrien att inte behandla dem så grymt.
Syriens respekt av de mänskliga rättigheterna måste vara ett ovillkorligt krav om unionen ska ingå ett associeringsavtal med landet. Det är otänkbart för oss att samarbeta med ett land som har politiska fångar och utövar tortyr och andra former av antidemokratiskt förtryck som leder till förföljelse av religiösa minoriteter som judar eller kristna. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Tyvärr har de förhoppningar som även uppstod kring den senaste konferensen för Baathpartiet i Syrien snabbt grusats. Regimen fortsätter med sina antidemokratiska och totalitära metoder mot alla oppositionella. President Bashar al-Assad verkar vara för svag för att kunna omvälva den totalitära regim av lismande svågerpolitik som genomsyrar det politiska systemet.
De två fängslade före detta parlamentsledamöterna vars omedelbara frigivning vi kräver – tillsammans med ett omedelbart slut på alla politiska åtal – är också offer för anklagelserna om nepotism från regimens sida.
Jag tror dock att det kommer att ligga i det syriska folkets och deras rättigheters intresse att Europeiska unionen skriver under och ratificerar associeringsavtalet. Detta kommer att ge oss fler verktyg för att kontrollera och utöva påtryckningar, till exempel klausulen om de mänskliga rättigheterna och en strukturerad politisk dialog.
Louis Michel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen deltar fullt ut i Europeiska unionens ansträngningar för att stödja de mänskliga rättigheterna i Syrien. På grundval av principerna i Barcelonaförklaringen är vårt mål att upprätta en konstruktiv dialog om de mänskliga rättigheterna med de syriska myndigheterna. I detta sammanhang har Europeiska unionens trojka tidigare vidtagit åtgärder i samband med arresteringarna av oppositionella, däribland Riad al-Turk, och domarna mot två parlamentariker, Mamun al-Humsi och Riad Seif.
Alldeles nyligen uttryckte kommissionen sin djupa oro till Syriens ambassadör angående interneringen av offentliga personer och parlamentsledamöter, och mer specifikt av Mamun al-Humsi och Riad Seif.
Europeiska kommissionens delegation i Damaskus övervakar mycket noggrant kvarhållandet av dessa två politiska fångar. Nyligen påpekade delegationens ledare denna situation för Syriens vice utrikesminister Walid Moallem. Försöken att få Mamun al-Humsi och Riad Seif frigivna misslyckades trots att de enligt syrisk lag skulle kunna beviljas frigivning i förtid efter att ha avtjänat tre fjärdedelar av sina fängelsestraff.
Lagen kräver dock att de två fångarna skriver under en förklaring där de för all framtid avsäger sig all politisk aktivitet som skulle kunna skada den syriska staten. De vägrade att skriva under denna förklaring. Från syrisk synpunkt kan därför ingenting mer göras för att frige fångarna.
Vi ser också motstridiga, om än positiva, tecken som kanske är en effekt av de internationella påtryckningarna. Jag tänker till exempel på frikännandet av människorättsaktivisten Aktham Naisseh i juni i år.
Den övergripande situationen är dock tyvärr otillfredsställande, och kommissionen kommer att fortsätta att i nära samarbete med ordförandeskapet och medlemsstaterna ta upp individuella fall med sina kontakter med den syriska administrationen på alla nivåer.
När det gäller förhandlingarna om associeringsavtalet är kommissionen fortfarande övertygad om att en dialog om de mänskliga rättigheterna kommer att bli mer effektiv inom ramen för de kontraktsmässiga förbindelser som avtalet innebär. Detta avtal, som innefattar bestämmelserna om frihandel, samarbete och politisk dialog, och med klausulerna om de mänskliga rättigheterna och demokrati som centrala komponenter, kommer att bli ett viktigt instrument för att göra det syriska samhället mer öppet och demokratiskt.
När det gäller att förbättra stöd- och utvecklingsprogrammen för Medelhavsländerna (Meda) med syfte att stödja utvecklingen av ett demokratiskt samhälle, fortsätter kommissionen att prioritera stödet till det civila samhället på samarbetsområdet, och den hoppas kunna fortsätta i den riktningen med hjälp av framtida program.
Eftersom det har nämnts flera gånger kommer jag att säga några ord om associeringsavtalet. Kommissionen är fortfarande medveten om de nuvarande politiska svårigheterna när det gäller att skriva under avtalet med Syrien. Genom att genomföra det militära tillbakadragandet från Libanon har Syrien tagit ett första positivt steg mot att tillämpa FN:s säkerhetsråds resolution 1559. På grund av den rådande situationen, det vill säga den fortsatta synbara närvaron av den syriska underrättelsetjänsten i Libanon liksom bristen på samarbete i Irak, står det dock klart att Syrien måste agera kraftfullt och positivt för att återställa förtroendet, och detta måste göras innan Syrien ens överväger att skriva under avtalet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum om några ögonblick. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Véronique De Keyser (PSE ).
   – Herr talman! Det finns ett muntligt ändringsförslag till skäl E: När det står ”Riad al-Hamood, medborgarrättsaktivist” måste det preciseras att ordet ”kurdisk” föregår ordet ”medborgarrättsaktivist”. 

Talmannen.
   – Därmed är omröstningen avslutad, och vi går nu vidare till röstförklaringarna. 

Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   .– Den moderata delegationen har idag röstat för ett betänkande om allvarliga och försummade sjukdomar i utvecklingsländerna. Vi anser att sjukdom och ohälsa är ett dominerande problem i dessa länder som både är en orsak till och ett resultat av underutveckling.
Vi är emellertid tveksamma till att EU uttalar synpunkter på läkemedelsindustrins prissättning av olika produkter. Vi är också tveksamma till att tvinga läkemedelsindustrin att återinvestera en del av vinsterna i FoU avseende försummade sjukdomar. Vi skulle snarare vilja uppmuntra läkemedelsindustrin att av etiska och moraliska skäl frivilligt besluta att återinvestera en del av vinsten i forskning avseende sjukdomar som drabbar fattiga länder. Detta är i linje med att ta ansvar för global utveckling.
Vad som ytterligare bör uppmärksammas är de afrikanska regeringar som tar ut en försäljnings- eller importskatt på antiretrovirala och andra läkemedel. Detta resulterar i att läkemedlen blir otillgängliga för många fattiga grupper. Där måste de berörda regeringarna kraftfullt uppmanas att avskaffa sådana skatter. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Den globala kampen mot smittsamma sjukdomar är en angelägen fråga som kräver ett omfattande internationellt engagemang. Junilistan är av uppfattningen att det internationella samarbetet ska bedrivas inom redan etablerade organisationer med kompetens och erfarenhet inom området, såsom Världshälsoorganisationen (WHO). Junilistan förespråkar ett avgränsat EU-samarbete. Vi är kritiska mot att unionen eftersträvar inflytande och kompetenser i frågor som redan hanteras av befintliga internationella organisationer. 
Luis Queiró (PPE-DE ),
   .– Som ett resultat av den ekonomiska utvecklingen och den förbättrade livskvaliteten i Europa har vi ett avsevärt ansvar gentemot resten av världssamfundet. Samtidigt som man kan bekänna sig till en världssyn som ser frihandel som en av de viktigaste förutsättningarna för utveckling måste man också tänka på att det finns vissa områden som helt enkelt inte kan lämnas åt marknadens nycker. Detta beror på att marknaden inte gynnar mer långsiktiga mål, oavsett hur global den än är. Det är inte för att misskreditera marknaden, utan för att påpeka att den oundvikligen har sina begränsningar. I detta sammanhang får vi inte glömma att vissa sjukdomar hämmar utvecklingen i världens fattigaste länder. Det är därför mycket viktigt att EU:s utvecklingsinitiativ – vars effektivitet ibland kan ifrågasättas – bör medföra att vi bekämpar dessa sjukdomar inom ramen för utvecklingsstödet som helhet. 
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
