Högtidligt möte - 20-årsdagen för de demokratiska förändringarna i Central- och Östeuropa
Talmannen
Innan vi börjar vill jag berätta att jag har haft ett samtal med president Václav Havel. Jag kan försäkra er att vi inte kunde ha föreställt oss något liknande för 25 år sedan!
(Applåder)
Václav Havel
före detta president i Republiken Tjeckien. - (CS) Herr talman, mina damer och herrar! Tack för att ni bjudit in mig och för att jag får möjlighet att tala till er, när det i dagarna är 20 år sedan dramatiken då de stängda gränserna öppnades, taggtråden klipptes upp och murarna som skilde Europas nationer åt revs. I Tyskland delade muren ett och samma land. Detta betydde slutet för blockuppdelningen av inte bara Europa, utan till stor del hela världen. Det var en så historisk stund att den fick många att tro att inget ont kunde inträffa i världen i framtiden.
Så var inte fallet. Naturligtvis tog historien inte slut. Desto viktigare är det därför att ta fasta på detta jubileum för att reflektera över situationen inte bara i dag, utan i synnerhet också i framtiden. Jag vill bidra med fem synpunkter som berör Europas enande.
Ingen av oss var riktigt förberedd på att järnridån skulle försvinna så oväntat snabbt. Det kunde vi inte heller vara; det hade varit onormalt. Därför vidtog en tid som präglades av olika specifika dilemman, av att vi var osäkra och utredde olika alternativ. Till slut tog Nato det modiga steget att släppa in nya medlemsländer. Därigenom garanterades deras säkerhet, och de kunde inrikta sig på att förbereda sig inför ett EU-inträde. Därefter öppnade unionen uppriktigt sina dörrar för de nya demokratierna i Central- och Östeuropa. Av och till uppstår olika svårigheter med länderna, men det är bara naturligt. En demokratisk politisk kultur kan inte byggas upp eller återuppväckas från en dag till en annan. Det tar tid, och på vägen uppstår en mängd oväntade problem som behöver lösas. Det var i modern historisk tid som kommunistregimer för första och förhoppningsvis sista gången kom till makten. Därmed föll det också på vår lott att vara först med att uppleva det postkommunistiska fenomenet. Vi fick hantera följderna av ett långvarigt styre som byggde på rädsla, och alla risker i samband med att tillgångar omfördelades på ett sätt som saknar motstycke i historien. Hindren var och är många, och än så länge har vi bara en mycket begränsad erfarenhet av situationen.
Men jag tror ändå att väst gjorde rätt. Alla andra lösningar hade medfört en lång rad ytterligare problem och blivit ännu mer dyrköpta, inte bara för väst utan för oss alla. Vi hade då kanske inte bara fått se en ny, riskfylld utveckling med maktkamper om inflytande, eller den ena sidans direkta dominans över den andra. De stater som utestängts av väst hade då med all sannolikhet blivit en tummelplats för diverse nationalister, populister och deras väpnade miliser. Kanske hade till och med farliga regionala lokala konflikter brutit ut. Risken var desto större eftersom någon regelrätt fredskonferens, av för alla välkända skäl, aldrig ägde rum efter andra världskriget, som på ett bindande, tydligt och varaktigt sätt kunde ha slagit fast hur länderna skulle uppträda mot varandra i efterkrigstidens Europa. Jag tror att många flaggviftare, som fram till helt nyligen höll sig till hammaren och skäran, blixtsnabbt skulle ha bytt till nationella flaggor. Hur det kan gå i sådana lägen har vi sett i det forna Jugoslavien. Det är ju också välkänt att varje spöke alltid väcker andra spöken till liv. Ingen kan därför säga om inte smittan skulle ha gripit över på Västeuropa. Vi lever i en globaliserad tid, där varje lokal konflikt lätt kan växa till en internationell konflikt.
Således valdes den historiskt mest närliggande metoden, som också var smidigast i praktiskt avseende. Man kunde också betrakta metoden som ett sätt att gemensamt ta ansvar för den historiska utvecklingen, vars rötter delvis sträcker sig tillbaka till de demokratiska ländernas kortsynta eftergiftspolitik.
Sammanfattningsvis är den avsevärda huvudvärk som vi bereder EU i dag värd besväret. Alla andra sätt att agera hade helt uppenbart varit mycket värre och mycket mer riskfyllda. Under dessa omständigheter kan vi bara be européerna om tålamod och förståelse.
Vad kan vi då erbjuda Europa? Ja, det är frågan. Jag har länge ansett att vi själva har en direkt skuld. Efter att ha genomlidit den totalitära epoken borde vi på ett övertygande sätt ha skildrat våra upplevelser för andra och ha omsatt alla våra slutsatser i konkreta åtgärder. Det är ingen enkel sak, och jag är inte så säker på att vi har lyckats med detta ännu. Totalitära eller auktoritära samhällsskick har ofta en näst intill omärklig upprinnelse, och social kontroll kan anta mycket subtila former. Det är först nu, långt i efterhand, som många av oss inser hur förslaget man ibland snärjde oss i det totalitära spindelnätet. Allt detta har gjort oss mycket försiktiga. Detta bör vara vårt bidrag för att garantera att det som vi varit med om aldrig upprepas.
Vad är det då som krävs? A och O är att vi entydigt uttrycker vår solidaritet med alla som i dag kämpar emot totalitära eller auktoritära regimer var som helst i världen. Ekonomiska hänsyn eller andra särintressen får inte gå ut över vår solidaritet. Även små, omärkliga och välmenande kompromisser kan få ödesdigra följder, om än indirekt och först på längre sikt. Ondskan nöjer sig aldrig med eftergifter. Det ligger i dess natur att utnyttja alla eftergifter för sina egna syften. Dessutom har ju Europa dåliga erfarenheter av vad eftergiftspolitik kan leda till. Vårt stöd kan betyda mer än vi tror för frihetsorienterade människor eller personer som frispråkigt vittnar om situationen i Nordkorea, Burma, Iran, Tibet, Vitryssland, Kuba eller vilka andra länder som helst. Samtidigt hjälper vi också oss själva, genom att bygga en bättre värld och behandla varandra bättre. Vi blir med andra ord bättre på att leva upp till det faktiska innehållet i de värden som vårt samhälle säger sig förespråka.
Europaparlamentets Sacharovpris tilldelades nyligen den ryska organisationen Memorial, som övervakar respekten för mänskliga rättigheter i Ryssland. Jag tror att detta var en viktig markering. Jag minns vilket genomslag det fick i mitt eget land när Frankrikes president en gång mot regimens vilja inbjöd oss oppositionella till en arbetsfrukost under ett statsbesök. Sådant kan verka bagatellartat, men så är det inte. I ett totalitärt samhälle är det helt enkelt så att en enda frukost eller studentdemonstration som slås ned kan utlösa en historisk händelseutveckling, om omständigheterna är de rätta.
Varje människas identitet skapas dels av de medfödda egenskaper som gör oss till unika personer, och dels på flera nivåer av något vi kan kalla för vår kollektiva identitet. Var och en av oss skapar i olika hög grad sin egen känsla av samhörighet med familjen, lokalsamhället, regionen, företaget, kyrkan, samhället, de politiska partierna, nationen, den civiliserade världen och, till syvende och sist, med alla människor på vår planet. Allt detta visar att vi har olika former av hem, oavsett om dessa definieras geografiskt, ideologiskt, språkligt, etniskt eller på något annat sätt. Dessa hem skapar vi själva tillsammans. Här spelar också vår patriotism i olika former in - mål, samhörighetskänslor, läggning, stolthet, egenskaper, traditioner, seder, vanor och särdrag. Världen är kort sagt ett lapptäcke, liksom hela mänskligheten och var och en av oss.
Ur denna känsla av kollektiv samhörighet växer kollektiv suveränitet fram på ett naturligt sätt. Vi har viss suveränitet på varje identitetsnivå, men aldrig hundraprocentig suveränitet, vilket ju också är ouppnåeligt. En princip finns det: att dessa olika former av suveränitet ska komplettera och helst inte stå i strid med varandra.
Ni förstår säkert att jag tar upp denna fråga nu eftersom diskussionerna om den europeiska konstitutionen och om Lissabonfördraget till stor del handlar om relationen mellan nationell och europeisk suveränitet. Svaret är givet: De två ska komplettera varandra. Bara för att jag känner mig som europé upphör jag inte att vara tjeck. Tvärtom, faktiskt: Som tjeck är jag samtidigt europé. Lite poetiskt brukar jag uttrycka det som att Europa är våra fosterländers fosterland.
Jag är samtidigt övertygad om att vi får se en allt starkare europeisk suveränitet i framtiden. Jag vet inte hur snabbt eller långsamt det går, och jag vet inte hur vindlande färdvägen blir, men jag vet att integrationsprocessen måste fortsätta. Den är ju, när allt kommer omkring, en av de viktigaste, för att inte säga livsavgörande, frågorna inte bara för européerna, utan för alla människor. Skälet är uppenbart. Vi lever i dag i en enda global civilisation. Ägaren till ett grönländskt fiskeri kan vara bosatt i Taiwan och samtidigt vara delägare i en brasiliansk bank, eller äga en tjeckisk gruva, och driva hela verksamheten från sin dator på Island. På en sådan spelplan kommer olika övernationella, överstatliga och kontinentala gemenskaper att spela en allt viktigare roll. Det betyder inte slutet för nationalstaten, vare sig nu eller i framtiden. Men nationalstaterna sluter sig samman. Det kommer de att fortsätta med, för att kunna handla gemensamt på många områden. Redan den tekniska och ekonomiska utvecklingen gör detta helt nödvändigt. Men samtidigt som detta hotfulla enande rycker allt närmare i hela världen kan konstitutionerna i olika mindre gemenskaper mellan stater som på olika sätt står nära varandra vara ett viktigt sätt att ge nationella eller regionala identiteter ett bättre skydd.
När stater steg för steg fredligt sluter sig samman gagnar detta naturligtvis också den fredliga samexistensen. Har inte flertalet av de gångna seklernas krig utkämpats mellan nationalstater? Finns det något bättre sätt att jaga bort nationalismens alla spöken än praktiskt samarbete mellan nationer? Principen om suveränitet på flera nivåer är förstås bara godtagbar om den har stöd bland invånare och politiker. Jag märker i mitt land att människorna - i mitt fall alltså tjeckerna, men så är det kanske även i många andra länder - ofta talar om ”vi” och ”de”. Med ”de” åsyftas de ondskefulla utlänningarna där borta i Bryssel. Men finns inte vi själva också i Bryssel? När vi delar upp världen i ett ”vi”, som självfallet utgörs av idel goda människor, och ett ”de”, som utgörs av människor som av någon anledning är ondskefulla och till varje pris vill skada oss, så visar det bara hur lite vi har förstått själva integrationsprincipens innebörd. Även detta behöver vi tålmodigt ta itu med.
Vi sitter alla i samma båt, och fartyget håller rätt kurs. Det kommer att fortsätta hålla rätt kurs om alla passagerare känner sitt gemensamma ansvar och inte bara manövrerar för egen vinnings skull. Vi kan inte etablera vår styrkeposition eller särart i en ny gemenskap genom att högljutt hävda egna, vagt definierade nationella intressen för att dölja vår osäkerhet. Vi behöver i stället målmedvetet verka för att komma överens och arbeta hand i hand med alla andra.
Europa har i århundraden varit hjärtat i vår planets civilisation, och har definitivt haft den synen på sig självt även när det saknades fog för det. Europa ansåg sig därför ha rätt att exportera sin kultur, sin religion och sina uppfinningar till hela världen, vare sig detta efterfrågades eller ej. Exporten av dessa värden åtföljdes ofta av våld. Man kan till och med hävda att hela den moderna civilisationen har sina rötter i Europa - inte bara de värden som är omistliga för världen, utan också den kortsynthet som är så vanlig i dag. Europa bör dra lärdom av detta och axla sin mantel på ett nytt sätt, som innebär att Europa slutar att tvinga på världen något, utan enbart söker vara en inspiratör. Europa blir blott en förebild, vars idéer andra gärna får låna, men utan att vara tvingade till det.
Det är svårt att hitta ett hörn av världen vars länder har en lika hög koncentration av nationaliteter, etniska grupper, minoriteter och minoriteter bland andra minoriteter. De senaste årtiondena har Europa ändå lyckats skapa en av de övernationella konstellationer i världen där samsynen kanske är som störst. Det viktigaste är dock att denna gruppering inte växte fram till följd av att starka parter med våld kuvade svaga parter, vilket har varit det historiska mönstret. Tvärtom har den vuxit fram till följd av praktiska överenskommelser. Integrationen har därmed flyttat från slagfältet till konferensbordet. Detta faktum kan, om inte annat, utgöra en stor utmaning för omvärlden.
Jag nämnde att övernationella strukturer blir allt viktigare i världen i dag. Jag anser att den bästa politiska lösningen de närmaste årtiondena vore ett slags kreativt, partnerskapsbaserat och snarare moraliskt än politiskt orienterat samarbete mellan dessa stora övernationella eller kontinentala sammanslutningar, som bygger på minimikrav på det sociala området. För att fungera behöver naturligtvis dessa förbindelser bygga på två grundläggande principer: dels att parterna är jämbördiga på alla områden, och dels största möjliga öppenhet. Om exempelvis oro för inställda olje- eller gasleveranser får endera parten att ta på sig skygglappar och helt bortse från mord på frihetsorienterade journalister och andra missförhållanden som vederbörande normalt skulle ta upp utan att tveka - då bygger förbindelserna inte på partnerskap, utan på lögner. Äkta partnerskap är att berätta för varandra om allt man tänker, med andra ord att både tala sanning och klara av att själv ta till sig hela sanningen.
Det är tack vare den europeiska integrationen som det så länge har rått fred i merparten av kontinenten. Faktum är att integrationen utgör ett unikt försök att skapa en demokratisk statsfederation. Det varken är eller kommer att bli fråga om en federation i alla avseenden, eller ens om en federation i traditionell mening. Det är helt enkelt ett nytt fenomen. Tänk om detta försök kunde inspirera andra! Men det är inte det viktigaste. Jag tror att EU här kan inspirera omvärlden med något ännu mer djupgående än modellen för internationellt samarbete. Här menar jag möjligheten att gottgöra Europas många tvivelaktiga försök att bestämma eller påverka hur hela den nuvarande civilisationen ska utformas. Kanske är detta en rörelse som redan så sakta håller på att komma igång.
Vad jag syftar på här är ett avståndstagande från läran om vinstmaximering till varje pris utan hänsyn till långsiktiga och permanenta följder; från vår dyrkan av kvantitativ tillväxt i allt snabbare takt; från det primitiva målet att vi ska komma ikapp eller överträffa USA eller Kina eller något annat land; från vår farliga och planlösa kolonisering av jorden; från vår tanklösa utplundring av planeten utan hänsyn till miljön eller till framtida generationers intressen. Jag syftar också på smarta sätt att spara energi och på att staters framgång inte bör mätas i termer av ökad konsumtion, utan tvärtom i termer av den konsumtion de avstår ifrån.
Allt detta förutsätter givetvis att en förändring börjar äga rum i hjärtat hos dagens européer. De bör känna en lite större ödmjukhet när de ställs inför kosmologins senaste rön. De bör reflektera över vad som händer efter döden, och vördnadsfullt sänka sina huvuden inför världsalltets gåtor. De bör, kort sagt, komma närmare evigheten och oändligheten, precis som fallet var under tidiga europeiska utvecklingsskeden. Vi behöver allvarligt begrunda att inga handlingar någonsin kan göras ogjorda, att ett minne av allting bevaras någonstans - om så bara i form av ljusstrålar - och att det därför inte finns någon evig förlåtelse.
Men låt oss återgå till frågan om hur Europa kan vara en partner till andra. Flertalet av mänsklighetens krig har varit konflikter om gränser, det vill säga territoriellt motiverade. En viktig lärdom vi kan dra av detta är att inte bara nationalstater utan också övernationella gemenskaper alltid bör vara helt på det klara med var de börjar och slutar. Oklara eller omtvistade gränser har utlöst många katastrofer. Även EU bör inse detta och vara tydlig med sin gränsdragning gentemot omvärlden. Om unionen vill avskaffa någon gräns måste den först veta var gränsen löper. Den bör således verka för en storskalig geografisk självidentifiering som omfattar hela planeten. Även på det sättet skulle unionen kunna göra en viktig och konkret insats för det som vi alla åstundar, nämligen fred på jorden mellan alla folk och länder.
När européer överlägger om delad suveränitet handlar det i regel om unionens institutionella uppbyggnad. Det är bra att unionen på senare år med sådan framgång har ägnat denna fråga så mycket kraft. Det är just därför som jag väljer att skåda vidare in i framtiden på det här området. Ni är ledamöter i ett parlament som har utsetts genom direkta val. Man har lagt sig vinn om att antalet ledamöter från de olika länderna ska stå i proportion till invånarantalet. Som jag ser det borde Europaparlamentet - det enda organ som samtliga européer har varit med och utsett i direkta val - få betydligt mer att säga till om än det faktiskt har i dag. Lagstiftningsuppgiften bör därför mer uttryckligt övergå ifrån den verkställande till den lagstiftande makten. Europaparlamentet får inte göra intryck av att enbart vara ett exklusivt smycke som unionen pryder sig med.
Jag anser att ett annat, mindre organ så småningom bör inrättas vid sidan av parlamentet. Medlemsstaternas parlament borde utse dess ledamöter inom sig, och alla medlemsstater ha samma antal ledamöter. På så sätt, eller med någon liknande lösning, skulle två problem lösas på en och samma gång. För det första skulle det undanröja intrycket i vissa av medlemsstaternas parlament att de har stängts ute från det europeiska beslutsfattandet. För det andra skulle det garantera att medlemsstaterna är helt jämbördiga i åtminstone ett unionsorgan. Ett sådant organ skulle naturligtvis bara sällan sammanträda, och då på begäran av ett visst antal medlemsstater. Det skulle bara behandla frågor som erfordrar enhällighet. Denna lösning skulle också göra fördelningen av kommissionsposter mindre komplicerad, så att den inte behöver ske med beaktande av nationalitet, samtidigt som den skulle förenkla rösträkningen i Europeiska rådet. För min egen del känns det viktigare att våra kommissionsledamöter verkligen är ledande fackmän inom sina arbetsområden, än att befattningarna till varje pris tillfaller mina landsmän eller till och med mina partikamrater.
Europeiska rådet är för närvarande en märklig blandning av verkställande och representativ makt. Till och med rådets ställning behöver förtydligas. Jag anser att rådet ska vara något i stil med statschefen i en parlamentarisk demokrati - ett slags kollektivt överhuvud för statsfederationen, som är delvis osynligt och delvis synligt. Och naturligtvis ska den synlige företrädaren vara en enskild person som blir en för alla begriplig galjonsfigur, med andra ord en president. Befattningen finns förankrad i Lissabonfördraget, och denna person blir mycket betydelsefull. För vi får inte glömma att när kollektiva statsöverhuvuden uppträder så förebådar detta i regel ett lands upplösning. Jag hävdar inte att detta också kan inträffa i en övernationell gemenskap. Men jag tror ändå att det är bäst med en enskild person någonstans i toppen som blir en symbol för hela det komplicerade maskineriet och som gör det lättare att få grepp om det.
Jag har åtskilliga gånger tidigare sagt att jag tycker att det vore utmärkt om det någon gång i framtiden fanns en tunn, lättbegriplig och läsbar europeisk konstitution som till och med skolbarn kan förstå, samtidigt som hela det övriga materialet - tusentals sidor i dag - blir rena bilagor till detta. Stadgan om de grundläggande rättigheterna är den text som uttrycker de värden och ideal som unionen bygger på och strävar efter att följa och beakta i sina beslut. Denna stadga skulle passa som en naturlig, organisk beståndsdel, eller kanske rentav en första avdelning, av en sådan konstitution.
Jag har en sista synpunkt som i någon mån för mig tillbaka till utgångspunkten. På långt håll liknar Europeiska unionen ett genomteknokratiserat organ som bara sysslar med ekonomi och pengar. Det eviga käbblet om budgetar, kvoter, tullar, skatter, bestämmelser för näringslivet och diverse andra föreskrifter kanske behövs. Jag vill inte alls döma ut detta. Jag tror till och med att den ökända rekommendationen eller standarden för hur man ska laga gulasch, som många europaskeptiker sköt in sig på, snarare var avsedd att skydda något specifikt tjeckiskt eller ungerskt än att angripa den berörda medlemsstaten och dess identitet.
Men jag tror ändå att unionen i ännu högre grad behöver lyfta fram och synliggöra de aspekter som verkligen räknas, det vill säga de andliga och värderingsmässiga grundvalarna. Unionen är historiskt unik genom att vara ett försök att skapa en stor, övernationell gemenskap utan tidigare förebild, som bygger på respekt för människans friheter och värdighet, på en äkta formell demokrati som inte bara är dekoration, och på tron på förnuft, anständighet och möjligheten att föra en dialog på jämbördiga villkor såväl internt som med vilken annan part som helst. Den bygger självfallet också på respekt för enskilda nationer och deras traditioner, landvinningar, territorier, hem och de landskap där hemmen finns - liksom givetvis på respekten för mänskliga rättigheter och på solidaritet mellan människorna.
Europas rika andliga och kulturella historia har många rötter: Antiken, judendomen, kristendomen, islam och senare renässansen och upplysningstiden hör till dem. Det har skapat oomtvistliga värden som EU visserligen säger sig stödja, men som ofta ses som enbart en trevlig förpackning för det som verkligen räknas. Men är inte i själva verket dessa värden värdefullare än allt annat? Anger inte dessa värden inriktningen på allt det övriga?
Det jag nu efterlyser är vare sig revolutionerande, banbrytande eller radikalt. Allt jag säger är att vi bör begrunda det som ligger till grund för Europas enande lite djupare. Vi bör anstränga oss mer för att odla vår europeiska identitet. Vi har ett moraliskt rättesnöre som vi medvetet måste förhålla oss till och som sträcker sig bortom en värld där bara kortsiktiga egoistiska fördelar räknas, en värld som inte leder någon vart, där bara kvantifierbara välståndsindikatorer beaktas.
Det är nu 20 år sedan avgrunden som delade Europa överbryggades. Jag är helt övertygad om att kontinenten aldrig mer kommer att godta en sådan uppdelning. Tvärtom kommer den att bli en plats för, och en källa till, en solidaritet och ett samarbete som fördjupas alltmer. Tänk om ändå Schillers ”Till glädjen” för oss och våra efterkommande kunde bli något mer än en dikt som hyllar vänskapen mellan folken. Tänk om ”Till glädjen” kunde bli en associationsladdad symbol för allas vår strävan att skapa en mänskligare värld.
(Stående ovationer)
Talmannen
Mina damer och herrar! Om det hade funnits ett Sacharovpris för 30 år sedan hade du, Václav, varit vår ledande kandidat. I dag behöver du, som väl är, inte längre priset, eftersom det gamla och det nya Europa har upphört att existera och det bara finns ett enda Europa. I dag är det vår plikt att som politiker respektera försonings- och solidaritetstankarna, de två värden som unionen har vuxit fram ur. Låt oss därför göra vårt bästa för att de inte ska falla i glömska.
(Sammanträdet öppnades kl. 15.50.)
