Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från förra sammanträdet har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Méndez de Vigo
Fru ordförande, jag ser inte mitt namn bland dem som röstat för den slutliga resolutionen om majs. Jag vill få det noterat att jag ville rösta ja, liksom även min grupp.

Ordföranden
Det skall vi rätta till.
(Protokollet justerades.)

Ansvarsfrihet för budget
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0124/97 av Wynn för budgetkontrollutskottet om kommissionens rapport (KOM(97)0048 - C4-0108/97) om åtgärder som vidtagits till följd av iakttagelserna i Europaparlamentets resolution som fogats till beslutet om ansvarsfrihet för Europeiska gemenskapernas allmänna budget för budgetåret 1994; -A4-0120/97 av Wynn för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för genomförandet av Europeiska gemenskapernas allmänna budget för räkenskapsåret 1995 - avsnitt III; -A4-0125/97 av Dankert för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet beträffande genomförandet av Europeiska gemenskapernas allmänna budget för räkenskapsåret 1995 - avsnitt I, IV, V och VI; -A4-0071/97 av Blak för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för förvaltningen av EKSG för budgetåret 1995; -A4-0121/97 av Bösch för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för förvaltningen av sjätte och sjunde Europeiska utvecklingsfonden för räkenskapsåret 1995.Jag skulle vilja hälsa Friedmann, revisionsrättens ordförande, hjärtligt välkommen.

Wynn
Fru ordförande! Det är trevligt att se så många människor här vid debatten om ansvarsfrihet. Jag är häpen över hur många som är intresserade av detta. Utan tvekan kommer kammaren om två minuter att vara så gott som tom.
Jag har två betänkanden i mitt namn och därför tio minuter. Teoretiskt sett har jag fem minuter för vart och ett, men för det första betänkandet - uppföljningen av 1994 års ansvarsfrihet - kan jag fatta mig ytterst kort och ägna huvuddelen av min tid åt ansvarsfriheten för 1995.
Vad gäller uppföljningen av ansvarsfriheten för 1994 vill jag bara säga att jag förväntar mig att kommissionen kommer att hålla parlamentet informerat om våra anhållanden i resolutionen, inte minst vad avser de få kvarstående åtgärderna med avseende på 1994 års revisionsförklaring. Vi kommer att följa upp det med intresse.
Jag övergår nu till 1995 års ansvarsfrihet, som i betänkandet har ett resolutionsförslag med 89 artiklar. Det skulle ha varit 90, men jag skall kommentera det om ett ögonblick. Det som är annorlunda när det gäller årets anhållan är att minst elva av dessa artiklar anmodar parlamentet att göra jobbet, snarare än att begära att revisionsrätten eller kommissionen skall göra det, vilket är det vanliga. Vi vill se parlamentet spela en större roll i budgetkontrollfrågor.
Resolutionsförslaget omfattar alla de områden där parlamentet antingen hyser oro eller har förslag att komma med.
Jag måste säga att huvudfilosofin bakom betänkandet ligger i motiveringen. Vi röstar inte om motiveringen - det vill säga vi ändrar den inte, den finns bara med där som en del av betänkandet - men om man gör sig besvär att läsa den så ser man ganska tydligt orsakerna till förslagen. Vad exempelvis revisionsförklaringen beträffar så utgör artikel 14 i resolutionen i själva verket en koncentrerad version av styckena 9 till 23 i motiveringen. Det är i dessa senare stycken som problemen med revisionsförklaringen sammanfattas mer i detalj. Det är också här man finner skälen till varför ansvarsfrihet kan beviljas, trots en negativ revisionsförklaring vad gäller betalningar. Jag rekommenderar er att läsa den, särskilt de av er som bara går till rättens årsrapport om revisionsförklaringen och får en uppfattning om vad som förevarit som inte riktigt stämmer med verkligheten. Men då är det ju förstås så att människor i allmänhet inte reagerar på verkligheten, de reagerar på sin uppfattning av verkligheten.
Ett annat exempel har med olivolja att göra. Detta är sannerligen ett problematiskt område, eftersom den enda omröstning jag som föredragande förlorade i måndags rörde olivolja. Styckena 31 och 32 i motiveringen redogör för problemet. Kommissionen visar själv tydligt på de fortsatta problemen inom denna sektor i sitt alternativdokument nyligen - av den 12 februari i år.
Glöm inte att vi talar om en ansvarsfrihet för 1995 och att vi här har ett betänkande i februari 1997 som påstår sådant som: " Det föreligger inneboende ofullkomligheter i gemensamma marknadens organisation för olivolja, vilka blivit alltmer märkbara med tiden och som innebär att effektiv kontroll inte alltid är möjlig... Den inneboende defekten i systemet kvarstod, nämligen odlarens och producentens gemensamma intresse av att deklarera höga siffror. Bedrägerier har upptäckts i tillämpningen av konsumtionsstödet. Bedrägerier har också upptäckts i kvantiteter som exporterats med exportersättningar. Tyvärr, och i synnerhet under år då priset på olivolja är högt, så är det ytterst frestande att blanda olivolja med fröolja och göra sig en vinst på konsumentens bekostnad." Och så fortsätter det. Betänkandet påstår också: " Tyvärr har medlemsstaterna inte följt sina organs råd vad gäller sanktioner med tillräcklig kraft. Av detta skäl komprometteras bland annat effektiviteten hos den kontroll organen utövar."
Det stycke som röstades bort i måndags kväll försökte få till stånd åtgärder i denna specifika fråga. Mitt problem är att den artikel som saknas - den som utskottet avslog - var inriktad på olivoljesektionens halspulsåder så att säga. Jag har problem med detta. Om jag inte vore föredragande - och som föredragande är jag utskottets tjänare - så skulle jag öppet hävda att beslutet i måndags kväll var ett dåraktigt beslut. Jag skulle också säga att vi här har ett system som är översållat med bedrägerier. Jag skulle sedan fortsätta med att säga att kommissionen, i enlighet med artikel 13 i rådets beslut av den 31 oktober 1994 om budgetdisciplin, borde initiera rättsförfaranden skyndsamt för att skjuta upp eller reducera de månatliga förskotten inom denna sektor. Men jag är emellertid föredraganden, så jag kan naturligtvis inte säga dessa saker.
Låt mig lämna ett annat exempel från betänkandet: Artikel 74 i betänkandet begär att 2 miljoner ecu skall användas till utveckling av sportprojekt i Sydafrikas svarta förstäder. Detta har tagits med eftersom det utgjorde en del av anmärkningen avseende budgetartikel B7-5070, som vi i parlamentet röstade om i december 1994, och här är vi nu i april 1997. Sanningen är att mycket litet, om ens något, har hänt vad denna begäran anbelangar.
Om man ser på stycke 52 i motiveringen upptäcker man att det för den budgetartikeln år 1995 fanns 125 miljoner ecu till förfogande. 123 miljoner ecu bands, och omkring 2 miljoner ecu blev över, och parlamentets begäran om sportutveckling förverkligades aldrig - den glömdes bort. Tack och lov så medgav kommissionen, när vi diskuterade det i utskottet, att den begått ett misstag. På engelska kan man säga: " ni tog oss på bar gärning, herrn, vi skulle ha gjort det men vi gjorde det inte" . Nå, jag hoppas att anmärkningen i ansvarsfriheten skall leda till resultat. Det är viktigt för parlamentet, och jag kan försäkra kommissionen att just denna artikel kommer att övervakas med viss envishet från min sida.
Men hur bra motiveringen än är så säger den inte allt. Om den skulle säga allt så skulle den vara som en hel bok. Ja, den skulle i själva verket vara lika lång som rättens årsrapport. Så omnämnandet av bidrag till whiskydestillatörer i artikel 35 kan verka förvirrande på vissa, eftersom det inte berörs i motiveringen. Det är en fråga som parlamentet följt med stort intresse, och några av oss har en idé om hur det gick till - hur fixandet och donandet i Ministerrådet ledde fram till dessa 40 miljoner ecu till whiskydestillatörerna. Kommissionens försvar i dess svar på rättens kommentarer är intressant läsning. Jag vill bara säga: " Håll ögonen på detta när parlamentet avgör huruvida de 40 miljonerna ecu är motiverade eller inte, eftersom vi vill få reda på en hel del ytterligare om det och avgöra om dessa 40 miljoner ecu skall utges eller om de skall avskaffas."
På motsvarande sätt anmodar artikel 50 parlamentet att bestämma sig vad gäller frågan om avancerade televisionstjänster. Revisionsrätten rekommenderar att inga ytterligare medel skall utges, och inom parlamentet föreligger meningsskiljaktigheter mellan de olika utskotten. Än en gång hoppas jag att parlamentet kan diskutera det ingående, och sedan före nästa budget komma med några konkreta förslag om var vi står.
Föredragandena för avsnitten kommer var och en att ta upp sina egna områden. För mig återstår bara att tacka dem som medverkat i utarbetandet av betänkandet, särskilt personalen på sekretariatet. Jag överantvardar betänkandet till parlamentet och ser fram emot resultaten av att detta omfattande betänkande genomförs.

Dankert
Ordförande, parlamentet har alltid sysslat med ansvarsfriheten för parlamentsbudgeten. Det är nytt att vi nu till detta har lagt till budgeten för domstolen, revisionskammaren, kommittén för regionerna och den ekonomiska och sociala kommittén. Och det är budgetutskottets avsikt att också lägga till rådets budget eftersom det naturligtvis är omöjligt att en budget på mer än 300 miljoner ecu ligger utanför den offentliga kontrollen.
Jämfört med problemen som herr Wynn berörde när det gäller den allmänna budgeten, är budgetproblemen som vi har med de mindre budgeterna, naturligtvis ringa och översiktliga. Men även där stöter vi ständigt på problemet med bristfälligt genomförande. Till exempel vid Europaparlamentet vid annulleringen av en viktig del av de för information tänkta krediterna, bara för att de nödvändiga besluten inte tagits i tid för att kunna utbetala krediterna. Vi sitter i parlamentet bland annat till följd av att vi ständigt arbetar med översättningar och tolkningar, med mycket höga kostnader för annullering av sammanträden av såväl grupper som av andra organ i detta parlament. Vi sitter med problemet att det inte varit helt omöjligt men nästan omöjligt att upprätta inventarielistor för parlamentet. Det har precis nu de senaste dagarna kommit in en första rapport. Det har tagit åratal och egentligen måste inventeringen för nästa år redan påbörjas. Vid domstolen har vi stött på faktumet att den för lätt hotade att dra på sig finansiella konsekvenser för byggnadsproblem som var den luxemburgska regeringens ansvar. Så visar det sig alltså att för små åtaganden kan ändå det ena och det andra förbättras. Jämfört med de stora budgeterna är det relativt små problem.
Ännu ett par ord om budgeten. Herr Wynn pekade redan på att en hel del delföredragande arbetat och jag har sysslat med hela problematiken för strukturfonderna. Vi är i Europaparlamentet naturligtvis särskilt nöjda med faktumet att kommissionen inom ramen för sund och effektiv management anstränger sig för att komma fram till en bättre situation när det gäller genomförandet av budgeten. Men sund och effektiv management behöver för min del inte vänta till år 2000. Det tillfälliga resultatet är att det under tiden tack och lov finns enighet mellan kommissionen och rådet om subsidaritetsreglerna. Dessa måste från och med nu användas och en utvärdering av de reglerna och tillämpningen av dem skall vi ha klart innan vi börjar med det kommande strukturfondprogrammet.
Men det är inte klart med förbättringarna av subsidaritetsreglerna. Parlamentet har redan sedan många år begärt en förbättring av regelgivningen för att effektivt kunna korrigera oegentligheter. Kommissionen ger systematiskt svaret att det inte är något fel på regelgivningen. Budgetkontrollutskottet bad i början av februari kommissionen om ett meddelande om de befintliga juridiska möjligheterna för att kunna återkräva pengar som används oegentligt. Kommissionär Liikanen hjälpte mig, efter en och en halv månads väntan, men det var inte hans fel, äntligen med det.
Läser man dessa akter då framgår det där att regelgivningen inte räcker, inte ens med en mycket vid tolkning av artiklarna i fråga i lagarna och hänvisningen till domstolsutslag från EG-domstolen inom området lantbruk där andra och mycket strängare regler gäller och där uppfyllandet av åtaganden finns men är en felande betingelse för att få bidrag hos strukturfonden. I praktiken befinner sig kommissionen alltså på gränsen till att uppträda legalt när de under den nuvarande regelgivningen försöker kräva tillbaka pengar och enligt min uppfattning går man över gränsen när det gäller långvarig blockering av stora penningsummor hos den europeiska socialfonden.
Trots det föreslår man inte att ändra den relevanta lagstiftningen, utan man försöker inom ramen för SEM 2000 att skärpa reglerna genom en genomförandeförordning om medlemsstaternas skyldigheter och att introducera ett system för nettoreduktioner. Det gör kommissionen dock under den nuvarande bristfälliga, och därför enligt min uppfattning inte lämpliga, regelgivning. På det sättet försöker den Europeiska kommissionen vrida lagarna efter sitt tycke. Jag tycker inte att det är någon bra politik för kommissionen som, som beskyddare av fördragen, är ansvarig för att reglerna följs riktigt. Och jag tror att detta beror på att kommissionen ändå inte riktigt vågar sig på en strid med rådet i tillräcklig utsträckning. Det är allvarligt. Det är desto allvarligare eftersom man till världen utanför säger att den Europeiska unionen arbetar seriöst med bekämpning av bedrägeri och oegentligheter.

Blak
Fru ordförande, jag vill verkligen gratulera Liikanen. Jag har varit föredragande för kol- och stålunionen i fem år, och varje år har jag haft en stående text i min dator om Bagnoli-ärendet. Det är avslutat. Tänk, att vi har avslutat ett ärende, som bara har tagit tio år. Det är verkligen storartat. Jag saknar nästan ärendet och jag hoppas att vi snart kan få ett annat, så vi har något, som vi kan lägga in varaktigt i datorn.
Så tycker jag också, att Liikanen är en otroligt skicklig herre, eftersom han administrerar kol- och stålunionen gratis. Det är ju småpengar vi ger. Det är bara 5 miljoner kronor, och det kostar kanske 10 gånger eller 50 gånger så mycket att administrera den. Men okej, jag inser väl, att när vi skall använda pengarna till andra saker, där vi kan hamna i svårigheter, är det klart, att vi skall sköta administrationen billigt.
Det jag vill tala om är två speciella frågor. Den ena är tunneln mellan England och Frankrike. Här har vi verkligen hamnat i svårigheter. Jag har fått några mycket snygga papper om vad vi gör, och vad vi kanske kan få ut av det. Jag är faktiskt spänd på att höra om Liikanen vill ge mig det svar, som nog är det mest korrekta, nämligen att vi satsar alla pengarna. Tills vidare har vi varit tvungna att byta ut 10 % av vårt kapital mot aktier, som en gång om kanske 70 år kommer att lösas in, och vi vet ju alla, att de pengarna är förlorade. Det är 25 miljoner ecu. Men det kan ju hända att det hela vänder, och att situationen blir bättre, eftersom ett av problemen med Eurotunneln ju är, att den engelska regeringen inte vill ge koncession i 99 år. Men nu kommer det ju en ny och förhoppningsvis bättre regering, som kan ändra dessa frågor, och kanske vara med på att se till, att Europas skattebetalare får lite ut av de pengar, som vi har stoppat i jorden.
Jag skulle gott kunna tänka mig att fråga hur det går i ledningsgruppen. Den deltar ju också vi i. Där finns fyra banker, Europeiska investeringsbanken och kol- och stålunionen. Jag vill gärna som föredragande ha en redogörelse för, hur det går, eftersom vi får mer information genom tidningarna, än vi får från kommissionen. Jag vill gärna få ett svar på detta.
När vi ser på den andra frågan, så har den särskilt intresse för mig som dansk. Vi har nämligen byggt en stor flott förbindelse, Stora Bält-förbindelsen, som vi är mycket stolta över. Den blir en riktig turistattraktion, och det kan också bli så, att vi kan komma lite fortare över vattnet, men kanske inte billigare. Men Danmark fick ett lån. Vi fick ett lån på 353 miljoner ecu. När sedan revisionsrätten tittade på dessa frågor, gjorde den kommissionen uppmärksam på, att man faktiskt hade gett dubbelt så mycket i lån, som det fanns grund för. Det fanns faktiskt bara grund för 170 miljoner ecu. Jag vet inte, om det är en osedvanligt flott gest mot Danmark, att man ger det dubbla. Men jag är lite irriterad på det här lånet, eftersom det har använts till montering och transport, vilket enligt bestämmelserna absolut inte kan komma i fråga i samband med den här typen av EKSG-lån. Det har betytt, att ett italienskt företag fick ordern, utförde arbetet billigt i Portugal, transporterade det till Danmark, betalt med koloch stålpengar, med det resultatet, att vi i min valkrets gick miste om en arbetsplats med 300 anställda, bara för att man tricksade med detta. Det är bittert. Det är särskilt bittert i ett område av Danmark, där man har den högsta arbetslösheten, men det kan ju hända, att vi får kompensation på ett eller annat sätt vid någon lämplig tidpunkt. Kommissionen har klantat sig beträffade det här ärendet. Det har vi alla erkänt, också då vi gjorde betänkandet. I Danmark skulle man normalt säga till människor, som har gjort bort sig i sådan grad, som man gjort här, att man är tvungen att ge dem sparken. Vi har också sparkat den, som var ledare för kol- och stålunionen. Han har fått en ännu större ställning i kommissionen. Men jag hade ju faktiskt hellre sett, att man skulle ha sagt: Du har inte klarat detta särskilt bra, så tack för den tid du varit här.
Men nu är vi i gång med en ny förbindelse, som går från Danmark till Sverige - Öresundsförbindelsen. I det sammanhanget vill jag gärna, att man gör en total undersökning av alla de lån som Danmark fått till förbindelsen, så att vi undgår en upprepning av Stora Bält-projektet. Jag hoppas verkligen, att jag som föredragande kan få ett svar antingen från er, Liikanen, eller från er, Friedmann, från revisionsrätten.
En annan sak som intresserar oss mycket, är räntesubventionen. Vi har funnit, att det system, som finns i kol- och stålunionen, fungerar otroligt dåligt. Vi har konstaterat, att man skapat 8 000 arbetsplatser, men vi vet inte, om de är reella. Tvärtom kan det vara tal om, att man har fifflat med det här, eftersom det är bankerna och företagen själva som rapporterar. Vi borde hellre se på EIB-faciliteterna och Köpenhamns-faciliteterna, de har nämligen skapat 45 000 nya arbetsplatser i Europa, eftersom man kontrollerar och administrerar dem ordentligt. Så här är alltså ett par frågor till er, Liikanen, men jag är helt säker på, att ni ger mig ett bra svar på dem.
Vi rekommenderar ansvarsfrihet trots dessa tråkiga omständigheter.

Bösch
Fru ordförande, mina damer och herrar! Att beviljandet av ansvarsfrihet för den sjätte och den sjunde utvecklingsfonden 1995 mött så starkt motstånd beror säkerligen på att parlamentet i fjol nekade kommissionen ansvarsfrihet för 1994 inom samma område. Jag skulle idag - med stöd av ett betänkande som budgetkontrollutskottet antagit enhälligt - vilja rekommendera parlamentet att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för utvecklingsfonderna, och motiverar min ståndpunkt på följande sätt.
För det första: Den rättsliga ramen för utvecklingsfonderna har visserligen inte ändrats under det senaste året, men kommissionen har vid ett flertal tillfällen försäkrat att man i fortsättningen stödjer principen med en budgetering. Kommissionen har lagt fram ett formellt förslag till regeringskonferensen att stryka förklaring nr 12 i bilagan till EG-fördraget. Med denna strykning skulle det rättsliga hindret mot en budgetering försvinna och vägen dit skulle åtminstone formellt sett kunna friläggas.
För det andra: Ytterligare en orsak till att man nekade kommissionen ansvarsfrihet för 1994 var fallet med AVSkulturstiftelsen. Den frågan verkar nu vara löst.
För det tredje: Revisionsrättens klart positiva revisionsförklaring innebär ett betydande framsteg jämfört med situationen 1994. Revisionsrätten konstaterade att en del förbättringar gjorts sedan 1994, t.ex.: framställning av tillämpliga revisionsprinciper samt stärkt inventering och bokslutsförfarande, stärkande av det analytiska bokföringssystemet för övervakning av medlen, förstärkning av förklaringarna i finansredovisningarna, så att nivån för det faktiska genomförandet av gemenskapsstödet skall kunna utvärderas bättre.
Då ansvarsfrihet för 1994 nekades kommissionen handlade det om att energiskt klargöra parlamentets politiska ståndpunkt att förlusten av demokratisk kontroll inte längre tolererades. Parlamentets beslut ignorerades uppenbarligen inte av kommissionen.
I debatten diskuteras säkerligen ytterligare punkter. Jag koncentrerar mig emellertid på ett par anmärkningar. I princip är det, om man för första gången befattar sig med det här ämnet, även som föredragande för budgetkontrollutskottet, mycket svårt att förstå hur vi fortfarande kan arbeta med så slitna instrument som utvecklingsfonderna när vi samtidigt måste arbeta med dem parallellt. Det är uppenbarligen en alldeles egen vetenskap, och det kan inte vara bra för det medborgarnas Europa som alla institutioner inom EU eftersträvar. Jag anser att kommissionen borde utarbeta en intelligentare lösning för framtida utvecklingsfonder än det system vi har idag.
Tyvärr måste vi även i år konstatera att medelutflödet inte är tillfredsställande. Eftersom vår institution har en politisk ansvarsfrihetsfunktion är jag naturligtvis medveten om att vi måste ta hänsyn till den speciella situationen i de enskilda mottagarländerna.
Politiken för strukturanpassningsstödet skall välkomnas. Att kommissionen valt att lägga tonvikten vid utbildningsväsendet och den medicinska grundforskningen tycks vittna om en politik som sträcker sig längre än andra finansinstitutioners utvecklingsstödspolitik.
Trots att vi konstaterat att medlen inte alltid används på ett tillfredsställande sätt borde vi hålla fast vid denna politik och utvidga den ytterligare. Den makroekonomiska politiken som är förankrad i stödprogrammen för strukturanpassning skall inriktas på att säkra grundläggande socialtjänster för stöd till fattiga människor. Kommissionen uppmanas att i större utsträckning se till att medlen kommer de mest förfördelade befolkningsgrupperna och de sektorer som skall stödjas till nytta, så att en effektivare fördelning kan uppnås.
Jag skulle vilja understryka vikten av att kommissionen drar klarare gränser mellan de mottagarländer som öppet redovisar användningen av medlen och de mottagarländer där man inte med säkerhet vet hur pengarna har använts. Vi kan väl inte begära att de europeiska skattebetalarna skall acceptera att deras skattepengar går till olika partnerländer där vi inte vet hur pengarna används.
En sista anmärkning när det gäller personalen. Jag har tagit upp denna fråga speciellt i resolutionsförslaget. Jag uppskattar inte att man från kommissionens sida ibland lägger skulden på parlamentet när personalnedskärningar måste göras i ACP-länderna. Vi vet att man i vissa länder måste arbeta med en mycket stor personalstyrka och vi hoppas att kommissionen lägger fram en utförlig personalplanering även för delegationerna i mottagarländerna.

Cornelissen
 Fru ordförande, för utskottet för transport och turism kan jag förklara att vi verkligen är positiva till genomförandet av budgeten för 1995 med ett undantag, som jag strax återkommer till. Jag vill än en gång plädera för att beviljandet av krediterna fördelas jämnare över året; om för mycket skjuts till slutet av året, finns en risk att noggrannheten blir pressad.
Sedan undantaget: det gäller utgifterna för turism genom budgetlinje B5325. Där har tidigare gjorts stora fel. Kommissionen meddelade oss förra året i november att de inrättat en task force för en särskild bokföringskontroll av åtgärder för turism som finansierats av gemenskapen, sedan, tror jag, 1990. Min fråga till kommissionären är om detta arbete kommer att avslutas i juni så som är sagt. Jag anser det vara av stor vikt, för denna "kvarnsten " som hänger runt det berörda generaldirektoratets hals måste bort. Jag har för övrigt förtroende för att genom de vidtagna åtgärderna är ärendet åter på rätt spår. Min begäran till rådets ordförande är att nu medverka till den nödvändiga rättsbasen så att de i budgeten för 1997 upptagna medlen för turism, jag nämner Philoxenia, också kan ges ut. Här handlar det om en sektor som är utomordentligt viktig för morgondagens sysselsättning, särskilt för ungdomar och kvinnor. Det är ju en prioritering för oss alla. Rådsordförande jag ber er, kan jag från er få en verklig utfästelse på denna punkt.

Patijn
Fru ordförande, ärade ledamöter, jag har äran att för er presentera rådets rekommendation för att ge kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten 1995. Jag tar gärna detta tillfälle i akt för att informera er om de viktigaste övervägandena och reaktionerna som kom fram vid rådets diskussion om revisionsrättens påpekande. Jag är övertygad om att ni delar vårt ordförandeskaps och rådets åsikt att våra två institutioner också inom detta område måste samarbete i bästa samförstånd.
Fru ordförande, genom fastställandet av sin rekommendation den 17 mars i år, har rådet för andra gången velat understryka att man anser det vara av allra största vikt att alla aktörer som deltar vid genomförandet av gemenskapens budget ser till att föreskrifterna vid utbetalning av gemenskapspengar strikt följs och att principerna om god finansiell förvaltning, sparsamhet och öppenhet iakttas. Det skall inte kunna vara annorlunda, framför allt nu när alla våra medlemsstater konfronteras med finansiella och budgetproblem som ni känner till. Enligt rådet får inte någon enda verksamhet som belastar gemensamma medel, genomföras om inte största disciplin och sund finansiell förvaltning tas i beaktande innan och under genomförandet. Genom att regelbundet kontrollera om pågående verksamheter ännu kan rättfärdigas, kan man garantera att den ekonomiska nyttan av de frigjorda medlen är så stor som möjlig.
Genomförandet av åtgärderna inom ramen för initiativet SEM 2000 (Sound and Economic management) är ett viktigt steg i rätt riktning. Rådet gläder sig åt att revisionsrätten helt skriver under de genom kommissionen och medlemsstaterna i samverkan gjorde ansträngningarna för att häva många av de av revisionsrätten påpekade allvarliga felen.
När det gäller rådets ståndpunkter, skall jag begränsa mig till att peka på de viktigaste frågorna. För detaljerna i rekommendationerna hänvisar jag er till de medföljande påpekandena och förklaringen som ordförandeskapet gav budgetkontrollutskottet. När det gäller de egna medlen delar rådet rättens bekymmer om inverkan av reglering på gemensam tulltransport i medlemsstaterna och understryker då också nödvändigheten av att förbättra pålitligheten av informationssystemen om intrakommunitär handelstrafik. När det gäller utgifterna, gällande området jordbruk, beklagar rådet särskilt de inte redovisade utgifterna som gjorts inom ramen för bekämpning av bedrägeri och oegentligheter. Med hänsyn till att i detta ingen kostnadseffektivitetsanalys har gjorts, vill rådet att detta skall vara fallet i en kommande kontroll från revisionsrätten.
Inom området strukturfonder delar rådet revisionsrättens åsikt att det måste bli tydligare när det gäller föreskrifter särskilt inom området subsidiaritet och att tillsynskommittéernas fungerande och procedurerna för utgiftscertifiering måste förbättras. Revisionsrättens kritik, som också framförs i dess särskilt rapport för att stödja pålitilighetsförklaringen, utgör en stimulans till att fortsätta på den inslagna vägen, särskilt när det gäller subsidiaritet och de konkreta och de finansiella rättelserna, således har ett antal förbättringar redan genomförts.
Mer specifikt, fru ordförande, när det gäller den europeiska fonden för regional utveckling anser rådet det vara absolut nödvändigt att kommissionen och medlemsstaterna fortsätter att samarbete för att få ett bättre genomförande av programmens budgetkrediter. Framför allt för att förebygga att beloppen som skall regleras ökar för mycket och att fastställande- och betalningsoperationerna hopas sig i slutet av året. Rådet ber kommissionen vidare att se efter vilka förbättringar som skulle kunna göras vid nästa revidering av strukturfondförordningen för att bättre samordna användningen av lån och bidrag.
I sektorn för den Europeiska orienterings- och garantifonden för jordbruk, avdelning orientering, ber rådet kommissionen att verkställa åtgärderna för att förbättra förvaltningen av detta gemensamma initiativ och procedurerna för att återkräva orättmätigt erhållna krediter.
När det gäller påpekandet från revisionsrätten när det gäller genomförandet av Phare- och Tacis-programmen, är rådet medvetet om problemen som är inbyggda i verksamheterna inom detta specifika området. Man ber kommissionen likväl att helt följa gemensamhetsreglerna på området avtalsslut och att oavkortat tillämpa inskrivningsprocedurerna. Precis som förra året önskar man en bättre samordning av deltagare, en tydlig beskrivning av experterna och en förenkling av organisationen och de administrativa procedurerna.
Fru ordförande, inom samarbetsområdet med utvecklingsländerna pekar rådet på den vikt man lägger vid behörigheten hos den finansiella kontrollören och revisionsrätten för att utöva kontroll på användningen av gemensamma medel som lämnas till externa förmånstagare.
När det gäller genomförandet av driftskrediterna för institutionerna, har rådet tagit till sig påpekandena från revisionsrätten om ett antal svaga punkter i förvaltningen när det gäller personal och externa delegationer och fast egendom. Man noterar att kommissionen håller på med att genomföra rekommendationerna från revisionsrätten i ärendet.
Rådet har i ljuset av alla påpekanden från revisionsrätten och efter att ha diskuterat dessa ingående, beslutat att rekommendera parlamentet att ge kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten år 1995.
Fru ordförande, det må vara mig förunnat att göra ytterligare några påpekanden om pålitlighetsförklaringen som revisionsrätten lämnat i överensstämmelse med artikel 188C och med vars anledning rådet har ställt upp förklaringen som nu samtidigt med rekommendationerna tillställts er. Rådet konstaterar att räkningarna ger en riktigt bild av inkomsterna och utgifterna för unionen, även om dessa när det gäller informativt värde kan förbättras. Revisionsrätten har inte dragit fram några viktiga fel i ljuset när det gäller riktigheten i de underliggande förrättningarna när det gäller inkomsterna. Fel har dock påpekats i de underliggande förrättningarna när det gäller betalningar därför kan revisionsrätten inte bekräfta lagligheten och riktigheten i alla förrättningar. Rådet är bekymrat över detta.
I detta sammanhang hälsar man tillkännagivandet av programmet SEM 2000 för att förbättra den finansiella förvaltningen från kommissionen varmt välkommen. Rådet ber att detta program snabbt och fullständigt genomförs, för att starkt minska antalet fel i de underliggande förrättningarna när det gäller betalningar.
Fru ordförande, detta är i korthet vad ordförandeskapet för rådet ville meddela er i rådets namn om dessa frågor.
Slutligen använder jag detta tillfälle för att tacka ert budgetkontrollutskott för det utomordentliga arbete som det utför varje år inom ramen för ansvarsfrihet, detta inte bara för Europaparlamentets behov utan också för hela den Europeiska unionens behov. Det är nu upp till parlamentet att använda sin behörighet och fatta beslut om ansvarsfriheten.
Fru ordförande, det har också ställts en specifik fråga till mig av herr Cornelissen om programmet PHILOXENIA. Herr Cornelissen vet lika väl som jag att rättsbasen för programmet PHILOXENIA finns i bland annat artikel 235 i EG-fördraget och att det krävs enhällighet för det. Enhälligheten i rådet har hittills inte uppnåtts, varför det inte finns någon rättsbasis för programmet PHILOXENIA.

Wemheuer
Fru ordförande, kära kollegor! Ett beslut och en debatt om ansvarsfrihet behandlar naturligtvis det förgångna. Vi diskuterar och utvärderar vad som har hänt. Jag anser att alla utvärderingar som berör det förgångna, endast tjänar sitt syfte om de samtidigt visar vilka lärdomar vi kan dra inför framtiden. Med det här perspektivet som bakgrund skulle jag som representant för min grupp vilja ta ställning till ansvarsfrihetsförfarandet.
Vad har framtiden att erbjuda oss, vilka lärdomar måste vi dra? Vi hoppas på resultatet från regeringskonferensen. Vi hoppas på ett positivt resultat, så att diskussionen om utvidgning kan påbörjas. En utvidgning som inte endast beslutas politiskt, utan där även den välkända förberedande strategin kommer till användning, en strategi som kommissionär Liikanen tog upp och som förhoppningsvis kan göra oss delaktiga i diskussionen och budgetförfarandet.
Men det är inte endast utvidgningen som ligger framför oss, framför oss ligger även - med eller utan utvidgning - en reformering av jordbrukspolitiken, en reformering av strukturfonderna i allmänhet, och vi kommer att vara tvungna att föra en starkt politisk debatt om finansieringen av EU efter år 1999. Med ett sådant perspektiv kanske utvärderingen av budgetarbetet får en dimension som omfattar mer än rena detaljer.
Resolutionen som vi förhoppningsvis skall anta i morgon vänder sig mer än någon resolution tidigare till parlamentet självt. Det gav på ett konkret sätt parlamentets utskott i uppgift att i större omfattning än tidigare övervaka budgetens utgifter, genomförande och effektivitet och att ge kritiska förslag till var förbättringar kan göras. Det börjar med de egna medlen och fortsätter med fiskeripolitiken och utvecklingssamarbetet. Men vi får inte glömma att det är de stora områdena som bekymrar oss mest - det är programmen, det är strukturfonderna, det är Phare, det är Tacis, det är MEDA, det är utvecklingssamarbetet.
Och - nu vänder jag mig till kommissionär Liikanen och revisionsrättens ordförande - av någon märklig anledning är vi inte alls bekymrade över det bedrägeri som äger rum, inte heller över den bristande effektiviteten, i ordets rätta bemärkelse. Vi oroar oss i stället över att vissa medel inte delas ut. Det är det stora politiska problemet och det måste vi ägna mycket tid åt i framtiden, det kan jag säga som representant för min grupp och det har vi lärt oss av den här debatten. Vi får inte, enligt de politiska mål rådet och parlamentet beslutat om, satsa pengar på ett budgetförslag, ställa medel till förfogande i budgeten och tvista om hur mycket pengar som skall beviljas, när det sedan visar sig efter ett, två eller tre år att medlen inte delats ut. Så får det inte gå till! Dessa punkter har även revisionsrätten anmärkt på. Jag skall ge ett par siffror som exempel: 1, 9 miljarder ecu för Phare och 0, 6 miljarder ecu för Tacis vid slutet av 1995 är mycket pengar. Med hjälp av den förberedande strategin skulle en del kunna förbättras, förutsatt att pengarna sedan delas ut. Och så länge pengarna inte delas ut kan vi inte heller bedöma effektiviteten och vi behöver inte ta itu med bedrägerierna.
En sak får vi dock inte glömma: Att pengarna inte delats ut är inget tecken på sparsamhet per se . Man borde inte - och här vänder jag mig till er, mina damer och herrar, som lyssnar - ha den uppfattningen att vi hanterar vi era skattepengar sparsamt om vi inte delar ut pengarna. Vi har snarare brutit mot de politiska mål vi satt upp. Och därför måste vi insistera på att pengarna skall delas ut, naturligtvis rationellt och enligt förpliktelserna. Vi anser däremot inte att stödet skall delas upp och betalas ut till medlemsländerna efter ett par år. Detta vill vi inte längre vara med om.
Ett tysk minister lär ha sagt att EU har för mycket pengar för utvecklingssamarbetet och att det saknar nödvändig administrativ kapacitet för att kunna dela ut pengarna på bästa möjliga sätt. Om det stämmer - och detta skulle vem som helst ha kunnat påpeka - ser jag en stor risk: Om folk anser att vi har för mycket pengar och att vi saknar inte bara administrativa utan även politiska möjligheter att fördela dem, får det som konsekvens att inte bara finanserna utan även politiken återförs till nationell nivå. Och i det avseendet måste vi dra konsekvenserna av ansvarsfriheten: Vi förväntar oss att pengarna skall fördelas, rationellt och sparsamt, men att de fördelas så som parlamentet har beslutat.

Garriga Polledo
Fru ordförande, herr ordförande i revisionsrätten. För ledamöterna av budgetkontrollutskottet är detta en viktig dag. I dag har vi möjlighet att kräva klara räkenskaper i unionen och att de resurser som beviljas gemenskapens institutioner förvaltas väl. I dag är en lämplig dag för att förmedla ett budskap till de europeiska medborgarna, ett budskap om öppenhet och tillförlitlighet när det gäller gemenskapens räkenskaper. Om vi förmedlar detta budskap och räkenskaperna inte är fullständigt klara, så sviker vi ledamöter en av de grundläggande skyldigheter som vi har förbundit oss till. Därför är beslutet om godkännande av förvaltningen för år 1995 av så stor vikt. Och därför är synpunkterna hos våra föredraganden och diskussionerna om ändringsförslaget så viktiga.
Detta betänkande kan inte antas utan en hög grad av allmän enighet mellan alla politiska grupper. Därför måste man betona den flexibilitet som de olika föredragande har uppvisat - med början från Terence Wynn - när det har gällt att godkänna ändringsförslag till det som ursprungligen lagts fram.
I anslutning till denna aspekt och till olivoljan måste jag säga att om Wynn inte hade varit föredragande, så hade jag kanske trott att författaren till den olyckliga punkten om olivolja var en person utan kunskaper om oliver eller om den verkliga situationen på olivoljemarknaden, utan vetskap om oegentligheter, om förräderier. Men eftersom det här gäller Wynn, så måste jag säga att han är en omdömesgill ledamot med förmåga att förstå andras motiveringar och sålunda få fram en text som kan godtas av alla - och till hans fördel måste jag säga att han kanske ändå också har vissa kunskaper om olivoljemarknaden.
Å andra sidan är det klart att revisionsrätten med den aktuella uppläggningen mellan skyldigheter och materiella resurser löper risk att inte kunna fortsätta uppfylla alla sina åtaganden med önskvärd effektivitet. Vi är skyldiga att utarbeta en ambitiösare ram för samarbetet mellan revisionsrätten och de nationella övervakningsinstitutionerna, och det politiska initiativet till denna ram måste komma från Europaparlamentet.
Slutligen, ärade ledamöter, så har vi det politiska problem som uppstår när vi rekommenderar ansvarsfrihet för en förvaltning med en förklaring om en tillförlitlighet som, enligt föredraganden, utifrån dagens läge svårligen kan vara positiv någon dag. Det politiska faktum som vi godtar genom ett godkännande av förvaltningen är att de oegentligheter som framkommit inte är ett tecken på bedrägeri. Vi utgår från att kommissionen måste få till stånd en betydande förbättring av övervakningen och vi kräver att medlemsstaterna, som förvaltar 80 % av gemenskapens budget och svarar för 90 % av oegentligheterna, fortsätter förbättra den finansiella kontrollen av gemenskapens utgifter. Vi påtalar oegentligheterna och avslöjar alla felaktigheter. Men låt oss inte ge efter för frestelsen att skrika ut "bedrägeri " för att tillfredsställa den demagogiska populismen. En sådan inriktning är nedvärderande för parlamentet och alla dess ledamöter.

Giansily
Fru ordförande, ärade kolleger, 1995 var det första året av den nya kommissionens mandattid under ledning av Santer. Det var också då som kommissionen satte igång ett ambitiöst program, SEM 2000, för en förbättring av den budgetära förvaltningen. Att idag besluta att bevilja ansvarsfrihet för kommissionen, det är alltså att utvärdera de första resultaten av reformprocessen av den finansiella förvaltningen efter genomförandet av budgeten för räkenskapsåret 1995.
Vad säger oss siffrorna? Att man har lyckats hålla utgifterna under gränsen för de medel som fanns tillgängliga för utbetalningar med 13 %. Av det totala disponibla beloppet på 76, 89 miljarder ecu, har man bara använt 66, 91 miljarder. Detta visar att Europeiska unionen är mycket mindre slösaktig än vad man gärna vill påstå. Likväl, att totalt sett hålla budgetutvecklingen under kontroll innebär inte nödvändigtvis ett gott genomförande av anvisade medel. En ekonomisk förvaltning av utgifter räcker inte. Man måste även nå målet för förverkligandet av de politiska riktlinjer som det fattats beslut om. Jag tror faktiskt på denna elementära sanning: man bygger inte en politik på en budget, utan en budget på en politik.
Som ett förvaltningsinstrument måste också budgeten vara en faktor för framsteg. Låt oss inte dölja sanningen: om besparingar har gjorts i 1995 års budget, är det för att man inte lyckats verkställa vissa avgörande politiska insatser på ett tillfredsställande sätt. Det utan tvivel mest slående exemplet är Europeiska socialfonden: 6, 7 miljarder ecu fanns disponibla för betalningar, men endast 5, 1 miljarder betalades verkligen ut, 24 % av de anvisade medlen lämnades på så sätt oanvända. Det finns säkerligen ett betydande beräkningsfel någonstans.
Den andra viktiga bristen som kan betonas i genomförandet av 1995 års budget, det är bedrägeriet. Med 1, 14 miljarder ecu, dvs. 1, 7 % av utgifterna, har de konstaterade oegentligheternas omfattning nått ett nytt rekord. Bekämpningsmedlen mot bedrägeriet är fortfarande otillräckliga, eftersom bedrägeriet blir alltmer vanligt och praktiskt taget har blivit en ekonomisk attityd, vilket den tillfälliga undersökningskommittén om gemenskapens transiteringssystem visat tydligt. Detta problem är alarmerande. På tre år har bedrägeriernas omfattning blivit sju gånger större. 1992 uppmätte man en omfattning av oegentligheter på 204 miljoner ecu, 1995 uppskattar man det till 1, 1 miljarder. Detta är Europeiska unionens ständiga besvär och för det är ansvaret delat, och man bör påminna om, som Wynn med rätta sade, att 80 % av utbetalningarna utförs och sköts av medlemsstaterna och att det, av detta faktum, åläggs dem en skyldighet att garantera ett gott användande av gemenskapens pengar som används på deras territorier. I det avseendet är situationen fortfarande inte tillfredsställande. Varseblivningen av dessa svårigheter har inte undgått föredraganden, Wynn, och han har haft rätt.

Mulder
Fru ordförande, jag skulle vilja begränsa mig i mitt inlägg till betänkandet Wynn och jag skulle vilja börja med att uttala min uppskattning för hans sedvanliga entusiasm och för hängivenhet som han utfört sitt arbete med.
Det finns ett antal positiva saker i ansvarsfrihetsbetänkandet. Först kan vi konstatera att i jämförelse med år 1994 har antalet oegentligheter ansenligt minskat. År 1994 uppgick det fortfarande till 23, 5 %, men 1995 hade det redan minskat till 10 %. Det är verkligen positivt, men det förhindrar inte att procentsatsen naturligtvis fortfarande är alldeles för hög. Problemet är naturligtvis att det oftast är medlemsstaterna som använder pengarna och att samarbetet därvid måste förbättras. Det är också synd att det inte heller i år kan lämnas någon förtroendeförklaring. Jag tror att det framförallt är nödvändigt att kommissionen och revisionsrätten enas om en riktig metod, om den statiska metoden, så att vi som parlament ordentligt kan bedöma de fakta som vi får. En sak måste jag säga, jag är inte överens med herr Wynns slutsatser om jordbruk och då särskilt punkt 24. Kommissionen har precis utfört politiken som man överenskom om med MacSharry-reformen år 1992. Om det har blivit högre, så är det så, men vi kan inte kräva att de går tillbaka till 1992, för det var verkligen inte avtalat.
Även något om de egna medlen, fru ordförande. Är beräkningen av BNP för närvarande verkligen höjd över varje tvivel eller finns det fortfarande möjlighet till en riktigare metod?

Müller
Fru ordförande, mina damer och herrar! Vårt utskott har mot bakgrund av revisionsrättens specialbetänkande om EU: s förvaltning av Mostar och om valbevakningen i Palestina behandlat erfarenheterna från den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Tyvärr bekräftades den negativa bilden av förvaltningen och övervakningen av de där utdelade medlen. Bilden är inte negativ vad beträffar medlens slutgiltiga destination, utan negativ p.g.a. de institutionella oklarheterna om strukturerna och befogenheterna mellan rådet och kommissionen som precis som tidigare omöjliggjort en snabb hantering och ställt till stora problem för de ansvariga på platsen, t.ex. för Hans Koschnik.
Även på detta område kräver vi att kommissionen ges oinskränkt ansvar, för att parlamentet överhuvudtaget skall kunna bevilja ansvarsfrihet på ett meningsfullt sätt. Här förutsätter vi naturligtvis att utgifterna inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i framtiden skall förbli icke-obligatoriska. Allt annat vore en återgång till ministerbeslut fattade i det tysta, och detta i en tid då man kräver mer öppenhet och demokrati.
Jag skulle vilja uppmana Friedmann att snarast möjligt presentera det yttrande om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som vi krävt sedan 1994 och som skulle hjälpa oss i konsultationerna angående regeringskonferensen.
För det andra skulle jag vilja hänvisa till den sista punkten i Wynns betänkande, som behandlar publiceringen av en förteckning över de tillfällen där institutionernas styrekonomer nekat att godkänna transaktioner. När det gäller parlamentet kan man 1995 och 1996 notera en dramatisk ökning, framför allt vid den tidpunkt då den nya parlamentsbyggnaden inreddes. I centrum står brott mot budgetföreskrifterna och mot anbudspraxis.
Till exempel hölls inte fristerna vid anbudsinfordran, behovet kvantifierades inte, alltför dyra anbud godkändes, anbud kompletterades i efterhand utan ny anbudsinfordran osv. Allt detta kastar dåligt ljus över vår egen institutions trovärdighet och måste åtgärdas å det snaraste. Det skulle, för att bemöta djungeln av icke-godkända transaktioner, underlätta om revisionsrätten publicerade dem i sin årsrapport. Öppenhet är den främsta och viktigaste förutsättningen för att kunna få bukt med denna misshushållning.

Dell'Alba
Fru ordförande, ärade kommissionsledamot, ärade kolleger, jag kan i min tur inte annat än lyckönska föredragandena för detta resolutionspaket angående ansvarsfriheten, i synnerhet Terry Wynn, eftersom jag framför allt kommer att tala om hans betänkande om ansvarsfrihet för räkenskapsåret 1995, om hans arbetes kvaliteter, om mångfalden i de aspekter som tas upp och om hans kompetens. Jag tror att parlamentet fullföljer sin uppgift väl när det gäller beviljandet av ansvarsfrihet för kommissionen.
Jag skulle personligen vilja utnyttja det här inlägget för att trots allt formulera en lite kritisk anmärkning, nämligen att man i ett så här omfattande dokument till slut går utanför ansvarsfrihetens strikta ram. När jag ser vissa stycken, som ofta inleds av ändringsförslag, så oroar jag mig. Till exempel ifråga om personalanslaget till Tacis - ett problem som, under tiden, uppenbarligen har ordnats - när jag ser att man begär en undersökning om vilken nytta kvinnor drar av utvecklingsprogrammen, och jag oroar mig när jag ser att man använder Wynns betänkande för att begära upprätthållandet av reservkapital för Ceri i Florens, med anledning av budgetkontrollutskottets uppdrag för några veckor sedan. Det är som med olivoljan, när jag ser att man förespråkar åtgärder som har störst aktualitet. Jag tror att vi borde se till att man gör en mer strikt fördelning mellan dokumenten, vilket inte fråntar Wynns betänkande dess utmärkta kvaliteter.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande, jag kommer att ägna mitt inlägg åt Wynns betänkande om ansvarsfrihet för kommissionen för räkenskapsåret 1995. Detta betänkande, det bör jag bekänna redan nu, kommer inte att kunna få min grupps gillande.
Visst, jag håller med föredraganden när han uttrycker sin belåtenhet om den konstruktiva samarbetsanda som har inrättats mellan kommissionen och revisionsrätten, när han noterar att revisionsrättens kontroll av den konsoliderade inkomst- och utgiftsredovisningen har förbättrats sedan 1994. Men jag anser att föredraganden och budgetkontrollutskottet även denna gång inte drar de rätta slutsatserna av den analys som gjorts av revisionsrätten.
Det är faktiskt så att revisionsrätten för räkenskapsåret 1995, vilket den även gjorde 1994, inte bedömer sig kunna avge någon övergripande positiv förklaring om lagenligheten och korrektheten i de underliggande transaktionerna för räkenskapsårets betalningar. År 1995 kommer att bli ett rekordår, eftersom oegentligheterna uppgår till den enorma siffran 1, 14 miljarder ecu, dvs. 1, 7 % av utgifterna. Revisionsrätten pekar för övrigt på att det samlade beloppet av betydande misstag rörande de underliggande transaktionerna för betalningar uppgår till 4 000 miljoner ecu, dvs. 5, 9 % av berörda belopp, mycket mer än 1 % som revisionsrätten kan acceptera.
Trots detta, liksom 1992, liksom 1993, liksom 1994, förslår budgetkontrollutskottet att vi skall bevilja ansvarsfrihet för kommissionen. Hur många år ytterligare kommer parlamentet att känna sig förpliktat att på så sätt ge sitt förtroende, i väntan på ett eventuellt kommande SEM 2000?
Dessutom drar betänkandet felaktiga slutsatser. Först genom att föra in åtgärder som inte har något att göra med ansvarsfriheten, Dell'Alba talade just om detta. Sedan genom att föreslå ideologiska åtgärder om att överföra fler områden till gemenskapsnivå: en överföring till gemenskapsnivå av de nationella systemen för kontroll och förvaltning och av tullsystemen. Man tar alltså sin tillflykt till ideologiska åtgärder för att undfly de verkliga åtgärder som oegentligheterna kräver. Den senaste uppfinningen i ämnet, det nya universalläkemedlet, är att föreslå ansvarsfrihet för rådets budget.

Le Gallou
Fru ordförande, Wynns betänkande om genomförandet av den allmänna budgeten för 1995 bekräftar de oroande tendenser som har konstaterats under föregående år. För det första, den ökade omfattningen av konstaterade oegentligheter: 204 miljoner ecu 1992, 403 1993, 1, 08 miljarder 1994, 1, 14 miljarder 1995. Detta visar framför allt hur dåligt den inre marknaden fungerar, bristerna i tullkontrollerna vid Europeiska unionens gränser och gemenskapstransiteringens slöseri.
När det gäller misstag i fråga om laglighet och korrekthet, så ökar de också. 1994 representerade de 4 % av utgifterna, 1995 nästan 6 % (5, 93). Detta förklaras i synnerhet av budgetarnas alltför stora generositet, som leder till en släpphänthet i genomförandet.
Därefter bör man notera att utbetalningarna blir färre, särskilt för strukturfonderna, med 20 %, och i synnerhet för Europeiska socialfonden, 24 %. Men utbetalningarna för utrikespolitiken blir också färre. I det här fallet beror minskningen huvudsakligen på den ursprungliga överskattningen av utgifter. I det här avseendet kan man endast ångra att vårt parlament inte tog hänsyn till den informationen då de budgetära riktlinjerna för 1998 drogs upp, för att planlägga en revidering för en minskning av utgifterna för de strukturella fonderna och utrikespolitiken.
Det är självklart att man inte bör envisas med att verkställa onödiga utgifter när utbetalningarna minskar, utan istället skära ned i de överdrivna budgetära uppskattningarna och att ta hänsyn till den här informationen, till dessa konstateranden som upprepas från år till år, vid revisionen av de finansiella framtidsutsikterna 1999.

Tomlinson
Fru ordförande! Jag vill börja med att gratulera de fyra föredragandena, Wynn, Dankert, Blak och Bösch, för deras betänkanden. Jag vill framföra anmärkningarna till var och en av aktörerna i ansvarsfrihetsproceduren, och först av allt till parlamentet.
Dagen är ganska deprimerande, om man ser till att det vi genomför i detta parlament, som borde ta sitt ansvar för ansvarsfriheten på allvar, egentligen mest är som ett sammanträde med budgetkontrollutskottet, med ett fåtal ytterligare ledamöter. De är mycket välkomna, men de är alldeles för få. Det är deprimerande, i synnerhet med tanke på hur bråttom parlamentets ledamöter har när det gäller att föreslå ändringsförslag, som innebär ytterligare kostnader i budgeten, men inte på något vis tar sitt ansvar för kontrollen vad gäller vare sig kvalitet eller kvantitet. Jag hoppas att vi kan fortsätta att knoga på internt om våra egna ansvar.
För det andra vill jag säga några ord till kommissionen. Det är uppmuntrande ord i linje med Wynns betänkande; uppmuntran genom att stödja SEM 2000-arbetet. Det är inte bara en uppmuntran i ord. Det har förelegat en mycket faktisk manifestering av uppmuntran genom det mycket värdefulla arbete Colom i Naval lagt ner till stöd för SEM 2000-processen. Men när vi säger det till kommissionen så tillstår vi naturligtvis att en lång väg återstår att gå. Jag vill återupprepa på den långa vägen framför oss, en eller två av de saker som sades förra året och, i synnerhet, påminna kommissionär Liikanen om den utfästelse han gjorde i detta skede förra året med avseende på mer koncentrerad politik; vad han förra året kallade " den kritiska massans politik" , så att vi verkligen får mer sammanhängande politik, som är lättare att identifiera och som är enklare att kontrollera.
Jag vill också rikta några ord till revisionsrätten. En annan sak som gör mig deprimerad i år är det som FabreAubrespy nämnde, revisionsförklaringen. Jag är inte säker på att det är rätt att säga så, ty det tycks mig som ett språkligt missbruk att kalla det en revisionsförklaring. Jag är inte säker på att det inte visat sig vara en ickerevisionsförklaring. Det är i alla fall sannerligen inte någon revisionsförklaring.
Vi upptäcker att budskapet håller på att trasslas till. Vi har blivit vittne till en större dust mellan kommissionen och revisionsrätten om statistisk metodik, som avleder uppmärksamheten från själva värdet med revisionsförklaringsprocessen. Till bägge institutionerna måste jag säga: klara ut det statistiska grälet och försäkra oss, försäkra medlemsstaterna, försäkra medborgarna om att vi har en överenskommen plattform för en revisionsförklaring, där vi alla kan känna tillförsikt för metodiken. Om vi inte känner det, i form av de revisionsansträngningar som görs därvidlag, så förslösar vi våra resurser på ett allvarligt sätt. Vi måste vara övertygade om att revisionsförklaringen är ett dokument som är väl värt att ha.
Jag övergår kort till rådet, för den sista fjärdedelen av dessa dyrbara fem minuter. Rådet och parlamentet delar samma språk, men jag är inte säker på att vi ännu delar samma filosofi. Vi talar samma språk när vi alla faller på knä för ord som " effektivitet" , " sund ekonomisk förvaltning" och " tillbörlig budgetdisciplin" . Jag kan applådera sittande ordföranden när han säger alla dessa saker. Jag skulle sätta ännu mer värde på orden om jag var övertygad om att rådets ansträngningar, på hög ministernivå, för rekommendationerna för ansvarsfrihet var av samma storleksordning som dem inom budgetkontrollutskottet.
Wynn har påpekat att 80 % av utgifterna går till medlemsstaterna. Och ändå är det samma råd som talar om effektivitet och sund ekonomisk förvaltning, som i hög grad rör till de jordbruksförordningar som möjliggör bedrägerierna och oegentligheterna. Jag uppmanar det därför att, när det talar om sund och effektiv förvaltning, SEM 2000, inte bara säga detta till kommissionen utan också säkerställa att så faktiskt blir fallet i förvaltningen av 15 medlemsstater som kontrollerar de 80 procenten.
Min allra sista punkt anknyter till en sak Dankert sade om sin önskan att bevilja rådet ansvarsfrihet. Jag vill bara framföra att detta, om vi hade makten, kunde bli det år då vi beviljade ansvarsfrihet åt rådet för det stalinistliknande mausoleum som utgör rådets byggnad, den de valde att bygga genom att kalla den för obligatoriska utgifter. Det hade varit ett mycket intressant bidrag till vår ansvarsfrihetsdebatt, om Dankerts önskan hade stått oss till buds retroaktivt.

Theato
Fru ordförande, ärade kollegor! Den här gången har det inte varit någon lätt uppgift för budgetkontrollutskottet att presentera betänkandet om ansvarsfrihet inom föreskriven tid - dvs. den tid som är föreskriven i budgetordningen. Det var inte utskottets fel. Utskottet har arbetat intensivt och snabbt och jag vill därför tacka föredragandena Wynn, Dankert, Blak, Bösch och Kellett-Bowman, men även utskottets medlemmar samt sekretariatet.
De betänkanden som nu presenterats är också ett resultat av ett gott samarbete med kommissionen och revisionsrätten. Här skulle jag vilja tacka Friedmann och Liikanen. Varför då dessa problem på slutsträckan? Huvudansvaret ligger hos rådet. Varje år får vi deras fördragsenligt föreskrivna utlåtanden om ansvarsfrihet i sista minuten. Så även den här gången! En dag före vår omröstning om Wynns omfattande betänkande om den totala budgeten kom det. Utlåtandet om utvecklingsfonderna fick vi i måndags, och några utlåtanden över KellettBowmans betänkande har vi ännu inte fått. Jag undrar vad rådet har för baktanke med denna brist på samarbetsförmåga. Tar de inte frågan om hur skattebetalarnas pengar fördelas på allvar? Tror de att kommissionens ansvarsfrihet är en ren formsak?
En sak i rådets rekommendation mildrar emellertid min irritation något. Medlemsländernas ansvar betonas den här gången mer än tidigare. Fyra av fem ecu i den totala budgeten fördelas decentraliserat via medlemsländerna. Därmed övertar dessa även ansvaret att förvalta medlen på föreskrivet sätt. Detta skall övervakas av kommissionen. Det framgår tydligt av resolutionsförslaget. Vi skall i höst granska huruvida kommissionen fullgjort de förpliktelser de ålagts här.
Här skulle jag vilja ge beröm till kommissionen, i första hand till Liikanen och Gradin som - anser jag - med sitt initiativ SEM 2000 fått rådet att tänka om. Parlamentet stödjer detta i möjligaste mån. Jag behöver väl knappast påpeka att revisionsrättens granskningsresultat gör det svårt för oss att bevilja kommissionen ansvarsfrihet. Rätten kan återigen visa på nya vägar genom sin revisionsförklaring. Mer än 90 % av utgifterna är visserligen korrekta, men inte resten. Denna höga procentsats måste reduceras. Det är positivt att rätten avser att i framtiden tydligare definiera felen och hur dessa kan undvikas. Det gäller i synnerhet jordbruksutgifterna, där vi i bokslutet från i fjol har konstaterat för höga förskott och felaktigt utbetalda pengar, som ovillkorligen måste återföras till gemenskapens budget.
Att budgeten för 1995 fortfarande ligger 13 % under gränsen för de planerade betalningarna, kan vid en första anblick ge sken av sparsamhet. Vid närmare påseende kan man emellertid konstatera att de politiska målen inte uppnåtts. I socialfonden har till exempel ca 24 % av medlen inte använts och detta samtidigt som arbetslösheten fortsätter att öka.
Ytterligare ett oroväckande exempel är att av de ca 580 miljoner ecu som sedan 1990 ställs till förfogande för säkerheten i kärnkraftverken i Central- och Östeuropa har fram till 1995 endast 140 miljoner delats ut. Detta måste åtgärdas! Om vi nu trots detta beviljar kommissionen ansvarsfrihet innebär det att vi ger ett slags förtroende i förskott. Vi vill att problemet skall åtgärdas och förväntar oss i höst en rapport om att detta fullgjorts.

Kjer Hansen
Fru ordförande, med hänvisning till arbetsdokumentet om Phare, vill jag säga, att jag är mycket tillfredsställd med, att slutsatsen kommit med i det samlade betänkandet av Wynn, och jag tackar för samarbetet. Att vårt arbete inte är meningslöst, det har vi här ett exempel på, eftersom kommissionen ju nu har tagit fasta på åtminstone den ena uppmaningen och ändrat på strategin för Phareprogrammet, så att målet och prioriteringarna nu helt klart avser utvidgningen. Vi har därmed kunnat bidra till att mottagarländerna blir förberedda på EU-medlemskap. Det gläder mig, att vi nu är ense om, att den roll Phare skall spela, är att bidra till en utveckling som säkrar, att de öst- och centraleuropeiska länderna kan bli medlemmar i EU.
Samtidigt har kommissionen meddelat, att man kommer att förbättra förvaltningen, förenkla beslutsförfarandet och göra den öppnare. Det gläder mig, att få dessa meddelanden, men jag kan lova, att vi kommer att följa detta, kontrollera när det blir verkställt och noggrant från utskottets sida följa frågan, så att det inte bara blir till prat, utan att det sker reella förändringar. Om man ser på de betänkanden, som utarbetats genom åren, är ju saken den, att vi upprepade gånger har kritiserat samma punkter. Jag har också noterat, att rådet är uppmärksam på, att många av de kritiserade punkterna är de samma år efter år, och det får mig att uppmana också rådet att bidra till att ändra denna situation. Det är ju irriterande att man inte ens från rådets sida bidrar till att fatta de nödvändiga besluten.
Jag skall beträffande Phare beklaga, att kommissionen inte har velat genomföra en samlad analys. Det är viktigt, att vi vet, vad vi får ut av de olika projekten, om vi egentligen ändrar något, om de bidrar positivt till att förbättra förhållandena i mottagarländerna. Självfallet skall vi använda de budgeterade medlen, som Wemheuer var inne på, men det avgörande är att se till, att de bidrar till en positiv utveckling, att vi får ut något av pengarna. I det sammanhanget oroar det mig att höra påståenden om, att t.ex. pengar som getts till Albanien försvunnit i det blå. Man har ingen aning om vart pengarna tagit vägen.
Låt mig till slut enträget uppmana kommissionen att ombesörja en ordentlig samlad bedömning, så att vi kan få kunskap om vad vi får ut av de pengar vi använder, och att vi sålunda kan säkra oss ett stöd från EU: s medborgare för en fortsättning av olika program.

Holm
Fru ordförande! Jag skulle vilja komma tillbaka till Blaks betänkande om Europeiska kol- och stålgemenskapen och revisionsrättens rapport om denna. Jag tycker att betänkandet är väldigt bra och att det är bra att man har tagit upp tre stycken frågor för att riktigt exemplifiera så att alla kan förstå vad det handlar om.
Det jag skall uppehålla mig vid är framför allt det som gäller Stora Bält och Öresundsbron. Det är uppenbarligen så att kommissionen har gjort ett fel här. Det är inte så att detta fel har kostat en massa pengar, men principiellt har ett felaktigt beslut fattats, när man i stället för 170 miljoner ecu har givit 353 miljoner ecu i lån till Stora Bältprojektet. Det är en väldigt viktig fråga, eftersom dessa medel skulle kunna ha använts till andra infrastruktursatsningar och skapat arbetstillfällen på andra håll än just kring Stora Bält.
Framför allt är det viktigt i samband med den nya, stora bron mellan Sverige och Danmark att pengarna används på rätt sätt och att detta projekt inte gynnas mer än andra infrastrukturprojekt som skulle kunna behövas. Jag kan tyvärr inte hålla med om att bron mellan Sverige och Danmark kommer att bli lika fin och vacker som den vid Stora Bält som Blak beskrev. Tvärtom är bron mellan Sverige och Danmark icke önskvärd.

Lukas
Fru ordförande! Felaktigt utdelade bidrag och en otidsenlig utgiftsstruktur har gjort medlemsländernas skattebetalare mer än osäkra på sin inställning till EU. Om man i tider med dramatiskt växande arbetslöshet låter 24 % eller 1, 6 miljarder ecu i socialfonden förbli orörda, är politiken i själva verket cynisk. I en tid då konkurrenskraften inom det europeiska näringslivet sjunker är de sammanlagda medlen för forskning endast 2, 9 miljarder ecu. Under samma period uppgick utgifterna bara för spannmål och andra grödor, vilka ökat med 22, 6 %, till mer än 15 miljarder ecu, något som står i konflikt med det uttalade målet att reducera kostnaderna på jordbruksområdet.
De oregelbundna utgifterna för djur och arealer uppgick till 1, 7 miljarder ecu eller två tredjedelar av de totala utgifterna för forskning. Diskrepanser av det här slaget visar framför allt hur viktigt det är att de ekonomiska och sociala realiteterna överensstämmer med reformeringen av utgiftsstrukturen.

Kellett-Bowman
Fru ordförande! Först vill jag tacka alla dem som presenterat sina betänkanden för kammaren denna förmiddag, men i synnerhet Terry Wynn. Hans kunnande framstår tydligt än en gång. I Wales skulle vi kalla honom " Wynn ansvarsfrihetaren" .
Jag vill bara göra två påpekanden. Det första är att Europeiska rådet i Maastricht i sin vishet uppdrog åt revisionsrätten att ta fram denna revisionsförklaring - DAS. 1994 tog den fram en som gav oss en extrapolerad siffra för vad som tycktes gå fel, och för 1995 har vi fått en till. Det är den slutstatistiken som tycks vara vad alla är intresserade av, i stället för allt arbetet bakom den. Faktum är att rådet inte beviljade rätten resurserna, eller medlen, för att utföra allt detta tillkommande arbete.
Jag tror inte att ansvarsfrihetsbetänkandet eller -resolutionen eller -debatten är den rätta arenan för att kommentera de förfaranden rätten tillämpar vid framställandet av detta certifikat. Vi har klämt fram några ändringsförslag som handlar om det i detta betänkande och det tycker jag är riktigt.
Jag ser fram emot sammanträffandet snart mellan revisionsrätten och budgetkontrollutskottet, där vi skall undersöka hur vi kan biträda varandra i denna gemensamma insats.
Återigen i sin vishet har Europeiska rådet inrättat vad jag skulle vilja kalla en " satellitkonstellation" . I betänkandet benämns de decentraliserade gemenskapsorgan, och dessa andragenerationsorgan kommer att vålla oss problem. Vi kommer att förorsaka rådet och kommissionen problem, om inte parlamentet får vad det har bett om, nämligen rätten att bevilja ansvarsfrihet och rätten för kommissionen att utöva den fullständiga ekonomiska kontrollen över dessa organ.
Jag har fått några goda nyheter från kommissionens tjänster för ekonomisk kontroll den senaste tiden, som innebär att en del intressant arbete utförs för att avhjälpa denna situation, som varit föremål för kommentarer år efter år från revisionsrätten, rörande två " gamla" organ, som vi kan kalla dem, i Dublin och Thessaloniki.
Jag vill tacka rätten för dess arbete med att ta fram dessa tillkommande betänkanden om de nya satellitorganen, som omfattar deras start någon gång under 1994, och därefter 1995. Det var till stor hjälp och uppmuntrar parlamentet att fortsätta längs de linjer vi lagt fast. Jag vill därför tacka rätten särskilt och ser fram mot ytterligare samarbete mellan rätten och budgetkontrollutskottet i bedrivandet av detta intressanta arbete.

Bardong
Herr ordförande, högt ärade damer och herrar! Vi har i flera år debatterat om ansvarsfriheten, men kan trots detta konstatera att förfarandet fortfarande behöver förbättras - det måste vi arbeta vidare på. Det handlar till exempel om att ta med de så kallade revisionsförklaringarna i debatten. Det handlar också om att rådet inte, åtminstone inte för en del ansvarsfrihetsområden, har fullgjort sina uppgifter i tid.
Nu uppdagas det så sakteliga för allmänheten och för de inblandade att 80 % av utgifterna förvaltas av medlemsländerna. Det är alltså bra om rådet själv också tänker på det. Men då måste också medlemsländerna reagera på revisionsrättens rapport. Och kommissionen måste ta del av medlemsländernas reaktioner och informera oss; detta önskemål borde man ta hänsyn till i framtiden.
Även parlamentet själv kan säkert förbättra sitt arbete, t.ex. när det gäller utskottens samarbete med budgetkontrollutskottet om ansvarsfriheten. Innehållsmässigt är de ämnen vi behandlar visserligen i mångt och mycket desamma, framför allt bristen på verkställande av budgeten. Men detta varierar beroende på vilket politiskt område som avses. Wemheuer och Theato har ju pekat på den politiska följden av dessa försummelser.
Jag har ytterligare ett ärende att ta upp och det är att man i större utsträckning måste fästa vikt vid de egna medlen. Jag tackar Wynn för att han redan gjort det i sitt betänkande. Men jag beklagar att utskottet inte hörsammat kravet om ett särskilt betänkande för detta område. Jag hoppas revisionsrätten kommer att ge oss ytterligare material, framför allt inför den nya finansordningen 1999.

McCartin
Herr ordförande! Jag vill gratulera Wynn, alla de föredragande och Theato, och säga att de utgör en grupp människor som är hängivna hela saken att få ordning på gemenskapens finanser. Det mest anmärkningsvärda med budgeten för 1995 - i motsats till nationella budgetar, som plågas av för stora utgifter - är att vi spenderar 13 % mindre än vad vi förbundit oss. Det är inte nödvändigtvis en bra sak, men det är sannerligen mycket bättre än att göra av med för mycket, som vi hör så mycket om på det nationella planet.
Vad strukturfonderna beträffar - som är det enda instrumentet för ekonomisk och social sammanhållning, och som representerar ett ganska blygsamt penningbelopp, om man beaktar att de överför mellan 2 och 3 % av BNP till mål 1-regionerna - så inger det faktum att de gjort av med 19 % för litet viss anledning till oro, eftersom de utgör ett ganska värdefullt instrument, vilket bör utnyttjas till fullo.
Wynn koncentrerar sig naturligtvis på kontroll och på återtagning av pengar som lagts ut för mycket, och på utvärdering, men med avseende på strukturfonderna föreligger ett annat problem. Min egen erfarenhet från Irland, som klarat sig synnerligen väl och som visas upp som ett föredöme, är att de pengar vi överfört under 15 års tid - med en topp 1992, före det föreliggande programmet - gick till löner för den offentliga sektorn och socialvård, snarare än till ekonomisk infrastruktur. Var och en som närmare granskar tendenserna i de offentliga uppgifterna kommer att se det, och det faktum att vare sig kommissionen eller revisionsrätten uppmärksammat detta innebär att det föreligger en svaghet i vårt utvärderingssystem. Irland har gjort stora framsteg, men det vi kan lära oss gäller för alla delar av gemenskapen - eftersom ni förmodligen kommer att märka att samma sak har hänt inom andra områden - och det är att vi måste definiera om vår strategi, begränsa våra målsättningar och harmonisera vår politik med de enskilda medlemsstaterna och regionerna, snarare än försöka ha en heltäckande förordning för alla. Hade vi gjort det så hade Wynns kontroll och återtagning inte utgjort ett så stort problem.

Liikanen
Herr ordförande! Wynn-, Blak- och Böschbetänkandena avser att bevilja kommissionen ansvarsfrihet med avseende på genomförandet av gemenskapens allmänna budget för 1995, liksom också för budgeten för Europeiska kol- och stålgemenskapen och för Europeiska utvecklingsfonden. Kommissionen är förbunden att titta noga på de saker som tagits upp i betänkandena och i resolutionen. I själva verket är en hel del arbete i gång vad gäller att ta itu med det som sysselsätter parlamentets tankar mest.
Jag vill nämna en del av detta arbete. För det första vad gäller de framsteg som förs i samband med SEM 2000initiativet. Medlemsstaterna håller gradvis på att acceptera behovet av en gemensam inriktning rörande de frågor om ekonomisk förvaltning som kommissionen tog upp i SEM 2000, i hög grad efter yrkande från parlamentet. Ett antal medlemsstater har exempelvis redan accepterat inbjudan att svara direkt på de saker som behandlas i revisionsrättens rapporter. Bidragen kommer att återspeglas i uppföljningsrapporten senare i år, i enlighet med vad som begärs i Wynnbetänkandet. Det kommer att ge er möjlighet att få den information Bardong efterlyser.
Vad gäller en konsekvent tillämpning av kvalificeringsreglerna för strukturfonderna har en acceptabel lösning nu enhälligt godtagits i rådet. Antagandet av det definitiva beslutet står på kommissionens dagordning för nästa vecka. I framtiden kommer tydliga riktlinjer för återkommande kvalificeringsproblem att tas med i alla programbeslut. Detta kommer att utgöra ett betydelsefullt steg mot en förbättring av den ekonomiska förvaltningen. Det innebär ett effektivt gensvar på den upprepade kritiken från revisionsrättens och Europaparlamentets sida.
Den andra nyckelfrågan rör eventuella ekonomiska korrigeringar i strukturfonderna, som Dankert tog upp. Jag vill svara på några av era kommentarer. I denna fråga återstår ännu en del att göra. Kommissionen avser att gå fram längs två olika linjer. För det första så lägger vi fram ett förslag till rådsförordning, för att klarlägga medlemsstaternas ansvar för den ekonomiska kontrollen. Den kommer att bygga på artikel 23 i den nuvarande rådsförordningen om förvaltning av strukturfonderna. För det andra skall vi klarlägga våra interna riktlinjer rörande de omständigheter under vilka ekonomiska nettokorrigeringar skall utföras, utifrån den gällande lagstiftningens villkor. Detta kommer att bygga på artikel 24 i ovannämnda rådsförordning.
Vad metodiken beträffar vill jag gärna vara litet mer detaljerad, eftersom jag är medveten om parlamentets stora intresse för denna fråga. Jag vill nämna följande fyra punkter: för det första innefattar kommissionens inriktning tillämpning av de gällande förordningarna för strukturfonderna, med användande av förefintliga rättsliga befogenheter; för det andra söker den inte påtvinga medlemsstaterna nya administrativa strukturer. Avsikten är snarare att införa tillräckliga minimistandarder för kontrollen, vilka skall tillämpas på ett konsekvent sätt i hela unionen; för det tredje så föreslår kommissionen inte någon grundläggande förändring av den programinriktning som på det hela taget ger medlemsstaterna frihet att flytta över finansiering mellan projekt som kvalificerat sig; för det fjärde, och viktigast av allt, så är det på sin plats att klarlägga de omständigheter under vilka ekonomiska nettokorrigeringar skall utföras, utan möjlighet till substitution - exempelvis där det förelegat att systematiskt fel i den ekonomiska kontrollen, eller en vägran att samarbeta med kommissionen. Vårt syfte är att tillämpa denna fjärde ståndpunkt, vilken innebär nettoåteröverföringar.
Jag ser att den resolution som förelagts er uppmanar kommissionen att inkomma med förslag till ändring av artikel 24 i rådets resolution 4253/88, för att säkerställa att effektiva korrigerande åtgärder vidtas i händelse av oegentligheter. Jag kan bekräfta att vi inte uteslutit denna möjlighet för framtiden. Vi har redan åtagit oss att se över relevanta stadganden i rådsresolutionen före inledningen av nästa programperiod, och vi kommer därvidlag att beakta parlamentets synpunkter till fullo. Jag finner det helt naturligt att vi, när vi kommer med nya förslag till strukturfondsprogram efter år 2000, har med en ny förordning som en del av detta totalpaket. Vi talar inte om en mycket avlägsen framtid. Det är år 2000 som de vinner kraft, men förslagen måste komma innan dess.
Jag är emellertid överens med Dankert om att vi inte har råd att vänta till år 2000 med att vidtaga åtgärder inom detta område. Förbättringar kan genomföras inom ramen för den gällande förordningen, som jag sade, och det är av denna anledning som kommissionen avser att i det kortare perspektivet gå vidare i enlighet med ovannämnda inriktning längs två linjer.
Vad SEM 2000 anbelangar så görs ansträngningar att förbättra samarbetet med medlemsstaterna rörande budgetförberedelserna och budgetgenomförandet. De hårda budgetinskränkningarna under perioden fram till den tredje fasen av EMU gör det än viktigare att utgå från helt aktuella och realistiska prognoser för budgetkraven. Vi måste få detta till stånd skyndsamt, med sikte på förberedelserna för 1998 års budget. Denna fråga avhandlades faktiskt igår, i en trepartsöverläggning med rådet och parlamentet. Vi hade ett problem med prognoserna avseende jordbruket. Vi måste lägga fram vårt budgetförslag i april. Det är en väldigt lång tid före 1998. Om vi får möjlighet att titta på det igen, längre fram i år, och kanske översända en ändrande och korrigerande skrivelse till parlamentet, så skulle det ge oss en fastare bas för nästa års budgetbeslut.
Parlamentets föredragande om SEM 2000, Colom i Naval, har inbjudits att delta i det sammanträde de personliga representanternas grupp håller i maj, och vi skall då försöka föra frågan om ekonomiska korrigeringar till ett avgörande.
Jag vill helt kort gå in på två andra punkter. För det första revisionsförklaringen, eller DAS. Liksom föregående år så beskriver Terry Wynns betänkande på ett mycket tydligt sätt resultaten och svårigheterna. Jag delar hans känsla av obehag med avseende på siffrorna och deras uttolkning. Jag vill betona att problemet är att det föreligger en stor brist på erfarenhet. Resultaten från de två första förfarandena med revisionsförklaringar har skilt sig åt, utan några goda förklaringar av skälet härtill. Detta understryker revisionsförklaringens experimentella art, som vi alla var medvetna om från början. Det kommer att ta några år innan den är mogen nog att förete en försäkran inte bara för den reviderande utan också för den reviderade. Tills dess bör alla siffror, och i synnerhet slutsatser, som resulterar av ett revisionsförklaringsförfarande behandlas med försiktighet. När vi diskuterar med revisionsrätten nästa sommar, om basen för revisionsförklaringen för 1996, skall vi naturligtvis beakta era önskemål, och vi hoppas att i högsta möjliga grad komma fram till ett gemensamt språk, samtidigt som vi naturligtvis respekterar revisionsrättens självständighet i detta förfarande.
För det andra, när det gäller PHARE, så kan de svårigheter som revisionsrätten beskriver, och som Wynnbetänkandet betonar, bara bekräftas. Som ett första svar kan sägas att kommissionen den 19 mars fastställde nya strategiska riktlinjer för PHARE. De omorienterar PHARE till två huvudprioriteringar - institutionsuppbyggande och investeringsstöd. Också förvaltningen av PHARE skall reformeras. Tillvägagångssätten skall förenklas, genomförandet skall decentraliseras och EU-delegationerna skall ges en ökad roll. Tomlinson nämnde mina anmärkningar förra året rörande en koncentration på större projekt, som är enklare att förvalta, för att få en tillräcklig kritisk massa. Omorienteringen av PHARE är ett bra exempel på detta.
Vi försöker gå längre inom vissa andra områden i budgeten. Det är inte lätt i kommissionen, men ni vet lika väl som jag att det inte kommer att bli lätt i parlamentet heller. Vi måste komma ihåg att vi nu tillämpar en budget i en union med 370 miljoner människor. Små budgetartiklar, med en mycket obetydlig kritisk massa, kan helt enkelt inte genomföras på det sätt som vore effektivt. De administrativa kostnaderna blir många gånger högre än de budgetbelopp det rör sig om och möjligheter till kontroll saknas. Vi bör därför kritiskt se över vad som kan genomföras och hur vi kan genomföra det.
Jag hörde kommentaren om att vi inte använt alla budgetmedlen. Ibland finns det belopp i budgetartiklarna som det inte är lätt att använda. Vi bör inte endast diskutera de politiska prioriteringarna, utan också hur dessa kan omvandlas till budgetförhållanden, som kan genomföras.
För att återgå till PHARE så kommer ytterligare element att framstå klarare när kommissionen lägger fram sin föranslutningsstrategi, efter slutförandet av regeringskonferensen. Detta arbete kommer att genomföras i nära samarbete med parlamentet. Det bör också underlätta förberedelserna för 1998 års budget.
Blak ställde två eller tre mycket detaljerade frågor till mig. Jag hoppas kunna återkomma till dem efter att ha varit i kontakt med mina tjänster. Kanske kan vi ta bilaterala kontakter i dessa frågor under nästa vecka.
Slutligen vill jag avsluta med att tacka de föredragande - Terry Wynn, Freddy Blak och Herbert Bösch - ordföranden i budget kontrollutskottet - Theato - liksom också alla de ledamöter som lagt ner mycket arbete på att analysera revisionsrättens rapport för att se vilka huvudåtgärder som bör vidtagas. Ert stöd är av den allra största betydelsen för de vidare framstegen mot en sund ekonomisk förvaltning i gemenskapen. En lång väg återstår att gå, men vi avser att förbli orubbliga, och vi tänker inte vända om.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Europa-Medelhavsinterimsavtal med PLO - Fredsprocessen i Mellanöstern
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om rekommendation (A40103/97) av Alavanos för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om rådets beslut om Europeiska gemenskapens slutande av ett interimsavtal om associering Europa-Medelhavet om handel och samarbete mellan Europeiska gemenskapens och PLO för den palestinska myndigheten på Västbanken och Gazaområdet.

Alavanos
Herr ordförande, under normala förhållanden skulle denna debatt angående Europa-Medelhavsinterimsavtalet för handel och samarbete mellan Europeiska unionen och PLO vara av formell karaktär. Det har för övrigt enhälligt stöd från alla grupper i Europaparlamentet, såsom framgick av debatten i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, som ägde rum för några dagar sedan, samt efter omröstningen som hänför sig till den.
Men i dag, mitt i denna storm som har utlösts i Mellanöstern efter det oansvariga beslut som fattats av Israels regering Netanyahu att gå vidare med koloniseringen av de östra områdena i Palestina, får diskussionen om detta avtal en speciell karaktär och stor tyngd och det måste resultera i en klar signal från Europaparlamentet och gentemot Europeiska unionens ministerråd att skrida fram till en avgörande aktion, även gentemot protagonisterna i krisen i Mellersta östern.
Angående detta avtal skulle jag vilja säga följande:
För det första handlar det om ett originalavtal. Det är inte ett avtal mellan Europeiska unionen och ett land, en stat. Det är heller inte ett avtal mellan Europeiska unionen och den palestinska myndigheten, vars rättsliga ställning inte tillåter slutandet av internationella avtal. Det är ett avtal mellan Europeiska unionen och PLO, ett originalavtal som naturligtvis, stödjer sig på det israelo-palestinska interimsavtalet, och på vars grund PLO kan sluta internationella avtal. De palestinska territorierna tillhör på detta sätt för övrigt de områden som täcks av MEDAprogrammet och Europeiska unionens medelhavspolitik.
För det andra, är det ett interimsavtal av begränsad tidskaraktär, som varar fram till 1999, i enlighet med de tillfälliga regleringarna, som även Osloavtalet innefattar.
För det tredje är det inte ett blandat avtal. Det förutsätter inte något samtycke från medlemsstaterna, och därför kräver det inte något godkännande från de nationella parlamenten.
För det fjärde, är det ett avtal som bokstavligen har skridit fram på rekordtid. Det är karakteristiskt att rådet den första oktober 1996 godkände direktiven angående slutandet av avtalet och redan den 10 december 1996 hade paraferat avtalet, som slutligen undertecknades den 24 februari 1997. Naturligtvis var förhållandena helt annorlunda när diskussionsprocessen kring detta avtal påbörjades, jämfört med förhållandena då den avslutades och framför allt det ögonblick då Europaparlamentet kom fram till ett godkännande.
Beträffande innehållet i avtalet är det analogt - med de specifika karaktärsdragen - med innehållet i andra EuropaMedelhavsavtal, och därför är det inte nödvändigt att referera till dess innehåll. Jag nämner bara två punkter:
För det första, efter ett eller två år, kommer kanske kvotnivån gällande vissa känsliga produkter att vara begränsad såsom till exempel för blommor.
För det andra måste vi vara uppmärksamma på klausulerna i artikel 68, som tillåter båda sidor att vidta åtgärder som anses vara väsentliga för säkerheten i händelse av krig eller inre oro. Denna artikel 68 kan inte gå före artikel 2 utan bör tvärtom underställas denna, vilket förutser att man tillämpar principen för de mänskliga rättigheterna och som är okränkbar under alla förhållanden och särskilt i samband med frågor om tortyr, skyddandet av de demokratiska rättigheterna osv.
Huvudsaken är, tror jag, den politiska betydelsen av detta avtal. Det stärker den palestinska myndigheten och skulle kunna medverka till stabiliteten i området och i den regionala integrationen och just därför välkomnar Europaparlamentet den och stödjer den. Men, som det ser ut, beror allt detta på yttre faktorer som skulle kunna förvandla avtalet till ett papper utan väsentlig betydelse. Utifrån denna synpunkt, tror jag att det kanske är mycket viktigare att det efter Europaparlamentets slutliga godkännande av avtalet, blir stabilt, effektivt, grundläggande och en konkret ståndpunkt för Europeiska unionens ministerråd beträffande dagens kris. Jag tror inte att vi bör följa Pontius Pilatus politik som vi, olyckligtvis, såg USA: s president Clinton följa. Det måste finnas ett konkret och tydligt ingripande gentemot Israel i frågan om att frysa byggandet av nya bosättningar i östra Jerusalem, så att vi kan hoppas på att åter få fredsprocessen på fötter i Mellanöstern.

Ferrer
Herr ordförande, utskottet för externa ekonomiska förbindelser måste gratulera även till interimsavtalet om handel och samarbete som tecknats mellan Europeiska gemenskapen och PLO för den palestinska myndigheten i Västbanken och Gazaområdet.
Avtalet kommer för det första att bidra till att konstruera ett fredsområde, i och med att det utgör ett instrument för att underlätta den ekonomiska utvecklingen i de tidigare ockuperade territorierna, enligt samma politiska linje som Europeiska unionen stödjer sedan 1970, en linje som har gjort unionen till den viktigaste givaren av humanitär bistånd och stöd för det palestinska folkets ekonomiska och politiska utveckling.
För det andra så innebär avtalet en formalisering, om än provisorisk fram till 1999, av de bilaterala förbindelserna mellan Europeiska unionen och den palestinska myndigheten, såsom detta utskott hade begärt. Dessutom bekräftar avtalet att det palestinska folket blir en fullvärdig Medelhavspartners så snart Västbankens och Gazaområdet rättsliga status fastställs.
För det tredje så innebär den demokratiska grunden för detta avtal plus kompletteringsklausulen ett bidrag till utvecklingen av de demokratiska principerna och de fundamentala rättigheter som bör ackompanjera fredsprocessen. Vi kan inte ifrågasätta betydelsen, framför allt den politiska, av detta avtal och dess lämplighet med tanke på den svåra situation som fredsprocessen befinner sig i och med tanke på den andra EuropaMedelhavskonferensen. Sålunda har utskottet för externa ekonomiska förbindelser även lämnat ett positivt yttrande om detta avtal, samtidigt som jag dock för utskottets del måste beklaga och uttrycka avvikande åsikt i fråga om det förfarande som följts av utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, som har lämnat sitt yttrande utan att beakta synpunkterna från vårt utskott.
Det är inte första gången som detta händer, men i detta fall beklagar vi oss särskilt eftersom det gäller ett ratificeringsförfarande och eftersom avtalet har ett högt politiskt värde.

Patijn
Ordförande, jag tackar er mycket för att ni ger mig tillfälle och då särskilt med hänsyn till den aktuella situationen i Mellanöstern, att här för rådet få avlägga en förklaring.
Rådet är utomordentligt bekymrat över den senaste utvecklingen i fredsprocessen i Mellanöstern. Medan det i januari sistlidna togs ett tydligt steg framåt i det palestinsk-israeliska spåret genom undertecknandet av protokollet om den israeliska omgrupperingen i Hebron har det visat sig att det momentum som då skapades endast fick ett kort liv. Det israeliska beslutet att bygga 6 500 hus på en kulle i Jerusalems omgivning, som kallas Har Homa av israelerna och Jebel Abu Gneim av palestinierna, har försämrat situationen i regionen ansenligt. Spänningarna har ökat mycket.
Den arabiska världens förtroende och den israeliska regeringens fredsvilja har minskat. Förutom fredliga protestaktioner av palestinier mot det fattade beslutet har också våld förekommit på olika ställen. Terroristiska självsmordsattentat har skett på israeliska medborgare. Rådet har vid mer än ett tillfälle tillkännagivit sin syn på den israeliska bosättningspolitiken. Så tycker den Europeiska unionen att bosättningarna strider mot den internationella rätten och att de är oförenliga med säkerhetsrådsresolutionerna 242 och 338 som utgör basen för en fredsreglering. Dessutom föregår den israeliska bosättningspolitiken resultatet av förhandlingarna om den permanenta statusen. Då talar jag särskilt om Jerusalems position. Det kan konstateras att bosättningspolitiken underminerat fredsprocessen och förtroendet från palestinierna och de arabiska länderna i detta.
Innan det israeliska beslutet om Har Homa/Jebel Abu Gneim insisterade den Europeiska unionen på diplomatisk väg att Israel skulle avstå från byggplanerna. Då beslutet genomfördes tillkännagav den Europeiska unionen genom ordförandeskapet också inom ramen för FN, sitt besvär mot detta.
Rådet har med avsky tagit del av de nyligen genomförda attentaten i Israel och har fördömt dem kraftigt. Ett attentat skedde på ett kafé i Tel Aviv och nyligen skedde två självmordsattentat i Gaza. Det är tydligt att våld slår bort grunden för fredsprocessen. Oskyldiga medborgare blir offer och deras säkerhetskänsla undermineras på ett mycket allvarligt sätt genom attentaten.
Den Europeiska unionen har med eftertryck begärt av de palestinska myndigheterna att i de områden som hamnar under deras tillsyn, anstränga sig till det yttersta för att bekämpa terrorism i överensstämmelse med skyldigheterna följande av interimsavtalet. Så som redan tidigare har skett tidigare, har Israel reagerat på det senaste terrorattentatet genom att åter stänga gränserna mellan Gazaremsan och den Västra Jordanstranden. Rådet håller fast vid sin ståndpunkt att begränsningar i rörelsefriheten för palestinierna måste begränsas till åtgärder som verkligen är nödvändiga för Israels säkerhetsbehov.
De återupptagna våldsamheterna, som igår åter skördade nya offer, illustrerar enligt rådets mening, fredsprocessens sårbarhet. Alla berörda parter skall besinna sitt ansvar i ljuset av denna prekära situation. Dessutom skall vi inte tappa bort de för fredsprocessen också lika nödvändiga strukturella åtgärderna som behövs för den palestinska befolkningen. Den palestinska ekonomin befinner sig nämligen i en ytterst svår situation och en utbredd och långvarig stängning av gränsen till Israel är inte acceptabel. Stängningen kommer att leda till ytterligare tillbakagång i levnadsstandarden hos palestinierna i de palestinska områdena och härigenom uppstår en fara att det bildas en groplats för missnöje, oro och våld. Den Europeiska unionen strävar mot att förbättra den socialekonomiska situationen för palestinierna och har ett omfattande hjälpprogram för detta.
Rådet hoppas att båda parterna kommer att avstå från aktioner som ytterligare skulle kunna underminera fredsprocessen. För detta har rådet och den Europeiska unionens speciella sändebud för fredsprocessen i Mellanöstern, den mycket värderade spanska ambassadören Moratinos, sedan krisens början haft mycket kontakt med parterna. Rådets ordförande har besökt ett antal huvudstäder i den Europeiska unionens partnerländer vid Medelhavet, som förberedelse till ministerrådets europeiska medelhavskonferens på Malta som kommer att hållas den 15 och 16 april. Förutom att tala om den europeiska medelshavsprocessen talade ordförande också utförligt om den nuvarande situationen i Mellanöstern. Även om Barcelonaprocessen är skild från fredsprocessen i Mellanöstern ger det alla berörda ett forum för att sträva mot samarbete. Ordförande förväntar sig, och kommer att engagera sig för det, att konferensen på Malta också i det avseendet skall bli lyckad och kunna ge ett bidrag till nedtrappningen.
Vår representant, ambassadör Moratinos, är ständigt sysselsatt tillsammans med berörda parter, att undersöka möjligheterna för konstruktiva aktioner från den Europeiska unionen, för att åter få igång processen. Också efter det att de direkta samtal mellan Israel och palestinierna avbrutits har han erbjudit sina tjänster som hjärtligt välkomnas av båda parter. Han har talat med premiärminister Netanyahu och president Arafat, tillika med ledamöter i deras regeringar. Dessutom håller han nära kontakt med sin amerikanska motsvarighet Dennis Ross. Han försöker övertyga parterna om att återuppta såväl samarbetet på säkerhetsområdet som den politiska dialogen. För, för att åter bygga upp det ömsesidiga förtroendet måste framåtskridande på båda områden noteras. Utan en politisk dialog kommer det att visa sig att substantiellt framåtskridande är omöjligt.
I förgår, måndagen den 7 april, analyserade den speciella representanten Moratinos och representanter för rådets medlemsstater, situationen djupgående. Med hänsyn till situationens allvar, anser vi det vara av vikt att parterna kommer fram till en nedtrappning och att de anstränger sig för att återuppta överläggningarna. Särskilt i detta ögonblick är det viktigt att alla berörda parter gör en gemensam ansträngning för att åter få igång fredsprocessen. Ordförandeskapet för rådet har nära diskussioner om detta med USA som just genomfört samtal med den israeliska premiärministern och i morgon, det är torsdag den 10 april 1997, besöker premiärminister Netanyahu Haag.
Ordförande, jag tackar er för att ni givit mig möjlighet att avlägga denna rapport.

Colajanni
Herr ordförande, jag skall naturligtvis inte ägna många ord för att säga hur allvarlig situationen är. I detta ögonblick tror jag att det finns ett visst samförstånd med rådets förhållningssätt. Jag delar den ytterliga oro och det sätt på vilken den har uttryckts här av rådets tjänstgörande ordförande.
Under dessa månader har en stor del av det förtroendekapital förskingrats som med möda hade byggts upp mellan parterna efter Oslo-avtalet. Förtroendet är en väsentlig beståndsdel vid handhavandet av en process som har varit och alltid kommer att vara svår, men som tyvärr har stannat av. Europaparlamentet och även vår grupp har hittills vägrat att på något som helst sätt utfärda en dödsdom över fredsprocessen, som någon lär ha velat, och föreslå ytterlighetsåtgärder, så som yrkandet inför rådet och kommissionen att frysa avtalen mellan Europeiska unionen och Israel. Vi har inte gjort det därför att det inte ankommer på oss att som de första, före själva de berörda parterna, säga att fredsprocessen är slut, och vi har inte gjort det också av det skälet att vi hoppas att den kan återupptas. Vi har varit försiktiga.
Arabländernas organisation har likväl ifrågasatt de nya ekonomiska och politiska relationer med Israel som hade utgjort ett viktigt led i fredsprocessens utveckling. Det handlar om ett mycket stort steg bakåt, som visar omfattningen av de skador som under dessa månader har vållats freden.
Nu befinner sig Europaparlamentet inför en ny situation och måste överväga hur man skall reagera, på vilket sätt man kan bidra till freden på ett effektivare sätt. Därför har detta parlament och vår grupp alltid intagit och kommer förhoppningsvis alltid att inta ett stimulerande förhållningssätt, men vi har också haft en beredskap att hjälpa fredsprocessen framåt. I detta nu måste vi noggrant överväga vilka åtgärder som är mest verksamma. Det sägs att den israeliska regeringen efter det misslyckade mötet med Clinton har för avsikt att föreslå en allomfattande förhandling som i ett enda slag löser alla problem, såväl Israels säkerhet som de i Oslo-avtalet föreskrivna andra och tredje faserna. Det sägs att avsikten är att förkorta tidsavsnitten i fredsprocessen, så att den inte tar två och ett halvt år, utan slutförd på nio månader. I detta förslag från den israeliske premiärministern förstår vi inte vad som utgör en reell möjlighet och vad som är enkel propaganda och en egentlig frånsägelse av freden.
Vi vet - och det bekräftas nu av rådet - att premiärministern kommer att sammanträffa med rådet denna vecka, och vi vet att det finns ett brev från rådet till Förenta staternas regering med förslag till en gemensam aktion.
Vad som kommer att framgå ur allt detta vet vi inte. Från den synpunkten har parlamentet handlat klokt genom att f.n. inte förbereda en resolution. Emellertid bör parlamentet uttala sig, och det kan t.o.m. visa sig att det bör ske under loppet av nästa session i Bryssel. Parlamentet bör göra det på ett sätt som inte upprepar de uppmaningar, den oro och den ängslan som kommit till uttryck flera gånger under de sistlidna månaderna.
Låt oss i stället hälsa med tillfredsställelse att parlamentet har handlat mycket snabbt vid godkännandet av detta associationsavtal, som otvivelaktigt utgör ett bidrag i fredsprocessens riktning, den fredsprocess som i dag upplever ett så svårt skede.

Viola
Herr ordförande, ärade ledamöter, det avtal som vi diskuterar betecknar en viktig etapp i utvecklingen av de europeisk-palestinska relationerna och relationerna med Medelhavet i största allmänhet och vittnar om Europeiska unionens fullständiga engagemang i den palestinska stat som nu föds samt den fasta avsikten att tillsammans med berörda parter slutföra färden mot en normalisering av Mellanöstern. Detta gäller särskilt i dag, vid en tidpunkt då en anhopning av spänningar och svårigheter riskerar att avbryta denna färd.
Om det från palestinskt håll i dag noteras en vilja att begära en intervention från europeisk sida inom ramen för fredsprocessen, försöker andra i stället att utesluta Europa genom att blockera ambassadören Moratinos' utomordentliga agerande och undervärdera betydelsen och effekterna av just detta associationsavtal.
Det är således synnerligen viktigt att Europa i Barcelonas kölvatten synliggör sitt eget engagemang i området, inte bara det ekonomiska utan även det politiska. Hänvisningen till Barcelona och den instundande konferensen i La Valletta är nödvändig just för att koppla avtalet till den allmännare processen, vars mål är att före år 2010 skapa ett frihandelsområde som omfattar länderna på Medelhavets båda stränder. Det är i själva verket rättvist att tillerkänna det palestinska folket de rättigheter som garanteras av MEDA-programmet, och slutandet av detta avtal kommer att vara ett stort steg i den riktningen.
Det är också motiverat att tillhandahålla ett fastställt juridiskt ramverk, som är nödvändigt för samarbetet med Gazaremsan och Västbanken, just för att förstärka linjen som förespråkar öppning och ömsesidigt intresse mellan Europeiska unionen och alla arabländerna i östra och västra Medelhavsområdet.
Avtalet har ett större politiskt än ekonomiskt värde, och i det syftet understryks därför det märkliga med en överenskommelse som undertecknats av den palestinska befrielseorganisationen i namn av en stat som ännu ej är erkänd och som kämpar för att hävda sitt eget existensberättigande även innanför sina egna tänkta gränser.
Det är vår förhoppning att det senast år 1999 blir möjligt att uppnå ett avtal mellan EU: s medelhavsländer och en palestinsk stat som bildats helt i enlighet med internationell rätt och med fredliga förbindelser med grannländerna.

Santini
Herr ordförande, från oktober 1996 till februari 1997: jag skulle vilja säga att denna mycket viktiga förhandling har genomförts med en sällsynt, berömvärd och föredömlig snabbhet. Gott och väl, men nu gäller det att önska lika stor snabbhet och beslutsamhet för att reglera den palestinska myndighetens internationella juridiska status så att denna med full behörighet skall kunna förhandla med alla de andra staterna när den i Oslo-avtalen föreskrivna interimsperioden är avslutad, alltså vid utgången av år 1999.
Större värdighet, större auktoritet är också lika med större intern stabilitet, men framför allt stor internationell prestige: Dessa är de etapper genom vilka Palestina kan bli en riktig och egen nation och således förhandla fram övergripande och hållbara avtal. Men - och det har redan understrukits av många parter - den grundläggande förutsättningen är återupprättandet av förhållanden som ger säkerhet och levnadsmöjligheter åt alla. Detta kommer inte att vara möjligt så länge som trätan om de israeliska bosättarnas installering på territorier som står under den palestinska myndighetens kontroll inte är bilagd. Det är bosättningar som i lika hög grad utgör krutdurkar, alltså potentiella farozoner, och vem som helst kan antända stubintråden när han eller hon anser det påkallat. Alltså, framför allt fred, men även fritt tillträde till de resurser som Palestina har och som man hittills inte har kunnat utnyttja just på grund av israelernas kontroller. Främst tänker vi på havet, på den hamn som inte ens Gaza någonsin har kunnat ha, trots att man har haft den framför husens fönster och dörrar.
Vi önskar att det hädanefter skall finnas tillträde också till dessa naturresurser, men framför allt önskar vi en nystart för ekonomin, som förvisso åstadkommes genom avtal av det slag som vi ingår i dag, men framför allt genom initiativ som är ägnade att främja produktionen. Även jag har tillsammans med andra kolleger tjänstgjort som observatör vid valen, och jag lade märke till att mitt bland bomberna och mitt i rädslan finns det ett palestinskt folk som ändå håller på att organisera sig för att klara denna uppgift. Och detta folk, som vi måste bistå, inte längre enbart med ekonomiska och finansiella interventioner, utan även med någon form av tekniskt bistånd, för att hjälpa det att bli inte bara politiskt utan även ekonomiskt oberoende.

Bertens
Rådets ordförande har talat i linje med föreställningen som vi, liberaler, har om situationen i Mellanöstern och särskilt i Israel, och det är inte så oväntat att han talar i liberal anda. Det är tydligt att en eskalerande konfliktsituation har intagit fredsavtalets och fredsvägens plats. Det är tydligt att den israeliska regeringens bosättningspolitik i varje fall är en av de viktigaste orsakerna till konflikten, hur legitim förklaringen än må vara om att Jerusalem först diskuteras i den sista förhandlingsomgången. Oslo-avtalets anda är möjligtvis lika viktig som bokstäverna. Det handlar om att bygga upp ett ömsesidigt förtroende mellan parterna. Interimsassociationsavtalet som förhandlas mellan den Europeiska unionen och palestinierna, är en av byggstenarna i förtroendpolitiken och skapar mer balans i vår relation med Israel och palestinierna. Det tar hänsyn till realiteter från Oslo och skapar en stark juridisk ram för utvidgning av ömsesidig handel och samarbete mellan unionen och palestinierna. Handeln med palestinierna har som tur är redan tidigare väsentligt liberaliserats och palestinierna behöver också särskilt ekonomiskt framåtskridande för att förbättra sina utsikterna för framtiden. Samtidigt kan vi tala med dem om respekten för de mänskliga rättigheterna som utgör en del av avtalet. Därför hoppas vi att unionen, i samarbete med amerikanerna, gör allt för att förebygga en upptrappning.

Wurtz
Herr ordförande, herr rådsordförande, "vill man så kan man ", det är en reflektion som associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och PLO, för den palestinska myndighetens räkning, inspirerar mig till. På rekordtid har ni kunnat undanröja de juridiska hindren och hålla de diplomatiska påtryckningarna på avstånd, för att nå fram till vad som kan visa sig vara ett stort och lyckat internationellt politiskt initiativ från Europeiska unionens sida.
Ett stort initiativ, givetvis, eftersom den de facto ger Palestina ett internationellt erkännande, vilket det har rätt till. Men helt lyckat är det emellertid på ett villkor: det är att ni inte stannar på halva vägen. Avtalstexten föreskriver faktiskt att dess mål är att stödja den ekonomiska och sociala utvecklingen i de palestinska territorierna och att delta i inrättandet av en freds- och stabilitetszon i regionen. Nu är det så att inget av dessa mål har en möjlighet att uppnås om allt inte görs ögonblickligen för att bromsa den kris som är fredsprocessens hittills allvarligaste.
Nå, vad skall man göra? 64 länder i den alliansfria rörelsen har just antagit den ståndpunkt ni känner till och som har stor politisk räckvidd. Och Europa? Ni förfogar över åtminstone ett handlingsmedel: det är upphävandet av interimshandelsavtalet mellan Europa och Israel, så länge Netanyahus regering inte upphör med bosättningen i de ockuperade områdena i östra Jerusalem, med andra ord, så länge han inte accepterar undertecknade avtal, vilket FN, praktiskt taget enhälligt, har krävt av honom.
Långt ifrån att vara vänd mot Israel, kommer denna starka politiska handling att, i vår anda, vara ett solidariskt vittnesbörd i förhållande till de som med mod samlar sig i Israel, dessa tiotusentals kvinnor och män som på Tel Avivs gator just har gett världen en värdig, fredlig och ansvarsfull bild av sitt land. Med ett enda mål, som också är vårt: rädda freden.

Gahrton
Herr ordförande! I det senaste numret av Journal of Palestine Studies säger den amerikanske forskaren William Quant att om Israel sluter fred i dag på grundval av en tvåstatslösning, så vinner man allt som man eftersträvade före 1967.
Varför sluter man då inte fred? 59 procent av israelerna tror att det kan bli krig. Samtidigt säger 51 procent av israelerna att de accepterar en tvåstatslösning. Varför följer inte Netanyahu folkviljan i sitt eget land? Jag tror att man måste komma ihåg att Netanyahu representerar en speciell riktning av sionismen, den revisionistiska sionismen som anser att det inte bara är Gaza och Västbanken, utan också kungadömet Jordanien som ingår i " rätts-Israel" . Netanyahu är utsatt för ett fruktansvärt tryck från sina egna anhängare. Han är utsatt för livsfara helt enkelt, vilket mordet på Rabin visade. Om man då verkligen vill att Netanyahu skall kunna sluta fred, måste han utsättas för ett mottryck, ett mycket kraftigt mottryck. Det ena sättet för mottryck är det stöd som ges åt palestinierna.
Det är bra att associeringsavtalet nu har kommit i hamn; det kunde ha varit ännu bättre och det kunde göras mycket mer. Men klara signaler om att Europeiska unionen och världssamhället förutsätter att en del av en slutlig lösning skall vara en palestinsk stat är en del av ett sådant tryck. Jag undrar dock om man inte också måste gå längre, om man inte också på olika sätt måste göra det klart för Netanyahu att han har mer att förlora på att sabotera freden än att fortsätta att drömma om " stora Israel" .
Jag vill inte här gå in på några detaljer, men jag tycker att rådet verkligen bör fundera över hur man skall kunna utsätta Netanyahu för ett mottryck som gör att han inser att han måste ta chansen nu för att det skall bli fred. Det brukar nämligen bli storkrig i Mellanöstern vart åttonde år. Nästa gång skulle i så fall vara 1998, vilket jag hoppas att vi med gemensamma krafter kan förhindra.

Pradier
Herr ordförande, då fredsprocessen befinner sig i ett kritiskt tillstånd, ett offer för uppsåtliga våldshandlingar och ett otal provokationer, skall vi här inte påminna om öppnandet av en tunnel under den arabiska stadsdelen, upprepade avspärrningar som hindrar hela befolkningen att förflytta sig, etableringen av nya extremistiska nybyggare, de kollektiva bestraffningarna, de dödsfall som attentaten och förtrycket har förorsakat.
Efter två års stegvisa förhandlingar, då den palestinska myndigheten kontrollerar exakt 7 % av det område som militärt ockuperas av Israel, måste vi visa vår solidaritet med Palestinas folk, såväl som med de hundratusentals fromma israeliska medborgare som är anhängare av freden och som respekterar sina arabiska grannar.
Det avtal som idag föreslås för oss är en stabilitetsfaktor för hela regionen. Dess politiska räckvidd är självklart mycket viktigare än den ekonomiska och finansiella aspekten. Unionen bör närvara på plats, då även den amerikanska regeringen, som ändå har varit såpass involverad, såpass aktiv och ibland såpass effektiv, idag verkar erfara svårigheter med att begränsa ivern hos en ledare för en upprorsmakarregering. Följaktligen är det Europeiska unionens plikt att visa sin beslutsamhet för att gynna freden och rättvisan.

Van der Waal
Herr ordförande, i jämförelse med de befintliga handelsförbindelserna mellan den Europeiska unionen och den Västra Jordanstranden och Gazaremsan är det praktiska mervärdet av den liggande överenskommelsen med PLO inte stor. Genom tidigare åtgärder har handeln mellan den Europeiska unionen och de autonoma palestinska områdena redan till stor del liberaliserats. Från olika håll har det ändå pekats på att överenskommelsen framför allt är av politisk vikt. Förbättringar av de ekonomiska och samhälleliga förhållanden för det palestinska folket kan vara av positiv betydelse för fredsprocessen.
En annan punkt av politisk vikt är att PLO och den palestinska myndigheten genom överenskommelsen förpliktar sig till att följa de fundamentala mänskliga rättigheterna. Även det är av betydelse inom ramen för fredsprocessen. Men för att åter få igång fredsprocessen behövs mer.
Från den palestinska myndighetens sida måste allt som kan göras, göras för att få ett slut på de fruktansvärda mordattentaten i Israel.
Från israelisk sida har av premiärminister Netanyahu den senaste veckan ett förslag lämnats till president Clinton om att genom påskyndade förhandlingar komma fram till ett definitivt avtal inom sex månader om ställningen för de autonoma palestinska områdena. Möjligheten att uppnå detta är svårt att bedöma. I varje fall kommer den amerikanska regeringen vara tvungen att fortsätta att spela en aktiv medlarroll i detta. Från påtryckningsmedel kan ingenting förväntas i detta hänseende.
I hopp om att överenskommelsen mellan unionen och PLO bidrag till den ekonomiska utvecklingen av de palestinska områdena och innebär en stimulans för den palestinska myndigheten att komma fram till en säker och definitiv fredsreglering med Israel, kan vi instämma med det liggande förslaget.

Linser
Herr ordförande, ärade kollegor! Vår partigrupp välkomnar det förestående avtalet med PLO om att utvidga och fördjupa det politiska samarbetet, just med avseende på att befästa demokratin och värna om de mänskliga rättigheterna, så att freden och stabiliteten i denna krigsdrabbade region säkerställs. I detta sammanhang välkomnar vi även förankrandet av en demokratiklausul, med vilken avtalet kan sättas ur spel i händelse av allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Vi tar emellertid avstånd från en extra införsel av jordbruksprodukter till EU, eftersom det för närvarande råder överskott på jordbruksprodukter på den europeiska marknaden och en import av fler jordbruksprodukter skulle försämra situationen för bönderna och kan leda till ytterligare prisras.
Eftersom vår partigrupp alltid motsatt sig djurtransporter, i synnerhet till länder som ligger långt utanför EU: s gränser p.g.a. de oerhörda lidanden djuren utsätts för, ser vi det som vår skyldighet att kräva att denna passage i kommissionens förslag stryks, något som vår kollega Alavanos tyvärr inte kommenterar i sitt betänkande.

Caudron
Herr ordförande, ärade kolleger, var och en erkänner det, har nämnt det denna förmiddag och oroar sig för det - situationen i Mellanöstern, i Israel och i de palestinska områdena är idag svår, till och med farlig, om inte explosiv. Gör det någon nytta i att påminna om att orsakerna finns i de israeliska regeringspartiernas program, i Netanyahus personlighet och idéer, i återupptagningen av bosättningspolitiken, men också i uppmaningarna till våldshandlingar från vissa palestinska grupper, i de dödliga terroristattentaten och attentatsförsöken, utan att glömma vissa deklarationer från den palestinska myndigheten? Jag är inte säker på att det varken är nödvändigt eller till någon nytta, inte heller positivt för att få igång fredsprocessen, vilket en mycket stor majoritet av det israeliska folket önskar och som många palestinier fortfarande stöder, trots allt.
För detta behövs snarare en internationell insats som samordnas av Förenta staterna och Europeiska unionen, den nuvarande rådsordföranden har erinrat om villkoren för den. Och jag vill på det här stadiet lyckönska Moratinos, vårt europeiska sändebud, för hans goda insats och arbete och för hans stridslystnad. För att få igång fredsprocessen måste upprättandet av nya bosättningar stoppas, även om Osloavtalen tillåter och inte förbjuder dem, inte bara för att det är en spännings- och blockeringsfaktor på kort sikt, men framför allt för att det kommer att vara ohanterligt på lång sikt, med vilken regering som helst.
Men också och framför allt måste terrorismen, uppmaningarna till terrorism och alla idéer som bär upp den kritiseras, bekämpas och förföljas. Ingenting kan rättfärdiga terrorismen. Det finns ingen möjlig kompromiss på den här punkten. Vem i Europa, i Spanien, i Frankrike, i Förenade kungariket, i Irland, för att bara nämna några länder, skulle våga hävda motsatsen?
Parallellt bör det ekonomiska samarbetet med Israel fortsätta fullt ut och, självklart, ta fart med den palestinska myndigheten. Det är därför som jag, som ordförande för delegationen Europa-Israel, av all kraft stöder interimsavtalet Europa-Medelhavet med PLO, på samma sätt som jag stödde avtalen med Israel och som jag kämpar för att de skall få full verkan, med talrika insatser och konkreta resultat. Utan dessa avtal skulle själva fredsidén genom samarbete och partnerskap skadas.
Jag uppmanar alla att reflektera över den här sista punkten. De närmaste dagarna kommer att vara avgörande. Om bara det sunda förnuftet kan segra och med det en fred som alla länder i Medelhavsområdet absolut har behov av.

De Esteban Martin
Herr ordförande, ärade ledamöter. I dag, medan vi i detta parlament håller debatt om Europa-Medelhavsavtalet gällande associering mellan Europeiska gemenskapen och PLO, har situationen i detta område tyvärr genomgått en allvarlig försämring och fredsprocessen är i fara. Nu måste unionen mer än någonsin axla den roll som tillhör oss och ge en diplomatisk impuls för att fredsförhandlingarna skall gå vidare. Såsom vi många gånger har konstaterat i detta parlament så är de rent ekonomiska åtgärderna inte tillräckliga för att återupprätta balansen inom området, utan det ekonomiska samarbetet måste även åtföljas av politiska initiativ. Därför bemöter vi med tillfredsställelse det faktum att interimsavtalets grundläggande mål är att dels erbjuda en ram för en global dialog så att ett nära förhållande kan utvecklas mellan parterna och dels ge en stegvis och ömsesidig liberalisering av handelsutbytet - mål som stödjer den ekonomiska och sociala utvecklingen inom de palestinska territorierna.
Denna tillfredsställelse utsträcker sig till det kompletterande avtalet, som i form av en gemensam förklaring om den politiska dialogen föreslår stärkandet av förbindelserna mellan parterna genom periodisk samordning av frågor av gemensamt intresse, såsom freden, säkerheten, demokratin och de mänskliga rättigheterna.
Men alla dessa positiva aspekter försätts i fara när fredsprocessen blockeras, såsom jag tidigare konstaterade. Säkerheten, freden och stabiliteten inom området utgör en gemensam tillgång för alla, en tillgång som vi från detta parlament måste stärka och stöda. Därför riktar jag här och nu en formell vädjan till den internationella gemenskapen om att stärka dialogen med parterna för att återställa Osloandan och kräva att den uppfylls. Detta innebär att de judiska bosättningarna i östra Jerusalem stoppas och, för den palestinska myndighetens del, löftet att garantera säkerheten inom området genom övervakning av rörelserna och manifestationerna hos de extremistgrupper som utnyttjar situationen för att ytterligare störa fredsprocessen.
Härmed avslutar jag mitt anförande. Låt oss inte gå med på att, som man säger i Spanien att "oroliga vatten gynnar fiskelyckan ". Det är just "fiskarna " som drar nyttan av att fredsavtalen inte uppfylls.

Van Bladel
Ordförande, interimsavtalet med den palestinska myndigheten har kommit tillstånd i ett ovanligt snabbt tempo, varvid inte alltid den riktiga processgången följts. Särskilt ett viktigt yttrande från utskottet för externa ekonomiska förbindelser har inte i tid tagits i övervägande av utskottet för utrikesfrågor och det är synd. Men det påverkar dock inte den nya situationen som uppstått för palestinierna som nu kan göra anspråk på pengar från MEDA-fonderna. Det betyder större möjlighet till utveckling i de palestinska områdena men också mer dialog mellan den Europeiska unionen och den palestinska myndigheten.
Det är ett interimsavtal, vilket innebär att den fullkomliga politiska dialogen om detta inte kan ske riktigt, men i varje fall ett avtal som kan främja den socialekonomiska utvecklingen i hela regionen och som sådant ger stabilitet och är bra för fredsprocessen. Vi står precis inför Maltakonferensen och vi önskar åter se initiativet från Barcelona bekräftat. Vi utvärderar vad som har gått bra och vad som inte har gjort det och vi vill ta ett steg framåt på området säkerhet, den finansekonomiska och den socialkulturella politiken.
I denna konferens på Malta deltar den palestinska myndigheten nu i den nya skepnaden som mer seriös partner till den Europeiska unionen och det är en bättre position än de någonsin tidigare har haft. Jag är mycket glad att vi i dag i ett tidigt stadium innan konferensen diskuterar betänkandet från herr Alavanos. Vi vet alla att det i själva regionen finns en väldig turbulens och ibland negativa utvecklingar, men slutligen kommer detta avtal att bidra till en positiv utveckling i Mellanöstern.

Carnero González
Herr ordförande, freden i Mellanöstern kan bara uppnås genom att Osloavtalet tillämpas i tid, i grunden och på rätt sätt. Detta tillämpande hindras för närvarande av Netanyahus oacceptabla politik, vars senaste skede har inneburit byggandet av en ny bosättning i östra Jerusalem och därmed brott mot den internationella rättens regler.
Europeiska unionen bör spela en aktiv och självständig roll i fredsprocessen. Därför stödjer vi både ingåendet av avtal med PLO för den palestinska myndigheten och de förhandlingar som förts av Europeiska unionens specialutsände till området, Miguel Ángel Moratinos, inklusive förslaget till uppförandekodex för parterna. Men detta är inte tillräckligt. Unionen måste utöva kraftiga påtryckningar på regeringen i Tel Aviv, med alla tillgängliga medel, för att det avtalade skall uppfyllas. Och jag anser att man bör överväga upphävande av interimsavtalet mellan Europeiska unionen och Israel. Likaså anser jag att unionen bör föreslå för Förenta staterna, personligen för president Clinton, att han skulle agera i samma riktning - ett förslag som tas in i ramen för de transatlantiska förbindelserna.

Barón Crespo
Herr ordförande, strax före Maltamötet ser vi hur fredsprocessen såras, och vi får hoppas att det inte är dödligt. Det står klart att denna situation har en avgörande inverkan på hur Valetta-mötet förlöper, eftersom vi får inte glömma att Europa-Medelhavsavtalet är det första erbjudandet till Israel om hjälp för att komma ur den enklavsituation som landet har befunnit sig i ända från början.
Jag vill framföra två saker. Den första gäller uttalandet från rådets ordförandeskap, ett uttalande som måste bemötas med tillfredsställelse, särskilt med tanke på ordförandeskapets bakgrund - jag har inte glömt den roll som Nederländerna spelade när Israel och Spanien kom över en 500 år gammal konflikt. Jag anser att uttalandet var mycket klart och att vi, som alltid klagar över utrikespolitiken, för en gångs skull har all orsak att applådera rådets agerande när rådet uttalar sig om att händelserna är i strid med FN: s deklarationer och att bosättningspolitiken inte bara är i strid med Osloavtalet utan också med FN: s deklarationer, och att rådet därför bestämt avråder från bosättningarna och till slut ännu upprepar detta tillsammans med en protest mot terrorismen.
Jag vill även tillägga att vi inte kan förbli likgiltiga inför en politik som kan leda till att ett helt folk försätts i desperation och blir utan ledare. Jag anser att det i denna stund är mycket nödvändigt att vi på nytt bekräftar vårt engagemang i fredsprocessen och vår kompletterande och parallella roll med Förenta staterna, eftersom vi vet att förhandlingarna alltid måste föras mellan israeler och palestinier, såsom har skett i det förgångna och såsom även skedde vid de tidigare fredsprocesserna. Jag tänker även på Camp David, där en föregångare till Netanyahu som ledare av Likud tog det första steget i förhållandet till Egypten. Det är mycket viktigt att återställa en anda av tillit och att införa en uppförandekodex av den typ som ambassadör Moratinos har under behandling.
Denna dialogprocess måste gynnas och det är oacceptabelt att en process som är i linje med FN: s resolutioner, Madridkonferensen, Oslokonferensen och det som har följt efter dem - här har vi vårt avtal med palestinska myndigheten - redan efter 6 månader mattas av, vilket inte bara knäcker förtroendet utan också leder till att det uppstår bantustan-fenomen.
I detta hänseende anser jag att vårt avtal, kritiserat av Israel, öppnar möjligheten att göra konkreta framsteg. Jag anser att t.ex. bemyndigandet av säkra korridorer såsom hamnen och flygplatsen i Gaza är viktigt och här kunde Israel ge ett positivt tecken. I annat fall ser vi oss skyldiga att fatta beslut som är mycket allvarligare när det gäller våra handelsförbindelser med Israel.

Dimitrakopoulos
Herr ordförande, herr ordförande i rådet, herr kommissionsledamot, kära kollegor, vi har fyra frågor framför oss under denna snabba men alltid nödvändiga debatt.
Den första frågan är det nya avtalet mellan Europeiska unionen och den palestinska myndigheten. Då jag gratulerar Alavanos till hans arbete och till hans förslag, skall även jag understryka att det är ett positivt och oumbärligt steg också för relationerna mellan Europeiska unionen och den palestinska myndigheten, för hela fredsprocessen och för samarbetet Europa-Medelhavet. Följaktligen stödjer jag det.
Den andra frågan är fredsprocessen. Jag tror inte att jag behöver upprepa det som alla vet och som har att göra med de senaste händelserna. Det är emellertid oumbärligt och det är Europeiska unionens skyldighet att göra det som är nödvändigt så att fredsprocessen kan räddas. Och jag är mycket glad över det som rådets ordförande sa här i dag.
Den tredje frågan är samordningen av inblandade parter Europa-USA, och det är ett faktum att kanske USA just på grund av att det är en stat och har en utrikespolitik, har en fördel. Men även Europa kan göra mycket. Vi har redan ett speciellt sändebud, Moratinos, som gör ett ypperligt arbete. Vi måste emellertid hjälpa honom mera, ge honom medel, ge honom ett politiskt skydd så att han kan föra sitt arbete framåt.
Och den fjärde och sista frågan, debatten om den äger rum knappt en vecka före Barcelonakonferensen II, som kommer att hållas på Malta. Barcelonakonferensen II är ett nytt tillfälle för Europa att kunna skapa en ny ram, som skall bygga på förtroendeskapande åtgärder i området som en första förutsättning för att rädda det lilla som är kvar av fredsprocessen.

Marín
Herr ordförande, ärade ledamöter. Jag skall fatta mig kort, eftersom jag vid det senaste tillfället som gällde avtalet mellan Europeiska unionen och den palestinska myndigheten samt situationen för fredsprocessen i Mellanöstern skrev under hela den presentation som gjordes av minister Patijn och det finns mycket litet att tillägga. Tillåt mig därför att svara på ett antal inlägg för att precisera kommissionens synsätt i fråga om avtalet med Palestina, situationen i Mellanöstern och mötet nästa vecka - tisdag och onsdag i Valetta på Malta - till den del som berör Europa-Medelhavskonferensen.
För det första, avtalet med den palestinska myndigheten är ett avtal som oavsett sitt innehåll - som är reducerat på grund av den palestinska ekonomins aktuella situation - har en stor politisk betydelse. Detta eftersom, när allt kommer omkring, var det från och med den stund då palestinierna deltog i Barcelonakonferensen och skrev under Barcelonaprocessen nödvändigt, som Alavanos mycket väl uttrycker saken i sitt betänkande, att som svar - och här har vi operationens politiska intresse - placera den palestinska myndigheten på samma nivå som de övriga Medelhavsländerna i fråga om de institutionella, ekonomiska, finansiella och samarbetsmässiga förbindelserna.
För att uttrycka saken på ett annat sätt, i skenet av den rättsliga uppläggningen, så är detta avtal inte samma som avtalet med Israel, med Tunisien, med Marocko, med Jordanien eller med Egypten. Men i skenet av avtalets innehåll och dess framtida uppgift är det uppenbart att avtalet är exakt samma. En vacker dag, kanske efter att jag upphört fungera som kommissionsledamot, kan jag berätta för er om alla de hinder och påtryckningar som vi har tvingats konfrontera för att ro detta avtal i hamn. Sist och slutligen är det dock positivt att avtalet har undertecknats av ministerrådet och det har parlamentets enhälliga stöd.
Min andra kommentar gäller situationen i Mellanöstern, en situation som utförligt har beskrivits av Patijn och största delen av ledamöterna. Förra veckan hade vi tillfälle att tillsammans med ordföranden för ministerrådet, van Mierlo, inleda en rundresa kring hela Medelhavet för att kunna utvärdera situationen på ort och ställe, också med tanke på det förestående mötet i Valetta på Malta.
Efter att ha haft möjlighet att diskutera med de olika interlokutörerna i sällskap av van Mierlo kan jag försäkra för er att situationen är mycket allvarlig och direkt kritisk. Nu handlar det inte om ett utbrott av dåligt humör från arabligans sida. Inte heller handlar det om ett politiskt ställningstagande som kan ändras när som helst. Ämnet är mycket kritiskt. Det finns ett grundläggande problem - såsom bland andra Barón har konstaterat - och detta problem går ut på att det finns en klar underlåtenhet att respektera Osloavtalet och FN: s resolutioner. Och i detta Medelhavssammanhang har det uppstått en tanke, vars berättigande kan diskuteras, om att Israel, eller den israeliska regeringen, söker arbeta med ett kriterium om total internationell straffrihet.
Detta har naturligt nog gett upphov till en förtroendekris som är mycket allvarlig och mycket kritisk med tanke på själva processen. Det initiativ som har tagits av ministerrådets ordförandeskap efter måndagens möte om det politiska samarbetet och det förslag som har lagts fram av ambassadör Moratinos, är enligt min åsikt ett intelligent och lämpligt sätt att komma fram till något som kommissionen uppfattar som en grundläggande aspekt. Om nya förhandlingar inleds - självfallet i den form som avgörs av de två interlokutörerna, israeler och palestinier - i en annan form än den vi har sett, är det uppenbart att det denna gång vore otänkbart att Europeiska unionen inte skulle delta i processen. Europeiska unionen måste delta. Detta är något som intresserar Israel, detta är något som intresserar palestinierna och jag vågar säga att detta är något som primärt intresserar Förenta staterna.
Och vid denna process bör Europeiska unionen ha en roll av väsentlig följeslagare och kunna delta direkt i förhandlingarna. Vi måste sålunda ge vårt bestämda stöd för det som ambassadör Moratino håller på med. Jag anhåller om att parlamentet ger sitt fulla stöd för skrivelsen som van Mierlo sänt till Förenta staterna, och vi måste ge vårt stöd för tanken om att den uppförandekodex som lagts fram av unionens ministerråd är en enda vettiga vägen till att snabbt få fram en lösning på detta problem, som kan förvärras.
För det tredje, Valetta. En av de frågor som oroat oss mest och som var mycket svår att lösa, var att hålla Medelhavskonferensen och fredsprocessen i Mellanöstern i sär. Tänk att arabligan, inom den ram som fredsprocessen utgör, återigen har deklarerat bojkott, tillbakadragandet av alla multilaterala grupper och stängandet av kontor för politisk representation och intresseavdelningar. Detta utförs i de mest moderata arabländernas krets, länder som redan hade inlett ett närmande med Israel. Detta inträffade på skärtorsdagen. Samma dag konstaterade dock den arabiska parten att det inte är lämpligt att störa mötet i Valetta och att Medelhavsprojektet har eget innehåll och tillräcklig egen styrka för att klara sig vidare. Jag undanhöll självfallet inte för dem att ramen kring Valetta inte är samma som ramen kring Barcelona. I Barcelona upplevdes stunder av eufori över freden, man hade undertecknat Washingtonavtalet och situationen präglades av politisk, intellektuell och ekonomisk slapphet. Mötet i Valetta kommer i en situation som präglas av stora svårigheter och därför måste både det slutliga utlåtandet och resolutionerna hanteras på ett sådant sätt att vi kan upprätthålla Medelhavsplattformen som ett separat element som inte förutbestäms av fredsprocessen. Patijns resonemang är det rätta. Barcelona och Medelhavsprocessen är inte samma som fredsprocessen men det råder väl inget tvivel om att man utifrån denna process kan nära dialogen i denna svåra situation som vi för närvarande befinner oss i.
Detta är vad jag ville framföra i kommissionens namn. Jag vill också upprepa min erkänsla för betänkandet av Alavanos och tacka parlamentet för det mottagande som parlamentet har gett detta avtal, ett avtal som har varit mycket svårt och komplext att förhandla.

Banotti
Herr ordförande! Jag har just återkommit från Palestina och Israel och jag skulle vilja ställa en fråga till den sittande ordföranden. Alla har visat ambassadör Moratinos stort stöd idag, men jag anser att vi i Europeiska unionen har satts ur spel helt och hållet i processen. Vare sig israelerna eller amerikanerna vill tilldela oss någon betydande roll. Jag hoppas verkligen att ambassadören kommer att bli mycket framgångsrik i sina ansträngningar där, men med Gaza stängt i tre veckor, med frukt som ruttnar på gatorna, med getter som ges nejlikorna att äta, så kommer någonting att explodera i Gaza mycket snart. Jag vill fråga den sittande ordföranden om han nu ser någon roll för Thiérry Larsson, som var så framgångsrik med fredsöverenskommelsen i Oslo? Jag tror att den typ av erfarenheter han har är väldigt viktiga, och att vi behöver något slags oförvägen politisk gest mycket snart, om vi inte skall få se allting rasa samman runt omkring oss.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.55 och återupptogs kl. 12.00.)

Meddelanden från ordföranden
Ordföranden
Jag har glädjen att meddela att det lag som representerade Europaparlamentet har kommit på andra plats i Adelboden-cup, en skidtävling för parlamentariker som ägt rum i Adelboden, Schweiz den 3 och 4 april. Laget bestod av Ebner och Nassauer. Jag gratulerar våra kollegor.
(Applåder)

Omröstning
Ojala
Herr ordförande, omröstningen om mitt betänkande uppsköts till i dag därför att utskottets ledamöter skulle ha möjlighet att redan i går få upplysande tilläggsinformation från kommissionsledamot Flynn, som inte hade möjlighet att vara på plats under diskussionen på måndagen. Herr ordförande, jag ber att ni ger kommissionsledamot Flynn tillfälle att tala här, så att vi alla får höra hans viktiga meddelande.

Flynn
Herr ordförande! Det förslag som lagts fram för kammaren innefattar ändring av ett direktiv från 1990. Det aktuella förslaget har två målsättningar: för det första att öka ut den allmänna omfattningen av 1990 års direktiv, så att det kommer att omfatta alla preparat - farmaceutika, kosmetika och ogräsmedel; för det andra att föreskriva bestämda gränsvärden för bensenkoncentrationer i atmosfären. Det bör observeras att bensen står först på en längre lista över carcinogener som kommer att behandlas på detta sätt.
Vid den första behandlingen föreslog Europaparlamentet vissa ändringar och kommissionen godtog elva av dem. Fem av dessa har tagits med i den gemensamma ståndpunkt rådet antagit. Sex har utelämnats huvudsakligen till följd av otillräckligt med tekniska understödjande data och tester. Kommissionen var beredd att anta den gemensamma ståndpunkten av två skäl. För det första så innebar den att man kunde komma överens med avseende på det första ämnet, och därmed skapa ett prejudikat för andra inom denna kategori. För det andra så erbjöd den möjligheter till genombrott med avseende på olika hälso- och säkerhetsåtgärder i vidare bemärkelse.
Vid den andra behandlingen föreslår Europaparlamentet införlivandet av vissa ändringsförslag, som utelämnats ur rådets gemensamma ståndpunkt. Kommissionen fortsätter, liksom vid den första behandlingen, att ställa sig bakom det allmänna innehållet i parlamentets ändringsförslag. Men i avsaknad av erforderliga tekniska tillägg och tekniska bakgrundsdata är den nödsakad att godta rådets förbehållsamhet vad gäller att påtaga sig specifika rättsliga skyldigheter vid denna tidpunkt. Mot denna bakgrund är kommissionen inte beredd att godta ändringsförslagen nummer 1 till 10 i Ojalas betänkande. Vid sitt antagande av den gemensamma ståndpunkten redovisade kommissionen sin avsikt att lägga fram specifika förslag, i enlighet med parlamentets ändringsförslag, så snart detta synes görligt. När det är dags för det slutliga antagandet av förslaget avser kommissionen att formellt upprepa denna sin avsikt i rådets protokoll.
Vad gäller ändringsförslag nummer 11, som tagits med i syfte att senarelägga det datum då medlemsstaterna senast måste ha infört alla de lagar, som krävs för att ge laga kraft åt det ändrande direktivet, till den 31 december 1998, så är kommissionen beredd att godta detta ändringsförslag och förelägga rådet ett ändrat förslag i detta avseende. Kommissionen anser att detta förslag, i den form det har i den gemensamma ståndpunkten, tillsammans med ändringsförslag nummer 11, kan innebära ett verkligt betydande framsteg, en åsikt som delas av föredraganden - jag tackar henne för det - och som kommer till uttryck i det sista stycket i hennes betänkande. Jag är säker på att Ojala, och de övriga ledamöter i kammaren som uttryckt en viss oro för den ståndpunkt kommissionen intog i måndags kväll, nu känner sig lugnade med avseende på min intention att praktiskt följa upp allt det parlamentet har begärt.

Ojala
Herr ordförande, då jag nu fått höra kommissionsledamot Flynns ståndpunkt, skulle jag vilja konstatera att jag har framfört mina egna röstningsrekommendationer beträffande dessa ändringsförslag, och jag konstaterar att röstningsrekommendation nummer 11, beträffande vilken jag framförde ett muntligt ändringsförslag för år 1999, är onödigt. Jag drar tillbaka det, eftersom kommissionsledamot Flynn bekräftade, att kommissionen är beredd att i oförändrad form godkänna De grönas förslag beträffande år 1998.
(Ordföranden förklarade den gemensamma ståndpunkten för godkänd.)

Barton
Herr ordförande! Vi har en överenskommelse med kommissionen och rådet, som bör förhindra att vi skall behöva gå till en tredje behandling. I går kväll sade kommissionären att han ville göra några mycket obetydliga textmässiga ändringar i de ändringsförslag vi skall rösta om. Det gläder mig mycket att kunna rekommendera de ändringar kommissionen förslår - de utgör förbättringar. Det jag inte vill är att inte rösta om dem nu, och behöva dra igång hela förlikningsförfarandet för en sådan liten saks skull. Så om kommissionen kan presentera sina förbättrade förslag så vill jag be kammaren att godta dem i den formen.

Marín
Herr ordförande, jag bekräftar att de två ändringsförslag som har lagts fram i sin nuvarande form, accepteras av kommissionen.
(Ordföranden förklarade den ändrade gemensamma ståndpunkten för antagen.)

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat ja till Lehnes betänkande, men nej till ändringsförslag 16.
De danska socialdemokraterna anser, att det i ett betalningssystem bör vara möjligt att utesluta ett kreditinstitut från deltagande i betalningsnettningen, om kreditinstitutet inte ställer tillräcklig säkerhet för täckning av de betalningar, som kreditinstitutet begär att få genomförda. Om inte möjligheten för uteslutning finns, ökar risken för att betalningssystemet drabbas av förluster, som måste bäras av övriga i systemet, om ett kreditinstitut kollapsar.
Enligt artikel 3 i förslaget till direktiv skall alla anmälda transaktioner ingå i betalningsnettningen utan hänsyn till om den deltagande parten har ställt tillräcklig säkerhet för täckning av betalningarna. Artikel 3.1.2 öppnar emellertid en möjlighet för att ett betalningssystem kan fastslå, att betalningsorder först anses som överenskomna, efter det att det konstaterats, att det inte kommer att uppstå problem med clearingen, eftersom alla kreditinstitut har tillräcklig täckning eller har ställt säkerhet.
Det skulle sålunda vara olyckligt att ta bort artikel 3.1.2. Därför röstar de danska socialdemokraterna mot ändringsförslag 16.
Andrabehandlingsrekommendation (A4-0072/97) av Ojala
Rübig
Då även arsenik tillhör de tungmetaller som transporteras i näringskedjorna borde de ämnen som tas upp i ändringsförslag 5 absolut ingå i den vetenskapliga utvärderingen.
Kemiska föreningar av det här slaget kan tas upp av människans celler och överföras via modersmjölken och på så sätt skada även kommande generationer. Riskerna med tungmetallföreningar av det här slaget uppkommer framför allt i samverkan med andra miljöfarliga ämnen, som t.ex. flourklorkolväte eller cyanid som fortfarande, trots att det finns alternativ, används inom industrin. Att bekämpa dessa kemiska substanser som finns hos stora delar av mänskligheten i form av spårämnen är extremt svårt.
Vi måste därför sträva efter att använda och ta hand om hälsovådliga kemikaler på ett sådant sätt att de inte kan spridas vidare, inte ens som spårämnen. När det gäller skadliga substanser som arsenikföreningar, cyanider eller klorerat kolväte måste man vara medveten om att de skadliga hälsoverkningarna inte syns omedelbart, utan att sjukdomar som t.ex. cancer kan bryta ut först efter flera decennier.
Andrabehandlingsrekommendation (A4-0087/97) av Farassino
Van der Waal
Förslaget från kommissionen att ändra riktlinje 91/439/EEG hade endast som mål att fastställa villkoren som ger innehavaren av ett körkort rätt att köra ett fordon, med enhetliga koder för hela Unionen.
Europaparlamentet har redan från början angripit förslaget för att få till stånd långt vidare gående ändringar när det gäller körkortet. Så föreslogs i första behandlingen bland annat punktkörkortet och det ömsesidiga erkännandet av körkortsindragningen.
Europeiska kommissionen och rådet är dock av åsikten att dessa tillägg hamnar utanför kommissionsförslagets tillämpningsområde. I den gemensamma ståndpunkten har därför dessa förslag från Europaparlamentet inte tagits över.
Utskottet för transport och turism har trots det i sin rekommendation för den andra behandlingen åter tagit upp det ömsesidiga erkännandet mellan medlemsstaterna av de till körbehörighet knutna sanktionerna.
I upplysningen till rekommendationen läser vi att "det ömsesidiga erkännandet utgör ett grundläggande villkor för att verkligen åstadkomma den fria rörligheten av människor på den ena marknaden ". Även om jag som transportutskottet är av åsikten att svåra trafiköverträdelser i en medlemsstat bör innebära konsekvenser för körbehörigheten i hela Unionen, anser jag detta åberopande från transportutskottet till den fria rörligheten av människor, överdriven och inte övertygande.
Som den europeiska kommissionen och rådet anser jag att erkännandet av en avstängning eller en indragning av körbehörigheten hamnar under bestämmelserna i den tredje pelaren och alltså utanför tillämpningsområdet för detta förslag. Ett förslag till ett sådant erkännande kan då inte heller vara baserat på artikel 75, utan måste vara baserad på K-artiklarna med tillhörande behörigheten för Europaparlamentet.
Av denna anledning har jag röstat mot ändringsförslagen och rekommendationerna från transportutskottet.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat nej till andrabehandlingsrekommendationen om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets direktiv om ändring av direktiv 91/439/EEG om körkort.
Rekommendationens två ändringsförslag syftar till att indragning av körkort i ett land automatiskt skall medföra indragning av rätten att köra i övriga medlemsländer.
De danska socialdemokraterna röstar emot betänkandet, eftersom det är oförenligt med det danska förbehållet om deltagande i samarbetet om rättsliga och inrikes frågor att tillföra ett straffrättsligt förhållande med överstatlig verkan.
Det danska önskemålet om gemensamma regler för indragning av körkort innebär, att det etableras ett fullständigt utbyte av upplysningar mellan de nationella myndigheterna, så att det enskilda landet får optimala möjligheter att ta ställning till indragningen av körkort efter det att den blivit berövad i ett annat land.

Donnay
Jag önskar precisera motiveringarna till min röst som gäller andrabehandlingsrekommendationen som följer av den gemensamma ståndpunkten, vilken fastställts av rådet och som gäller körkort.
Detta förslag till direktiv syftar till att definiera ett system för harmoniserade bestämmelser gällande de uppgifter som skall finnas på gemenskapskörkorten som utfärdas av medlemsstaterna. Dessa föreskrifter visar sig alltså vara särskilt användbara för de som använder Europas vägar. De introducerar framförallt en överensstämmelse mellan de administrativa dokumenten vilket kommer att förstärka och konkretisera känslan av medborgarskap för Europeiska unionens invånare. Av dessa skäl har jag uttalat mig fördelaktigt om den gemensamma ståndpunkten som fastställts av rådet.
Föredraganden i ämnet, Farassino, önskade för sin del att den gemensamma ståndpunkten modifieras, nämligen det ömsesidiga erkännandet mellan medlemsstaterna om bestämmelser som rör indragning eller återkallelse av körkort. Jag betraktar, för min del och för gruppen UPE, att Farassinos två ändringsförslag inte skall behållas inom ramen för parlamentets beslut.
Idén om ett ömsesidigt erkännande om indragning eller återkallelse av körkort kan i sig bedömas helt antagligt. Men jag tror helt enkelt inte att det har en plats i en text som strävar efter att definiera ett system för harmoniserade bestämmelser som skall introduceras för körkort. Jag anser likaså att ett sådant erkännande inte lyder under gemenskapens behörighet enligt fördragets artikel 75.
Följaktligen, genom att anta denna andrabehandlingsrekommendation genom omröstning har vi hållit oss till rådets gemensamma ståndpunkt, som representerar en framgång på vägen mot en "funktionell " harmonisering av europeiska förordningar och en förbättring av medborgarnas vardag.
Betänkande (A4-0030/97) av Vallelersundi
Ahlqvist, Theorin och Wibe
Vi anser att följerätten spelar en viktig roll för upphovsmannens rätt till ersättning. Därför såg vi med tillfredsställelse att denna lagreglering genomfördes i Sverige den 1 januari 1997.
Vi anser dock inte att denna fråga skall harmoniseras på europeisk nivå av principiella skäl, men framför allt för att det ter sig onödigt.
Det antal storförsäljningar som skulle flyttas till andra medlemsstater, där frågan ännu inte har reglerats, är försvinnande. Inte heller behovet av skydd för försäljning av verk av mindre värde motiverar en harmonisering, eftersom dessa konstverk nästan uteslutande finner sin marknad inom medlemsstaterna.

Cassidy
Europeiska kommissionens förslag till en procentsats till konstnären vid försäljning av ett konstverk är illa genomtänkt. Enligt British Fine Arts Federation kan det medföra att 5.000 arbetstillfällen går förlorade i London, och till att de viktigaste försäljningarna flyttas till antingen Schweiz eller USA. Den oro British Fine Arts Federation uttrycker delas av franska Commissaires-Priseurs och deras motsvarigheter i Belgien och Luxemburg.
Europakommissionen har underlåtit att utföra en nyttokostnadsanalys av förslaget. Den har faktiskt behandlat den brittiska regeringen på ett ohövligt sätt, då den vägrat att besvara en kraftfullt formulerad begäran om en nyttokostnadsundersökning, som teknologiminister Ian Taylor översände den 6 mars.
De brittiska konservativa stödde ett krav i Europaparlamentet - i ändringsförslag nummer 40 - på att förslaget skulle uppskjutas tills dess att en ordentlig nyttokostnadsanalys utförts. Tyvärr avslogs detta ändringsförslag.
De brittiska konservativa skiljer sig också från Europeiska folkpartiets grupp, som stöder kommissionens förslag. Vi har inte skickats till Europaparlamentet för att rösta för ett förslag, som kommer att skada en viktig brittisk näring. De brittiska konservativa anser dessutom att kommissionen gör fel när den lägger fram detta förslag med hänvisning till den europeiska inre marknaden. Konstmarknaden är global, inte europeisk.
Enligt de underlag som inkommit till Europaparlamentet, från såväl franska Commissaires-Priseurs som deras motsvarigheter i Belgien och Luxemburg, avser 90 % av de intäkter som för närvarande uppkommer genom följerättsavgifter i Paris och Bryssel konstverk där konstnärerna är döda. Endast 10 % blir till förmån för levande konstnärer. De brittiska konservativa kan inte ställa sig bakom att beröva 5.000 levande britter sina jobb till förmån för döda konstnärer!

Caudron
Följerätten är rätten för en upphovsman till ett originalkonstverk (förutom manuskript) eller hans arvingar att erhålla en procentandel av försäljningspriset på verket till 70 år efter upphovsmannens död. Inom Europeiska unionen är följerätten föremål för lagstiftande bestämmelser i elva stater, men tillämpas i praktiken bara i åtta stater. Den är inte omnämnd i de nederländska, österrikiska, irländska och engelska lagstiftningarna.
Det är då viktigt att harmonisera denna upphovsmannarätt, och detta, på grundval av artikel 100a (harmonisering i fråga om intellektuell äganderätt), för att göra slut på den konkurrenssnedvridning och de diskrimineringar som upphovsmännen till bildkonst huvudsakligen är offer för, med hänsyn till det land där dessa verk säljs.
Låt oss här komma ihåg att upphovsmännen till bildkonst, till skillnad från upphovsmän till litterära, musikaliska och audiovisuella verk, endast har en huvudsaklig inkomstkälla: den som kommer från den första gestaltningen av den kreativa insatsen. Följerätten framstår som en rätt till ersättning så att upphovsmannen tjänar på sitt verk.
Utöver dessa krav av ekonomisk karaktär är det nödvändigt att skydda och främja det konstnärliga skapandet, som utgör den europeiska kulturens identitet.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för betänkandet om förslag till direktiv om följerätt till gagn för upphovsmannen till ett originalkonstverk.
I dagens Europa får många av de konstnärer, som framställer originalkonstverk, inte en procentandel av det pris ett konstverk omsätts till, efter det att konstnären sålt det. Detta problem har en rad medlemsstater - däribland Danmark - försökt lösa med att skapa en följerättsordning, som garanterar konstnären en viss procentandel av det pris, som ett konstverk omsätts till, när det säljs för andra, tredje, fjärde gången osv. Härvidlag uppstår emellertid ett nytt problem: att konsthandlare m.fl. för att undgå att betala följerättsavgift handlar i länder utan följerättslagstiftning.
De förslag, som vi nu har röstat för, kommer på papperet att betyda en försämring av de danska konstnärernas ekonomiska villkor. Förslagen ligger emellertid inte särskilt långt från gällande dansk följerättslagstiftning. Samtidigt är de utformade på ett sådant sätt, att de har en chans att kunna bli antagna av Europaparlamentet. Härmed medverkar vi för det första till att garantera, att konstnärer i alla EU-länder mottar en ersättning, som är mer i överensstämmelse med marknadens värdering av deras arbete. För det andra undgår vi ovannämnda snedvridning av konkurrensen.
Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Holm och Lindholm (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup och Sandbæk (I-EDN), skriftlig. Vi har röstat mot detta betänkande, då vi anser att en harmonisering av kategoriseringen av konstverk inte är nödvändig. Denna kategorisering bör ske i nationell lagstiftning.
Vi tycker också att frågan om vad som betraktas som original är en renodlad kulturfråga och måste beslutas nationellt.
Detta betänkande upprätthåller ingen balans mellan handelsintresset och konstnärsintresset och försämrar markant för de nordiska konstnärerna. Betänkandet tar inte hänsyn till små och nationella marknader och inte heller till marknaden för konst, där framför allt unga konstnärer finns, vars priser är lägre, ofta under 1 000 ecu.

Theonas
Förslaget om en institutionalisering på gemenskapsnivå av direktivet om bevarande av ekonomiska rättigheter för upphovsmännen till plastiska och grafiska konstverk är positivt. För det första därför att respektive rättigheter inte är skyddade i alla medlemsstater, och för det andra på grund av den mycket viktiga differentieringen av respektive lagstiftning beträffande konstverken i fråga, innehavarna och ersättningen.
Grunden för en harmonisering av lagstiftningen är emellertid en konsolidering, åtminstone, av de underordnade rättigheterna. Inte i något fall accepterar vi en harmonisering som utgör ett medel för stympning av rättigheterna och av inkomsten.
Vi är inte överens med kommissionens förslag om ett bevarande av de ekonomiska rättigheterna som härrör från förflyttningar på över 1 000 ECU. Något sådant utesluter en stor del av lagligen utförda transaktioner som huvudsakligen avser verk av unga konstnärer. Vi föreslår, liksom konstnärsorganisationerna kräver, att tröskeln sänks till åtminstone 500 ECU.
Kommissionens förslag om priszoner skyddar oss inte därför att det i enlighet med gällande lagstiftning i respektive medlemsstater kommer att leda till en minskning av inkomsterna för konstnärerna. Den ändring som föredraganden föreslår är emellertid oacceptabel, och om den accepteras - huvudsakligen med anledning av breddningen av den övre zonen - kommer det i verkligheten att bli katastrofalt för konstnärerna. Liksom vi också krävde med vårt ändringsförslag, som föreslår att man går med på konstnärsorganisationerna begäran, anser vi att ersättningen bör vara 5 %, 3 % och 2 % av försäljningsvärdet för zoner som varierar med allt från 500 till 50 000 ECU, från 50 000 till 250 000 ECU till över 250 000 ECU.
Vi är heller inte överens om begränsningen av skyddade reproduktioner som föredraganden föreslår. Vi är inte överens om uteslutandet av manuskripten från direktivets tillämpningsområde. Vi anser emellertid att förstärkningen av den omistliga karaktären av följerätten är positiv, detta så att konstnärerna inte skall bli föremål för utnyttjande och utpressning och att jämvikten i så stor mån som möjligt skall kunna garanteras, angående rättigheterna för upphovsmännen till andra kategorier av originalkonstverk.
På grund av detta och eftersom ändringsförslagen inte kommer att accepteras, röstar vi inte för betänkandet.
Betänkande (A4-0110/97) av Ford
Le Gallou
Herr ordförande, Fords betänkande, som vi har motsatt oss, föreslår att ett nytt antirasistiskt "påhitt " skall inrättas, det vill säga ett nytt förtryckningsmedel av fria människor. För i hela Europa har den antirasistiska ideologin förvandlats till en tankepolis, med sina snutar, med sina inställsamma ämbetsmän, med sina presslakejer.
Situationen är särskilt allvarlig i vissa länder, såsom Nederländerna. För att ha deklarerat "När centrumdemokraterna kommer till makten kommer vi att vara färdiga med det mångkulturella samhället ", vilket är ett helt försvarbart politiskt mål, dömdes ordföranden för de nederländska centrumdemokraterna till två veckors fängelse av en frenetisk domare, Van den Heuvel, som på så sätt har vanärat den nederländska rättvisan.
Låt detta stå klart, om ett sådant fördömande för åsiktsbrott skulle vidhållas vid ett överklagande så kommer ledamöterna för Nationella fronten och Vlaams blok att ställa krav på att besöka Janmaat i fängelset. Vårt parlament oroar sig för försvaret av mänskliga rättigheter i världen. Det borde sopa framför sin egen dörr. Nederländernas antirasistiska rättvisa är inte värd mer än den i Peking och Djakarta.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
I många betänkanden som vi behandlar här i parlamentet argumenteras det för skapandet av nya institutioner och organisationer. Så är fallet även i detta betänkande. Man träffar så gott som aldrig på ett betänkande som föreslår att en institution eller organisation skall läggas ned.
Vi tvivlar på att ett europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet är det rätta sättet för att försöka motverka fördomar i samhället. Syftet må vara mycket vällovligt, men vi ser många andra samhällskostnader som mer prioriterade i kampen mot arbetslöshet och fattigdom i Europa. Ett skapande av ett sådant här centrum tenderar tyvärr att leda till att många dokument produceras, samtidigt som mycket litet påverkas ute i människors vardag.
Även om vi röstar för betänkandet, vill vi uttrycka våra starka reservationer enligt ovan.

Lis Jensen, Krarup och Sandbæk
Vi har i dag valt att inte rösta för Fords betänkande om inrättandet av ett europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet. Det beror på flera omständigheter.
För det första har Europarådet i åratal på ett utomordentligt sätt befattat sig ingående med detta ämne, bland annat har man genomfört en mycket lyckad ungdomskampanj mot rasism, antisemitism, intolerans och främlingshat i samarbete med en lång rad ungdomsorganisationer och antirasistiska rörelser. Vi anser, att Europarådet är ytterst kompetent på detta område, och anser därför också, att det skulle vara lämpligt om Europarådet fortsatte detta arbete. Vi har svårt att se det relevanta i ett EU-centrum på detta område, särskilt när man vet, att Europarådet täcker ett långt större antal länder och därmed når ut mycket bättre.
För det andra är vi betänksamma inför den valda rättsliga grunden, artikel 235. Vi är emot, att EU fortsätter att utvidga sina kompetensområden.
Vi anser självfallet, att man skall bekämpa rasism och främlingsfientlighet, men tvivlar som sagt på om EU är det bästa forumet för denna typ av verksamhet.
Betänkande (A4-0111/97) av Randzio-Plath
Martinez
Herr ordförande, vi skall alltså uttala oss om ett betänkande angående tillväxten och sysselsättningen. Det är nästan ett komiskt ämne, då det finns ca 20 miljoner arbetslösa och nästan 18 miljoner hemlösa. Det stämmer att Europeiska kommissionen säger oss att allting går bra: inflationen är under kontroll, räntorna är på nedgång, tillväxten kommer att återvända - man vet inte när, men den återkommer! Det är utan tvivel hoppets kardinaldygd som får den att tala!
Randzio-Plath presenterar för övrigt en utmärkt klinisk undersökning av situationen för oss. Man talar om för oss att Europa är planetens sjuka kvinna. Det stämmer att det finns en massarbetslöshet, det stämmer att efterfrågan är svag och det stämmer att det finns avgrundsdjupa olikheter mellan rika och fattiga, det stämmer att fördelningen av tillgångarna är sådan att tillgångarna förflyttar sig nerifrån och upp. Det är i fråga om orsakerna som bevisningen sviktar. Europeiska kommissionen hävdar att allting härstammar från utbudet. Men om man i Sahara ökar utbudet av sand är det inte av den orsaken som det kommer att finnas en efterfrågan. Detta visar väl att problemet kommer sig av efterfrågan och inte av utbudet. Vad är det som hindrar efterfrågan? Ja, det är överbeskattningen. Vad är det som förstör arbetstillfällena? Det är självklart invandringen och det oförnuftiga öppnandet av gränser. Herr ordförande, det är mycket ovanligt att ett fenomen vars orsaker man har behandlat kvarstår, eller också är det något magiskt.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin och Wibe
Vi anser att Randzio-Plaths betänkande i dess helhet är i allt väsentligt bra. Vi har dock vissa reservationer mot de skrivningar som antyder att skatter och sociala avgifter måste sänkas för att arbetslösheten skall kunna bekämpas effektivt. Vi anser att dessa skrivningar är alltför generella för att vi i alla avseenden skall kunna dela uppfattningarna i dessa skrivningar.

Berthu
Jag vill råda observatörerna att uppmärksamt studera den del i kommissionens ekonomiska rapport som ägnas åt verkningarna av valutafluktuationer. Vi har många ekonomiska, monetära och även politiska lärdomar att dra av den.
Ingen har glömt att kommissionen för två år sedan, mitt i det interna monetära kaos som drabbade gemenskapen, publicerade ett lugnande meddelande som förklarade att de makroekonomiska effekterna på tillväxten inte var särskilt betydande: från 0, 25 till 0, 5 punkter. Den förringade t.o.m. den här bedömningen ytterligare genom att tillägga att den inkluderade dollareffekten, som inte har någon koppling med gemenskapen, och att man inte kunde upprätta ett strikt samband mellan nominella variationer i växelkurserna och förändring i konkurrenskraft.
Parallellt med detta avslog kommissionen högmodigt förslagen från alla de som, t.ex. Frankrike, föreslog att ta fram omedelbara botemedel, antingen genom att skärpa disciplinen i det europeiska monetära systemet eller genom att anpassa strukturfonderna, eller också genom att inrätta monetära ersättningsbelopp.
Idag, två år senare, har tonen helt förändrats. I den ekonomiska årsrapporten som läggs fram till oss kan man läsa att tillväxten "har lidit ett plötsligt tillbakaslag under andra halvåret av 1995 ", att "avmattningen har varit särskilt kraftig i de länder där valutorna uppvärderades under valutakrisen våren 1995 ". De andra har inte heller besparats. Det förklaras att "i de länder där valutorna undervärderades, höjdes de korta räntorna, ofta avsevärt... det resulterade i en tydlig minskning av den ekonomiska aktiviteten även i dessa länder ". "Kraftig avmattning ", "tydlig minskning ": man ser att orden inte längre är desamma.
Den slutliga slutsatsen är också en annan: totalt sett (dvs. genom att också här inkludera dollareffekten), "tillväxten av den slutliga efterfrågan, som nästan hade nått tre procent under de föregående 18 månaderna, föll till knappt en procent under andra halvåret av 1995 "; vad beträffar den reella BNP gick den från 2, 4 tillväxtpunkter till 1, 2 punkter inom loppet av ett halvår, det vill säga en skillnad som är mycket högre än vad som hade meddelats. Kommissionären de Silguy förstorar för övrigt det här förbryllande konstaterandet, genom att muntligen lägga till att Europa vid det tillfället förlorade 1, 5 miljoner arbetstillfällen.
Vi bör fundera. Varför denna helomvändning från kommissionens sida? Är dess experter såpass inkompetenta att de, vid slutet av 1995, inte såg vad den enkle medborgaren konstaterade, och som min grupp för övrigt med kraft påtalade, nämligen de katastrofala effekterna av de interna valutafluktuationerna, i synnerhet för Frankrike som hade bundit sin valuta till D-marken? Vi skall inte att förolämpa kommissionen i det här avseendet.
Nå, vilken är förklaringen? Vi anser att den första ståndpunkten, den från 1995, i realiteten var dikterad av politiskt strategiska överväganden: det gällde å ena sidan att erkänna de negativa effekterna av de interna valutafluktuationerna (hur skulle kommissionen ha kunnat förneka dem?) genom att på sikt förespegla en lösning med hjälp av den gemensamma valutan, å andra sidan gällde det att bagatellisera dem, för att undvika att deras katastrofala karaktär uppmuntrar medlemsstaterna att vidta omedelbara åtgärder, vilka tydligt skulle ha kunnat visa att problemet till stor del kunde lösas utan den gemensamma valutans hästkur.
Vi tvekar inte att säga det: det handlade då om en ren manipulation av fakta, fakta som kommissionen idag inte anser är till någon nytta längre. Det är faktiskt så att det teoretiska startdatumet för den gemensamma valutan nu är ganska nära, valutafluktuationerna har lugnat sig, och kommissionen skulle alltid kunna svara, om man gjorde nya förfrågningar till den, att tidsramen nu är alltför snäv för att vidta övergångsåtgärder. Den kan alltså kosta på sig att säga sanningen, och på något sätt sudda ut spåren av sitt brott, samtidigt som den lägger till nya lovord om den gemensamma valutans kommande fördelar.
Låt oss dra politiska lärdomar av den här affären: kommissionen ljög 1995, åtminstone genom förtigande, på så sätt hindrade den medvetet medlemsstaterna att vidta åtgärder för att försvara sina arbetstillfällen och offrade arbetarna på den gemensamma valutans altare, vilken man behövde garantera ett obönhörligt fortskridande. Detta säger mycket om dess maktfullkomlighet och dess förakt av folk och länder. Men låt oss inte glömma att den som ljög igår kan ljuga än idag. Denna påminnelse är läglig, vid en tidpunkt då kommissionen, trots att den ekonomiska instabiliteten är på tillbakagång, uppmuntrar oss att kasta oss huvudstupa in i fusionen av valutorna och sammanslagningen av ländernas ekonomiska politik.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har i slutvoteringen lagt ned våra röster. Betänkandet innehåller en riktig och välbehövlig kritik av den åtstramningspolitik som präglat unionens officiella tänkande under lång tid, och som har varit den viktigaste anledningen till massarbetslösheten och den sociala krisen. Vi ser i betänkandet en vändning till förmån för en expansiv och stimulerande konjunkturpolitik.
Vi delar dock inte uppfattningen att genomförandet av EMU vore lämpligt. Tvärtom är det EMU: s regelverk som ligger bakom den restriktiva och depressionsframkallande politiken i medlemsländerna. EMU skulle också innebära en uniformering av ländernas politik som inte skulle stämma med deras olikartade behov. Den expansiva politik som betänkandet helt riktigt förespråkar står i motsättning till EU: s valutapolitik, varför valutapolitiken bör ändras och tanken på en euro-valuta ges upp.
Valutasamarbetet bör ta andra former, förenliga med en offensiv politik mot kris och arbetslöshet.
Vi delar heller inte uppfattningen att skattesänkningar för företagen och upplösning av arbetsrättsliga regler - under det förföriska namnet " flexibilitet" - har någon positiv konjunkturpolitisk eller strukturell verkan.

Gahrton, Holm och Lindholm
Kommissionens årsrapport är som oftast en enformig läsning, eftersom den bara inriktar sig på rent ekonomiska aspekter av EU, såsom finanspolitik och monetär politik. De frågor som vanliga människor pratar om, t.ex. arbetslöshet, neddragningar i den offentliga sektorn och miljöproblem utelämnas helt. Europaparlamentets resolution är därför att se som en positiv läsning, eftersom den innehåller en riktig och välbehövlig kritik av den åtstramningspolitik som präglat unionens officiella tänkande under lång tid, och som varit den viktigaste orsaken till massarbetslösheten och den sociala krisen.
Vi delar dock inte uppfattningen att ett genomförande av EMU vore lämpligt eller önskvärt. Tvärtom är det EMU: s konvergenskrav som ligger bakom den restriktiva och depressionsframkallande politiken i medlemsländerna. Sverige är ett utmärkt exempel på detta. Sedan den svenska regeringen 1990-91 fick för sig att Sverige måste in i EU och följaktligen påbörjade en EU-politik på det ekonomiska området, med låg inflation som främsta ledstjärna, och trots att Sverige inte blev medlem i EU förrän 1995, så har den svenska arbetslösheten ökat markant. Med EMU kommer EU-ländernas ekonomiska politik att " samordnas" och därmed inte ta hänsyn till de olikheter som finns i EU: s olika regioner.
Den expansiva politik som betänkandet förespråkar står i motsättning till EU: s valutapolitik, varför valutapolitiken bör ändras och tanken på en euro-valuta ges upp. Valutasamarbetet bör ta andra former, förenliga med en offensiv politik mot kris och arbetslöshet.

Gallagher
EU: s två strukturfondsprogram, 1989-1993 och 1994-1999, har utan tvekan bidragit till att öka den ekonomiska tillväxten i den irländska ekonomin. Genomsnittsinkomsten per invånare i Irland ligger nu på över 84 % av genomsnittet för EU, och detta beror huvudsakligen på stora överföringar av EU-medel via europeiska regionala, sociala, jordbruks-, fiske- och sammanhållningsfonder.
Irlands ekonomiska utveckling på senare tid visar vad som kan göras, om arbetsmarknadens parter och regeringen driver en konsekvent och stabil makroekonomisk politik, som utgår från en samhällelig konsensus. Detta är en process som inleddes 1987 och som i huvudsak lett till fred på arbetsmarknaden.
Irland kommer att bli ett av de länder som uppfyller konvergenskraven från Maastricht, och kommer därför att kunna gå med i EMU i fas I, men det kvarstår ännu ett antal bakomliggande ekonomiska bekymmer för den irländska ekonomin.
För det första så är Irland mottagarland för mer än 11 % av hela EU: s strukturfondspaket för 1994-1999. Efter 1999 kommer denna siffra att sjunka till omkring 7 eller 8 % av EU: s strukturfondspaket för 2000-2005. Den irländska regeringen, som ökat sina utgifter i betydande grad de senaste två åren, har inte upprättat strukturer för att klara av de minskade EU-beloppen efter 1999. Tillväxttakten i Irland har varierat mellan 7 och 10 % de senaste åren, men den irländska regeringens utgiftspolitik har varit inriktad på kortsiktiga vinster, utan tillämpning av någon långsiktig ekonomisk strategi.
Jag anser att Irland bör gå med i EMU vid första möjliga tillfälle, men vi bör anta en regeringspolitik som beaktar ovannämnda inflationsmässiga ökningar av de offentliga utgifterna, det faktum att det fortfarande föreligger underfinansiering för nödvändig infrastruktur, och det faktum att det kommer att bli svårt att vidmakthålla den nuvarande tillväxttakten när de ekonomiska aktiviteterna i andra EU-länder är svaga.
Jag håller helt med om att pengarna i EU: s strukturfonder måste och bör styras till de regioner vilkas ekonomiska prestanda och genomsnittsinkomster per capita ligger under genomsnittet för Europa.
Det måste föreligga en maximal samordning mellan utbetalningarna från EU: s strukturfonder, via Regionalfonden och Socialfonden, och regioner i medlemsstaterna där den ekonomiska utvecklingen släpar efter andra europeiska motsvarigheter. I Irland måste man exempelvis nu inleda debatten om hur de kommande utbetalningarna från EU: s strukturfonder skall betalas ut under åren 2000 till 2005.
Som ledamot av Europaparlamentet representerande valkretsen Connaught/Ulster anser jag att grevskapen Donegal, Cavan och Monaghan, tillsammans med provinsen Connaught, måste få bibehålla sina mål 1-status under åren 2000 till 2005.
Mål 1-status, som ger regioner rätt till maximala belopp från Regional- och Socialfonderna, beviljas vanligtvis endast områden där genomsnittsinkomsten per capita ligger under 75 % av genomsnittet för Europa. Grevskapen Donegal, Cavan, Monaghan, och provinsen Connaught bör och måste medges maximala EU-medel, eftersom dessa områden inte utvecklas lika ekonomiskt eller konkurrenskraftigt som andra områden i Irland.
Låt oss ha en sak klart för oss. Om EU menar allvar med att koppla politiken för strukturfonderna till ekonomisk utveckling i regioner så kommer regionen Connaught/Ulster att ges mål 1-status för perioden 2000 till 2005.

Hyland
Sysselsättningen utgör av förklarliga skäl en av de största utmaningarna för dem som fattar beslut och fastställer politiken i Europeiska unionen och på medlemsstatsnivån, och även om situationen håller på att förbättras så ankommer det på alla oss som har offentliga uppdrag att skapa en fördelaktig miljö för ytterligare investeringar och ekonomisk tillväxt, från vilken produktiva nya arbetstillfällen kan genereras.
När inflationen i Europeiska unionen faller, och BNP ökar på motsvarande vis, så är det viktigare än någonsin att denna välkomna tendens förvaltas på ett sätt som stimulerar till fortsatta ekonomiska aktiviteter, som kan ge upphov till långsiktiga arbetstillfällen.
Det gläder mig att kunna meddela att den ekonomiska politik, som infördes i Irland 1987, nu börjar bära frukt och att vårt arbetslöshetsproblem (ett av de värsta i Europa) nu vänt i positiv riktning, med en långsam med stadig ökning av antalet nya arbetstillfällen.
Föredraganden gör rätt i att framhäva den privata sektorns viktiga roll i arbetsmarknadspolitiken, men så kommer endast att bli fallet om medlemsstaternas regeringar inför politik som uppmuntrar till och belönar investeringar, företagsamhet och risktagande.
I alltför många fall är kostnaderna för att skapa ett nytt arbetstillfälle oöverkomliga - höga skatter, arbetsgivaravgifter och överreglering utgör faktorer som motverkar tillskapandet av arbetstillfällen.
Det måste säkerligen vara bättre för regeringarna att genomföra de nödvändiga ekonomiska justeringarna på beskattningssidan, än att betala ut socialbidrag för att försörja en arbetslös person.
Då Europeiska unionens och nationella fondmedel satsas i sysselsättningsprojekt, bör man särskilt se till framgångsrika befintliga gemenskapsbaserade program såsom " LEADER" och grevskapens företagarråd, som har kapacitet att generera arbetstillfällen på en nivå man normalt inte kommer upp till, inom ramen för program som bedrivs nationellt, och som därmed bidrar till att vidmakthålla en skälig infrastruktur i tätorterna och på landsbygden.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat nej till betänkandet om kommissionens ekonomiska årsrapport 1997.
I betänkandet kritiseras kommissionen för att inte tillmäta arbetslösheten tillräcklig uppmärksamhet, och tillväxtperspektiven i EU anses otillräckliga för att effektivt bekämpa massarbetslösheten. Arbetslösheten tilldelas stor uppmärksamhet i betänkandet.
De danska socialdemokraterna är eniga om betänkandets syn på sysselsättningsproblemet i Europa och går in för utbyte av informationer och annan samordning av politiken på en rad områden, men kan inte stödja kravet på tillsättandet av ett slags ekonomisk regering på EU-nivå, som anges i punkt 13.

Lindqvist
Kommissionens beskrivning av ekonomin är orealistiskt positiv.
EMU löser inte huvudproblemet med den höga arbetslösheten, utan riskerar tvärtom att ytterligare förvärra den med ännu fler arbetslösa genom den ensidiga satsningen på prisstabilitet och kamerala ekonomiska krav.
Utskottets yttrande är betydligt mer realistiskt och verkar också inse en del av problemen med EMU, dock utan att dra några slutsatser av detta. Man talar om att öka efterfrågan och investeringarna utan att tyckas förstå att det är EMU som lägger en hämsko på hela utvecklingen och ett lock på hela Europa. Mot bakgrund av detta har jag röstat nej till betänkandet.

Wolf
Tyvärr har en slumpmässigt sammansatt majoritet fått ett centralt element i de politiska kraven på fall: kravet på arbetstidsförkortning, som ett oförkastligt inslag i den omfattande politiken för omfördelning av arbete och inkomster. Inget annat tillgängligt instrument verkar så snabbt! Detta är ett nederlag för den nya politik som börjar växa fram nu - med Renault-arbetarnas strejker, med de europeiska marscherna mot massarbetslösheten, den prekära sysselsättningen och den sociala utslagningen, med den europeiska församlingen för full sysselsättning, med den kommande aktionsdagen för EFS.
Även om jag inte delar föredragandens optimism om att kunna förena det punktliga införandet av EMU såsom det ser ut idag med en ny ekologisk-social politik, går för övrigt mycket i betänkandet i rätt riktning - en ekologisk-social riktning, som verkligen har kampen mot massarbetslösheten som högsta prioritet.
För övrigt: Vi träffas åter i debatten om broad economic guidelines , mina damer och herrar, som fortfarande är underkuvad den nyliberala ideologin.
Betänkande (A4-0105/97) av Metten
Berthu
Herr ordförande, Mettens betänkande, som vårt parlament just har röstat igenom, bekräftar tyvärr farhågorna hos alla de som anser att kostnaderna för förvaltningen av den gemensamma valutan vida kommer att överskrida de besparingar som den kommer att möjliggöra, i termer av förenkling eller minskning av växelavgifter.
Vid första anblick verkar betänkandet behandla en sekundär teknisk fråga: det existerar sedan länge ett system för ömsesidigt ekonomiskt stöd mellan medlemsstaterna i de fall då ett av dem har allvarliga problem med betalningsbalansen. Denna mekanism fungerar inte särskilt ofta (den användes senast 1993, till förmån för Italien), vilket man kan förstå, eftersom varje land just nu har kvar rätten att föra en egen ekonomisk politik, även om den är mer eller mindre samordnad med de andra.
Den fråga som ställs är att ta reda på om den här mekanismen borde upprätthållas då den gemensamma valutan kommer att vara i kraft. Mettens betänkande svarar ja. För det första för att vissa länder tillfälligt kommer att stå utanför den gemensamma valutan. Sedan och framför allt för att en sådan här typ av mekanism kommer att vara ännu mer nödvändig för deltagarländerna, eftersom deras ekonomiska handlingsprogram kommer att vara sammansvetsade, och för att man behöver finna ett gemensamt system för att hjälpa var och en av dem att dämpa de oregelbundna konjunkturella chocker som de skulle kunna genomgå, och som kommer att påverka alla de andra. Här kommer vi fram till kärnan i en ytterst viktig debatt.
Det är faktiskt så att det i den framtida monetära unionen, såsom den antogs i Maastricht, inte finns någon europeisk federal budget som skulle kunna tjäna som stötdämpare vid kristillfällen, lokala eller globala. Det existerar alltså inget gemenskapsmedel för att bekämpa asymmetrisk obalans.
Metten fick alltså idén, och parlamentet följde honom utan förbehåll, att fylla det här tomrummet. Han föreslår att ett system med en större räckvidd skall ersätta den nuvarande mekanismen med ekonomiskt stöd till betalningsbalansen. Det nya systemet kallas "systemet för stabilitet och tillväxt ", vilket skulle kunna komplettera den framtida stabilitetspakten. Men varifrån kommer pengarna som skall finansiera detta nya system?
Vi ser här på resultatet av en pervers ond cirkel som successivt kommer att belasta fakturan för den gemensamma valutan. Såsom vi hade förutsagt redan från början, kommer man om några år att märka att dess nackdelar är många fler än dess fördelar, och de kostnader som den kommer att medföra långt större än de vinster den kommer att ge.

Torres Marques
Jag har röstat för Metten-betänkandet eftersom de medlemsstater som kommer att tillhöra den ekonomiska och monetära unionen, vid det tillfället, kan skaffa sig ett medelfristigt ekonomiskt stöd om de skulle få problem med sin betalningsbalans. Detta stödsystem fungerar på kapital- och lånemarknaden som säkras genom gemenskapens budget till en förmånlig ränta. Villkoren för stödet är exceptionella och den stödberättigade medlemsstaten skall presentera en återbetalningsplan som måste följas och som skall godkännas av ECOFIN .
Problemet gäller nu huruvida detta stödsystem kommer att försvinna för de länder som ansluter sig till EMU i etapp tre och alltså går med i eurosamarbetet, eller om det måste omskapas, naturligtvis till en annan form, men inom samma anda.
Det är nödvändigt att uppmärksamma att begreppet betalningsbalans måste omtolkas beträffande de länder som ansluter sig till euron, eftersom den huvudsakliga delen av den kommersiella och finansiella verksamheten kommer att ske i euro. I Portugal, till exempel, sker nära 80 % av vårt handelsutbyte med länder inom Europeiska unionen och, när det gäller dem som går med i eurosamarbetet, kan man inte mäta det motsvarande finansiella flödet i olika valutor. Samma sak kommer att gälla i förhållande till turismen och andra valutaoperationer.
Förutom detta måste man, vilket nämns i kommissionens ekonomiska årsrapport för 1997, vara uppmärksam på att " gemenskapens grad av öppenhet mot världsekonomin är relativt liten och rätt lik Förenta staternas eller Japans. 1995 var öppenhetsgraden ca 10 %, jämfört med 12 % i Förenta staterna och 9 % i Japan. Detta innebär att globaliseringen av handeln påverkar bara en begränsad del av gemenskapens ekonomi direkt" .
Trots det reducerade globala omfånget av detta värde måste man inse att medlemsstaterna, eller hela gemenskapen i undantagsfall, kommer att få problem med betalningsbalansen, särskilt om, i motsats till USA, den fria rörelsen av arbetskraft är begränsad - främst på grund av språkskillnaderna - och de automatiska stabilitetsfaktorerna samt den federala budgetens omfång fungerar som stötdämpare i USA.
Europaparlamentet har just med mitt stöd godkänt en resolution som föreslår att kommissionen skall utarbeta och inför oss, och även rådet, lägga fram ett förslag till förordning med syftet att man i EMU: s tredje etapp skall kunna hjälpa en medlemsstat som har svårigheter med betalningsbalansen, genom att föreslå att största möjliga stöd skall ges i förhållande till en procentandel av BNI hos de stödberättigade medlemsstaterna.
Enligt vårt synsätt blir detta finansieringsinstrument oumbärligt för att möta eventuella restriktioner som stabilitetspakten kommer att skapa.

Wolf
Mettens betänkande behandlar ett viktigt problem. Tyvärr går han inte tillräckligt hårt fram. Utan ett verksamt skatteutjämningssystem kommer övergången till EMU: s tredje fas varken regionalpolitiskt eller socialpolitiskt sett att kunna utformas tillfredsställande. Eftersom parlamentets krav inte kommer att hörsammas inom en överskådlig framtid är det mycket angeläget att EMU II utformas så att anpassningsbördorna fördelas symmetriskt och solidariskt.
Samarbetet för "stabilitet och tillväxt " skall inte "främjas ", utan i stället omformas helt och hållet. Det skall bli ett samarbete för en gemensam övergång till en ny, socialt och ekologiskt hållbar utvecklingsmodell. I det här avseendet ger Mettens betänkande inga kraftfulla förslag. Dessutom tiger han som muren - vilket för övrigt överensstämmer väl med hans alltför blygsamma initiativ - om finansieringsmöjligheterna.
Ett sådant kraftfullt förslag borde ställa ungefär 1 % av EU: s BNP till förfogande för en sådan utjämnings- och katastrofförsäkringsfond. Då skulle den åtminstone på initiativstadiet kunna uppfylla sin funktion. För detta krävs nya skatte- och avgiftskällor inom EU (energiskatt eller liknande).
(Sammanträdet avbröts kl. 13.15 och återupptogs kl. 15.00.)

Situationen i Albanien
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens deklaration om situationen i Albanien.

Patijn
Fru ordförande, med stor tillfredsställelse uppfyller jag begäran från parlamentet att avlägga en rapport om Albanien. Situationen i Albanien fortsätter att vara instabil. Den nationella enhetsregeringen under premiärminister Fino agerar försiktigt mellan socialisterna å ena sidan och president Berisha å andra sidan. Motsättningen mellan de viktigaste politiska grupperingarna är fortfarande stor. Trots att regeringen har återställt den allmänna ordningen i ett antal städer, fortsätter rån, plundring, våldsamheter och skottlossning. Situationen är därför fortfarande hela tiden oförutsägbar. Många människor flyr till grannländerna, särskilt till Italien. Medierna måste arbeta under svåra förhållanden och ett definitivt datum för redan tidigare överenskomna allmänna val är ännu inte fastställt. Tillsvidare utgår man från tidsperioden nu kommande juni - juli.
På begäran av den danska ordförande för OSSE begav sig före detta kanslern i Österrike, dr. Franz Vranitzky, personligen till Tirana den 8 mars i år. Trycket som utövats av det europeiska unionsordförandeskapet bl.a. i överläggningar den 7 mars i år, på de albanska myndigheterna, tillika med Dr. Vranitzkys och andra medlemmars i den internationella gemenskapen ansträngningar har bidragit till att president Berisha tillkännagivet att tidigare lägga allmänna val. Vidare har en nationell enhetsregering under ledning av den från södern härstammande premiärministern Finos upprättats. Också har rekommendationer gjorts när det gäller stöd från den internationella gemenskapen vid upprättandet av en dialog mellan regering och opposition, insamling av vapen, förberedelse för nya allmänna val, att lägga förslag till en ny grundlag och att ta sig an makroekonomiska problem. Europeiska unionens allmänna råd av den 24 mars i år beslöt att skicka en delegation till Albanien som skall råda de albanska myndigheterna om humanitära, ekonomiska och politiska frågor, tillika med säkerhetsangelägenheter. Denna rådgivande delegation skall fungera inom OSSE: s ramverk och samordna den internationella gemenskapens ansträngningar i Albanien.
De olika internationella aktionerna har därvid var och en, en egen roll att spela. Bilden är ungefär följande: hela samordningen kommer att ligga i händerna på Dr. Vranitzky, den personliga representanten för OSSE: s ordförande. Han skall bistås av en ställföreträdare på platsen som skall utses och som skall nomineras av unionen. Denna ställföreträdare skall rapportera till såväl OSSE som den Europeiska unionens råd. Men det slutgiltiga ansvaret för samordningen ligger hos OSSE.
Som förberedelse för den rådgivande delegationen från den Europeiska unionen har från den 26 mars till den 2 april i år en förberedande delegation varit verksam i Albanien. I den sist nämnda delegationen finns representanter från det nederländska ordförandeskapet för rådet, den europeiska kommissionen, OSSE och Europarådet, tillika med från Storbritannien, Italien och Grekland. Delegationen hade som uppgift att lämna råd om uppgifterna och sammansättningen av den slutliga rådgivande delegationen och den förberedande delegationen avlämnade rapport den 4 april i år. Resultaten från delegationen kommer inom kort att diskuteras såväl inom ramen för den Europeiska unionen som i OSSE i Wien.
Trots att det på olika områden fortfarande måste fattas definitiva beslut, tycks det som om aktiviteterna från den internationella gemenskapen i varje fall skall omfatta följande tre element. För det första, den humanitära nödhjälpen med den Europeiska unionen i den ledande rollen samt en kapacitetsförstärkning av den albanska polisen, med eventuellt en samordnande roll från den Europeiska unionen i samarbete med Europarådet. Vidare kommer det på området strukturell hjälp att ske ett nära samarbete med IMF och Världsbanken.
För det andra, den mer politiska delen: allmänna val, mänskliga rättigheter, demokratisering. På detta område kommer OSSE i nära samarbete med Europarådet att fylla en viktig roll.
För det tredje, en multinational protection force där trupper kommer att skickas från olika länder. Denna multinationella styrka som FN: s säkerhetsråd under tiden har lämnat sitt samtycke till, står under Italiens ledning och kommer att inrikta sig på ledsagning av den humanitära hjälpen samt att bidra till säkerheten för internationella organisationer som är verksamma i Albanien. Mellan force commander och representanten för OSSE i Tirana kommer en nära avstämning att ske.
Om mandatet och strukturen för den rådgivande delegationen kommer närmare överläggningar och definitivt beslut att fattas inom ramen för den Europeiska unionen och OSSE. Jag vill dock här gå in på ett antal aspekter av specifik hjälp och det möjliga instrumentet för den. Det handlar i första hand om allmän ordning och polis. Den förberedande delegationen har konstaterat att det hos de albanska myndigheterna finns ett behov av materiellt stöd och i synnerhet med hänsyn till ett längre tidsperspektiv också av rådgivning och träning. För att framför allt få en bättre insikt i tränings- och rådgivningsbehoven är det önskvärt att ett team på cirka 20 polismän tas med i den rådgivande delegationen. Rapporten från den förberedande delegationen anger att när det gäller ramarbetet för elementet polis, tänker man på en sammansättning av den Europeiska unionen och den Västeuropeiska unionen i samarbete med Europarådet. Polisteamet skall förutom rådgivning också kunna uppfylla en kontrollerande verksamhet i fyra polisdistrikt i Tirana varvid insamling av information också utgör en del av behovet. Polisteamet kommer att vara tvunget att göra vidare specifika rekommendationer när det gäller den möjliga assistansen åt den albanska polisen på kort och medellång sikt.
Sedan att följa situationen. För närvarande opererar ECMM (European Community Monitoring Commission) i Albanien med en grupp på tio observatörer. Efter anpassning av det befintliga memorandum med de albanska myndigheterna kan aktiviteterna för ECMM-observatörerna utvidgas till hela Albanien och kommer styrkan att kunna ökas till 24 man. Med denna utvidgning av ECMM-insatsen kommer det att vara möjligt att per region låta två till tre team operera, det betyder i Tiranas omgivning, i norr runt Shkoder och i söder rund Gjirokaster. Ett förslag om detta måste ännu godtas i rådet.
När det gäller förberedelsen av de allmänna valen och demokratiseringsprocessen kommer OSSE i nära samarbete med Europarådet att syssla med demokratisering, fria medier och situationen för de mänskliga rättigheterna. För det andra, förberedelse av de allmänna valen, att ge teknisk assistans vid utformningen av en vallag, observation vid de allmänna valen och eventuellt att hålla uppsikt vid insamlingen av vapen. Det tycks mig vara ett föga avundsvärd uppdrag.
Slutligen, den humanitära hjälpen. Det är ännu inte tal om en allmän humanitär nödsituation men den kommer att kunna uppstå inom några veckor. Som en följd av plundringen av sjukhus och myndigheternas strategiska livsmedelsförråd, stängningen av gränserna och på grund av den inhemska osäkerheten har den normala tillförseln och distributionen av livsmedel och medicinska varor allvarligt störts. Härigenom kan en nödsituation uppstå särskilt i sociala institutioner, så som sjukhus, barnhem och ålderdomshem. Också den del av befolkningen som lever på socialbidrag utgör en sårbar grupp. Det handlar här om ungefär 150 000 familjer. Distributionen måste inriktas på tydligt angivna kategorier av människor som behöver den, således alltså tidigare nämnda institutioner och de svaga i samhället.
På längre sikt rekommenderas ekonomisk och finansiell hjälp till Albanien av den förberedande delegationen. Tillräckligt säkra och stabila omständigheter är dock villkor för detta. Phare-programmet behöver, efter vad som framkommer här, inte någon viktig omfördelning. Kommissionär Van den Broek kommer otvivelaktigt att kunna lämna närmare information om detta.
Först efter det att skadan inventerats kan eventuellt stöd för återuppbyggnad av infrastrukturen diskuteras på ett meningsfullt sätt.
Slutligen, det bör vara tydligt att den Europeiska unionen i ljuset av de komplexa problemen i Albanien står inför en mycket stor utmaning. Också är det tydligt att hjälp inte uteslutande kommer att kunna vara beroende av den Europeiska unionen. Mot denna bakgrund är det av största vikt att unionen på alla nivåer samarbetar med andra institutioner så som OSSE och Europarådet och att en effektiv samordning av ansträngningarna sker. Olika ansträngningars kompletterande funktion är essentiell här. Endast genom en sådan form av samarbetet kan den internationella gemenskapen på ett optimalt sätt bidraga till lösningen av krisen i Albanien.

Van den Broek
Fru ordförande, med ordförande för rådet skulle jag i kommissionens namn vilja understryka att också enligt vår insikt är det just nu i Albanien inte så mycket fråga om en humanitär nödsituation, men i första hand en politisk och social kris som måste fås under kontroll. Precis som vid den förra debatten för en månad sedan vill kommissionen uppmana alla parter att respektera kompromissen som då i mars uppnåddes mellan oppositionen och president Berisha, och att därmed ge en chans till återgång för ordning och tillsyn och göra det möjligt för övergångsregeringen att så snabbt och effektivt som möjligt ta sig an förberedelsen för det tänkta och avtalade allmänna valet.
I anslutning till det som herr Patijn har sagt om det, vill jag tillägga att jag tillsammans med kollega Bonino, som är ansvarig för humanitära hjälpfrågor, självklart följer situationen noggrant och vidtagit de nödvändig åtgärderna - hon har vidtagit dem - för att förbereda oss för om det ändå skulle uppstå en humanitär nödsituation. För det ändamålet har också genom Internationella Röda Korset hjälp för 2 miljoner ecu givits, fördelat på livsmedel och mediciner och förberedelser har vidtagits för att leda livsmedelsförråd som redan finns i regionen till nya bestämmelseorter. Det handlar då om förråd som finns förvarade i regionen Kroatien, främst mjöl och socker. Och avsikten är att låta den första distributionen från dessa förråd sammanfalla med ankomsten av en multinationell säkerhetsstyrka. Detta gäller den närmaste framtiden.
För något längre sikt funderar man för närvarande på att ställa en omfattande mängd vete och mjöl till förfogande, där det är nödvändigt, dock utan att destabilisera den ännu befintliga lokala produktionen och försäljningen. Vi håller det under uppsikt, tills det kan beslutas om eventuell omfördelning av Phare-medel så snart det finns en tydlig bild av behoven. En del projekt, så som återuppbyggnad av fängelser, måste skyndsamt utföras och förutom den nödvändiga rekonstruktionen måste det också lämnas mycket teknisk assistans. Men bedömningen av det måste ske av experter, som kan börja så snart säkerhetssituationen, inte bara överallt i Tirana, tillåter det. Och det gäller självklart också för genomförandet av projekten.
Man tänker också på makroekonomisk hjälp, men för den är det verkligen nödvändigt, inte bara med kontakt med IMF och världsbanken utan också att det i varje fall finns utfästelser och att åtgärder vidtas av regeringen i Tirana så att Centralbanken fungerar och för det måste också en ny budget upprättas. Den rådgivande delegationen som snart avreser och som rådets ordförande redan talat om, kommer också att ha till uppgift att assistera och ge råd vid den makroekonomiska återuppbyggnaden.
Slutligen, ordförande, vill jag säga att jag tillsammans med fru Bonino hade möjlighet att kort innan denna sammankomst här i parlamentet tala med herr Fatos Nano, som för övrigt också är närvarande här i salen. Vi har tacksamt tagit del av besluten från det socialistiska partiet att inta de 9 stolarna i parlamentet som tillföll dem vid valen i maj förra året. Det bidrar säkerligen till en breddning av den formella politiska diskussionen, för det är självklart att endast genom gemensamma ansträngningar från alla politiska strömningar, presidenten och den nya regeringen kommer albanerna att lyckas att slå in på vägen mot politisk och ekonomisk återuppbyggnad. Ordförande, naturligtvis kan den rådgivande delegationen, som rådets ordförande talat om, räkna med totalt stöd från den Europeiska kommissionen.

Roubatis
Fru ordförande, uppräkningen av händelser som rådets ordförande gjorde är intressant, trevlig, men nedslående. Det räcker inte att räkna upp händelserna, herr minister. Nog med ord! Vi behöver aktioner, inte bara från OSSE: s och från Europarådets sida, utan det behövs åtgärder från Europeiska unionens sida. Folket i ett europeiskt land lider i detta ögonblick. Och det lider på grund av de allvarliga fel som begåtts av en människa som på ett bedrägligt sätt, med val som har hållits i en situation av våld och fusk, befinner sig i maktposition. Och det lider dessutom därför att de flesta av oss valde att ingenting göra efter dessa fruktansvärda val i maj förra året. Vi krävde inte någon ogiltigförklaring och vi krävde inte att de skulle hållas på nytt. Vi undervärderade då avslöjandena herr minister, och de var många. Vi förde alla tillsammans Albanien in i den kris som landet genomgår i denna stund, en del med sin tystnad och andra med sin energiska hjälp till Berisha. Det är helt riktigt, som kommissionsledamoten sa, att krisen är politisk.
I dag är emellertid en god dag i Europaparlamentet: den överväldigande majoriteten av ledamöterna i Europaparlamentet var överens om att anta en resolution som rättar till saker och ting. Det är sant att närvaron i Strasbourg av ledarna för de största partierna i Albanien som stödjer de demokratiska förändringarna, närvaron av de ledare som i detta ögonblick befinner sig i denna sal, hjälper oss att bättre förstå vad som händer i deras land. Fatos Nano, ledare för socialistpartiet, Neritan Tseka, ordförande i den demokratiska alliansen, och som är medlem-observatör för den europeiska kristdemokratiska unionen, och Skender Kinoussi, ordförande i socialdemokratiska partiet, har under dessa dagar träffat alla de politiska grupperna.
Det är uppmuntrande att skapandet av en förlikning på nationell regeringsnivå verkar vara första steget mot en process av institutionella förändringar. Det är således ett tillfälle för oss att visa att vi kommer att göra något. Ministerrådet lyckades inte komma överens om någon gemensam åtgärd angående bemötandet av problemen i Albanien. Europaparlamentet bad rådet att ompröva sin ståndpunkt. Lyckligtvis förstod några medlemsstater - Grekland, Italien, Frankrike, Spanien, Österrike - att något måste ske och de befinner sig i denna stund i Albanien.
Det albanska folket behöver oss. Det behöver hjälp, inte bara för att överleva, utan för att skapa förändringar. En oberoende rättvisa, fri television och radio, fria val, deltagande av alla demokratiska partier i valet, kontroll av underrättelsetjänsten. Detta är frågor som vi kan hjälpa till med. Det är tydligt att den Europeiska kommissionen, Van den Broek, Bonino är klara att agera. Rådet är skyldigt att ge dem möjligheten att agera. Albaniens problem är ett Europeiskt problem. Låt oss äntligen göra något för att hjälpa europeiska medborgare.

Pack
Fru ordförande, kära kollegor! Som jag redan nämnt under förra sammanträdesveckan är Albanien ett skrämmande exempel på vad en kommunistisk regim kan göra med människorna. De kommer under lång tid framöver att vara oförmögna att hantera den nya friheten och lockelserna från kriminella och även kapitalistiska element.
Jag gläder mig över att rådet idag har gjort ett uttalande, som jag ger mitt fulla stöd, där man talar om att låta ICMM få en viktig roll i Albanien i framtiden. För vi kommer inte att lyckas bygga upp och befästa demokratiska strukturer i detta land endast med finansiella medel, utan behöver också hjälparbetare från de europeiska länderna.
Min partigrupp välkomnar bildandet av koalitionsregeringen. Vi stöder denna regering under president Berisha, och vi välkomnar också att socialisterna åter är representerade i parlamentet. Vi förväntar oss att de albanska politikerna tar sitt ansvar på allvar och inte bara väntar på en lösning utifrån. Det är inte möjligt. Vi välkomnar rådets beslut att tillåta ett nära samarbete mellan några medlemsstater, dvs. att skicka trupper som skydd för den humanitära hjälpen och som stabiliseringsfaktor.
Naturligtvis vore det ännu mer verkningsfullt med en gemensam aktion, men denna flexibla användning av de utrikespolitiska instrumenten är ett glädjande framsteg, med tanke på hur handlingsförlamade vi varit under de gångna åren i Bosnien och Ex-jugoslavien.
Socialisterna i Albanien spelar tyvärr fortfarande en tvivelaktig roll. De tog den 28 mars officiell kontakt med den självutnämnde ledaren för rebellerna, istället för att stödja de regelrätt valda kommunalråden och borgmästarna - inte ens med den egna partifärgen. Samtalen med rebellerna måste inskränka sig till frågan om att lämna ifrån sig vapnen. Om vi som ledamöter i Europaparlamentet inte längre är beredda att stödja de kommunalpolitiker som regelrätt valdes i september, hur skall vi då kunna förvänta oss detta av rebellerna, i synnerhet som de kommer från mycket tvivelaktiga politiska och yrkesmässiga förhållanden.
Min partigrupp vill se val inom en snar framtid, dock med det förbehållet att alla skall ha tillgång till massmedia och att vapnen samlas in. Det sistnämnda är också särskilt viktigt för att dämpa rädslan hos vanliga medborgare - som ju utgör det stora flertalet - för de beväpnade ligorna. Man kan endast stoppa flyktingströmmen om anarkin i Albanien ersätts med lag och ordning, dvs. om den allmänna ordningen återställs. Vad gäller fördelningen av flyktingmottagningen, som fordras i den gemensamma resolutionen, så vill jag bara vill rikta denna uppmaning till alla de som under de senaste åren visat sig mycket återhållsamma på detta område.
Det är hög tid att skicka ut det europeiska truppförbandet. Det handlar emellertid inte endast om att skydda den humanitära hjälpen, utan helt enkelt om demokratins överlevnad i Albanien. Och då är varje dag betydelsefull.

Caccavale
Fru ordförande, jag delar inte den optimism som framskymtar ur rådsordförandens ord om situationen i Albanien, som genomgår en förfallsprocess som accelererar från minut till minut. Det beror framför allt på att FN-uppdraget, som med stöd av några staters goda vilja medger att en multinationell styrka sänds till Albanien, är ett tämligen vanskligt uppdrag, eftersom det inte går att återta vapnen och avväpna miliserna. Det är för övrigt en situation där rådet ännu en gång har demonstrerat sin oförmåga att ta sitt ansvar, av fruktan för att vetorätten skall ianspråktas, i detta fall, tror jag, av Storbritannien. Det finns en bristfällighet i de mekanismer som styr den europeiska utrikespolitiken, och i dag lurar mycket stora faror på den militära och humanitära insats som just nu håller på att inledas, så mycket mer som det i Albanien förekommer mycket starka antieuropeiska och antiitalienska stämningar efter den uppseendeväckande sänkningen av det albanska fartyget i Adriatiska havet, med drygt 80 döda. Det kommer att finnas beväpnade män, hämndlystna och utmanande till sinnet, beredda skjuta mot vem det vara må.
Till allt detta kommer deklarationerna från statssekreteraren vid det italienska utrikesministeriet, som av Förenta nationerna fått uppdraget att leda uppdraget och som vidhåller lämpligheten av att avsätta Berisha, något som dock inte ingår i FN-uppdraget. Jag frågar mig och jag frågar er om det sist och slutligen verkligen är tanken att skapa förutsättningar för demokratins återupprättande snarare än att installera en politisk faktor mot Albaniens regering.

Frischenschlager
Fru ordförande, jag vill först tacka kommissionären och även Patijn för deras uttalanden. Jag vill också understryka att den liberala partigruppen naturligtvis stöder alla inledda humanitära hjälpaktioner, och även då insatsen av en militär skyddsenhet, som tyvärr återigen är nödvändig för att åtminstone garantera den humanitära hjälpen.
Vi bör i detta sammanhang emellertid fråga oss om denna felutveckling som nu äger rum inte också kan bero på yttre faktorer. Vi skall komma ihåg att inget land har fått så mycket hjälp från länderna i Europeiska unionen i förhållande till folkmängden som just Albanien, och det på grundval av ett avtal som har förutsatt en demokratisk utveckling. Trots detta har vi här tidigare sett en utveckling till nästan ett enpartivälde, det har förekommit övergrepp från den hemliga polisens sida, osv.
Jag frågar mig då, och jag frågar er herr kommissionär, om det inte är något som gått snett här, eftersom all denna hjälp inte varit verksam, men framför allt hur samarbetets demokratipolitiska grundvalar kunde hamna i glömska. Det är enligt min mening en viktig punkt som vi måste behandla.
En andra fråga: Patijn har kraftigt betonat OSSE: s roll i de pågående aktionerna. Jag frågar mig emellertid: Var fanns OSSE när det gällde att i tid varna för denna utveckling? För OSSE: s egentliga och mycket viktiga uppgift är ju att vara ett varningssystem för utbrytande kriser. Denna uppgift har OSSE inte uppfyllt och därför bör vi i våra överläggningar även ta upp frågan om hur man kan reformera OSSE: s framtida utveckling.
Albanien är ännu ett exempel på hur angelägen en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik är inom Europeiska unionen, och vi måste därför göra allt för att förverkliga detta som ett instrument för EU.

Vinci
Fru ordförande, Italien har under detta århundrade vid flera tillfällen varit Albaniens ockupationsmakt och kolonisatör. I det Albanien som utgick ur den stalinistiska diktaturen har under dessa år den vanliga kapitalismen, den vanliga italienska maffian, de vanliga italienska småpolitikerna gjort alla sorters affärer på det fattiga folkets bekostnad. Utan stöd från några italienska banker skulle pyramidspelsfinansbolagens bedrägeri inte ha kunnat äga rum. Den italienska regeringen har hört till och hör fortfarande till dem som uttrycker sig mildast vid fördömandet av valfusket, av Berishas regim och hans hemliga samförstånd med pyramidspelsfinansbolagen. För två veckor sedan sänktes i Otranto-sundet ett civilt albanskt fartyg med kvinnor och barn ombord till följd av en sammanstötning med en enhet ur den italienska örlogsflottan som hade order att avhålla det från att anlöpa italiensk hamn.
Dessa är de många skälen till att det är olämpligt att anförtro Italien ledningen av en humanitär insats i Albanien. Det är därför som det i realiteten inte rör sig om en humanitär insats, utan om en kolonial operation, som utnyttjar Albaniens vädjan om humanitär hjälp som förevändning. Det är därför som det är en huvudsakligen militär operation, det är därför som det inte finns någon garanti för att man med denna insats öppnar vägen till fria val i Albanien, framför allt till nytt presidentval.
Vi yrkar på att Förenta nationerna påtar sig det fulla ansvaret för en humanitär aktion i Albanien i stället för att lägga ut den på entreprenad till Italien och att det militära stödet till denna insats framför allt inte är italienskt.
Slutligen yrkar vi på ett mer seriöst ansvarstagande från Europeiska unionens sida. Det är oacceptabelt att även EU har gett Italien Albanien på entreprenad. Det är det femtioelfte tecknet på en europeisk konstruktion som är helt ogenomtränglig för kraven från de befolkningar som lever inom eller intill unionen.

Tamino
Fru ordförande, vi måste åter konstatera att Europaparlamentet flera gånger under de senaste månaderna har tagit upp Albanien-problemet och flera gånger diskuterat de senaste valens lagenligheten, som har föranlett samtliga oppositionsgrupper att avvisa valresultatet. I sina resolutioner har Europaparlamentet inbjudit de berörda parterna i Albanien till dialog och yrkat på att valen skulle göras om. Dessa initiativ har dessvärre inte lett till någonting, och varken rådet eller kommissionen har kunnat driva en gemensam Albanien-politik.
Inför den snabba händelseutvecklingen och den förvärrade krisen var Italien det enda land som yrkade på en aktion till förmån för det albanska folket, men Italien hade ett mycket konkret skäl för att framställa detta yrkande: den växande vågen av albanska flyktingar på italienskt territorium. Detta är förvisso inte något skäl för att acceptera eller anse det lämpligt att Italien administrerar en aktion och en insats för att bistå detta land med humanitär hjälp. Tyvärr måste vi emellertid inse att i Albanien har den gemensamma europeiska politiken misslyckats, och i detta läge måste vi också säga att det är nödvändigt att sända humanitär hjälp och att det är nödvändigt med lämplig eskort i enlighet med det uppdrag som preciserats i det av FN: s säkerhetsråd den 28 mars fattade beslutet.
Vi måste upprepa att det är olämpligt att det är Italien som leder denna insats, desto mer som det ännu är för tidigt att bedöma effekterna av sänkningen av det albanska fartyget som berövade 80 människor livet, men vi kan inte säga att man i dag bör blockera denna insats, som är en humanitär insats, en insats som bör säkra återgången till ett civilt liv i Albanien. Ändamålet med denna insats bör inte bara vara att övervaka att den humanitära hjälpen kommer fram, utan även att de lokala polisstyrkorna återinsätts genom en samverkansprocess i syfte att undanröja och avväpna de kriminella banden och sålunda främja de albanska interna fristående krafternas förmåga att själva lösa sina egna problem.

Dell'Alba
Fru ordförande, som Ni torde ha konstaterat, har de två senaste inläggen gett ett litet smakprov på italiensk inrikespolitik. Även jag skulle kunna säga att ett land som ej förmår att skapa respekt för rättsstaten på hemmaplan är kanske föga lämpat att ställas i spetsen för denna multinationella styrka. Jag däremot säger det som medlem av oppositionsgruppen: att höra det från auktoritativa talesmän för majoriteten, som stödjer den regering som står i begrepp att sända ut insatsstyrkan, är kanske litet svårt att förstå i denna europeiska församling.
Jag vill vända mig till kommissionären Van den Broek för att tacka honom för att han i dag ånyo är på kommissionens bänk i anledning av debatten om ämnen som ligger uteslutande inom hans behörighetsområde, och jag hoppas att han har förstått det som jag i går ville säga när jag hänvisade till reglerna för kommissionärernas närvaro.
Fru ordförande, vår grupp kommer att rösta för denna Europaparlamentets resolution om Albanien utan entusiasm. Jag säger " utan entusiasm" , därför att, så som det redan har erinrats om, Europeiska unionen i synnerhet har demonstrerat sin absoluta brist på förutseende vid kartläggningen av de faror som är inneboende i hela den demokratins förfallsprocess som vi har bevittnat i Albanien, även om det förefaller mig en smula överdrivet att säga att fyra år av fri marknad och fri demokrati har varit värre än de 50 föregående åren, och har demonstrerat sitt absoluta tillkortakommande i fråga om gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Det holländska ordförandeskapet, som förbereder sig för att ge oss ett nytt fördragsutkast, borde - hoppas jag - ur detta exempel hämta kraften att inrätta något, åtminstone förslagsvis, som besparar Europeiska unionen denna typ av förhållningssätt och beteenden, som gjort att vi bara kan sända observatörer och vad resten anbelangar skjuta ifrån oss vårt ansvar på institutioner som avgjort inte har inrättats för att fullgöra vissa arbetsuppgifter eller på medlemsländer som sedan med stor svårighet är tvungna att själva påta sig hela ansvaret, trots att de inte har den för uppgiften nödvändiga styrkan.
Vi motsätter oss och är skeptiska inför möjligheten att hålla val i juni, och framför allt anser vi att denna resolution kunde innehålla detta omnämnande av en permanent EU-styrka av civil och militär karaktär, just för att ge Europa en riktig och egen utrikes- och säkerhetspolitik.

Cellai
Fru ordförande, herr kommissionär, vid den tidpunkt då denna församling har att ta ställning till situationen i Albanien står den italienska deputeradekammaren inför omröstning av ett dokument, ett tekniskt avtal, som ålägger regeringen att omedelbart verkställa Förenta nationernas beslut om en hjälp- och säkerhetsinsats med multinationell militär medverkan och under italiensk ledning i Albanien. Ett dokument som utarbetats och möjliggjorts genom det italienska center-högerblockets stora ansvarskänsla gentemot en majoritet som numera inte längre existerar i Italien, varav en del, den nykommunistiska, står i begrepp att rösta mot. Ett mycket ansvarsfullt beslut, ett folkets beslut, för friheten i Italien, för nationen, men också för Europa, när Italien för första gången anförtros ledningen av en internationell insats. Medan vi inte kan underlåta att understryka hur otänkbart och oacceptabelt det är att två eller tre tusen italienska militärer riskerar sina liv i Albanien utan att bakom ryggen ha en till stor del enad nation, medveten om det pliktskyldiga i valet - och vi har uppskattat mycket som därvidlag har publicerats av påvestolens organ " Osservatore romano" i linje med denna inställning - måste vi med lika stor fasthet än en gång fördöma Europas klandervärda frånvaro och allvarliga dröjsmål.
Den albanska krisen har riktat strålkastarljuset på nödvändigheten av att Europa äntligen antar en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Det är inte längre vare sig begripligt eller godtagbart för våra medborgare, av vilka vi i dessa dagar begär uppoffringar och nya skatter för att vi skall kunna klara Maastrichtsfördragets konvergenskriterier, att detta Europa inte når ett minimum av sammanhållning för att inom rimlig tid göra en humanitär insats i ett europeiskt land på väg mot upplösning. Även i denna svåra situation har diplomatierna i några länder rott baklänges, som man säger, satt upp byråkratiska hinder, dragit ut på sammanträden, som i stället hade bort genomföras med största skyndsamhet. Det återstår inget annat än att önska att man inom ramen för regeringskonferensen till sist finner en lösning för att ett gemenskapsbeslut kan fattas snabbt och med en majoritet av medlemsstaterna.
Och ändå skymtar vi även några ljuspunkter. Trots alla förseningar och mer eller mindre dolda sabotage är en europeisk fredsstyrka beredd att bege sig till Albanien. För första gången rör det sig om en helt europeisk styrka, som blir operativ utan det avgörande stödet från Amerikas förenta stater.
Ytterligare ett positivt inslag är det faktum att det är Italien som skall påta sig rollen som samordnare av uppdraget och att de övriga europeiska länder som deltar i själva uppdraget har visat Italien förtroende. Som en randanmärkning till detta italienska ansvar vill jag understryka det klandervärda i de uttalanden som gjorts i Österrike av det liberala partiets ledare Haider, som har kritiserat sin regering inte för att den deltar i expeditionen, utan för att den har accepterat att det är den italienska kontingenten som leder den.
Om detta förvirrade, rasistiska uttalande bekräftades, skulle det komplettera det andra uttalande som i går fälldes av en italiensk statssekreterare, talesman för regeringskoalitionens största vänsterparti, som tillät sig att påfluget och arrogant tillskriva den humanitära säkerhetsinsatsen det politiska syftet att framkalla den demokratiskt valde presidenten Berishas fall.
Uppenbarligen har vi att göra med schizofrena, oansvariga och kanske, för vissa personer, nostalgiska attityder till Enver Hoxhas barbariska kommunistregim. Min önskan och förhoppning är att Europa och Italien i denna kritiska situation verkligen kan bidra till att återskapa förutsättningar för frihet och demokrati i örnarnas plågade land.

Imbeni
Fru ordförande, jag vill inte ge mitt lilla bidrag till att förvandla denna debatt till en debatt italienare emellan: Det är deputeradekammaren som skall tänka på att fastställa vårt lands politik, så som Republikens senat i går har tänkt på det. Jag vill här dra nytta av rådsordförandens och kommissionärens närvaro för att fästa uppmärksamheten vid nödvändigheten av att man drar lärdom av några kritiska moment som har fört oss till denna kris. Kommissionären Van den Broek säger med rätta: för närvarande är det inte en kris, ett nödläge av humanitär natur. Det kan bli det, så som rådsordföranden har sagt, t.o.m. inom kort tid, men framför allt är det en socio-politisk kris. Jag skulle tillägga att det även är en institutionell kris av första rangen. Det finns emellertid skäl att just fråga sig hur man har hamnat i denna situation. Och även om jag inte kan be rådsordföranden och kommissionären att högt och tydligt säga vad de anser om de ansvarsförhållanden som har lett fram till denna situation, tillåter jag mig att erinra om att vi, som Europeisk union, som länder i Europeiska unionen, också har haft visst ansvar, till exempel genom att nästan med slutna ögon godkänna de valmanipulationer som har ägt rum. Vi låtsades att det var bättre att acceptera detta valresultat, även om vi visste att vissa saker inte hade gått till så som de borde gå till. President Berishas beslut att låta sig omväljas av ett tämligen medgörligt parlament är för visso ett beslut som man ej kan ställa sig bakom och som vi naturligtvis inte kunde påverka, och detta var troligen tändstickan som kastades i bensinen.
Likaså var det ett misstag att också tro på den beskrivning som lämnades officiellt av informationsorganen, enligt vilken södra Albanien hade ockuperats av beväpnade band. Det finns säkerligen också beväpnade och kriminella band, men framför allt har det varit en våldsam opposition som tagit sig oacceptabla uttryck, en opposition mot presidenten, just i samband med två allt överskuggande skeenden: självutnämningen, låt oss säga så, och pyramidspelens finanskris.
Om vi nu inte vill att något kritiskt skede skall upprepa sig i framtiden, måste vi göra viktiga ställningstaganden. Alltså, vad gäller hjälpinsatsen, stödinsatsen - jag vänder mig särskilt till kommissionären Van den Broek - bör vi se till att få god kontroll över de vägar som Europeiska unionens hjälpkonvojer använder. Det står klart att vi inte har gjort tillräckligt mycket på den punkten.
Herr rådsordförande, beträffande den närmaste framtiden, särskilt valen, skulle jag vilja fråga Er varför vi, även om vi inte förut inte har kunnat genomföra en gemensam aktion som Europeisk union - och det skulle säkerligen ha varit bättre - inte kan göra det nu och rätta till denna frånvaro för att stödja valprocessen. Varför kan det inte genomföras, givetvis i närvaro av OSSE, i närvaro av andra internationella organ, även en gemensam aktion från Europeiska unionens sida för att stödja valprocessen, som sedan borde avslutas med val och reform av konstitutionen.

Sarlis
Fru ordförande, kollegor, rådet har fram till denna dag inte beslutat att genomföra en gemensam åtgärd i Albanien, såsom förutses i artikel J 3 i Maastrichtfördraget, och kommissionen bad inte rådet att genomföra en gemensam aktion, som kommissionen har rätt att göra i enlighet med artikel J 8.3 i Maastrichtfördraget. Vad hände i verkligheten? Europeiska unionen genom ministerrådet tillkännagav helt enkelt att den rättade sig efter säkerhetsrådets resolution och stödjer just nu - detta är sant - initiativen från Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa.
Grekerna och Grekland med sina blygsamma medel erbjöd och erbjuder, liksom vissa andra medlemsstater gör, humanitärt och annat bistånd till det albanska folket som lider och plågas. Europeiska unionen emellertid, som talesorgan för den gemensamma viljan hos folken och regeringarna i de femton medlemsstaterna, är inte närvarande i Albanien.
Mina herrar i rådet och i kommissionen, parlamentet känner inte till anledningarna till varför ni inte vill ha en gemensam aktion. Mumlet och informationerna i korridorerna räcker inte. Beror det på likgiltighet eller oenighet mellan er? Eller är det kanske för att ni är av den åsikten att Europeiska unionens intressen bättre tjänas med en icke-interventionistisk politik? Om detta är anledningen, är det trots allt inte tillräckligt för att rättfärdiga den officiella återhållsamheten från Europeiska unionens sida angående det som händer i Albanien. Dagens förhållanden och garantin för perspektiven för en demokratisering och ett återupprättande av ekonomin i detta land kräver Europeiska unionens officiella närvaro och aktivering.
Jag skulle som avslutning vilja rikta mig till de italienska kollegorna i alla de politiska partierna, vilka befinner sig här i salen, och säga att Grekland har accepterat det italienska ledarskapet för den styrka som skall resa till Albanien och att vi har förtroende för detta ledarskap. Och jag måste säga att detta beslut har fattats av och har den grekiska regeringens stöd, och stöds även av den grekiska oppositionen. Vi verkar gemensamt i det här fallet, förutom en liten politisk gruppering i Grekland, och jag uppmanar även den italienska sidan att stödja detta initiativ. Det är inte möjligt i denna stund att ta ett steg tillbaka - för någon av oss - eftersom allas våra skyldigheter gentemot Albanien och det albanska folket är av stor betydelse.

Kaklamanis
Fru ordförande, när jag hör de ärade representanterna för rådet och kommissionen, frågade jag mig för vilket råd och för vilken kommission de är representanter. De gav mig intrycket av att tala om en annan kontinent, inte om Europa, och om en annan union, men inte om Europeiska unionen. De känner inte ens behovet av att be om ursäkt eller att uttrycka sin sorg då de, medan de såg händelserna uppstå i Albanien, blundade för att inte deras värderade Berisha skulle bli missnöjd.
Sedan den senaste val-parodin i Albanien och efteråt, har ledamöterna i parlamentet från alla de politiska grupperna många gånger med sina frågor slagit larm om riskerna och vi har alltid fått samma svar: Vi informerar den ärade ledamoten om att vi skall undersöka hans klagomål och vi kommer att informera er. Ni informerade oss inte, mina herrar, aldrig någonsin. Liksom ni aldrig informerar oss när vi ställer frågor till er, och visar ert förakt för Europaparlamentet. De tragiska händelserna i Albanien överrumplade er. Men även nu befinner ni er på ett stadium där, som ni sa till oss, ni följer situationen. Oenigheterna och intressena er emellan tillåter er inte att såsom Europeiska unionen, att genomföra en gemensam politik gentemot Albanien.
Nu förstår ni väl, herr minister, ordförande i rådet, i sanningens namn, att Berishas polis vill ha utbildning? Nu förstår ni väl att det finns en albansk maffia och att det finns risk för att den humanitära hjälpen inte kommer att hamna i det albanska folkets händer? Ni gavs ett sista tillfälle att följa de politiska linjerna i Europaparlamentets resolution. Ni är anstiftare till det som hände i Albanien, liksom ni är anstiftare till det som hände i det forna Jugoslavien, och det är sista gången som folken i Europa kommer att förlåta er det.

Pettinari
Fru ordförande, till skillnad från vad min grupp har gjort, har jag undertecknat och kommer personligen att rösta för kompromissresolutionen om Albanien, därför att jag ansluter mig till dess innehåll och framför allt för att jag delar uppfattningen att det brådskar att sända en internationell humanitär insatsstyrka. Enligt min mening har Europeiska unionen och i synnerhet Italien en politisk och moralisk plikt att hjälpa den nationella försoningens regering att återupprätta ett klimat av fredlig samlevnad och demokratisk normalitet i Albanien, och samtliga albanska politiska krafter, inom majoriteten och oppositionen, däribland söderns kommittéer, ber att Förenta nationerna fullföljer den internationella insats som skall samordnas av mitt land.
Att i dag inte göra någonting i Albanien skulle vara att göra sig skyldig till underlåtelse att komma till undsättning, medan det däremot är Europas rättighet och skyldighet att tänka på demokratins öde i ett land som hör till den europeiska geografin och politiken. De röster som höjts även härifrån, från min egen grupp, mot insatsen, har f.ö. inga andra omedelbara riktiga alternativ att erbjuda än allmänna politiska planer som inte på kort sikt löser den kris som detta land genomlever.
Enligt min mening är det nödvändigt att stödja premiärministern Finos koalitionsregering i alla hans politiska krav, eftersom denna regering i dag är den enda part som har möjlighet att administrera Albanien, och i det syftet skulle president Berisha enligt min åsikt göra klokt i att ta sitt ansvar och effektivt bidra till en politisk lösning av den albanska krisen, framför allt genom att ställa sitt förtroendeuppdrag i den nationella försoningens tjänst för att bana vägen för nyval.
Nu vill jag rikta kritik mot rådet och kommissionen för den frånvaro med vilken de har lyst i denna kris genom att överlåta hanteringen av frågan enbart på Italien och inskränka sig till att närvara vid utbrottet av en kris och människors flykt utan att röra ett finger. Kommissionären själv, fru Bonino, har hållit sig helt undan just på det fält som tillkommer henne, nämligen hjälpen till flyktingar. Jag anklagar alltså de europeiska institutionerna för att ha förblivit inaktiva och sålunda förrått sin plikt att stödja den italienska regeringen i den svåra kris som denna är inblandad i. Jag önskar att en ny gemensam utrikes- och säkerhetspolitik kan hindra nya kriser, även genom beslut med enkel majoritet. I Albaniens fall läggs grunden till lösningen genom att denna internationella styrka sänds ut omedelbart, varför jag röstar för resolutionen mot min egen grupps ståndpunkt.

Titley
Fru ordförande! Jag vill inleda mitt bidrag med att ge ett erkännande åt de många modiga män och kvinnor i Albanien, som riskerat sina liv och sina försörjningsmöjligheter för att försöka vidmakthålla fred, ordning och anständighet i landet. Deras mod gör sig förtjänt av vår beundran och i sanning vårt stöd.
Vi vet alla att det vi hela tiden har i bakhuvudet, och det vi fruktar, är att Albanien skall bli ett nytt Bosnien, och om det händer så kommer hela Balkan att explodera. Det är mot den bakgrunden vi måste betrakta vår debatt idag. Så samtidigt som jag ger ett erkännande åt de ansträngningar som hitintills gjorts av rådet och kommissionen, så måste vi säga att mer definitivt måste göras.
Jag delar den oro, som uttryckts av vissa ledamöter här idag, över att den multinationella skyddsstyrkan inte är tillräckligt representativ. Uppriktigt sagt så läggs alltför stor tyngdpunkt på Italien, på en arena där historien borde ha lärt oss att inte placera italienarna i en alltför exponerad situation. Det föreligger i alla sådana här sammanhang en risk för att skyddsstyrkan skall komma att bli en del av problemet, snarare än en del av lösningen, och det är den risk vi nu tar genom att inte använda en mer fullständig, understödd skyddsstyrka.
Om det någonsin funnits en tid för europeisk solidaritet, så är det helt visst nu, och jag håller helt med dem som krävde gemensamma insatser i Albanien, eftersom historien sannerligen har lärt oss att om vi blundar för Balkan så kommer vi alla att komma till skada. Vi har blundat för vad som skett i Albanien under allt för lång tid och vi skördar nu frukterna av det. Vi måste sätta in humanitärt bistånd, vi måste säkerställa att tillbörliga val genomförs på basis av fria media och respekt för rättssäkerheten. Det kommer inte att bli lätt, och det kommer att kräva betydligt större anstängningar än vad vi hitintills varit beredda att göra.

Fontana
Fru ordförande, på två minuter kan man bara säga två saker och det är: Den första gäller unionens roll i den nuvarande albanska krisen, en roll som, trots FN: s stöd, inte förutser att EU tar fullt och direkt ansvar på grundval av det gällande avtalet. Det rör sig i själva verket om en enkel medverkan, även om insatsen i Albanien ställer några medlemsstater i första ledet, till att börja med Italien. Det märkliga är att EU än en gång har försummat ett historiskt tillfälle att ianspråkta en förstfödslorätt som erövras på fältet och som ingen i världen skulle våga ifrågasätta av politiskt-kulturella och geografiska skäl.
Risken är att i hjärtat av gamla Europa kommer den situation att permanentas som Luigi Sturzo beskrev med följande ord: " I varje stat är alla medborgare avväpnade, bara staten är beväpnad." I vår världsdel är alla stater beväpnade, bara den internationella myndigheten är avväpnad. Och eftersom ingen fred existerar utan rätt och ingen rätt utan påföljder, kommer Europa antingen att lyckas att snarast skaffa sig en enhetlig struktur för säkerhet och krisförebyggande, eller så är vår kontinent förutbestämd att förbli fånge i det naturtillstånd där varje folk är hänvisat till att skaffa sig rättvisa på egen hand och återfalla i barbari, så som skett i Bosnien och riskerar att hända i Albanien.
För det andra gäller, så som redan sagts, det verkliga problemet i Albanien i dag inte så mycket de humanitära aspekterna, livs- och läkemedel, som det trängande behovet att på demokratisk grundval återupprätta statens auktoritet och lagarnas överhöghet. En auktoritet och en överhöghet som i Albanien har erhållit sin legitimitet från grunden, dvs. politiska och framför allt administrativa val. Därav följer att det i Albanien inte kan existera lagliga myndigheter utanför statschefens och regeringschefens ämbeten. Endast om den internationella insatsen respekterar dessa elementära regler, kan den ha vissa utsikter till framgång. Däremot är den dömd att ömkligen misslyckas, om den leninistiska tendens som fortfarande återfinns i socialistpartiet inte trängs tillbaka, vilken dels går ut på att regeringen Fino skall stödjas, dels att träffa politiska uppgörelser med upprorskommittéerna och de beväpnade banden.

Ephremidis
Fru ordförande, det är lustigt, men det måste sägas: Rådet och kommissionen försökte med sina uttalanden att erbjuda " europarlamentariskt politiskt kamomillte" till oss här och härifrån, med hjälp av massinformation till den europeiska folkopinionen.
Ni måste inse nu, att ni inte kan inte låtsas längre! Det handlar om rått, uppenbart militärt ingripande i ett självständigt europeiskt land. Det handlar om ett ingripande som vill stödja den korrumperade, plundrande, maffiaregimen under Berisha, som ni upphöjde, som ni gav näring åt, som ni ville skydda igen. Och ni har inte rätt, varken ni, eller FN under Annan, eller andra internationella organisationer, att undanhålla från det revolterande albanska folket deras omistliga rätt att själva bestämma över sitt öde och ingen annan. Ni har dessutom inte rätt, ni eller de som har skrivit under den här resolutionen och inte nämner Berisha, och som utan förbehåll stödjer ett militärt ingripande, att här fatta besluten från era bekväma fåtöljer, och att skicka våra barn, det europeiska folkets barn, till en eventuell slakt, för att slakta och slaktas. Och varför? För att övervaka olagliga intressen och inflytandesfärer i Albanien.
Således måste ni inse detta! Det går inte att dölja den här affären och förr eller senare kommer det att ske en ny explosion och ni kan inte skapa demokrati utifrån multinationella militärkaserner. Ni kommer att skapa en " Fast food" -demokrati. En variation på Berishas demokrati.

Hoff
Fru ordförande! Den som har följt debatten idag har kunnat märka att den inte varit helt och hållet saklig utan på sina ställen låtit känslor komma till uttryck. Det tjänar absolut inget till i den nuvarande situationen i Albanien att uppröras över kommunismen eller att utgjuta sig över dess efterträdare, som inte heller har spelat någon lysande roll. Och den som idag talar om de albanska socialisternas tvivelaktiga roll måste fråga sig om detta inte är ett felaktigt tonläge.
Det gäller nämligen nu enligt min mening att samla alla upptänkliga krafter för att förbättra förhållandena i Albanien - att samarbeta. Även Berisha måste delta konstruktiv i denna återuppbyggnadsprocess och arbeta i denna riktning.
Jag vill understryka hur seriöst vårt parlament såväl tidigare som idag debatterat situationen i Albanien. Jag tror att debatten och även den gemensamma resolutionen, som innehåller alla viktiga element, visar att vi är beredda att göra vad som krävs för att vara med och stödja uppbyggnaden av nya strukturer på det politiska och ekonomiska området. Det har alla deltagare i debatten också gett uttryck för.
Tyngdpunkten ligger på samarbete, eftersom uppgiften inte kan lösas utan samverkan. Såtillvida hoppas jag att uttalandena från rådet och också från kommissionen inte bara visar sig vara tomma löften.
I början av debatten var det tal om ungefär 500 miljoner ecu, som kommit Albanien till del via Phare-programmet. Kommissionen kommer - inte idag men någon gång - att fråga sig var dessa pengar tagit vägen. När jag var i Albanien kunde jag i varje fall inte se något av alla de projekt som skulle stödjas med dessa medel. Jag anser att man avslutningsvis får konstatera att den internationella gemenskapen, och särskilt då Europeiska unionen, OSSE samt den internationella valutafonden nu har till uppgift att stödja den makroekonomiska utvecklingen i Albanien för att människorna där åter skall få en framtid. Jag tror att det annars under lång tid framöver kommer att råda usla förhållanden i detta land. Vi är i alla fall beredda att bidra med vår del.

Papayannakis
Jag skall rösta för den gemensamma resolutionen, trots att den inte är fullständig, eftersom problemet som vi måste få bukt med inte hanteras tillräckligt tillfredsställande. Och det här problemet är ett förtroendeproblem. Det är omöjligt för någon här att förstå hur djup bristen på förtroende är hos det albanska folket först gentemot Berisha och hans regim och sedan gentemot oss, resten av den Europeiska unionen. Och detta på goda grunder. Många härifrån har gett sitt stöd och fortsätter att stödja Berisha, mannen som är ansvarig för valfusket och den politiska krisen, mannen som är skyldig till bedrägeriet med pyramidspelen, mannen som är misstänkt för varje försök till onormala lösningar i Albanien. Han är absolut inte trovärdig. Om vi vill återupprätta förtroendet, behöver vi hur som helst absolut stärka regeringen så att en försoning på nationell nivå äger rum, och ha Europeiska unionens närvarande långt innan valen och under valen i alla frågor som berör ett politiskt återupprättande av demokratin, så att vi inte har den minsta misstanke om ett förstärkning av Berisha ända tills dess att denne har marginaliserats från utvecklingen och slutligen, herr kommissionsledamot, måste vi hursomhelst återställa den förödelse som offren för pyramidspelsbedrägerierna fick utstå. Ni refererade till detta förra gången, jag ser det inte i dagens uttalanden, eller i dem från rådet, eller olyckligtvis i parlamentets resolution. Utan detta återupprättande blir varje politisk lösning labil.

Alavanos
I fallet med Belgrad anslöt sig Europeiska unionen till de fredliga demonstranterna mot borgmästare Milosevitj Och denne borgmästare föll. I fallet med Bulgarien anslöt den sig till de fredliga demonstranterna mot regeringen Vintenoff. Och regeringen Vintenoff föll. Samma sak händer i dag i Vitryssland med Lukasjenko. Frågan är varför detta stöd, fortfarande i dag, denna tolerans gentemot en kraft som underminerar den demokratiska utvecklingen i Albanien, Berisha och hans kretsar, i den stund då USA som vi följaktligen imiterar har tagit avstånd från Berisha.
Vänstern varnade redan när Europeiska unionen övervakade valen, när t.o.m. de socialistiska regeringarna skickade sin demokratiska president före valen eller dekorerade Berisha. Vänstern varnade och varnar även i dag, i en politisk kris, som Van den Broek uttryckte det, för att innan vi börjar sända någon som helst form av fredsbevarande styrkor måste vi få bukt med de politiska problemen och huvudsakligen neutraliseringen av den pol som underminerar den demokratiska processen i Albanien, inte av hämndlystnad, utan på grund av Albaniens överlevnad.
Vi uttrycker vår sorg över att Europaparlamentet, i stället för att ge en impuls till rådet, med detta gemensamma beslut, detta kompromissbeslut, i verkligheten tog till sig rådets ståndpunkter och visade en fruktansvärd " savoir vivre" inför Berisha. Det som vi kräver är att vår grupps ändringsförslag röstas igenom. De kräver bland annat president Berishas avsked, något som, jag tror, skulle underlätta situationen i Albanien.

Patijn
Fru ordförande, ni förstår ju att det inte är lätt att reagera på inlägg från tjugo olika värderade folkvalda, av vilka många, helt riktigt, säger jag, har visat sitt särskilda engagemang och sina känslor när det gäller utvecklingen i Albanien. Jag måste uttala förståelse för de känslorna för ibland griper skräcken tag i mitt hjärta när jag ser hur ett europeiskt grannfolk kan komma till ett sådant tillstånd av anarki och självdegradering. Jag tror att vi alla är extra engagerade i detta och också beklagar det mycket.
Om jag vill reagera på huvudlinjerna i inläggen från de värderade folkvalda, urskiljer jag tre frågor som ständigt kommer fram. Den första frågan är: såg vi detta komma och reagerade vi riktigt? Den andra frågan: när det totala sammanbrottet började i februari/mars, reagerade den Europeiska unionen då riktigt? Den tredje frågan: måste vi inte ingripa med mycket robustare militära medel än vad som nu förbereds?
Det är ungefär den sortens frågor jag urskiljer.
Med anledning av den första frågan skulle jag vilja be er att inte i efterhand göra oss klokare än vi då var. Det är naturligtvis lätt att blicka tillbaka och säga: vi gjorde det felet och det borde vi ha sett komma. Men det gjorde vi inte. Det har dock arbetats mycket systematiskt det senaste året. För det första, de olycksaliga valen i maj 1996 följdes noggrant av en delegation från OSSE. En rapport lämnades där mycket kritik på valen framfördes och där det rekommenderades att hålla valen igen i ett antal distrikt. Rådet för den Europeiska unionen gjorde där ett tydligt politiskt ställningstagande, i den meningen att om OSSE-rapporten inte genomfördes, var rådet inte berett att ta ytterligare steg vare sig när det gäller ekonomiskt samarbete eller i utvecklingen av förbindelserna med Albaniens regering.
I det ögonblicket var det diplomatiska instrumentet det enda instrument som stod till den Europeiska Unionens förfogande. Jag vill tala om och påminna er om att på hösten höll lokala val som följdes av Europarådet och då enligt Europarådets bedömning gick rätt till. I det ögonblicket uppfattades det politiskt som att Albanien åter hade tagit en viss vändning i riktning mot normala demokratiska förhållandet, så att trycket hade minskat något. Under vintern blev det tydligt att det gällde mycket mer och sedan började i februari/mars egentligen upplösningen, visserligen igångsatt av det kända problemet med pyramidspelen, men det ligger naturligtvis ett mycket större problem till grund.
Krisen i Albanien, fru ordförande, är inget inbördeskrig. I krisen i Albanien står inte den ena etniska gruppen mot den andra och det handlar inte om den ena traditionellt rotade politiska grupperingen som inte unnar de andra sin plats i solen, det är faktiskt det totala sammanbrottet av ett socialekonomiskt system, den fullständiga förlusten av kontroll hos den aktuella myndigheten, såväl på nationell som regional nivå.
Då rådet konfronterades med detta, var den första fråga vi ställde: vi måste göra något, men var finns vår angreppspunkt?
Den första angreppspunkten, damer och herrar, är att återställa någon form av allmän lag och ordning för annars låter det sig inte göras. Först alltså ta kontakt med de samtalspartner som finns: president Berisha, de politiska partierna, andra befintliga makthavare. Därför skickade OSSE representanten dr. Vranitzky och rådet sin ordförande, minister Van Mierlo, mycket snabbt till Albanien. De har de facto försökt att få en överenskommelse mellan alla berörda politiska grupperingar varvid två element stod främst: för det första, omedelbara åtgärder för att återställa allmän ordning och en miniminivå för allmän ordning och för det andra, att sätta igång en gemensam politisk process som måste leda till återställning av normala politiska och demokratiska förhållanden. Överenskommelsen slöts, därefter bildades regeringen Fino och den försöker nu att agera. De som säger: vi skulle ha tagit parti, vi skulle ha sagt till den sittande presidenten att han skulle avgå, de förnekar den första prioriteringen, nämligen återställande av en miniminivå av allmän ordning, för under de dåvarande omständigheterna kunde man inte göra något. Alltså, det är den väg som vi inte valt. Om vi i detta hus hör: det skulle ni inte ha gjort, då tror jag att detta hus, alltså ledamöterna i ert hus, inte inser vad den första prioriteringen är och det är nämligen återställande av den allmänna ordningen.
Den tredje frågan är, och då ansluter jag också till ett antal påpekanden som gjorts, om den Europeiska unionen inte skulle ha uppträtt mer handlingskraftigt. Det skulle ju ha reagerats snabbt och med militär makt och så vidare. Då vill jag säga detta. Den Europeiska unionen är ingen militär organisation. Den Europeiska unionen är inte behörig i militära frågor, är inte behörig i försvarspolitik. Inom ramen för förhållandet mellan institutioner talar vi alltså om något som hamnar utanför ordningen.
Det andra är, jag har redan sagt det, att problemen i Albanien inte ligger i två stridande parter som försöker ta livet av varandra och där en skiljemakt eller en ordningsmakt måste uppträda. Problemet är ett totalt sammanbrott av det socialekonomiska systemet och den nationella kontrollen. Med hänsyn till säkerhetssituationen där - och ni har alla kunnat ta del av beväpningsnivån hos den genomsnittlige medborgaren i Albanien - skulle det har varit helt oansvarigt om en stor europeisk polismakt eller militär makt utan eftertanke skulle ha störtat in för att snabbt återställa ordningen. Jag tycker att de som begär detta implicit eller explicit för en oansvarig plädering.
Jag är utomordentligt tacksam att ett antal länder - inte inom den Europeiska unionens ram, för den är inte behörig, rådet har inga befogenheter på militärt område - bildat en coalition of the willing , stödd av en behörighetsförklaring genom en resolution från säkerhetsrådet för att ställa en multinational protection force till förfogande. Den utvecklas nu noggrant. Det gäller målsättningen, deployment , uppbyggnad och samarbete å ena sidan och hela det invecklade arbetet med hur är kommandostrukturen, vilka är rules of engagement å andra sidan. Allt detta är frågor som noggrant måste övervägas, för flera värderade representanter har sagt: situationen är ju fortfarande oviss. Säkerhetssituationen är vansklig och om man inte uppträder ytterst varsamt och det inte planeras mycket noggrant och om man inte så mycket som möjligt utgår från samarbete med albanska myndigheter, som är beredda att samarbete och också att ställa upp med tjänster för att låta denna polisiära, militära makten också kunna fylla sin roll, då, tror jag, kan vi förvänta oss allvarliga besvikelser när det gäller insättandet av militära medel.
Sammanfattningsvis: om man i ert hus vill uttrycka sin frustration och embarrasment över faktumet att ett europeiskt broderfolk kan förfall till sådant missförhållande, då förstår jag det fullständigt. Men jag tycker inte att man i det skall låta känslan lysa igenom som vi i rådet också känner, utan måste uppvisa cool judgement för att i de olika faserna i krisen som utvecklar sig, kunna göra det som är nödvändigt vid det ögonblicket och, det vill jag ännu en gång upprepa, som kan uppnås. Så väl i Albanien som i det politiska beslutsfattandet har vi att göra med något som är nödvändigt, men det handlar också om att kunna uppnå.

Kinnock, Neil
Fru ordförande! Jag reser mig bara, eftersom det står klart att jag inte varit här under hela debatten, för att säga att min kollega Hans van der Broek verkligen beklagar att han tvunget måste lämna kammaren tidigt, för att hinna med ett flygplan. Under andra förhållanden skulle han naturligtvis undvikt detta. Han har också bett mig säga att om det föreligger specifika detaljfrågor, till följd av överläggningarna, som han naturligtvis kommer att ägna all uppmärksamhet, så kommer han gärna att inkomma med skriftliga svar på dessa specifika frågor.

Roubatis
Fru ordförande, jag tycker att vi är skyldiga den europeiska väljarkåren att inte tillåta att det skapas sensationer. Och det är mycket viktigt att vi här betonar att det är fel att vi inte kände till valfusket.
För det första: vi kände till valfusket, men vi gjorde ingenting.
För det andra är det inte sant att vi prioriterade den allmänna ordningen eftersom om vi hade prioriterat den allmänna ordningen, så skulle vi ha avväpnat och upplöst underrättelsetjänsten. Människorna tog till vapen i Albanien därför att vi ingenting gjorde och vi gjorde dem besvikna.

Ordföranden
Jag har mottagit sju inlämnade resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdag, klockan 12.00.

Situationen i Hongkong
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens deklarationer om situationen i Hongkong.

Patijn
Fru ordförande, jag vill tacka er och parlamentet för inbjudan till att tala om Hongkong här idag. Om mindre än 12 veckor skall Hongkong övergå till Folkrepubliken Kina. Rådet ser med förtroende fram mot Hongkongs framtid och tror att de nära förbindelserna mellan Storbritannien och Folkrepubliken Kina kommer att borga för en mjuk övergång. Med en bra övergång av Hongkong är mycket att vinna. Vad som händer med Hongkong, berör alla handelsnationer, också den Europeiska Unionens medlemsstater vars handel med Hongkong uppgick till drygt 43 miljarder ecu år 1996. Hongkong är av essentiell vikt som inkörsport till Kina och ett finansiellt och kommersiellt centrum för hela den asiatiska regionen. Vi får dock aldrig glömma att med Hongkongs framtid berörs också framtiden för 6 miljoner invånare i Hongkong som har fått uppgift om att de kan fortsätta med sin nuvarande livsstil under de kommande femtio åren.
De två parterna vid övergången, Storbritannien och Folkrepubliken Kina, har fört utförliga diskussioner och kommer att fortsätta att göra de under de kommande fyra månaderna och även därefter, för att ombesörja en mjuk övergång. Många delar av övergången har redan framgångsrikt förhandlats färdigt och avhandlats, t.ex. kontinuiteten under tjänstemanna-apparaten i Hongkong. Rådet hoppas att under de kvarvarande fyra månader kommer de övriga övergångsproblemen att avslutas på ett bra sätt genom diskussioner.
Under de senaste månaderna har ett antal händelser skett som är av vikt för Hongkongs framtid. I december förra året upprättade Kina ett tillfälligt lagstiftande organ, det så kallade Provisional Legislation som från och med den 1 juli skall överta uppgifterna från det nuvarande lagstiftande rådet, det så kallade Legislation Council . Rådet uttalar en förhoppning om att ett sådan tillfälligt lagstiftande organ inte kommer att stå i vägen för en mjuk övergång och Hongkongs framtida utveckling. Rådet utgår ifrån att det tillfälliga lagstiftande organet så snabbt som möjligt efter överföringen av suveräniteten kommer att ersättas av ett permanent lagstiftande organ som väljs i överensstämmelse med de i grundlagen, den så kallade basic law , fastställda principerna.
Vidare har herr Tun Chi Wa utnämnts till framtida chief executive och han har valt sina framtida rådsmedlemmar. Rådet välkomnar utnämningen av herr Tun varigenom en osäker punkt i överföringen har tagits bort. I valet av Tuns topptjänstemän och ledamöterna i det exekutiva rådet framgår att han är fast besluten att garantera en så stor kontinuitet som möjligt i myndighetsapparaten, vilket välkomnas av rådet.
Att herr Deng Xiaoping, arkitekten till principen ett land, två system, avlidit, leder efter vad man förväntar sig inte till en förändring av Kinas politik när det gäller Hongkong.
Det är nu dags att rikta vår blick mot framtiden och ha förtroende för att Folkrepublikens regering verkligen kommer att genomföra principen ett land, två system från och med den 1 juli. En välmående och stabil speciell administrativ region, SARHK - jag ber om ursäkt för denna akronym, men det är inte jag som kommit på den - är otvivelaktigt också önskan från Kinas regering.
Det Europeiska rådet från Dublin sistlidna december befäste åter den stora vikt som den Europeiska unionen fäster vid den framtida freden och välfärden för den speciella administrativa regionen, Hongkong som del av Folkrepubliken Kina tillika med den Europeiska unionens önskan om att göra allt som är möjligt för att bidra till en mjuk övergång. Vi engagerar oss med stor energi för fortsättningen av förbindelserna med SARHK i Världshandelsorganisationen och i andra fall där Hongkong i kraft av grundlagen kan agera autonomt. Rådet har bett kommissionen att under 1997 lägga fram förslag genom vilka ett så bra som möjligt nära ekonomiskt samarbete med Hongkong kan garanteras. Rådet från Dublin understryker också sitt fulla stöda för SAHRK: s särskilda status och dess medborgare i alla aspekter, inbegripet deras rätt till representativa demokratiska institutioner så som de redan finns.
Den fullständiga implementeringen av den gemensamma rapporten är den bästa garantin att Hongkong kommer att framgångsrikt fortleva och att dess invånare kan fortsätta leva som de är vana vid. Rådet kommer därför noggrant att hålla ett vakande öga på att man följer bestämmelserna i den gemensamma förklaringen som är ett internationellt bindande fördrag mellan Storbritannien och Folkrepubliken Kina.
Slutsatsen är att många villkor för en fortsättning av Hongkong-framgång har uppfyllts. Ekonomin är sund och människorna tycks se framtiden an med tillförsikt. Men det är ofrånkomligt att det också finns bekymmer och rädsla i denna period. I tider med förändring är det normalt. Det som faller i ögonen är att det framför allt är människor utanför Hongkong som bekymrar sig, medan majoriteten av medborgarna i Hongkong självt i allmänhet tycks se framtiden an mer optimistiskt.
Det Europeiska rådet i Dublin uttalade sitt stöd för Hongkong. Rådet kommer att fortsätta att noggrant följa utvecklingen, till ögonblicket då suveräniteten förs över och även sedan, när Kina skall föra sin politik ett land, två system, i det som då åter kommer att heta special administrative region Hongkong. Rådet tror på Hongkongs framtid och kommer att engagera sig för nära samarbete på alla möjliga områden.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Kommissionen välkomnar detta tillfälle att diskutera Hongkong, och jag är tacksam för att parlamentet gjort detta möjligt genom att inge dessa yrkanden. Jag kommer här enbart att tala om Hongkong, men kammaren kan vara säker på att den politiska inriktning jag här förordar kommer att tillämpas också med avseende på Macao, som naturligtvis med tiden kommer att ägnas ett mer omfattande intresse såväl i som utanför denna kammare.
Med överlåtelsen av Hongkongs överhöghet - som Partijn just sagt - endast tolv veckor borta, så äger denna debatt naturligtvis rum i rättan tid, men detta är också en bra tidpunkt att se utöver överlämnandet den 1 juli, och fundera över hur våra förbindelser med Hongkong, som ett speciellt administrativt område i Kina, kan komma att utvecklas i framtiden. Vi tror att Hongkong kommer att spela en viktig och positiv roll för våra förbindelser med Kina under de kommande årtiondena. Som kammaren känner till så har Europeiska unionen de senaste åren gripit varje möjlighet att betona vilken vikt den tillmäter frågan om Hongkongs framtid. Europeiska rådet har upprepade gånger framhävt unionens stora intresse för Hongkongs framtida fred och välstånd. Europeiska unionens ekonomiska intressen i Hongkong är såväl omfattande som djupt rotade. Hongkong är vår tionde största handelspartner, och över 100 finansbolag från Europeiska unionen, och omkring 250 andra företag från Europeiska unionen, har upprättat regionala huvudkontor där.
Men våra intressen är inte enbart ekonomiska och kommersiella. Det bor fler européer i Hongkong än i någon annan stad i Asien, och Hongkongs öppna karaktär innebär naturligtvis att vi delar många värderingar. Hongkong är alltså en av våra viktigaste asiatiska partners, och skall så förbli. Under de närmaste veckorna kommer kommissionen därför att förete ett meddelande, som också kommer att förmedlas till parlamentet, där vi ser framåt mot våra framtida förbindelser med Hongkong på ett vittfamnande sätt.
Kommissionen anser att ett effektivt genomförande av Hongkong-avtalet, och ett oinskränkt beaktande av baslagen, utgör det bästa sättet att skydda Europeiska unionens mycket påtagliga intressen i Hongkong, och har stor betydelse för att säkerställa Hongkongs invånares välbefinnande. Vi förmedlar detta tydliga budskap till Folkrepubliken Kinas regering vid varje tillfälle som bjuds. En effektiv tillämpning av Hongkong-avtalet och baslagen innebär att Hongkong, såsom ett speciellt administrativt område i Kina, kommer i åtnjutande av en höggradig självständighet, inte bara på det ekonomiska planet, utan även vad gäller förvaltning, finanser och rättssystemet.
Avtalet och baslagen bekräftar också de nödvändiga centrala friheterna i Hongkong - yttrandefriheten, mötesrätten, föreningsrätten och rätten till fritt religionsutövande i praktik och tro. Det internationella fördraget om mänskliga och politiska rättigheter och det internationella fördraget om ekonomiska, mänskliga och kulturella rättigheter kommer även fortsättningsvis att gälla för Hongkong.
Av uppenbara skäl har det naturligtvis förekommit mycket orosfyllda spekulationer om fortsättningen för dessa arrangemang i framtiden. Arrangemangen har emellertid lagts fast mycket bestämt i Hongkong-avtalet och baslagen, vilket måste betraktas som en grundläggande garanti för Hongkongs invånare. Det är helt klart något som vi kommer att anstränga oss att följa upp noga under de år som följer, och kommissionen förväntar sig att förefintliga mekanismer inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken regelmässigt skall överväga Hongkong, eftersom GUSP: ens rättsakter ju helt klart finns där för att användas.
Omfattningen av Europas, USA: s, Japans och andras intressen i Hongkong är inte de enda skälen till att känna förtröstan för att Hongkong kommer att fortsätta att utgöra en viktig partner för världen i stort. Hongkong-avtalet utgör en internationell överenskommelse, som deponerats hos Förenta nationerna men, mer än så, den internationella dimensionen är central för Hongkong-avtalet och baslagen. Hongkong kommer att fortsätta att utgöra en distinkt röst, som medlem av många internationella organisationer, och kommer att kunna ingå internationella avtal inom områden som faller inom ramen för det ansvar Hongkongs autonoma region har.
Under de år som följer förväntar vi oss att Hongkong skall bibehålla sin status som en aktiv och självständig partner i ekonomiska sammanhang och inom de andra politiska områden som reserverats för den autonoma regionen. Jag vill betona att alla inom och utom Kina har ett intresse av ett fortsatt internationellt förtroende för Hongkong. Osäkerhet med avseende på den rättsliga processen och om det rättsliga systemet i Hongkong kan bara skada detta förtroende. Det är därför som vi känner oro över en del saker som inträffat de senaste månaderna med avseende på den lagstiftande församlingen och på lagstiftningen rörande mänskliga rättigheter.
Detta är en känslig tid, och det är väldigt viktigt att Hongkongs invånare och världssamfundet kan försäkras om att demokratin, de mänskliga rättigheterna och rättssäkerheten kommer att kvarstå. Ett tydligt uttalande om att val till den lagstiftande församlingen, som genomförs på en fri och rättvis basis, definitivt kommer att äga rum efter överlåtelsen, skulle utgöra en tydlig och viktig försäkran om Hongkongs framtida stabilitet.
Det speciella administrativa området Hongkong, så som detta lagts fast i Hongkong-avtalet och baslagen, kommer naturligtvis att bli unikt, men just denna egenskap gör det dubbelt så viktigt att människorna i Hongkong, i resten av Kina och i världssamfundet ger det administrativa området Hongkong en chans att fungera på avsett sätt. Jag försäkrar kammaren med eftertryck att Hongkong inte kommer att lämna vårt synfält inom kommissionen. Tvärtom så kan vi, som vi kommer att föreslå i det kommande meddelandet, spela vår roll vad gäller att bibehålla Hongkongs traditioner vad gäller öppenhet och internationalism, genom att för det första följa situationen där mycket noga, och för det andra utveckla kontakterna ytterligare.
Vi avser därför att övervaka, och regelbundet avrapportera, alla aspekter av livet i Hongkong, och jag kan verkligen bekräfta att detta kommer att innefatta en formell årsrapport till rådet och till parlamentet om alla frågor som har relevans för förbindelserna mellan EU och Hongkong, inte minst politiska och kommersiella frågor, mänskliga rättigheter och samarbete.
Dessutom avser vi i kommissionen att bygga vidare på de framsteg som gjorts under senare år vad gäller att intensifiera banden med Hongkong, i likhet med vad många europeiska medborgare - vare sig de är studenter, turister eller affärsmän - däribland detta parlament har gjort. Sedan 1993 har vårt kontor i Hongkong spelat en avgörande roll för att utveckla våra förbindelser med regionen, och vi fäster stor vikt vid dess roll som ett självständigt kontor, med direkt förbindelse med Bryssel. Kontoret kommer att fortsätta att utöva sin uppgift i framtiden.
Vi kommer att arbeta för att säkerställa att denna intensifiering av förbindelserna fortsätter, och vi ser fram emot det aktiva tillämpandet av Hongkong-avtalet och baslagen, och den vidare utvecklingen av våra förbindelser med Hongkong under de år som kommer.

Titley
Herr ordförande! Får jag tacka kommissionen och rådet för deras tydliga uttalanden, och får jag också börja med att göra det klart vad denna debatt inte handlar om. Den handlar inte om Kina.
Efter den 1 juli kommer Hongkong att styras enligt principen ett land, två system, och logiskt sett måste Hongkong därför diskuteras för egen del, och inte användas av olika personer som en sorts trojansk häst för att diskutera och kritisera Kina.
Vi har begärt den här debatten av två särskilda skäl, som vi vill framhäva. För det första så kommer Hongkong efter den 1 juli inte längre att utgöra en enbart brittisk fråga, det kommer att utgöra en angelägenhet för hela Europeiska unionen. Och för det andra så ligger en fredlig överlåtelse av Hongkong, som framförts i synnerhet av kommissionär Kinnock, i alla berördas intresse. Hongkong är världens åttonde största handelsenhet, det är den regionala hamnen för Sydostasien, det är porten för handel med Kina och därmed en avgörande drivande kraft för ekonomisk tillväxt i världen.
En lyckad överlåtelse kommer att vara till nytta för oss alla. En misslyckad överlåtelse kommer på motsvarande sätt att skada oss alla. En misskött överlåtelse kommer, i synnerhet, att hämma viktiga politiska utvecklingar inom regionen - däribland, tycks det mig, Kinas eventuella medlemskap av Världshandelsorganisationen, som vi alla hoppas blir ett faktum förr snarare än senare. Det finns naturligtvis inga skäl, som rådet och kommissionen påpekat, till varför överlåtelsen inte skulle förlöpa väl. Den kinesiska regeringen har klart och tydligt förbundit sig att hålla fast vid baslagen och Hongkong-avtalet, och jag vill verkligen inte ifrågasätta uppriktigheten bakom detta. Dessutom innebär beslutet att behålla dagens kinesiska förvaltningstjänstemän i Hongkong en viktig förtroendeyttring inom området, i synnerhet i beaktande av de berörda personernas höga kvalitet.
Det finns förstås ett eller två områden som kan ge anledning till oro. Upprättandet av den provisoriska lagstiftande församlingen var i värsta fall olaglig, som guvernören hävdar, eller i bästa fall oklokt, omotiverat och onödigt som amerikanerna har hävdat. Avsikten att avskaffa eller ändra grundlagsförordningen - som innehåller stadgandena från det internationella fördraget om mänskliga och politiska rättigheter - tillsammans med föreningsförordningen - som när allt kom omkring var ägnad att ta itu med treenigheterna - liksom också förordningen om allmän ordning, som rör mötes- och demonstrationsrätten, måste inge viss oro i oss om de mänskliga rättigheternas framtid i Hongkong. Dessutom inger det sätt på vilket dessa åtgärder föreslås, vid ett hemligt möte med en förberedande kommitté, ingen förtröstan för framtiden.
Som ordföranden för Hongkongs advokatsamfund nyligen skrev så kräver rättssäkerheten att processen för att stifta och avskaffa lagar är öppen, förnuftig och lagenlig. Jag anser att dessa förslag inte uppfyller de kriterierna och det är därför viktigt, som kommissionär Kinnock hävdat, att val till en ny lagstiftande församling genomförs så snart som möjligt. Artikel 70 i grundlagen säger att dessa val skall genomföras inom tre månader efter upplösningen av den nuvarande lagstiftande församlingen. Eftersom den kommer att upplösas vid midnatt den 1 juli - eller en minut efter midnatt den 1 juli - så skall dessa val genomföras i år, och inte nästa år som några i Hongkong har hävdat.
Rättssäkerheten är naturligtvis av avgörande betydelse för framtiden, och ändå så hävdade en kinesisk ämbetsman, som kommenterade den provisoriska lagstiftande församlingen, att den lyder under ett annat rättssystem än Hongkongs brittiska lagstiftande församling. Den fortsatta tillämpningen av Hongkongs rättssystem har emellertid utlovats in i minsta detalj, och vi måste därför kräva att lagen tillämpas konsekvent, i enlighet med baslagen.
När jag var i Hongkong framförde ett antal personer till mig att personer som dragits in i rättstvister hade anhållit om att få sina fall uppskjutna till efter den 1 juli, vilket skulle låta påskina att de eventuellt kunde förvänta sig särskilda förmåner efter den dagen. Vi får inte låta detta ske. Det måste föreligga respekt för rättssäkerheten. Dessutom sade Tung till mig vid ett samtal att han inte vill se någon utländsk inblandning i Hongkongs politiska verksamhet. Det håller jag med om. När allt kommer omkring så har jag ju sagt att Hongkongs miljonärer inte bör subventionera det konservativa partiet i Storbritannien som de gjort fram tills nu! Men man kan ifrågasätta hur långt detta får gå. Skall det omfatta all politisk verksamhet? I så fall kommer fackföreningarna inte att tillåtas verka i internationella fora, och heller inte med grupper för mänskliga rättigheter.
Den bästa garantin för mänskliga rättigheter är människors förmåga att samarbeta på en internationell nivå. Det är därför av allra största vikt att vi idag kan förmedla budskapet att mänskliga rättigheter inte är någonting som tillkommer som något extra, de utgör en väsentlig förutsättning för en modern ekonomi. Man kan inte ha ekonomisk frihet utan politisk frihet. Det är därför som det är så viktigt att Ministerrådet talar med gemensam stämma i denna fråga - inte som det gjort med avseende på en del andra frågor på senare tid - och gör klart att vi har bestämt oss för att säkerställa Hongkongs fortsatta ekonomiska välstånd. Det är därför som jag välkomnar kommissionär Kinnocks uttalande att kommissionen kommer att övervaka överlåtelsen i alla dess faser. På det sättet kan vi säkerställa att vi alla kan ha nytta av fortsatt välstånd i Hongkong.

McMillan-Scott
Tack herr ordförande! Jag vill inte förstöra den anda av enighet som präglar denna debatt, eftersom jag vet att de flesta av oss är överens med vad som står i den resolution som förelagts oss. Jag vill emellertid bara påpeka för kammaren att det innebär vissa svårigheter för medlemmar av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp att tala om Kina, eftersom vad jag förstår det kinesiska kommunistpartiet är ett broderparti till PSOE. Jag vill allvarligt fråga varför Hongkongs miljonärer inte skänkt några pengar till " nya labour" , men jag tror att svaret talar för sig självt.
Jag vill tacka rådet och kommissionen för deras anmärkningar. Rådets uttalande kunde ha avfattats i Paris: den optimistiska tonen med avseende på Kinas intentioner lät som om den kunde ha skrivits på franska. Fransmännen är, noterar jag, för närvarande i Beijing för att söka få slut på EU: s vapenembargo, och jag vill tacka ordförandeskapet för de ansträngningarna det gjort för att försöka få till stånd en resolution om mänskliga rättigheter i Genève. Det, anser jag, blir Europeiska unionen som håller sina vapen laddade, och inte försöker sälja dem till Beijing. Tack också till kommissionen, som satsar hårt på att försäkra oss om att åtminstone kommissionen kommer att ägna uppmärksamhet åt situationen i Hongkong efter överlåtelsen.
Det är naturligtvis sant att Hongkong har stor ekonomisk betydelse för Europeiska unionen. Kommissionen har redan förklarat några aspekter av detta, men jag skulle vilja nämna att det finns 45.000 europeiska medborgare i Hongkong; att Europeiska unionen är dess tredje största handelspartner efter Kina och USA; att Hongkong är Europeiska unionens tolfte största handelspartner i världen; samt att vår export till Hongkong uppgår till omkring 2.000 ecu per invånare i Hongkong, under det att siffran för Australien bara är 400 ecu och den för japan 200 ecu. Hongkong har naturligtvis utgjort en transithamn för export till Kina i många generationers tid men på senare tid, sedan reformerna i Kina 1978, har de ökat med omkring 500 %.
Som kommissionären noterade så har många europeiska företag sina huvudkontor i Hongkong, och 44 Hongkong-baserade banker är konstituerade i Europeiska unionen. Det ger en viss uppfattning om detta territoriums betydelse för oss i Europa, inte bara för britterna utan för alla européer.
Får jag tillägga att Hongkong, med en befolkning på 6 miljoner, producerar omkring 23 % av välståndet i Kina i sin helhet, och för närvarande har 100-procentig demokrati. Jag känner mig övertygad om att kommissionen kommer att, i synnerhet, följa den politiska och sociala utvecklingen i Hongkong efter valet, och jag förenar mig med Titley i att ställa krav på fria och rättvisa val, som utgår från rösträtt för alla vuxna, inom tre månader från överlåtelsen den 1 juli. Detta anser jag utgöra de viktigaste av de rättmätiga krav världssamfundet måste ställa på Kina när landet tar över detta territorium. Jag delar för egen del inte den gränslösa optimismen hos vare sig rådet eller några av de andra kommentatorerna. Vi måste vara ytterst vaksamma, och det kommer, hoppas jag, detta parlament att vara i sin helhet.

Caccavale
Herr ordförande, det förefaller mig som om Kinas halvhjärtade löften så småningom sakta sviks. Vad ledamoten Titley än må säga om detta, är det just Kina som är Hongkongs problem, det kan vi inte bortse från. Sviks gör också de avtal som undertecknats av denna stora handels partner för många av Europeiska unionens medlemsstater, med tanke på att, såvitt det beror på Hongkongs nya kinesiska ledare, det i september 1995 demokratiskt valda lagstiftande rådet kommer att upplösas, att de lagar som föreskriver och skyddar pressfrihets- och föreningsrätten kommer att upphävas, att föreningar inte längre kommer att ha rätt att upprätthålla kontakter med utländska organisationer, att det kommer att bli inskränkningar av mötes- och åsiktsfriheten.
Om vi inte skall bry oss om Kina, ledamot Titley, vet jag inte vad annat man skulle behöva bry sig om. Jag vänder mig naturligtvis också till rådet, som enligt mig har visat en omotiverad optimism med hänsyn till den nuvarande situationen. Därför tror jag att den uppgift som kommissionären Kinnock påtagit sig här inför oss, att tillse att kommissionen kan inrätta en kontinuerlig och konstant övervakning av Hongkongs situation, är viktig men otillräcklig.
Vi kräver att Europaparlamentet före maj månads slut uttalar sig om situationen för de mänskliga och medborgerliga rättigheterna. Vi yrkar på att kommissionen stärker sin egen diplomatiska representation i Hongkong och att läget hålls under sträng kontroll.

Watson
Herr ordförande! Det är tretton år sedan Hongkong-avtalet undertecknades; det är tretton år under vilka Förenade kungariket har sagt till sina europeiska partners: " Hys ingen fruktan, Hongkong vilar säkert i våra händer." Det återstår nu mindre än tretton veckor tills Hongkong blir ett speciellt administrativt område i Folkrepubliken Kina; mindre än tretton veckor för Europa att bestämma sig för hur man skall komma fram till en följdriktig gemensam ståndpunkt med avseende på Hongkong och för hur man skall hantera ouppklarade problemområden.
Den sittande ordföranden talade om Hongkongs betydelse för näringslivet. Jag skulle vilja säga honom att problem vad gäller demokratin är problem för näringslivet. För mig verkade hans uttalande inte så mycket att vara skrivet i Paris som i de heliga salarna i Utrikes- och Samväldesministeriet i London.
Mitt intresse rör inte bara näringslivet, det rör människorna. Ordförandens kollega, Van Mierlo, fick skriva till sina kollegor för tio dagar sedan om Europas misslyckande med att komma överens om ett gemensamt resolutionsförslag om Kina vid FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève. Om vi har problem med de mänskliga rättigheterna för 1, 5 miljarder människor, vad finns det då för hopp för de mänskliga rättigheterna för 6 miljoner i Hongkong?
Om det finns ett område där de europeiska länderna bör kunna ha nytta av att ställa upp sig bakom den europeiska flaggan, så är det förbindelserna med Kina. Kina har tillkännagivit sina avsikter att upphäva delar av grundlagsförordningen och 25 andra förordningar, och att avskaffa den direktvalda lagstiftande församlingen.
Så sent som förra månaden reste jag tillsammans med ett antal andra ledamöter här i kammaren till Hongkong, och jag kan tala om för sittande ordföranden att oron inte i huvudsak finns hos dem utanför, oron finns i Hongkong. Jag hoppas att rådet förenar sig med Förenade kungariket i att söka hänskjuta frågan om avskaffandet av Legco till den internationella domstolen.
När vi var där sammanträffade vi med den tillförordnade styresmannen, Tung. Han tycks vara en god människa och han försöker utföra ett svårt jobb efter bästa förmåga. Men om det, när han talar om traditionella kinesiska värderingar, visar sig handla om samma asiatiska värderingar som tillämpas på annat håll i Asien, eller värre, som den famille-patrie-travail som en gång förespråkades i Europa, då kommer de liberala och demokratiska krafterna, som vi också träffade i Hongkong, att stå inför en skrämmande uppgift och de kommer att behöva vårt fortsatta stöd.
Avslutningsvis så vill liberaldemokraterna i detta parlament att Europa skall tillämpa nya paroller när det gäller Hongkong: vaksamhet, aktivt biträde och nolltolerans. Kina är världens största totalitära stat. Låt oss med lämpor få in den på demokrati och frihet.

Moreau
Herr ordförande, den fredliga lösningen av Hongkong-problemet är ett positivt exempel på en framförhandlad uppgörelse av en allvarlig tvist. Då det finns så många konflikter i världen, inbegripet Europa, anser jag att det faktum att överlåtelsen äger rum utan sammanstötningar - enligt en mjuk övergång, som ordföranden sade - bör hedras. Det vill inte säga att allt är ordnat.
Hur det än är med den saken, om vi, som europeiskt parlament, vill bidra till bra lösningar och till utvecklingen av samarbetsformer med Kina som är ömsesidigt fördelaktiga, så bör man inte handla så som den gemensamma resolutionen förordar, vilken min grupp inte har undertecknat.
Jag kommer att göra två anmärkningar i den här frågan. Om det är berättigat att påminna om Europaparlamentets traditionella ståndpunkter i fråga om mänskliga rättigheter - ståndpunkter som jag står bakom - så är det ingen bra metod att vilja styra kinesernas sociala och politiska liv genom att formulera krav som man inte uttrycker gentemot andra regeringar: här finns det två betydelser och två metoder.
För övrigt är jag angelägen om att uttrycka mitt ogillande gällande det beviljade stödet till den amerikanska lagen angående Hongkong. Med vilken rätt lagstiftar den amerikanska kongressen om Hongkong? Vi känner inte till den här lagen, och så kräver man att vi skall finna oss till rätta i de här förhållandena! Det representerar knappast en förnuftig ståndpunkt i den här frågan. Jag noterar för övrigt en helt annorlunda ton i rådets deklaration.

Gahrton
I senaste numret av Hongkong Human Rights' Monitor News Letter kan man läsa följande: " History will judge Britain poorly for holding the Hongkong people back from political life" .
Jag tror att man kan sammanfatta Hongkong-problemet genom att säga att det har skapats av Storbritannien, men utnyttjas av Kina. Demokratiseringen av Hongkong började ju dessvärre inte förrän efter det kinesisk-brittiska avtalet 1984. Det är ju på den grunden som Kina hävdar att guvernör Pattens demokratireformer strider mot avtalet. Samtidigt är det uppenbart att demokrati och mänskliga rättigheter har ett moraliskt och politiskt egenvärde som måste väga tyngre än internationella avtal som har ingåtts över huvudet på det berörda folket.
Visst finns det vissa positiva drag i den kinesiska hållningen, vilka också noteras i den gemensamma resolutionen. Det finns dock mycket mer att oroa sig för. Jag instämmer därför med de talare som är upprörda över att rådets representant tycks vara så litet orolig över det som avtecknar sig inför överförandet av Hongkong till kinesiskt styre. Det finns all anledning att verkligen understryka behovet av en ständig övervakning av det som sker i Hongkong och beredskap för åtgärder från unionens sida.

Dupuis
Herr ordförande, jag delar inte heller rådets optimism. Jag anser att man inte tillräckligt har tagit upp de saker som inte fungerar, i synnerhet upplösningen av det lagstiftande rådet, men också vad som hände nu senare: entledigandet av sju av åtta rektorer vid universiteten i Hongkong, vilket knappast på lämpligt sätt förebådar det samarbete som skulle kunna etableras med dessa universitet.
Jag tillhör inte de som anser att man kan hoppas på att det går att ha två system och ett land på ett förnuftigt sätt. Jag anser att vi måste arbeta för ett system i ett land. Problemet är att lyckas få de ansvariga för folkrepubliken Kina att förstå att det rådande systemet i Hongkong bör bli hela Kinas system. Man kan göra två anmärkningar - som Gahrton just gjorde - om den brittiska regeringens oförmåga att upprätta demokrati i Hongkong, men man glömmer mycket ofta att demokrati inte endast handlar om val.
Demokrati, det är också det rättsliga systemet och ett juridiskt system som fungerar: alla de saker som vissa kinesiska myndigheter börjar förstå vikten av. I synnerhet har man kunnat läsa Chao Cheus, ordföranden för folkkongressen, deklarationer. Jag anser att man måste vara enträgen med de kinesiska ansvariga och säga dem att Hongkong bör bli modellen, att det är det rådande systemet i Hongkong som bör exporteras för att bli det enda systemet i hela Kina. Självklart kommer det att behövas förbättringar - det handlar om alla valrättsliga aspekter, alla civilrättsliga aspekter - men jag anser att Hongkong verkligen är utgångspunkten för etableringen av demokrati i Kina.
Vi välkomnar med nöje kommissionens deklarationer som lovar en fortsatt redogörelse om situationens utveckling. Vi hoppas att rådet kommer att byta politik. I det här fallet är det inte det nederländska ordförandeskapet som är ifrågasatt: det har gjort ett anmärkningsvärt arbete i FN: s kommission för mänskliga rättigheter, vilket inte gäller för alla medlemsstater. Det finns fyra, i synnerhet, som har gjort ett katastrofalt arbete, och jag tror att detta måste ändras. Nu är det så att detta endast kan ändras med hjälp av en gemensam utrikespolitik. Jag anser att det även här finns mycket att göra fram till rådet i Amsterdam.

Hindley
Herr ordförande! Min kollega Titley har helt rätt när han varnar människor för att inte använda Hongkong och Hongkongs mänskliga rättigheter som en käpp att aga Kina med. De som gör det hjälper inte Hongkong. Han har emellertid i grunden fel när han säger att den här debatten inte handlar om Kina. Hela problemets art, alla de svårigheter vi har med Hongkong, beror på de svårigheter Storbritannien har vid överlämnandet av dess sista återstoder av samväldet, och den mycket starka känsla av sårad stolhet och, i sanning, förödmjukelse som Kina känner över att ha avträtt territorium till mitt land de år som gått. Jag har lyssnat på kinesiska politiker de senaste 13 åren och tonen av djup förtrytelse ligger antingen på ytan, eller mycket nära under ytan.
Det är intressant - som en utvikning - att notera att så inte är fallet med Portugal och Macao. Men icke desto mindre så finns förtrytelsen där. Det föreligger några problem nu med att klara upp det, men det har överflyttats på angrepp på guvernör Pattens reformer. Argumentet att de är senkomna tycks mig vara missriktade. När demokrati införs så införs den. Det kan vara ett bra argument i en debatt att hävda att det är senkommet, men det har verkligen inte mycket substans.
Vi måste förstå att de reformer guvernör Patten genomfört nu har ett brett stöd. Det är det som är det avgörande. Kineserna tycks oförmögna att förstå den viktiga saken, som påpekats av Watts och andra, att det inte bara handlar om en stad för att tjäna pengar; dess ekonomiska välfärd är beroende av dess invånares välbefinnande, och det återstår ännu att begripas.
Storbritanniens överhöghet kommer till ett slut. Något som kallas Europa kan tillhandahålla - för att uttrycka sig på Hongkong-vis - " direkttåget" för fortsatt intresse. Europa tillhandahåller en bekväm konstruktion för oss för att fortsätta en dialog med kineserna, utan det koloniala förflutna och den koloniala förtrytelsen.
Jag har bara två punkter till. Den ena är specifikt för rådet: det måste gå fram snabbt när det gäller att ge dem som har pass utställda i den självständiga regionen Hongkong tillträde till de femton medlemsstaterna utan visum. För det andra, till kommissionen: Jag välkomnar Kinnocks uttalande. Kan vi emellertid förmå kommissionen att göra upp ett handels- och samarbetsavtal med den självständiga regionen Hongkong så snart som möjligt?

Cushnahan
Herr ordförande! Systematiskt missbruk och förvägrande av mänskliga rättigheter fortsätter i Kina, men västvärlden förblir pinsamt tyst. Tyvärr så är anledningen fullständigt uppenbar: kommersiella intressen styr politiken gentemot Kina i såväl USA som många europeiska medlemsstater. Det tycks som om de föredrar att glömma händelserna på Tiananmen, samtidigt som de vill protestera högljutt och utdraget mot förvägran av demokrati och mänskliga rättigheter i andra delar av världen, som de inte driver någon mer betydande handel med. Jag anser att detta hyckleri måste upphöra och att det måste upphöra nu.
Vad som händer i Hongkong efter överlåtelsen i juli senare i år kommer att bli centralt och avslöjande med avseende på den roll Kina avser att spela i regionen. Kina har i Hongkong-avtalet förbundit sig att det speciella administrativa området Hongkong skall åtnjuta en betydande självständighet, utom för utrikes- och försvarsfrågor. Europeiska unionen måste säkerställa att dessa internationella åtaganden fullgörs. I det avseendet välkomnar jag kommissionens uttalande, även om jag är bekymrad vad gäller rådets kommentarer.
Upplösningen av Hongkongs lagstiftande församling utgör ett illavarslande tecken, vilket också den uttalade avsikten att begränsa mötesfriheten och yttrandefriheten, och att ändra sammansättningen av öns civilförvaltning, är.
Europaparlamentet bör samarbeta nära med USA: s kongress för att stärka fastheten och beslutsamheten hos såväl de europeiska regeringarna som hos den nuvarande amerikanska administrationen. Vi bör också bereda vägen för ett omedelbart införande av handelssanktioner och andra sanktioner, för den händelse att Kina bryter sina löften. Jag anser att mina kollegor har fel när de säger att vi inte skall använda detta som en debatt om Kinas roll. Europaparlamentet bör använda denna debatt till att göra ett uttalande och förmedla ett budskap till Kina, som redogör för var Europeiska unionen står. Om Europeiska unionen skall kunna utgöra en ledande aktör i internationella sammanhang, så måste den respekteras. Så kan bara bli fallet om den ger principerna företräde framför opportunism, och mänskliga rättigheter framför kommersiella intressen.

Brinkhorst
Den 1 juli 1997 inleds ett unikt experiment. Eftersom det står för slutet på kolonialepoken måste man naturligtvis förstå tillfredsställelsen i Kina vad gäller det långsiktiga målet att återförena Hongkong med fastlandet. Men detta unika experiment kan helt klart bara lyckas om man erkänner att Hongkong i 150 års tid varit under starkt inflytande av västerländsk kultur, frånsett traditionella kinesiska värderingar såsom hårt arbete och uthållighet. Många kollegor har betonat att de grundläggande värderingarna och friheterna, tillämpningen av demokratisk rätt och demokratiska valprocesser i lika hög grad utgör en del av Hongkong som av Västeuropa eller USA, eller för den delen varje annat demokratiskt land.
Det är den enda grunden de ekonomiska framstegen kan bygga på. Det säkerställer förtroende inte bara internationellt, utan också lokalt, herr ordförande.
Jag var också nyligen i Kina och man bör inte underskatta den fruktan som råder i Hongkong. Men européerna bör se mot framtiden. Visserligen senkommet, men Förenade kungariket betraktar detta som ett europeiskt problem. Jag vill tillfoga mina kommentarer - och jag har inte talat med Hindley - till de två specifika saker han nämnde för Kinnock, som kommissionär och sittande ordförande i rådet. Om vi inte bara tar övervakningsdelen på allvar, vilket naturligtvis är absolut nödvändigt, så måste vi också komma fram till positiva avtal med Hongkong separat. Jag vill stödja Hindley vad gäller att kommissionens meddelande bör se på detta mycket noga: finns det inte utrymme för ett specialavtal med Hongkong för att underlätta investering, handel och andra saker vi nämnt med avseende specifikt på Hongkong, snarare än bara Kina i dess helhet. Och för det andra har vi naturligtvis den bit som handlar om människa till människa. Det är något som kan bygga upp ordentligt förtroende i Hongkong.
Det är ganska konstigt att vi ännu inte har någon gemensam visumpolitik, men jag hoppas att regeringskonferensen kommer att gå framåt åtminstone med avseende på denna fråga. Fyra eller fem länder tillämpar inte visum, andra gör det, däribland tror jag Förenade kungariket. Det skulle innebära ett mycket användbart tecken på europeisering av denna process om vi insåg att visumfria inresor, som Hindley föreslog, kommer att utgöra en del av programmet och ta med detta i kommissionens meddelande.

Truscott
Herr ordförande! Jag vill tacka kommissionen och rådet för deras uttalanden. Efter 150 års brittisk överhöghet kommer Hongkong den 1 juli att överlåtas till Folkrepubliken Kina.
Hongkong och dess invånare har lyckats omvandla territoriet till en pulserande ekonomi av världsstandard. Som framförts är det den åttonde största handelsnationen i världen och har världens största containerhamn. Den ekonomiska tillväxten ligger på över 5 % samtidigt som arbetslösheten är omkring 2 %. Utöver Hongkongs ekonomiska framgångar har territoriet gjort sig känt för ett rättvist rättssystem och för respekt för enskilda mänskliga rättigheter.
Men det finns oroande tecken på att såväl Hongkongs ekonomiska framgångar, som dess politiska och mänskliga friheter, kan komma att sättas i fara efter överlåtandet den 1 juli. Den provisoriska lagstiftande församling Beijing utsett bör inte få bli någon permanent marionettförsamling. När den förevarande lagstiftande församlingen upplöses måste nya val genomföras inom några månader, som såväl Titley som kommissionär Kinnock hävdat.
Inte heller bör styresmannen Tung tillåta någon urholkning av Hongkongs förordningar om mänskliga rättigheter eller föreningsfrihet och offentlig ordning. Föreningsfriheten, yttrandefriheten och pressfriheten måste vidmakthållas. Detta har i sanning skrivits in i Hongkong-avtalet och baslagen, som garanterar att Hongkong kan ha kvar sin nuvarande livsstil i minst 50 år. Kina måste stå för Deng Xiaopings löfte om ett land, två system. Politiska och mänskliga rättigheter kan inte, som tidigare sagts, skiljas från ekonomisk framgång.
Jag välkomnar Kinas tillkännagivande nyligen att landet avser att skriva under FN: s internationella fördrag om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, men man bör också få dem att skriva under FN: s konvention om politiska och mänskliga rättigheter. Under alla förhållanden så bör EU inte upphöra med att kritisera missbruket av de mänskliga rättigheterna i Kina, och bör övervaka utvecklingen i Hongkong noga de kommande månaderna och åren. Får jag också tillägga att man bör uppmärksamma belägenheten för flyktingar i Hongkong, och jag hoppas den frågan kan lösas snabbt. Avslutningsvis så bör Kina få veta att EU är uppmärksamt och att man, trots en vacklan på senare tid om mänskliga rättigheter, kommer att vidta effektiva åtgärder om mänskliga rättigheter och internationella överenskommelser åsidosätts i Hongkong.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag vill verkligen lovorda kammarens ledamöter för den effektivitet och uppfattningsförmåga de uppvisat under denna debatt och dessutom säga, som jag hoppas de förstått från sin föregående kontakt med kommissionen, för det första att mycket av den oro som framförts med avseende på nuvarande och framtida förhållanden delas av kommissionen, och för det andra att vi, i exakt den konstruktiva anda som ärade ledamöter föreslagit, kommer att fullfölja våra framtida förbindelser med Hongkong och, för den delen, Folkrepubliken Kina på basis av samarbete, naturligtvis, men också vaksamhet.
Jag vill helt kort svara på de specifika punkter de ärade ledamöterna tagit upp. Som svar på Caccavales önskemål om en rapport från kommissionen om medborgerliga och mänskliga rättigheter, för framläggande före slutet på maj, så är det ett faktum att vi under den perioden kommer att ta fram vårt omfattande meddelande om inriktningen i frågorna avseende Hongkong. Jag hoppas att det kommer att ge honom ett tillfälle att bedöma politiken och ge honom möjlighet till önskade gensvar i samband med det meddelandet.
Vad det beträffar så vill jag svara på Hindleys mycket riktiga påpekande om ett handels- och samarbetsavtal med Hongkong, med att säga att vi i det meddelande jag nämnt kommer att beakta de olika alternativa möjligheterna att institutionalisera handelsförbindelserna mellan Europeiska unionen och det speciella administrativa området. Så förhoppningsvis kan några av de saker som tagits upp av ärade ledamöter idag, och jag vet på annat håll, få ett konkret och praktiskt svar i det sammanhanget.
Jag måste säga att Titley, Truscott, Brinkhorst och andra gjorde alldeles rätt när de uppmärksammade sambandet mellan frihet och utvecklingen av en modern industristat. Watson redovisade det också koncist men kraftfullt. Alltför många gånger har samhällen som utvecklats från en planekonomi, bort från en auktoritär stat, inte insett kopplingen mellan ekonomisk och politisk frihet och därför fallit samman under vikten av sina egna paradoxer. Förhoppningsvis kommer Folkrepubliken Kina att inse att det är ett så gott som oundvikligt öde, om inte utvecklingen finner en lämplig form på bägge fronterna - kulturellt och politiskt, liksom också ekonomiskt och kommersiellt. Följderna av att inse det blir förmånliga inte bara för landet ifråga, och för Hongkong, utan för hela världen, inklusive Europeiska unionen.
Vad gäller den visumfråga som togs upp av Brinkhorst så vill jag avsluta med att säga att beslutet om huruvida vi skall bevilja visumfria inresor eller inte självfallet ankommer på medlemsstaterna, vilket jag är säker på att den ärade ledamoten känner till. Men kommissionen anser det finnas goda skäl för alla medlemsstaterna att allvarligt och välvilligt överväga beviljande av visumfria inresor. De fördelar förenklade resor medför för att utveckla ekonomiska och andra kontakter, och betydelsen av att demonstrera förtroende för Hongkongs framtid, låter förstå att friare tillgång till Europeiska unionen torde ligga i såväl EU: s som Hongkongs intresse.
Vad den gemensamma visumförteckningen anbelangar syns det under alla förhållande vara tillämpligt att fortsätta att som nu bedöma Hongkong utifrån dess egna meriter. Jag ser fram emot den fortsatta debatt som kommer att följa, som en följd av att kommissionen utfärdar sitt meddelande, och jag är säker på att ärade ledamöter då och under många år framåt, liksom också kommissionen, kommer att hålla ett nära och vaksamt öga på Hongkongs affärer.

Ordföranden
Jag har fått sju resolutionsförslag enligt artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Kvalitet på bensin och dieselbränslen - Avgaser från motorfordon -
Utsläpp i atmosfären - Bränsleekonomi
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande fyra betänkanden från utskotten för miljö, folkhälsa och konsumentskydd:
A4-0096/97 av Mamère, om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv (KOM(96)0248 - C4-0462/96-96/0163(COD)) om kvaliteten på bensin och dieselbränslen och om ändring av rådets direktiv 93/12/EEG; -A4-0116/97 av Lange, om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv (KOM(96)0248 - C4-0463/96 och KOM(97)0077 - C4-0091/97-96/0164(COD)) om åtgärder mot luftförorening från motorfordon och om ändring av rådets direktiv nummer 70/156/EEG och 70/220/EEG; -A4-0099/97 av Eisma, om meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet (KOM(96)0248 - C40492/96) om en framtida strategi för kontroll av utsläpp i atmosfären från vägtransporter, med beaktande av resultaten från fordons- och oljeprogrammet; -A4-0117/97 av González Álvarez, om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet (KOM(95)0689 - C4-0015/96) om en gemenskapsstrategi för minskade koldioxidutsläpp från personbilar och förbättrad bränsleekonomi.
Mamère
Herr ordförande, ärade kolleger, jag har äran att för er lägga fram det betänkande som jag har haft ansvaret för, för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, inom ramen för medbeslutandeförfarandet, och som gäller bränslekvalitet.
För att lägga fram det här betänkandet för er skulle jag först och främst vilja informera er om den kritik som man kan framföra gentemot de studier som har lagts fram av kommissionen i fråga om fordons- och oljedirektivet. Jag anser främst att man kan beteckna denna fordons- och oljestudie som en mer politisk än teknisk studie. Låt oss säga att tekniken har försökt dölja politiken. Denna studie har genomförts under ett mycket tydligt inflytande av industrigrupper, biltillverkare och raffinaderiägare, och på dessa grunder kan man inte ha ett stort tekniskt förtroende för de åtgärder och förslag som har framförts inom ramen för denna fordons- och oljestudie.
Det finns alltså ett mycket starkt inflytande från påtryckningsgrupper och likaså (om resultaten hade varit såpass tydliga som man vill få oss att tro, skulle inte bilgrupperna, biltillverkarna och oljeproducenterna vara så oense om denna studies resultat) en mycket klar brist på insyn och tekniska fel: på så sätt har mätningen av luftkvaliteten gjorts på ett område av 4 km2 , vilket strider fullständigt med ett direktiv från 1985 som kräver att man gör dessa mätningar på de mest utsatta platserna.
Fordons- och oljeprogrammet fastställer ett mål för luftkvaliteten till år 2010. Vi bedömer att det är för sent, och vi bedömer att denna studie och detta mål gynnar en av de två industrigrupperna. De gynnar bilindustrigruppen, eftersom vi vet att det behövs ungefär 15 år för att förnya bilparken. Nu är det så att från 1997 till 2010 är det 13 år. Vi bedömer alltså att man måste återupprätta jämvikten och att man inte kan kämpa effektivt mot luftföroreningar och, följaktligen, att man bara förstärker människors hälsa om man stöder sig på mycket mer normativa och mycket mer tvingande riktlinjer och värden, både när det gäller olja, bensin och diesel och när det gäller bilarna. Det är innebörden av betänkandena som läggs fram för er idag.
Alltså, jag vill säga att denna fordons- och oljestudies ekonomiska bas är tydligt orienterad, den tjänar huvudsakligen industriidkarnas intressen. Man kan knappast se hur konsumenternas intressen gynnas, vilka aldrig har rådfrågats - då det är de som berörs av produktens kvalitet, en produkt som man betjänar dem med på bensinstationerna, varje dag och över hela Europa.
De förbättringar som jag har äran att lägga fram för er avser huvudsakligen det faktum att man måste fastställa normer och inte mål, och att dessa normer måste fastställas år 2000, för år 2005. Detta vill ändå inte säga att vi motsätter oss fordons- och oljeprogrammet II, detta vill säga att programmet måste stödja sig på studier som rör andra sektorer, som jag kommer att nämna för er nu.
På så sätt har vi föreslagit, med hänsyn till det faktum att fordons- och oljedirektivet föreslår att man överger den blyade bensinen redan år 2000, vi har föreslagit, som sagt, att man skall låta två dieselbränslen distribueras, med två olika slags kvalitet: ett dieselbränsle med ett svavelhaltsvärde på 50 eller 30 ppm, vilken skulle dra fördel av skattemässiga incitament från regeringarnas sida - vilket är helt och hållet möjligt - och ett dieselbränsle, som vi kommer att kalla smutsig, med 100 ppm, som kommer att distribueras via det nät vi redan känner till, men samtidigt som man fastställer ett normativt värde för ett dieselbränsle med en norm på 30 ppm till 2005.
Jag hör raffinaderiägarnas påtryckningsgrupp klaga - och, det vet jag, den knackar på dörren hos alla mina kolleger - som säger att det kommer att vara omöjligt att genomföra. Detta påstående är falskt. Vi vet att raffinaderiägarna redan har raffinaderier som producerar ren diesel, men inte för Europa, utan för Förenta staterna och för Japan. Varför skulle inte Europa åtnjuta denna dieselkvalitet? Och när jag föreslår att det skulle finnas två slags dieselbränslen är det just för att ge raffinaderiägarna tid - fem år - så att de kan göra de nödvändiga investeringarna för att modernisera sina raffinaderier, för att erbjuda oss ett dieselbränsle som är rent och som tar hänsyn till hälsan.
Det som klart saknas i det direktiv som har lagts fram till oss, det är vad vi, de gröna, kallar internalisering av kostnader. Hela argumentationen vilar på en idé, idén om kostnadseffektivitet. Nu är det så att man också måste tala om kostnad/intäkt. Man kan lägga ner pengar på investeringar, men man måste också räkna med vad detta för med sig i ekonomiska termer för hälsan, genom att se till att det blir färre sjuka människor, färre människor som drabbas av luftvägssjukdomar, alltså färre människor som åtnjuter socialt understöd och färre hälsoutgifter.
Jag tackar alla mina kolleger som har bidragit med ett antal ändringsförslag för att förbättra texten som jag föreslår för er. Jag kommer inte här - eftersom jag inte längre har tid, herr ordförande, jag har redan överskridit den - att göra en uttömmande sammanfattning av de olika ändringsförslag som föreslås, varav vissa skulle kunna accepteras och vissa avslås. Det kommer att vara föremålet för debatten, och i vilket fall som helst finns det ett fullständigt förhandlingsreferat i kammaren, som kommer att göra det möjligt för oss att veta vad jag accepterar och vad jag avslår.

Lange
"Våra nya motorer kan med små modifieringar lätt uppfylla kraven för Euro III, och med ytterligare ändringar klara steget Euro IV till år 2005 " - detta enligt utvecklingsingenjören för motorer på Alfa Romeo. "50 kg viktminskning och avgasgränsvärden som ligger 50 % under de nu gällande EUgränsvärden, och därmed kommer vi inom räckhåll för EURO IV till år 2005 " - detta enligt ingenjören som utvecklar de nya Mercedesmotorerna.
Herr ordförande, fru kommissionär, herr kommissionär, jag tror att dessa båda uttalanden mycket tydligt visar vad som för närvarande är tekniskt möjligt inom den europeiska bilindustrin. Jag anser det emellertid inte vara klokt att låsa fast sig vid status quo, eftersom vi då sätter de konkurrensfördelar som högteknologin och bilindustrins avgasgränsvärden ger på spel. Ett är dock helt klart: När vi bortser från lagstiftningen i USA förlorar vi mark och underlättar för konkurrenterna utanför Europa. Därför behöver vi i bilindustrins och konsumenternas intresse ambitiösa mål som är förpliktande i hela Europa. Men vi behöver dem naturligtvis i första hand för miljöns skull. Undersökningarna kring biloljeprogrammet har t.ex. visat att ozonproblematiken inte kan lösas på ett tillfredsställande sätt med det föreslagna åtgärdspaketet.
Nej, vi måste göra mer än så, och vi kan också göra mera. Vår kollega Mamère har pekat på några brister i programmet. Jag skall inte upprepa dem i detalj här. Jag tycker att miljöutskottet har gjort rätt i att föreslå väsentliga förbättringar av kommissionens förslag, utan att frångå den ursprungliga intentionen. Vi skall ta oss an saken på ett kostnadseffektivt sätt och inte bygga luftslott.
Tio väsentliga förbättringar nämns i förslaget från miljöutskottet, först och främst - bäste kollega Mamère - bättre bränslen, eftersom vi ju vet att ett bra bränsle får omedelbara konsekvenser för fordonstekniken och även för alla inblandade.
Ett exempel: En dieseldriven personbil som körs på det dieselbränsle som kommissionen föreslår släpper ut 25 % mer skadoämnespartiklar än om den körs på det dieselbränsle med betydligt lägre svavelhalt som redan nu säljs i Sverige. Och denna situation gör att vi behöver vi en bättre bränslekvalitet för alla bilar, både nya och gamla, särskilt med tanke på luftkvaliteten i städer som Aten och Madrid. Och vi behöver den också för att utveckla en avancerad motorteknik, särskilt vad gäller reduktionen av kvävoxider, vilket inte går att åstadkomma för svavel såsom kommissionsförslaget är utformat.
Vi behöver också förpliktande gränsvärden för år 2000 och 2005 p.g.a. den inre marknaden. Vi vill ha säkerhet för investeringarna, miljön och konsumenterna, och då räcker inte indikativa värden. Dessutom vet vi att man genom stimulerande skatteåtgärder verkligen kan åstadkomma något och att tillverkarna arbetar i riktning mot Euro IV. Det kan man tydligt se i Tyskland, där det finns initiativ som går ut på att tillåta Euro III-fordon redan nu.
Det är också viktigt att säkra kvaliteten på sikt. Därför behöver vi ett färddiagnossystem som indikerar för föraren när det finns ett fel på avgassystemet. Och det behöver vi både för dieselmotorer och bensinmotorer. Och särskilt när man hävdar att motorerna är miljövänliga eftersom de förbrukar mindre bränsle kan man inte göra några undantag. Men detta färdsystem måste också kunna underhållas, och inte bara av auktoriserade verkstäder, utan även av fria verkstäder, automobilklubbar och tekniska övervakningsorgan. Därför behöver vi allmän tillgång till reparationsinformationen.
Och vi behöver provningar som motsvarar verkligheten. Vad hjälper det om en bil visar lysande värden i en testcykel som utförs vid 20ºC? Nästa dag när vi kör i väg - det vet vi alla, även ni fru kommissionär och herr kommissionär, och det gäller även människorna i Grekland - är motorn kanske bara 4ºC varm. Och hur är det då med avgaserna? Undersökningar har visat att bilar som uppfyller mycket stränga värden vid 20ºC inte klarar dem vid 8ºC, utan då släpper ut 20 gånger mer skadoämnen. Därför behöver vi också ett kallstartprov i detta paket . Och vi behöver fältförsök, vilket är en mycket kostnadseffektiv åtgärd, eftersom tillverkaren av naturliga skäl inte vill riskera att bilarna återkallas.
Alla är inte begeistrade över dessa förslag, det medger jag. Jag har hört att några biltillverkare och även oljeindustrin inte är så förtjusta. De har också skrivit bevekande brev till mig. Men när jag sedan läser: "BP - förra årets resultatet förbättrat med tvåsiffrigt belopp ", "AGIP - mineraloljebolag uppvisar rekordsiffror ", "ELF - resultatet förbättrad med 10 miljarder franc ", kan jag inte förstå oljeindustrins investeringssvårigheter.
Dessutom har vi de fem viktigaste miljöorganisationerna i Europa och 40 miljoner bilförare, som är organiserade i förbund som ADAC, RAC osv., på vår sida.
För att också få tillgång till oberoende resultat har vi beställt en undersökning av STOA där situationen i den mest nedsmutsade staden, Aten, studerats och som också bekräftat parlamentets krav. Jag tror inte att det är ett omoraliskt erbjudande som jag här ger kommissionen och rådet. Jag vill inbjuda dem till att vi gemensamt ger grönt ljus för miljövänliga bilar. För om vår mobilitet med bilar skall säkerställas inom överskådlig tid, då måste bilarna vara så miljövänliga som det bara går.

Eisma
Ordförande, det är underbart väder i Strasbourg den här veckan. Sol, knappast någon vind och till och med hyfsad temperatur. Man skulle vilja kunna njuta av det och om man går in i parken på andra sidan, verkar det som om människor njuter av det vackra vädret. Men tittat man från våra höga kontor över staden Strasbourg, då tycks den vackra staden ha en brunaktig glöd hängande över sig. Mätningar av luftkvalitén i staden skulle berätta för oss att luften på dagar som denna är allvarligt nedsmutsad. Och då talar jag bara om Strasbourg, inte om Milano, inte om Amsterdam, inte om Haag eller Paris där det är mycket, mycket värre. Av den anledningen står vi och debatterar här. För att se till att den bruna glöden ovanför städerna i Europa har försvunnit under riktåret 2010 och att till exempel katedralen i Strasbourg åter avtecknar sig mot en riktigt blå himmel. Det är uppenbart, ordförande, att målet inte kommer att uppnås utan slag eller stötar. Kommissionen har för detta tagit ett stort steg i rätt riktning, det måste jag säga, men man har hittills ännu inte sträckt sig tillräckligt långt ut för att också komma tillräckligt långt.
En viktig anledning till detta är att kommissionen från början oriktigt har baserat sig på principen kostnadseffektivitet i stället för att utgå från en riktig kostnads-avkastningsavvägning. Just genom faktumet att kostnadsberäkningarna till stor del kom från industrin själv, som ju vinner på en hög kostnadsskattning, har från början möjliga vidaregående åtgärder lämnats utan beaktande. Vidare har kommissionen låtit bli att väga med de externa kostnader för biltransport i kostnadsbilderna. Ännu 1991 beräknade kommissionen kostnaderna för biltrafiken för samhället till 200 miljarder ecu per år. De 200 miljarderna ecu orsakades av skador från biltrafik på jordbruk, vattenkvalitet och folkhälsa. Och plötsligt tycks kommissionen i detta program ha glömt de egna beräkningarna och de egna målsättningarna.
Ordförande. Kommissionen har dels baserat sig på riktvärdena från världshälsoorganisationen. Men konstigt nog har man använt en metod för att mäta luftkvalitén som går mot den egna europeiska riktlinjen. För genom att ta ett genomsnittligt värde, en kollega till mig har också påpekat det, över ett område av fyra kvadratkilometer, negeras just de viktiga toppvärdena på belastade knytpunkter. Till exempel staden som jag kommer ifrån, Haag, uppfyller tack vare beräkningen som kommissionen nu har använt nästan alla normer, Men ändå kan jag ta med er till delar av staden där det inte är hälsosamt att bo enligt WHO-normer. Alltså ber jag kommissionen att i fortsättningen använda en bättre mätmetod i överensstämmelse med den egna riktlinjen. Gärna en reaktion på detta från kommissionären.
När det gäller ozon har kommissionen gjort mycket konstiga krumbukter. Minskningen av ozonorsakande ämnen som kommissionen föreslår, har till följd att endast 37 procent av den Europeiska unionens område kommer att uppfylla normen som WHO har angivit. Det må vara tydligt att tätbefolkade områden som Podalen, Ruhrområdet och Benelux inte kommer att tillhöra dessa 37 procent. Kommissionens målsättning är alltså så svag att majoriteten av den europeiska befolkningen kommer att fortsätta att vara utsatt för för höga ozonkoncentrationer. Och jag påtalar särskilt för fru Bjerregaard hennes ansvar i detta.
När det gäller strategin som skall följas är jag en stor förespråkare för att fastställa förpliktade normer för året 2000 och året 2005. I det ögonblick då dessa riktlinjer antagits, har vi redan kommit till 1998. Det betyder att året 2005 inte längre är så långt borta. Därför kan industrin hellre anticipera den framtida politiken. Det är underligt att kommissionen endast har ansett sig vara tvungen att fastställa normer för bilindustrin för 2005. För, det är tal om ett mycket prekärt samspel mellan fordon och bränslen som finns i lager. Det är knappast meningsfullt om teknologin för bilen finns på marknaden, men att den inte kan fungera genom avsaknad av bränsle av tillräcklig kvalité.
Jag är medveten om svårigheterna som finns i rådet när det gäller denna vitbok. Det är inte meningen att en del medlemsstater inför normer som de andra länderna knappast kan uppfylla. Så väl rådet som Europaparlamentet måste vara så kloka att de kommer fram till en kompromiss som är gångbar för hela unionen. Dock, jag visar också industrin på dess ansvar. Om den nu kan utveckla snåla, miljövänliga bränslen, kommer dess exportposition i bränsleindustrin bara förbättras. Jag ber mina kollegor att stödja förslaget som ligger på bordet. Hälsan hos människorna som vi representerar här är för viktig. Vi kan inte tillåta oss att gå ifrån vårt ansvar.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad. Den återupptas klockan 21.00.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0164/97). Vi skall behandla frågor till rådet.
Fråga nr 1 från Jan Andersson (H-0195/97):
Angående: Uppvärdering av sysselsättningspolitiken
Arbetslösheten är det största problemet i Europa idag. Många menar att samarbetet i den monetära politiken, därför borde kompletteras med ett lika ambitiöst samarbete på sysselsättningsområdet.
De fleråriga program som regeringarna ska lägga fram på sysselsättningsområdet borde följas upp med gemensamma indikatorer på samma sätt som uppföljning skett vad gäller det monetära samarbetet.
På vilket sätt kommer det nederländska ordförandeskapet att arbeta för att sysselsättningspolitiken ska få samma betydelse inom EU som det monetära samarbetet?

Patijn
Låt mig först säga att rådet delar den ärade ledamoten Anderssons uppfattning: arbetslöshet är ett av Europas största problem. Bekämpningen av den måste man då också ge absolut företräde. Här ligger för övrigt i första hand en uppgift för medlemsstaterna, som ju har det primära ansvaret för sysselsättningspolitiken. Dessutom har också ansträngningarna på den Europeiska unionens nivå ett tydligt mervärde. Därför står nu också under det nederländska ordförandeskapet sysselsättningen högt upp på dagordningen. Det också för uppföljning av rapporten från det europeiska rådet i Dublin om sysselsättning. Detta har resulterat i ett antal konkreta aktiviteter av vilka jag kommer att nämna ett antal här efter.
För det första, som bekant, det faktiska inrättandet av kommittén för sysselsättning och arbetsmarknad, till vilket rådet tog initiativet till i december 1996, en av de första frågorna som ordförandeskapet tog tag i. Denna kommitté är nu helt operationell och har redan hållit tre sammanträden. Det har fastställt sitt sammanträdesschema för 1997 och där har en viktig plats givits åt analyserna som måste utföras på området för så kallade sysselsättningsindikatorer och prestationsjämförelse, så kallad benchmarking . Kommittén håller i princip ett sammanträde varje månad.
Vidare är det säkert känt för den ärade ledamoten att det sistlidna 14 och 15 maj hölls ett informellt möte i Rotterdam för ministrarna för arbete och sociala frågor som helt gick i sysselsättningens tecken. Två huvudtema som där diskuteras var sysselsättningsindikatorerna som jag redan nämnt och sänkning av de indirekta arbetskostnaderna. Diskussionerna får en fortsättning i ministerrådet och i verksamheten hos kommittén för sysselsättning och arbetsmarknad.
Vidare kommer det nederländska ordförandeskapet att lägga fram en interimsrapport om sysselsättningen för det Europeiska rådet i Amsterdam. Som det verkar kommer det främst att gälla ovan nämnda frågor, det vill säga, sysselsättningsindikatorer och sänkning av de indirekta arbetskostnaderna. Självklart kopplas även de sociala parterna in vid diskussionerna om frågan sysselsättning. Under nederländskt ordförandeskap kommer det nu den 29 maj att genomföras ett sammanträde hos den permanenta kommittén för arbetsmarknadsfrågor. Därom är de sociala partners eniga.

Andersson
Jag vill tacka rådet för svaret. Egentligen var det meningen att denna fråga skulle ha besvarats redan vid föregående sammanträdesperiod. Jag är väl medveten om att det sedan dess har varit ett informellt möte mellan arbetsmarknadsministrarna i Rotterdam. Låt mig säga att det förslag som då diskuterades om bland annat indikatorer är välgörande. Visserligen är det så att det framlades ett förslag i Dublin om ett nytt sysselsättningskapitel, men jag tror att det behövs litet mer " kött på benen" på det förslag som lades fram i Dublin. Det behöver konkretiseras mer i fråga om vad som behöver göras på gemenskapsnivå när det gäller sysselsättningspolitiken.
Det är alldeles riktigt det som sägs att sysselsättningspolitik på europeisk nivå inte är det enda. Den förtar inte det som behöver göras på lokal, regional och nationell nivå, utan är ett mervärde, t.ex. i form av samordnad makroekonomisk politik. Hur bedömer ordförandeskapet möjligheterna att kunna förstärka det förslag som lades fram i Dublin? Ger det mer " kött på benen" i form av att man sätter upp krav på indikatorer också i det förslag som kommer att läggas fram vid regeringskonferensen?

Patijn
Om jag förstår den kompletterande frågan från herr Andersson rätt, frågar han hur vi uppskattar möjligheten att förslagen från det irländska ordförandeskapet anpassas inom ramen för regeringskonferensen. Ni menade regeringskonferensen? Ja. Då har jag ett institutionellt problem eftersom rådet inte styr över regeringskonferensen. Det är de individuella medlemsstaterna. Jag kan i rådets namn inte säga något om det. Förhandlingarna är nu i slutfasen. Jag kan säga er att förhandlingarna om förslaget från det irländska ordförandeskapet är i full gång och det tycks mig rätt meningslöst att utifrån, fortlöpande kommentera en situation som dessutom förändras från vecka till vecka. Det tar inte bort att även utan fördragsändringar, jag vill absolut inte underskatta vikten av fördragsändringar men inte heller överskatta dem, kan rådet, kommissionen och Europaparlamentet göra en hel del på punkten för, låt oss säga den samordnande och stimulerande rollen som institutionerna i den Europeiska unionen kan spela vid förbättringen av utgångspunkten för ekonomisk tillväxt och därmed förbättringar av sysselsättningen. Inom den ramen har ordförandeskapet också varit aktivt. Arbetsmarknadskommittén, vars upprättande beslutades om i Dublin, har sedan dess också upprättats och har gjort en ganska bra flygande start. Jag upprepar att socialministrarnas informella möte, har givit ett antal mycket värdefulla impulser till debatten i den kommittén och vidare överhuvudtaget i vad som kan göras i närmandet genom god samordning på europeisk nivå och gott samarbete mellan medlemsstaterna, till exempel på punkten för minskning av indirekta arbetskostnader.

Ordföranden
Fråga nr 2 från Jörn Svensson (H-0198/97):
Angående: Utvidgningens kostnader
Kan rådet idag ange den samlade kostnaden för unionens tilltänkta utvidgning och den därav följande minskningen av jordbruks- och strukturfondsstöden till de nuvarande medlemsländerna?

Patijn
Frågan från herr Svensson till rådet gäller kostnaderna för utvidgningen. Relevansen av frågan från den ärade parlamentsledamoten är ställd utom tvivel, kostnaderna för utvidgningen tvingas vi i sinom tid att betrakta mycket uppmärksamt.
Det är nyttigt att vi påminner os själva om att sedan Europa rådet i Madrid i december 1995 har rapport lämnats till statschefer och regeringsledare om alternativa strategier för jordbruket och utvecklingen av preinträdesstrategin hos de associerade länderna från Central- och Östeuropa. Dessa rapporter utgör sedan dess ett viktigt element i den förberedande debatten om dessa frågor. Jag vill i det sambandet också påminna om att det Europeiska rådet i Madrid bad kommissionen om att så snabbt som möjligt göra en grundlig analys av den Europeiska unionens system för finansiering, för att omedelbart efter regeringskonferensens avslutning, alltså förhoppningsvis i juni i Amsterdam i år, lägga fram en rapport om den framtida finansiella ramen för den Europeiska unionen från och med den 31 december 1999 och därvid ta hänsyn till utvidgningsperspektivet. Mitt förslag är alltså att inte föra debatten nu, utan med ledning av rapporten som kommissionen så snabbt som möjligt efter regeringskonferensens avslutning skall ta fram. Men jag skriver än en gång under implikationen i herr Svenssons fråga att detta är ett av de viktigaste frågorna som måste diskuteras vid det politiska beslutsfattandet om utvidgningen.

Svensson
Jag tackar rådet för svaret. Tyvärr gör man väl den reflektionen att Europeiska unionen gärna sätter upp väldigt stora och vidlyftiga planer utan att ha klart för sig vad dessa egentligen kostar. De siffror, dvs. approximativa siffror, som jag hittills har fått har rört sig mellan 15 miljarder ecu och 64 miljarder ecu. Vad som är sannolikt är det tydligen ingen som kan säga.
Jag vill ändå tillåta mig att ställa en följdfråga. Alla vet ju att det är politiskt omöjligt att komma till medlemsstaterna med krav på höjningar av deras medlemsavgifter. Det betyder alltså att man måste ställa frågan: Hur mycket kommer då, på ett ungefär, jordbruks- och regionalstöden i de nuvarande medlemsländerna att sänkas för att man skall kunna finansiera den kommande utvidgningen? Det är i dessa medlemsländer en mycket intressant fråga.

Patijn
De senaste åren har jag också hört de gigantiska beloppen från olika auktoriteter och mindre auktoritativa källor. Jag har läst många rapporter om det, men jag tror att det är bra att inse att denna sortens förväntningar eller denna sortens projektioner egentligen alltid har varit extrapoleringar av befintlig politik. Till exempel: vad kostar det om vi tillämpar det nuvarande systemet för europeisk jordbrukspolitik på de fyra Visegradländerna? Det gör denna övning direkt meningslös, för vi vet alla att på grund av interna revideringsbeslut och på grund av externa skyldigheter inom ramen för WTO, är jordbrukspolitiken hela tiden underkastad förändringar och särskilt också då kostnaderna för jordbrukspolitiken blir mycket lägre än vad som till exempel då uppskattades i Edinburgh, när det gäller utvecklingen av det så kallade jordbruksrättesnöret. Samtidigt utgår man då också från allehanda skattningar så som tillexempel: jordbruks- och strukturfondspolitiken utgör tillsammans 80 % av de Europeiska gemenskapernas budget, och sedan extrapoleras denna strukturpolitik. Men då utgår man från en sådan statisk situation, att jag tycker att det är orealistiskt att ta den som utgångspunkt för politisk utveckling som skall gälla för det första decenniet i nästa århundrade. Jag skulle vilja uppmana er till att inte delta i denna sortens spekulationer. Låt oss tillsammans som bas ha en kylig och klinisk analys, som enligt vad jag vet, den Europeiska kommissionen för närvarande arbetar hårt med.

Posselt
Herr ordförande i rådet! Jag vill fråga er om ni eller rådet känner till den utmärkta studien av ordföranden i Europeiska revisionsrätten, Friedmann, enligt vilken utvidgningen österut är möjlig utan avsevärda merkostnader? För det andra vill jag också fråga er med anledning av Visegradstaterna om ni egentligen utgår från ett bestämt antal stater eller bara från Visegradstaterna, eller om ni t.ex. också betraktar Slovenien och de baltiska staterna som möjliga medlemskandidater?

Patijn
Personligen känner jag inte till rapporten som den ärade ledamoten nämner. Jag vet att det också finns åsikter och studier som gör anspråk på att allt kan ske inom rimliga, finansiella gränser, men då utgår man från vissa antaganden och vissa förväntandemönster som jag i detta ögonblick inte kan uttala mig meningsfullt om. Alltihop är antagande, spekulationer och jag föreslår att vi börjar den debatten när vi förfogar över en fullständig analys från den europeiska kommissionen med alla relevanta faktorer, det betyder förväntad utveckling jordbrukspolitiken, förväntad utveckling i strukturfonderna, förväntad utveckling i de övriga kategorierna av den europeiska gemenskapens utgifter och den förväntade utvecklingen när det gäller finansiella perspektiv och faktiska utgiftsförlopp så som de under årens lopp har visat sig.
Om jag nämnde ordet Visegradländer beror det bara på att en av de mest omtalade rapporterna med miljardsiffrorna, gällde utvidgningen med Visegradländerna, men ni måste tro mig att det inte innebär någon enda bedömning från rådet om "hur " och med "vilka " länder som den framtida utvidgningsprocessen kommer att ske.

Ordföranden
Fråga nr 3. från Roubatis (H-0200/97):
Angående: Turkcypriotiskt deltagande i inträdesförhandlingarna för Cypern
Under det senaste ministerrådsmötet för utrikesministrarna i Bryssel begärde Förenade kungarikets, Tysklands och Frankrikes utrikesministrar att ett förslag om deltagande av den turkcypriotiska sidan i inträdesförhandlingarna för Cypern skulle införlivas i den gemensamma ståndpunktens text. Som bekant erkänner dock Europeiska unionen endast Cyperns lagliga regering som den part som har rätt att förhandla om Cyperns inträde.
Avser rådet att legitimera den självutnämnda " turkcypriotiska regeringen" - som är illegal och inte erkänd av världssamfundet - som samtalspartner och på detta sätt undergräva den ensamrätt Republiken Cyperns regering har att förhandla om Cyperns inträde?
Anser rådet att turkcyprioternas deltagande i förhandlingarna gör inträdesprocessen till Turkiets gisslan, under en krisperiod inte bara på Cypern utan även för relationerna mellan Grekland och Turkiet?
Anser rådet att förändringarna av den överenskomna vägen mot inträde för Cypern även äventyrar utvidgningen vad gäller länderna i Central- och Östeuropa?

Patijn
Under frågestunden i mars månad förklarade rådet i svar på två muntliga frågor (H-0150/97 och H-0173/97) från herr Papayannakis respektive fru Daskalaki redan sin ståndpunkt när det gäller Cypern och den turkcypriotiska gemenskapen.
I överensstämmelse med slutsatserna från det Europeiska rådet i Cannes i juni 1995, börjar inträdesförhandlingarna med Cypern på basis av förslag från den europeiska kommissionen sex månader efter regeringskonferensens avslutning, med hänsyn tagen till resultaten från den konferensen. Det fortsätter att vara ståndpunkten från unionen, som bekräftades än en gång till Cypern under Associationsrådets sammanträde den 25 februari 1997. Samtidigt ger utsikten att Cypern skall bli medlem av den Europeiska unionen en chans till att i år bidra till en allmän lösning för den cypriotiska frågan i överensstämmelse med resolutionerna från FN: s säkerhetsråd som leder till en federation med två gemenskaper och två zoner. Det är viktigt att denna möjlighet utnyttjas så mycket som möjligt.
I överensstämmelse med slutsatsen från rådet av den 6 mars 1995 skulle Cyperns inträde i den Europeiska unionen vara tvunget att leda till större säkerhet och välfärd för var och en av de två gemenskaperna på ön. Genom detta skulle den nordliga delen av ön lättare kunna ta igen sin ekonomiska eftersläpning och tillväxten och sysselsättningsutsikterna skulle förbättras, även för den turkcypriotiska gemenskapen. Rådet ansåg då också att fördelarna med Cyperns inträde till den Europeiska unionen bättre måste inses av den turkcypriotiska gemenskapen och att dess tveksamhet i ärendet skulle tas bort. Rådet bad kommissionen att lägga de nödvändiga kontakterna för detta med den turkcypriotiska gemenskapen, det i samråd med Cyperns regering.
Rådet understryker att konsensus visserligen inte nåtts om unionens ståndpunkt på det för den 25 februari planerade mötet med Cypern, inom ramen för den så kallade strukturella dialogen. Men rådet håller oförminskat fast vid sin i mars 1995 fastställda ståndpunkt, nämligen att de nordcypriotiska myndigheterna inte erkänns. Om de enskilda medlemsstaternas överväganden, som den ärade deputerade hänvisar till, kan rådet inte uttala sig.
Slutligen påpekas att det i juni 1995 undertecknade finansiella protokollet syftar till att stödja ansträngningarna för främjande av en hel uppgörelse om den cypriotiska frågan. Ett belopp på 12 miljoner ecu har ställs till förfogande för möjliga med Cypern överenskomna initiativ för projekt för att främja förtroendeväckande åtgärder. Det har ställts i utsikt att kompletterande medel kan ställas till förfogande för finansieringen av program och projekt för att främja utvecklingen av hela ön.

Roubatis
Herr ordförande, jag tycker att det är positivt att rådets ordförande på ett kategoriskt sätt upprepar unionens åtaganden om att förhandlingar med republiken Cypern skall påbörjas sex månader efter regeringskonferensens slut. Och det är naturligt att i delegationen för republiken Cyperns lagliga och internationellt erkända regering även turkcyprioter kommer att kunna deltaga. För övrigt finns det i samband med detta en inbjudan från republiken Cyperns president till turkcyprioterna att deltaga.
Jag skulle vilja fråga er vilka åtgärder ni har vidtagit eller tänker vidta för att övertyga Denktash om att tillåta turkcyprioter delta i dessa kommittéer som skall skapas för att påbörja det arbete som behövs och för att så småningom komma igång med förhandlingarna med Europeiska unionen?

Patijn
Herr Roubatis ställer en fråga som jag egentligen inte har något klart svar på. Han ställer frågan: hur tänker rådet övertyga herr Denktash om att avtala något med den grekcypriotiska regeringen? Jag tycker att det är långtgående spekulativt. I allmän mening tror jag att det är utomordentligt viktigt för en bra början och ett bra förlopp för inträdesförhandlingarna med Cypern att det finns ett tydlig politisk understanding mellan de två cypriotiska gemenskaperna om de gemensamma målsättningarna när det gäller det framtida medlemskapet i den Europeiska unionen. Jag tror att det kommer att vara mycket främjande för förhandlingarnas förlopp.

Lomas
Liksom Roubatis så gläder också jag mig åt det bestämda och kategoriska svaret att förhandlingarna kommer att inledas sex månader efter regeringskonferensen. Rådet känner emellertid till att Turkiet är rätt så hindrande, och har fört detta vidare till NATO, och hotar att blockera vissa ageranden där om inte dessa förhandlingar fortsättes utan att nordsidan involveras.
Kan rådet bekräfta, positivt och definitivt, att det inte kommer att tillåta Turkiet att utöva utpressning på EU på detta sätt? Om Republiken Cypern på något sätt kan tillgodose nordsidan och få med den i sina diskussioner, så är det bra - det är en fråga för Cypern - men kan rådet bekräfta att EU i sig inte kommer att bryta de utfästelser man gjort?

Patijn
Enligt rådets bedömning har regeringen i Ankara en vetorätt om början av inträdesförhandlingarna. Jag lämnar det därvid.

Lindqvist
Jag hade tillfälle att vara på Cypern förra veckan. Jag diskuterade då, som en av flera ledamöter från den liberala gruppen, med företrädare både för den grekcypriotiska och den turkcypriotiska sidan. Jag tycker att det vore ett absolut totalt underkännande av hela EU: s krav på demokrati, om vi skulle acceptera att ett land som Turkiet tillåts tala om under vilka villkor som vi skall acceptera nya medlemmar i unionen - jag tänker då på Cypern.
Turkiet ockuperade den norra delen av Cypern 1974 och ockuperar fortfarande den norra delen av Cypern. Jag kommer inte att acceptera att Cypern blir medlem av EU så länge Turkiet ockuperar den norra delen, och jag hoppas att rådet inte heller kommer att göra det. Turkiet måste alltså inleda tillbakadragandet av trupper för att förhandlingar skall komma i gång. Jag vill gärna höra rådets åsikt om detta.

Patijn
Jag vill inte föregå beslutet som rådet och särskilt det Europeiska rådet måste ta i år eller under nästa år, nämligen på vilket sätt tillträdesförhandlingarna med Cypern skall börja. Jag måste dock säga er att det i rådet - jag gör inget uttalande för rådet - finns allvarliga tvivel om Cypern kan bli medlem i den Europeiska unionen om de politiska problemen på Cypern fortsätter i nuvarande form. Alltså har rådet ett mycket stort intresse av att övertyga såväl den cypriotiska regering, de turkcypriotiska myndigheterna, som Ankara och Aten att göra allt för att skapa ett klimat där parterna själva börjar förhandla. Det gäller i första hand självklart de två gemenskaperna på Cypern. Och i andra hand Turkiet och Grekland själva. De måste göra allt för att förebygga att det någonstans i framtiden inom den Europeiska unionen uppstår oenighet om det faktiska tillträdet av Cypern som en följd av en olöst fråga som redan har förföljt oss i 25 år.

Roubatis
Herr ordförande, i enlighet med vår arbetsordning, befinner sig ministern här eftersom han är ordförande för rådet. Jag skulle vilja be så mycket - eftersom han förklarar att han inte talar såsom ordförande för rådet - att det som han sa stryks från protokollet.

Ordföranden
Jag vill säga till Roubatis att den tjänstgörande ordföranden kan uttrycka sig fritt och på önskat sätt i denna kammare och att allt bör noteras i protokollet. Det står er fritt att anse vad ni vill om inläggen från rådets tjänstgörande ordförande, men under inga omständigheter kan dessa begränsas eller det sagda ignoreras. Sålunda skall även den rekommendation som ni, Roubatis, nyss framförde även noteras i protokollet.
Fråga nr 4 från Arthur Newens (H-0210/97):
Angående: Samarbete mellan internationella polisstyrkor
Kan rådet uttala sig om innebörden av de samtidiga polisrazziorna mot MED TV: s, den privatägda satellit-TV-station som har som syfte att främja kurdisk kultur, kontor i London och Bryssel den 18 september 1996 samt om upprätthållandet av befintliga standarder för medborgerliga friheter och mänskliga rättigheter inom EU och, i synnerhet, om den överenskommelse som sägs ha ingåtts i juli 1996 mellan den belgiska polischefen De Ridder och den turkiska chefen för den nationella säkerhetstjänsten, Alaadin Yuksel.

Patijn
Som svar på frågan från herr Newens, vill jag främst säga att de nämnda polisaktionerna hamnar under de behöriga myndigheternas ansvar i medlemsstaterna och inte, och jag upprepar det uttryckligen, inte under den Europeiska unionens befogenhet. När det gäller detta specifika fall ligger det då inte heller på rådet att inta någon ståndpunkt om det. Men allmänt pekar rådet på att när det gäller att upprätthålla den offentliga friheten och normerna om mänskliga rättigheter i den Europeiska unionen är alla medlemsstater part i det europeiska fördraget för skydd av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som undertecknades i Rom den 4 november 1950. I överensstämmelse med artikel K2 i fördraget om den Europeiska unionen behandlas i artikel K1 nämnda angelägenheter, däri judiciellt och polisiärt samarbete i brottmål, med respekt för det europeiska fördraget om de mänskliga rättigheterna.

Newens
Jag tackar sittande ordföranden för det svaret. Mig tycks det dock som ett förbluffande sammanträffande att polisrazzior mot MED TV genomfördes samtidigt i London, Bryssel, Sverige och Moskva den 18 september, om de inte hade ett gemensamt ursprung, och om detta inte låg hos de turkiska myndigheterna.
Anser inte sittande ordföranden att alla våra ansträngningar för att få till stånd medborgerliga friheter och yttrandefrihet av hög standard i unionen kommer att undermineras om europeiska polisstyrkor gör ingripanden på basis av de lagar och förfaranden som tillämpas i Turkiet eller, för den delen, i andra stater med en lägre standard, och att man borde göra något inom unionen för att förhindra att sådant inträffar? Annars kommer det vi sökt uträtta, vad gäller frågan om mänskliga rättigheter och yttrandefrihet, att ha underminerats i allvarlig grad.

Patijn
Jag kan bara upprepa att ingripande av judiciella och polisiära myndigheter inom sina egna gränser hör till medlemsstatens exklusiva befogenheten. Att medlemsstater i en del fall samordnar internationellt tycks mig fullkomligt logiskt och är också standard. Bedömningen att det här måste handla om att normer för internationell och nationell rätt måste överskridas, måste i första hand prövas mot gällande lag i de berörda länderna och på alla sätt står det individen fritt att genom den Europeiska kommissionen och EG-domstolen pröva de mänskliga rättigheterna i medlemsstaternas myndighetsutövning.

Ordföranden
Fråga nr 5 från Camisón Asensio (H-0213/97):
Angående: Ekonomisk och social sammanhållning och arbetslöshet
Kan rådet, med hänsyn till den ekonomiska och sociala sammanhållning som fördelningen av strukturfonderna kan medföra, bekräfta att man under det nederländska ordförandeskapet kommer att fortsätta att prioritera kampen mot arbetslösheten som ett av de främsta målen vid strukturfondernas tillämpning?

Patijn
Vid antagningen av regelgivningen om strukturfonderna var en av de prioriterade målsättningarna för rådet att arbetslösheten skall bekämpas med dessa fonder. Och den utgångspunkten är och fortsätter att vara gällande. Så ger till exempel socialfonden under programperioden 1994 till och med 1999 inom ramen för arbetslöshetsbekämpning särskilt ett bidrag för att förenkla inträdet till arbetsmarknaden, främjandet av lika chanser på arbetsmarknaden, utveckling av skolning och kunskap, lämplighet och yrkesskicklighet och att främja tillväxten av arbetstillfällen. Detta bidrag sträcker sig över olika målsättningar i strukturpolitiken hos den Europeiska gemenskapen och fortsätter också under det nederländska ordförandeskapet i oförminskad omfattning.
Uppgifterna som kommer därifrån genomförs av kommissionen som har uppdraget att genomföra regelgivningen och att förvalta strukturfonderna i nära samarbete med medlemsstaterna. I detta sammanhang vill jag också påpeka att kommissionen i sin rapport av den 24 mars 1996, om strukturåtgärderna och sysselsättningen, låtit veta att dess avsikter är att ännu starkare rikta strukturåtgärderna på ett antal punkter för att skapa arbetstillfällen genom att anpassa den nuvarande programmeringen med iakttagande av regelgivningen för att låta sysselsättningsaspekterna bättre komma till sin rätt. Kort sagt, bekämpningen av arbetslösheten är och förblir en huvudmålsättning för strukturpolitiken för den Europeiska gemenskapen. Det är ju av största vikt att man med stor handlingskraft tar itu med arbetslösheten i Europa.

Camisón Asensio
Vi konstaterar med tillfredsställelse att rådet under det nederländska ordförandeskapet fortsätter bekymra sig för sysselsättningen på samma sätt som det irländska ordförandeskapet gjorde.
Det är ett bekant faktum att arbetslösheten är en av de största källorna till bekymmer för de europeiska medborgarna, särskilt i länder såsom Spanien. Därför måste vi ge vårt stöd för att det så snart som möjligt blir verklighet av ett ökat antal territoriella sysselsättningsavtal inom ramen för programmen för strukturfonder, t.o.m. med den möjligheten att Europeiska investeringsbanken skulle delta. Allt detta hjälper oss mot ett mål som vi aldrig får ge upp, målet om en större sammanhållning för att minska de skillnader som ännu förekommer trots att det onekligen har skett en socioekonomisk utveckling inom regionerna. Det är också på sin plats att påminna om vikten av att förbättra förfarandena genom att koncentrera resurser till de mest behövande regionerna, förenkla förfarandena och respektera additionalitetsprincipen.

Patijn
Herr Camisón tar upp territoriella sysselsättningsaspekter. Detta är en idé som särskilt är lanserad i rapporten från ordförande för den Europeiska kommissionen, herr Santer. Den har blivit känd som den så kallade förtroendepakten för sysselsättning. Det var en av aspekterna i den. Jag vet att dessa territoriella sysselsättningsaspekterna nu genomförs men ansvaret för dem vilar på den europeiska kommissionen. För detaljer om detta måste jag alltså hänvisa er till den Europeiska kommissionen.

Ordföranden
Fråga nr 6 från Hubert Pirker (H-0218/97):
Angående: Europol
Europol borde så fort som möjligt sättas in som ett effektivt instrument i kampen mot organiserad brottslighet. En särskild förutsättning för detta är dock att en ratificering sker genom de nationella parlamenten.
Vilka åtgärder avser rådet att vidta för att denna ratificering skall ske snarast?
Finns det ministrar som yttrat tvivel om förverkligandet av Europol? Om detta är fallet, vilka ministrar då? Hur lyder deras argument mot Europol?

Patijn
På frågan från representant Pirker, vill jag gärna svara att medlemsstaterna flera gånger förbundit sig, särskilt under det Europeiska rådet i Dublin i december 1996, att göra allt som är möjligt för att avsluta ratificeringen av Europolkonventionen och protokollet om EG-domstolen innan slutet av 1997. Fram till nu har Storbritannien som enda medlemsstat tillstyrkt dessa texter i december 1996. I alla övriga medlemsstater har internt förvaltnings- och/eller parlamentariska procedurer startats. Självklart har varje parlament sina egna procedurer och handlingssätt så att tidsperioder kan skilja. Trots det har alla berörda medlemsstater bekräftat att måldatumet kan uppnås. Inga viktiga hinder har tillkännagivits för ratificeringen. Det kommer inte att avhålla det nederländska ordförandeskapet och framför allt det härpå följande luxemburgska ordförandeskapet att ta varje tillfälle att påminna medlemsstaterna som ännu inte ratificerat överenskommelse, om de i Dublin underskrivna förpliktelserna så att denna konvention kan träda i kraft innan slutet av 1997.

Pirker
Tack för svaret herr ordförande. Jag har emellertid ytterligare en fråga att ställa i detta sammanhang: Vi vet ju alla att unionens medborgare har rätt till säkerhet, dvs. de förväntar sig av unionen att EUROPOL äntligen skall kunna börja fungera fullt ut. När ni nu säger att medlemsstaterna skall ha ratificerat beslutet före utgången av 1997, hur länge dröjer det då enligt er mening innan EUROPOL är fullt funktionsduglig och förarbetena är avklarade? För det andra vet vi att situationen i ursprungsländerna är dramatisk. Det måste därför vara av stort intresse för EUROPOL att samarbeta med ursprungsländerna för den organiserade brottsligheten, särskilt i Östeuropa. Finns det planer från rådets sida att vidta åtgärder i samband med EUROPOL för att initiera ett samarbete mellan EUROPOL och länderna i Östeuropa?

Patijn
Jag är relativt optimistisk om möjligheten att Europol ganska snart efter det att konventionen trätt i kraft är operationell, eftersom en föregångare till Europol. EDU, European Drugsunit redan är operationell. Jag skulle vilja be den ärade ledamoten och er i allmänhet att göra ett besök i Haag där föregångaren till Europol som de facto organisatoriskt, institutionellt och för att utprova samarbetssätt redan fungerar, men på basis av ett tillfälligt mandat som måste ratificeras. Den riktiga utbyggnaden av Europol kommer först att kunna ske efter ratificeringen och ikraftträdande av konventionen. Sedan er fråga om Europols förmåga att ganska snabbt också kunna börja samarbete med tredje land eller överhuvud taget möjligheten att göra det. Jag måste kort förklara den nuvarande juridiska situationen. Jag tror att den europeiska unionens och den europeiska unionens institutioners befogenheter att i tredje pelaren samarbeta med tredje land för tillfället är begränsade, eftersom detta alltid måste komma till stånd genom ett internationellt fördrag, genom regeringskonstruktioner av tredje pelaren och sådana fördrag måste sedan ratificeras. Det är en invecklad väg. Låt mig lämna en kort rapport om regeringskonferensen. Denna fråga är uppe på regeringskonferensen. Man diskuterar i vilken utsträckning som den juridiska basen för att ingå samverkan med tredje land kan stärkas. Om framåtskridandet i diskussionen, tillåt mig, rapporterar jag ingenting. För övrigt finns redan nu en mycket praktisk möjlighet, med utgångspunkt i den tillfälliga enheten i Haag, att ingå praktiska samverkan med tredje land, självklart under övervakning av justitieministerrådet och senare, när konventionen trätt i kraft, inom gränserna som ställs för detta i konventionen om Europol.

Newens
Herr ordförande! Om samarbete med tredje land övervägs, kan vi då göra det till ett villkor för Europol, som naturligtvis är till en oerhörd nytta i kampen mot kriminaliteten, att inte vidta åtgärder på basis av misstankar om att ha begått lagöverträdelser som inte är lagöverträdelser i Europeiska unionen, men som kan vara lagöverträdelser i tredje länder som inte iakttar medborgerliga friheter och yttrandefrihet på samma sätt som vi gör i unionen? Jag hoppas exempelvis att Europol inte förväntas medverka i razzior såsom dem mot MED TV, som jag tog upp tidigare.

Patijn
I konventionen för upprättandet av Europol införs inte tillerkännandet av operationella befogenheter för Europols funktionärer eller institutioner. Om det i en viss medlemsstat införs ett visst åtal, sker det alltid under politiskt ansvar för regeringen i det landet och genom spaningsfunktionärer i det berörda landet. Europols funktionärer kommer aldrig att kunna bära vare sig det politiska ansvaret eller spaningsansvaret för sådana handlingar.

Ordföranden
Fråga nr 7 från Ursula Stenzel (H-0219/97):
Angående: Polen
Efter Polens anslutning kommer man att vara tvungen att under en övergångstid bevilja undantag inom vissa områden, till exempel fri rörlighet för personer.
Hur lång tid efter Polens anslutning kommer detta undantag från fri rörlighet för personer att gälla?

Patijn
I frågan från fru Stenzel hänvisas till ett av de möjliga resultaten av inträdesförhandlingarna med Polen, men de har ännu inte börjat och rådet har i denna fas ännu inte tagit något enda operationellt beslut om detta. När det gäller den framtida utvidgningen av unionen med de associerade länder i Central- och Östeuropa, däri Polen, kan endast hänvisas till det Europeiska rådet i Dublin som bekräftade det i Madrid fastställda tidsschemat för utvidgningsprocessen. Omedelbart efter slutet av regeringskonferensen skall kommissionen utvidgningen till rådet och Europaparlamentet lägga fram sina yttranden om varje land separat och ett dokument som omfattar allt om utvidgningen. Denna procedur garanterar att alla länder som är kandidater för inträde, behandlas lika. Vidare skall kommissionen lämna in en bedömning av följderna av utvidgningen för gemenskapspolitiken, tillika med en rapport om den framtida finansiella ramen för den Europeiska unionen från och med den 31 december 1999, med hänsyn tagen till utvidgningen. En av de tidigare frågorna gällde särskilt detta. Efter regeringskonferensens slut och i ljuset av resultaten från den, och även på basis av tidigare nämnda yttranden och betänkande från kommissionen, kommer rådet så snabbt som möjligt att ta de beslut som är nödvändiga för att börja inträdesförhandlingarna.

Stenzel
Ordförande Patijn, jag tackar er för detta svar, som i huvudsak återgett den tidsplan vi alla känner till för medlemsförhandlingarna och för starten på samma villkor för dessa medlemsförhandlingar. Trots detta återstår den grundläggande frågan: Finns det några planer i rådet på hur man hos medlemskandidaterna kan förhindra en ström av billig arbetskraft till höglöneländerna när reglerna för den inre marknaden träder i kraft? Finns det principiella diskussioner om hur detta skall kunna förhindras, så att arbetskraften stannar i respektive land och där ges möjlighet till arbete.

Patijn
Fru Stenzel fortsätter att insistera på att vi skall spekulera om förhandlingsmandatet för den europeiska kommissionen vid inträdesförhandlingarna. Jag kan klara av hennes frågor igen genom att säga: låt oss inte föregå det, men då går vi tillsammans härifrån utan att vara nöjda. Ni måste se processen enligt följande och då även lite i tiden. Jag antar att förhandlingarna, när de börjar, kommer att ta ett antal år. Jag påminner er om att förhandlingarna med Spanien och Portugal tog sju år. Det kommer kanske att bli mindre för de östeuropeiska länderna, men det ger en tidsplan och sedan har vi ratificeringsprocessen och innan vi verkligen har att göra med ett faktiskt inträde av de nya medlemsstaterna i den Europeiska unionen befinner vi oss någonstans i nästa århundrade. Jag tycker att det är innehållsmässigt svårt att nu, år 1997, uttala mig om, om man bortser från det formella argumentet att alla inträdesmandat fortfarande måste diskuteras, om hur regimen skall se ut under år 2002, 2003 eller 2004. Under tiden rör sig rättsutvecklingen i Europa om den inre marknadens fungerande och arbetsmarknadens funktion fortlöpande. Å andra sidan förbereder sig kandidatinträdesländerna oförminskat på inträde till den interna marknaden, inklusive aspekterna som har att göra med fri rörlighet av arbetstagare. Detta är alltså en tvåsidig dynamisk process. Jag tycker att frågan är alldeles för tidig. Jag skulle också vilja avråda er från att göra spekulationer om hur arbetsmarknaden i Östeuropa och Västeuropa kommer att se ut år 2002, 2003, 2004, vilka speciella styrningar det kräver, om det kräver övergångsåtgärder eller inskränkningar vid det nya medlemskapet. Jag tror inte att det finns några som helst intressen, inte heller några politiska intressen som vinner på att föregå två, tre, fyra val i denna sortens frågor. Det vill jag säga om det.

Ordföranden
Fråga nr 8 från Hugh McMahon (H-0220/97):
Angående: Åtgärder av teknisk karaktär för bevarande av fiskeresurserna
Kan det nederländska ordförandeskapet ge parlamentet detaljerade uppgifter om den kompromisstext om åtgärder av teknisk natur för bevarande av fiskeresurserna som man kommer att lägga fram för rådet för fiskerifrågor före dess möte i april?

Patijn
Som svar på frågan från herr McMahon om de tekniska åtgärderna för att hålla fiskbeståndet i stånd, vill jag understryka att det nederländska ordförandeskapet fäster synnerligen stor vikt vid det. Det irländska ordförandeskapet presenterade under rådssammanträdet sistlidna december en kompromisstext. Rådet angav då att man betraktar förslaget som ett bra steg framåt, men var trots det av den åsikten att ett antal problem fortfarande måste lösas. Bland annat arbetar ordförandeskapet just nu hårt med det, men med hänsyn till de mycket tekniska aspekterna av detta material har det nederländska ordförandeskapets inga planer på att ta upp denna punkt på dagordningen för fiskerådet den 14 och 15 april nu. Det hindrar inte att ordförandeskapet inte kommer att spara några ansträngningar för att så snart som möjligt nå resultat vid diskussionen om detta förslag. För dess antagande innan slutet av juni i år. Alltså förhoppningsvis fortfarande under det nederländska ordförandeskapet.

McMahon
Jag vill tacka det holländska ordförandeskapet. Det här är första gången vi fått officiella bekräftelser på att det inte kommer att bli några diskussioner, och ingen överenskommelse, vad gäller åtgärderna av teknisk natur. Det är ganska olyckligt att parlamentet drivit saken med Adambetänkandet, och hållit katastrofmöten så sent som i måndags, eftersom man fått veta att man måste innehålla en tidsfrist från rådet. Än en gång har ordförandeskapen, i synnerhet det holländska, behandlat parlamentet med en tämligen överlägsen attityd. Om avsikten hela tiden - kanske med något samband med valet i Förenade kungariket - varit att inte ta upp saken på dagordningen, då är jag besviken.
Kan det holländska ordförandeskapet bekräfta vad som kan inträffa om valet i Förenade kungariket inte motiverat det att ta bort denna sak från dagordningen för nästa veckas sammanträde?

Patijn
Jag kan inte bekräfta det, det enda som jag vet är att det är omöjligt att avsluta denna dossier i fiskerådet i april.

Ordföranden
Fråga nr 9 från Richard Howitt (H-0223/97):
Angående: Klausul om icke-diskriminering av personer med funktionshinder i Fördraget om Europeiska unionen
Bekräftar de rättsliga fakta rådet har att den nya artikel 6a i Fördraget om Europeiska unionen, sådan den presenterades av det irländska ordförandeskapet i Dublin och under förutsättning att den godkänns i Amsterdam, skulle säkerställa att kommissionens samtliga generaldirektorat i framtiden vid det förberedande arbetet av alla EU-lagstiftningsförslag och förslag till program måste ta hänsyn till och samråda om lika möjligheter för personer med funktionshinder? Eller menar ni att en sådan klausul endast skulle möjliggöra enskilda åtgärder som medlemsstaterna kommer överens om för att förbjuda detta slags diskriminering på europeisk nivå? Anser ni, juridiskt sett, att den nya artikeln 6a - sådan den föreslagits - skulle eller inte skulle kunna fungera som en rättslig grund för framtida EU-program om funktionshinder, som efterföljare till det tidigare Helios-programmet?

Patijn
Som svar på frågan från den ärade representanten Howitt, vill jag än en gång peka på att det inte ligger på rådet att uttala sig om regeringskonferensens verksamheter och verksamheternas fortskridande. Det är en fråga för medlemsstaterna och där kan rådet som sådant inte tilltalas. Jag vill understryka att enligt bestämmelserna i artikel N i fördraget, fastställer representanterna för medlemsstaterna i överenskommelse med varandra de ändringar som skall införas i fördraget. Den ärade parlamentsledamot förstår då också att det för mig som ordförande för rådet är omöjligt att i vilken mening det än må vara, uttala mig om förslaget som han gör i sin fråga. Det tar inte bort att rådet är övertygat om att allt måste göras i arbetet för att hjälpa personer med ett handikapp, att göra det möjligt för dem att integreras helt i samhället och att aktivt ta del i det ekonomiska och sociala livet. Därvid måste dock subsidaritetsprinciper tas i beaktande. På basis av detta måste man bedöma vad som skall vidtas på nationell nivå och vilket det nödvändiga mervärdet är av en åtgärd på unionsnivå.

Howitt
Samtidigt med ett tack till Patijn för det svaret så undrar man över hans engagemang för att hjälpa regeringskonferensen att bli en öppen process med full insyn. Hur kan de många människor och organisationer som har ett intresse i utfallet av regeringskonferensen ha någon möjlighet att överväga frågorna kring förslaget till fördrag, och lämna råd till oss i detta parlament och till de nationella regeringarna, om rådet uppträder med en mur av tystnad. I detta parlament måste vi, vare sig vi har att göra med buss- och långfärdsbussdirektivet, hissdirektivet, eller alla de frågor som sammanhänger med informationssamhället jobba och åter jobba för att få kommissionen att beakta de funktionshindrades intressen och att rådgöra med funktionshindrade redan i början av lagstiftningsprocessen.
Om regeringarna lägger fram ett förslag till fördrag - vilket vore berömvärt, och vilket vi stöder i detta parlament med avseende på åtgärder för icke-diskriminering av rörelsehindrade personer - som inte omfattar den europeiska lagstiftningens alla områden, skulle de svika kraven hos 37 miljoner rörelsehindrade europeiska medborgare. När Patijn träffar representanter för European Disability Forum, vilket han kommer att göra under nästa vecka, kommer han då att lämna dem ett rakare svar, och genomföra en rakare diskussion, än vad vi har kunnat göra i detta parlament i kväll?

Patijn
Jag kan bekräfta att jag har regelbunden kontakt med representanter för olika samhällsorganisationer som har intresse i utvecklingen av förhandlingarna i regeringskonferensen. Jag bekräftar verkligen att jag haft ett möte med representanter för handikapporganisationer. I den sortens samtal, som är informella, skaffar jag regelbundet information om läget i förhandlingarna och chansen för att föra förhandlingarna till ett bra slut. Men det sker helt för den nederländska representanten i regeringskonferensen. Jag kan inte göra det som ordförande för rådet. Jag kan självklart använda en privilegierad position när det gäller bakgrundsinformation, men när jag har den sortens möten, har jag det i princip som representant för Nederländerna.

Ordföranden
Fråga nr 10 från Alfred Lomas (H-0226/97):
Angående: En kommissionsledamots inblandning i brittiska val
Inför de allmänna valen i Förenade kungariket citerar den brittiska pressen kommissionsledamot Leon Brittans kritik mot arbetarpartiet, som enligt honom har undertryckt Europadebatten. Han gav uttryck för sitt missnöje mot politiker i allmänhet för att de kritiserar Europeiska gemenskapen och sade att detta kommer att underminera Förenade kungarikets ställning. Godkänner ministerrådet att dess tjänstemän blandar sig i ett landsval på detta sätt?

Patijn
Som svar på denna fråga från herr Lomas måste jag precis som mina företrädare och jag själv i liknande fall gjort flera gånger, understryka att rådet inte kan fastställa någon ståndpunkt eller uttala någon åsikt när det gäller rapporter som avlagts utanför den formella ramen för rådets sammanträden, särskilt inte när de lämnas av personer utanför rådet. Det tycks nämligen vara fallet med de fakta som herr Lomas för på tal i sin fråga.

Lomas
Dessa uttalanden rapporteras i stor omfattning i den brittiska pressen. Inte ens statstjänstemän på de nationella och lokala nivåerna i Storbritannien tillåts lägga sig i valrörelsen, på det sätt kommissionärerna gör. Anser ni inte att några av dem - inte alla - håller på att bli alltför styva i korken. Jacques Santer kritiserade nyligen regeringar i medlemsstaterna som hade frågor om tidplanen för den gemensamma valutan. Dessa statstjänstemän borde fortsätta med sina arbetsuppgifter och överlåta de politiska uttalandena till det valda Ministerrådet. Håller inte rådet med om det?

Patijn
Jag spårar i herr Lomas frågor en viss underliggande irritation, men kanske kan jag till stor del eliminera den irritationen genom att påpeka för honom att ledamöter i den europeiska kommissionen inte i något sammanhang kan benämnas som tjänstemän. Jag hänvisar den ärade ledamoten till en artikel i EEG-fördraget, som han otvivelaktigt redan kan utantill, nämligen artikel 157 där följande står: "Ledamöterna i kommissionen utövar helt oberoende sin tjänst, i gemenskapens intresse. Vid genomförandet av sina uppgifter vare sig frågar de eller accepterar de instruktioner från någon regering eller någon annan institution. " Så ni talar alltså om politiska uttalanden av människor som är fullständigt oberoende. Kanske lugnar det er.

Ordföranden
Fråga nr 11 från David Morris (H-0229/97):
Angående: Klenbuterol
Kan rådet beträffande illegalt bruk av klenbuterol, ett syntetiskt steroidliknande ämne som ökar djurs vikt och är mycket farligt att hantera och akuttoxiskt för människor, svara på följande:
Håller rådets nuvarande ordförandeskap med om att illegalt bruk av klenbuterol måste stoppas och att illegala leverantörer av läkemedlet måste gripas och ställas inför rätta?
Varför har då den nederländska regeringen inte svarat positivt på den amerikanske åklagaren Schneiders begäran om utlämning av Gerard Hoogendik, för åtal på nio federala åtalspunkter för smuggling och distribution av manipulerade djurtillväxtläkemedel?

Patijn
På frågan från herr Morris om riskerna vid användning av klenbuterol vid gödning av djur som är avsedda för mänsklig konsumtion, kan jag svara att rådet är mycket medvetet om nödvändigheten av att kraftigt bekämpa den illegala användningen av ämnen med anabol verkan i nötdjurshållning, särskilt med hänsyn till skyddet av konsumenten. Med det målet antog rådet den 29 april 1996 riktlinje 96/22/EEG för att skärpa de under 1981 och 1988 vidtagna åtgärderna och för att tillse en bättre tillämpning av dem. Också riktlinje 96/23 om kontrollåtgärder för att effektuera den skärpta politiken antogs. Användningen av klenbuterol är därmed enligt lag förbjudet i gemenskapen, förutom för terapeutiska behandlingar av kvinnliga nötdjur under kalvning och av hästliknande som föds upp för andra ändamål än köttproduktion. Så viss användning är tillåten, men aldrig för användning på djur som är avsedda för mänsklig konsumtion.
När det gäller den andra frågan, för fallet som den ärade ledamoten avser är rådet inte behörigt utan det är de berörda nationella rättsliga instanserna. Det är då inte heller rådets sak att uttala sig om det.

Morris
Sittande ordföranden har sagt oss att det inte är hans sak att bekymra sig över vad en medlemsstat gör eller inte gör, när det gäller att säkerställa att personer som misstänks ägna sig åt illegal handel med läkemedelspreparat ställs inför rätta. Det är därför jag ställer frågan! Frågan borde vara: vad har rådet - som är ett holländskt råd - gjort för att förmå sin egen regering att lämna ut Gerard Hoogendik till USA, för lagöverträdelser han överbevisats om, nämligen smuggling och distribution av manipulerade läkemedel till USA? Kan man inte i själva verket misstänka att han kan ha ägnat sig åt samma slags verksamhet inom EU? Om vi skall lyckas få kontroll över distributionen av illegala läkemedel, och deras hot mot våra livsmedel, så måste åtal fås till stånd och, i detta fall, så bör utlämning tillstyrkas så att den amerikanska regeringen kan ställa denna man inför rätta.

Patijn
Om en nederländsk medborgare i ett annat land misstänks för brott som rättfärdigar ett utlämnande, då kommer den nederländska regeringen, eventuellt prövat av en nederländsk domare, reagera på det när en officiellt utlämningsbegäran görs. Det är dock inte en fråga för den europeiska unionens institutioner och jag kan som ordförande för rådet inte svara på det. Jag vill lämna det därvid.

Ordföranden
Fråga nr 12 från Speciale (H-0231/97):
Angående: Situationen för barn i Rumänien
Situationen för barn är ytterst allvarlig i Rumänien, vilket bland annat den internationella pressen har bekräftat. Många barn lever under existensminimum och allt fler av dem tillbringar sitt liv på gatan. Med beaktande av Europaparlamentets resolution om Rumänien av den 12 december 1996 anmodas rådet att besvara följande frågor:
Vilka åtgärder har det vidtagit för att säkerställa att den rumänska regeringen håller sina löften vad gäller att förbättra situationen för barnen, tillsammans med kommissionen, medlemsstaterna och den rumänska regeringen anta ett program om skydd för barn och ett särskilt program för gatubarnen i de största städerna i Rumänien?

Patijn
Herr Speciale tar upp en viktig fråga. Rådet delar den ärade representantens oro över den svåra situationen för barnen i Rumänien.
Allmänt vill jag peka på att Rumänien har börjat att genomföra ett omfattande reformprogram för att förbättra den ekonomiska situationen. Rådet stödjer detta program, men har samtidigt gjort tydligt för de rumänska myndigheterna att kompletterande sociala åtgärder är nödvändiga för att skydda de mest sårbara sektorerna och grupperna i samhället. I detta samband stödjer kommissionen i samarbete med den rumänska regeringen och icke-statliga organisationer ett omfattande program som är inriktat på att förbättra situationen för barnen i det landet. Det handlar här om talrika projekt som för övrigt särskilt riktar sig till föräldralösa barn. Sådant stöd lämnar gemenskapen för övrigt sedan lång tid, för kännedom sedan i början av 90-talet. Totalt har hittills några tiotal miljoner ecu används. De senaste ansträngningarna från gemenskapen riktar sig på förbättringen, i gott samarbete med den rumänska regeringen, av barnskyddspolitiken. För detta har ett belopp på 12 miljoner ecu budgeterats. En del av det kommer från det indikativa Phare-programmet 1996-1999 för Rumänien. Dessutom har kommissionen nått en överenskommelse med den rumänska regeringen om användningen av ett belopp på ungefär 3, 5 miljarder lei, cirka 1 miljon ecu, ur motvärdesfonder, som inom ramen för det ekonomiska reformprogrammet kan genereras för skyddet av rumänsk ungdom.

Speciale
Herr ordförande, jag tackar för Ert svar, för den lyhördhet som rådet visar. Som Ni vet är denna fråga mycket känslig. Det har förekommit tevereportage som på ett otvetydigt sätt har dokumenterat en synnerligen allvarlig situation. Bl.a. pågår rättsliga utredningar i en medlemsstat för avskyvärda brott som förefaller ha haft sina slutstationer just i Rumänien. Därför tror jag att det är angeläget att ingripa och att det är viktigt att rådet tillsammans med den rumänska regeringen gör allt som är möjligt för att konkreta lösningar kan komma till stånd i den omedelbara framtiden. Jag undrar också hur en situation av denna typ har kunnat uppstå i Europas hjärta, och jag vet inte om rådet har besvarat denna fråga.
Jag frågar Er nu, herr rådsordförande: Fungerar redan denna plan för barnen? Håller den på att organiseras på ett konkret sätt? Har förbättringar redan skett? Detta är i väsentliga drag den fråga jag ställer!

Patijn
Jag hänvisar till mitt svar under första perioden. Detta program finns redan sedan lång tid. Sedan 1990, svarade jag, finns det verksamheter från den Europeiska gemenskapen, under kommissionens ansvar, som är inriktade på att förbättra situationen för barnen i Rumänien och de har nyligen intensifierats. För detaljer i de programmen vill jag be herr Speciale att vända sig till den europeiska kommissionen. Allmänt delar jag för övrigt hans stora oro, som han genom att ställa denna fråga vill framföra. Vi vet alla att ett antal östeuropeiska länder befinner sig i en djup politisk, samhällelig och social kris, till följd av övergången från en diktatoriskt styrd ekonomi till en demokratisk marknadsorienterad ekonomi. Det ger stora sociala bieffekter, varigenom särskilt socialt sårbara grupper ibland har det mycket svårt och jag tror att det är tydligt att vi alla lägger stor vikt vid att inte bara den europeiska gemenskapens institutioner utan framför allt medlemsstaterna, och jag vill också uttryckligen nämna initiativet från icke-statliga organisationer som nu i detta ögonblick är osedvanligt aktiva i mitt land, där har en viktig roll att fylla, för att fånga upp de mest ömmande fallen så bra som möjligt.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren inte är närvarande bortfaller fråga nr 13.
Fråga nr 14 från Jonas Sjöstedt (H-0235/97):
Angående: EU: s karaktär av fria och självständiga stater
Representanter för den svenska regeringen hävdar att EU är en organisation av fria och självständiga stater. Den tyska författningsdomstolens utslag av den 12 oktober 1993 ger också stöd för detta genom att understryka att nationerna inom EU är " fördragets herrar" . Mot detta står olika beslut av EG-domstolen om EG-lagars företräde framför nationell rätt, inklusive nationella grundlagar. Dessa motstridiga signaler har gett upphov till skilda tolkningar av unionens karaktär. Vid regeringskonferensen finns det möjlighet att skapa klarhet i detta avseende genom att förtydliga Europeiska unionens karaktär som en sammanslutning av fria och självständiga stater där nationella grundlagar har företräde framför EU: s lagar och regler. Detta är särskilt viktigt med tanke på den förestående utvidgningen.
Är rådet berett att vid regeringskonferensen lägga fram förslag som tydligt definierar EU: s karaktär som en sammanslutning av fria och självständiga stater?

Patijn
Som svar på frågan från herr Sjöstedt vill jag mer allmänt understryka att jag är fullständigt enig med honom att den Europeiska unionen består av en solidarisk helhet av fria och oberoende stater. Det handlar verkligen om fria och oberoende stater, som av egen fri vilja har bidragit till förverkligandet av fördraget för att upprätta de Europeiska gemenskaperna. Av samma frihet har de bundit sig till att iaktta dessa bestämmelser i fördraget och att medverka till genomförandet av det. Som rådets ordförande vill jag ännu en gång understryka att rådet och dess ledamöter är mycket fästa vid denna gemensamma grund, tillika med lagstiftningen som enligt fördraget antogs och som vanligtvis anges som acquis communautaire . Den mer specifika begäran från den ärade ledamoten om att i det nya fördraget ta med bestämmelserna som ligger honom så varmt om hjärtat, kan jag som rådsordförande av kända anledningar inte gå in på. Rådet är ju ingen part i regeringskonferensen och det ligger på regeringarna och även kommissionen att lämna in förslag som kan tas upp till behandling på regeringskonferensen.

Sjöstedt
Jag tackar det nederländska ordförandeskapet för svaret. Jag tycker att ni är litet blygsamma. Det är säkert så att ni har både insyn i och en hel del inflytande över arbetet i den pågående regeringskonferensen.
Jag anser att det är viktigt att klarlägga rättshierarkin mellan nationell författning och EG-rätten. I praktiken finns ju en praxis som har utvecklats under många år i EG-domstolen, samtidigt som en rad medlemsländer inte har förändrat sina grundlagar enligt denna praxis. Det pågår också aktuella rättsfall, t.ex. i Danmark, om just detta med konstitutionens ställning gentemot EG-rätten. Jag menar att det av demokratiska skäl är mycket rimligt att man klargör rättshierarkien mellan nationell författning och EG-rätten. Min personliga uppfattning är då att den nationella grundlagen står över EG-rätten.

Patijn
Om översättningen är riktig har jag intrycket att herr Sjöstedt personligen tror att nationella lagar är viktigare än gemenskapsrätten. Personligen tror jag inte det. I det konstitutionella systemet i Nederländerna gäller nu en gång att gemenskapsrätten, som kommit till stånd enligt procedurerna i Romfördraget, står över de nationella lagarna och även över den nationella konstitutionen och det är domarnas sak att avgöra vad som, vid konflikt av rättssystemen, har förtur. Som tur är, åtminstone kan jag inte komma på det så här, har det ännu inte förekommit att en högsta domare i en nationell medlemsstat har förbjudet regeringen eller medborgarna i medlemsstaten att leva enligt reglerna i gemenskapsrätten. Då skulle det verkligen vara en konflikt. Min personliga övertygelse är, och jag kan därvid i stor utsträckning stödja mig på, trodde jag, prejudikat, men då agerar jag inte längre som rådets ordförande - men ordförande sade ju precis att jag ibland får säga något i parlamentet utan att det omedelbart tas bort ur handlingarna - min personliga åsikt är alltså att om EG-domstolen i Luxemburg i en konflikt mellan rättssystem gör ett tydligt uttalande som tydligt ger företräde åt gemenskapsrätten över nationella rättssystem, då är det sista ordet. Om det inte skulle vara fallet, då befinner vi oss på en utomordentligt hal väg mot juridisk desintegration av de Europeiska gemenskaperna och jag skulle vilja be den ärade ledamoten om att i samband med sin personliga övertygelse tänka över det en gång till.

Ordföranden
Fråga nr 15 från Manuel Medina Ortega (H-0237/97):
Angående: Gemensamma organisationen av marknaden för bananer
Mot bakgrund av de slutsatser som Världshandelsorganisationens panel dragit om den gemensamma organisationen av marknaden för bananer undrar jag vilka åtgärder rådet tänker vidta för att skydda gemenskapens produkter?

Patijn
Ordförande som svar på frågan från herr Medina kan jag säga att rådet, precis som ni, har tagit del av, men främst ännu via medierna, av interimsrapporten från bananpanelen om regleringen som den Europeiska unionen tillämpar vid införsel av bananer. I detta ögonblick kan rådet inte meddela vilken status denna text har. I varje fall är det så att kvalifikationen "interimsrapport " som de som skrivit det själva har givit detta dokument, visar på att det handlar om en tillfällig version som ännu kan ändras innan det definitiva dokumentet upprättas. Det bör därför fastställas att till nu har det inom Världshandelsorganisationen (WTO) ännu inte dragits någon definitiv formell slutsats som den nuvarande gemensamhetsregleringen för bananer skulle kunna vara i strid med. Proceduren är ju ännu inte avslutad. Så snart slutsatsen från WTO-panel är känd, kommer rådet självklart att studera den med hänsyn till eventuella följder av den för gemenskapen. Rådet påminner vidare om att kommissionen redan 1995 lämnade in ett förslag där man syftade till att anpassa den befintliga gemensamma marknadsordningen och att man, särskilt i avvaktan på resultaten från WTO-proceduren, ännu inte har kunnat ta något beslut om det.

Medina Ortega
Herr ordförande för rådet, jag är tacksam för ert svar men jag fäster uppmärksamheten vid det faktum att vår erfarenhet visat att om en fråga tas upp, och detta inte görs i tid, så säger man från rådet eller från kommissionen att frågan inte togs upp i tid.
Jag tror att den för närvarande minst bevarade hemligheten är att det existerar ett dokument från experterna i Världshandelsorganisationen angående bananer som i praktiken förstör grunden för denna organisation. Och det allvarligaste i denna fråga är att den huvudsakliga orsaken till denna expertgrupps agerande är en anhållan från en regering som inte producerar bananer, dvs. Förenta staternas regering. Denna regering har inte accepterat jurisdiktionen för någon som helst av Världshandelsorganisationens expertgrupper för att diskutera frågan om Helms-Burtonlagen.
Vi som har utövat juridik vet att juridiken infiltrerar alla förfaringssätt. Och eftersom det vid affärsförhandlingar är vanligt att använda retorsion, så varför kunde rådet inte överväga en eventuell retorsion mot Förenta staternas regering i den mening att om denna inte accepterar Världshandelsorganisationens jurisdiktion i fråga om HelmsBurtonlagen, så accepterar gemenskapen inte denna organisations jurisdiktion i bananfrågan?

Patijn
Jag går inte in på herr Medinas sista förslag, för om vi knyter ihop allting till allting i det internationella tvistebiläggandet, så kommer vi aldrig ur det. Det är det enda som jag säkert vet. Jag skulle ändå på denna punkt vilja plädera för att vi noggrant följer procedurerna som gäller för WTO-paneler, eftersom vi kanske skapar problem för tidigt. Det handlar om en interimsrapport som i princip var förtrolig, som lagts fram för parterna och som läckt ut. Men parterna kan fortfarande förse denna rapport med kommentarer, sedan kan panelen, eventuellt på basis av kommentarerna, ändra betänkandet och WTO-tvistebiläggandeprocedur ger sedan även möjligheten att efter ett sådant paneluttalande till ett överklagande. Alltså tycker jag att det är för tidigt att redan nu tänka på att inrätta, endera genom kommissionen eller rådet, direkta rättsföljder när det gäller uttalandet, ännu mindre att tänka i termer av vedergällningsåtgärder eller att börja handelskrig.

Ordföranden
Fråga nr 16 från María Izquierdo Rojo (H-0239/97):
Angående: Libyens deltagande i den andra Europa-Medelhavskonferensen på Malta
Mot bakgrund av Europaparlamentets vilja, som har uttryckts i flera olika resolutioner, kommer Libyen att ges möjlighet att delta i den andra Europa-Medelhavskonferensen på Malta den 15-16 april?

Patijn
Den Europeiska unionen behåller sin ståndpunkt att Libyen inte kan förvänta sig att upprätthålla normala förbindelser med andra stater och inte heller att spela en fullvärdig roll i internationella forum inbegripet processen från Barcelona, till dess att man följt alla sina skyldigheter från relevanta resolutioner från Förenta Nationernas säkerhetsråd. Med hänsyn till att Libyen så här långt inte följt sina skyldigheter, kan det omöjligt delta i den andra Europa-Medelhavs-ministerkonferensen.

Izquierdo Rojo
Jag beklagar att rådet inte har svarat mot det krav som Europaparlamentet upprepade gånger har ställt i detta sammanhang. Rådets svar är en besvikelse för oss och jag måste igen beklaga den brist på självständighet och brist på oförvägenhet som präglar ministerrådets beslut.
Det som parlamentet begär är att man öppnar utsikter för att ett land, ett Medelhavsland, får delta i EuropaMedelhavspolitiken. Det är skäl att konstatera att detta land, Libyen, såsom medlem av det stora arabiska Nordafrika är en del av Europaparlamentets Maghrebdelegation. Sålunda deltar landet indirekt i EuropaMedelhavspolitiken, i denna byggnad i Strasbourg, där man har hållit flera möten.
Jag anser uppriktigt att detta svar är en besvikelse och jag ber ministerrådet om att det från och med i dag fram till den 15 och 16, som är de dagar då det andra Europa-Medelhavsmötet skall hållas i Valetta, öppnar dessa utsikter. Europeiska unionen är ibland mycket uppfinningsrik och ger mångtydiga svar för att kunna erbjuda detta land goda samarbetsutsikter, ett land som i framtiden kan bli mycket betydelsefullt för EuropaMedelhavssamarbetet.

Patijn
Jag måste ändå påminna fru Izquierdo Rojo om resolutionerna 731, 748 och 883 från säkerhetsrådet som hon säkert har under huvudkudden eftersom hon bryr sig så mycket om Libyen. Det handlar om misstanken om statsunderstödd terrorism som kommer fram i dessa resolutioner från säkerhetsrådet. Och i detta har det högsta organet för folkgemenskapen uttalat att de libyska myndigheterna måste göra allt för att undanröja denna misstanke. Så länge denna misstanke inte eliminerats, tycker jag att det finns all anledning till att rådet handlar som det handlar. Om jag måste tala om besvikelser, då uttalar jag min besvikelse över den libyska regeringen som inte medverkar till att eliminera denna allvarliga misstanke.

Ordföranden
Fråga nr 17 från Gerard Collins (H-0245/97):
Angående: Europeiska strukturfonderna efter 1999
Har det förekommit några diskussioner inom rådet vad gäller hur Europeiska strukturfonderna skall drivas efter 1999? Jag undrar särskilt om rådet har för avsikt att lägga fram några riktlinjer till kommissionen vad gäller de politiska prioriteter, särskilt arbetslösheten, som kommissionen bör beakta när den förbereder förslag till kriterierna för mål 1-status efter 1999?

Patijn
Den europeiska unionens strukturpolitik efter 1999 diskuteras för närvarande inte. Jag är därför inte heller i stånd att ge den ärade ledamoten den efterfrågande informationen. Jag påminner om att det Europeiska rådet i Madrid - och vi har redan talat om det - bad kommissionen att så snabbt som möjligt göra en grundlig analys av den Europeiska unionens finansieringssystem, för att omedelbart efter regeringskonferensens slut lägga fram en rapport om unionens framtida finansiella ram från och med den 31 december 1999 och därvid ta hänsyn till utsikten till utvidgning. Jag föreslår alltså därför att vi inte föregår sakerna utan att vi först koncentrerar oss på avslutningen av regeringskonferensen. Därefter kommer rådet alltså att kunna ta del av tidigare nämnda rapport från kommissionen, som sedan skall utgöra basen för vidare diskussioner om bland annat framtiden för EU: s strukturpolitik efter 1999.

Collins, Gerard
Mitt tack till Patijn för hans svar. Jag godtar allt han sagt och jag förstår skälen till att han sade det han sade. Och jag vill framföra till Patijn att det behövs kraftfulla politiska anvisningar från Ministerrådet till kommissionen, i beaktande av det faktum att det föreligger en arbetslöshet på i runda tal 20 miljoner i Europeiska unionen, vilket naturligtvis måste utgöra den viktigaste politiska prioriteringen för unionen, som den måste ta itu med i form av planering för perioden efter 1999. Denna fråga bör tas upp som en brådskande angelägenhet i synnerhet om Europeiska unionen, som vi alla önskar, skall ta itu med detta problem som påverkar unionens medborgare, om unionens erforderliga trovärdighet i medlemsstaternas invånares ögon skall kunna återerövras.

Patijn
Jag tackar herr Collins för den förståelse han har för faktumet att rådet inte kan säga mycket om strukturpolitiken efter 1999. Rådet delar åsikten med honom att hela frågan om utveckling av sysselsättning i den Europeiska unionen även på unionsnivå behöver extraordinär uppmärksamhet. Den uppmärksamheten finns och jag skulle inte vilja vänta med det på situationen efter 1999. Jag tror att vi på basis av den politik som sedan det Europeiska rådet i Essen utvecklats har möjlighet att göra den nuvarande strukturpolitiken, inom vars ram ännu ett tiotal miljarder ecu skall ges ut under kommande år, så relevant som möjligt för bekämpningen av arbetslösheten. Frågan om territoriella pakter har nämnts. Jag tror att det är frågor som vi redan nu kan ta upp. Vi skall i ljuset av utvidgningen inte gå allt för långt i förväg på den mycket viktiga diskussionen om hur vi i nästa århundrade skall reglera de ömsesidiga finansiella förhållandena.

Wibe
Jag har en väldigt speciell och konkret fråga till rådet. Det är så att när det gäller finansieringen av strukturfonderna, eller över huvud taget avgiften till unionen, har jag länge kritiserat det faktum att man baserar BNI-avgiften just på BNI utan att justera den efter köpkraftsnivån i samhället. De kalkyler som jag har gjort i detta avseende visar att det skulle leda till avsevärda förändringar, om man gjorde den naturliga justeringen att man tog hänsyn till nivån på köpkraften i länderna.
Jag förstår svårigheten med att föra fram meddelande till kommissionen, men jag vill fråga rådet följande: Finns det ingen möjlighet för rådet att föra fram den tanken att man också på strukturfondernas utgiftssida inför just även ett mått för köpkraften, så att man, så att säga, justerar bruttonationalprodukten med hänsyn till detta?

Patijn
Jag tvivlar på om jag har förstått frågan från den ärade ledamoten rätt. Jag förstår att han ber om att i stället för att använda bruttonationalprodukten, ta den faktiska köpkraftskapaciteten som utgångspunkt för bidrag eller avdrag till den Europeiska unionen? Jag vill tala om för er att finansiering av de europeiska gemenskapernas utgifter är fastställda i fördraget. Det är i första hand importavgifter, i andra hand jordbruksskatter och på tredje plats momsnyckeln. Först för den resterande delen är bruttonationalprodukten tillämplig. Det står fast i fördraget. Jag som nederländsk representant i regeringskonferensen vet inte om något enda förslag, inte heller från den svenska regeringen, om att ändra det. Jag kan bekräfta för er att den politiska utvecklingen så som ni föreslår inte övervägs i detta ögonblick.

Ordföranden
Ärade ledamöter, efter att ha tackat rådets ordförandeskap för dess närvaro och de värdefulla svaren vill jag meddela att den tid som avdelats för frågor till rådet har tagit slut och frågorna 18 till 29 kommer att besvaras skriftligen.
Jag förklarar frågestunden för avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.10 och återupptogs kl. 21.00.)

Kvalitet på bensin och dieselbränslen - Avgaser från motorfordon -
Utsläpp i atmosfären - Bränsleekonomi (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0096/97 av Mamère, om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv (KOM(96)0248 - C4-0462/96-96/0163(COD)) om kvaliteten på bensin och dieselbränslen och om ändring av rådets direktiv 93/12/EEG; -A4-0116/97 av Lange, om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv (KOM(96)0248 - C4-0463/96 och KOM(97)0077 - C4-0091/97-96/0164(COD)) om åtgärder mot luftförorening från motorfordon och om ändring av rådets direktiv nummer 70/156/EEG och 70/220/EEG; -A4-0099/97 av Eisma, om meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet (KOM(96)0248 - C40492/96) om en framtida strategi för kontroll av utsläpp i atmosfären från vägtransporter, med beaktande av resultaten från fordons- och oljeprogrammet; -A4-0117/97 av González Álvarez, om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet (KOM(95)0689 - C4-0015/96) om en gemenskapsstrategi för minskade koldioxidutsläpp från personbilar och förbättrad bränsleekonomi.
González Álvarez
Fru ordförande, även om mitt betänkande är fristående från betänkandena av ledamöterna Lange, Mamère och Eisma, är det skäl att notera att alla dessa betänkanden bildar ett politiskt och miljöpolitiskt paket som är värt att lyfta fram.
Det första förslaget som vi lade fram i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd var svagare än det slutliga förslaget. Vi har med andra ord accepterat de ändringsförslag som andra kollegor från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, gruppen De gröna i Europaparlamentet och även Europeiska folkpartiets grupp har lagt fram för betänkandet. Jag anser att betänkandet har blivit bättre genom dessa. Det är sannolikt att det här och där finns fraser som inte delas i sin helhet, men eftersom betänkandet antogs enhälligt i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, föredrar jag att inte ta upp dem - det finns t.ex. ord såsom "förkastande " av frivilliga avtal som jag inte delar och som jag skulle ha uttryckt på annat sätt. Men eftersom betänkandet antogs enhälligt så anser jag mig förpliktad att försvara det i den form som det antogs i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd vid det senaste sammanträdet.
Det finns ett antal frågor om vilka alla föredragande av detta åtgärdspaket är överens. Det gäller frågorna i anslutning till luftens kvalitet, CO2 -utsläppen och kvaliteten på våra bränslen. Vi är också alla överens om kritiken mot att industrins kriterier och de konversationer som förts med industrin har beaktats i högre grad än utlåtandena från experter och icke-statliga organisationer.
Det finns ett antal frågor som måste lyftas fram. För det första, så anser själva kommissionen att om man inte vidtar kraftfulla åtgärder så kan åtagandena från Riokonferensen inte uppfyllas - åtaganden som snart, i juni, skall granskas i New York och som går ut på att år 2000 ha CO2 -utsläppen på samma nivå som år 1990. Detta mål verkar vara svårt att uppfylla, och därför anser vi att kommissionens förslag är svagt eftersom det inte konkretiserar lagstiftningsåtgärder som kunde hjälpa oss uppfylla dessa mål.
Den första kritiken gäller de frivilliga avtalen. I denna kammare debatterar vi ofta om den upprepade underlåtelsen att följa gemenskapens lagstiftning. Och om gemenskapens lagstiftning inte följs så uppstår tvivel om hur det går med de frivilliga avtalen. Därför föreslår vi i betänkandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd att man i enlighet med innehållet i kommissionens lagstiftningsprogram från 1994 utarbetar ett direktiv som omfattar CO2 -reduktionen, eftersom uppfyllandeskyldigheten då skulle öka. Vi föreslår också att direktivet läggs fram före 1998.
Likaså föreslår vi att det skall finnas en lagstiftningsåtgärd som omfattar ett rimligt förslag på skatter. När vi säger rimligt så är vår avsikt att de mindre bemedlade inte skall belastas. Förslaget om omedelbar förnyelse av bilparken eller förslaget om att utan urskiljning beskatta bränslen - något som ingår i ett av de ändringsförslag som diskuterades i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd - drabbar utan urskiljning både de bättre och de sämre bemedlade i Europa. Vi föreslår ett lagstiftningsförslag som sammanfattningsvis går ut på att gynna dem som förorenar mindre. Med andra ord skall i framtiden, när det finns bilar som drar tre liter bensin på hundra kilometer, användarna av kompakta bilar som väger mindre och förorenar mindre, få skattefördelar. Samtidigt skall enligt förslaget beskattningen ökas för användarna av kraftfullare bilar som förorenar mera.
Vi anser att man bör upprätta ett lagstiftningsförslag i denna riktning för diskussion i detta parlament. Kommissionen skall inte anse det vara överdrivet att sikta på en sänkning till fem liter bränsle per hundra kilometer, eftersom vi anser att det redan finns bevis på att detta är möjligt, ta t.ex. den bil som Greenpeace föreslog, Twingo Smile . Vi anser också att dessa åtgärder för en klar minskning av bränsleförbrukningen bör kombineras med andra åtgärder, som jag medger att i vissa fall påverkar medlemsstaterna och subsidiaritetsprincipen, men som är ytterst viktiga. Sådana åtgärder är t.ex. sänkning av hastigheten, storskaligt utnyttjande av allmänna transporter - som därför måste förbättras - och beaktandet av stads- och landsbygdsplaneringen... Det finns många åtgärder som kommissionen kanske inte kan vidta själv men som den kan uppmana medlemsstaterna att vidta, åtgärder som bidrar till CO2 -reduktionen.
Herr ordförande, fru kommissionsledamot, jag anser att vi med detta åtgärdspaket, om ändringsförslagen till de fyra betänkandena får ett allmänt godkännande, definitivt kan gå vidare mot målet att sänka CO2 -utsläppen, rena den dåliga luften i Europa och få bränslen som förorenar mindre.

Cox
Fru ordförande! Jag redovisar yttrandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om bränslestandarder och -specifikationer. Jag bör redan från början säga att utskottet uppnådde en omfattande politisk konsensus rörande det framtagna yttrandet och att det, i allmänhet, förelåg ett välkomnande av auto-oilprogrammet som ett steg i rätt riktning, oberoende av de farhågor olika ledamöter kan ha haft rörande de enskilda detaljerna i det.
Vad gäller planerna för bränslespecifikationer år 2000 föreslår ekonomiutskottet begränsade sänkningar av de målsatta värdena för svavelhalter, relativt dem som rekommenderas i auto-oil-programmet. Vi var - man kan använda yttrycket - " mindre ambitiösa" i detta avseende än utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, men man kan också välja ut en del andra formuleringar för att beskriva den grannlagenhet utskottet valde att iaktta vad gäller dessa gränser.
Vad gäller år 2005 så föreslog ekonomiutskottet, i avvaktan på ett auto-oil 2-program, bilagorna III och IV, och bibringar i dessa bilagor indikativa standarder, som det skulle vilja se beaktas i auto-oil 2-programmet. Detta avviker från tyngdpunkten i miljöutskottet, som i detta skede föredrar att ställa upp en obligatorisk standard redan nu på längre sikt.
Vad skattemässiga incitament beträffar så hyser ekonomiutskottet den fasta åsikten att vi bör begagna oss av sådana, särskilt inom detta bränsleområde, genom differentierad accisbeläggning. Detta kan vara underlättande i medlemsstaterna, förbehållet procedurer för säkerställande av den inre marknadens sammanhållning, för införandet av mer avancerade bränslen än dem som specificeras som erforderliga som ett minimum. Jag noterar och välkomnar sannerligen miljöutskottets stöd för detta förslag.
Ekonomiutskottet lade ner betydande tid på att försöka arbeta fram en uppskattning av kostnadsskillnadseffekten per medlemsstat, och kom fram till att det förelåg mycket betydande kostnadsskillnader mellan nordliga och sydliga länder. I beaktande härav rekommenderade utskottet en begränsad övergångsperiod för de sydliga länderna, eftersom vi måste vara realistiska, såväl som ambitiösa, när vi ställer upp målen.
På det hela taget skulle jag vilja påstå att vår inriktning mer var vad jag kan kalla den " politiska" kemin än bränslekemin som fokusering för vårt intresse.
Av kommissionens meddelande framgår klart att rådet har rätt så delade meningar om detta. Jag anser det vara tillbörligt att vi i parlamentet inte söker göra de goda till våra främsta motståndare, för eventuella lösningar. Ekonomiutskottets förslag är realistiska och kommer, vid den andra behandlingen, att befinna sig närmare den slutliga tyngdpunkten för denna institutions köpslagan med rådet.

Hautala
Herr ordförande, först vill jag tacka alla mina kolleger för det goda samarbetet. Vi har utarbetat betänkanden och yttranden i gott samförstånd mellan de olika utskotten. På budgetutskottets vägnar tackar jag särskilt Lange, som är ansvarig för parlamentets betänkande om avgasutsläpp från personbilar. Han åtog sig ju i utskottet för miljö budgetutskottets förslag rörande detta.
Jag vill fästa uppmärksamheten på att det är fråga om att man redan nu skulle fatta beslut om avgasutsläppsnormer för år 2005, som skulle vara bindande och inte bara riktgivande som kommissionen föreslår. En del har kritiserat dessa mål såsom varande alltför stränga, men de är möjliga att uppnå, om man tar i bruk de rätta medlen. I det avseendet har parlamentet i alla betänkanden och yttranden mycket starkt tagit ställning för skatteincitament. Budgetutskottet har behandlat ärendet också ur den industriella konkurrenskraftens synvinkel och konstaterat, att om bilindustrin i Europeiska unionen inte snabbt utvecklar ny teknik, så kommer japanerna nog att göra det.
Det är mycket viktigt att också ta upp frågan om bränslekvaliteten, ty på det sättet kan man snabbt påverka luftkvaliteten. Sveriges och Finlands regeringar har genomfört en undersökning, som visar att oljeindustrin har haft en mycket överdriven uppfattning om hur mycket framställning av renare bränslen kostar. Denna undersökning har även presenterats i parlamentet. Allt som allt har kommissionen anledning att granska sin policy och som utgångspunkt för sina förslag ta den bästa tillgängliga tekniken. Det som parlamentet nu har fått till stånd i denna första behandling lägger en synnerligen stark grund för de fortsatta behandlingsomgångarna.

Ferber
Fru ordförande, kära kollegor! Utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi har likaså ägnat sig mycket intensivt Dt fordons- och oljeprogrammet. Mycket har redan sagts och ännu mycket mera kommer att sägas. Mot denna bakgrund skulle jag vilja begränsa mig till enbart fem punkter: för det första behövs ovillkorligen ett samband mellan utsläppen från motorfordonen och drivmedelskvaliteten. Vi kan inte göra en sak och låta bli en annan - det är forskningsutskottets åsikt.
För det andra kan vi idag klara av mycket mera, än vi själva är beredda att hålla med om. Det har visat sig vid hearingen, det har visat sig vid diskussionerna med branschorganisationerna och industrin. Därför ska vi gå vidare med större ambitioner. För det tredje har hänsyn inte tagits till viktiga punkter inom forskningspolitikens område, i synnerhet då arbetsgruppen "Framtidens bil ", som ju har till uppgift att just inom detta område ställa forskningsresultat till förfogande. Varken dessa resultat eller denna arbetsgrupp har nämnts. För det fjärde har hälsoutredningar, som utförts på uppdrag av kommissionen, inte lett till några lagstiftningsåtgärder. Även detta beklagar vi inom forskningsutskottet på det djupaste, eftersom det därigenom skulle kunna ha gått att tydligare definiera vad som ska göras. Och för det femte: vi behöver inget andra fordons- och oljeprogram. Vi vet vad som går att göra idag och det kan vi också entydigt ange för såväl år 2000 som år 2005.
Forskningsutskottet har föreslagit någon form av revisionsklausul - detta förslag antogs dessvärre inte. Det skulle emellertid ha inneburit en möjlighet, att här för framtiden lägga in en revision, som inte nödvändigtvis måste genomföras nu. Mot denna bakgrund har forskningsutskottet uttalat sig för en klar, transparent och ambitiös lagstiftning och det är min förhoppning, att vi vid morgondagens omröstning kommer att ge en motsvarande signal.
(Applåder)

Tamino
Fru ordförande, i egenskap av föredragande av yttrande från utskottet för transport och turism angående det förslag som Lange är föredragande av skulle jag vilja uttrycka min stora tillfredsställelse och uppskattning av alla anföranden, från det av Mamère, till det av Eisma och det av Gonzáles Álvarez, förutom givetvis Langes.
D å jag instämmer helt och hållet med alla tidigare inlägg, skulle jag bara vilja framhålla några saker och understryka vikten för Europaparlamentet av att inte begränsa sig till en kostnads/effektivitetsanalys, utan understryka nödvändigheten av en kostnads/nyttoanalys ihop med sambandet med internationaliseringen av de externa kostnaderna, ett ämne som vi för den delen redan behandlat. Vi måste dessutom framhäva den sociala betydelsen, förutom för miljön, av energisparande och minskade utsläpp, snarare än bilar som karaktäriseras av höga prestanda i form av hastighet och snabb acceleration.
Av denna anledning vill jag åskådliggöra några delar i mitt tal. För det första är det inte absolut tillräckligt att tänka på bilar som fungerar enligt Auto/Oil-kriterierna endast i 80 kilometer, vi föreslår åtminstone 160 tusen. För det andra tror vi att motorerna bör göra det möjligt inte bara att minska förbrukningen och förbättra prestanda i form av mindre föroreningar, utan man bör även tänka på nya motorer som kan fungera med nya energikällor såsom solenergi eller väte, som inte ger föroreningar.
Slutligen är det viktigt att de datorinstrumenten baserar sig på en europeisk minimistandard, fungerar lika bra för dieselmotorer som för bensindrivna fordon och är gjorda på ett sådant sätt att styrning och en effektiv kontroll garanteras.

Billingham
Fru ordförande! Mitt yttrande handlar om den framtida strategin för kontroll av utsläpp i atmosfären. Auto-oilprogrammet har med rätta beskrivits som banbrytande med de två näringarna, bilbranschen och oljebranschen, arbetande sida vid sida. På motsvarande sätt har vi i utskottet samarbetat för att utarbeta våra tre yttranden, och hittat gemensamma ståndpunkter som givit oss möjlighet att få stöd från kollegor i vårt utskott.
Jag måste säga att det inte var någon enkel sak, eftersom utskottet har industripolitiken som sin verkliga hjärtefråga. Vi sökte därför en mycket delikat balans mellan kostnader för industrin relativt kostnader för hälsan. Utfallet blev, enligt mitt förmenande, ett stärkande av kommissionens förslag till en realistisk nivå, med en förnuftig kompromiss mellan kostnadseffektivitet och den bästa tillgängliga teknologin. Kallstartförfaranden, fordonsburen diagnostik, skattemässiga incitament för skrotningsprogram och en förbättring av bränslekvaliteten totalt sett ingick alla i mitt yttrande, och fick stöd av ekonomiutskottet.
Sådana höga standarder medför två fördelar för oss: renare luft i Europa och en ledande ställning inom miljöteknologin. Med sådana standarder kommer vi att kunna sälja våra bilar till alla världens marknader och uppställa en norm för alla våra internationella konkurrenter.
Det gläder mig att kunna meddela att jag lämnar ett bidrag, om än litet, till dessa större betänkanden. Men denna vecka framställde fullmäktigen i min valkrets en utsökt broschyr, helt i linje med parlamentets betänkande, med rejäla förslag för en bättre luftkvalitet i Northamptonshire. Här har vi ännu ett bra exempel på hur den europeiska lagstiftningen harmonierar med lokala angelägenheter. Om parlamentet och kommissionen, vilket jag hoppas, ställer sig bakom dessa betänkanden kommer 360 miljoner medborgare att kunna njuta av en renare och hälsosammare luft, och liv kommer att sparas som annars hade gått förlorade.
Det är en förträfflig målsättning, en varaktig prestation och, faktum är, en lagstiftning som vi alla kan känna stolthet över.

Cassidy
Tack fru ordförande! Jag måste redan från början säga att jag representerar min kollega Giles Chichester, som är föredragande för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi. Han har förberett ett uttalande åt mig. Det är mästerligt, klarsynt och mycket tekniskt. Jag kan inte ta på mig någon som helst ära för det.
Chichester fick lov att fara till London eftersom, som kommissionärerna kanske känner till, någonting inträffar den 1 maj som vi förbereder oss för i Förenade kungariket, och Chichesters närvaro är absolut nödvändig för det.
Här är Chichesters anförande: Det är viktigt att erkänna de framsteg mot en renare luft som redan gjorts med begränsningen av utsläppen från fordon. Auto-oil 2000-målsättningarna för betydligt lägre utsläpp utgör ytterligare ett betydande steg bort från det illaluktande 70-talet. Det är också viktigt att komma ihåg att dessa åtgärder syftar till att förbättra luftkvaliteten i tättbebyggda områden, där fordonskoncentrationerna är som störst.
Frågan är: har kommissionen bestämt nivåerna för de begränsade utsläppen till de rätta värdena, eller har man varit för mild mot bränsle- och fordonsnäringarna? Är, framför allt, de målsatta värdena för svavel i miljondelar för bensin- och dieselfordon fortfarande för höga, vid 200 och 350? Sett till kriterierna för kostnadseffektivitet och skälighet, såväl som för teknisk genomförbarhet, är svaret förmodligen ja för år 2000, men vi bör avvakta den översyn som bestämts till 1998 innan vi tar ytterligare beslut om ytterligare begränsningar för år 2005. De som vill ha 50 miljondelar, oavsett kostnaderna eller den tekniska görligheten, måste inse att det blir konsumenten som får betala för alla dessa åtgärder, och att vi bör gå fram på basis av ordentligt underbyggda och avvägda förslag.

Novo Belenguer
Fru ordförande, jag kommer i mitt anförande att koncentrera mig på ett av de tre förslag som kommittén lagt fram om skyddet av miljön, med resultaten i hand från fordons- och oljeprogrammet, och vill samtidigt gratulera Eisma till hans betänkande.
Kommittén yrkar i sitt dokument på behovet att öka inspektionen och underhållet av fordon som en väsentlig faktor för att kunna reducera förorenande utsläpp. Kommittén fastslår också två grupper av utsläppsgränser: en grupp som förpliktar från år 2000 och en annan - med lite mer invecklade och ambitiösa mål - som träder i kraft från år 2005. Likaså föreslår kommittén att man undersöker vilka åtgärder som kan tillämpas inom sektorn och därvid granskar alternativa bränslen, framdrivningssystem och energikällor.
Jag skulle, fru ordförande, vilja lyfta fram några förslag som vi från utskottet för transport och turism gjorde för det nämnda betänkandet. För det första, behovet att ta in flera sociala aktörer. I miljöfrågor måste de icke-statliga organisationernas åsikter beaktas. Det är inte rätt att bara använda dokument som tillhandahålls av tillverkarna själva, något som redan har konstaterats under debatten denna eftermiddag.
För det andra anhåller vi också om att man inför alternativa lösningar för att förbättra luftens kvalitet, där man stödjer forskning om alternativa motorer i anslutning till fordonstrafik. Vi yrkar på att, när man talar om skyddet av miljön och folkhälsan, den ledande principen inte kan vara förhållandet mellan kostnad och effektivitet, eftersom största delen av dessa kostnader faller direkt tillbaka på konsumenterna.
För det fjärde så talar vi om behovet att utveckla ett bättre bränsle som inte är så förorenande. Det gäller att balansera ansträngningen mellan tillverkningen av fordon och tillverkningen av bränslen.
För det femte så föreslår vi tillämpandet av skattemässiga sporrar, både för bättre och renare bränslen och för bättre och effektivare motorer.
Slutligen vill jag fästa uppmärksamheten vid den största ansträngningen som länderna i södra Europa måste göra för att minska svavelhalten i sina bränslen. De sydliga länderna får, såsom vi alla vet, sitt bränsle från arabländerna medan länderna i norr använder bränslen från Nordsjön.

Bowe
Fru ordförande! Jag vill uttrycka mitt stöd för de förslag som lagts fram av de föredragande som är involverade i autooil-programmet, och dessutom till Gonzalez Álvarez, i hennes meddelande om koldioxid och bilar.
Förslagen kan framstå som radikala jämfört med kommissionens förslag, men faktum är att de endast utgör en utgångspunkt för fortsatta överläggningar med rådet. Om man ser till vad som idag föreslås i andra delar av världen, framför allt Japan och USA, så är de skäliga och jämförbara med vad som föreslås där.
Vi debatterar ett paket här i kväll, i vilket alla delar är nödvändiga om vi skall kunna göra några verkliga framsteg inom alla områden, inte bara skydda miljön och de europeiska medborgarnas hälsa, utan också ekonomisk utveckling och säkerställande av Europas framtida ekonomiska utveckling och framsteg. Det åtgärdspaket som föreslås i kväll kommer att ge oss renare bränslen. Det gör det möjligt att ta fram renare bilar och dessutom, förmodligen, mindre och mer bränslesnåla bilar. Och det kommer inte bara att vara acceptabelt i Europa, det kommer dessutom att ge oss bilar som är acceptabla i andra delar av världen, till vilka vi kan sälja och exportera dem. Det ger oss också en framtid i de två mycket viktiga näringar som vi inte kan bortse från och det säkerställer Europas framtida välstånd.
Vi kan inte bortse från det faktum att detta åtgärdspaket kommer att ge våra medborgare en hälsosammare luft att andas och, förhoppningsvis, sätta stopp för koldioxidutsläpp. Vi kan också förvänta oss att vi kommer att göra ytterligare två saker för två viktiga näringar. De kommer att tvingas att gå i en riktning som deras investeringschefer för närvarande inte vill välja: investeringar i ny teknologi, investeringar i ny utrustning som kommer att ge dem försteg framför utvecklingen i andra delar av världen, för att säkerställa att de kan tillhandahålla de produkter som världsmarknaden kräver. Den investering som erfordras för detta är betydande, men det är vad som erfordras.
Om vi granskar kostnaderna så kommer de att hämtas tillbaka från de miljontals bilister som kommer att köra dessa bilar, tanka dessa bilar, inte bara i Europa utan också i andra delar av världen, till en genomsnittlig kostnad på 10 ecu per bilist och år. Det är ingen dålig affär; det är ett lågt pris för att värna om vår miljö, medborgarnas hälsa och Europas framtida välstånd.
Jag uppmanar kommissionen att godta dessa förslag.

Holm
Herr ordförande! Jag har alltså varit föredragande för forskningsutskottet i fråga om minskningen av koldioxidutsläpp. Det är viktigt att slå fast att en minskning av koldioxidutsläppen från personbilar inte kan åtgärdas genom endast en åtgärd inom ett visst begränsat område. Tvärtom krävs en helhetssyn, vilket forskningsutskottet vill uppmärksamma. Det krävs en mängd åtgärder för att nå en acceptabel lösning för miljön. Det behövs alltså både skatter, lagstiftning, färre bilar, nya bränslen osv.
Forskningsutskottet betonar att åtgärdernas grundbultar är satsningen på forskning och teknisk utveckling. Dessa frågor behandlas inte särskilt djupt i meddelandet från kommissionen, men det är ju så att den tekniska utvecklingen inom detta område långt ifrån står stilla, vilket vissa, ej nämnda företag och personer försöker göra gällande. Det finns ju exempel redan i dag på bilar som med god marginal kan klara de krav som vi från Europaparlamentet har ställt tidigare, och som vi nu påminner kommissionen om.
Gemenskapsstrategin från kommissionen är ett välkommet första steg, men långt ifrån tillräckligt på litet längre sikt. Det är viktigt att poängtera att minskningen av koldioxidutsläppen måste fortsätta efter år 2005, med ett nytt mål för år 2010, år 2015 osv. Det är nödvändigt både för den europeiska bilindustrins långsiktiga planering och också för att EU skall kunna nå de nödvändiga miljökrav som ställs. Vi vill då påminna kommissionen om att den inför det femte ramprogrammet för forskning skall lägga fram ett strategiskt förslag för forskning om minskad bränsleförbrukning hos fordon. Det bör inte bara innehålla kortsiktiga lösningar, utan grundläggande, långsiktiga strategier för förändring av teknik, funktion, material och produktion. Många av de förslag som forskningsutskottet har lagt fram finns med i någon form i betänkandet som presenterats av González Álvarez i dag.

Van Dijk
Herr ordförande! Jag har sammanställt ett yttrande för transportutskottets räkning med anledning av betänkandet av Álvarez.. Det är kanske nyttigt att nämna det i denna förvirrande blandning. I kampen mot utsläpp av koldioxid ligger det nära till hands att titta på transportsektorn, för den svarar för nästan en fjärdedel av utsläppen av koldioxid och lejonparten av dem förorsakas av personbilar. Om vi slutligen vill nå ett varaktigt samliv, då måste användningen av bilen drastiskt reduceras, och samtidigt måste bilen bli otroligt mycket renare. Men det är en illusion att tro att "end-ofthe-pipe "tekniken kommer att befria oss från koldioxidutsläpp och därmed även skulle kunna erbjuda en lösning på klimatförändringen som kommer att bli en följd av det koldioxidutsläppet. Så länge vi använder fossila bränslen, kommer utsläpp att vara en följd, och därför måste man utveckla en effektiv politik som grundar sig på kunskap om samhällsplanering och stadsplanering, som kortar avstånden och som gör kollektivtrafik attraktiv vid sidan av cykeln, för på så sätt kan lätt 50 % av antalet bilresor undvikas, eftersom de är kortare än 5 kilometer. Och dessutom måste det nu äntligen seriösa målsättningar ställas upp för bilindustrin. Trots att det finns teknik för att tillverka mycket rena bilar som kan köra 100 kilometer med 3 liter bensin, får bilarna allt större motorer och koldioxidutsläppen bara ökar. Det är åtgärder som inte hjälper oss någon vart. Men även importen och därtill hörande införandet av en hastighetsbegränsning på 100 kilometer, ni kanske är förvånade, men det har utskottet för transport godkänt, och kampanjer för kör- och förflyttningsbeteende kan ge ett väsentligt bidrag. Låt inte minskningen av koldioxid inom transportsektorn stanna vid vackra ord utan utveckla på politik europeisk nivå. För vi har ju instrumenten för detta, och vad vi dessutom behöver är den politiska viljan, både i kommissionen och rådet.

McNally
Fru ordförande! Jag avfattade ursprungligen yttrandet om bränslen för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, men talar nu för den socialdemokratiska gruppen.
Ja, metodiken för auto-oil-programmet var innovativ, men den innebar två problem: för det första krävde den lång tid, varför oron på senare tid för exempelvis partikelutsläpp inte omfattades. För det andra kom Europaparlamentet in i bilden i ett mycket sent skede. Europaparlamentet fungerar inte med ett knäryckande reflexsystem. Vi har gjort betydande efterforskningar innan vi kommit till de slutsatser som lagts fram här i kväll. Vi utnyttjade vår egen forskningsresurs - STOA - som tog fram ett dokument åt oss, av vilket framgick att bränslen med låg svavelhalt är nödvändiga. Vi genomförde en offentlig utfrågning, och andra auktoritativa undersökningar kom till samma slutsats.
Jag vill tala om enbart en sak - behovet av låga svavelhalter, i synnerhet i diesel - av ett skäl: detta skulle spara tusentals liv och förhindra att många människor tvingades tillbringa sina liv flämtande till följd av sjukdomar i andningsorganen. Partiklar, som inte identifierats i början av auto-oil-programmet, utgör ett avgörande bidrag till dessa problem. Oljebolagen ogillar parlamentets slutsatser av kostnadsskäl. Låt mig säga detta till dem: för det första, bränslen med låga svavelhalter skulle bli mer konkurrenskraftiga. För det andra så måste de, under alla förhållanden, renovera och investera i sina raffinaderier kontinuerligt. För det tredje så blir kostnaderna, som överförs på konsumenterna, inte orimliga. För det fjärde så är ny fordonsteknologi bara möjlig med lågsvavliga bränslen. För det femte kan övergångsbestämmelser medges för de medlemsstater som drabbas hårdast. För det sjätte, och allra viktigast, så får man en omedelbar effekt när man byter bränslen. Av dessa skäl ger den socialdemokratiska gruppen Mamères förslag sitt kraftiga stöd.

Schnellhardt
Fru ordförande, bästa kollegor! I de föreliggande utkasten till åtgärder för att ytterligare minska utsläppen från motorfordon har en ny infallsvinkel valts. För första gången har, utöver fastställande av gränsvärden för motorfordonsutsläppen, specifikationer föreslagits för kvalitet på drivmedel. Detta anser jag vara rätt väg, eftersom rena drivmedel möjliggör användning av framtidsinriktad motorteknologi och dessa båda i kombination ger omedelbara och betydande förbättringar av luftkvaliteten.
Denna tanke ska vara vägledande för oss vid morgondagens omröstning. Här ska det emellertid konkret gälla specifikationer så som de beslutats i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Detta gäller i synnerhet svavel, bensol och aromater, så att det lönar sig att förse motorfordonen med befintliga teknologiska framsteg.
Detta förutsätter emellertid, att planeringssäkerhet åstadkoms för mineralolje- och bilindustrin. Det är mot denna bakgrund som vi redan nu eftersträvar bindande värden för Dr 2005. Kommissionens förslag ligger emellertid långt från detta och föreskriver bara det som egentligen redan gäller. Bara detta är, enligt min åsikt, skäl nog till att ställa sig mycket kritisk till kommissionens förslag.
Här måste väl också sägas, att fordonsprogrammet och oljeprogrammet slagits samman i ett paket men jag kan inte se sambandet i förslaget; på det hela taget utnyttjades alltså inte den möjlighet som en kombination av stränga gränsvärden för utsläpp från motorfordon och drivmedelsspecifikationer innebär för miljön och människors hälsa. Men framför allt har det varken lett till främjande eller förbättring av konkurrensmöjligheterna utan den europeiska industrin har här inlett en kräftgång.
Som motargument mot ytterligare åtgärder anförs ständigt - och det har redan sagts flera gånger idag - att kostnaderna stiger. Vi har redan hört det ofta: om mineraloljeindustrin investerar för att klara de specifikationer, som vi föreslår, rör det sig om 0, 01 ecu per liter. Vem drabbas då egentligen? I huvudsak är det ju skattebetalarna som måste betala detta.
Beträffande konkurrenssituationen inom de berörda industrigrenarna, som vi hela tiden måste ha i åtanke i samband med vårt beslut, ska till att börja med för mineraloljeindustrin konstateras, att konkurrensen för företagen i huvudsak ligger på det regionala planet och inte mellan de enskilda mineraloljebolagen. När det gäller mineraloljebranschen skulle jag till och med vilja byta ut ordet konkurrens mot ordet överenskommelse, eftersom prisöverenskommelser träffas mellan företagsledningarna. Där finns inte längre någon konkurrens.
Inom bilindustrin ligger konkurrensmöjligheterna internationellt sett i utveckling av framtidsteknik. Detta koncept har emellertid bara möjligheter på marknaden i samband med införande av den kväveoxideliminerande katalysatorn och rena drivmedel. En miljöpolitik, som skapar respektive förbättrar konkurrensmöjligheterna - och det är vad det handlar om här - är en bra politik.
Skillnaderna inom den europeiska unionen i samband med raffinaderiernas tekniska status och fordonsparkernas tekniska skick eller ålder är mycket stora. Här finns då naturligtvis en tendens att i detta sammanhang säga, att vi behöver undantagsbestämmelser, för att gradvis utjämna denna skillnad.
Om vi väljer denna väg, då offrar vi en del av drivmedelsindustrin, av raffinaderiindustrin med 30 % överkapacitet inom den europeiska unionen och då måste vi ta konsekvenserna, nämligen efterfrågan på transportmedel för att åtgärda denna bristsituation.
Vi måste således tänka på att säkerställa konkurrenskraften för bilindustrin och för drivmedelsindustrin och det kan bara ske via det av parlamentet framlagda programmet.
(Applåder)

Pompidou
Fru ordförande, kära kolleger, jag ersätter i kväll min kollega Gérard d'Aboville, som i sista stund var tvungen att lämna skeppet för ett annat, och då bad mig överta rodret i hans ställe.
Förorenande utsläpp från fordon och kampen för en bättre luftkvalitet är oroande problem och kräver en långsiktig vision, vilket är ämnet för fordons- och oljeprogrammet. Infallsvinkeln är saklig och grundar sig på logiska och vetenskapliga resonemang, som ger möjlighet att bättre förstå och försvara Europeiska kommissionens ståndpunkter.
Först några ord angående Mamères betänkande. Vad gäller gränsvärdet för svavelhalten för bensin som för närvarande ligger på 400 ppm, föreslår kommissionen en sänkning till 200 ppm, vilket redan det är en stor satsning som sänker det nuvarande gränsvärdet med femtio procent. Att som föredraganden kräver, ytterligare sänka gränsvärdet från 400 till 50 ppm är inte någon kostnadseffektiv lösning i strävan efter en bättre luftkvalitet, eftersom en sänkning med över 200 ppm förutsätter stora investeringar men ger en obetydlig minskning av utsläppen.
Det finns andra faktorer som bör tas under övervägande, som till exempel kontroll, underhåll eller utbyte av äldre fordon, förbättringar av trafikförhållanden, användning av flytande gas eller naturgas i kollektivtrafiken samt naturligtvis de rena och tysta elbilarna.
Det huvudsakliga problemet med dieselbränslet är svavelhalten. Kommissionen har fastställt ett gränsvärde på 350 ppm, i stället för nuvarande 50 ppm, vilket är en stor satsning och ett väsentligt steg i rätt riktning. Föredraganden kräver ett gränsvärde på mellan 50 och 30 ppm, vilket även i detta fall skulle medföra alltför stora kostnader utan uppenbar vinst.
Vår grupp kräver alltså att ändringsförslagen 42 till 49 (med undantag för 46) förkastas, men att ändringsförslagen 51, 52 och 59 behålls.
Angående de punkter som tas upp i Langes betänkande, verkar det oklokt, för att inte säga kontraproduktivt att för ett ringa resultat tvinga bilindustrin till betydligt mer tvingande gränsvärden. Kommissionens förslag om gränsvärden för år 2000, vilka grundats på en kostnadseffektiv analys, utgör enligt vår mening en god kompromiss mellan behovet av ekonomisk effektivitet och nödvändigheten av en förbättrad luftkvalitet.

Blokland
Fru ordförande! Europeiska kommissionen har i samband med förberedelserna av de nya utsläppsnormerna för tiden efter 2000 satt sig vid förhandlingsbordet tillsammans med bil- och oljeindustrierna och på så sätt har en fruktbar dialog kommit till stånd.
Denna nya policy har tagit mer tid i anspråk än väntat, varigenom kommissionen inte verkar ha kunnat hålla den tidsgräns som direktiv 94/12/EEG föreskriver. Om kommissionen inte håller tidsgränserna, vad kan vi då förvänta oss av medlemsstaterna? Jag anser de vara viktigt att de nya kraven fastställs snabbt. Det skattemässiga fördelarna för rena fordon skulle då fortfarande kunna sättas in två år innan de nya normerna träder i kraft. Det finns ju redan typer av bilar som uppfyller mycket strängare krav än vad som fastställs i den befintliga lagstiftningen.
Vad normen själv beträffar är bil-olje-programmet både för bilar och bränslen en missräkning. För det första är det valda bakgrundsvärdet av tillåten luftförorening alldeles för lågt. Mätningen av medelnedsmutsningen per 4 km2 gör inte rättvisa åt folkhälsan. Vad har det för mening att välja ett mätnät med medeltal, medan i verkligheten mycket höga koncentrationer av bensen, kväveoxider och svaveloxider uppmäts på platser där just många människor går, som t. ex. smala affärsgator.
Redan för den skull är det nödvändigt att skärpa utsläppsnormerna. Men det finns även tekniska skäl. Bilindustrin har redan i åratal har kunskapen om hur man uppnår rejäla reduktioner av utsläppen. Det som saknas är det lagmässiga tvånget. Man kan mer än man är tvungen till.
För raffineringen är det i princip samma sak. Där har vi att göra med en ordentlig överkapacitet på gamla raffinaderier. Det är bittert, men de nya kraven för bränslena är direkt ett bra skäl att upphöra med produktionen av motorbränsle i gamla anläggningar.
Av hearingen framgick att särskilt svavelhalten i både bensin och diesel kan vara mycket lägre. Så länge vår rörlighet tilltar, är vi nödsakade att minska utsläppen av nedsmutsande ämnen och koldioxid inte att förglömma. Därför stöder jag helhjärtat betänkandena om bil-olje-programmet.

Stirbois
Fru ordförande, i en tid då den europeiska bilindustrin skakas av sociala omvälvningar utan tidigare motstycke, kan vi under inga omständigheter göra oss medskyldiga till att den försvinner och därigenom orsaka en social katastrof. Bara i vårt land står bilindustrin för 10 % av arbetstillfällena.
Vi för vår del har alltid kritiserat det nuvarande frihandelssystemet eftersom det alltid har pålagts oss inom områden där konkurrensen är snedvriden och på vår bekostnad. Bilindustrin ger ett belysande exempel. De amerikanska, japanska och koreanska regeringarna ger en betydande hjälp till sina tillverkare genom en stram valutapolitik. Den amerikanska regeringen går ytterligare ett steg längre med stora bidrag till forskning.
Om vi godkänner vissa vanvettiga förslag i betänkandet, riskerar vi att ta död på den franska och europeiska bilindustrin. Några av åtgärderna är tekniskt ogenomförbara. Detta har vi för övrigt redan blivit upplysta om. Jag tillåter mig också att påminna kammaren om att gränsvärdena för utsläpp från nya bilar under en tid varit föremål för sju på varandra följande serier av åtgärder, sedan 1970 tror jag, vilket har lett till en tiofaldig minskning av personbilsutsläppen. Och dessutom, fru ordförande, finns inget betänkande som behandlar det faktum att bilarna bara förorenar i städerna, och att det finns åtskilliga andra förorenande källor.
Det finns också andra lösningar vilka Pompidou preciserade nyss, jag har heller inte lång tid på mig att ta upp dem, men det gäller äldre fordon, ny forskning om bränsle, kollektivtrafik. Jag anser alltså att vi bör vara förnuftiga och ta hänsyn till miljön, men också att vi bör motsäga oss vissa överdrivna bestämmelser i detta betänkande.

Apolinário
Fru ordförande! Låt oss stödja Europaparlamentets miljöutskott av fyra huvudsakliga skäl: på grund av konkurrensen, på grund av folkhälsan, på grund av miljön och på grund av dess framhävande av Europaparlamentets roll.
Konkurrensen, därför att en snabbare utveckling av ren teknik är ett nödvändigt villkor för att stärka den europeiska industrins konkurrenskraft på världsnivå. Medan kommissionen och delar av oljeindustrin gläds åt att svavelhalten i bensinen fastställts till 200 ppm och 350 ppm för dieseln, aviserar redan Japan en minskning med 50 ppm inom kort, varvid en form av nya katalysatorer med positiva följder för gasutsläppet i atmosfären skapats.
Folkhälsan, därför att vi tycker att det är nödvändigt att fastställa frister för det generella användandet av blyfri bensin, i och med de negativa konsekvenser i fråga om folkhälsan som alla känner till. Och, när det gäller kommissionens ursprungliga förslag, tycker vi att man bör kunna hitta en balans både vad gäller svavlet och den blyfria bensinen som representerar en acceptabel begränsning för de medlemsstater som har brist på tid och pengar, och på ytterligare tid och investeringar för att förändra sina raffinaderier.
En tredje punkt som jag skulle vilja ta upp är att detta initiativ, globalt sett, är ett initiativ som syftar till att förbättra miljön och parlamentet har två möjliga vägar att ta: antingen intar man en mycket blygsammare ståndpunkt, vid sidan av kommissionens ursprungliga förslag, och förlorar fullständigt förmågan till påtryckning, handling och förstärkning av sin egen roll, eller, som föredragande gjorde så väl, särskilt i Mamère- Lange- och Eismabetänkandena, och som miljöutskottet gjorde så väl, intar man en mer krävande hållning, och på det sättet förstärker man förhandlingssituationen i den kommande processen.

Alber
Fru ordförande, bästa kollegor! Det finns en tysk julsång, som börjar med orden "Den kommer varje år ". Precis på samma sätt skulle vi kunna beskriva denna debatt: den kommer varje år. Detta beror naturligtvis på, att vi aldrig någon gång törs ange siffror, som även gäller för framtiden, utan att vi hela tiden håller på med pyttesmå procentsatser och rent automatiskt uppkommer då frågan om förhållandet kostnader/nytta och den tekniska genomförbarheten.
Jag tycker, att vi nu verkligen borde se till att nå upp till toppen av flaggstången! Av denna anledning ställer vi oss helt bakom Langes betänkande, som föreslår bindande värden för år 2005 och inte bara riktvärden. Vi tycker inte det är meningsfullt, att ett fordons- och oljeprogram II påbörjas ett år efter det att detta direktiv trätt i kraft. Industrin måste ju också äntligen få veta vart det bär iväg och få kännedom om motsvarande data, så att de då kanske också är mera beredvilliga, att göra motsvarande insatser. Till toppen av flaggstången är, som sagt, viktigt också för industrin.
Vad gäller avgasvärdena - där finns 14 positioner, eller 18, om jag tar summavärdena - så föreslår vi i Langes betänkande ytterligare reducering av sex positioner. Detta är redan idag tekniskt genomförbart och inte absolut beroende av minskning av svavelhalten i bensin. Också hearingen har ju visat, att dessa värden kan klaras tekniskt idag. Naturligtvis är det inte helt lätt. Men vi måste ju också tänka på en sak: vi har redan haft stora framgångar, delvis till och med reduceringar om 90 %. Men om det i hela världen skulle köra omkring lika många bilar som i Europa, då skulle beståndet femdubblas. Och även om vi skulle sänka värdena betydligt, skulle utsläppen öka totalt sett och det kan vi naturligtvis under inga omständigheter tillåta.
Jag tror, att industrin lätt skulle kunna klara detta, eftersom vi fått motsvarande signaler från teknikerna. Och därför säger jag, att vi behöver inte bara rena motorer utan vi behöver också rena direktörer, ty de sprider mycket mera dimmor och sotar ner mycket mera och många kolväten utgör förkolningsväten från dessa människors sida! Jag har större förtroende för ingenjörer än för direktörer.
Låt mig också få säga något om det s k on-board-diagnos -systemet. Detta stöder vi fullt ut, eftersom det är bra för miljön. Men det får naturligtvis inte hållas så hemligt, att bara de egna auktoriserade verkstäderna har tillgång till dess data. Enligt min mening är detta ett utnyttjande av en monopolställning, som vi i vår egenskap av konsumenter under inga förhållanden kan acceptera. Uppenbarligen har dessa människor letts på fel väg av uttrycket "on-board-diagnos " och anser, att med ordet diagnos följer också läkarsekretessen. Men reglerna för läkarnas tystnadsplikt kommer sig ju av andra bestämmelser än av detta uttryck.
Vi kan genom att sänka dessa värden rädda patienten miljön utan att detta inkräktar alltför mycket på principen kostnader/nytta. Och jag säger än en gång, att jag har mycket mera förtroende för tekniker och forskare än för företagsledare.
(Applåder)

Garosci
Fru ordförande, vi hälsar med tillfredsställelse de föredragningar som diskuteras idag i parlamentet om bilens framtid, som är en del av den ekonomiska, teknologiska och arbetsmarknadens framtid. Av en bilkonstruktör idag kräver vi emellertid ytterligare åtaganden, vi kräver att han även tar socialt ansvar. Miljön är kanske det främsta av dessa åtaganden och håller lyckligtvis alltmer på att bli grundförutsättningen inom bilindustrin. Auto/Oil-paketet som vi diskuterar idag rör huvudsakligen tre aspekter: minskning av utsläppen från motorfordon för att bekämpa miljöföroreningar, förbättring av bränslekvaliteten och kontroll av utsläppen från vägtransporterna. Det är samtliga föredragningar som rör forskandet efter alltmer miljöanpassade lösningar för bilarna och bränslet.
Vi är uppenbarligen överens om dessa mål, men vi kan inte låta bli att uppfatta att forskandet efter fulländade förbättringar ibland kan leda till kontraproduktiva resultat. Det exekutiva utskottet har utarbetat bra dokument och välbetänkta förslag. De föredragande har delvis tvingat fram förslagen från den exekutiva kommittén genom att se en framtid för bilen som börjar igår. De tekniska tidsgränsernas bristande respekt medför ökade kostnader vilka ger ett dubbelt negativt resultat. Den ökade kostnaden för fordon bromsar försäljningen och utbytet av bilparken och försätter de planerade investeringarna i kris med arbetslöshet som följd utan att skapa nya arbetstillfällen.
De senaste tjugo åren har föroreningarna från bilar minskat med nittio procent. De resterande nio procenten kan elimineras under de kommande åtta åren till rimliga kostnader. För den sista procenten kan vi inte begära en kort tid och kostnader som till sist belastar konsumenten. Det är därför vi kritiserar delar av förslagen från Mamère och Lange och för det exekutiva utskottet bekräftar att vi är positiva till större delen av programmet.
Vi är kritiska därför att vissa förslag i den senaste analysen inte är vare sig ekonomiska eller miljöanpassade och glömmer andra grundläggande problem. Man talar inte om elektriska bilar eller metandrivna bilar med en kombination av bensin/metan-bränsle. Man talar inte om skattelättnader för köp av ny bil fast man vet att den europeiska bilparken är alltför gammal. I Italien är medelåldern för ett fordon fjorton år och dessutom kan företagen när de köper en bil inte dra av momsen som är nitton procent.
Emellertid begär man samtidigt att omöjliga tidsgränser ska respekteras, att man ska göra tester vid -7o när två tredjedelar av Europa inte kommer under nollstrecket tolv månader om året eller införa OBD på dieseldrivna fordon och som skulle kräva att alla industriella produktionssystem byts ut. Vi vill inte ha strängare regler än de som efterfrågas av exekutivutskottet. Miljön förbättras utan tvång och utan kostnader som måste bäras av bil- och bränsleanvändaren. Vi har avslutningsvis för avsikt att fullfölja principen om en rimlig utveckling.

des Places
Fru ordförande, för en förbättrad luftkvalitet finns bara två lösningar. Antingen en ändring av de tekniska normerna för fordon, eller användning av mindre förorenande bränslen. Två lösningar som ändå måste anses som intelligentare än att införa ett förbud mot fordonstrafik som skulle gälla varannan dag.
Den första lösningen är orimligt dyr, om inte annat så med tanke på vad en förnyelse av fordonsparken skulle kosta. Den andra tycks mig rimligare och skulle få en omedelbar effekt. Det finns dock två grupper som står emot varandra. De europeiska biltillverkarna och biobränsleförespråkarna kämpar för att normerna skall skärpas. Oljeindustrin däremot är avogt inställd till detta. Det är alltså nödvändigt att undersöka de biobränslen som, i likhet med andra syreförbrukande bränslen, för det första ger bättre betingelser vid förbränning med syre, för det andra minskar växthuseffekten som beror av koldioxidhalten i atmosfären, för det tredje minskar svavelhalten i och partikelutsläppet från diesel, för det fjärde förbättrar bensinens oktantal och för det femte begränsar de starkt cancerframkallande aromatiska föreningarna i bensinen.
Utvecklingen av biobränslen kan bara genomföras om skattesystemen anpassas vad gäller försäljningsskatt. Frankrike som vill sänka försäljningsskatten, har mot all miljömässig logik blivit avvisade av Europeiska kommissionen. Jag tror att det var i morse som kommissionsledamöternas kollegium inte ville godkänna en generaliserad sänkning av skattesatser på biobränslen. Ändringsförslagen från utskottet för miljö, hälsa och konsumentfrågor, syftar alltså till en förbättring av luftkvaliteten, genom att uppmuntra användning av biobränslen. För jordbruket ger biobränslen större möjligheter till avsättning än obrukad mark. Att ha jorden liggande i träda överensstämmer inte med vår vilja att planera verksamheten i samhället på ett enhetligt sätt.

Belleré
Fru ordförande, föredragningen av Lange för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, där det också finns andra föredraganden av yttranden, är av enorm betydelse, vilket framgår av antalet intresserade utskott, inte minst transportutskottet i vilket jag sitter tillsammans med Tamino, även han föredragande av ett yttrande och vilken jag tillsammans med de andra applåderar för ett utmärkt arbete om en komplex och aktuell problematik, den om bilar som ger mindre föroreningar.
Samtliga föredraganden är överens i att klandra exekutivutskottet för att det inte engagerat tekniker och experter från de olika medlemsländerna i forskningen, hursomhelst godtar de i princip förslagen från exekutivutskottet.
Jag skulle här vilja citera de andra föredragarna, det räcker emellertid att säga att efter att ha gått igenom deras föredragningar, förslag och framförda åsikter, är jag överens med dem i att säga att de kostnader som beräknats av utskottet för de åtgärder som ska vidtas för att bilarna ska ge mindre föroreningar tycks för höga. Det är för den delen logiskt om man tänker på att uppgifterna kommer från industrin som understödjer, Cicero pro domo sua , en sådan överskattning.
Man begär av medlemsstaterna att lägga skattelättnader och ekonomiska lättnader på industrin för att främja användande av ekologiska motorer och drivmedel. Vi måste gå in på ämnet: det räcker att citera den kritik som framförts till exekutivutskottet av föredragarna för att de i förslaget inte infört ett test för kallstart vid låg temperatur. Man begär dessutom att svavelhalten i drivmedlen ska minskas kraftigt för att begränsa utsläpp av suspensionspartiklar i dieselmotorer och möjliggöra optimal funktion av katalysatorerna för bensin- och dieselmotorer. Jag tycker att konceptet är viktigt enligt vilket man drastiskt måste minska bränsleförbrukningen i bilar i vid mening, före år 2005 enligt Auto/Oil-programmet med en maximal förbrukning på fem liter per hundra kilometer. Detta för att begränsa koldioxidutsläppet, en av de främsta orsakerna till miljöförorening och drivhuseffekten.
Jag skulle vilja påminna om Taminos framförande för att säga att jag instämmer med honom när han uppmanar till att anta de ändringsförslag som avser att bevara kostnader/vinster, energibesparingar, minskade utsläpp snarare än åtgärder som gäller hastighet och acceleration hos motordrivna fordon, liksom att främja användandet av återvinningsbara energikällor för fordonen.
Min föredragning som nu är i samrådsfas om översyn av motordrivna fordon och deras släp syftade också till detta. Vi inom nationella alliansen kommer att rösta för de ändringsförslag som arbetar för detta mål.

Marinucci
Fru ordförande, Auto/Oil-programmet är ett utmärkt initiativ till en integrerad strategi som går ut på att minska föreningen av atmosfären och stödja en förändring av trafiken, förbättra teknik och åtgärder när det gäller fordonsbeståndet, ställa krav på bränslekvaliteten . I själva verket är föroreningen av atmosfären orsak till allvarliga sjukdomar och därför till stora sociala kostnader och trots de initiativ som tagits de senaste åren tycks den ändå öka, särskilt i tätorterna, till följd av den ökade trafiken.
Förvisso medför de metoder som införts i och med de nya direktiven kostnader för produktionsföretagen som i ett Europa förenat av solidaritet och jämlikhet inte får bli tyngre för några länder och lättare för andra med hänsyn till, till exempel, försörjningskällor när det gäller olja. Men ledstjärnan ska utgöras av försvaret för miljön och medborgarnas hälsa som kan göra sin stämma hörd endast genom sina representanter i den enda institution i gemenskapen som är demokratiskt vald.
I lagstiftningsprocessen gäller det i fortsättningen att hitta de mest lämpliga lösningarna och tillräcklig tid utan att bortse från hindren och utan att vara rädd för att hinna upp dem.

Jackson
Fru ordförande! Min grupp har bett mig kommentera i synnerhet Eismabetänkandet. Jag skulle bara vilja säga att jag välkomnar betänkandet, som lägger fast den bakgrund mot vilken Lange- och Mamèrebetänkandena måste betraktas. Eismabetänkandet slår fast att Europaparlamentet inte tänker godta en strategi, som utarbetats av kommissionen och de berörda näringarna, rakt av. Vi befinner oss i själva verket i den något egendomliga situationen, att många av dem som gjort framställningar till oss tycks anse att det inte absolut inte finns några behov av att ändra auto-oil-programmet i något som helst avseende.
Det är en orealistisk ståndpunkt att komma till parlamentet med. Ledamöter av Europaparlamentet kommer att vilja grundligt undersöka giltigheten hos auto-oil-programmets förslag, i ljuset av den prioritering vi alla vill förläna denna generations hälsa, och de framtida förutsättningarna för mänskligt liv på jorden. Tillsammans med Lange och Mamère representerar dessa Europaparlamentsbetänkanden därför, måste jag säga - inte som fackföreningsman - någon sorts första bud från en fackförening, och det är nu upp till kommissionen och bil- och oljebranscherna att visa, om de kan, Europaparlamentets ledamöter exakt i vilka avseenden de betraktar parlamentets ändringsförslag som överdrivna.
Mina kollegor bör vara medvetna om att mycket krävande normer förmodligen kommer att medföra mycket långa perioder med övergångsbestämmelser i vissa länder. Vi tar också en stor risk om vi bortser från de påpekanden som gjorts av Pompidou och Garosci, och vissa ledamöter till vänster om mig men politiskt sett till höger i parlamentet. Dessa påpekanden måste beaktas.
Tillåt mig två personliga påpekanden. Genom mina förbindelser med Peugeot i Förenade kungariket medför jag ett visst kunnande av bilindustrin till denna debatt, och jag måste betona att det ligger i Europas intresse att ha en modern bilindustri, som ger människor jobb, men som samtidigt uppfyller mycket stränga avgasnormer. En del av ändringsförslagen, framför allt i Langebetänkandet, kräver att bilindustrin skall efterrätta sig mycket krävande standarder utan några specifika motiveringar rörande förbättringar av luftkvaliteten. Det är ett intressant påpekande från Pompidous sida och vi bör ha det i åtanke.
För det andra, ett mindre påpekande, men ett som rönt mycket intresse i mitt land, och misstänker jag i andra länder, är Europeiska kommissionens förslag att förbjuda försäljningen av all blyad bensin år 2000. Själv har jag i alla fall fått många framställningar från ägare till veteranbilar, som bara kan köras på blyad bensin. Idag har jag från kommissionens personal fått ett mycket nyttigt dokument, som motiverar detta, och som redogör för hela bakgrunden och, tror jag, dämpar oron hos ägare till veteranbilar och gamla fina bilar i viss utsträckning. Jag beklagar bara att den informationen inte fanns tillgänglig tidigare.
Vi ser fram emot vad kommissionen har att anföra, men jag vill framföra en varning. En sak som står helt klart för mig är att parlamentet har en mycket betydande brist på resurser vad gäller den nödvändiga forskningen, för att underbygga det som tas upp i Lange- och Mamèrebetänkandena. Jag betraktar STOA-rapporten såsom helt oläsbar och så gott som oanvändbar för någon ledamot av kammaren. Det finns exemplar hos distributionstjänsten om någon vill ha ett. Så vi ser fram emot kommissionens svar, och om Alber, Lange och andra har de rätta argumenten, så kommer väl Bjerregaard tvivelsutan att godta alla de ändringsförslag som lagts fram av parlamentet, eftersom det inte finns något alternativ till det. Vi väntar därför med intresse på vad Bjerregaard har att anföra.

Aparicio Sánchez
Fru ordförande, vid all verksamhet som gäller förbättring av miljön måste, enligt förslagen i fordons- och oljeprogrammet, minst fem faktorer beaktas:
För det första, de sociala och humanitära kostnaderna för den nuvarande föroreningen; för det andra, vilka mål som skall fastställas; för det tredje, vilka metoder som skall användas för att uppnå målen; för det fjärde, på vilken tid målen skall uppnås; och för det femte de ekonomiska följderna för konsumenterna och industrin, dvs. i sista hand för samhället.
Vi är inte överens med Mamères betänkande i fråga om tidsfaktorn. Vi är överens om de övriga faktorerna, men inte i fråga om de tidsfrister som fastställs i betänkandet. Därför meddelar jag att de spanska socialisterna kommer att rösta för Langes betänkande och emot Mamères betänkande, eftersom detta genom att skärpa målen för år 2000 och redan fastställa en andra målnivå för år 2005 gör att dessa mål inte bara är ytterst dyra utan i praktiken omöjliga att uppnå för vissa länder - bland dessa mitt eget - för att inte tala om att de ger upphov till ytterst allvarliga störningar för råoljeförsörjningen och geopolitiska ändringar inom råoljehandeln.
Slutligen vill jag, efter att ha annonserat denna negativa röst, lägga fram ytterligare två synpunkter. Den första är att denna röst mot betänkandet av Mamère innebär att vi är överens om de tidsfrister som kommittén fastställer i sitt förslag till direktiv. Vi anser att kommittén har gjort ett seriöst arbete, inte bara ur teknisk synvinkel utan även ur politisk, och att den har lyckats med den svåra uppgiften att nå samförstånd. Den andra synpunkten är att kommittén är inne på en god väg och vi uppmanar kommittén att ett år efter ikraftträdandet av detta direktiv automatiskt utvärdera resultaten och med detta som bas fastställa den andra målnivån.

Florenz
Fru ordförande! Jag skulle vilja börja med några ord kring frågan om koldioxid. Jag är mycket förvånad över, att kommissionen tillställt oss ett meddelande angående frågan om koldioxidproblematiken i samband med bilteknologi. Egentligen trodde jag, att detta utgjorde en klassisk ingrediens i fordons- och oljeprogrammet. Om man sedan läser igenom dess program, då vet man också varför detta inte ingår i fordonsoch oljeprogrammet, emedan det nämligen inte innehåller några förslag och dessutom bygger på det faktum, att den tror, att frivilliga överenskommelser just inom detta område och med utgångspunkt från Europa är den gyllene lösningen. Det kan det säkerligen inte vara, eftersom frivilliga överenskommelser bygger på ordningsrättsliga ramdata och sådana föreslås inte.
Jag kan bara varna för att frivilliga överenskommelser etableras i Europa utan dessa ramdata. Just detta kommer att leda till de stora konkurrenssnedvridningar som vi med rätta fruktar. Mot denna bakgrund ligger frivilliga överenskommelser som högst i slutet av skalan. Där skulle jag mycket väl kunna föreställa mig dessa. Vi behöver en stegvis plan för gränsvärden vad gäller koldioxid som sträcker sig över år 2005 och fram till år 2010. Jag skulle kunna tänka mig att skattestimulanser vore en lösning här.
Bilkonceptet har börjat bra. Vi har fått parterna att sätta sig kring förhandlingsbordet. Under senare år har vi hållit bilindustrin i strama tyglar och enligt min åsikt har de åstadkommit mycket. Men man måste ju vara två för att dansa tango - för denna dans behövdes också oljeindustrin, vilken, herr kommissionär, endast var med en kort tid. Sedan föll detta samarbete sönder och det är resultatet av detta sönderfallna samarbete som ligger framför er: ett långrandigt fordons- och oljekoncept, som inte leder mot framtiden.
Vi startade med ett tigersprång och kommissionen har landat som en tigerfäll på golvet med ett verkligt bedrövligt dokument. Det får inte utgöra målet för detta parlament. Vi ska framställa detta fordons- och oljeprogram så på de av många kollegor korrigerade punkterna, att vi tror att det öppnar perspektiv för framtiden.
Jag är mycket väl redo att till diskussion ta upp övergångstider. Parametrarna för avgasvärden, liksom också för drivmedel, måste tas fram. Jag är emellertid mycket väl villig att medge övergångstider för de länder, som inte så snabbt idag och i morgon kan införa dessa parametrar.
Vilken var egentligen drivkraften bakom detta program? Jag kan bara se, att shareholder value var drivkraften bakom detta program. Vi ska se till, att framtid och innovation blir drivkrafterna för detta program.

Graenitz
Fru ordförande! Europa har i nuläget stora problem att kämpa med: arbetslöshet, miljöförstöring och mycket annat. Lösningen på dessa problem står säkert att finna i en miljövänlig utformning av industriproduktionen och att sådana produkter tillverkas, som finner avsättning på världsmarknaden, genom stöd till de europeiska arbetstagarnas förmåga att tänka innovativt och komma fram till bra tekniska lösningar.
Fordons- och oljeprogrammet är ett projekt i denna riktning och jag tror, att detta mål går att uppnå, om de av parlamentet i Langes, Mamères och Eismas betänkanden föreslagna ändringarna accepteras.
Jag får tacka alla tre föredragande för deras arbete och skulle gärna i detta sammanhang än en gång påpeka, att fenomen som 3-decilitersbilen bara för några år sedan sågs som löjeväckande. Då ansåg man, att det skulle aldrig bli möjligt, att åstadkomma sådana minskningar och innovationer.
Mamères betänkande behandlar drivmedlen och jag tror, att det här går att komma in på synnerligen viktiga spår, eftersom ett bättre drivmedel genast medför en förbättring av luftkvaliteten i kombination med en mindre bra motor. Dessutom kan vi bara förverkliga 3-decilitersbilen, motorfordon som går bättre med mindre drivmedel, förutsatt att vi också kan förbättra drivmedlen.
Denna förbättring av drivmedlen är f ö en av de punkter, där de tre nya medlemsländernas bättre miljönormer skulle kunna uppnås. Därigenom skulle åtminstone en gång ett anpassningssteg tas i andra riktningen.
Vad gäller de strategier, som föreslås av Eisma, är det helt nödvändigt, att dessa strategier inte bara beskrivs och att industrin får en fast ram utan också att kontroll och genomförande fungerar lika bra. Bra lagstiftning leder ingenstans, om vi inte kontrollerar den och vi kommer bara att i verkligheten kunna uppnå av parlamentet för 2005 föreslagna värden, förutsatt att vi fortlöpande kan se hur allt omsätts i praktiken.

Matikainen-Kallström
Fru ordförande, förslaget till bränsledirektiv är i princip bra, eftersom det syftar till en bättre luftkvalitet än tidigare och till att skydda medborgarna mot luftföroreningar. I Finland har man gjort mycket och med stor framgång för att främja bruket av blyfri bensin och jag kan säga, att de finska bränslena redan nu bättre än vad som krävs uppfyller de föreslagna kvalitetskraven.
Förslaget till direktiv beaktar dock inte på något sätt klimatförhållandena. I det tar man inte hänsyn till Finlands särskilda ställning som unionens nordligaste, kallaste och till klimatet ojämnaste stat. I förslaget till direktiv börjar sommaren 1 april och slutar 30 september. Jag noterar med tillfredsställelse, att de ändringsförslag jag framfört i utskottet för forskning om flexibla vinter- och sommartider har noterats i den gröna gruppen i form av ändringsförslag. Strasbourg har sommar i april. I södra Finland kan det redan vara jämförelsevis vårligt, men i norra Finland, således mer än tusen kilometer längre norrut, är det med säkerhet inte så. På grund av detta borde det finnas en tillräcklig flexibilitet med avseende på tiden för övergång till sommar- och vintertider, som skulle beslutas på nationell nivå. Det här året har varit ett bra exempel på behovet av flexibilitet, för i går i Helsingfors, i södra Finland, var det 12 grader kallt. Utan denna flexibilitet kan detta direktiv leda till att bilkörningen förhindras och många arbeten inte kan utföras i Finland. Säkerligen är det inte detta som direktivet eftersträvar.
Jag skulle vilja se den parlamentariker, som kunde föreställa sig att köra med sommarkvalitet i Finland vid den här tidpunkten. I Finland behövs en vinterkvalitet, vars cetanhalt är 46 och inte 56, som det stod i det ursprungliga förslaget. Införande av en arktisk bränslekvalitet i direktivet skulle undanröja också detta problem.

van Putten
Det är en viktig sak som vi talar om idag, och det är den första läsningen, låt oss hålla det i siktet. Därför har nu ögonblicket kommit att välja vår position, kanske borde vi säga ta ställning. Jag tror att det måste vara mycket tydligt att detta parlament nu måste ta ställning för att den andra läsningen tydligt ha en ståndpunkt i till reds. För det nederländska ordförandeskapet har miljöpolitiken och klimatpolitiken högsta prioritet. Bil-olje-programmet är tydligt ett resultat av det. Och Nederländerna, kan jag säga er, ordförandeskapet, väntar på ett kraftfullt uttalande från detta parlament. Vad beträffar betänkandet från kommissionen kan vi inte undgå intrycket att - och det är i sig riktigt vackert - man faktiskt alldeles uppenbart har suttit i förhandlingar med industrin. Men var fanns konsumentorganisationerna, miljöexperterna och hälsospecialisterna? Men som tur är har vi en demokrati och ett Europaparlament. Och det är även vad kan uppleva här, byn Europa består, för fransyskan Mamère, tysken Lange, nederländaren Eisma och även Laura González satt runt bordet och kom uppenbarligen till enighet - byn Europa, tror ni på det? - det finns och det har alltså samarbetats, det har gjorts tydliga uttalanden som föreligger för omröstning.
Låt mig få lämna en personlig kommentar, för det handlar det ju alltsammans om. Jag undrar vem av er som har drabbats av luftnedsmutsning och hälsa. Jag har det. Jag har suttit om natten på ett sjukhus med ett närapå kvävt astmatiskt barn på ett och ett halvt år, med väntrum fulla av barn, där läkarna kunde berätta för mig att antalet astmapatienter i Amsterdam under det gångna decenniet har tiofaldigats, och man säger att allt har att göra med luftföroreningen, där bilen är den tydliga orsaken. Och jag tror att detta parlament måste ta ställning på ett sådant underlag. För det är inte trevligt att uppleva något sådant, det kan jag försäkra er. Även om vi inte är i stånd att forma en stark utrikespolitik, på den inre marknad som vi redan har, får vi inte göra sådana misstag. Jag ber alltså de andra partigrupperna att ta ställning i samband med den första läsningen.

Virgin
Fru ordförande! Parlamentet har tidigare visat sitt starka miljöengagemang när det gäller bilismen. År 1989 skärpte man avgasreglerna väsentligt i förhållande till den dåvarande kommissionens förslag. När vi ser i backspegeln har vi anledning att vara tacksamma för detta. På samma sätt är jag övertygad om att parlamentets förslag till skärpningar, när vi nu behandlar Auto/Oil -förslagen, är väl motiverade och kommer att leda till en bättre miljö.
Jag har respekt för kommissionens inställning att man skall göra en noggrann analys av kostnaderna för olika åtgärder och jämföra med intäkten i form av bättre miljö och räddade människoliv. Det framgick dock mycket tydligt av miljöutskottets utfrågning att nya data medger mer långtgående miljöåtgärder. Det gäller bränslekvaliteten, där lägre svavelinnehåll går att åstadkomma med lägre kostnader, vilket samtidigt ger en stark miljöeffekt. Det är också viktigt att utvecklingen mot lägre svavelinnehåll med hjälp av ekonomiska styrmedel inte förhindras. Det är normalt inget som helst hot mot den fria marknaden.
De förslag som har lagts fram av parlamentet om bränsleförbrukning hos personbilar är enligt min mening orealistiskt hårda. Jag tror mer på en utveckling mot lägre bränsleförbrukning med hjälp av ekonomiska styrmedel. Det kan då också inriktas mot ny teknik, t.ex. i form av elbilar och hybridbilar, där radikala minskningar kan åstadkommas.
Motiveringen till parlamentets krav är koldioxidutsläppen. Jag tycker att det är rimligt att ställa sådana åtgärder mot andra insatser som ger samma effekt. En sänkning av bränsleförbrukningen i alla EU: s personbilar med en tiondels liter per 10 km ger onekligen lägre koldioxidutsläpp. Samma effekt kan emellertid åstadkommas genom att fyra större kolkraftverk ersätts med kärnkraft. Koldioxidutsläppen från alla EU: s personbilar skulle teoretiskt på detta sätt kunna kompenseras av ett trettiotal reaktorer som ersätter kolkraft. Enligt min mening är det viktigt att man ser miljöfrågorna i ett helhetsperspektiv.

Myller
Fru ordförande, bilarnas avgasutsläpp är nuförtiden den största enskilda källan till luftföroreningar. Därför måste man ingripa mot just denna föroreningskälla, för att effektivt kunna ta itu med många européers problem, den förorenade och ohälsosamma stadsluften.
De europeiska konsumenterna känner mycket väl till de tekniska möjligheter, varmed luftkvaliteten kan göras bättre än den för närvarande är. Av den anledningen utsätts både bilindustrin och oljeraffinaderierna för stora påtryckningar. Man kräver miljövänligare bilar och renare bränslen. Såsom klart framgått av den här debatten, krävs båda medlen och härtill syftar också det att man i fordons- och oljeprogrammet behandlar både den tekniska förbättringen av bilarna och utvecklingen av bränslen. Genom att ta itu med bränslekvaliteten kan man dock snabbare förbättra stadsluftens kvalitet än genom att vänta på att nya bilar som är bättre än de tidigare skall komma ut på marknaden.
Det av kommissionen föreslagna fordons- och oljeprogrammet förbättrades väsentligt under behandlingen i utskottet för miljö, för vilket det största tacket naturligtvis tillfaller de föredragande i utskottet för miljö. Parlamentet föreslår bland annat, att man i gemenskapen skulle tillägna sig ett nytt tänkesätt, som skulle innebära att man även kunde använda sig av skatteinstrumentet för att få till stånd en bättre kvalitet till rimligt pris. Utskottet för miljö godkände även obligatoriska miniminormer och mål för minskningen av utsläppen för åren 2000-2005. Med detta system har man bland annat i Finland förmått att klart förbättra bränslekvaliteten. Som en uppmuntran till alla andra, kan jag berätta, att detta har skett på kort tid och till verkligt rimliga kostnader. Det är naturligtvis uppenbart, att det i vissa länder kanske krävs övergångsfaser och sådana bör också godkännas, hellre än att man tummar på huvudmålen som skall fastställas för åren 2000-2005. Vi måste staka ut färdriktningen för resten av världen, så att vi inte förlorar i konkurrensen i framtiden.

Bjerregaard
Fru ordförande, det har varit en omfattande, men mycket bra och nyttig debatt som vi har haft om fyra stora förslag. Tre, som direkt behandlar fordons- och oljeprogrammet, och ett, som kompletterar detta. Det är också karakteristiskt för de tre förslagen, att de utarbetats i samarbete mellan tre kommissionsledamöter, så jag kommer att ta mig an betänkandena av Eisma, Lange och González Álvarez, och sedan kommer Papoutsis att ta sig an betänkandet av Mamère.
Det är med glädje kommissionen läst Eismas betänkande, och vi vill gärna tacka för det strålande arbete, som utförts. Utsläpp från bilar är helt klart den viktigaste källan till många av de förorenande ämnen, som belastar vår miljö och medborgarnas hälsa. Och de som drabbas hårdast är ofta de mest sårbara medlemmarna i vårt samhälle, nämligen barnen, gamla och sjuka, vilket Van Putten just påmint om. Kommissionen önskar lösa problemen med luftföroreningar, och vi önskar därmed förbättra livskvaliteten, särskilt i stadsområdena. Vi har tagit ett stort steg framåt med meddelandet om en framtida strategi för bekämpning av utsläpp från bilar samt lagförslagen om genomförandet av denna strategi. Och därför är jag mycket glad över att parlamentet i utkastet till betänkande inleder med att uttrycka tillfredsställelse över kommissionens meddelanden och de därtill knutna lagförslagen, och tackar också för de många vackra och positiva omdömen, som nämnts i debatten.
I betänkandet kritiserar parlamentet förberedelsen av det tekniska underlaget för kommissionens förslag, nämligen samarbetsprogrammet med oljeindustrin och biltillverkarna, det vi kallar fordons- och oljeprogrammet. Både kommissionen och de två industrigrenarna erkänner, att programmet kunde ha blivit bättre med ett bredare deltagande, och kommissionen kommer att i det uppföljande fordons- och oljeprogrammet II tillse detta. Jag anser emellertid, att parlamentet koncentrerat sig lite för mycket på de ytterligare förbättringar, som skulle kunna göras, och lite för lite på de positiva elementen.
Många av de punkter, som upptagits i Eismas betänkande, går igen i Mamères och Langes betänkanden, och dem skall jag komma in på om ett ögonblick. Det är emellertid några punkter i Eismas betänkande, som jag gärna vill gå närmare in på. För det första tillmäter kommissionen problemen med buller och CO² -utsläpp från vägtransporter stor betydelse. Vi diskuterar också kommissionens meddelande om koldioxidutsläpp från bilar här i dag, och parlamentet är också i färd med att behandla kommissionens grönbok om buller. En aspekt i Eismas betänkande finner jag oroande, och det är förklaringen, att kommissionen borde ha baserat sin strategi på en kostnads- och nyttoanalys snarare än kostnadseffektivitet. Fordons- och oljeprogrammet bygger på direktiv 94/12/EEG, ett av de första direktiven, som antogs med förfarandet för gemensamt beslutsfattande mellan parlamentet och rådet. Här heter det uttryckligen, att kommissionen skall basera sina förslag på kostnadseffektivitet, vilket vi alltså gjort, och därför är det självfallet lite problematiskt, när parlamentet nu säger, att grunden skulle ha varit en annan. Kommissionen anser att den med strategin för bekämpning av bilutsläpp och därtill knutna förslag har uppfyllt mandatet i direktiv 94/12/EEG, som alltså antogs av parlamentet och rådet.
Så skall jag gå över till några anmärkningar vad gäller Langes betänkande. I det förslag, som kommissionen har förelagt Europaparlamentet och rådet, talas det om att gränsvärdena för utsläpp av skadliga förorenande ämnen vid typgodkännande av nya bilar sänks med 40 % år 2000. Därtill kommer att införandet av nya förfaranden för kontroll av fordon i drift, obligatorisk montering av ett system för omborddiagnos och en ny test för begränsning av förångningsutsläpp ytterligare kommer att minska det dagliga utsläppet från fordon i bruk.
Låt mig nu redogöra för kommissionens inställning till Langes betänkande. Men jag vill självfallet allra först gärna tacka Lange för det kolossala arbete, som han har presterat på så kort tid, och som är av mycket hög kvalitet och tekniskt väl underbyggt. Många av de tekniska och politiska idéerna i Langes betänkande är intressanta, och det är mycket troligt och möjligt, att de kommer att ingå i Europaparlamentets och rådets slutliga beslut. Men vi måste erkänna, att vi är i början av ett svårt förhandlingsskede, som också omfattar rådet. Därför önskar kommissionen vid denna tidpunkt av överläggningarna att göra förbehåll för de mest ömtåliga ändringsförslagen i betänkandet.
Och jag vill gärna nämna, vilka ändringsförslag kommissionen kan acceptera. Betänkandet har en rad ändringsförslag om skattelättnader, som många varit inne på i debatten i kväll. Ramarna för skattelättnader i utsläppsdirektivet är en kompromiss, som skall tillgodose två av EU: s målsättningar, dels en väl fungerande inre marknad och dels skydd av miljön. Kommissionen har föreslagit att förbättra de existerande bestämmelserna om skatter med ännu en fas av lättnader. Enligt betänkandets ändringsförslag 34 skall skattelättnader, som en medlemsstat önskar medge gälla bägge faserna, inte endast den ena eller den andra. Jag kan därför acceptera ändringsförslaget, förutsatt att lättnaderna bara gäller fordon, som uppfyller de fastställda EU-kraven för 2000 och 2005. Sålunda kan ändringsförslag 91, 92 och 94, som inte för förenliga med ändringsförslag 34, inte accepteras. Ändringsförslag 19, 24 och delvis 35 i Langes betänkande accepteras med mindre ändringar i formuleringarna.
Det föreslås i betänkandet att ändra kraven på systemen för omborddiagnos, det vi förkortar OBD, av hänsyn till obundna reparatörers och reservdelstillverkares tillgång till information från dessa system. Avsikten med kommissionens förslag var klar, nämligen att göra alla i stånd att snabbt diagnosticera och reparera fel i emissionssystemet, så att fordonets utsläpp skulle kunna hållas nere. Några av ändringsförslagen i betänkandet kan dock förbättra kommissionens förslag, så jag kan acceptera följande ändringsförslag fullständigt: 67, 68 och 85 och delvis 14, 78 och 81. Jag kan acceptera alla ändringsförslag, som gäller testcykeln för förångningsutsläpp, nämligen 53, 54, 55 och delvis 56, 57 och 58. Jag kan acceptera andra mindre ändringar eller ändrade formuleringar beträffande ändringsförslagen 5, 6, 7 och delvis 30, 52, 64, 86 och 89.
Jag vill gärna ge några kommentarer till de ändringsförslag som kommissionen inte kan acceptera för närvarande. Betänkandet föreslår en skärpning av de gränsvärden, som kommer att gälla från år 2000 och att ändra referensbränslet vid provningen. Gränsvärden är ett ömtåligt ämne, och de kommer att diskuteras in i det sista, eftersom teknologin hela tiden utvecklas, så att det kan uppstå större miljöfördelar till lägre omkostnader. Och mellan emissionsgränsvärden, provbränslets egenskaper och kvaliteten hos kommersiella bränslen finns det ett så nära inbördes samband, att de måste behandlas samtidigt. För närvarande kan jag inte acceptera betänkandets ändringsförslag.
I betänkandet är kommissionens så kallade riktgivande gränsvärden för 2005 ändrade till obligatoriska gränsvärden, och därtill är själva värdena skärpta. Obligatoriska gränsvärden har den fördelen, att de i god tid ger bilindustrin och komponentleverantörerna en tydlig signal, så att de kan anpassa sin forskning och sitt utvecklingsarbete effektivt, och det har också flera av talarna i kväll understrukit betydelsen av. Men det förutsätter att det finns bättre bränslen tillgängliga överallt på marknaden. Det kräver ytterligare undersökningar. Jag kan inte föregripa resultaten av dessa undersökningar, så jag är inte i stånd att acceptera ändringsförslagen. Under alla omständigheter har kommissionen beslutat sig för att genomföra ett fordons- och oljeprogram II. Ett av syftena blir att bekräfta eller revidera gränsvärdena för 2005 så snart som det överhuvudtaget är möjligt.
Betänkandet föreslår också ett nytt förfarande för provning, som skall minska utsläppen under kalla väderförhållanden. Kommissionen har redan tillkännagivit sitt intresse för en sådan prövning och kommer att utvärdera den i den vidare förhandlingsprocessen, och det kommer också att tas upp under fordons- och oljeprogrammet II. Därför kan jag för närvarande inte acceptera betänkandets förslag.
I betänkandet föreslås ett annat sätt att kontrollera i bruk varande fordon. Det är oförenligt med principerna i EUsystemet för typgodkännande och kan därför inte accepteras. Kommissionens förslag till kontroll av fordon i bruk är ett viktigt steg på vägen mot en bättre utsläppskontroll genom prövning, som är harmoniserad på EU-nivå, och kontrollen är noga avpassad efter gällande bestämmelser om typgodkännande och kontroll av produktionens överensstämmelse med den godkända typen.
Man föreslår i betänkandet, att det obligatoriskt skall monteras system för omborddiagnos, alltså OBD, på dieselbilar från år 2000. I dag har bilindustrin och de företag som levererar komponenter till den, mindre erfarenhet och kunskap om system för omborddiagnos för dieselbilar än för bensinbilar. Men med den kunskap, vi har i dag, tyder det inte på, att det kommer att finnas möjligheter för egen diagnos för alla dieselbilar före år 2000. Eftersom det har ställts förslag om system för omborddiagnos för bensinbilar, kan jag uppriktigt sagt inte se, varför det inte skulle kunna införas för dieselbilar, men över en längre tidsperiod. Därför kan jag inte omedelbart acceptera ändringsförslagen om system för omborddiagnos för dieselbilar just nu.
Kommissionen kan inte acceptera en ökning av hållbarhetskravet från 80 000 km till 160 000 km. Med den nuvarande teknologin kan man inte hålla utsläppen nere, både när bilarna är nya och efter en så lång användningstid. Dessutom har kommissionen vidtagit andra åtgärder, som kommer att förbättra föroreningsbegränsningen betydligt, nämligen - som vi sade för ett ögonblick sedan - genom införande av system för omborddiagnos och kontroll av fordon i bruk. Det är ännu för tidigt att ändra kommittéuppdraget för fordonsoch oljeprogrammet II, som kommissionen självfallet har det fulla ansvaret för. Därför kan jag inte, förrän vi är vid vägs ände, acceptera de ändringar, som det här är tal om.
Jag har klart för mig, att parlamentet kan vara besviket över, att vi för närvarande inte kan acceptera alla de ändringsförslag, som framförts, men härtill vill jag gärna säga, att vi ju nyligen har inlett en process, där ytterligare överläggningar och samarbete väntar.
Och så skall jag sluta mitt inlägg med det sista förslaget, nämligen koldioxidutsläppen från bilar. Jag vill gärna börja med att uttrycka min glädje över att parlamentet delar kommissionens betänkligheter över koldioxidutsläppen från bilar, och också över att parlamentet stöder våra initiativ till att ta tag i detta viktiga problem, och jag vill gärna tacka föredraganden, González Álvarez för det arbete hon nedlagt vid utarbetandet av sitt betänkande.
Men även om vi hyser samma betänkligheter inför problemet, så tycks vi inte helt och hållet ha samma åsikt om vad som är tekniskt möjligt. Fru ordförande, vi vet alla, att det är möjligt att konstruera en bil, som förbrukar 3 l per 100 km. Problemet är, att det mål, som vi har uppställt, gäller för den genomsnittliga nya bilen, som säljs på marknaden, inte för de enskilda bilarna var för sig. Vi anser därför, att målet om 5 l per 100 km är ambitiöst för tidshorisonten 2005-2010, och vi kommer först att ta upp nya mål för övervägande, när vi har tillräcklig klarhet över de framtida möjligheterna.
Den andra punkten vi är oense om, gäller de verkningsmedel, som skall användas. Kommissionen anser inte, att bindande normer är den rätta vägen, som det nu föreslås av miljöutskottet. Att uppställa normer kommer rent tekniskt att vara mycket svårt och skulle ändå kunna få verkningar, som strider mot vårt mål om att minska koldioxidutsläppen. Om vi t.ex. ställer upp en norm, som är differentierad efter bilens vikt, så kan biltillverkarna uppfylla normen genom att bara göra bilarna tyngre. Enligt vår mening är ett avtal med biltillverkarna det riktiga tillvägagångssättet.
I parlamentets utkast till beslut ställs det krav på ytterligare åtgärder för att minska koldioxidutsläppen från vägtrafiken, och detta kan vi ansluta oss till. Det innebär naturligtvis, att vi ändrar det sätt, varpå bilarna används, och bygger upp ett mer miljöförsvarligt transportsystem. Kommissionen kommer att med stort intresse undersöka parlamentets förslag i detta sammanhang. Jag har noterat, fru ordförande, att det tog lite lång tid, men det var ju stora och viktiga förslag, och jag hoppas, att jag har täckt in de flesta av de frågor, som ställts i debatten.

Papoutsis
Fru ordförande, mina damer och herrar, för det första skulle jag vilja tacka föredraganden Mamère för hans betänkande.
Kommissionen försöker med detta förslag harmonisera och förbättra normerna för bränslen inom ramarna för förslagen för programmet Auto-Oil. Som ni vet, utjämnar vi i detta program kostnaden för de olika åtgärderna med vilka det kommer att kunna åstadkomma de oumbärliga minskningarna av avgaserna. Vi valde de ekonomiskt lönsamma åtgärderna som innefattar de normer som vi föreslår för renare bränsle och som skall börja att träda i kraft år 2000. Kommissionen avser också, som ni vet, att återkomma vid slutet av 1998 för att föreslå en rad mycket stränga normer för bränslet, med ett inledande ikraftträdande år 2005 i sikte.
Beträffande förhållandet mellan kvaliteten på bränslet och resultaten av de nya bilteknologierna, som katalysatorer för kväveoxid, råder än i dag en stor osäkerhet om det ekonomiskt lönsamma sambandet mellan koncentrationen av svavel i bränslet och den nya teknologins studier av bilar. Därför anser kommissionen också att det fortfarande är för tidigt för ett fastställande av värden på bränslekvaliteten för år 2005. Fram till slutet av 1998 och på grundval av den andra fasen av programmet Auto-Oil, som, och det känner ni till, redan har börjat, tror vi att vi kommer att förfoga över ytterligare nödvändig information, information som är oumbärlig för att då kunna fatta ett beslut angående de lämpliga bränslemodellerna för år 2005.
Dagens förslag ger oss emellertid samtidigt möjlighet att, om så behövs, använda speciella bränslen i medlemsstaterna så att vi kan få bukt med särskilt krävande situationer med tanke på luftkvaliteten inom speciella områden, som i storstäderna. Egenskaperna hos dessa speciella bränslen kommer i hög grad att bero på de särskilda problemens egenskaper rörande luftkvaliteten på dessa platser. Därför anser inte Europeiska kommissionen att det i denna fas är ändamålsenligt att utforma harmoniserade modeller av speciellt bränsle på gemenskapsnivå. Dessutom är kommissionen övertygad om att kvantiteten av dessa speciella bränslen skulle vara relativt små och följaktligen förutser den inte att existensen av speciella bränslen som skulle användas lokalt, allvarligt skulle rubba marknaden.
Kommissionen erkänner också att skatteinstrumentet presenterar en mycket stark mekanism för att uppmuntra handeln med och efterfrågan på renare bränslen. Gemenskapen förfogar redan över en ram inom vilken medlemsstaterna har möjligheten att framtvinga skatter av olika storlek för konsumenten på olika bränslen med en strävan att naturligtvis alltid nå miljömålen. Denna ram fastställs i direktiv 81/92/EEG i enlighet med nivån på speciella skatter för konsumenten som åläggs oljeprodukter. Många medlemsstater, bland annat Sverige, Finland och Danmark, har redan vidtagit skatteåtgärder, som överensstämmer med detta direktiv för att uppmuntra användningen av renare bränslen. Som ni också vet antog kommissionen för några veckor sedan ett förslag om harmonisering av beskattningen av energiprodukter som bygger på filosofin i detta tidigare direktiv. Eftersom det redan således existerar en gemenskapsordning för skatteåtgärder, anser inte kommissionen att det är nödvändigt att upprepa dessa regler i föreliggande förslag.
Europeiska kommissionens förslag innehåller också planeringen av ett förbud mot distribution av blyhaltig bensin på marknaden. Anledningen till detta förbud är att den blyhaltiga bensinen i dag representerar den allvarligaste föroreningskällan från bly. Redan med åtgärderna på 1980-talet uppmanade direktivet 85/210/EEG medlemsstaterna att uppmuntra användningen av blyfri bensin. Kommissionen anser följaktligen att förbudet om försäljning av blyhaltig bensin är lämpligt inom gemenskapen efter år 2000. Kommissionen erkänner emellertid att ett sådant förbud, på kort sikt, troligen kommer att skapa stora problem för vissa medlemsstater. Därför förutser vi möjligheten av ett avsteg under en begränsad tidsperiod för att på detta sätt ge vissa medlemsstater lite större marginal så att de kan företa nödvändiga justeringar.
Kommissionen håller också med om att fastställandet av värdena för luftkvaliteten, på vilka de ekonomiska effektiva förslagen angående kvaliteten på bränslet grundas, måste ta hänsyn både till hälsoskyddet och till miljöskyddet. Också av denna anledning vill jag bekräfta att vi kommer att ta allvarlig hänsyn till denna princip i våra framtida förslag.
Europeiska kommissionen är också öppen för idén, såsom Matikainen-Kallström nämnde, att ta hänsyn till de arktiska klimatförhållandena beträffande bränslenormerna. Men eftersom denna idé studeras, skulle den kunna integreras i den speciella texten i framtiden.
Fru ordförande, Europeiska kommissionen kan acceptera vissa ändringsförslag som förbättrar förslaget utan att ändra det grundläggande greppet. De ändringsförslag som vi skulle kunna acceptera är: ändringsförslag nummer 2, 3 och 6, den sista delen av ändringsförslag 1, den andra delen av ändringsförslag 8, den första delen av ändringsförslag 10 och den första delen av ändringsförslag 31. Europeiska kommissionen kan också acceptera ändringsförslagen som utökar räckvidden för arbetena i den andra fasen av programmet Auto-Oil. Det handlar om ändringsförslagen nummer 22, 23, 37 och 38.
De övriga ändringsförslagen, och vi beklagar, kommer inte att kunna accepteras av kommissionen av följande skäl: Först av allt, ändringsförslagen 7, 9, 35, 36, 60 och den andra delen av ändringsförslag 8, eftersom de ställer kriteriet kostnad-lönsamhet som grund till förslaget mot ett kriterium som redan har institutionaliserats i direktiv 94/12/EEG. För det andra, ändringsförslagen 11, 42, 43, 45, 46, 47, 50, 51, 52, 59 och 62 därför att dessa ändringsförslag refererar till åtgärder som vidtagits på ekonomisk nivå men som inte har varit lönsamma inom ramen för den första fasen i programmet Auto-Oil. För det tredje, ändringsförslagen 44 och 48, därför att de introducerar åtgärder som inte har studerats tillräckligt eller för vilka det ännu inte existerar disponibla vetenskapliga uppgifter men som ändå täcks av den andra fasen i programmet Auto-Oil. Även ändringsförslagen 4, 18, 20, 21 och 34, därför att dessa ändringsförslag, enligt vår åsikt, inte stämmer överens med den föreslagna metodiken i den andra fasen i programmet Auto-Oil, som kommer att underlätta för oss att lyckas med ekonomiskt lönande spektrum av åtgärder, som skall börja att träda i kraft år 2005. Också ändringsförslagen 12, 13, och 19, därför att de inte tar hänsyn till reglerna i direktiv 92/81/EEG angående användningen av skatteinstrumentet för bränslet. också ändringsförslag 25, därför att det inte lämnar en rimlig tidsmarginal för de beviljade undantagen inför förbudet mot handeln med blyhaltig bensin. Ändringsförslagen 28, 29, 32, 39 och andra delen av ändringsförslag 31, därför att de introducerar ytterligare och, enligt vår åsikt, icke oumbärliga förfaranden. Dessutom, ändringsförslagen 5, 16, 26, 27, 30, 33, 40, 41, 49, 53, 58 och 61 eftersom, enligt Europeiska kommissionens uppfattning, de inte refererar till konkreta problem. Den första och andra delen av ändringsförslag 1, den första delen av ändringsförslag 8, den andra delen av ändringsförslag 10 och ändringsförslagen 14, 15, 17, 24, 54, 56, 57, 63 och 64, därför att dessa ändringsförslag introducerar detaljer som varken är oumbärliga eller kräver en vidare teknisk behandling.
Jag skulle emellertid vilja understryka att, även om vissa ändringsförslag inte kan antas i dag, erkänner kommissionen att Europaparlamentet föreslår intressanta idéer för vidare behandling i beslutsförfarandet som ligger framför oss. Kommissionen föreslår normer för bränslet för år 2000. Parlamentet erkände behovet av att uppmuntra renare teknologier inom introduktionen av renare bränslen genom att föreslå normer för svavelhalter i oljan, som måste sänkas, till exempel, ner till 50 ppm. Jag tror att det kan vara värt att, inom ramen för det globala spektrat av åtgärder som kommer att beslutas slutligen av rådet och parlamentet, ytterligare behandla sättet på vilket vi, så tidigt som möjligt, kan uppmuntra introduktionen på marknaden av sådana renare bränslen som skall vara disponibla i tillräckliga kvantiteter.

Ordföranden
Jag tackar också Papoutsis för hans anförande.
Nu går ordet till Lange.

Lange
Fru ordförande! Låt mig ställa en tolkningsfråga till kommissionären: i min översättning står det, att fordons- och oljeprogram II skulle ha satts igång. Enligt min åsikt kan det inte vara så, eftersom mandatet för detta inte ges förrän i och med motsvarande lagstiftning från parlamentet och rådet. Mot denna bakgrund kan det ju inte ha satts igång.

Papoutsis
Fru ordförande, helt tydligt handlar det om ett missförstånd. Angående programmet Auto-Oil är vi helt tydligt inne i en process av diskussioner och naturligtvis behöver vi instruktioner från rådet, liksom föregående ärade parlamentsledamot påpekade.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Könsdiskriminering
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0115/97) av Ghilardotti för utskottet för kvinnors rättigheter om förslag till rådets direktiv (KOM(96)0340 - C4-0539/96) om bevisbörda vid könsdiskriminering.

Ghilardotti
Fru ordförande, även om artikel 119 och sex direktiv, vilka tillämpats sedan 1975 och fram till idag, utgör en god rättslig grund för lika inkomstfördelning och behandling mellan kvinnor och män, och det dessutom har gjorts ett stort antal uttalanden under dessa tjugo år från domstolen, fortsätter kvinnorna att utsättas för diskriminering och ett av de stora problemen som de måste utstå består just i att de måste visa på förekomsten av diskriminering på grund av sitt kön. Därför presenterade kommissionen redan 1988 för första gången ett förslag till direktiv om bevisbördan, och Europaparlamentet godkände med några ändringar på basis av en föredragning av Larive. Rådet diskuterade detta förslag vid ett stort antal tillfällen och 1993 kom man fram till ett samförstånd mellan elva medlemsländer, men eftersom den rättsliga grunden bestod av artiklarna 100 och 235 i traktaten, vilka kräver enhällighet, kunde förslaget inte följa den rätta gången.
Under tiden intervenerade, som jag sade, domstolen med ett flertal uttalanden och därför är det viktigt att vi idag får detta nya förslag till direktiv som just bygger på domstolens uttalanden och framförs inom ramen för det sociala protokollet, en anledning till att det borde vara lättare att komma fram till en överenskommelse om det slutgiltiga skrivningen. Det belyser ännu en gång nödvändigheten av att införliva det sociala protokollet i traktaten, därför att vi annars ställs inför det andra direktivet om jämställdhet som inte godtagits av Storbritannien.
Detta direktiv är viktigt och parlamentet visar det genom föredragningen, eftersom den existerande jurisprudensen inte har tillämpats enhälligt i medlemsländerna och många kvinnor måst möta och möter problem även till följd av uppenbara fall av diskriminering. Vad gäller innehållet i förslaget till direktiv tror jag att det bygger på tre sinsemellan starkt sammanhörande punkter; förslaget blir således inte effektivt om inte direktivet innehåller alla tre. Vilka är dessa tre grundläggande punkter? För det första, definitionen av den indirekta diskrimineringen (artikel 2): Det är första gången som detta begrepp definieras inom EG-rätten. För det andra, frågan om ändring av bevisbördan, vilket förutses av artikel 4: vi befinner oss inför och diskuterar, inte omvänd bevisbörda, men en fördelning mellan den anställda kvinnan och arbetsgivaren. För det tredje, de procedurer som fastställs av artikel 5, som vi anser grundläggande därför att de är avgörande i ljuset av de problem som dykt upp i några medlemsländer till följd av bristande följsamhet med gällande regler. Som redan det exekutiva utskottet, i sitt förslag och genom att förbereda denna föredragning har även utskottet för kvinnans rättigheter mycket grundligt utrett domstolens beslut.
De ändringsförslag vi lägger fram har just som mål att klargöra den rättsliga sidan av problemet därför att det rör sig om ett tekniskt direktiv som måste vara mycket exakt och tydligt från rättslig synvinkel. I synnerhet ändringsförslaget till artikel 2 klargör begreppet indirekt diskriminering, vilket inte är helt och hållet erkänt av alla nationella domstolar. Jag påminner om att det endast i tre medlemsländer - Italien, Storbritannien och Irland - finns en definition av indirekt diskriminering i landets lagstiftning, och de ändringsförslag som vi lägger fram hänför sig särskilt till en dom som utgjort en milstolpe i detta fall, nämligen " Bilka-domen" , liksom ändringsförslagen till artikel 4, som belyser ett av de grundläggande beståndsdelarna för en modifiering av bevisbördan, eller transparensen, refererar till " Danfoss-domen" . En annan viktig punkt är tillämpningsområdet: vi bifogar en hänvisning till direktivet om barnledighet, eftersom vi anser en ny paragraf av grundläggande betydelse, baserat på artikel 6 i socialprotokollet, för att ange att detta direktiv inte hindrar att man vidtar positiva åtgärder.
Jag skulle vilja avsluta med att be kommissionären ta ställning till dessa ändringsförslag, i övertygelsen att, tack vare dessa, förslaget kommer att bidra till minska antalet övergrepp mot jämställdhetsprincipen, som fortfarande är alltför talrika och alltför uppenbara i många medlemsländer.

Cassidy
Fru ordförande! Detta specifika förslag har tagit ett mycket stort antal timmar av olika ledamöters tid. Min lades ursprungligen ned för utskottets för ekonomi, valutafrågor och industripolitik räkning och därefter, senare, såsom ledamot av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, varefter jag medverkade i den något röriga omröstningen i utskottet för kvinnornas rättigheter.
Jag måste vara väldigt noga med att hålla mig till min resumé såsom föredragande av yttrandet för ekonomiutskottet. Jag skall därför avhålla mig från min vanliga ymnighet i denna fråga och bara redogöra ekonomiutskottets åsikter för er. Faktum är att utskottet för kvinnornas rättigheter i hög grad ignorerade ekonomiutskottets ändringsförslag. Jag kan inte påstå att jag är särskilt upprörd över det, men andra ledamöter av ekonomiutskottet kan mycket väl vara det.
Det fanns i synnerhet ett ändringsförslag, som mina kollegor i ekonomiutskottet antog. Det rörde en ändring i artikel 6, där det sades: " En fond skall inrättas på Europeiska unionens nivå, för att möjliggöra för enskilda personer att ta upp prejudicerande fall inför sina nationella domstolar, i akt och mening att klarlägga tillämpningen och genomförandet av föreliggande direktiv." Detta ändringsförslag fortsatte med att säga: " Denna fond skall finansieras under gemenskapens fjärde medellånga åtgärdsprogram för lika möjligheter för kvinnor och män (1996-2000)." Utskottet för kvinnornas rättigheter avslog det ändringsförslaget. Jag måste gratulera utskottet till att ha gjort detta, eftersom ändringsförslaget, om det gått igenom, hade givit upphov till en hel del ängslan i kommissionen, för att inte tala om i medlemsstaterna.
Vi har naturligtvis inte slutgiltigt bestämt oss för hur vi skall ställa oss till detta specifika förslag, men det vore mycket intressanta att fråga - om jag för ett ögonblick kan kliva ur min roll som föredragande av yttrande för ekonomiutskottet - huruvida kommissionären har haft möjlighet att läsa uttalandet av Europaparlamentets jurist av den 19 mars 1997 som, bland annat, påpekar att om detta förslag går igenom så kommer gällande lag i Förenade kungariket att bli mer fördelaktig för kvinnor, än den som framdeles skulle komma att gälla i de andra 14 medlemsstaterna. Jag skulle vilja ha reda på hur kommissionären reagerar på det uttalandet av parlamentets juridiska rådgivare.

Palacio Vallelersundi
Fru ordförande, tillåt mig inleda med en allmän reflexion: Vid utarbetandet av gemenskapens rättsakter av normativ vikt har både den initiativrätt som tillfaller kommissionen och allt agerande från denna kammare utan tvivel ett existensberättigande som i sista hand är av en politisk natur. Men vi får inte glömma att vi, när vi genomför den lagstiftningsverksamhet som gemenskapens fördrag ger oss rätt till, måste respektera de gränser som fördragen sätter för oss. Likaså måste vi respektera principerna för en god lagstiftningsteknik. På så sätt får vi gemenskapsnormer som är legitima, klara och effektiva.
Inom ramen för denna reflexion anser jag att kommissionens initiativrätt är till sin grund helt korrekt och har ett omfattande stöd i fördragen. Likaså anser jag att det politiska målet för denna första behandling primärt skall vara de teknisk-rättsliga frågorna.
Med detta sagt och utifrån ett tekniskt-rättsligt synsätt, så väcker förslaget till direktiv både reservationer och rent ut sagt kritik, särskilt behandlingen av bevisbördan och besluten utan insyn i artikel 4 samt förfarandereglerna i artikel 5. Kärandens bevisbörda fastställs i förslaget på ett sätt som inte bara är helt främmande för den rättsliga tekniken utan också - vilket är allvarligare - ytterst vagt. Och framför allt, att fakta inte läggs fram inför domstol utan att det räcker med ett påstående. Detta är sannolikt ett fel i den spanska översättningen, det relevanta inom förfarandet är att det inte räcker med påståenden, utan allt måste bevisas. Och, enligt kommissionens text skall de fakta som läggs fram - jag citerar - "ge möjlighet att förmoda att könsdiskriminering föreligger ". Med andra ord så måste man bevisa ett faktum eller flera fakta som kan användas för att formulera ett rättsligt antagande om diskriminering. Detta ger upphov till tekniska och praktiska problem: tekniska, eftersom om man kan konstatera diskriminering genom ett rättsligt antagande så vore det strikt taget inte nödvändigt att tillämpa någon som helst föreskrift om bevisbörda utifrån att avsikten med denna uttryckligen är att ge ett svar i situationer där det råder tvivel angående fakta. De praktiska problemen härrör från svårigheten att fastställa sådana fakta vars bevisande utgör tillräcklig grund för att anta att diskriminering föreligger.
Den aktuella föreskriften är inte heller tillräckligt exakt i fråga om kärandens bevisbörda. Och dessa samma argument säger att specialregeln för fall där systemen för beslutsfattande har bristande insyn måste koncentrera sig, inte på svarandens bevisbörda, utan på kärandens bevisbörda, för att underlätta upphävandet av den senare, vilket i verkligheten är det problem som saker gäller. För att åtgärda dessa problem har man lagt fram ändringsförslagen 21 och 22. Vad beträffar artikel 5 så är jag överens om föreskrifternas politiska existensberättigande, men jag kan inte annat än uttrycka mina teknisk-rättsliga tvivel. Jag anser att det är mer än diskutabelt att den åberopade rättsliga grunden har tillräcklig täckning bara enligt vissa mått, särskilt som dess godtycke går hand i hand med bristen på konkretisering.
Jag avslutar, fru ordförande, herr kommissionsledamot, med samma konstaterande som i början: jag stöder en röst som är gynnsam för betänkandet som helhet - även artikel 5 som jag kritiserade - med uppmärksamhet på, som jag i början konstaterade, att parlamentets politiska ställningstagande vid denna första behandling tar prioritet över de framlagda tekniska aspekterna, även om vi också bör beakta de senare.

Andersson
Fru ordförande! Jag vill först tacka föredraganden, som ju också är ledamot av utskottet för sysselsättning och socialfrågor, för ett utmärkt betänkande och för att hon har tagit hänsyn till, om inte alla, så väldigt många av de förslag som kom från detta utskott.
Jag vill först säga att det är ett viktigt direktiv. Det är viktigt för det första med tanke på att det visserligen finns en god rättspraxis, men att denna rättspraxis inte alltid följs upp ute i medlemsländerna. För det andra är det viktigt för att vi äntligen får en definition av indirekt diskriminering.
När jag nu har framhållit detta positiva - för utskottet är väldigt positivt - vill jag ändå ta upp två saker som jag är tveksam till. Den ena saken är ändringsförslag nr 18 andra stycket, där man säger sig vilja utesluta viss typ av yrkesverksamhet. Det tycker jag inte är bra. Det öppnar för tolkningar som är väldigt farliga. Det kan gälla båda könen, t.ex. att man säger att kvinnor inte kan bli poliser och att män inte kan bli barnskötare. Jag kan tänka mig att vissa medlemsländer kommer att använda en sådan skrivning på detta sätt.
Den andra delen som jag skulle vilja ta upp är artikel 4.1 c som vi inte hade någon diskussion om i det sociala utskottet, utan betraktade som självklar. Jag vet att det har funnits en diskussion om 4.1 c i rådet och att en majoritet av länderna har velat ta bort denna punkt, medan andra länder har velat ha den kvar. När man tar bort 4.1 c, minskar man den diskriminerades möjligheter, dvs. man försvagar kärandens möjligheter, eftersom det i denna punkt faktiskt står att käranden inte skall behöva bevisa att fel har begåtts av svaranden. Tas 4.1 c bort måste följaktligen käranden bevisa att fel har begåtts, vilket gör det svårare för den diskriminerade parten. Jag tycker att det är olyckligt. Parlamentet brukar vara progressivt och gå på progressiva länders linje. I detta fall har dock kommissionen varit mer progressiv än parlamentet. Jag anser alltså att just detta är olyckligt. I övrigt tycker jag att det är ett alldeles utmärkt förslag.

Gröner
Fru ordförande! Utvecklingen går nu åter i snigelfart och i samband med det nu föreliggande förslaget till direktiv kan vi förhoppningsvis räkna med, att snigeln ändå tar sig framåt. Artikel 119 stadgar ju sedan många år lika lön för män och kvinnor och trots detta sker en ständig diskriminering av det ena könet. _det har velat det så, att det blivit kvinnorna. De tjänar alltjämt genomsnittligt 30 % mindre och som vi kunde se vid den senaste rättsprocessen i Europadomstolen i fallet Kalanke finns stora skillnader i frågor om positiv särbehandling. Bevisbördan är en avgörande punkt för en förbättring av kvinnornas villkor i arbetslivet.
Vi socialdemokratiska kvinnor, liksom också de socialdemokratiska männen, kämpar mot denna bakgrund redan sedan länge för ett direktiv om omvänd bevisbörda i samband med könsdiskriminering. Kommissionen har i alla fall angivit ett viktigt delmål med det nu föreliggande utkastet.
För oss socialdemokrater är detta direktiv ett ytterligare steg mot ett socialt Europa. Nu måste rådet agera och får inte längre inta denna tveksamma attityd.
Jag vill till Ghilardotti också för min grupps räkning framföra hjärtliga gratulationer och vår önskan är, att hennes betänkande leder till, att de kvinnliga arbetstagarna får bättre möjligheter att hävda sina rättigheter och att de i samband med anställning, befordran och lönesättning får bättre rättsstatus. Jag ber vissa kristdemokrater inte minst också de arbetsgivarorganisationer, som alltjämt i detta sammanhang försöker dra ned på kraven, att än en gång se över sin inställning. De aspekter, som lagts fram av Ghilardotti, d v s så strikta definitioner som möjligt av direkt och indirekt diskriminering, överföring av bevisbördan mot arbetsgivaren eller en fördelning mellan den kvinnliga käranden och arbetsgivaren, vilka ju utgör en kärnpunkt i direktivets artikel 4, liksom också tillvägagångssätten enligt artikel 5, ska vi i morgon bekräfta med största möjliga majoritet.
Jag tror, att vi därigenom till stor del kan återvinna det förtroende, som de kvinnliga väljarna hyser för oss, för Europaparlamentet. Och jag hoppas, att detta betänkande möts av stort samtycke.
(Applåder)

Lulling
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, under mer än tio år har mycket skrivits om huruvida en omvändning eller en fördelning av bevisbördan skulle kunna bidra till en mer korrekt tillämpning av gemenskapsrätten inom området för lika behandling och möjligheter för kvinnor och män.
Vissa kräver ihärdigt en omvänd bevisbörda. Andra påpekar att detta inte skulle var ett universalmedel för att få slut på den direkta och indirekta diskriminering som framförallt kvinnliga arbetstagare fortfarande utsätts för. Detta trots att lika möjligheter för kvinnor och män har betonats och varit en viktig politisk fråga inom Europeiska gemenskapen sedan tjugo år tillbaka.
Andra åter varnar för att antagandet av ett gemenskapsdirektiv riskerar att avskräcka arbetsgivarna från att ha en aktiv policy att anställa kvinnor, särskilt inom politiken, och riskerar att framkalla en ökning av tvister utan grund. Det skulle bli svårt att skilja mellan de fall där människor är offer för verklig diskriminering, vilket vi alla fördömer, och de fall där en människa helt enkelt är missnöjd med ett beslut som angår henne och därför åberopar diskriminering för att få upprättelse.
De senare fruktar också att alltför tvingande regler, som omvänd bevisbörda, tvingar arbetsgivarna att försvara sig genom att upprätta listor över minsta lilla fel hos en medarbetare, för att kunna bevisa att principen om likabehandling inte har överträtts i händelse av påstådd diskriminering.
Antagande av betänkandet i utskottet för kvinnors rättigheter, skedde under omständigheter som i normala fall inte kan tolereras, utan texten till de yttranden som godkänts i all hast och inte ens översatts till de officiella språken.
Dessutom vet vi att rådet redan har skurit i kommissionens förslag och helt enkelt tagit bort artikel 5, om nationella förfaranden, vilket enligt min ödmjuka åsikt faktiskt inte hör hemma i ett gemenskapsdirektiv. Vidare vad gäller tillämpningsområde har rådet redan uteslutit hänvisningen till direktivet om likabehandling i fråga om socialförsäkringssystem.
Mot bakgrund av detta skulle jag vilja att kommissionsledamoten ger oss sin inställning till de olika ändringsförslag som lagts fram i betänkandet från utskottet för kvinnors rättigheter. Ändringsförslag 8 i artikel 2 vill fastställa att diskriminering inte föreligger om det svarar mot ett nödvändigt mål inom ett medlemslands socialpolitik, trots att de grundläggande målen skiljer sig mycket mellan medlemsländerna. Jag skulle vilja höra kommissionsledamotens åsikt om huruvida detta är genomförbart eller om vi förgäves har författat en sådan text?
Låt oss också få veta huruvida ni är övertygad om att er artikel 5 om förfaranden, äger rättslig grund i fördraget, trots att utmärkta jurister i detta parlament, jag hör inte till dem, anser att den interna rättsliga grunden mellan medlemsländerna lyder under den tredje pelaren.
Tala om för oss tydligt och klart vad ni anser om dessa olika ändringsförslag, så att vi kan gå till omröstning med full kunskap i ämnet.

Larive
Ghilardotti nämnde det redan i sitt fina betänkande: Viktiga domar från EG-domstolen och sex emancipationsdirektiv. Men praktiken visar hur mödosamt, ja till och med omöjligt det ofta är att påvisa olaglig diskriminering. Arbetstagaren som svarande förfogar över den relevanta informationen och bevismedlen och behöver ofta inte visa upp den. Och den nationella domaren har ofta svårt att förstå och tillämpa begreppet indirekt diskriminering. Pappersrätt blir konkret rätt. Som föredraganden sade, redan 1988 var jag er föredragande om den första försökslagstiftningen, som principiellt blockerades av den "goda " Storbritannien, vilket man fortfarande gör. Jag finner det obegripligt, för inget enda hyggligt företag behöver frukta denna lagstiftning. Var och en som har ett gott samvete, behöver inte oroa sig. För denna lagstiftning, och det säger jag även till Lulling, skapar inga nya förpliktelser för företagen, har inga direkta följder och ingen kvinna, fru Lulling, kommer att roa sig med att gå till domstol bara för att hon är förorättad. Direktivet konsoliderar domen från EG-domstolen och sörjer för en konsekvent tillämpning av den. Vem kan ha problem med detta, utom Bryan Cassidy. De europeiska liberalerna hoppas livligt att den nya brittiska regeringen efter de brittiska valen den 1 maj kommer att ansluta sig till det direktivet. Även brittiska kvinnor har rätt till samma behandling som alla andra europeiska medborgare.
Till sist, ännu en gång beröm till Ghilardotti, men även till det nederländska ordförandeskapet, som har arbetat hårt för att direktivet skall godkännas den 17 juni, så att detta därefter kan träda i kraft den 1 januari 2000, och de europeiska kvinnorna alltså kan få en bättre chans till en korrekt efterlevnad och tillämpning av den europeiska emancipationslagstiftningen hos domaren.

Sornosa Martínez
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, ärade ledamöter. Jag gratulerar Ghilardotti till hennes betänkande och vår röst - vår grupps röst - kommer att stödja betänkandet och även ändringsförslagen från utskottet för kvinnors rättigheter. Vi anser att detta direktiv är nödvändigt för omsättandet av principen om jämlikhet i praktiken, en uppgift som i dessa tider har visat sig vara så svår. Denna princip om jämlikhet garanteras inte tillräckligt genom gemenskapsdomstolens rättspraxis, något som upprepade gånger har lagts fram av fackföreningarnas representanter.
Det föreliggande förslaget till direktiv tar upp mycket positiva element: behovet att fastställa en definition på indirekt diskriminering, kompatibiliteten mellan tillämpandet av direktivet och tillämpandet av positiva åtgärder eller skyddsåtgärder för kvinnor, tillämpandet före år 2000 och uppföljandet av tillämpandet i medlemsstaterna med rapport till kommissionen vart tredje år.
På grund av allt detta önskar jag innerligt att parlamentet antar detta direktiv och att vi inte skall behöva vänta i åtta år till på ett nytt förslag. Jag hoppas också att denna typ av frågor i en framtid, efter revidering av avtalet, äntligen skall kunna avgöras med majoritetsbeslut, inte enhälligt beslut.

Van Dijk
Fru ordförande! Även jag är nöjd med kommissionens betänkande om att åstadkomma en förskjutning av bevisbördan i diskrimineringsfall i 14 av de 15 medlemsstaterna. EG-domstolen har under de senaste åren varit ganska otvetydig i sina domar, och detta betänkande är egentligen bara en logisk följd av EGdomstolens domar. Kvinnokommissionären har fört detta betänkande mer i linje med EG-domstolens rättsskipning, som för övrigt även gäller för Förenade kungariket, och jag är glad att Cassidy har begripit det efter alla ansträngningar i alla utskott. Ghilardotti har verkligen utfört ett strålande arbete. Men när det gäller rådet ligger det en hund begraven i detta fall. För det är sant att det nederländska ordförandeskapet har gjort sitt allra bästa för att föra detta direktiv genom rådet, men det är också sant att det inte har lyckats, och jag skulle tycka att det vore trevligt om kommissionär Flynn ville informera oss precis om hur diskussionen ligger till just nu i rådet. Som det verkar, kommer rådet att helt och hållet plundra detta betänkande in på bara kroppen och kommer varken att föra de sociala säkerhetsdirektiven eller de indirekta formerna av social diskriminering under detta direktiv. Det är illa inte bara för politiken för lika behandling, det är illa för Europeiska unionens image, och det strider även mot EG-domstolens rättsskipning och jag hoppas att kommissionen och parlamentet kommer att förhindra det idag och i morgon tillsammans i en gemensam aktion.

Torres Marques
Fru ordförande! Jag vill först och främst gratulera kommissionen för att den utarbetat detta förslag till direktiv som var ytterst viktigt för att de orättvisor som funnits sedan länge och som, trots att alla erkände dem, inte ännu fått något konkret uttryck.
Jag vill också gratulera ledamot Fiorella Ghilardotti för det utmärkta betänkandet som hon arbetat fram på ett sådant juridiskt komplicerat tema som kommer att bli så användbart för alla de som drabbas av orättvisorna utan att kunna försvara sig, särskilt kvinnorna.
Detta förslag till direktiv är mycket viktigt för ett land som mitt, där man sedan länge kämpat för att få en liknande lagstiftning, utan att man hittills lyckats. Det faktum att Europaparlamentet kan komma att godkänna detta betänkande kan bli avgörande för den framtida situationen, både därför att det portugisiska parlamentet nu måste besluta om ett antagande av en liknande lagstiftning, och därför att de nya förslagen måste införas i den nationella lagstiftningen, om socialministermötet godkänner dem.
Fördelningen av bevisbördan är en princip om grundläggande rättvisa, eftersom den tillåter den normalt svagaste och mest orättvist behandlade parten att få tillgång till ett mycket bredare bevismedel. Med direktivprojektet i fråga och med de ändringsförslag som presenterats blir det obligatoriskt att också arbetsgivarparterna skall visa att de inte diskriminerar i fråga om kön.
Tydliga situationer med underrepresentation av kvinnor i företag - så som är fallet i Portugal vid Banco Comercial Portugês , där styrelsen hävdar att den inte gör könsbundna urval när det gäller anställningar, men vars antal kvinnliga anställda är åtta gånger färre än de normala antalet vid de portugisiska bankerna - kommer inte längre att vara möjliga, eftersom arbetsgivarenheten också kommer att ha ansvaret att motivera sitt handlande.
Införandet av indirekt diskriminering och dess klara uttryck, möjligheten att tillgängliggöra den nödvändiga informationen för dem som utsätts för diskrimineringen för att de skall kunna försvara sig och hävda sina rättigheter, och den kontroll som kommissionen och Europaparlamentet kommer att genomföra över de nuvarande situationerna, kommer att göra detta direktiv till ett av de viktigaste verktygen för att uppnå jämställdhet mellan kvinnor och män. Det är därför som jag med glädje kommer att rösta för detta betänkande.

Oomen-Ruijten
Fru ordförande! Redan för 20 år sedan fördes kampen för kvinnorna i Europa, det vill säga att var och en i vilken medlemsstat han eller hon lever, vet att Europa är en förkämpe för lika rättigheter, lika chanser för män och kvinnor. Många kvinnor har dragit nytta av det. Med rätta, fru ordförande!
Det finns för ögonblicket fortfarande ett antal nackdelar för kvinnor på arbetsmarknaden. Nackdelarna måste man mycket ofta mödosamt bekämpa, mot arbetsgivare, till och med mot den egna staten. Jag måste säga er att jag på sin tid i andra kammaren som ledamot för ett regeringsparti med alla kvinnor från det regeringspartiet, oppositionen och kvinnorna i den fackliga rörelsen hjälpte till att föra ett antal processer, som även nämndes här, till ett lyckligt slut i EG-domstolen. Det innebär att för PPE-gruppen - vi har haft en grundlig diskussion - det inte kan vara tal om att direktiv 79 skulle skiljas från denna lagstiftning. För då kommer vi att kämpa emot.
Ni kan, och jag säger det även till kollegorna, vara säkra på att betänkandet som nu ligger framför oss hur som helst även kommer att stödjas av PPE-gruppen vid den slutliga omröstningen. Och inte bara av mig utan även av andra kollegor, som t. ex. Palacio, som har granskat saken från en juridisk ståndpunkt och även har formulerat ett antal frågor. Hon har redan talat om det och det kommer även andra kollegor.
Vi har frågor med avseende på artikel 4, men även med avseende på artikel 5, inte artikel 5a men väl 5b. Det är mycket svårt det man nu begär av den lille arbetsgivaren. Vi är som europaparlamentariker även små arbetsgivare. För att bevisbördan så som den beskrivs även faktiskt finns till hands är ingen enkel sak. Följaktligen skulle jag alltså vilja veta av Europeiska kommissionen hur diskussionen i rådet går? Om jag är rätt informerad så kommer under det nederländska ordförandeskapet inte en enda medlemsstat att godkänna artikel 5 på denna tidpunkt? Vad skulle hända om det skulle formuleras ett alternativ för artikel 5b? Jag undrar mycket över detta.
Hur som helst, i morgon vid slutomröstningen, fastän vi med avseende på artikel 5b möjligtvis, även med anledning av den diskussion som vi här har med varandra, skulle kunna rösta annorlunda, kan detta direktiv, där män och kvinnor får det bättre i det europeiska samhällslivet, även räkna med stöd från PPE-gruppen.

Kokkola
Herr ordförande, kära kollegor, kollegan Ghilardotti betänkande utgör i verkligheten en konkret studie av frågan och man kan med svårighet tillägga något viktigt, särskilt efter allt det viktiga som sagts här även av kollegor från andra partier.
Jag skulle emellertid vilja betona två punkter som för mig inte tillåter några förhandlingar. Det gäller insynen i och tillgången till information. Man kan allmänt konstatera att det finns indirekta former av skillnader i alla Europeiska unionens länder. Faktum är emellertid att det är svårt att acceptera denna indirekta skillnad som vanligtvis vänds mot kvinnorna. Målet är att undanröja varje skillnad som grundar sig på kön, särskilt inom yrkes- och försäkringsområdet.
Jag är helt och hållet överens med föredraganden om att fram till den första januari år 2000 måste medlemsstaterna ha rättat sig efter reglerna i föreliggande direktiv. Det är också oumbärligt att det existerar en ihållande kontroll gällande tillämpningen av direktivet i fråga för att resultaten skall bli direkta.
Insynen gentemot alla medborgare och särskilt kvinnorna, och alla sociala grupper angående besluten och angående åtgärderna som vidtas och som angår dem direkt och konkret, anställningssättet, anledningen till avskedande, efterlevnaden av lagstiftningen som gäller havandeskap och annat. De problem som existerar med anledning av bristen på insyn är särskilt akuta.
På grund av detta faktum skapas även andra problem, såsom brist på vittnesmål eller ovilliga vittnen, brist på klara och övertygande handlingar, t.ex. dokument som arbetsgivaren innehar, så att försvararen kan kunna utnyttja dessa brister gentemot käranden och hennes förvärvade rättigheter, och allt får till resultat att man accepterar en kompromiss istället för att förlora sitt arbete. Det vill säga, ännu en gång, ett uppenbart förtryck av de personliga och de mänskliga rättigheterna.
Som avslutning vill jag betona att de existerande positiva aktionerna absolut måste bevaras. Tack, och jag väntar på ett svar från kommissionsledamoten.

Glase
Fru ordförande, herr kommissionär! Ett direktiv om bevisbördan i samband med könsdiskriminering välkomnas varmt och har redan länge förväntats av många kvinnoorganisationer och enskilda personer. Hittills har Europadomstolen tvingats att för domslut i enskilda fall genom det juridiska medlet rättsskipning fylla en lucka, där nu helt klart en förbättring kan åstadkommas genom ett direktiv om bevisbördan vid könsdiskriminering. Entydiga juridiska principer med samma bindande giltighet i samtliga medlemsstater och just inom detta område med förfördelning av vissa personer hälsar jag synnerligen varmt välkomna.
Hittills har vi överallt i de enskilda staterna haft mycket skiftande bestämmelser. Här rör det sig alltså inte om en politisk resolution utan om djupa ingrepp i de enskilda medlemsstaternas juridiska system. Eventuellt går det att härigenom underlätta kvinnors väg till domstolen i fall av diskriminering och utestängning från möjligheter. Jag hoppas, att vi med detta direktiv verkligen hjälper kvinnorna och inte ytterligare förstärker betänkligheterna och tvivlen när det gäller att anställa eller befordra kvinnor.
Dessutom innehåller betänkandet några punkter, vilka stärker mina tvivel på genomförbarheten. Här avser jag särskilt artikel 5 samt ändringsförslagen 15 och 16.
Och så en proceduranmärkning. Vi har på föreskrivet sätt arbetat med kommissionens förslag. Enligt den information, som föreligger, har rådet för länge sedan förändrat textunderlaget på sådant sätt, att vi eventuellt kräver något som överhuvudtaget inte alls diskuteras längre. Tyvärr har det inte lyckats att stoppa arbetet i utskottet och begära att den aktuella utgåvan presenteras igen.
Jag hoppas, fru ordförande, att rådets, kommissionens och Europaparlamentets arbete kommer att kunna samordnas på ett bättre och effektivare sätt i framtiden.
(Applåder)

Zimmermann
Fru ordförande! Förslaget till riktlinje om omvänd bevisbörda vid könsdiskriminering har redan diskuterats i tio år. Jag hoppas, att vi nu kommer fram till ett lyckligt slut och att detta direktiv antas.
Just mot bakgrund av mina praktiska erfarenheter som personalrådgivare, som mycket ofta ställts inför dessa problem, vare sig det nu handlat om anställningar, befordringar eller löner, vet jag hur svårt det är för berörda att bevisa detta och jag vet att de inte kunnat genomdriva krav just för att de varit kvinnor. De kvinnor, som gått till domstol, behövde mycken kraft och tid för att kunna lägga fram tillämpliga bevis och de var för det mesta underlägsna i dessa processer, därför att arbetsgivarna - även de s k "små " arbetsgivarna - nu en gång för alla har ett bättre utgångsläge. Hittills har de inte behövt redovisa, att de har diskriminerat. Därför hoppas jag också, att förskjutningen av bevisbördan från den kvinnliga käranden mot svaranden kommer att antas med stor majoritet här i parlamentet. Detta vore ett stort steg i riktning mot likabehandling av kvinnor och män inom den europeiska unionen.

Mann, Thomas
Fru ordförande, bästa kollegor, herr kommissionär! Likheten mellan man och kvinna finns ofta bara på papperet och alldeles för sällan i verkligheten.
Lika tillträde till sysselsättning, utbildning och karriär, likvärdig lön och likartade sociala arbetslivstrygghetssystem har redan fastställts i europeiska direktiv. Emellertid har bevisningen ifråga om könsdiskriminering inte reglerats på ett tillräckligt sätt. Utvecklingen kommer bara att ske i annat än snigelfart - jag hänvisar här till Gröner och tar gärna upp hennes exempel - förutsatt att berörda inte längre måste bevisa att diskriminering skett. Istället åligger det svaranden att bevisa, att jämställdhetsprinciperna följts. Säkrandet av bevisbördan är, liksom tidigare, oenhetligt i medlemsstaterna. Gemensamma bestämmelser ska överenskommas i sådan utsträckning, att såväl direkt som indirekt diskriminering omfattas.
Överläggningarna om Ghilardottis betänkande var allt annat än enkla i utskottet för sysselsättning och socialfrågor och i utskottet för kvinnors rättigheter - jag ingår i båda dessa Oklart var och är sakförhållandet, att rådet uppenbarligen sedan länge diskuterar helt nya förslag. I detta sammanhang skulle jag ovillkorligen vilja stödja Glase och fråga kommissionären vad nu våra underlag då egentligen tjänar till. I likhet med tidigare finns det problem. Artikel 5 - och då syftar jag i synnerhet på artikel 5 b - utgör omfattande ingrepp i nationella rättssystem. Lika nödvändigt som det är, att genom rutiner bringa klarhet i sakförhållanden, lika otillständigt är det, att låta uppgiftsanspråk bli till utforskning.
Det europeiska folkpartiet kan inte samtycka till vissa ändringsförslag. För att ta ett ur mängden: förslag nr 8, som i sin definition om indirekt diskriminering går långt utöver Europadomstolens rättsskipning. I övrigt får indirekt diskriminering inte motiveras med ett påstått behov hos ett företag.
Vi håller emellertid helt med om målsättningen med Fiorella Ghilardottis betänkande. Det ska utgöra en signal till vidare nedbrytning av diskriminering och verka för mera lika möjligheter, i synnerhet i arbetslivet.
(Applåder)

Van Lancker
Fru ordförande! Nästan vid början av denna nattliga debatt kan jag alltså inte annat än stämma in med de kollegor som säger att vi uppriktigt skall vara glada över det faktum att det äntligen kommer ett direktiv efter tio år. För oss har det för övrigt alltid varit en av de viktigaste prioriteringarna, om jag får påminna om det. Jag tycker det bara är synd att måste göra det med en handfull ledamöter, nästan kvart i tolv, jag skulle säga att klockan nästan är fem i tolv. Om jag får lägga något till dagens debatt, skulle jag vilja säga att jag blev aningen förtörnad över det double speak som ofta har härskat i diskussionen om behovet av detta direktiv och som då framför allt tolkades av lobbyn, framför allt av UNICE, men som jag även har hört från ett antal ledamöter av detta Europaparlament, som tur är inte så många. Argumentet som används där att EG-domstolens domar talar för sig själva och att vi inte alls behöver detta direktiv. Varför har vi då suttit här i tio år och diskuterat? Om det nu är så, då undrar jag varför lobbyn har kämpat så häftigt mot. Naturligtvis har EG-domstolen under de gångna åren utfört ett strålande arbete med avseende på definitionen av indirekt diskriminering och med avseende på förskjutningen av bevisbördan. Men problemet är att nationella domstolar och den nationella lagstiftande församlingen inte alltid lika omsorgsfullt, låt oss nu en gång säga det tydligt, har följt EG-domstolens domar. Och dessutom finns det en tendens, kollegor, att EG-domstolen tyst och stilla tar några steg bakåt. Jag tror alltså att det är en bra sak att vi äntligen har en fast juridisk grundval med en tydlig definition, med bra procedurer och med ett brett arbetsområde som omfattar alla direktiv om lika behandling. Jag irriteras för övrigt även av det faktum att ett antal ledamöter fortfarande bestrider att artikel 5 är på sin plats i en europeisk regelgivning. Jag begriper inget av det. Här handlar det ju inte om harmonisering av rättsprocedurer mellan medlemsstater. Alltså har det inget att göra med tredje-pelaren-saker. Om information inte är nödvändig, inte kan avtvingas, ja, då undrar jag var kommissionen står med alla sina betänkanden med avseende på information och samråd, för det kan vi därefter inte begära av medlemsstaterna.
Jag avslutar, fru ordförande, med att säga att jag hoppas att rådet inte kommer att strippa direktivet för annars kommer vi att i samband med den andra läsningen att rådslå om vilken vår hållning kommer att bli.

Ahlqvist
Fru ordförande! I kvinnornas Europa är det långt kvar till jämställdhet. Positiv särbehandling av kvinnor är ju förbjuden enligt EG-domstolen. Kvinnor i Europa utsätts för diskriminering, både på arbetsplatser och i samhället i stort. Kvinnor har lägre lön än män, har svårare att få ledande befattningar och de har svårt att befordras. Dessutom är det svårt, vilket många har påpekat här i kväll, för oss att bevisa detta, dvs. att vi verkligen utsätts för könsdiskriminering både i vardagslivet och i det politiska livet. Särskilt svårt är det dock för oss att bevisa att det sker på arbetsplatserna.
Därför vill jag både tacka Ghilardotti och gratulera henne till betänkandet, eftersom vi genom detta betänkande får bättre möjligheter att vidta åtgärder. Det har nästan alltid varit den diskriminerades ensak att bevisa oriktig behandling. Naturligtvis hade det varit bra om vi hade kunnat gå litet längre och kanske, som vi tidigare har hört, få med artikel 4.1 c som fanns med i kommissionens förslag. Trots detta tycker jag emellertid att detta betänkande är mycket bra, och jag stöder det till fullo.
Jämställdheten är naturligtvis inte enbart en fråga för oss kvinnor och våra rättigheter, utan ett problem som angår hela samhället. Delat ansvar, både i arbetslivet och i familjen, betyder ökad livskvalitet för både kvinnor och män.

Ordföranden
Fru Ahlqvist, jag tror ni var den enda, som höll sig inom tiden för sitt anförande! Alla andra har dragit över.
Ordet går nu till kommissionär Flynn.

Flynn
Fru ordförande! Jag vill börja med att tacka alla dem som bidragit till debatten. Det förslag ni skall rösta om har redan en mycket lång historia bakom sig, som redan sagts, även om det formellt ingavs till rådet först i juni 1996.
Kommissionens första förslag i denna fråga daterar sig till 1988, och hade sin grund i artiklarna 100 och 235. Sedan dess har enighet inte kunnat nås rörande det förslaget, varför kommissionen drog tillbaka det.
Det aktuella förslaget bygger därför nu på den överenskommelse om socialpolitik, som bifogats protokoll 14 om socialpolitik, som bifogats fördraget, och i synnerhet artikel 22 i detta. Huvudmålsättningen för förslaget är att befästa EG-domstolens rättsvetenskap genom att överflytta bevisskyldigheten, i fall av könsbaserad diskriminering. Det syftar till att upprätta en tydligare rättslig grund för kvinnor som önskar pröva vad som framstår som diskriminering mot dem.
Låt mig, innan jag förklarar kommissionens avsikter med avseende på de föreslagna ändringsförslagen, göra två inledande uttalanden. För det första så vill jag tacka Ghilardotti och hela utskottet för kvinnors rättigheter, liksom också de andra berörda utskotten, för de enorma mängder arbete som utförts under en mycket kort tidsrymd, och tacka er alla för det stöd ni givit kommissionens förslag. Det gläder mig mycket att höra er tala om behovet av att få in protokollet i fördraget. Ni har mitt fulla stöd därvidlag.
För det andra så vill jag bekräfta för er idag att det förslag ni granskat är exakt samma förslag som granskats av medlemsstaterna i rådet. Förslaget är inte omodernt, och det ligger inget annat förslag på rådets bord. Överläggningarna i rådet har faktiskt fått medlemsstaterna att överväga att ändra vissa stadganden i kommissionens text. Men det är det vanliga förfarandet, och vi avser att driva frågan för att få med flera av era ändringsförslag före en gemensam ståndpunkt. I detta sammanhang vill jag också understryka att den gemensamma ståndpunkten inte kommer att antas vid rådet om socialfrågor den 17 april. Det kommer att göras först vid rådet i juni. Det innebär gott om tid att överväga era ändringsförslag.
Låt mig så gå till ändringsförslagen. Det gläder mig mycket att kunna meddela er att kommissionen är beredd att anta huvuddelen av dem. Dessutom så var så gott som alla de ändringsförslag, som kommissionen inte kan anta, av mindre betydelse.
Lulling bad mig gå igenom ändringsförslagen och jag avser att göra det. Ändringsförslag nummer 1 kan inte antas, eftersom ordet " kön" snarare än " genus" används i alla de andra ändringsförslagen, och i domstolens utslag. Ändringsförslagen nummer 2 och 3 är inte godtagbara eftersom de referenser de avser att infoga, genom två nya stycken i ingressen, i alltför hög grad frångår den förfaringsmässiga målsättning direktivet följer, och det skulle saknas motsvarande föreskrift i artikeltexterna.
Den strykning som föreslås i ändringsförslag nummer 10 kan inte godtas, även om det vore mycket frestande att godta den, eftersom detta automatiskt skulle binda lagstiftaren i framtiden, vilket inte är juridiskt eller politiskt godtagbart. De ord ni föreslår skall fogas till artikel 3.1, i ändringsförslag nummer 11, är inte godtagbara, eftersom de sannolikt skulle röra till den nu så tydliga hänvisningen till förfaranden som skulle påverkas av direktivet. Ändringsförslag nummer 13, avseende artikel 4.1, kan inte godtas, eftersom ordalydelsen i kommissionens text är hämtad direkt från rättspraxis, där man aldrig gjort någon åtskillnad mellan indirekt och direkt diskriminering i detta avseende.
Ändringsförslag nummer 16, rörande artikel 6, är inte godtagbart, eftersom det skulle komma att ge det intrycket att uppräkningen i artikeln är fullständig, vilket inte är fallet. Slutligen så kan ändringsförslag nummer 18 inte godtas, eftersom jag i princip godtar ändringsförslag nummer 17, vars innehåll på det stora hela är detsamma. Jag skulle vilja se över den exakta ordalydelsen i hänvisningen till positiv särbehandling i ändringsförslag nummer 17, men jag har inga svårigheter att acceptera principen: att genomförandet av detta direktiv på intet sätt motiverar utelämnandet av åtgärder för positiv särbehandling. Kommissionens ändrade förslag kommer att återspegla just detta.
Som jag redan sagt så är kommissionen beredd att godta huvuddelen av de föreslagna ändringsförslagen och, i synnerhet, dem som avser att förstärka förslagets centrala stadganden.
Ändringsförslag nummer 4, om det tionde stycket i ingressen, och ändringsförslag nummer 9, rörande artikel 3.1.a, är självklart godtagbara, eftersom de uppdaterar kommissionens text. Direktiv 96/34 om föräldraledighet hade inte antagits när förslaget förelades rådet, men det bör nu vara med. Jag vill särskilt uttrycka min uppskattning av ändringsförslagen nummer 5, 6, 7 och 8, som har till syfte att förstärka definitionen av indirekt diskriminering, som utgör själva hjärtpunkten i förslaget. De tillför en användbar tilläggsreferens till de ord som tillämpas i rättspraxis.
Ändringsförslag nummer 12 rör ett annat centralt stadgande - artikel 4.1.a - och är godtagbart till en del. Den första delen är godtagbar, särskilt så kan tillägget av orden " ett faktum eller flera" visa sig vara mycket användbart i praktiken. Den sista delen av ändringsförslaget skulle däremot röra till stadgandet, eftersom det tycks innebära en möjlighet att motivera direkt diskriminering, vars förekomst redan fastställts. Den delen av ändringsförslaget skulle innebära ett steg bakåt jämfört med gällande rättsordning.
Ändringsförslag nummer 14 avser artikel 4.1.c och överensstämmer med rättspraxis, eftersom det tar bort hänsyftningen till avsikten att diskriminera. Ändringsförslag nummer 15 är av språklig karaktär. Jag har redan framfört att jag kan godta principen i ändringsförslag nummer 17, som innehåller en mindre omfattande hänvisning än ändringsförslag nummer 18 till positiv särbehandling, och det kan godtas av de skäl jag redan redovisat.
Slutligen kan vi godta ändringsförslagen nummer 19 och 20, som rör artikel 8 om genomförandetidpunkten - som blir den 1 januari år 2000 i stället för den 1 januari år 2001, och som tillägger ett nytt stadgande som förordar en rapport över tillämpningen av direktivet. Jag skulle emellertid vilja ändra ordalydelsen i det sistnämnda ändringsförslaget en aning, och det vore av praktiska skäl lämpligt att lägga in orden " två år" efter genomförandetidpunkten den 1 januari 2002.
De två ändringsförslag som kom in sent - ändringsförslagen nummer 21 och 22 - som rör ordalydelserna med avseende på överflyttningen av bevisskyldigheten, medför egentligen inte några förbättringar av förslaget och skulle egentligen bara röra till situationen för nationella domare, och göra den mindre klar.
En hel del saker togs upp. Jag skall bara snabbt gå igenom en del av dem, eftersom de är ganska så relevanta. Jag vill tacka alla för allt som togs upp. Allt är relevant, men det är i synnerhet en del som bör besvaras.
Cassidy pekade på vad Europaparlamentets jurist yttrat. Jag har noterat det. Men till Cassidy skulle jag vilja säga att det påpekandet gjordes utifrån den hypotesen att förslaget skulle urvattnas. Det skulle inte vara vår avsikt att förslaget skulle urvattnas. Detta specifika direktiv kommer inte att gälla i Förenade kungariket. Det är en lättnad för oss alla att nationella förfaranden redan är skäligen positiva med avseende på de saker som omfattas av detta specifika förslag.
Jag vill nu vända mig till Palacio Vallelersundi. Vi är övertygade om att vår formulering om den delade bevisbördan är tydlig och korrekt. Den återger i själva verket EG-domstolens rättspraxis. Vår rättstjänst är helt tillfreds med dess rättsliga korrekthet.
Lulling gjorde ett särskilt påpekande rörande ändringsförslag nummer 8. Till henne måste jag säga att det är OK att kräva att en medlemsstat skall visa att ett stadgande svarar mot ett bestämt syfte med dess socialpolitik. I annat fall skulle det inte finnas några gränser för lagstiftningsmässiga revideringar, ens då dessa vore potentiellt diskriminerande. Där finns också frågan ni ställde om multipliceringen av eventuella rättstvister. Jag tror inte att så är fallet. Vad vi här talar om är rättvisare regler när en sak dras inför domstol. Vi har redan rättspraxisen på plats. Detta specifika direktiv och förslag är i själva verket förfaringsinriktat.
Van Dijk ställde en fråga om hur sakernas tillstånd var i rådet. Det togs också upp av Oomen-Ruijten och Glase. Det enda förslag, som jag redan sagt, som formellt ligger på rådets bord är vårt förslag. Det kan inte gå vidare förrän det har parlamentets yttrande i den frågan. Det som är viktigt att säga är att huvudelementen i kommissionens förslag fortfarande finns med i den text som diskuteras, det vill säga överflyttningen av bevisskyldigheten och definitionen av indirekt diskriminering.
Till Oomen-Ruijten och Thomas Mann vill jag säga att det inte är något fel med artikel 5.b. Det enda den säger i själva verket är att parter i rättsliga förfaranden bör beredas tillgång till den information de behöver för att kunna hävda sin sak. Det är tvivelsutan rättvist.
Beträffande vad som sker i kommissionen så fortsätter diskussionerna. Det är sant - jag säger detta till Van Dijk och Lulling också - att ganska många av medlemsstaterna är tveksamma till att ta med artikel 5. Jag kommer dock att sträva efter att ha kvar detta stadgande i det reviderade förslaget.
Jag upprepar mitt tack för allt det arbete som uträttats. Det har visat sig mycket användbart och givande. Det framgår av det faktum att kommissionen godtar så gott som alla era ändringsförslag avseende artiklarna 2.2, 3.1.a och 4.1.a, som utgör tre centrala stadganden i förslaget till direktiv.
Vi gör avsevärda framsteg med detta förslag. Gröner sammanfattade det mycket bra i en enda mening. Jag vill tacka henne för det. Jag vill också tacka er Ghilardotti, särskilt, för de ansträngningar ni gjort härvidlag. Gröner sade - och så tycker jag också - att kvinnor kan försvara sina rättigheter bättre om vi får denna lagstiftning till stånd.

Ghilardotti
Fru ordförande, det verkar som om kommissionärens svar är tillfredsställande. Utskottet har, att döma av vad kommissionären sagt här i kväll, uppfattat den grundläggande målsättningen med vårt arbete: förstärkning och förtydligande ur rättslig synvinkel av de grundläggande beståndsdelarna i detta förslag till direktiv, eller definitionen av diskriminering, bevisbördan och upprätthållandet av artikel 5, som rör procedurerna, d.v.s. de tre beståndsdelar som utgör huvuddelen i förslaget.

Ordföranden
Jag tackar också alla, som deltagit i debatten, företrädarna för rådet och kommissionen samt alla de kollegor som stannat kvar till slutet.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.01.)

