
Donnelly, Alan
Herr ordförande. Jag är övertygad om att parlamentet kommer att ansluta sig till mina protester mot det brittiska överhusets agerande igår kväll då de avvisade den brittiska regeringens försök att anpassa Storbritannien till resten av Europeiska unionen genom att i Storbritannien införa ett proportionellt valsystem.

Ordföranden
Herr Donnelly! Er åsikt gäller ett beslut som har fattats av ett annat parlament. Detta parlament är inte rätta stället att fördöma eller erkänna andra parlaments agerande.
Vi måste respektera andra parlament.

Green
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra parlamentet uppmärksamt på ett fullkomligt oacceptabelt och skandalöst angrepp mot den italienska regeringen som gjordes igår av den turkiska premiärministern då han talade inför Turkiets stora nationalförsamling.
Jag skulle vilja be Er, herr ordförande, att ni klargör för den turkiska premiärministern att detta parlament ogillar och fördömer hans anklagelse om att det faktum att man underlåtit att utlämna Abdullah Öcalan till Turkiet för rättegång, är liktydigt med medverkan till mord. Italien har en tydlig juridisk, och även konstitutionell skyldighet att inte utlämna en person till ett land där dödsstraff fortfarande existerar. I detta sammanhang, måste man säga att Italien svarar helt mot detta parlaments och hela Europeiska unionens värderingar. Italien utför för närvarande de tillbörliga demokratiska och konstitutionella förfaranden som stadgas i deras grundlag. Att uppmana till demonstrationer och handelsembargon mot en av våra medlemsstater är, uppriktigt sagt, oacceptabelt från ett lands sida vilket önskar och aspirerar på att bli medlem i Europeiska unionen.
Ett angrepp mot den italienska regeringen är på så sätt också ett angrepp mot hela Europeiska unionen: mot de värderingar som ligger till grund för unionen, mot den solidaritet och det partnerskap som är fundamentalt för europeisk integration.
Herr ordförande! Jag skulle vilja be Er klargöra parlamentets åsikter för den turkiska regeringen och premiärministern och verkligen visa vårt starka stöd till den italienska regeringen och premiärministern för att de fortsätter med de demokratiska och konstitutionella förfaranden som är tillbörliga för att ta itu med den uppgift de har framför sig, oavsett trakasserierna. Vi skulle kanske kunna fråga Turkiets stora nationalförsamling om de vill ansluta sig till oss genom att inte betrakta detta som ett hot utan som en möjlighet att ge fart åt den politiska dialogen, som är det enda sättet att lösa det kurdiska problemet.
(Applåder)

Martens
Herr ordförande, ärade kolleger! Å min politiska grupps vägnar vill jag ansluta mig till det förslag som Green har lagt fram. Vi anser verkligen att de turkiska myndigheterna, och närmare bestämt premiärministern, gjort oacceptabla uttalanden med avseende på Italien och beskyllt Italien för att vara medskyldigt till terrorism om den kurdiska ledaren Öcalan inte utlämnas. Vi anser att Italien uppträtt korrekt och de berörda italienska myndigheterna har med respekt för en rättsstats grundläggande regler tillämpat den grundlag som förbjuder att en person utlämnas till ett land där dödsstraffet ännu inte avskaffats. Jag tror att Europaparlamentet med överväldigande majoritet alltid motsatt sig alla former av terrorism, vilka de formerna än må vara, och att vi kan ha förtroende för Italien, medlemsstat i Europeiska unionen, som visat en grundläggande respekt för rättsstaten och för de grundläggande reglerna i en rättsstat. Det konkreta problem som de stött på kommer de att lösa i enlighet med de reglerna, det är vi övertygade om. Jag vill verkligen ansluta mig till uppmaningen att protestera hos de turkiska myndigheterna och visa vårt stöd för den italienska regeringens agerande.
(Applåder)

Cox
Herr ordförande! På ELDR-gruppens vägnar stöder jag fru Greens initiativ. Vi anser att den italienska regeringen handlar i enlighet med lagen, att vi skall visa vår solidaritet med detta förfarande och vi beklagar djupt det missledda politiska angrepp som gjordes mot Italien av den turkiska premiärministern. Vi tillbakavisar åsikten att det faktum att man tillerkänner en person hans lagstadgade rätt i fråga om utlämning, vore att likställa med ett underförstått eller uttryckligt stöd för terrorismen. Det bestämmer heller inte på något sätt i förväg dennes skuld eller oskuld. Vi skulle vilja visa vår solidaritet med de italienska förfarandena.

Puerta
Herr ordförande! Jag uttryckte i början av veckan, för min grupp, vår oro över den turkiska regeringens begäran om utlämning. Och det stod redan klart, liksom andra ordföranden har uttryckt det, att vi ville att Öcalan skulle få politisk asyl.
Vi har en ny situation som berör parlamentet. Medordföranden för det blandade parlamentariska utskottet EU-Turkiet, Bülent Akarcali, har skickat ett brev till de olika italienska ledamöterna och kommit med hot i Turkiets namn. Brevet slutar: " Att bevilja politisk asyl till Öcalan påverkar inte enbart de vänskapliga relationerna mellan Turkiet och Italien negativt utan kommer också att skapa problem med terrorism för Italien, för Europa och för hela världen" .
Vi anser att det är oacceptabelt att medordföranden i delegationen till det blandade parlamentariska utskottet EU-Turkiet, genom vilken vi har en tullunion, på ett institutionellt och högtidligt sätt, tillåter hot om terrorism mot ledamöterna och de italienska och europeiska institutionerna.
Jag ber er, herr ordförande, att ni med all kraft skickar en skrivelse till denne herre och försvarar detta parlaments värdighet, freden och demokratin.
(Applåder)

Aelvoet
Herr ordförande, kolleger! De Gröna i Europaparlamentet ansluter sig till det som sagts här. Vi skulle framför allt vilja betona två saker. I allra första hand att det sätt som Italien och den italienska regeringen angrips på är oacceptabelt. Det är inte en konflikt mellan Italien och Turkiet, det är en konflikt mellan Europa och Turkiet och jag tycker därför att det är mycket bra att Europaparlamentet, även om det är lite sent, tar sig an den här saken, vi visste ju redan i måndags att det var allvarliga problem på gång.
För det andra har en mycket stor majoritet av parlamentet i den här debatten alltid funnit det nödvändigt att hitta en politisk lösning för det kurdiska problemet. Det är alltså vad det beträffar tydligt att, just i ett skede då PKK, som min grupp och alla grupper alltid tagit avstånd från, just i det ögonblick som PKK ensidigt förklarat sig villigt att upphöra med den väpnade striden för att på andra sätt försöka hitta en lösning, att man just i det sammanhanget börjar med sådana handlingar. Vi anser alltså att det inte får utövas några som helst påtryckningar mot Italien, att hela Europa måste vara solidariskt med Italien och att det framför allt måste göras insatser för att komma fram till en politisk lösning. Det är klart att man inte får utöva påtryckningar för att åstadkomma en utlämning av en person till dennas fiender, vilka tidigare visat att de ofta använder metoder som inte är mycket bättre.
(Applåder)

Lalumière
Herr ordförande! Den fråga som har ställts till oss i dag innebär inte att vi skall fälla ett omdöme om PKK-ledaren. För övrigt har vårt parlament vid upprepade tillfällen, bland annat i McMillan-Scotts betänkande, sagt vad det anser om denna sammanslutning som utövar terrorism. Nej, den fråga som ställts till oss i dag handlar om huruvida Italien bör utlämna Öcalan eller inte. Italien är en rättsstat. Italien har en författning och en rättspraxis som förbjuder utlämning av någon till länder som har kvar dödsstraff. Vi måste lita på Italien som rättsstat. Italien tillämpar sin författning och sin rättspraxis och det är mycket bra att det är på det viset. Vi stödjer de italienska myndigheterna.
(Applåder)

Amadeo
Herr ordförande! Som italienare vill jag tacka för den solidaritet som alla de politiska grupperna har visat. Låt mig tillägga att det är mycket viktigt att visa solidaritet i denna situation när en medlemsstat attackeras av den turkiska regeringen, för på det viset, och endast på det viset, kan vi bygga det gemensamma europeiska huset och den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
(Applåder)

Meddelande från ordföranden
Ordföranden
Ärade ledamöter! Jag tror att Europaparlamentet har tillräckligt med moralisk auktoritet, som ständig försvarare av rättsstaten och som en församling som alltid har fördömt terrorismen, för att stödja och visa solidaritet med en medlemsstat som strikt håller sig till dessa regler och som respekterar rättsväsendets oberoende och tillämpningen av sina egna lagar.
Jag anser därför att jag svarar på de krav som den stora majoriteten av de politiska gruppernas representanter har riktat till mig, genom att formulera en kraftig protest, i parlamentets namn, mot de attacker detta lands myndigheter har utsatts för, från inte mindre än premiärministern i ett tredje land, och samtidigt med all kraft förkasta det beteende som en medordförande i ett utskott gör sig skyldig till genom att till ledamöterna i denna kammare formulera något som kan tolkas som ett hot mot dess oberoende och mot dess fria utövande av sitt mandat.
Båda dessa saker kommer genast att verkställas.
(Applåder)

Corbett
Herr ordförande! Artikel F i EU-fördraget fordrar att Europeiska unionens medlemsstater skall vara demokratiska, en bestämmelse som, om någon, har stärkts av Amsterdamfördraget.
Under omständigheterna är jag övertygad om att en majoritet i parlamentet skulle vara överens om att den omröstning som ägde rum igår kväll, i en ovald kammare...

Ordföranden
Herr Corbett! Jag har klart och tydligt sagt att det inte är parlamentets uppgift att döma över vad våra medlemsstaters parlament gör. De har sin lagstadgade rätt. Det tillkommer inte oss att bedöma hur de använder den. Jag kommer inte att tillåta någon vidare debatt i denna fråga.

Omröstning
Ordföranden
Mina kära kolleger! Jag hoppas ni är i toppform, eftersom vi har 760 ändringsförslag, och Jean-Pierre Cot och jag själv skall försöka göra förmiddagen så trevlig för er som möjligt.
Betänkande (A4-0397/98) av Barón Crespo för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om förslag till rådets förordning om samordning av stödet till kandidatländerna inom ramen för strategin inför anslutningen (KOM(98)0551 - C4-0606/98-98/0094(CNS))
Före omröstningen om ändringsförslag 9

Walter
Fru ordförande, jag beklagar att jag redan nu måste störa, men på röstlistan står det att om vi antar ändringsförslag 9, då faller ändringsförslag 21 bort. Men i ändringsförslag 21 tas det upp en fråga som berör såväl Barón Crespos och mitt som Sonnevelds betänkande. Det handlar om huruvida kandidatländerna skall vara representerade i motsvarande styrkommitté, något som förordats av utskottet för regionalpolitik. Vi anser att de bör få delta åtminstone med en rådgivande funktion.
Det är lämpligt att vi har samma förfarande för alla tre betänkanden. Om vi avslår ändringsförslag 21, bör vi för att vara konsekventa säga att vi inte vill att dessa länder skall vara representerade i utskotten. Om vi däremot godkänner det - vilket alltså skulle strida mot utskottets för regionalpolitik uppfattning - måste vi meddela alla de tre länderna att de kan vara med. Mitt förslag är att de får möjlighet att delta. Men det är något vi får bestämma här, eftersom det är den första punkten på föredragningslistan.

Ordföranden
Walter, jag skall ge Barón Crespo ordet. Gruppen De grönas begäran har kanske orsakat en liten oklarhet. Av denna anledning skulle jag vilja att man är mycket tydlig. Jag ville först att ändringsförslag 9 från utskottet för utrikesfrågor skulle gå till omröstning. Det verkar ha förkastats, men vi skall bekräfta detta. Om det hade antagits, skulle vi ha röstat om ändringsförslag 19 från Gruppen De gröna som tillägg. Sedan kommer jag naturligtvis att låta ändringsförslag 21 från utskottet för utrikesfrågor gå till omröstning.
Barón Crespo, uppfattar ni också det hela så här?

Barón Crespo
Nej, fru ordförande, för jag hade i en skrivelse underställt denna fråga den så kallade " Steering committée" , vilken inte har svarat och jag väntade ett svar från ordförandeskapet i denna fråga.
Alla dessa förordningar behandlas i parlamentet enligt Hughes-förfarandet, med tanke på att denna frågas ledarskap hör till utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor. Vad min kollega Walter har gjort just nu, är att överklaga omröstningen, med tanke på att åsikten hos dessa båda utskott skiljer sig från vår. I utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor anser vi att vår åsikt skall gälla eftersom det är en fråga om gemenskapens utrikes relationer. Därför, så länge det inte har kommit något svar från ordförandeskapet anser vi att vår åsikt bör gälla.
Efter omröstningen om ändringsförslag 9

Walter
Fru ordförande! Före omröstningen sade ni att det skulle bli omröstning om förslag 21 också. Det första stycket i ändringsförslaget...

Ordföranden
Om ändringsförslag 9 hade förkastats, Walter, är det verkligen såsom jag sade. Men det antogs och resultatet är mycket tydligt.

Schroedter
Fru ordförande! Rent formellt kanske ni har rätt, men i praktiken är det faktiskt så att ändringsförslag 21 utgör en utvidgning, och jag anser också att vi bör rösta om det, speciellt som ni förut sade att vi skulle göra det. Det finns många som vill ha en annan typ av medverkan än vad som följer av vårt ändringsförslag, och de har nog ställt in sig på det. Ni bör därför låta oss rösta om det på det angivna sättet.

Ordföranden
Schroedter, jag sade inte att jag ovillkorligen skulle låta ändringsförslag 21 gå till omröstning. Jag sade att jag skulle låta ändringsförslag 21 gå till omröstning, om ändringsförslag 9 förkastades. Det antogs. Det är kammarens önskan. Personligen har jag en känsla av att ändringsförslag 21 har förfallit. Jag vänder mig till föredraganden och om han delar denna uppfattning med mig, fortsätter vi med omröstningen av efterföljande ändringsförslag.

Barón Crespo
Fru ordförande! Det är uppenbart att detta ändringsförslag faller, eftersom det handlar om samma fråga om vilken parlamentet har uttalat sig, och jag vill påpeka, i förhållande till den fråga som min kollega Walter har lagt fram, att jag, inom Hughes-förfarandet anser, om inte ordförandeskapet har en bättre åsikt, att denna omröstning också visar åsikten i förhållande till texten i de två andra betänkandena, det från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och det från utskottet för regionalpolitik.
Efter omröstningen om kommissionens förslag efter dessa ändringar

Barón Crespo
Fru ordförande! Jag skulle vilja fråga kommissionär van den Broek, om han vidhåller sin åsikt, tvärtemot parlamentets ändringsförslag, vilken han uttryckte i går i kammaren.

Van den Broek
Fru ordförande! Jag trodde att det efter det anförande som jag höll inför ert parlament i går tydligt framgick att det är en kategori om vilken vi sagt: det håller vi med om. En annan kategori vars överväganden vi helt klart respekterar. Ändå vill vi ännu inte formellt stödja de ändringsförslagen eftersom vi har en känsla av att rådet antagligen vill införa några ändringar här och där i formuleringen som vi skulle kunna vara ense med. Jag tror alltså att jag måste hålla fast vid det som jag sade i går.

Barón Crespo
Fru ordförande! Med tanke på kommissionärens deklarationer, begär jag att, vi i enlighet med artikel 60.2 i arbetsordningen, återförvisar detta betänkande till utskottet.
(Ärendet återförvisades till det ansvariga utskottet.)

Ordföranden
Mina kära kolleger! Om ni vill, skall jag läsa Barón Crespos muntliga ändringsförslag en gång till så att det blir klart för alla. Låt oss omedelbart rösta om det som ett första stycke i ingressen: " med beaktande av att alla de andra länder som ingår i anslutningsprocessen även bör kunna dra fördel av liknande program inom de rättsliga och avtalsenliga ramarna för sina förbindelser med Europeiska unionen" .
Det finns inga invändningar mot att ta hänsyn till detta muntliga ändringsförslag. Jag låter det alltså gå till omröstning.
(Parlamentet antog det muntliga ändringsförslaget.)
Angående ändringsförslag 21

Walter
Fru ordförande! Det muntliga ändringsförslaget från vår kollega Barón Crespo, som vi var överens om, avsåg resultatet av Hughes-förfarandet mellan de tre berörda utskotten. Det handlade om huruvida Cypern skulle upptas i listan på gynnade stater. Cypern har en egen strategi för att bli medlem, och med det muntliga ändringsförslaget ville vi försäkra oss om att hänsyn tas till alla de länder som står inför ett potentiellt medlemskap. Cypern måste då inte med nödvändighet finnas med på listan. Av den anledningen bör det röstas separat om Cypern.
Efter omröstningen om ändringsförslag 21

Barón Crespo
Fru ordförande! Jag vill uppmärksamma er på det faktum att ordförandeskapet har rört till det litet eftersom, när vi röstade om ändringsförslag 16, sade parlamentet precis emot det som står i mitt betänkande, trots att jag hade påpekat detta. Parlamentet uttalade sig för mitt betänkande om utskottets sammansättning, och har nu precis antagit en resolution emot detta. Jag anser att den första omröstningen gäller.

Ordföranden
Ja, herr Barón Crespo! Det var kammarens sak att ta hänsyn till detta. Det är inte ordförandeskapets sak att på eget initiativ ta bort ett ändringsförslag i Walters betänkande och som Walter inte har ansett nödvändigt att dra tillbaka.
Före omröstningen om förslag till lagstiftningsresolution

Walter
Fru ordförande! Till följd av van den Broeks uttalande i går att många siffror kan accepteras eller inarbetas men att vissa delar ändå inte kan accepteras, hemställer jag om att förslaget i enlighet med artikel 60.2 återförvisas till utskottet.
(Ärendet återförvisades till det ansvariga utskottet.)

Samland
Fru ordförande! Efter det otillräckliga svaret från kommissionens sida att man inte är beredd att acceptera ändringsförslag 1, som vi just röstat om, vill jag bara säga att vi kommer att föreslå återförvisning av betänkandet till utskottet i samband med den grundliga behandlingen av detta dokument i januari, om kommissionen då inte ändrat sig i detta avseende. Jag ville bara påpeka det här. Härigenom ger vi kommissionen betänketid, så att den kan överväga sin inställning till ändringsförslag 1 fram till i januari.
Före den slutliga omröstningen
(Parlementet godkände föredragandens begäran om återförvisning av ärendet till det ansvariga utskottet.)

Barón Crespo
Fru ordförande! Jag vill återigen påpeka att ett problem kommer att dyka upp, vilket jag skriftligt har förvarnat om till " Steering committée" , eller samordningskommittén, och till ordförandeskapet och som jag i dag har upprepat. Jag ber er, fru ordförande, att ni inte överlåter ansvaret på mig. Jag anser att ändringsförslag 30 från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, vilket har samma innehåll som det jag har nämnt, ändringsförslag 16 från utskottet för regionalpolitik, har fallit, för att om det inte är så, fyller inte Hughes-förfarandet och samordningen vi tillämpar, någon som helst funktion. Som jag har påpekat i tid och form, ber jag att ordförandeskapet och enheterna tar frågan på allvar och inte överlåter ansvaret på ledamoten. Jag anser att vi skall arbeta efter våra bestämmelser.

Ordföranden
Barón Crespo, det handlar inte om att lägga ansvaret på vem som helst. Ni vet mycket väl att kammaren är suverän, det är en demokratisk princip.

Sonneveld
Fru ordförande! Jag tycker att ändringsförslag 30 ändå gäller en annan fråga än den som Barón Crespo nyss tog upp. Det gäller här en rådgivande kommitté med företrädare från medlemsstaterna och kandidatländerna. Det är dock fråga om en rådgivande kommitté för förberedande av projekt, och det är det som är kärnan i mitt betänkande. Det är något helt annat än det som kollega Walter nyss sade. Jag skulle alltså inte vilja att det hamnade under samma regel som den som Barón Crespo nyss lade fram.

Ordföranden
Ja, herr Sonneveld! Det är helt och hållet den känsla jag har också. Då det nu förhåller sig på det sättet, är det bra att kammaren har lyssnat på Barón Crespos anmärkningar och kammaren kommer sedan att enväldigt bedöma detta.
Efter omröstningen om kommissionens förslag efter dessa ändringar

Sonneveld
Fru ordförande! Jag tar för givet att kommissionären nu inte har några goda nyheter och har ändrat den ståndpunkt som han lade fram i går. I så fall skulle jag vilja begära att betänkandet återförvisas till utskottet.

Ordföranden
Jag ser att kommissionär van de Broek håller med.
(Parlamentet beslutade om återförvisning till det ansvariga utskottet.)

Teverson
Herr ordförande! Om vi skall försöka att snabbt genomföra denna omröstning, föreslår jag att PPE, om de tänker fortsätta att rösta mot sina egna ändringsförslag, verkligen har modet att ta tillbaka dem innan vi har gått igenom hela detta sammanträde. Det är löjeväckande.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Fraga Estévez
Herr ordförande! Angående detta betänkande kommer jag likaledes att begära en tillämpning av arbetsordningens artikel 60.2, enligt vilken vi begär att betänkandet återförvisas till utskottet av två skäl: för att kunna gå vidare med en andra behandling och för att kunna inleda samtal med rådet. Jag hoppas att hela kammaren stöder denna begäran.
(Parlamentet beslutade om återförvisning till det ansvariga utskottet.)

Görlach
Herr ordförande! Med anledning av kommissionär Fischlers meddelande efter debatten i går kväll, eller rättare sagt i natt, om vilka förslag kommissionen inte kan tänka sig att acceptera, hemställer jag om att betänkandet återförvisas till utskottet i enlighet med art. 60.2. Detta förutsatt att inget har ändrats sedan dess.
(Parlamentet beslutade om återförvisning till det ansvariga utskottet.)

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! För att göra kollegernas arbete lättare har vår grupp lagt fram ett förslag om att hålla omröstningen om Ferris betänkande, som visserligen är färdigt, vid nästa sammanträde i stället. Alltså inte den här veckan. Jag har förstått att de flesta kolleger kan gå med på det. Det är ett invecklat betänkande.
(Parlamentet godkände förslaget.)

Ordföranden
Jag föreslår att vi röstar om de andra betänkandena i kväll, eftersom vi redan har arbetat mycket.

Malone
Herr ordförande! I samband med omröstningen om McCarthys betänkande, skulle jag vilja säga att min förklaring har att göra med situationen på Irland. Vi har varit de främsta förmånstagarna för EU: s strukturfonder och sammanhållningsfonder och vi har använt dem mycket väl under denna period. Som ett resultat av detta, har vi nu en mycket gynnsam ekonomi. Vi halkar emellertid fortfarande ganska mycket efter våra europeiska kolleger vad beträffar vår infrastruktur, särskilt vad gäller transport, telekommunikation och miljöskyddsmöjligheter. Vi har fortfarande stora problem med social utslagning, särskilt i underprivilegierade stads- och landsbygdsområden och, naturligtvis, underutveckling. Alla dessa problem måste tas itu med och p.g.a. detta välkomnar jag kommissionens förslag om att finansieringen från Bryssel inte plötsligt skall upphöra. Den bör minskas gradvis. Jag beklagar emellertid djupt det cyniska sätt på vilket den irländska regeringen har valt att indela landet i regioner av partipolitiska skäl, med föga hänsyn till målet med strukturfonderna som var att hjälpa till med ekonomisk och social sammanhållning. På detta sätt berövar de både de fattiga i stadsområdena och på landsbygden från att dra full nytta av fonderna och naturligtvis även av statligt stöd.

Raschhofer
Herr ordförande! Jag vill redovisa skälen till att vi röstat emot McCarthys betänkande. Det första skälet i anslutning till mål 2 är att vi anser att arbetslöshetskriteriet har fått för stor vikt. Kriterierna är i starkt behov av att kompletteras. Det gäller särskilt för att trygga landsbygdens utveckling. Det andra skälet rör mål 1: Det kriterium som kommissionen har angivit får inte töjas och förses med undantagsbestämmelser. Det tredje skälet är att vi uttryckligen vill stödja alla åtgärder som bidrar till att dämpa anpassningstrycket i gränsregionerna till länderna i Central- och Östeuropa. Vi stöder därför bestämmelserna som modifierar gemenskapsinitiativet Interreg men pekar samtidigt på att det endast i begränsad utsträckning kommer att kunna erbjuda den emotsedda hjälpen.

Barros Moura
Jag röstade för i den allmänna slutomröstningen, då jag anser att bokslutet inte riskerar Portugals specifika intressen i förhandlingarna om Agenda 2000, förutom att det innehåller viktiga element om den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Jag röstade dock emot ändringsförslag 2 (vilket äventyrar de framtida beslutsbefogenheterna om budgetplanerna) och emot ändringsförslag 5 vilket, efter godkännandet av ändringsförslag 7 (vilket jag också röstade emot), kan leda till en restriktiv behandling av rådets beslutsbefogenhet angående mål 1-regionerna.

Gallagher
Jag skulle vilja inleda min kommentar med att säga att jag välkomnar den irländska regeringens förslag denna vecka att dela in landet i ännu mindre enheter för att kunna tilldelas medel ur EU: s strukturfonder under åren 2000-2006.
Det är inte mer än rätt och förnuftigt, att Irlands fattigare regioner får en högre andel av de europeiska regional- och socialfonderna, så att de kan förbättra ekonomin i alla dessa områden.
Fördelarna med att omfattas av mål 1 är mycket uppenbara:
En högre andel av Europeiska regionala utvecklingsfonderna för att ställa till rätta bristen på infrastrukturen i de sämre lottade delarna av Irland.-En större andel statligt stöd skall gå till etablerandet av industrier i områdena för mål 1 på Irland.-Det faktum att status som mål 1 i övergången kan beviljas de fattigare områdena på Irland efter 2006.Det faktum att detta beslut har fattats, kommer att innebära att de rätta infrastrukturerna kommer att etableras för att kunna se till att en högre andel industrier kan komma områdena för mål 1 på Irland till del.
Ända sedan Europeiska enhetsakten antogs 1987, har det tydligt framgått att en av huvudfrågorna för Europeiska unionen är att säkerställa att alla områden i Europa på ett effektivt sätt kan medverka i det gemensamma valutasystemet och i den inre marknaden.
Jag skulle vilja lovorda de ansträngningar som gjorts av alla de inblandade i lobbyverksamheten för status som mål 1 för Irlands fattigaste områden och för nästa omgång strukturfonder från EU för perioden 2000-2006.
Detta kommer att vara till stor hjälp för att ta itu med problemen med avfolkning på den irländska landsbygden, vilka redan under de senaste åren kommit att få stora proportioner.

McCarthy
Jag skulle vilja tacka parlamentets ledamöter för att de i dag stöder mitt betänkande. Jag är övertygad om att väljarna i mitt valdistrikt i East Midlands kommer att vara nöjda med att parlamentet stöder fortsatta europeiska fonder till landsbygd och stadsområden och till de industriella kärnområdena i vår region där underliggande strukturella och sociala svagheter döljer sig bakom lägre nivåer av arbetslöshet. Genom att godkänna ytterligare två år av finansiering som går utöver kommissionens förslag för de områden som genomgår omstruktureringar, kommer detta verkligen att vara till hjälp i processen, speciellt vad gäller kolfälten och landsbygdsområdena.
Jag är särskilt nöjd med att publiceringen av de senaste siffrorna från Eurostat påvisar att fyra av de brittiska regionerna är på god väg att omfattas av mål 1. Trots att förhandlingarna måste fortsätta och besluten måste fattas nästa år kommer dessa siffror att ligga till grund för förhandlingarna. Merseyside, i den nordvästra regionen har fortlöpande strukturella problem med ett BNP på 72, 54 procent som faller under 75 procentströskeln, och som innebär att området kommer att behöva fortsatt prioriterad EU-status.
I fråga om status som mål 1 har parlamentet klargjort att varje undantag från tillämpningen av en BNP på 75 procent måste biläggas föreskriften innan vi lämnar vårt slutgiltiga samtycke till kommissionens förslag.
Parlamentet röstade också för ett nytt " urbant" gemenskapsinitiativ och ett separat initiativ för framtida krisdrabbade sektorer eller regioner: ett slags " omstrukturerings" -initiativ. Manchester, Liverpool och Nottingham som har dragit fördel av den urbana fonden, kommer att glädjas över att höra att parlamentet ställt sig bakom en fortsättning.
I egenskap av föredragande kommer jag nu att framlägga detta för första behandling i våra samtal med rådet och kommissionen, och hoppas kunna lyckas bli föremål för parlamentets prioriteringar som de skildras i betänkandet.

Collins, Gerard
Fastän vi måste uppmärksamma att levnadsstandarden har ökat på Irland bl.a. på grund av bidragen från Europeiska unionens regionala, sociala och sammanhållningsfonder, tror jag fortfarande att mycket arbete kvarstår om man skall lyckas uppnå en viss kvalitet vad beträffar tillgång och möjligheter för irländska företag, exportörer och tillverkare att kunna konkurrera på lika grunder med Europeiska unionens gränsfria handelsblock.
Jag välkomnar Europeiska unionens accepterande av behovet att införa förändringar vad gäller europeisk finansiering för Irland på gradvis basis, som går under namnet " mjuklandnings" -angreppssätt. En fortsatt europeisk finansiering, efter det att det nuvarande programmet avslutas nästa år är väsentlig om vi vill befästa de senaste årens snabba ekonomiska tillväxttakt. Ett plötsligt avbrott i den europeiska finansieringen skulle kunna komma att riskera att framkalla en större chock i vår ekonomi och samtidigt undergräva de senaste landvinningarna.
Det är en prioritet för regeringen och för Europaparlamentets Fianna Fail-grupp att Europeiska regional utvecklingsfonden och Sammanhållningsfonden fortsätter att tillämpas på Irland i så stor utsträckning som möjligt under nästa finansieringsomgång 2000-2006. Skälen till detta är följande: standarden på våra vägars infrastruktur är fortfarande litet väl långt ifrån den som de flesta regioner inom gemenskapen har; vårt perifera läge skapar ett större behov av relativt stora investeringar i infrastruktur för hamnar och regionala flygplatser; det är nödvändigt med investeringar för att följa EU: s direktiv om behandling av kommunalt avfallsvatten som kommer att kosta 1, 6 miljarder pund att genomföra i sin helhet mellan åren 1994 och 2005.
35 procent av alla strukturfondsprogram på Irland används för närvarande till utbildnings- och vidareutbildningssektorn under den Europeiska socialfonden. Medan denna fond i penningvärde förmodligen kommer att minskas till en del efter 1999 måste i fortsättningen tillhandahållandet av bättre utbildning och vidareutbildningsmöjligheter prioriteras för dem som saknar de nödvändiga färdigheterna eller har svårigheter med att skaffa sig anställning.
Den övergångsperiod som EU-kommissionen har föreslagit efter åren 2000-2006 kommer att säkerställa att många viktiga vägar och miljöskyddsprogram, utvecklingsprojekt för industri, turism och landsbygd nu kommer att kunna fullföljas som planerat. Detta beslut kommer att innebära att fler samhällen, både i stadsområden och landsbygd, kommer att kunna dra nytta av EU-finansieringen för projekt för att skapa nya arbetstillfällen, förbättra miljön och säkerställa fortsatt ekonomisk tillväxt.

Darras
Med tanke på Europeiska unionens utvidgningsprocess får kommissionens förslag om reformen av strukturfonderna en särskild dimension för de europeiska medborgarnas framtid. Det gäller att konstatera att unionen inte bara kan vara en stor marknad som enbart ägnar sig åt liberalismens excesser, utan att den är skyldig att inrätta mekanismer för återhämtning och för ledsagning, med ett ord solidaritet. Låt oss inte glömma att regionalpolitiken är en väsentlig faktor när Europa skall närma sig medborgarna. Det är alltså nödvändigt att vi fortsätter att verka i denna riktning för att bättre bemöta den utmaning som en utvidgning innebär.
Det arbete som läggs fram för oss i dag är resultatet av många timmars diskuterande och kompromissande, vilket utvecklats av våra två medföredragande som jag tackar för deras ansträngningar. Även om vi kan skriva under på betänkandets allmänna text, som gör de principer för koncentration, förenkling och decentralisering som föreslagits av Europeiska kommissionen till sina egna, medan de preciserar vissa kriterier för bidragsberättigande (andelen arbetslösa ungdomar, andelen långtidsarbetslösa, nivån på BNP osv.), i synnerhet för mål 2 och framhåller behovet av insyn, skulle vi ändå inte kunna rösta ja till den slutliga resolutionen.
Faktum är att vår röst förblir negativ trots de positiva punkterna i betänkandet, det vill säga den horisontella tillämpningen av mål 3, som är nödvändig för den sociala sammanhållningen, utbildning och kampen mot utestängning; upprätthållandet av Urban-initiativet med beaktande av små och medelstora städer för första gången; nödvändigheten att planera ett nytt initiativ för att bemöta de ekonomiska och sociala kriserna, vilka medför en förlust av arbetstillfällen samt revideringen av " prestationsreserven" som kommissionen föreskrev, men som var olämplig och oklar.
Den förblir negativ, eftersom vi inte vad beträffar mål 1 vill öppna Pandoras ask. Då vi är medvetna om de budgetinskränkningar som gör sig gällande för alla, konstaterar vi att stödet i första hand bör gå till de svagaste. Det är därför som vi inte längre i våra stortstadsområden kommer att finna så kallade eftersatta regioner, som stöds av europeiska medel. Vi vill ha att 75 procent-kriteriet noggrant respekteras, och denna princip bör inte drabbas av några undantag.
Den förblir negativ, eftersom vi på intet sätt kan acceptera att anslag från garantisektionen vid EUGFJ som används inom ramen för mål 2, betraktas som icke-obligatoriska kostnader. Detta strider mot fördraget.
Slutligen förblir den negativ, eftersom vi skulle betrakta det som skadligt för vår demokrati om vårt ändringsförslag 46, i punkt 53 i resolutionen, där vi av omtanke om insynen begär en försäkran om att strukturfondernas anslag används på ett sätt som inte är diskriminerande i de olika berörda regionerna, inte kommer att tas upp för omröstning av plenum.
Det är därför, herr ordförande, kära kolleger, som den franska socialistgruppen i Europaparlamentet inte kommer att rösta ja till denna första behandling.

Delcroix
Åtgärdsprogrammet för Agenda 2000 kan inte tas bort från kommissionens betänkande om systemet för egna medel. Det verkar till och med mer rationellt att i första hand reflektera över reformen för egna medel, eftersom denna påverkar tre områden i programmet: budgeten, jordbrukspolitiken och strukturfonderna.
På lång sikt borde systemet för egna medel inriktas på större effektivitet och rättvisa. Detta innebär att ett övergivande av momsmedlen snedvrider den rättvisa fördelningen av skatt mellan medlemsstaterna och antagandet av en av de åtgärder som förespråkas av kommissionen, det vill säga att skatten på inkomst av finansiella tillgångar skall integreras med de egna medel. Kommissionens andra förslag verkar inte tillräckliga för att de skall kunna öka de egna medlen; skatten på koldioxid ger inte mycket; harmoniseringen av bolagsbeskattningen kommer att ställa till mycket svåra praktiska problem. Senare skulle gemenskapsåtgärder för rörligheten för spekulationskapital, vilket det en dag kommer att bli nödvändigt att lagstifta om, kunna tillkomma. Vad man måste sikta på är ett rättvist deltagande av varje medlemsstat genom att använda ett kriterium för skatt som hänger samman med BNP per invånare.
På kort sikt är det på tiden att vissa europeiska länder slutar att förespråka teorin om rättvis återbäring. Detta svarar mot en vinningslysten uppfattning om den europeiska konstruktionen som klart skulle komplicera förhandlingarna om utvidgningen. Faktum är att den rättvisa återbäringen är motsatsen till utvidgning. Man kan inte tala för anslutningen av länder som är mycket mindre utvecklade ekonomiskt sett än de femton medlemsstaterna och samtidigt minska nettoöverföringarna inom unionen; detta är oförståndigt.
Hur ligger det till med områdena i Agenda 2000?
När det gäller budgeten är taket på 1, 27 procent av unionens BNP i nuläget en realistisk siffra, eftersom det inte kommer att uppnås någon överenskommelse om en ökning, och fördelen med denna siffra är att den tvingar unionen till en effektivare reform för de aktuella kostnaderna. Detta hindrar inte att man funderar över det realistiska med detta ställningstagande som lösning när man om några år kommer att börja integrera de baltiska staterna och Polen. Procentsatsen 1, 27 procent kan inte vara en norm som fastställts en gång för alla. Under tiden gör denna lösning det nödvändigt att man inrättar tak för jordbruks- och strukturpolitiken. Utan dessa tak riskerar man att inte längre ha några medel för den politik som i våra ögon bör prioriteras, nämligen forskning, sysselsättning, nätverken och externa förbindelser.
När det gäller jordbrukspolitiken måste man undvika att gå i en stor fälla, vilket skulle medföra en reell åternationalisering för Europeiska unionen genom reformen av GJP. Av denna anledning måste man undvika att lämna ett alltför stort manöverutrymme för medlemsstaterna i användningen av de ekonomiska medlen. Huruvida reformen av GJP lyckas kommer att mätas i dess förmåga att säkerställa en förnyad konkurrenskraft för det europeiska jordbruket, utan att avstå från utvecklingsutsikterna för landsbygden. Med andra ord kommer det att handla om att ge ett ökat värde åt jordbruksverksamhetens ekonomiska dimension, medan man förenar jordbruket och samhället med hjälp av en hållbar och miljövänlig utvecklingsmodell, som huvudsakligen inriktas på att framhäva landsbygden, produkternas kvalitet, konsumenternas säkerhet, respekterandet av den biologiska mångfalden och djurens välbefinnande.
Sett utifrån utvidgningen mot de central- och östeuropeiska länderna bör den nya europeiska modellen öka sin decentralisering vad beträffar den vardagliga förvaltningen, och dess rättsliga system bör förenklas avsevärt. Förenkling och subsidiaritet kommer att bli de viktigaste orden för en lyckad ny integrationsutveckling.
När det gäller strukturfonderna är de två första målen mycket olika det tredje. Insatserna inriktas på försvagade geografiska områden, vars ekonomiska och sociala utveckling är märkbart sämre än genomsnittet i Europas andra områden, dels därför att de är missgynnade, dels därför att en omställning är nödvändig. Dessa regioner är endera eftersatta, i en industriell svacka, eller också utgörs de av landsbygds- eller stadsområden som står inför allvarliga problem. Med ett ordentligt och specialiserat finansiellt ingripande kommer man att försöka göra det möjligt för dessa regioner att kompensera de dåliga följderna av en öppen marknad som avregleras alltmer. Storleken på dessa regioner måste minskas tillräckligt för att effekten skall bli synlig.
När det handlar om mål 3 är det av ett mycket annorlunda slag. Det gäller inte längre att sträva efter punkteffekter för att stoppa en akut blödning, utan att åstadkomma en allmän rörelse i samhället genom utvecklingen av de mänskliga resurserna; det handlar snarare om att investera i människan än i infrastrukturen. Utvecklingen av mänskliga resurser bör spela en central roll i de europeiska och nationella strategierna för sysselsättningen, och man kan glädjas över att ett allmänt horisontellt mål placeras sida vid sida med vertikala mål som inriktas på punktområden. Man måste fråga sig om det finns medel tillgängliga för ett sådant ambitiöst mål.
Fastän man i den resolution om strukturfonderna som föreslås av McCarthy och Hatzidakis, talar om " den horisontella karaktären" hos detta mål 3 och anser att det bör täcka samtliga områden i medlemsstaterna, kan man frukta att man i brist på tillräckligt med ekonomiska medel, såsom kommissionen föreslår, begränsar det till att bara omfatta de områden som inte ingår i mål 1 och 2. Det förefaller mig som om man där skulle förlora dess mest nyskapande aspekt.
Man vet att skillnaderna mellan medlemsstaterna har ökat lika mycket både när det gäller arbetslösheten - en ung europé på fem saknar anställning och de familjer som lever under existensminimum blir allt fler - och när det gäller utbildning. Men detta är en avgörande faktor för de regionala ekonomiernas konkurrenskraft. Dessa skillnader som också är märkbara inom vetenskaplig forskning och teknisk utveckling, är outhärdliga i politiskt och socialt hänseende, och de äventyrar Europeiska unionens chanser i världskonkurrensen. Jag talar följaktligen för att Europa skall bistå med de medel som behövs för att fullt ut förverkliga mål 3, som måste omfatta hela unionens område.
Det är inte förrän Europa kommer att ha visat sin förmåga att lösa de stora problemen i vårt samhälle - arbetslöshet, fattigdom och utestängning - som den allmänna opinionen med fullt förtroende kommer att stödja fördjupningen och utvidgningen av unionen.

Ephremidis
Med stor oro följer folken i EU: s mindre utvecklade regioner revideringen av reglerna för strukturfonderna, särskilt vad gäller frågan om deras finansiering med medel från gemenskapens budget.
Även om det i betänkandet från utskottet för regionalpolitik bekräftas att de föreslagna 0, 46 procent av gemenskapens BNP skall gå till strukturprojekt under perioden 2000-2006, är det ännu ingen som vet, eftersom frågan förblir hängande i luften, hur stor den totala finansieringen från gemenskapens budget kommer att vara under dessa år eller hur stor medlemsstaternas del kommer att bli.
Det är tydligt att de resurser som fram till i dag har tillhandahållits för att utjämna skillnaderna mellan de mindre utvecklade och de mer utvecklade regionerna är otillräckliga, och det önskade resultatet av utjämningen har inte bara uteblivit, utan skillnaderna har blivit större, något som till exempel siffror från mitt eget land, Grekland, bekräftar.
På samma gång som de tillhandahållna resurserna alltså är otillräckliga, och frågan om finansieringen från gemenskapens budget förblir hängande i luften, adderas till mål 1-länderna de mest avlägsna regionerna i gemenskapen (från vilka öarna i Egeiska havet otroligt nog undantas) samt de regioner som tidigare hörde till mål 6. Samtidigt är faran överhängande att vissa områden i länder som hör till Sammanhållningsfonden, i vilka inkomsten per invånare är lägre än 75 procent av genomsnittet i gemenskapen, undantas från mål 1. För att använda ett grekiskt talspråk: " Möss som bär på pumpor kommer inte in i sitt hål."
Det är känt att den finansiering som är nödvändig för de projekt som ingår i gemenskapsprogrammen nästan helt och hållet slukar de nationella medel som tillhandahålls för tillväxten. Med tanke på det är förslaget att öka gemenskapens andel från 75 procent till 85 procent riktigt. Faktum kvarstår dock att möjligheterna att bedriva nationell tillväxtpolitik på ett avgörande sätt begränsas på grund av detta uppslukande av de nationella medlen, och denna politik blir begränsad av ramarna för gemenskapens val.
För att ytterligare öka kontrollen av att gemenskapens val åtlyds, föreslår Europeiska kommissionen att en reserv på 10 procent av anslagen skall upprättas, liksom den föreslår att anslag som efter två år ännu inte har använts automatiskt skall förklaras förverkade. Helt riktigt avvisar utskottet för regionalpolitik förslaget om att upprätta en reserv, och det håller fast vid att anslagna medel skall fortsätta att stå till ett lands förfogande, även om de inte har förbrukats efter två år.
Gemenskapens finansiella stöd skulle kunna bidra till att minska skillnaderna mellan de mindre utvecklade och de mer utvecklade regionerna i gemenskapen, men i själva verket utgör de nu ingenting annat än brödsmulor, ämnade som " aska i ögonen" på Europas folk. De skall muta samveten och skapa mekanismer som främjar de stora, monopoliska intressena, vilka är de som verkligen tjänar på gemenskapsprogrammen, då det är dessa som förfogar över nödvändig utrustning och det kunnande som krävs. Det är känt att en stor del, om än inte den största, av de medel som tillhandahålls för strukturhjälp till slut återvänder till de mer utvecklade medlemsstaterna.

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson
Vi har valt att avstå i slutomröstningen. Vi tillhör kritikerna av EU: s strukturfondsstöd och menar att fonderna inte har lett till de regionala utjämningar som varit deras mål. Strukturfonderna bör i stället i huvudsak kunna överföras till nationell nivå, där kontrollen och efterlevnaden är betydligt säkrare än vad som har visat sig vara fallet på EU-nivå. Det finns dock en vilja från kommissionens sida att förenkla och renodla stöden som vi ser som ett steg på rätt väg. Det gäller inte minst begränsningarna av antal mål och gemenskapsinitiativ.

Klaß
Det är visserligen så att den europeiska strukturpolitiken har visat sig fungera. Ändå bör den reformeras. Det gäller nu att för de kommande sju åren skapa en sammanhängande strukturpolitik som befrämjar den ekonomiska och sociala sammanhållningen i Europa utan att avvika från den allmänna strävan efter ökad effektivitet och öppenhet.
Det här är inte rätt område för att styvnackat bevaka det som redan har uppnåtts. Syftet med den europeiska strukturpolitiken är att göra det möjligt för de fattigare regionerna i unionen att höja sin standard till de mer välmåendes nivå. Som exempel kan nämnas Sammanhållningsfonden, som skapades som stöd för att medlemsstater med svagt utvecklad infrastruktur skulle kunna delta i den ekonomiska och monetära unionen. Om målet nås, har Sammanhållningsfonden fyllt sin funktion. Därmed är det inte längre motiverat att fortsätta finansiera Spanien, Portugal och Irland med medel ur Sammanhållningsfonden. Med tanke på utvidgningen av unionen är det inte heller en rimlig börda att bära för unionen.
Inom ramen för strukturfondernas stödbidrag ryms även s.k. innovativa åtgärder. När det gäller dem är det dock långt ifrån merparten av de ansökningar som inkommer till kommissionen som till slut beviljas. Det beror först och främst på de blygsamma resurserna för detta ändamål. Bara 1 procent av strukturfondernas medel går under perioden 1994-99 till innovativa åtgärder. Det är min starka förhoppning att parlamentet tar ställning för ökade resurser för detta. Av särskilt stor betydelse är dessa projekt för människorna, föreningarna, förbunden och organisationerna över hela Europeiska unionen, för här kan man undgå den ofta komplicerade och tröttsamma vägen via de regionala myndigheterna.
Att fondmedlen koncentreras till gemenskapens mest utsatta områden får dock inte betyda att nationella stödåtgärder inte tillåts annat än i dessa områden.
Den europeiska strukturpolitiken har fört oss ett stort stycke närmare målet att minska skillnaderna i utvecklingsnivå och genomsnittlig inkomst i de olika medlemsstaterna och regionerna. Jag är övertygad om att reformen av strukturfonderna ytterligare kommer att stärka den sociala och ekonomiska sammanhållningen mellan regionerna i Europa. På lång sikt kan de olika regionerna i Europa fortsätta att växa samman endast om de befintliga ekonomiska och sociala skillnaderna övervinns beständigt.

Lindqvist
Ett absolut villkor för minskningen av antalet mål och övriga förändringar angående strukturfonderna är att glesbygdskriterierna för Mål 6 förs över oförändrade till Mål 1. Kriterierna för Mål 5b skall också vara oförändrade inom ramen för Mål 2. Några försämringar i de villkor för glesbygd och landsbygd som Sverige förhandlade fram i samband med förhandlingarna om medlemskap skall alltså inte ske.

Lööw och Sandberg-Fries
Strukturfondernas utveckling är av största betydelse för möjliggörandet av Europeiska unionens utvidgning och fördjupning. Strukturfondernas utveckling kommer enligt vår mening att kunna medverka till att stärka den sociala och ekonomiska sammanhållningen i Europa, och har samtidigt stor betydelse för att möta Europas behov av ökad sysselsättning, ökad betoning på uthållig tillväxt, en kraftfullare miljöpolitik och för att vi skall kunna möta behovet av den europeiska solidariteten mellan fattigare och rikare regioner i Europa. Strukturfonderna är ett finansiellt instrument för att understryka Europeiska unionens kraft som samordnande faktor på områden där folkviljan endast kan mötas genom ökad samordning över nationsgränserna.
En reformering i denna riktning av strukturfonderna är enligt vår mening nödvändig. Principiellt menar vi att det är bra att strukturfonderna koncentreras till de verkligt behövande områdena, att målen koncentreras till att omfatta tre mål samt att strukturfondernas uppbyggnad förenklas. Vi menar vidare att det är viktigt att omfattningen av strukturfonderna - detsamma gäller för den gemensamma jordbrukspolitiken - anpassas till att kunna möta de utmaningar som utvidgningen innebär. Reformeringen av strukturfonderna skall ses som ett instrument för att underlätta utvidgningen. Principiellt vill vi också understryka behovet av att den finansiella ramen på 0, 46 procent av BNP ses som ett tak. Vidare menar vi att strukturstöden bör genom ett flexibelt, horisontellt och decentraliserat förhållningssätt medge utrymme för partnerskap och stort utrymme för nationella, regionala och lokala initiativ.
För Mål 1 bör man strikt tillämpa 75 procentkriteriet, samtidigt som tidigare Mål 6 ges kriterier inom det nya Mål 1. Vad gäller mål 2 bör detta medges omfatta stadsområden samt hanteras utifrån principen att medlemsländerna ges stor frihet att själva bestämma fördelning av stödområden. Mål 3-området bör enligt vår mening ha en stor bredd, varvid bland annat utrymme för stöd till ordinarie utbildning bör ges. Strukturfonderna bör underkastas kraftiga finansiella regler.
Vårt principiella ställningstagande har varit vägledande för hur vi ställt oss till de olika förslagen i omröstningen, samtidigt som vi känner stor respekt för socialistgruppens ställningstaganden. Vi har valt att i så liten utsträckning som möjligt följa våra strikt nationella intressen, eftersom vårt uppdrag som ledamöter av Europaparlamentet sträcker sig bortom för ögonblicket blott svenska intressen.
Några kommentarer till våra ställningstaganden: Beträffande frågan om resultatfondens inrättande, dess omfattning och hur en omfördelning skall se ut, menar vi att dessa tre aspekter måste samordnas på ett sätt som sammanfaller väl med syftet med de olika målen i strukturfonden. Vi menar att förslagen i betänkandet och ändringsförslagen inte i alla avseenden lever upp till detta krav. Vi har tidigare noterat att den finansiella ramen på 0, 46 procent måste ses som ett tak. Vi har därför valt att stödja ändringsförslag som överensstämmer med denna hållning. Vad gäller den text som i övrigt följer på punkt 2 om finansiella beräkningar tolkar vi dessa så, att denna text inte skall ses som en viljeyttring att höja den finansiella ramen.
Beträffande mål 6 och dess införlivande i Mål 1 har vi valt att stödja ändringsförslag som bäst beaktar vår hållning i fråga om att införliva ett kriterium om låg befolkningstäthet. Punkt 6 i betänkandet samt ett antal ändringsförslag lyfter fram frågan om fördelningen i relation till befolkningsnivån. Vi anser att en sådan fördelning kan vara intressant, men menar samtidigt att exakta procentuella fördelningar på det sätt som föreslås inte alltigenom är en korrekt väg att gå i nuvarande läge.
Vad gäller punkt 31 och additionaliteten anser vi att de förslag om att även beakta bland annat makroekonomiska förhållanden är formulerade på ett sådant sätt att det är svårt att med ledning av förslaget bedöma verkan av genomförandet av ett sådant förslag. Vad gäller att även fortsättningsvis se strukturåtgärderna under rubrik 2 som ett utgiftsmål, så menar vi att denna fråga bör diskuteras, men då med bättre precision än vad som sker i punkt 46 och tillhörande ändringsförslag.
Beträffande ändringsförslag 94 om utvärdering anser vi att detta förslag bygger på goda intentioner, men samtidigt måste det konstateras att den utformning som utvärderingen i realiteten skulle få enligt förslaget skulle riskera att öka byråkratiseringen. Vi vill också framhålla att vi inte stöder förslag om skyltutformningen enligt punkt 55. Skyltar bör förekomma, men dess utformning bör inte vara så detaljföreskriven som det föreslås i betänkandet. Vi instämmer i förslag om jämn könsfördelning i övervakningskommittéer och de rådgivande kommittéerna.
Slutligen vill vi understryka att vi instämmer i de förslag som framläggs i betänkandet om stärkt roll för Europaparlamentet.

Malone
Irland har varit en av de huvudsakliga förmånstagarna för EU: s strukturfonder och Sammanhållningsfonden under de senaste tio åren. Stödet från EU har bidragit till att sätta den irländska ekonomin på fötter och har givit upphov till tusentals nya jobb. Som ett resultat av våra ekonomiska framsteg, har Irland nu uppnått genomsnittlig EU-välståndsnivå.
Vi släpar dock fortfarande en hel del efter våra europeiska partners vad beträffar vår infrastruktur, särskilt i fråga om transport, telekommunikation och miljöskyddsmöjligheter. Social utslagning är också ett enormt problem, speciellt i underprivilegierade stads- och landsbygdsområden och underutveckling. Alla dessa problem måste angripas.
På grund av detta välkomnar jag kommissionens förslag att man inte plötsligt bör avbryta finansieringen från Bryssel. Denna måste minskas gradvis.
Det här är förmodligen det sista tillfället för Irland att ta emot finansiellt stöd från EU. Det är inte ett tecken på misslyckande från Irlands sida, utan snarare på framgång. Det är ett tecken på att vi på ett bra sätt har utnyttjat den hjälp som vi har fått.
Men misstag har begåtts. Alltför stora summor har gått till golfklubbar och småbåtshamnar. Vi bör inte upprepa detta misstag. Vi måste säkerställa att nästa omgång går till dem som är i störst behov, de underprivilegierade områdena i städerna och på landsbygden över hela landet. Dessa bör få absolut prioritet i nästa omgång.

Palm
Betänkandet är en del av den samlade strategin för en reformering av strukturfondsstöden i unionen. Jag har valt att i huvudsak stödja den socialdemokratiska gruppen.
Jag ser med glädje på hur strukturfonderna mer fokuseras och riktas till de områden som är i behov av stöd i stället för att " smetas ut" och bli något av staternas återbäring från unionen. Jag ser också med glädje att man börjar ta tag i de eventuella problem som struktur- och jordbrukspolitiken kan stå inför vid en utvidgning, något som jag välkomnar.

des Places
Gruppen De oberoende för nationernas Europa har velat visa sin misstro vid omröstningen om de olika betänkandena om reformen av strukturfonderna. Denna misstro avser inte lika mycket själva betänkandena och deras upphovsmän, som vi gratulerar för det arbete som de har utfört, utan själva förslagen i Agenda 2000. Dessa är ofta motsägelsefulla, ibland farliga för stabiliteten i medlemsstaternas områden; i dem bortser man från många europeiska arbetares problem, där fiskarna står i främsta ledet.
Var och en har under debatterna faktiskt ägnat sig åt att försvara sin regions eller sitt lands intressen, vilket kort sagt är fullt rimligt. I detta spel verkar de skickligaste onekligen vara våra tyska vänner, vilka nämligen påstår, för dem som vill lyssna på det, att de är nettobetalare till Europeiska gemenskapens budget. Innan de yrkade på att deras finansiella deltagande skall minskas, skulle våra vänner på andra sidan Rhen bli entusiastiska av att tänka på att de, tack vare den gemenskapsmanna som öses ut över det forna Östtyskland, är de huvudsakliga förmånstagarna i regionalpolitiken.
För övrigt verkar man tyvärr i reformen av strukturfonderna bortse från många frågor. De regioner som är beroende av fisket har till exempel glömts bort. På samma sätt kan man undra över vilka konsekvenser Agenda 2000 får för de känsligaste landsbygdsregionerna i Europeiska unionen. Alltså drog 9 procent av befolkningen i unionens medlemsländer nytta av mål 5a och 5b. I framtiden kommer den berättigade befolkningen inte vara större än ungefär 5 procent. Flera landsbygdsregioner kommer att förlora sitt berättigande i samma ögonblick som reformen av GJP, och sänkningen av jordbrukspriserna försvagar situationen för våra jordbrukare. I Frankrike lever 9, 7 miljoner människor i områden som omfattades av strukturåtgärderna. I framtiden kommer de inte att vara fler än 7, 1 miljoner. Det innebär att nära 3 miljoner fransmän som huvudsakligen bor och arbetar i landsbygdsregionerna, kommer att drabbas av den nya reformen. 20 procent av franskt område kommer nämligen att upphöra att vara berättigat till strukturfondernas ingripanden.
Låt oss utifrån detta påminna oss om att landsbygdsregionerna som kompensation hade fått ambitiösare strukturstödsåtgärder strax efter GATT-förhandlingarna och reformen av GJP, vilket de fått lida mycket för. I dag ifrågasätter man i reformen av strukturfonderna dessa åtgärders geografiska utbredning, även om följderna av Uruguay-Round och sänkningen av jordbrukspriserna, vilka försämrats ytterligare av den nya reformen av GJP, fortsätter att göra sig alltmer påminda. Här finns det en tydlig brist på samstämmighet.
Dessutom framstår strukturfonderna i själva verket som ett instrument för federalistisk omfördelning, vars mål snarare är att inordna de bidragsberättigade regionerna under kommissionen, än att göra det möjligt för dem att komma över sina svårigheter.
Vi är angelägna om att dra nytta av debatterna för att ännu en gång påminna er om att det vore önskvärt att unionen, snarare än att ägna sig åt en ofruktbar utdelning av allmänna medel, riktar sina ansträngningar mot den redan befintliga gemensamma politiken, det vill säga den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskeripolitiken. Det är tyvärr inte den väg som man har valt, eftersom använder detta tillfälle för att försöka att plocka till sig litet mer makt på bekostnad av nationerna och deras lokala myndigheter utan hänsyn till subsidiaritetsprincipen, endast till nytta för Bryssel. Följaktligen yrkar somliga på " inrättandet av en europeisk strategi för regionalpolitiken" eller också på införandet av en " integrerad stadsplaneringspolitik" .
Med tanke på detta skulle det rent allmänt vara att föredra att Europeiska unionen i stället för att oavbrutet försöka få nya befogenheter, ägnar sig åt att undersöka följdverkan av den redan befintliga gemenskapspolitiken, av de beslut som den fattar eller av de förhandlingar som den deltar i, lika mycket på WTO-nivå som inom ramen för internationella avtal, på stabiliteten i europeiskt område, för att ta bort de negativa aspekterna av den. Det är nämligen nödvändigt att konstatera att gemenskapsåtgärderna ibland har fått mycket skadliga följder på en ekonomisk och social sammanhållning som man gärna njuter av, men som det vore lämpligt att återinföra.

Schiedermeier
Jag tvingades rösta mot förslaget i slutomröstningen av följande skäl:
1.Mitt ändringsförslag 47 om förbättrade nationella stödsystem hade avslagits.2.Man hade föreslagit åtskilliga utvidgningar i verksamheten som på sikt kommer att leda till att den finansiella ramen överskrids.
Theorin och Wibe
Av lojalitet till vår partigrupp har vi valt att i huvudsak följa socialistgruppens röstlista.
Vår bestämda åsikt om strukturfonderna är dock att de är föga effektiva och att större delen borde återföras till medlemsländerna i form av lägre avgift till unionen. En stor del, låt oss säga 20-30 procent, kunde behållas och i sin helhet användas för stöd till de östeuropeiska länderna. Där behövs stöden betydligt bättre än i Grekland, Italien, Portugal och Spanien.

Titley
Jag röstar för detta interimsbetänkande som enligt min mening utgör ett välgrundat svar från parlamentet på de oerhört komplexa och kanske även kontroversiella förändringar som behövs för de regional- och strukturfonder som föreslogs i kommissionens planer för Agenda 2000.
Med tanke på den oro som finns hos befolkningen i de områden som för närvarande erhåller finansiering från EU, beträffande deras framtida status då vi nu måste övergå till att finansiera de kostnader som uppkommer i och med en utvidgning till Öst- och Sydeuropa, är det klokt av föredragandena att be utskottet för regionalpolitik att granska den slutgiltiga listan över berättigade regioner och se om man möjligtvis kan undanta någon. Lika viktigt är argumentet i detta betänkande att en region som verkligen förlorar den finansiering som den har erhållit skall kunna begära en övergångsperiod för att anpassa sig.
Jag applåderar framför allt föredragandenas krav på låg BNP, att skillnader i välfärd inom olika regioner och minskning av antalet arbetsföra personer i en region skall inkluderas som faktorer som skall övervägas i samband med arbetslöshet vid bedömningen av vilka regioner som i framtiden kommer att finansieras enligt det nya mål 2.
Om kommissionen och medlemsstaterna skulle följa det tydliga och förnuftiga angreppssätt som förespråkas i detta betänkande, med långsamma minskningar av finansiering och inte sådana som sker över en natt, som beräknas genom väl avvägda kriterier för att avgöra vilka EU-fonder som skall gå till vilka områden, tror jag att detta skulle stärka allmänhetens förståelse för de förändringar som behövs för att säkerställa ett utvidgat och mer framgångsrikt framtida EU.

Trizza
Reformen av strukturfonderna som skall förverkliga den ekonomiska och sociala sammanhållningen måste ta hänsyn till den faktiska ekonomiska situationen i de regioner som åtgärderna avser. I Italien, och framför allt i Mezzogiorno, kräver de olika förutsättningarna en noggrann analys när man skall välja ut de områden som åtgärderna gäller för att undvika att insatserna får biståndskaraktär.
Nationella alliansen - och jag personligen - anser att man därvid måste följa följande riktlinjer:
geografisk koncentration av insatserna för att förenkla strukturfondernas tillträdes- och handläggningsrutiner, - insatserna skall ges formen av breda partnerskap som förutom medlemsstaterna omfattar regionala och lokala myndigheter, ekonomiska och sociala aktörer och andra behöriga organ, framför allt när det gäller miljöfrågor och främjandet av lika rättigheter, - en flexibel tillämpning av kriteriet 75 procent pro capite vid definitionen av mål 1-områdena genom att man använder principen om ökaraktär för att garantera insatser för öar som är strukturellt missgynnade på grund av sitt geografiska läge, - en flexibel tillämpning av principen om maximitak för den befolkning som skall ingå i mål 2, genom införandet av tilläggskriterier som geografiskt handikapp och/eller miljöfaktorer för att skydda stater - som Italien - som drabbas hårt genom en stelbent tillämpning av " säkerhetsnäten" , - maximigränser när det gäller minskningen av antalet trepartsinitiativ som bevarar Urban-initiativet, det enda instrument som kan garantera en enhetlig stadspolitik för samtliga europeiska regioner i samarbete med berörda lokala myndigheter, - avståndstagande från idén att skapa en reservfond, vare sig enligt den modell som föreslogs av kommissionen eller i form av omfördelning till Europeiska regionala utvecklingsfonden eller andra strukturfonder i samma medlemsstat, - tillämpning av en sjuårig utfasningsperiod för regioner som lämnar mål 2 och 5b, vilket garanterar en gradvis avveckling av de provisoriska insatserna även för Abruzzerna, som nyligen lämnat sitt målområde.Betänkande (A4-0395/98) av G. Collins

Eriksson och Seppänen
Vi har röstat nej till betänkandet om Sammanhållningsfonden. Denna fond kom till för att Grekland, Irland, Portugal, och Spanien skulle klara konvergenskraven för deltagande i EMU. Den bör inte räknas in i EU: s regional- och strukturpolitik, utan är ett direkt stöd till dessa länder. När länderna uppfyller EMU-kriterierna bör stödet snabbt fasas ut. De bidragsberättigade länderna bör därefter kunna söka stöd via EU: s strukturfonder. Det måste bli ett slut på att i all evighet förlänga stöd som redan nått de syften de en gång skapades för.
EU: s regionalpolitiska historiska utveckling är tyvärr full av förhandlingsuppgörelser där så kallade sidouppgörelser har tillkommit för att skapa kompensation av annat slag än att utjämna regionala obalanser. Ett exempel är ERUF: s (Europeiska regionala utvecklingsfonden) tillkomst 1975. Den kom till för att lösa Storbritanniens budgetproblem, inte för att utjämna regionala skillnader.

Lindqvist
En utvidgning med nuvarande stödregler för jordbruks- och regionalpolitik till att omfatta även nya medlemsländer i Öst- och Centraleuropa skulle antingen kräva kraftigt ökade medlemsavgifter för länder som Sverige, Tyskland m.fl., eller mindre medel totalt till jordbruks- och regionalpolitiskt stöd.
En total reformering av jordbrukspolitiken är därför nödvändig i riktning mot mer betalt för arbete och produkter och lägre stöd. Det är oacceptabelt och osolidariskt att Öst- och Centraleuropa får lägre stöd än övriga EU. Mindre EU-stöd och ökade möjligheter till nationellt stöd måste till för framtiden. Jordbruksstödet i Sverige måste fördelas rättvisare mellan norr och söder.

Lööw och Sandberg-Fries
Frågan om Sammanhållningsfonden är viktig för Europas ekonomiska och sociala sammanhållning. Frågan om hur Sammanhållningsfonden skall utvecklas i relation till de länder som kvalificerat sig för EMU bör absolut diskuteras. I takt med att den gemensamma valutan bidrar till att stärka den sociala och ekonomiska sammanhållningen i Europa, blir också framtiden för Sammanhållningsfonden och dess omslutning värd att omvärdera.
Vi menar dock att man inte kan göra en direkt koppling mellan att klara konvergenskriterierna och möjligheten att uppbära stöd från Sammanhållningsfonden. Länder som har klarat konvergenskriterierna har förvisso uppnått en hög nivå vad gäller de makroekonomiska indikatorerna, men samtidigt innebär detta inte automatiskt att den totala sociala och ekonomiska sammanhållningen med och inom dessa länder har uppnåtts. Vi vill också understryka behovet av en effektiv finansiell förvaltning och kontroll.

Marinho
Jag röstade för detta betänkande med övertygelsen att den särskilda omröstningen för att förkasta en begränsning av Sammanhållningsfonden till länder utanför EMU, vilket innebär en negativ diskriminering av Portugal, var så tydlig, i själva verket mer än 300 röster emot denna diskriminering, så att jag anser att minimivillkoren finns för att det inte längre är möjligt att undandra Portugal från Sammanhållningsfondens fördelar.
Faktiskt bekräftar parlamentet tydligt kommissionens ståndpunkt, vilken i utgångsläget garanterar en mer gynnsam inställning till Portugals intressen.

Novo
I förslaget till Sammanhållningsfonden i Agenda 2000, ett dokument som kommissionen lade fram i mitten av 1997, förutses att fondens förmånstagare skall vara de länder vars BNP fortfarande ligger under 90 procent av genomsnittet i gemenskapen, oberoende av om dessa förmånstagare deltar i Ekonomiska och monetära unionen.
Senare utarbetade rådets rättstjänst ett yttrande som, i ljuset av fördraget om Europeiska unionen, bekräftar berättigandet till Sammanhållningsfonden, inte bara för Grekland - som inte deltar i den gemensamma valutan - utan också Spanien, Irland och Portugal - vars regeringar har beslutat att delta i eurosamarbetet.
För oss har denna fråga alltid varit fredlig, men vi anser att ingen gemenskapsinstitution har rätt att underminera fördraget och principen om ekonomisk och social sammanhållning på vilken upprättandet av fonden baserades, och hindra Portugal från att få del av Sammanhållningsfonden.
Betänkande Collins förstärker denna synpunkt, varför vi naturligtvis röstar för det. Dessutom har vi, i linje med det vi alltid har hävdat, det faktum att man i betänkandet också ifrågasätter sambandet mellan fondens finansiering och uppfyllandet av konvergenskriterierna, samt att man motsätter sig det beroendeförhållande mellan fonden och stabilitetspakten, som kommissionen föreslagit.
Vi måste naturligtvis understryka att, inom denna ram, kan inte bibehållandet av Sammanhållningsfonden för Portugal betraktas som ett särskilt viktigt faktum, det är snarare en bekräftelse på att det för länge sedan hade uppnåtts i förhandlingsprocessen angående nästa gemenskapsram för stöd. Därför avvisar vi att bibehållandet av fonden skulle tjäna som en rökridå för att dölja Portugals verkliga förluster av strukturfonderna. Det viktiga är att ändra regeringens förhandlingsmetod, och lösa den viktiga frågan om en ökning av de allmänna finansiella medlen för att kunna möta de nya problem och uppgifter som utvidgningen för med sig, och hindra att finansieringen sker enbart på bekostnad av de nuvarande sammanhållningsländerna och enbart till förfång för strukturfondernas anslag.

Theorin och Wibe
Betänkandet är en del av den samlade strategin för en reformering av strukturfondsstöden i unionen. Av lojalitetsskäl har vi valt att i huvudsak stödja socialistgruppens förslag. Vår bestämda åsikt är emellertid att Sammanhållningsfonden bör avvecklas och medlen återföras till medlemsstaterna. En inte obetydlig andel (20-30 procent) kunde emellertid behållas inom unionen och i sin helhet användas till stöd för Central- och Östeuropa. Där behövs stödpengar bättre än i Medelhavsländerna där man redan har en helt acceptabel levnadsstandard.
Betänkande (A4-0393/98) av Varela Suanzes-Carpegna

Darras
I sitt förslag hade Europeiska kommissionen inte för avsikt att införa några stora förändringar beträffande ERUF: s funktion. Målet var att förtydliga och utöka fondernas tillämpningsområde.
Sett ur detta perspektiv kan jag inte stödja betänkandet såsom det läggs fram för oss i dag. Faktum är att tilläggen från Europaparlamentet tar hänsyn till den socioekonomiska utvecklingen i Europeiska unionen samt utvecklingen av ny teknik och närhetsservice. Alla dessa nya områden bör enligt oss tas i beaktande när det gäller ERUF.
Föredraganden anser på samma sätt att sektorerna för turism och kultur bör hållas kvar inom området för ERUF: s ingripanden. Faktum är att dessa två sektorer spelar en stor roll i skapandet av arbetstillfällen (för kulturen 3, 1 miljoner arbetstillfällen i EU, det vill säga 1, 8 procent av den aktiva befolkningen). Vad beträffar turismen utgör den ofta en möjlighet till förändring för de regioner som lider av en strukturell eftersatthet eller är starkt beroende av andra sektor på nedgång.
På samma sätt och i samband med McCarthys och Hatzidakis betänkande ger jag mitt starka stöd åt att vi skall behålla Urban-initiativet för utvecklingen av en europeisk stadsplaneringspolitik.
Slutligen är det viktigt att vårt parlament spelar en aktiv roll i uppföljningen och kontrollen av strukturpolitikens tillämpning.
Av alla dessa anledningar kommer jag att rösta ja till detta betänkande efter dessa ändringar.

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson
Vi har valt att avstå i slutomröstningen. Vi tillhör kritikerna av EU: s regionala utvecklingsfond och menar att fonden inte har lett till de regionala utjämningar som varit dess mål. Denna typ av fond bör i stället i huvudsak på sikt överföras till nationell nivå, där kontrollen och efterlevnaden är betydligt säkrare än vad som har visat sig vara fallet på EU-nivå. Det finns dock en vilja från kommissionens sida att förenkla och renodla stöden som vi ser som steg på rätt väg. Vi anser också att förslagen om att lyfta fram miljöfrågorna och arbete för jämställdhet mellan män och kvinnor är positiva.

Theorin och Wibe
Betänkandet är en del av den samlade strategin för en reformering av strukturstöden i unionen. Av lojalitetsskäl har vi valt att i huvudsak stödja socialistgruppens förslag. Vår bestämda åsikt är emellertid att Europeiska regionala utvecklingsfonden bör avvecklas och medlen återföras till medlemsstaterna. En inte obetydlig andel (20-30 procent) kunde emellertid behållas inom unionen och i sin helhet användas till stöd för Central- och Östeuropa. Där behövs stödpengar bättre än i Medelhavsländerna där man redan har en helt acceptabel levnadsstandard.
Det är dessutom vår bestämda uppfattning att strukturfondsmedlen innebär en mycket ineffektiv användning av medborgarnas bidrag till unionen. Vi tror att en nationellt baserad regionalpolitik är både effektivare och billigare.
Betänkande (A4-0380/98) av Kellett-Bowman

Bonde, Krarup och Sandbæk
Vi kan inte stödja hela textförslaget till rådets förordning om allmänna bestämmelser för gemenskapens finansiella stöd till transeuropeiska nät. TEN-programmet framställs ofta som ett program som satts i kraft för att främja miljövänliga transportformer. Med denna målsättning för ögonen kan man konstatera att programmet varit ett fiasko. Eurostats siffror visar att transportsektorn i dag har gått förbi industrin som den största enskilda förorenaren i EU. Ett annat viktigt argumentationselement för TEN-programmet är att utbyggnaden av infrastrukturen i de mindre utvecklade perifera regionerna - inte minst genom att knyta dem till de mer utvecklade nyckelregionerna - kommer att hjälpa dessa regioner att komma upp på de välmående centrala regionernas ekonomiska nivå. Här visar Eurostats siffror igen att skillnaden mellan de rikaste och de fattigaste regionerna i EU fortfarande är lika stor - när vi talar om välstånd, arbetslöshet osv. trots att TEN-programmet har funnits i många år. Nu har TEN-programmet utvecklats till att också omfatta de öst- och centraleuropeiska länderna, och argumentationen för att göra TEN legitimt är helt och hållet densamma som man använt sig av inom EU: s egna gränser. I realiteten handlar TEN-programmet först och främst om att tillförsäkra EU: s industri bästa möjliga tillträde till dess marknader, inklusive de nya i Östeuropa.

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson
Vi röstar nej till kommissionens och föredragandens förslag om att ändra dagens bestämmelser för gemenskapens ekonomiska stöd till de transeuropeiska näten. Kommissionen vill avsätta 5, 5 miljarder ecu som stöd till de transeuropeiska nätverken under perioden 2000-2006; det är mer än en fördubbling jämfört med perioden 1993-1999.
Samtidigt har de nationella investeringarna minskat inom unionen från 1, 5 procent av BNP på sjuttiotalet till 0, 9 procent på nittiotalet. Medlemsstaternas strama budgetar under de senaste åren har i de flesta fall att göra med medlemsstaternas ambitioner att möta de ekonomiska och monetära normer som krävs för att kvalificera sig för medlemskap i Ekonomiska och monetära unionen. De enskilda medlemsländerna har således inte haft råd att sörja för goda transportmöjligheter i och mellan länderna på grund av detta.
Betänkande (A4-0398/98) av Jöns

Blak, Iversen och Sindal
De danska socialdemokraterna har röstat för en reform av socialfonden. I och med det nya sysselsättningskapitlet i fördraget finns det ett behov av en sammankoppling mellan bestämmelserna enligt socialfonden och de årliga sysselsättningsriktlinjerna. Vi har röstat för en rad ändringar av kommissionens förslag: tillägg om att det skall tas hänsyn till en hållbar utveckling, en betoning av hänsynen till lika möjligheter för män och kvinnor, och interventioner till fördel för mindre gynnade grupper som långtidsarbetslösa och handikappade. Minst 15 procent av medlen skall till exempel reserveras för kvinnor. Vi menar att alla medlemsstater skall åläggas att vidta åtgärder på jämställdhetsområdet. Också ett land som Danmark, som kommit långt när det gäller integrationen av kvinnor på arbetsmarknaden, skall ändå åläggas att göra en särskild jämställdhetsinsats i överensstämmelse med socialfondens bestämmelser.

Krarup
Jag har avstått från att rösta om betänkandet om Europeiska socialfonden, eftersom fondens övergripande mål är att bidra till den sociala konvergensen i unionen. Europeiska socialfonden är därmed ett verktyg för att skapa en faktisk europeisk socialpolitik och för att främja den ekonomiska och sociala samhörigheten. EU bör inte försöka att styra de nationella social- och arbetsmarknadspolitiska systemen i syfte att likrikta socialförsäkringssystemen i medlemsstaterna. Socialoch arbetsmarknadspolitiken skall även framöver vara en nationell angelägenhet.
I betänkandet framläggs en rad värderingar och bedömningar av strukturfondsbestämmelserna rörande ett främjande av lika möjligheter för personer att integreras på arbetsmarknaden, stärkande av utbildningssystemet och en ökad mängd förvärvsarbetande kvinnor. Fonden skall också bidra till att främja lokala och regionala sysselsättningsinitiativ. På lång sikt skall dessa bestämmelser bidra till att minska skillnaderna mellan olika regioners utvecklingsnivå i EU. Alla dessa åtgärder innehåller positiva aspekter, men det är ett problem att dessa strävanden kopplas samman med skapandet av en europeisk socialpolitik och främjande av den sociala dialog som på lång sikt skall medverka till upprättandet av en gemensam europeisk arbetsmarknadspolitik. På samma gång innehåller betänkandet också strävanden i riktning mot en samordning av gemenskapsinstrument inom utbildningspolitiken.
Jag håller med om att underutvecklade regioner i hela Europa bör få hjälp. Det är också viktigt att främja lika möjligheter för personer, så att de kan integreras på arbetsmarknaden, men detta skall ske utan politiska undertoner och inte som ett led i en strategi som går ut på att skapa social konvergens i EU.

Lööw och Sandberg-Fries
Vi välkomnar den pågående revideringen av Europeiska socialfonden, inte minst med tanke på det nya sysselsättningskapitlet i Amsterdamfördraget. Europeiska socialfonden spelar en mycket viktig roll inom sysselsättningsstrategin, eftersom den stöder och kompletterar de ansträngningar som görs på nationell nivå.
Tidigare erfarenheter med mindre bidragsutbetalningar till icke-statliga organisationer, såsom inom Peace-initiativet, har varit positiva. Vi stöder därför förslaget som syftar till att lokala projekt prioriteras i programplaneringen av socialfondens verksamhet.

Theorin och Wibe
Betänkandet är en del av den samlade strategin för en reformering av strukturfondsstöden i unionen. Av lojalitetsskäl har vi valt att i huvudsak stödja socialistgruppens förslag. Vår bestämda åsikt är emellertid att Europeiska socialfonden bör avvecklas och medlen återföras till medlemsstaterna. En inte obetydlig andel (20-30 procent) kunde emellertid behållas inom unionen och i sin helhet användas till stöd för Central- och Östeuropa. Där behövs stödpengar bättre än i Medelhavsländerna där man redan har en helt acceptabel levnadsstandard.
I betänkandet framhålls att vi behöver Europeiska socialfonden för att bekämpa arbetslösheten. Men att ta pengar från medlemsstaternas budgetar och omfördela via EU: s strukturfond ger inga nya jobb, utom möjligen för dem som arbetar med själva omfördelningen. Förlorarna är de anställda i ländernas respektive offentliga sektor.
Resolution om GJP

Barros Moura
Jag röstade i denna fråga utifrån inställningen till förslaget om medfinansiering av inkomstkompensationen till de nationella budgetarna (framför allt i punkt 8 i det gemensamma resolutionsförslaget från PSE och De gröna). Jag röstade mot denna möjlighet - vars effekter för den gemensamma jordbrukspolitiken återstår att fastställa - eftersom jag anser att den i grunden innebär att föregripa ett beslut om budgetplanerna motsvarande en av kommissionens framskridna varianter för att lösa problemet, som betraktas som " omåttliga likvida bidrag från vissa medlemsstater" . I det konkreta fallet är förslaget inriktat på att rätta till situationen till förmån för Tyskland, framför allt till förfång för den aktuella finansiella situationen i Frankrike vad gäller gemenskapsbudgeten, men utan att ta hänsyn till situationen för andra medlemsstater såsom Portugal, som skulle kunna skadas såväl i ekonomi och jordbruk, som i den allmänna likvida situationen i förhållande till gemenskapsbudgeten.
Framför allt skulle ett sådan möjlighet på ett oacceptabelt sätt ställa villkor i förhandlingarna om egna medel, och inledningsvis begränsa Portugals förhandlingsförmåga såväl i Agenda 2000 som i budgetplanerna.
För övrigt stödde jag de utmärkta förslagen till reform av den gemensamma jordbrukspolitiken i resolutionen från PSE och De gröna, vilka jag hoppas fastställs.

Collins, Gerard
Varje ny, reviderad gemensam jordbrukspolitik för perioden efter 1999 måste innefatta en fortsatt integrering av miljöinitiativ. Jag tror att EU: s mål för hållbar utveckling, integrering av miljöskydd med initiativ för jordbruket och erkännandet av bönderna som ett värn för landsbygden måste bli centrala frågor för den gemensamma jordbrukspolitiken. De flesta parter ställer sig positiva till en vidare integration av de jordbrukspolitiska målen i GJP.
Positiva miljöresultat måste emellertid mätas och belönas. För att kunna göra bönderna rättvisa i deras roll som landsbygdens beskyddare, bör man lägga till ytterligare en princip, nämligen principen om att förtroendemannen får skälig belöning. Jordbrukarna måste stödjas av Europeiska unionen för att få till stånd ett mer miljövänligt jordbruk genom t.ex. direkt betalningsstöd.
Vi känner redan till den framgång planen för landsbygdsmiljöns skydd, som startades 1994, bidragit till, och vars mål innefattar upprättande av jordbruksseder och metoder för kontroll av produktion som återspeglar allmänhetens ökande intresse för bevarande av och skydd för landskapet och intresse för mer omfattande miljöproblem. Planen för landsbygdsmiljöns skydd är också utformad så att den skall hjälpa till vid produktionen av kvalitetslivsmedel på ett omfattande och miljövänligt sätt. Denna plan måste ständigt stärkas och var i sig själv värd 101, 4 miljoner pund 1997.
Under tiden för det operativa programmet för jordbruk, landsbygdsutveckling och skogsbruk för perioden 1997, anslogs 67, 176 miljoner pund för direkta investeringar i jordbruket. Detta underordnade program indelades på följande sätt: förbättring av den hygieniska standarden i mjölkhanteringen, 11, 252 miljoner pund; förbättring av standarden för djurens välfärd, 149 000 pund; program för förbättring av jordbruk, 8, 769 miljoner pund; program för kontroll av föroreningar i jordbruk, 47, 006 miljoner pund.
Detta program har påtagligt bidragit till att minska föroreningarna i våra jordbruk samtidigt som det har främjat ett miljövänligt jordbruk.
Jag stöder en utvidgning av hjälpen från EU till investeringar i jordbruket i varje ny uppgörelse under den gemensamma jordbrukspolitiken för perioden efter 1999. Miljöfrågor blir allt viktigare för EU: s politik i allmänhet. Stimulans- och stödåtgärder måste emellertid finnas tillgängliga inom hela Europeiska unionen så att alla förändringar i denna sfär sker på ett kostnadseffektivt sätt. Landsbygdsområden utnyttjas av många i allt större utsträckning för ledighet och fritidssysselsättningar. Jordbrukarna får ingen finansiell belöning för att de upprätthåller och vårdar landsbygden.
Man bör ha en diskussion kring dessa frågor med jordbrukarorganisationer, med den irländska regeringen och med EG-kommissionen så att alla förändringar som kommer till stånd frammanar de irländska jordbrukarnas och de nationella europeiska myndigheternas välvilja och stöd.

Damião
Jag förklarar att jag röstade mot stycke 8 i betänkande Fantuzzi om Agenda 2000 och reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, för som föredraganden hävdar är inte " valet av medfinansiering avsett att lösa jordbrukets problem och behov, det handlar om ländernas bidrag till budgeten" .
Jag beklagar, på grund av detta, att jag måste rösta mot ett utmärkt jordbrukspolitiskt dokument eftersom jag anser att finansieringen av gemenskapsbudgeten måste diskuteras där det hör hemma i all tydlighet, utan svepskäl.

Ephremidis
Den reform av GJP som ägde rum 1992 ledde till en kraftig minskning av jordbruksanslagen från den gemensamma budgeten, den ledde till utslagning av de små och medelstora familjejordbruken - huvudsakligen i gemenskapens sydliga regioner - med en drastisk minskning av antalet jordbruk och antalet sysselsatta som följd, arbetslösheten i jordbruksområdena sköt i höjden och avfolkningen av landsbygden fick en oroande snabb rytm.
De nya förslag för det europeiska jordbruket som läggs fram av kommissionen i Agenda 2000 är det kanske mest belysande exemplet på EU: s övergripande avsikter i fråga om utvecklingsmodellen för jordbruket. Jordbrukssektorn drabbas hårdare av de ändringar som det monopolistiska kapitalets strategiska plan dikterar för den närmaste framtiden, eftersom den utgör en av nyckelsektorerna för utformandet av det nya ekonomiska landskapet och uppdelningen av världsmarknaderna.
Denna politik med en kontinuerlig minskning av jordbrukets del av gemenskapens budget, mot vilken förslagen i Agenda 2000 och reformförslagen för GJP strävar, ifrågasätter och undergräver faktiskt - utan att det längre försöker döljas - den avgörande roll för utvecklingen som jordbruket fram till i dag har spelat i flertalet av Europas regioner. EU krymper oavlåtligen sin jordbrukspotential, då det har som uttalade mål - förutom att spara på medel - dels att förbereda den rovgiriga utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa, dels att förbättra sina möjligheter att kunna svara emot - med den välkända undergivenheten inför USA: s krav - Världshandelsorganisationens nya regelverk från år 2000 och framöver.
Vi har i våra händer motsägelsefulla och riskabla förslag, utan någon som helst balans mellan människa, produktion och jord, som siktar på att ytterligare minska jordbruksbefolkningen, sänka priserna och produktionskostnaderna, till gagn för konkurrensen, ett generellt ersättande av ingripandena genom att stödja uppbyggandet av privata lager. Dessa förslag kommer inte bara att skapa obalanser i produktionen utan de utgör en omedelbar fara för produkternas kvalitet, balansen i naturen, sysselsättningen inom jordbrukssektorn samt den sociala balansen och sammanhållningen.
Därutöver utgör detta förslag en första början till en iögonfallande och oacceptabel inblandning i medlemsstaternas budgetar, då det med den obligatoriska samfinansieringen av det direkta stödet från medlemsstaterna i smyg inför krav på skatteplikt. Detta strider inte bara mot bestämmelserna i fördraget, utan det jämnar också indirekt marken för en omfattande överföring av de obligatoriska utgifterna för åtgärder och beslut som fattas av EU: s direktorat till medlemsstaternas budgetar - utan de nationella parlamentens vetskap. I namn av en absurd " rationalism" , som går stick i stäv med varje känsla av solidaritet, driver man med ett överflöd av skenhelighet och demagogi något som falskligen benämns åternationalisering, vilken dock uteslutande kommer att beröra enbart utgifterna, medan gemenskapen även i fortsättningen kommer att inneha den exklusiva rätten att ändra varje detalj i GJP - kvoter, prisstöd och exportbidrag, tullavgifter m.m. utan att lämna minsta utrymme för medlemsstaten själv att bestämma över jordbrukspolitiken. Med andra ord: " Både skjuten och flådd!"
Inför detta förslag från kommissionen är vi eftertryckligen negativa, och det finns alls inte några marginaler för " att tillämpa det på ett bättre sätt" , som somliga säger för att försköna förslaget och göra det mer " lättsmält" . Vår plikt mot jordbrukarna och till gagn för den sociala balansen är att hindra den misär som detta förslag föreskriver. Vi måste motsätta oss och avvärja en politik som inte bara har EU: s jordbrukare emot sig, utan även alla de arbetare som kommer att få betala följderna av denna EU: s anti-jordbrukspolitik, genom användandet av anslag från medlemsstaternas budgetar inom ramen för en finansiell politik präglad av disciplin och åtstramning.
Parlamentets åsikt är att dess viktigaste uppgift är att reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken genomförs i enlighet med de intressen och önskemål som finns hos de breda folklagren, vilka helt säkert kommer att öka sin kamp för att upphäva och kullkasta denna politik.

Garot
Medan de stöder den huvudsakliga delen av texten i PSE: s och De grönas gemensamma resolutionsförslag är den franska socialistgruppen angelägen om att markera att de inte håller med om punkt 8 om medlemsstaternas samfinansiering av jordbruksstödet.
Då det handlar om en viktig aspekt av GJP vägrar den franska socialistgruppen att främja inrättandet av en sådan mekanism som kan komma att ifrågasätta principen för finansiell solidaritet, vilken utgör en av GJP: s grunder, och bana väg för en åternationalisering av denna.
Europaparlamentets förkastande av mitt ändringsförslag om denna avgörande aspekt, leder den franska socialistgruppen till att avstå från att rösta i den slutliga omröstningen om hela förslaget.

Marinho
Hela min röst om denna resolution betingas av införandet av tanken om medfinansiering, vilket jag inte anser vara ett problem för den gemensamma jordbrukspolitiken, snarare ett problem skapat kring frågan om det likvida bidraget från vissa länder.
Om denna princip om medfinansiering inte hade röstats ned i Europaparlamentet hade Portugals förhandlingsfrihet inom ramen för Agenda 2000 i hög grad villkorats, och i utgångsläget begränsats till syftet att bevara samma volym och finansiella gemenskapsstöd inom nästa ram i Agenda 2000. Därför anser jag att det övergripande resultatet av omröstningarna i hög grad är tillfredsställande.

Mulder
Det sätt på vilket den liberala gruppen kom att rösta påverkades i stor utsträckning av dess övertygelse om att det i framtiden kommer att vara önskvärt att medlemsstaterna hjälper till att finansiera de utgiftsposter för jordbruket som rör inkomststödet. Skälen till detta har förklarats i ett flertal av de anföranden som hållits av gruppernas ledamöter i debatter om jordbrukspolitik.
Den liberala gruppen röstade därför mot alla de ändringsförslag som berörde denna samfinansiering av jordbruksutgifter.
Jag röstade för PSE-V-gruppens resolutioner på grund av deras villkorliga godkännande av inkomststödet trots det faktum att resolutionen innehöll ett flertal formuleringar (villkor för de olika stödåtgärderna) som inte alls återspeglade gruppens ståndpunkt.
Av samma anledning röstade gruppen också för PSE: s resolution och när båda de ovanstående resolutionerna naturligtvis förkastades, den mot UPE: s och EDN: s resolutioner.
ELDR-gruppen röstade, såsom väntat, för alla artiklar i deras gemensamma resolution med PPE. När den sista rösten skulle lämnas in, var de tvungna att bestämma om de skulle rösta till förmån för den gemensamma resolutionen trots det faktum att punkt 14 med klausulen om samfinansiering förkastades.
En majoritet inom gruppen intar den ståndpunkten att de fortfarande skulle kunna rösta för. Som vid godkännandet av punkt 13 kan diskussionen om finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken fortsätta, speciellt i ljuset av de olika rösterna, i samband med de muntliga frågorna som påvisade att de ändringsförslag som förkastade samfinansiering förkastades rätt ut av en väldigt stor majoritet.

Querbes
Min röst fördömer en gemensam jordbrukspolitik som huvudsakligen handlar om en sänkning av priser och nedvärderingen av arbete, vilken är en politik som är så destruktiv att den ifrågasätter själva den gemensamma jordbrukspolitiken genom att föreslå en samfinansiering av jordbrukskostnaderna.
Om man i dag vill bemöta folks önskemål, vilka har fördömt den ultraliberala politiken, får man inte ta bort den befintliga politiken. Man måste inte bara värna om och reformera GJP, utan också finna nya vägar för den.
Ramarna för denna nyorientering har redan satts av vår kammare. I den stöds idén om " en hög sysselsättningsnivå" , även inom jordbruket. Den föreslår att man skall bromsa jakten på lönsamhet. Den vill svara mot de nya utmaningar som mänskligheten ställs inför på områdena för livsmedel, energi, miljö, vattenförsörjning och hållbar utveckling.
Våra principer är en enhet på marknaden, finansiell solidaritet och gemenskapspreferensen, som kan förnyas.
De största finansiella medlen har vi i GJP: s budget, nämligen ansenliga allmänna medel som man företrädesvis inte skall använda till att skapa överskott som slumpas bort på den internationella marknaden, utan till att tillfredsställa unionens interna behov, till att ge varje produkt medel för att klara marknaden, till att rätta till orättvisorna mellan jordbrukarna, produkter, regioner och länder samt till att utveckla ömsesidigt fördelaktiga internationella utbyten.
Andra finansiella medel skulle kunna skapas med billiga anslag som genom urval skulle ges till sysselsättningen, produktiva investeringar och hållbar utveckling med en beskattning av den finansiella omsättningen och med verktyg för rättvis fördelning av den rikedom som skapas mellan jordbruksproduktionen och konsumtionen.
Detta skulle kunna vara en alternativ politik.

Souchet
Vår grupp har motsatt sig all slags samfinansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken av medlemsstaterna. Faktum är att man med denna fråga tar upp grundläggande problem.
I kommissionens förslag bryter man framför allt mot den grundläggande principen för finansiell solidaritet i artikel 2 i fördraget om Europeiska gemenskapen som tillämpas på all gemensam politik.
För närvarande finns det bara två gemensamma strategier, det vill säga den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskeripolitiken. Men apropå dessa två strategier noterar vi ett paradoxalt beteende hos kommissionen som själv ifrågasätter vissa av deras grundläggande inslag. Följaktligen föreslår kommissionen å ena sidan att medlemsstaterna skall samfinansiera GJP, och å andra sidan, att man skall ta bort strukturstödet från den gemensamma fiskeripolitiken för de delar av medlemsstaternas områden som inte är berättigade till de nya målen 1 och 2 så som de definieras i Agenda 2000, med risk för att åstadkomma allvarlig snedvridning i konkurrensen mellan de europeiska aktörerna på fiskeområdet.
Vi är synnerligen bekymrade över denna avvikelse som kommissionen gjort, vilken inte längre verkar vilja respektera det grundläggande fördraget om Europeiska gemenskapen och i synnerhet dess artikel 2. Sedan mer än ett år har Édouard des Places och jag själv i de olika yttrandena som vi av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och fiskeriutskottet ålagts att utarbeta om meddelandet Agenda 2000, inte upphört att rikta uppmärksamheten mot de stora budgetproblem som Europeiska unionen oundvikligen skulle stöta på om dess samtliga budgetmedel inte koncentrerades till de två enda befintliga gemensamma strategierna, som den gemensamma jordbrukspolitiken och fiskeripolitiken utgör.
I debatten om kommissionens förslag Agenda 2000 har vi påpekat att om man hade för avsikt att inom ramen för reformen av GJP och huvuddelen av WTO bevara de grundläggande principerna för gemenskapspreferensen och för upprätthållandet av jordbrukarnas inkomster genom att man kompenserade hela prissänkningen, budgeten samt nivån på riktlinjerna för jordbruket, såsom det föreskrivits, skulle de inte hålla. Efter de första analyserna som utfördes på rådsnivå, accepterade alla ministrarna målen med reformen av GJP, så som de presenterats av kommissionen, men alla hade mycket starka invändningar mot de medel som föreslogs för att genomföra den. Detta budgetproblem kommer bara att kunna klaras ut om det finns en tillräckligt stark politisk vilja att besluta om att inrikta alla våra medel på unionens gemensamma politik, i stället för att fördela dem på tusen olika områden i kundanpassningssyfte.
Då den motsätter sig all slags samfinansiering, förkastar vår grupp själva principen för en konstgjord ökning av Europeiska unionens budget, vilken strider mot Edinburgh-kompromissen och förekomsten av en funktionell och finansiell dubblering som är synnerligen farlig, eftersom den skulle se kommissionen ensam besluta om en europeisk politik och medlemsstaterna som sådana skulle bli tvungna att samfinansiera denna politik, även om de redan finansierar Europeiska unionens hela budget. Ansvarsfördelningen skulle på så sätt bli fullständigt oklar.
Hellre än att se ett dylikt mycket osunt åtskiljande av beslutsfattare och betalare inrättas, skulle därför vår grupp föredra att man riktar in sig på en fullständig åternationalisering av GJP, som skulle göra det möjligt för medlemsstaterna att utarbeta sin egen jordbrukspolitik till förmån för deras jordbrukare, landsbygdsplanering och konsumentskydd.
Jag är glad att kunna konstatera att Europaparlamentet till följd av omröstningen i plenum denna morgon, tydligt tagit avstånd från de delar i resolutionen som föreskrev att en samfinansiering skulle införas.
Betänkande (A4-0405/98) av Görlach

Ephremidis
Fem miljoner arbetstillfällen inom jordbruket har inom EU gått förlorade från 1980 till i dag. Arbetslösheten är högre i jordbruksområdena än i städerna, och landsbygden avfolkas i en allt snabbare takt, och de första som flyttar är de unga människorna. Detta dramatiska tillstånd för landsbygden och jordbruksekonomierna i EU: s medlemsstater har uppstått till följd av den katastrofala politik som har förts.
Nu talar vi om ännu ogynnsammare åtgärder, vars enda mål är att få till stånd en snabbare avvecklingstakt av de små och medelstora jordbruken, för att samla jorden och produktionen i händerna på ett allt mindre antal.
Genom denna politik förbereds en ny jordfördelning, och vi beklagar att föredraganden, trots att också han själv erkänner det allvarliga i situationen, i sitt betänkande och i sina ändringsförslag bara bitvis ställer sig upp mot denna, han försöker tillrättalägga den språkliga utformningen, men han berör inte, motsätter sig inte och ifrågasätter inte andan i förordningen, och detta samtidigt som han " öppnar Aiolus säckar" och ger sin välsignelse till att öppna upp landsbygden för andra, alternativa verksamheter, inte bara för jordbrukarna, utan även för alla dem som är intresserade av att nyttja den brända jord som denna katastrofala, anti-jordbrukspolitik kommer att lämna efter sig.
Föredraganden glömmer, och han försöker få även jordbrukarna att glömma, att landsbygden - de jordbruksregioner i vilka 25 procent av EU: s befolkning bor - är hårt sammanflätad med jordbruket och djuruppfödningen, och att jordbrukarna är oupplösligt förbundna med jorden och de verksamheter som är relaterade till denna. Poängen är att vi inte skall omorientera - eller rättare sagt desorientera - jordbrukarna genom att dölja och mildra verkningarna av en fientlig politik.
Är det inte så att intresset för sysselsättningen på landsbygden är hyckleri, då det visar sig inom ramarna för en ohöljt anti-jordbrukspolitik, som har som främsta mål att så snabbt som möjligt minska den jordbrukande befolkningen? Är inte förslagen om att bemöta problemen i de fattiga zonerna fyllda av skenhelighet, när alla är överens om den övergripande politik som skapar dessa fattiga zoner? Är inte förslagen om stimulans till föryngring av den jordbrukande befolkningen motsägelsefulla, när de hela tiden allt mindre kvoterna så gott som omöjliggör för ungdomarna att sysselsätta sig inom jordbruket? Klingar inte det överväldigande intresset för miljöskydd falskt, när man samtidigt låter traditionella grödor försvinna och ersätter dem med genetiskt modifierade växter, utan att det först genomförs en seriös och ingående forskning om följderna för miljön och konsumenterna, enbart för att de multinationella företagen som producerar det ständigt ökande antalet genetiskt modifierade varor har dikterat så? Hur skall de fagra orden om välstånd på landsbygden kunna förverkligas, när de tillhandahållna ekonomiska medlen oavlåtligen blir mindre?
Vad de europeiska bönderna kräver och förväntar sig är att vi med alla medel försvarar deras rätt att obehindrat och under de bästa förutsättningar fortsätta sina verksamheter samt deras rätt att på ett värdigt sätt livnära sig av dessa. Detta mål uppnås inte med skenheliga halvmesyrer. Det uppnås genom deras kamp, en kamp som utvecklas i exempelvis mitt eget land just nu, medan vi diskuterar, och som vi stöder helhjärtat. Av denna anledning kommer vi att rösta emot rådets förslag till förordning, men även betänkandet, som trots att den må ha vissa bra punkter inte törs gå emot, så som den borde, förslagets övergripande, anti-agrara innehåll.

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson
Vi röstar mot betänkandet om stöd till landsbygdsutveckling via EUGFJ. Kommissionen har inte gått tillräckligt långt i förslaget att reformera jordbrukspolitiken inom ramen för Agenda 2000. Vi har generellt valt att avstå från att rösta i frågan om skogspolitiken, eftersom vi anser att det inte skall föras någon skogspolitik på gemenskapsnivå. Förhållandena i de olika länderna skiljer sig alltför mycket.

Novo
Det är meningsfullt med ett instrument som är oberoende av stödmekanismerna till produktionen och stödmekanismerna till omstruktureringen av den direkta infrastrukturen i jordbruksverksamheten, vilken skulle kunna ge stöd till andra aktiviteter, intimt förknippade med jordbruket och i det väsentliga utförd av jordbrukare. Bland annat kan vi nämna skogsverksamhet, aktiviteter för brandbekämpning, miljö- och landskapsskydd, vilka om de utvecklas fullt ut skulle kunna bidra till att bekämpa landsbygdens avfolkning och stärka en ekonomisk mångfald på landsbygden. Genom detta instrument skulle man också kunna bidra i ännu högre grad till att minska vissa allvarliga och välkända obalanser. Alla dessa formuleringar finns i motiveringen till kommissionens förslag. Där finns också det försvarliga förslaget om att förena redan befintliga splittrade och skilda bestämmelser i dessa frågor. Det är bara det att de goda intentionerna därefter motsägs i de konkreta förslagen.
Således bekräftas att detta instrument inte har ekonomiska medel för att kunna svara på de problem det är till för att lösa, genom att man inte samtidigt bekräftar att vissa av medlen kommer att tas från andra jordbruksområden, vilka redan i sig har otillräckliga anslag. Vad gäller åtgärderna för jordbruksmiljön etableras en förordning, som mer tycks vara skapad med strukturer och ekonomiska möjligheter hos jordbruket i några få medlemsstater i det centrala och norra Europa som måttstock.
Betänkandet innebär ingen förändring av inriktningen på jordbruksmiljön, och eliminerar inte heller möjligheten att operatörer som hittills inte haft med den direkta jordbruksverksamheten att göra, kan komma att utnyttja detta instrument. Sådana operatörer bör stödjas på annat sätt än genom detta instrument, vilket skall vara exklusivt riktat till jordbrukarna.
Det finns positiva aspekter i betänkandet vilka kommer från ändringsförslag som vi ingivit, såsom höjningen av kompensationsbidrag per hektar, möjligheten att stödja investeringar i kommunala och kollektiva egendomar (ofruktbar jord), erkännandet av de regionala särdragen, och kraven på en bättre balans mellan medelhavsproduktionen och den kontinentala produktionen.
Det är bara det att de allmänna medlen fortfarande är otillräckliga och de centrala inriktningarna har inte ändrats utifrån denna förutsättning. Därför lägger vi ned våra röster.

Theorin och Wibe
Betänkandet är en del av den samlade strategin för en reformering av strukturfondsstöden i unionen. Av lojalitetsskäl har vi valt att i huvudsak stödja socialistgruppens förslag. Vår bestämda åsikt är emellertid att jordbruksfonden bör avvecklas och medlen återföras till medlemsstaterna. En inte obetydlig andel (20-30 procent) kunde emellertid behållas inom unionen och i sin helhet användas till stöd för Central- och Östeuropa. Där behövs stödpengar bättre än i Medelhavsländerna där man redan har en helt acceptabel levnadsstandard.

Van Dam
Det är bra att Europeiska kommissionen föreslår en ram för åtgärderna inom området jordbruksstruktur. Det ger möjligheter för att bättre anpassa de olika instrumenten efter varandra. I kommissionens förslag handlar det till stor del om fortsättning och förbättring av de befintliga åtgärderna. Vi kan i stort sett gå med på det. Särskilt de kompletterande åtgärderna som stimulerar jordbruket att övergå till miljö- och naturvänliga jordbruksmetoder tycker jag är väldigt viktiga.
Föredraganden siktade i sitt förslag till betänkande på att utöka de befintliga åtgärderna, som i huvudsak är inriktade på utveckling av jordbruksstrukturen, till annan landsbygdsverksamhet. Dessa ändringsförslag har jordbruksutskottet förkastat. I och med det försvann det vi hakade upp oss på i betänkandet och vi kunde rösta för betänkandet i slutomröstningen. Landsbygdspolitik bör fortsätta att i första hand vara en sak för nationella och regionala myndigheter. De är bättre rustade för det än Europeiska kommissionen som har en begränsad förmåga att genomföra åtgärderna och som befinner sig på så långt avstånd från problemen ute i regionerna.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.05 och återupptogs kl. 15.00.)

Fördrivna personer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A4-0399/98) av Wiebenga för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor
I.om kommissionens förslag till gemensam åtgärd om tillfälligt skydd för fördrivna personer (KOM(98)0372 - C4-0505/98-97/0081(CNS)) (Nytt samråd), II.om kommissionens förslag till gemensam åtgärd om solidaritet vad avser mottagandet av fördrivna personer som omfattas av tillfälligt skydd och dessas uppehälle (KOM(98)0372 - C4-0506/98-98/0222(CNS)).
Wiebenga
Herr ordförande! Förslaget om åtgärder för mottagandet av fördrivna personer är ett bra förslag. Det gäller de fall då ett stort antal personer måste tas emot samtidigt och då kan man inte tillämpa de normala asylförfarandena, i en sådan nödsituation skulle vi kunna säga. I ett ändringsförslag från Europaparlamentet fastställs det att de här åtgärderna endast är ett komplement till flyktingkonventionen och inte ställer flyktingkonventionen åt sidan.
Det handlar om ett intressant förfarande. För första gången använde Europeiska kommissionen sin initiativrätt inom ramen för den tredje pelaren, nämligen med avseende på lagstiftning. Vid andrabehandlingen har nu kommissionen, kommissionär Gradin som sitter här, införlivat flera ändringsförslag från Europaparlamentet. Jag skall nämna de viktigaste och det är införandet av en tidsfrist för ordningen för tillfälligt skydd till högst fem år och det är framför allt även utarbetandet av en ordning för bördefördelning mellan de olika medlemsstaterna med avseende på fördrivna personer. De här anpassningarna, och det säger jag inom ramen för tredje pelaren, är en glad överraskning för Europaparlamentet. Det var de positiva kommentarerna.
Nu tillbaka till vardagens verklighet. Det är obegripligt och oförsvarligt att Europeiska unionen, och det är alltså ministerrådet när det gäller den tredje pelaren, ännu inte fastställt någon rättvis bördefördelning av fördrivna personer och inte heller någon ordning för tillfälligt skydd. Vi vet alla att det var för sent för de fördrivna personerna i Bosnien. De överlämnades till vissa medlemsstaters välvilja, särskilt Tyskland, Nederländerna och Sverige, medan andra medlemsstater gjorde mycket mindre insatser.
Just nu är det lugnt i Kosovo. Som väl är, även om situationen där naturligtvis är mycket tragisk ur mänsklig synvinkel. Om det emellertid skulle gå illa där igen och om det oförhappandes kommer många personer från Kosovo till Europeiska unionen så har det återigen inte gjorts något på europeisk nivå. Samma sak gäller om det på andra platser skulle uppstå stora problem som leder till en massiv tillströmning av människor och jag tänker då till exempel på Algeriet.
Frågan är vilka medlemsstater som inte vill medverka till att ministerrådet fastställer en sådan ordning. I korridorerna hör jag att det är Spanien, Frankrike och Förenade kungariket men det kan vi inte veta med säkerhet eftersom rådet sammanträder bakom lyckta dörrar. Jag skulle gärna vilja att kommissionären skapar klarhet i det här.
Det måste fortfarande göras mycket mer med avseende på asyl- och invandringspolitiken. Utbytet av uppgifter via Eurodac går alldeles för långsamt. Det finns inga avtal om bevakning av de yttre gränserna. Det finns ingen gemensam politik för dessa personers återvändande. Ministerrådet har de senaste åren befunnit sig i ett dödläge. Därför är det bra, och det tycker även den liberala gruppen, att det österrikiska ordförandeskapet nu tagit initiativet att planmässigt göra något åt asyl- och invandringspolitiken i ljuset av Amsterdamfördragets ikraftträdande. I ljuset av fördraget måste dock även Europeiska kommissionen själv göra mer och min åsikt är att den nuvarande avdelningen, det antal tjänstemän som står till kommissionär Gradins förfogande, just nu är alldeles för begränsad för de möjligheter som Europeiska kommissionen måste få och ta när Amsterdamfördraget trätt i kraft. Jag vill gärna veta om det finns planer på en förbättring av det.
Förslaget till gemensamma åtgärder för mottagande av fördrivna personer ser ganska bra ut nu när ett antal ändringsförslag från parlamentet har antagits. Den andra bifogade gemensamma åtgärden, med avseende på bördefördelningen, är ett stort framsteg eftersom det förra året ännu inte hade tagits upp någon sådan ordning. Bördefördelningen måste dock ske på ett annat sätt, tycker även vi i vårt parlamentsutskott, än det som Europeiska kommissionen föreslår. Det måste i första hand gälla en jämn fördelning av fördrivna personer över medlemsstaterna och först i andra hand en ekonomisk ersättning.
Ministerrådet är alldeles för sent ute. Om man inte heller nu snabbt lyckas komma fram till ett beslut på grund av att ett par medlemsstater inte vill medverka så måste man söka en annan lösning och då måste de medlemsstater som verkligen vill ta sitt ansvar samarbeta i en coalition of the willing .

Oostlander
Herr ordförande! I vissa nationella parlament fördärvas asyl- och flyktingdebatten av ett populistiskt spel med xenofobiska känslor i hopp om att på det viset få ett bra valresultat. Det ser man inget av i betänkandet av Wiebenga. Han håller sig tydligt till klassiska liberala principer, håller god ton och visar delaktighet i de fördrivna personernas öde. De förbättringar han tillför de två förslagen från kommissionen gör dem något tydligare och humanare. Föredraganden föreslår mycket riktigt att förstärka parlamentets roll. Dessutom söker han en starkare rättslig grund för flyktingpolitiken och som de flesta av oss försöker han undvika beroendet av enhällighet i rådet. För utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor är det intressant att han skyller den massiva fördrivningen av personer på rådets bristande utrikespolitik. Därför kompletterar han de regler för delat ansvar som kommissionen gärna skulle vilja genomföra, genom att se medlemsstaternas insatser för att förhindra en massiv fördrivning av personer, genom militära ingripanden och andra konfliktförebyggande åtgärder, som delar av ett gemensamt ansvar. Det är mycket berömvärda kompletteringar till kommissionens försök, vilka redan i sig är vällovliga. Ändå fortsätter föredraganden att brottas med det dilemma som kommissionen körde fast i. Rådet har visserligen de senaste åren vid upprepade tillfällen givit intryck av att det är medvetet om nödvändigheten i en verklig fördelning av börda och ansvar för mottagande av fördrivna personer men när det kommer till kritan så förblir rådet maktlöst. Kommissionen anser sig ha hittat en lösning genom att dela upp förslaget i en del som kan gå igenom i rådet och en som inte kan det. I alla fall fungerar enhälligheten som ett alibi för de medlemsstater som inte bryr sig om principen om europeisk solidaritet. En princip som samma medlemsstater, bara det är till egen fördel, så gärna åberopar. Man kan undra om ett avvisande av medansvaret inte kan kompenseras med en eller flera fonder från Europeiska unionen. Man kan faktiskt inte komma och äta à la carte från EU: s foderhäck.
Ropet om avskaffandet av solidariteten från medlemsstater som inte har någon lust att vara med och bära den här europeiska frågan hörs mycket bra i de länder som ger stora bidrag till unionen. Det beklagar jag. Ovilliga medlemsstater sågar på så vis av de gren de själva sitter på. Föredraganden har av motiveringen att döma även tvivlat mycket starkt på kommissionens sätt att lösa dilemmat. Frågan är om det kan göras några stora framsteg innan Amsterdamfördraget trätt i kraft. Är inte kommissionens lösning ett litet självbedrägeri med vilket vi ger rådet en räddningsplanka? Nassauer kommer att säga något om det å PPE-gruppens vägnar. Jag anser att kommissionen visserligen inte ger oss en tom äggkopp men ändå mindre än ett halvt ägg eftersom enhällighetshindret först måste klaras vid varje åtgärd som skall vidtas. Jag skulle vilja varna för att vi låter oss fångas i ett spel som egentligen befriar rådet, som kommer till oss med svårigheter, från dess problem. Wiebengas tanke att ändå försöka göra det bästa möjliga av situationen är mycket berömvärd. Det sätt på vilket han formulerat det i sitt betänkande är också utmärkt. Jag tror dock ändå att många delar de tvivel som även han har och som kom fram i motiveringen. Trots all värdering vi hyser för det sätt som han utarbetat sitt betänkande så förföljs vi av tvivel och det kommer vi också att behöva ta konsekvenserna av.

Zimmermann
Herr ordförande! Observera att jag har fått fyra minuter extra av Schulz. Det är glädjande att se att Gradin i sin egenskap av berörd kommissionär är med här i dag. Jag tycker att det är viktigt att kommissionärerna närvarar vid debatterna. Dock vill jag också ge uttryck för min och min grupps ogillande över det sätt som betänkandet har hanterats på den gångna veckan. Vi borde inte diskutera det här betänkandet nu, när det enligt alla kollegers åsikt finns andra, brådskande frågor att ta upp i stället. En sådan här viktig politisk fråga borde inte diskuteras nu. Det handlar ju om de flyktingar som kommer till unionen, flyktingar som behandlas på ett nedrigt och småaktigt sätt. Vi får hela tiden känslan av att de är för många, att vi inte har plats för dem och att vi egentligen snarare borde försöka att bli av med dem så snabbt som möjligt.
Detta återspeglas i viss mån i vårt sätt att bedriva debatten - den hålls vid ett tillfälle då många av ledamöterna är förhindrade att delta på grund av andra uppdrag. Alla är inte berörda av de brådskande ärendena - därför planerar de in andra åtaganden på ett tidigare stadium än våra debatter, vilket förklarar varför så pass få är närvarande här nu.
Också i min grupp fattas några kolleger som egentligen ville delta i debatten, men som inte kunde närvara på grund av sedan länge påtagna uppgifter. Jag beklagar det. Det gäller också ordföranden i utskottet. Normalt är hon alltid närvarande och aktiv i de debatter här i plenisalen som berör utskottet, men i dag är hon förhindrad eftersom hon sedan lång tid varit inbokad på ett möte som inte kunde skjutas upp.
Ja, då vill jag gratulera kollegan Wiebenga till hans arbete med betänkandet. Det finns dock några punkter som vi inte utan vidare kan acceptera, men det vet han redan. Vad som framför allt är angeläget nu är att se till att betänkandet är färdigt till rådets möte i december. Parlamentet har då möjlighet att framföra sin uppfattning angående kommissionens förändrade förslag och att rösta om det.
Europeiska unionen har efter kriget i f.d. Jugoslavien vid ett flertal tillfällen fått ta ställning till om man skulle ta emot stora mängder flyktingar från olika regioner. Som Wiebenga nämnt har de på senare tid främst kommit från Irak och Algeriet. Europeiska unionen har inte vid något tillfälle kunnat underlätta mottagningen av flyktingarna i medlemsländerna genom solidariska åtgärder och offentligt skydd. Den tragedi som drabbat flyktingarna från Kosovo har ännu en gång uppenbarat våra regeringars oförmåga att reagera på sådana händelser i enlighet med de egna moraliska anspråken att värna mänskliga rättigheter.
Som det är nu grips kosovoflyktingarna som illegala invandrare vid unionens yttre gräns. Ofta behandlas de dessutom som kriminella. Så här får det inte fortsätta, det kan inte tolereras. Också framdeles vill vi ju kunna bereda skydd inom Europeiska unionen för de människor som flyr från väpnade konflikter, upprepade våldshandlingar och systematiska eller utbredda kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Vi tycker det är rättvist att alla nuvarande och framtida medlemsstater får bära sin del av detta humanitära åtagande.
Men också förföljelse av etniska eller religiösa skäl kan göra människor till flyktingar. I min grupp är vi eniga om att också dessa grunder måste räknas som giltiga, vilket framgår av min kollega Michel Lindepergs förslag till initiativbetänkande som vi kommer att debattera om senare.
Vi vill inte bestrida att det genom den stränga tolkningen av Genèvekonventionen för flyktingar från inbördeskrig har uppstått en lucka i skyddet för flyktingar. Denna lucka måste fyllas igen, dock inte endast genom de befintliga åtgärderna. Jag pläderar därför för att vi röstar för vissa motsvarande ställen i den text som kommissionen ursprungligen föreslog, eftersom de såvitt vi kan se är bättre än några av ändringsförslagen.
Att vid masstillströmning av flyktingar ha en gemensam åtgärd som erbjuder flyktingarna skydd i unionen utan att besluta om en reglering för hur dessa människor i praktiken skall kunna ta sig till unionen är inte förnuftigt. Om medlemsstaterna en gång väl har beslutat sig för att använda sig av gemensamma åtgärder, är det helt följdriktigt att de då avstår från visumregler och att tillämpa principen om säkra tredje länder.
Vad gäller fördelningen av ansvaret innebär kommissionens förslag att den finansiella fördelningen ges företräde framför utspridningen av personer till olika områden. Den uppfattningen delar jag. Rörande flyktingarna i Tyskland har man kunnat se att många har kommit till Tyskland för att de haft personliga band dit, men också för att de kunde språket som de lärt sig vid tidigare vistelser som gästarbetare, då de också fått stöd hos enskilda familjer. Till viss del hade de integrerats genom sina tyskakunskaper så att de kunde klara sin försörjning själva. Jag betvivlar att detta varit möjligt om vi redan från början förvisat dem till en region där de kanske inte hade haft några sådana band.
Kvotering av flyktingar framstår således mot bakgrund av våra erfarenheter snarast som kontraproduktiv. Den finansiella fördelningen är den riktiga vägen att gå. Jag delar dock min grupps åsikt att en uppdelning av flyktingar på enskilda medlemsstater kan göras innan eller samtidigt som flyktingarna anländer. Detta kräver dock en högst noggrann planering för att inte åsamka personliga och finansiella skador för dels flyktingarna och dels medborgarna i unionen. Jag vill sluta med att säga att jag hoppas att det kommer att ges konkreta förslag för hur detta skall gå till, vilka rådet kan utfärda inom kort.

Nassauer
Herr ordförande! Efter den ärade kollegan Zimmermanns tal måste jag fråga henne om hon, som anmält, avgett det rättsliga utskottets yttrande eller om hon talat för den socialdemokratiska gruppen. Jag vill be fru Zimmermann förklara detta för oss.

Zimmermann
Herr ordförande! I början av mitt tal sade jag ju att jag skulle använda fyra minuter från Schulz, och alltså talade jag både för det rättsliga utskottet och för min grupp.

Ordföranden
Fru Zimmermann, jag tror att herr Nassauer bör ha blivit tillfredsställd av ert svar.

Van Lancker
Herr ordförande! Jag förmodar att jag har fyra minuter talartid och jag vill direkt göra klart för kollega Nassauer att jag kommer att tala för den socialdemokratiska gruppen och inte för något utskott. Herr ordförande, kolleger, fru kommissionär! Jag är själv mycket lättad över att Europaparlamentet ändå lyckas ta upp det här förslaget från kommissionen om tillfälligt skydd till behandling under denna sammanträdesperiod. Det måste ju stå klart för oss alla att det är mycket bråttom. Medan var och en erkänner att etniska albaner i Kosovo fortfarande förföljs, att det sedan flera år finns ett jättelikt politiskt problem och att det förs ett krig i det kurdiska området så finns det fortfarande inte något europeiskt avtal för skydd av flyktingar från de områdena. Likväl konfronteras alla våra medlemsstater med de mest skriande situationer som dessa flyktingar befinner sig i. Kosovoinvånare som är på flykt plockas i klasar från lastbilar och i vissa fall tar medlemsstater sitt ansvar och inleder ett asylförfarande. I många andra fall utvisas människor helt enkelt eller överlåts åt sitt öde. Det enda reaktion som Schengen-länderna till exempel kunde komma på när båtar med kurdiska flyktingar landade vid Italiens kust, var att kalla Italien till ordningen och genast stänga sina gränser. Det börjar alltså bli hög tid, tycker jag, att unionens medlemsstater tar sitt gemensamma ansvar och gemensamt godkänner det här tillfälliga skyddet för fördrivna personer.
Kolleger! I den här debatten är det på sin plats med ett par varningar. För det första är det här tillfälliga skyddet av flyktingar och deras sociala rättigheter endast avsett att användas i situationer då den kraftiga tillströmningen gör det omöjligt att behandla enskilda asylansökningar inom rimlig tid. Det får inte vara meningen att den här så kallade B-statusen, som ger flyktingarna färre rättigheter, används för att urholka Genèvekonventionens A-status. Vi skall nämligen ha klart för oss att en brett och humanitärt tolkad Genèvekonvention inte är förlegad, som det österrikiska ordförandeskapet med en slip of the tounge tyckte sig ha rätt att säga i sitt första dokument, utan tvärtom täcker de flesta situationer med fördrivna personer, med etniska konflikter, med inbördeskrig. Problemet ligger främst hos Europeiska unionens råd som i mars 1996 själv lade fram en restriktiv definition. Av den anledningen fortsätter Europaparlamentet att hävda flyktingens rättighet att trots det tillfälliga skyddet kunna lämna in en enskild asylansökan.
För det andra måste det tillfälliga skyddet absolut gå hand i hand med solidaritet i medlemsstaterna vid mottagandet. Inte bara ekonomisk solidaritet utan även framför allt verklig solidaritet genom att ordna ett effektivt mottagande av flyktingar. Det är naturligtvis särskilt på den punkten som skon klämmer när rådet skall godkänna förslaget. Många medlemsstater skulle mycket hellre köpa sig ett gott samvete och då helst med pengar från den europeiska flyktingfonden än att verkligen ta emot flyktingar.
Kommissionen har ändå bedömt det som en fördel att hålla isär de två förslagen för att ge förslaget en chans. Jag har nu förstått att kollega Nassauer och PPE-gruppen tydligen vill sammanföra de två delarna i en text igen. På ett eller annat sätt håller det naturligtvis inte. Bästa kollega Nassauer, vi vet allihop att om vi gör det så kommer hela frågan om tillfälligt skydd av fördrivna personer att hamna på den grekiska kalendern. Det vill säga: vi ger rådet ett utmärkt argument för att inte göra något mer.
För det tredje anger förslaget att det tillfälliga skyddet endast kan upphöra när situationen i ursprungsområdet är säker. Min grupp skulle gärna vilja koppla två villkor till det. För det första att de berörda personernas mänskliga rättigheter måste respekteras och att ingen får diskrimineras. För det andra att flyktingar utan problem måste kunna återvända till den plats de kommer från och inte släppas av någonstans i området. Det är inte orimligt tycker jag. Jag själv och många andra kolleger är mycket förskräckta över förslaget från vissa politiska partier i Nederländerna att skicka tillbaka bosnierna medan alla organisationer för de mänskliga rättigheterna säger att situationen i Bosnien är allt annat än säker. Det är de punkter i betänkandet av Wiebenga som vi vill ta upp. Ett sista ord, herr ordförande, vi hoppas att vi i parlamentet inte skall ge rådet ett alibi för att inte godkänna det här tillfälliga skyddet och jag hoppas att kammaren kan fatta ett sådant beslut.
(Applåder)

Ordföranden
Fru Van Lancker, jag skulle vilja be er om att ni, när ni har frågat om ni har fyra minuter, håller er till fyra minuter och inte förlänger tiden efter behag.

Nassauer
Herr ordförande, ärade kolleger! Till att börja med vill jag tacka kollegan Wiebenga, vår föredragande, som har utfört ett utmärkt, ingående och välbalanserat betänkande för parlamentet, vilket var precis vad man kunde vänta sig av honom. Jag vill också peka på att det, i motsats till vad kollegerna Zimmermann och van Lancker vill få det att se ut som, inte handlar om huruvida vi skall ta emot flyktingar eller inte. Det är självklart att Europa tar emot flyktingar från inbördeskrig. Det görs nu i hundratusental. Problemet är fördelningen av ansvaret. Det som döljer sig bakom rubriken " Tillfälligt skydd av flyktingar" är frågan om framför allt två stater som i fallet med f.d. Jugoslavien, nämligen Österrike och Tyskland, skall ta emot mer än dubbelt så många flyktingar som alla andra tillsammans, eller om man skall nå en rättvisare fördelning av ansvaret. Det är det politiska problemet. Att mottagandet skall ske på humana villkor är dock bland alla seriösa ledamöter i parlamentet fullständigt oomstritt.
Detta är också ett brådskande problem till följd av att inbördeskriget i Jugoslavien drivit hundratusentals människor på flykten. Alltsedan dess har vi detta krav på burden sharing . För att i korthet teckna vad som hänt har kommissionen nyligen, efter att ha dragit ut på det länge och efter ideliga påtryckningar från de berörda staterna, tagit fram ett första utkast i frågan. Jag tänker inte nu gå in på skälen till att det utkastet i våra ögon inte är tillräckligt. Kommissionen har inte vågat göra mer, eller så har den klart insett att den inte kunde uppnå mer än så. Det sistnämnda måste jag ge er äran av, fru Gradin.
Men den avgörande punkten såvitt gäller burden sharing fanns mycket riktigt med i det första utkastet: Vid masstillströmning av flyktingar åligger det rådet att överväga lämpliga åtgärder, och det utan att ha som mål att vidta hjälpåtgärder. Nej, rådet skall överväga lämpliga åtgärder och därmed har det uppfyllt sina åligganden. Som reglering av ansvarsfördelning var detta närmast absurt, och det vann heller inte stöd hos majoriteten i rådet. Kommissionen har emellertid utarbetat sitt koncept och i samband med det fått en märklig idé. Numera finns förslag på två rättsakter - den första rättsakten rör mottagandet av flyktingar och den andra solidariteten vid mottagandet.
Vid närmare betraktande - och man bör betrakta detta närmare - ser man att mottagandet av flyktingar beslutas genom kvalificerad majoritet, i nödfall således även mot den mottagande, särskilt ansträngda statens röst. Solidaritetsåtgärder, hjälpåtgärder kan däremot endast beslutas enhälligt och är inte heller tvingande. Det är en kan-föreskrift som skrivits in i kommissionens förslag. Detta är utan tvekan otillräckligt. Uppenbarligen handlar det här inte om solidaritet, som rubriken vill låta påskina, utan av allt att döma bara om solidaritet med dem som vägrar att medverka till en rättvis ansvarsfördelning. Därför kan vi inte acceptera något av dessa förslag i deras nuvarande form.
Vi kräver, som en följd av situationen, följande konstruktion: Mottagande av och fördelning av ansvaret för flyktingar skall betraktas samlat. När flyktingar tas emot måste det omedelbart göras klart vilka länder som skall ta emot dem och hur det skall avgöras. Detta bör beakta såväl de konkreta möjligheterna att ta emot flyktingarna som landets ekonomiska styrka. Om det inte sker redan på det stadiet blir det ingen ansvarsfördelning.
Man kan också nämna vissa andra enskildheter. Vårt fokus ligger på att flyktingar skall tas emot i flera länder, inte på de finansiella hjälpaktionerna. Vi ber också, fru Gradin, om att riktigheten i att det tillfälliga uppehållstillståndet bestäms till fem år underkastas en prövning. Fem år framstår snarare som en bekräftelse på invandring än på tillfälligt skydd. Min erfarenhet säger mig att den som tillbringat fem år i ett mottagarland inte gärna lämnar det igen.
Framöver kommer vi säkerligen att få diskutera mer om alla övriga enskilda frågor. Det gäller t.ex. problemet med återförening av familjer. Det är bättre att den som står utanför unionen får möjlighet att komma in, än att den som redan kommit in får möjlighet att låta hela familjen komma efter. Detta mångdubblar antalet invandrare och därmed den börda som måste bäras.
För oss är det en politisk fråga: Kan det som åstadkommits på området trots all kritik gillas, eller är det så pass dåligt att om vi godkänner det så kommer man i framtiden att kunna beskylla oss för att det redan reglerats och med dåligt resultat. Vi menar att det som åstadkommits är så obetydligt att vi inte kan nöja oss med det. Därför, ärade fru kommissionär, måste vi tyvärr ogilla båda förslagen.

Goerens
Herr ordförande! Jag vill först gärna gratulera vår kollega Jan Wiebenga till hans arbete om tillfälligt skydd för fördrivna personer.
Det betänkande samt det förslag till lagstiftningsresolution som han lägger fram för oss, för den händelse att det skulle stoppas av rådet, skulle utgöra ett gott instrument för att bemöta en flyktingvåg av slaget Bosnien-Herzegovina, eller något som kanske är närmare oss, en massförflyttning av fördrivna personer från Kosovo till Europeiska unionens medlemsstater.
Jag använder konditionalis av den enkla anledning att man inte nog kan välja sina ord, då rådet som, kallats för att i december besluta om den fråga som är föremålet för vår debatt, är långt ifrån enhälligt i fråga om de förslag som Jan Wiebenga nyss lade fram.
Kommissionens förslag till gemensam åtgärd om solidaritet vad avser mottagandet av fördrivna personer som omfattas av tillfälligt skydd och deras uppehåll, utgör en helhet. Föredraganden har på ett bra sätt åskådliggjort att den första versionen av hans dokument är ett komplement till Genèvekonventionen om flyktingar. Vi håller fullständigt med och föreslår nu att man skall fortsätta med påtryckningarna på alla internationella instanser och på alla berörda myndigheter för att påverka den internationella rätten på området.
För övrigt säger oss erfarenheten att många problem beror på den ojämna fördelningen av bördorna, vilket hänger samman med tillämpningen av asylrätten eller behandlingen av personer som av en eller annan anledning inte ser någon annan utväg i sin dystra tillvaro än att ta sig över gränserna till Europeiska unionen.
Låt oss påminna oss om bestörtningen, jag skulle ha sagt löjligheten om situationen inte hade varit så allvarlig, vilken ankomsten av några kurder till Italien förra året orsakade, som om närvaron av några tusen kurder på Europeiska unionens område skulle kunna destabilisera 350 miljoner européer. Detta är naturligtvis absurt.
Om förslagen i detta betänkande, i synnerhet de om fördelningen av bördorna i förhållande till problematiken med fördrivna personer hade varit giltiga i detta ögonblick, är det möjligt att detta psykodrama som jag precis talat om inte hade ägt rum.
Det är av orsaker som har att göra med moral, etik eller helt enkelt ett grundläggande behov av solidaritet som det är viktigt att fördela ansvaret på ett rättvist sätt. Exemplet med tillströmningen av några tusen kurder i Bari har verkligen klarlagt svagheterna och luckorna när det gäller problematiken och tillämpningen av aktuella regler. Detta visar att Europa skulle vara dåligt förberett att hantera en liknade situation om en stor mängd flyktingar skulle anlända på vårt territorium.
Jag skulle i alla fall inte vilja att denna debatt leder till att vi talar förbi varandra i denna fråga, eftersom det när allt kommer omkring finns en verklig framgång, och det är av denna anledning som jag ber kammaren anta de åtgärder som förespråkas av vår vän Jan Wiebenga, som jag ännu en gång vill tacka så hjärtligt.

Lagendijk
Herr ordförande! Det är alltid trevligt när en föredragande gör ett försök att göra ett redan i sig bra förslag från kommissionen ännu bättre. Föredraganden har liksom han även tidigare gjort, och då med framgång, försökt göra det den här gången också. Vi kan instämma i de grova dragen i hans förslag. Det gäller dock inte en mycket viktig punkt, nämligen ändringsförslag 5, om artikel 3, om att förlänga den längsta period som skall gälla för den här ordningen, i förslaget högst fem år, med ytterligare fem år. Det har jag två viktiga invändningar mot.
Den första är att jag tycker att den första perioden på fem år redan är väldigt lång för en tillfällig reglering. Det gäller här en ordning för mottagande av tillfälligt fördrivna personer och då är fem år en väldigt lång tid, det framgår av alla de fall som förekommit hittills. Om vi talar om en stabil integrering i samhället så får det inte vara så att människor under fem år går omkring med tanken att de nästa dag eller kanske när perioden tagit slut kan få en annan och mycket bättre status, och absolut inte så att de efter de här fem åren får lov att tillbringa ytterligare fem år i en oacceptabel ovisshet. Föredragandens förslag om att införa ett tillfälligt skydd på högst tio år vill vi å det kraftigaste avvisa.
En annan fråga, det är inte i första hand en fråga riktad till föredraganden utan en fråga till kommissionären, är att det fortfarande är otydligt exakt vilken roll UNHCR egentligen har. Det görs olika kommentarer men jag läser till exempel i det andra förslaget om den ekonomiska solidariteten i artikel 2.2: kan samråda med UNHCR. För vår del måste det vara " måste" och i ett antal motiveringar verkar det som om kommissionen ibland vill det. Jag vill alltså gärna ha klarhet från kommissionären på den punkten.
En bra sak i förslaget är att tillfälligt fördrivna personer inte skall kunna släpas runt. Vad det kan leda till, på grund av Dublin-avtalet kan det nämligen hända med asylsökande, ser vi nu eftersom hela stora grupper av asylsökande till följd av Dublin hamnar på gatan, till och med i Nederländerna, eftersom Nederländerna inte vill ta emot dem, eftersom de först varit i ett annat europeiskt land. Det förslaget har lyckligtvis inte lagts fram här och jag är glad att det inte skett.
Slutligen vill föredraganden att ordet " solidaritet" stryks i betänkandet. Det har han goda formella grunder för. Jag skulle vara mycket glad om begreppet " solidaritet" eller känslan i begreppet " solidaritet" inte tas bort utan bara själva ordet.
Jag måste säga att det tydligen är lättare att föra en liberal politik i Europa än i Nederländerna. Då hänvisar jag till Wiebenga som står överst på valsedeln för VVD vid det kommande europeiska valet och jag måste säga att hans klassiska liberala hållning, det har redan sagts, ligger mig varmt om hjärtat. Det gäller inte för hans parti i det nederländska parlamentet.

Pradier
Herr ordförande! Gruppen Europeiska radikala alliansen kommer naturligtvis att ge sitt fulla stöd till den text som lagts fram av vår kollega Wiebenga, som vi i förbigående gratulerar så mycket till hans envishet i detta ämne. Svårigheten i dag är att det å ena sidan är nödvändigt att flyktingarna åtnjuter ett gemensamt skyddssystem, och å andra sidan att de stater och regeringar som tar emot dem gör ansträngningar som åtminstone är jämförbara eller, i alla fall kompenseras finansiellt.
Allt detta verkar dock fungera av sig självt. Den verkliga svårigheten ligger i frånvaron av Europa. För en stund sedan gjorde vår vän Zimmermann, som tyvärr inte är här, dessa parlamentsbänkars ödslighet gällande, något som är just en spegelbild av Europas fullständiga frånvaro i varje aktuell krissituation. Europa existerar inte och för att uttrycka sig i klartext har det inte skaffat sig verktyg för att vara närvarande och aktivt. Det påverkar inte i en enda kris. Man ser det mycket väl i Mellanöstern; man har sett det i Bosnien; man ser det i Kosovo. Europas frånvaro är en katastrof, eftersom Förenta nationerna inte självt har varit kapabelt att upprätta en struktur för ingripanden som gör det möjligt att bibehålla freden, eller i alla fall att förekomma beväpnade konflikter, att begränsa utbredningen av dem när de uppträder, och att skydda civilbefolkningen.
Innebär detta att vi vill bli världens poliser i stället för en annan sådan stormakt? Nej, men det är däremot vår skyldighet att främja strukturer för ingripanden av en internationell polisstyrka, som inte nödvändigtvis skulle vara europeisk, och det är i denna riktning som vi bör verka. Under tiden kommer vi att ge tillfälligt skydd, ett skydd för flyktingar; vi kommer att ha haft gott samvete, innan vi skickar tillbaka dem till sig då läget har förändrats, har blivit mindre angeläget och då vårt dåliga samvete har avtrubbats.
Vi ansluter oss till Wiebengas betänkande, men det är endast en språngbräda. Det viktigaste återstår fortfarande att göras.

Ordföranden
Jag tackar er så mycket, Pradier. Jag skulle vilja be våra vänner på läktarna att inte göra utrop under diskussionerna. Tyvärr kan vi inte tillåta dem att göra detta, och jag vill inte bli tvungen att kräva att läktaren skall utrymmas.
Om talarnas inlägg nu gör er entusiastiska, behåll entusiasmen för er själva och uttryck den på annat håll än här.

Buffetaut
Herr ordförande! Jag vill först tacka min kollega Wiebenga för hans arbete. Även om jag inte alltid håller med honom - i detta fallet håller jag inte med om alla de aspekter som tas upp i hans betänkande - erkänner jag villigt att han är en man som går in för sitt arbete och arbetar med stor hänsyn. När nu detta är sagt förefaller det mig förvånande att tala om tillfälligt skydd på fem år som kan fördubblas, det vill säga sträcka sig till tio år, vilket för mig verkar fullständigt överdrivet. Faktum är att man då lämnar området för tillfälligt skydd för att komma in på emigrationens område, som inte är dagens ämne.
Dessutom förefaller det mig märkligt att man vill ersätta enhällighetsregeln som har gällt fram till nu för beslut om solidaritetsmekanismer med regeln om kvalificerad majoritet. Om man vill att systemet skall fungera, måste de berörda staterna vara tillmötesgående. Men jag håller med min vän Pradier, då jag säger att denna fråga i grunden aktualiserar frågan om Europas internationella inflytande. Vi säger " Europa är fred" , men Europa är inte fred, eftersom vi har sett att det tyvärr är krig i Europa och Europeiska unionen låter USA lösa de europeiska konflikterna.
Jag undrar om den ivriga önskan att vilja ha en gemensam politik på det diplomatiska området är den rätta vägen att ta och om det inte varit att föredra, bland annat för att komma tillrätta med den jugoslaviska konflikten, att använda vissa europeiska nationers kompetens, traditioner och historiska relationer, till exempel Tyskland för Kroatien, Frankrike för Serbien, snarare än att förgäves sträva efter ett enhälligt ställningstagande som slutligen dömt Europa till ett slags maktlöshet som varit beklagligt både för de berörda länderna och för Europeiska unionen själv.
Vad beträffar flyktingar är det självklart vår uppgift att ta emot dem. Vi har en skyldighet, i synnerhet gentemot Centraleuropa. Jag kan inte nog upprepa att de länder som Europeiska unionen utgörs av, åtnjutit rikedom och välstånd på bekostnad av förslavningen och misären i de centraleuropeiska länderna under fyrtio år.

Vanhecke
Herr ordförande! Med noga räknat 90 sekunder talartid skall jag inskränka mig till två viktiga citat, och förresten vidhåller jag att parlamentet gör sig löjligt genom att begränsa talartiden för ett så viktigt ämne som asylpolitiken så att talarna faktiskt måste inskränka sig till ytligheter.
Det första citatet kommer från de nederländska liberalernas galjonsfigur, Frits Bolkestein, och härrör från tiden före det förra europeiska valet. Jag citerar: " Flyktingar från utanför Europa måste kunna tas emot i länder i deras egen världsdel. Så snart ett land är tryggt igen så måste alla flyktingar därifrån återvända." Konstigt nog så återfinner jag inte något av den andan varken i betänkandet av vår nederländska och liberala kollega Wiebenga eller i hand ord. Han valdes likväl på grundval av det programmet antar jag. Jag undrar alltså: finns det kanske två VVD-program, ett för väljarna och ett för de folkvalda, ett för valkampanjen och ett för efteråt.
Det andra citatet kommer från den flamländska socialdemokraten Louis Tobback som i en valbok beskriver flyktingar i allmänhet på följande sätt: " Måsar som kommer hit och sitter på en soptipp här eftersom det är lättare än att fiska eller bruka marken där hemma." Det är alltså inte mina egna ord. Det är inte ens min övertygelse. Det är ord och övertygelse som kommer från de flamländska socialdemokraternas store bas. De folkvalda från det partiet sjunger dock en annan sång här i Europaparlamentet än vad deras partiledning nynnar för de egna väljarna där hemma. Det är bedrägeri mot väljarna och det här kommer jag att fortsätta fördöma.

Elliott
Herr ordförande! Jag skulle vilja lyckönska herr Wiebenga till ett positivt betänkande som jag tror kommer med några mycket goda förslag. Det är helt tydligt att vi bör anstränga oss mer för att avhjälpa sådana krissituationer som den som varit i Kosovo och Bosnien under de senaste åren - en tillfällig massflykt av människor.
Trots att jag starkt stöder behovet av att upprätthålla individens rätt att söka asyl till gagn för de människor som utsätts för förföljelse, såsom den formuleras i Genèvekonventionen, en rättighet som har existerat i över 50 år, anser jag emellertid att vi kritiskt bör undersöka hur vi handskas med situationen, när människor inte nödvändigtvis flyr från förföljelse från regeringens sida, som var grundtanken för Genèvekonventionen, utan flyr från inbördeskrig, från den totala kollapsen av lag och ordning i de samhällen i vilka de lever, eller från förföljelse av grupper i samhället från vilka deras regeringar antingen är ovilliga att skydda dem eller oförmögna att skydda dem. Detta är en mycket viktig åtgärd och jag hoppas den blir framgångsrik. Jag har trots detta vissa förbehåll, inte så mycket vad beträffar Wiebengas betänkande som jag tror mig kunna ansluta mig till helt och hållet, utan beträffande den andra delen.
För det första, frågan om delad arbetsbörda: Wiebenga hänvisade till det faktum att vissa av Europeiska gemenskapens regeringar, inklusive Storbritanniens, har förbehåll i fråga om detta. Delad börda låter som en god princip men på vilken grund skall denna börda delas? Är det så att de större länderna skall ta emot det största antalet? Är det så att de rikaste länderna skall ta emot flest? Är det så att de länder som tidigare tagit emot det största antalet i framtiden skall få minska antalet? Det kvarstår en mängd detaljer och komplikationer som måste redas ut i anslutning till frågan om delad arbetsbörda. Sedan kommer vi till den fråga som behandlas i artikel 2.1 i förslagen där det i det ändringsförslag vi har framför oss - ändringsförslag 10 - föreslås att vi skall byta till att rådet beslutar med kvalificerad majoritet i stället för enhälligt. Detta är inte något som jag själv eller de brittska labourledamöterna skulle kunna gå med på, så att vi blir tvungna att reservera oss i denna specifika fråga, fast betänkandet innehåller mycket som vi kan samtycka till.
Det är oerhört viktigt att vi reder ut dessa frågor och övervinner svårigheterna och problemen, så att vi kan uträtta vår plikt att erbjuda fristad för de människor som verkligen flyr från förföljelse och av vilka det finns ett stort antal. Vi känner till att det finns vissa som inte är uppriktiga men låt oss vara säkra på att vi, då vi försöker utesluta dessa, inte misslyckas i vår uppgift att hjälpa dem som är i verkligt behov av hjälp p.g.a. de förföljelser de utsätts för.

Pirker
Herr ordförande, fru kommissionär! Antalet asylsökande har under de senaste månaderna stigit lika starkt och dramatiskt som under 1991 och 1992. Man kan konstatera att det återigen är samma länder som då som berörs av anstormningen. Min kollega Nassauer har redan nämnt att Tyskland och Österrike då tillsammans tog emot mer än hälften av alla flyktingar. Belastningen på dessa länder är stor. Vi vet att det finns gränser för belastningen och integrationsförmågan, och om utvecklingen fortsätter kommer dessa gränser att nås. Jag efterlyser därför eftertryckligen att man kommer till insikt om att ansvaret för mottagandet av enskilda personer i framtiden måste spridas till fler länder. Det som håller på att ske är ohållbart, och de hittills lagda förslagen är inte sådana att de innebär en verklig lösning på problemen.
Det är oundgängligt för Europa att man får till stånd en ansvarsfördelning på den här punkten. De förslag som hittills lagts vill jag beteckna som knep för att undvika en verklig lösning. Mottagandet av flyktingar bör bestämmas genom majoritetsbeslut, dvs. det bör vara möjligt att besluta också mot berörda länders vilja. Uppdelningen av flyktingar, som förstås är en svår sak, är för närvarande beroende av enhällighet i rådet. Således kan man utgå ifrån att det inte sker någon sådan. Konsekvensen av det blir att de länder som är mest utsatta för flyktingströmmar också i framtiden blir de som drabbas. Det finns också en stegringseffekt i det hela, eftersom det är samma länder som tidigare mottagit och integrerat störst antal gästarbetare med familjer. Asylsökandena vill nämligen till de ställen där de har sina släktingar, bekanta och vänner. Jag befarar att gränsen för vad som kan klaras av kommer att nås och i vissa länder också överskridas, om vi inte snart når en lösning. Detta vill ingen av oss uppleva.
Den andra punkten gäller det absolut oacceptabla förslaget från de gröna. Voggenhuber menade att flyktingen omedelbart skall få ta med sig hela sin släkt. Vi vet alla vad det skulle innebära. Det kan leda till en fyr- eller femdubbling av flyktingtillströmningen. Vilka problem som kan uppstå till följd av det kan var och en själv föreställa sig.
Vad jag inte heller förstår är att ett tillfälligt uppehållstillstånd på fem år skall kunna meddelas enligt förslaget. På den här punkten har jag stöd hos vänstern, vilket särskilt gläder mig. Av erfarenhet vet jag att vi i Österrike under den senaste krisen tagit emot mer än 60 000 asylsökanden från Kosovo, varav en stor del redan integrerats. Av erfarenhet vet vi emellertid hur svårt det är att få människor som har varit tre år i ett land att återvända, att reintegreras i hemlandet. Det är faktiskt oerhört svårt. För att en sådan reintegration skall vara möjlig bör därför, anser jag, ett tillfälligt uppehållstillstånd beviljas för maximalt tre år och tillståndet bör endast förlängas i särskilda situationer. Därmed vill vi åstadkomma att de människor som ju ryckts bort från sin hembygd och befinner sig i andra länder, kan återvända och att de inte berövas möjligheten att på nytt finna sig till rätta i sina gamla gemenskaper.
Wiebengas betänkande har utan tvivel visat på behovet av lösningar. Men det förefintliga konceptet räcker inte riktigt till. Jag skulle önska att vi snart kunde finna en lösning, för tiden går och problemen har vi redan.
(Applåder)

Thors
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag blir väldigt ledsen över det som jag hör här för tillfället. Jag blir ledsen, eftersom jag upplever att det håller på att bildas en ohelig allians - en allians som vi kanske ser i andra sammanhang också - som å ena sidan påstår sig ha önskat det bästa blir det godas fiende. Det finns en alldeles uppenbar risk här i kammaren att detta parlament kommer att göra bort sig totalt om vi förkastar förslaget och om vi inte får ett bra förslag till stånd. Då kan rådet också säga att vi inte önskar göra någonting. Är det detta som parlamentet vill? I så fall måste vi verkligen fundera över vår roll! Jag kan faktiskt inte låta bli att tycka att detta har väldigt mycket drag av den diskussion som vi har fört om ledamotsstadgan. I den diskussionen finns det människor som med precis samma argument har försökt fördröja arbetet. När skall vi åstadkomma det om inte nu, när det råder någorlunda lugn vid våra yttre gränser?
Jag hoppas verkligen att vi kan ta oss samman och godkänna Wiebengas utmärkta initiativ. Jag tycker att den viktigaste delen bland annat är att vi skall kunna övergå till ett majoritetsbeslutsfattande, eftersom det skulle betyda att Europa skulle kunna samla sig. Det är klart att man kommer att ta besluten i samordning med de medlemsstater som berörs, men den som vill minst kan inte förhindra detta.
Jag ser gärna också att mitt land skulle komma in i detta samarbete. Jag hör till dem som tycker att Finland har tagit ett för litet ansvar för flyktingfrågor och varit väldigt kortsynt i sin politik. Jag vill som sagt gratulera Wiebenga till betänkandet. Jag hoppas att vi alla kan ställa oss bakom det, så att det inte blir en skandal här i omröstningen. Den enda lilla anmärkning som jag har är att vi mer skulle hänvisa till Europarådets resolution från i fjol, 13/48, där man faktiskt ber EU och kommissionen att samarbeta med dem när det gäller denna typ av frågor.

Lindholm
Herr ordförande! Jag vill också gratulera Wiebenga. En generös flyktingpolitik borde vara självklar för alla demokratiska stater, och alltså alla EU: s medlemsländer. Tyvärr vet vi dock alla att det finns mycket kvar att önska. Det behövs konstruktivt samarbete för att hjälpa människor i nöd och på flykt, ett samarbete som också måste innebära frivilliga överenskommelser om att dela bördorna solidariskt. Det borde emellertid inte behövas lagstiftning för det. Det är pinsamt! Det handlar faktiskt om medmänsklighet, om humanitet, något som borde vara självklart.
För en lyckosam politik som också är förankrad bland EU-medborgarna är det oerhört viktigt att besluten tas enhälligt. Vi i V-gruppen önskar naturligtvis att våra ändringsförslag får stöd och anser att kommissionär Gradins förslag om en gemensam åtgärd för tillfälligt skydd är ett intressant initiativ. Betänkandet förstärker den humana dimensionen. Detta instrument måste dock ses som en komplettering, ett tillägg till Genèvekonventionen om asyl och inte som ett alternativ. Det är viktigt att flyktingar fortfarande har skydd under konventionen - allt annat vore oacceptabelt.

Maes
Herr ordförande! Man kan inte slå upp en tidning i något land i Europa utan att konfronteras med den dramatiska asylfrågan och med stora meningsskiljaktigheter i regeringen i den frågan. Det är helt enkelt ett jättelikt problem och jag måste säga att i skolan lärde jag mig att för att regera skall man vara förutseende, men i så fall har man den senaste tiden regerat väldigt dåligt i flera länder och i Europa. Konflikten i före detta Jugoslavien skulle medföra flyktingströmmar. Den konflikt som nu är i full gång i Kosovo hade man redan för två år sedan kunnat förutse. Redan sedan 1997 håller man på att diskutera om nödvändigheten med ett skydd för tillfälligt fördrivna personer. Därför är jag övertygad om att vi måste se till att det blir av. Jag lyssnar med intresse på de olika tendenserna och meningsskiljaktigheterna och var och ens bekymmer men jag skulle vilja säga en sak, herr ordförande, det bästa är ofta det godas fiende. Om man inte har någon europeisk lösning just nu så betyder det att man inte har en lösning någon annanstans heller. När man i Tyskland har funnit en lösning som skiljer sig från den i Nederländerna så flyttar sig strömmarna helt enkelt. Vi måste alltså ha en europeisk status och vi måste dessutom se till att solidariteten får form på ett godtagbart sätt. Därför kommer vi att säga ja till förslagen även om vi har en benägenhet att diskutera om ett antal aspekter som är viktiga men som vi ändå aldrig kommer att bli ense om och som inte får hindra oss från att göra det som måste göras.
Med tanke på allt detta så är jag fortfarande övertygad om att det är synd och skam att vi inte har en gemensam utrikespolitik som är värd sitt namn. Det är synd och skam att de europeiska länderna gömmer sig bakom de varaktiga orsakerna till den här strömmen av människor som letar efter trygghet och ett bättre öde. Nämligen att vårt utvecklingssamarbete inte duger och att vi blundar inför nödvändigheten av en rörlighetspolitik som även gäller människor och inte bara kapital och varor.

Hager
Herr ordförande! Kosovoflyktingarnas situation kräver verkligen en snar lösning. Framför allt måste ansvaret för de enskilda flyktingarna delas på flera länder. I de senaste årens krissituationer har Österrike som sagts uppträtt på ett förebildligt sätt. Man har tagit emot fördrivna från framför allt krisområdet Bosnien och integrerat flertalet av dessa i samhället.
Men den österrikiska befolkningens tolerans har - som Pirker träffande berättat - nått taket. Om ordet solidaritet inte skall bli en tom fras i Europeiska unionen är det på tiden att de gemensamma målen omsätts i verkligheten. Ingen medlemsstat skall kunna köpa sig fri från ansvaret. Varje stat skall ta emot fördrivna i proportion till sin storlek och invånarantal. Genom detta bekräftar vi det mångomtalade europeiska medvetandet.
Av samma skäl som Nassauer nämnt, menar vi att uppdelningen av förslaget i två delar och den därmed förbundna nedtoningen av frågan om ansvarsfördelning inte är berättigad. Endast ett mycket snart beslut om frågan i dess helhet motsvarar i realiteten de europeiska medborgarnas intressen.

Posselt
Herr ordförande! Det var inte meningen att störa kollegan Hager, utan jag ville bara säga följande. Tre minuter över fyra anmälde jag mig till föredragningslistan, och det av följande skäl: Det finns två möjligheter, antingen börjar ni prick kl. 16.00 med den brådskande debatten, eller så antar ni alla anmälningar till talarlistan som gjorts efter kl. 16.00 angående Wiebengas betänkande. Det kan dock inte accepteras att ni låter vissa kolleger som anmält sig efter kl. 16.00 tala och skjuter upp andra till kvällen. Antingen - eller!

Ordföranden
Herr Posselt! Den första talarrundan för alla politiska grupper borde avslutas. Därav förseningen på tre minuter.
Debatten om Wiebengas betänkande avbryts. Den kommer att fortsätta efter omröstningen om de aktuella frågorna.

Wiebenga
Herr ordförande! Jag får väl anta att kommissionär Gradin under den här debatten kommer att få tillfälle att svara på våra kommentarer och frågor.

Ordföranden
Herr Wiebenga! Ni måste förstå att föredragningslistan är fastställd och att det är den vi följer. Debatten om ert betänkande kommer att fortsätta efter det att omröstningen är avslutad.

Aktuell och brådskande debatt
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den aktuella och brådskande debatten om frågor av större vikt.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande sju resolutionsförslag om livsmedelshjälp till Ryssland:
B4-1002/98 av Väyrynen och Kjer Hansen för ELDR-gruppen, - B4-1008/98 av Swoboda med flera för PSE-gruppen, - B4-1018/98 av Carrère d'Encausse för UPE-gruppen, - B4-1019/98 av de Lassus Saint Geniès för ARE-gruppen, - B4-1030/98 av Schroedter, Lagendijk och Aelvoet för V-gruppen, - B4-1034/98 av Provan med flera för PPE-gruppen, - B4-1043/98 av Seppänen med flera för GUE/NGL-gruppen.
Bertens
Herr ordförande, herr kommissionär! Livsmedelshjälp till Ryssland. Den liberala gruppen vill att Europeiska unionen ger nödhjälp till den ryska federationen. Det är tydligt. Befolkningen i det landet befinner sig i ett ytterst svårt, prekärt och kallt läge. Vi får inte blunda för befolkningens öde och vår egen envishet på grund av bokföringsskäl är inte på sin plats i ljuset av de här problemen. Det hindrar inte att den ryska regeringen måste förstå att den här positiva signalen från vår sida möjligen kan besvaras med en positiv signal från deras sida.
En ansvarsfull ekonomisk politik och hårda avtal med IMF är grundläggande för att hitta några hållbara lösningar på problemen i den ryska ekonomin. Jag vet, det är många ord, enkla ord, för en jättelik uppgift.
Det är också mycket viktigt med en allvarlig kamp mot bedrägerier. I det avseendet måste Europeiska unionen respektera den ryska marknaden så mycket som möjligt när nödhjälpen skall ges, och därför uppmanar jag rådet att inom kort godkänna kommissionens förslag att ställa 400 miljoner ecu till Rysslands förfogande. Kommissionen kommer slutligen att behöva samråda med Europaparlamentet vid utarbetandet av ett Memorandum of understanding .

Ordföranden
Kollegor! Den tid som vi har till förfogande för att debattera de aktuella frågorna är mycket knapp, det känner ni till. Jag skulle därför vilja be er att ni inte överskrider den tid ni fått er tilldelad för era anföranden.

Krehl
Herr ordförande! I dag debatterar vi en mycket viktig fråga, nämligen frågan om livsmedelsstöd till Ryssland. Den är viktig dels för att Ryssland under senare veckor och månader genomgått en ekonomisk och finansiell kris, men också för att det tvingas leva med konsekvenserna av en dålig skörd. Under 1998 skördade man bara hälften av den förväntade spannmålsskörden, och vad gäller potatisskörden ser det inte mycket bättre ut. Också de små jordlotterna som de flesta ryssar har och också behöver för sina basbehov av livsmedel, har givit betydligt sämre avkastning än normalt.
Rubelns nedgång har också bidragit till situationen. En majoritet av ryssarna kan knappt köpa sig livsmedel. De lever under eller just på fattigdomsgränsen. Hjälpbehov föreligger således helt klart, vilket jag har kunnat övertyga mig om under flera besök i Ryssland under de senaste veckorna. Det är framför allt barn och äldre som är i brådskande behov av vår hjälp. Medierna hos oss har ju också redan rapporterat om de första fallen av svältdöd.
För närvarande står dock endast en sak klar när det gäller rådets och kommissionens vilja till livsmedelshjälp: Man vill hjälpa de europeiska jordbrukarna, som till följd av rubelns nedgång inte längre kan sälja sina produkter på den ryska marknaden. Och om dessa livsmedel verkligen kommer att nå hemmen för föräldralösa barn, skolorna och sjukhusen - alltså de behövande - är ännu inte helt säkert. Jordbruksprodukterna skall säljas till marknadspriser, inkomsterna skall gå till en särskild fond i den ryska budgeten och därefter användas för sociala ändamål.
Det är helt nödvändigt att kommissionen på nytt överväger om detta verkligen är det rätta sättet. Vi kan inte finna oss i att livsmedel dyker upp på svarta marknaden eller t.o.m. går på export från Ryssland. Vi vill hjälpa Rysslands fattiga och inte maffian. I resolutionen kräver vi därför att vi förutom livsmedelshjälpen lämnar humanitär hjälp. Det ryska Röda korset, kyrkorna och de icke-statliga organisationerna har sagt sig kunna hjälpa till med att ta reda på var behovet finns och fördela livsmedel och läkemedel. De förfogar också över motsvarande system för fördelningen.
Ytterligare en fråga är finansieringen av livsmedelshjälpen. Om det skulle vara så att denna hjälp medför att de europeiska jordbrukarna också får hjälp och understöd, då bör som vi ser det finansieringen tas från jordbrukspolitikens medel, från kategori I. Den bör inte belasta utrikespolitiken, även om tanken är att hjälpa Ryssland. Jag uppmanar kommissionen att vidta de för ändamålet lämpliga åtgärderna. Med livsmedelshjälpen löses dock inga strukturella problem i Ryssland, utan de måste lösas av Ryssland självt, genom aktiv politik och förnuftiga program.
(Applåder)

Van Bladel
Herr ordförande! I Strasbourg är det 2- och det har snöat, men vi har det varmt och skönt och särskilt har vi god mat att äta. Därför tycker jag det är självklart att vi vill hjälpa ryssarna som har det extremt kallt och inget att äta. Mitt motto är: Hjälp ryssarna att klara vintern.
Naturligtvis har vi inte glömt att miljardlån till Ryssland missade sina mål och bara gynnade en rik elit. Förbundskansler Schröders besök hos president Jeltsin nyligen visar att det är slut med Tysklands flexibilitet med krediter. 720 banker riskerar att stängas och resten av bankerna kan inte fullgöra sina skyldigheter. Ryssland måste föra en annan politik om landet vill ta sig ur sin obehagliga ekonomiska situation.
Det verkar dock inte så. President Primakov talade i sina senaste planer om fler statsinterventioner. Han har alltså absolut inte följt Schröders råd, nämligen att följa IMF-normerna. Trots det kan vi inte strunta i Internationella Röda korsets vädjan om livsmedelshjälp till de fattigaste i avlägset belägna områden.
Ryssland borde så vitt jag kan se gå med på skattefri införsel, bedrägerikontroll och obehindrad utdelning. Tiden är knapp. Vi vill hjälpa ryssarna att klara vintern men de måste ge oss möjlighet att förklara för Europas medborgare att de europeiska skattepengarna hanteras på ett oegennyttigt sätt. Vi hjälper ryssarna att klara vintern men med kontroll.

Dupuis
Herr ordförande! Bertens sade det på ett diplomatiskt sätt, men jag tror att man kan säga det mer direkt. I själva verket är vi i dag slavar under våra krediter till Ryssland. Naturligtvis kommer Gruppen Europeiska radikala alliansen att rösta ja till resolutionen om humanitär hjälp till Ryssland inför den katastrofala humanitära situation som Ryssland befinner sig i. Men sanningen är den att vi inte har någon politik gentemot Ryssland, och att vi inte lyckas ha någon eftersom ryssarna tack vare våra krediter och tack vare den makt som dessa indirekt ger dem över våra banker, är i stånd att göra vad de vill; de förblir döva inför Europeiska unionens krav. De påbörjar inte privatiseringen av framför allt jorden, vilket skulle ge Ryssland möjlighet att producera vad det behöver för sin konsumtion. Vi sitter alltså fullständigt fast i en omöjlig situation när det gäller att främja och stärka en reformpolitik i Ryssland. Det är här i det verkliga problemet ligger, det vill säga frånvaron av europeisk politik ännu en gång.

Lagendijk
Herr ordförande! I diskussionen om nödhjälp tas ofta frågan upp om det verkligen behövs. Är det verkligen brist på livsmedel i Ryssland? Ärligt talat så är den frågan, i sin allmängiltighet, svår att svara på. Jag är emellertid övertygad om att det finns stora områden och stora befolkningsgrupper som verkligen lider brist på livsmedel. Vi måste då tänka på områdena i norra Ryssland. Jag läste i morse i tidningen att till och med eskimåerna i norra Ryssland har stor brist på livsmedel och i stora mängder drar söderut. Sedan finns det grupper som till exempel ensamstående äldre, hemlösa och fångar som helt visst lider brist på livsmedel. Förutom livsmedel så står det också klart att det nästan överallt är brist på mediciner. Därför tycker vi det verkar vara en bra idé att verkligen ge den nödhjälpen. Jag har förstått att det är kommissionens avsikt att inte erbjuda livsmedlen gratis utan att sälja dem och grunda en socialfond med inkomsterna. Ett villkor måste väl i så fall vara att priserna inte ligger alltför högt, eftersom man annars inte når fram till de grupper som man siktar på, det är ju ändå oftast de människor som har minst pengar, och att de som har mycket pengar kan köpa hjälpen i stället.
Något som noga måste undvikas, och det säger jag på grundval av en ganska intensiv kontakt med personer i Ryssland de senaste veckorna, är att man i Ryssland, och även i Europa, får för sig att den här livsmedelshjälpen används för att dumpa överskotten i Europa. Att det alltså i första hand handlar om Europas intresse att bli av med sitt överskott i stället för vissa ryska områdens och vissa ryssars intresse att få tag i tillräckligt med livsmedel. Det intrycket måste på alla sätt undvikas.
Slutligen, herr ordförande, har det ofta sagts att utdelningen är ett stort problem. Jag kan inbilla mig att inte heller kommissionen vet om allt som skall levereras kommer fram till rätt plats. Jag skulle vilja föreslå att man främst arbetar via regioner och inte försöker få fram allting via en nationell distributionskanal. Jag är nämligen övertygad om att det på lokal nivå är störst chans att få fram livsmedlen och medicinerna dit de behövs.

Provan
Herr ordförande! Det är inte ofta som någon från denna sida av parlamentet kan ställa sig upp och helt instämma i det som tidigare anförts av De Gröna. Jag välkomnar sannerligen det som Lagendijk just sade, eftersom jag i stort sett är helt överens med honom.
Jag tror att vi står inför en mycket svår situation som jag är övertygad om att ni själva är medvetna om. Jag tror att vissa av de svårigheter vi står inför beror på att vi själva inte är säkra på alla de fakta och den information som vi får.
När några av oss nyligen gjorde ett besök i Moskva blev vi förvånade över att upptäcka att ett antal av de icke-statliga organistionerna och, efter det att jag hade återvänt, och även WHO, säger att de inte är helt säkra på att livsmedelshjälp är vad Ryssland behöver just nu: kanske i en eller två av regionerna men inte nödvändigtvis allmän livsmedelshjälp.
Det som är mest grundläggande för att försöka hitta en lösning på situationen, är att ha den politiska och ekonomiska stabilitet som fordras inom landet. Den 17 augusti har medfört olika slags finansiella konsekvenser som starkt har påverkat folk. T.o.m. den 17 augusti hade vi också sett storskaligt bedrägeri och brottslighet i enorm omfattning. Detta är mycket beklagligt och det är något som måste hindras om vi här och nu skall ha möjlighet att utveckla ordentliga hjälpprogram för den ryska befolkningen.
Det verkliga problemet är det faktum att man inte betalar ut pensioner och att soldater, läkare och lärare inte erhåller sin lön. Vi skulle kunna gå igenom en rad kategorier av människor som helt enkelt inte erhåller någon inkomst för att kunna köpa den mat som finns tillgänglig inom landet i fråga.
Detta orsakar stora svårigheter för stora grupper av befolkningen och bristen på köpkraft inverkar därför på livsmedelsutbudet.
Bristen på kontanter för att skaffa medicin måste man också ta itu med, eftersom de hälsoproblem som folk börjat ställas inför i Ryssland är allvarliga. Regeringen har inte längre råd att importera livsmedel från andra länder. De har varit beroende av att 40 procent av deras livsmedelsbestånd kommer från utlandet, och detta är det tomrum vi måste försöka fylla. Det är egentligen ett ekonomiskt problem. Bankerna har gått bankrutt. Frågan handlar inte nödvändigtvis om livsmedelsbristen och om vi skall se till att livsmedlet distribueras på ett ordentligt sätt måste vi på europeisk nivå hitta ett sätt att garantera att det faktiskt hamnar i de regioner som är i behov av det.
Den andra grundläggande frågan är att vi måste ha ett nära samarbete med USA vad gäller alla de program som vi utarbetar. Det skulle var fel om den ryska regeringen i detta läge skulle försöka sig på en politik av att " söndra och härska" , vilket är just vad som skulle kunna hända. Vi måste ta oss an alla frågor som berör livsmedel, hälsa, ekonomi och politisk stabilitet i ett enda program, i den mån det är möjligt.

Paasilinna
Herr ordförande! Ryssland har gjort en oerhört tvär vändning från kommunismen till kapitalismen. Det är som en u-sväng i hög fart. Folket har flugit från flaket rakt in i träsket, men oligarkins representanter sitter fastspända med statens säkerhetsbälten och viftar med sina hattar. Det första villkoret för penningbiståndet måste vara att det inte längre går till skumma individer. Man måste sätta stopp för korruptionen på regeringsnivå.
Sedan till frågan livsmedelshjälp: När problemen är gemensamma är också möjligheterna gemensamma. Jag tycker inte att man skall ge hjälpen via handelskedjan och allt på en gång utan litet i taget och med hjälp av samhällsorganisationer. Förra gången förlorade vi nämligen pengarna när de delades ut via handelskedjan. Det finns gott om samhällsorganisationer och de har väldigt många objekt. Det finns till och med ett TV-program, VID, som har specialiserat sig på att hjälpa människor. Låt oss använda inrättningar inom den offentliga sektorn, som daghem och ålderdomshem, då hittar vi fram, samt en triangelkontroll: EU, staten och nödhjälpsministeriet som har redskapen och medlen.

Iversen
Herr ordförande! Som vi hört så är situationen i Ryssland allvarlig, och den ekonomiska situationen innebär att möjligheterna till att importera livsmedel är starkt begränsade. Detta skall ses i samband med att Rysslands livsmedelsförsörjning till 40 procent är beroende av import. Det är därför glädjande att kommissionen nu efter månaders påtryckningar från bl.a. Europaparlamentet är beredd att föreslå att man skall ge livsmedelshjälp till ett värde av mer än 3 miljarder danska kronor. Men det är helt, helt avgörande - också mot bakgrund av den nuvarande diskussionen om skuldbefrielse - att denna åtgärd genomförs på ett förnuftigt sätt. Det betyder också att vi kräver att livsmedelshjälpen inte får förstöra den inhemska marknaden, och att den riktas till de fattigaste. Jag vill slutligen säga till kommissionen, att den skall veta att genomförandet av denna livsmedelshjälp kommer att följas av parlamentet, och även av allmänheten i Europa, och det är mycket viktigt att det sker på ett förnuftigt sätt.

Van den Broek
Tack till de ärade parlamentsledamöterna för deras bidrag, av vilka jag kan bedöma att det finns ett omfattande stöd för inrättandet av ett livsmedelsprogram i Ryssland. Jag välkomnar innehållet i det förslag till resolution som har lagts fram, och vi ser det också som ett viktigt stöd för vårt arbete inom det här området.
Först den 12 november i år mottog kommissionen egentligen en formell begäran från den ryska regeringen om ett särskilt livsmedelsprogram, även om det redan en längre tid stod klart att vi kunde förvänta oss en sådan begäran. Det är bara det, vilket även sagts här i dag, att det är svårt att exakt fastställa hur stort, hur omfattande behovet av livsmedelshjälp verkligen är. Behovet skiljer sig också mycket kraftigt mellan områdena. Just nu övervägs ett program i storleksordningen 400 till 500 miljoner ecu för leverans av olika varor till ett värde av cirka 400 till 500 miljoner ecu. Genomförandet av programmet, den anmärkningen har med rätta fällts här i eftermiddag, är en invecklad sak. Därför har vi helt nyligen, för närmare information till parlamentet, skickat ut ett kommissionsdokument som ännu en gång tydligt kartlägger bakgrunden till och utgångspunkterna för de här åtgärderna. Det är mycket riktigt, mycket viktigt att den ryska regeringen så snart som möjligt lägger fram en detaljerad plan för genomförandet med avseende på de hjälpbehövande områdena, men även med avseende på distributionskanalerna och särskilt de kontrollåtgärder som kan vidtas. Kommissionen har därför för avsikt att fastställa ett antal andra strängare villkor, till exempel att utdelningen av varor omedelbart kommer att stoppas om det upptäcks att varor förs vidare till andra marknader utanför Ryssland. Varorna måste också säljas till lokala marknadspriser och förtjänsten skall gå till en särskild del av den ryska budgeten för finansiering av särskilda program. Inom en mycket snar framtid skall kommissionen förhandla med den ryska regeringen för fastställande av ett memorandum of understanding , förhandlingar har naturligtvis redan ägt rum. Det har redan varit en delegation i Moskva. I detta memorandum of understanding skall de nyss nämnda utgångspunkterna också fastställas. Då är det verkligen också viktigt att det sker en mycket nära samordning med våra amerikanska partner som också har startat ett livsmedelsprogram.
Just på grund av den inte bara mänskliga betydelsen utan även politiska betydelsen av hela den här operationen kommer det så snart som möjligt att läggas fram ett specifikt förslag till förordning som fastställer alla de här utgångspunkterna för samråd med Europaparlamentet. Jag vill här göra det helt klart att det inte är en no risk -operation. För att vara det omges fortfarande hela det här programmet med för många oklarheter som inte heller kan arbetas bort. Det gäller dock att så gott det går skydda det mot risker genom att ställa villkor, och med den ryska regeringen förhandla fram ett memorandum of understanding, och genom att utbyta erfarenheter med andra givare såsom amerikanerna. Vi ser det som en ännu större risk att på grund av de osäkerheter som fortfarande finns inte göra något alls. Inte heller det kan vi egentligen tillåta oss.
Så en uppmaning till parlamentet att när förordningen kommer fram till er, att ni inom ramen för det brådskande förfarandet vill ge ett godkännande eller ett avis det företräde som behövs, så att vi kan gå framåt med den här saken så snabbt som möjligt. Vintern har börjat, förråden sinar och det gäller alltså att vara redo så snabbt som möjligt.
Sedan bara ett ord om det mer specifikt humanitära biståndet. I veckan har en ECHO-delegation varit till Ryssland och inom kort kommer 7 miljoner ecu att ställas till förfogande för finansiering av ett antal projekt som redan har förberetts av icke-statliga organisationer. Vid förhandlingar med en rysk minister, som snart även kommer att besöka Bryssel, minister Bulkak, och jag kommer då återigen att yrka på en lösning för ett antal hinder som just nu står i vägen för effektiv hjälp, även genom de icke-statliga organisationerna. Det är meningen att den hjälpen främst skall gälla sjukhus, sjukhusutrustning och liknande. Vi hoppas att vi i och med det i alla fall gjort en solidarisk gest gentemot Ryssland, men ni kan vara övertygade om att vi enträget skall be Ryssland att noga kontrollera genomförandet av de här programmen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om sex resolutionsförslag om avveckling av kärnvapen:
B4-0998/98 av Bertens för ELDR-gruppen, - B4-1009/98 av Theorin för PSE-gruppen, - B4-1031/98 av Schroedter m.fl. för V-gruppen, - B4-1035/98 av Cushnahan, Oostlander och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen, - B4-1040/98 av Ewing och Maes för ARE-gruppen, - B4-1044/98 av Carnero González m.fl. för GUE/NGL-gruppen.
Bertens
Herr ordförande! Liberalerna är mycket glada över initiativet med den så kallade New Agenda Coalition . Åtta länder från fem olika världsdelar, mycket olika när det gäller storlek och politisk bindning, vill blanda sig i avvecklingen av kärnvapen. Min grupp vill att det tas initiativ som omedelbart bryter dödläget i avvecklingen av kärnvapen. Särskilt nu när värden inte längre är tvåpolig och är infrusen i en konflikt.
Därför är vi också mycket glada över att tolv av de sexton Nato-länderna har haft modet att avvika från kärnvapenmakternas ståndpunkt och välja ett oortodoxt tillvägagångssätt. De undrar med rätta över en del saker. När kommer START II att ratificeras? När kommer förhandlingarna om START III att äga rum? När kommer kärnvapenländerna att inleda verkliga förhandlingar om avveckling? Därför är jag glad över att Förenta nationernas First Committee med överväldigande majoritet röstat för en resolution som begär en ratificering av CTBT och det så kallade de-alerting av kärnvapen, samarbete med IAEA och ett moratorium för framställning av kärnmaterial. Det är inte kontroversiellt och strider inte mot Nato-doktrinen. Slutligen innebär FN-resolutionen att kärnvapenländerna skall undersöka kompletterande åtgärder, såsom ett löfte att inte vara först med att använda kärnvapen.
Till sist, herr ordförande, så stöder vi originaltexten som stöder FN-resolutionen men inte ändringsförslagen från De gröna. De gröna går längre än New Agenda Coalition . Det håller inte och det bryter egentligen den breda koalitionen. Den här resolutionen är ämnad att få en bred majoritet i FN: s generalförsamling. Jag tror att ändringsförslagen från De gröna kommer att göra det osannolikt. Därför hoppas jag att De gröna kommer att ta tillbaka sina ändringsförslag.

Malone
Herr ordförande! På initiativtagarens till denna resolution, Theorin, och min grupps vägnar, skulle jag vilja be alla ledamöter att stödja den.
Genom sin FN-resolution har Irland och Sverige tagit initiativet i enlighet med Canberrakommissionens förslag till en kärnvapenfri värld. Vi stöder deras krav på att alla kärnvapen skall tas ur beredskap. Att ha kärnvapen i beredskap nio år efter kalla krigets slut är otroligt och skapar en stor risk för oss alla.
Som Bertens sade, stöder parlamentet de initiativ som tagits av de åtta länder som ingår i New Agenda-koalitionen. Europaparlamentet har alltid klargjort att det vill att Europeiska unionen skall vara seriös i frågan om nedrustning av kärnvapen och detta specifika initiativ är ytterligare ett steg på vägen mot en världsomfattande nedrustning av kärnvapen.
Om vi ser till detaljerna i resolutionen, skulle vi kunna kräva att de medlemsstater som inte gjort detta, och som lägger ned sin röst, att rösta" ja" i generalförsamlingen. Vi kräver av de länder som innehar kärnvapen att uppfylla sitt åtagande att nedrusta i enlighet med artikel VI i NPT. Vi kräver också att de kärnvapenfria medlemmarna av NPT uppfyller sina antaganden i fördraget, d.v.s. att inte ta emot, tillverka eller på annat sätt införskaffa kärnvapen eller andra nukleära spränganordningar. Jag hoppas detta kommer att få ett helhjärtat stöd i parlamentet.

Schroedter
Herr ordförande! Kärnvapnen hör till de massförstörelsevapen som utgör ett hot mot hela mänskligheten. I en tidigare resolution har parlamentet i bestämda ordalag bekräftat Internationella domstolens i Haag dom, som ger uttryck för denna uppfattning. Därför bör vi vara konsekventa i våra beslut.
Alla vet vi vilket hot kärnvapnen innebär. Det är orimligt att hålla fast vid kärnvapen eller ens vid möjligheten till en första insats med kärnvapen. Vi måste ännu en gång eftertryckligt betona betydelsen av att gruppen " New Agenda-koalitionen" i Förenta Nationernas första utskott får framgång i sitt arbete. Tolv av sexton Nato-länder har röstat för den eller avstått. Det är en viktig signal för att också försvarsstrategin bör tänkas igenom i Europeiska unionens medlemsstater.
Det är särskilt att beklaga att Slovenien har utträtt ur 8-gruppen. Slovenien skulle kunna spela en viktig roll för en ny säkerhetsstrategi i Europa. Det är angeläget att rätten till en första insats med kärnvapen, som är en kvarleva från det kalla kriget, avskaffas. Jag hänvisar i samband med det till den nya tyska regeringens koalitionsavtal. Kanske kunde den på ett förebildligt sätt ta ett initiativ till att vidareutveckla den gemensamma säkerhets- och utrikespolitiken. Den nya tyska regeringen avser att hålla fast vid målet med ett fullständigt avskaffande av alla massförstörelsevapen. I samarbete med sina partner och bundsförvanter kommer den att delta i initiativ som syftar till detta. Den vill även åta sig att i förgrunden ställa den nukleära nedrustningen som mål för sitt agerande, därmed minska kärnvapnens alarmberedskap och avstå från idén på en första insats med kärnvapen. Jag tror att det är en viktig impuls.

Cushnahan
Herr ordförande! Jag välkomnar det initiativ som togs av New Agenda-koalitionen. Det är särskilt lägligt och passande att en sådan utveckling sker under tiden efter det kalla kriget. Jag skulle speciellt vilja ge ett erkännande åt den nuvarande irländska regeringen för den centrala och skickliga roll den spelat då den fått detta initiativ att ge utdelning. Det var uppmuntrande att Förenta Nationernas första utskott i fredags godkände New Agenda-koalitionens resolution. Det var betydelsefullt att Europeiska unionens ledamöter antingen stödde det eller avstod från att rösta. Jag hoppas att de medlemsstater som avstod från att rösta och visade en sådan öppenhet kommer att övertalas att rösta för resolutionen, då den skall tas upp inför generalförsamlingen för en sista omröstning kommande månad.
Otvivelaktigt finns det några medlemmar som har vissa reservationer beträffande denna resolution, särskilt om de är för ett etablerande av en europeisk försvarspolitik. Jag skulle vilja lugna dem. Personligen stöder jag etablerandet av en europeisk försvarspolitik. Jag ser det som en grundläggande beståndsdel i europeisk integration och jag anser inte att det är oförenligt att stödja ett sådant synsätt, medan man samtidigt arbetar för en nedrustning av kärnvapen. Det är också betydelsefullt att resolutionen inför Förenta nationerna inte på något sätt motsäger vare sig EU: s eller Nato: s politik.
Jag välkomnar det utbredda stödet i denna angelägenhet men, å min grupps vägnar, skulle jag vilja påpeka att vi starkt motsätter oss de två ändringsförslag som förts fram av gruppen De Gröna. Jag hoppas att vi mot slutet av denna diskussion kommer att ha en resolution som får ett överväldigande stöd i detta parlament och, på sitt eget vis, kommer att vara en drivande kraft för att skapa stöd för resolutionen i sin helhet i FN: s generalförsamling.

Maes
Herr ordförande! Vi ser den här resolutionen inom ramen för en allmän strävan mot nedrustning, närmare bestämt med avseende på kärnvapen, och vi är övertygade om att hot om självmord egentligen inte är något bra försvar. Till och med de som fortfarande skulle vilja bekänna sig till det nukleära hotidealet. Det kan inte tas på allvar. Under tiden fortsätter spridningen av kärnvapen ändå obehindrat. Kärnvapenprov och all forskning i ämnet måste också upphöra. Allt det får inte göra oss blinda för andra vapens avskyvärda effekter, de kemiska vapnen, som vi också vill avskaffa. Förra veckan berördes jag ända mycket kraftigt av det jag såg i media om utvecklingen av biologiska vapen. Jag menar bara att en allmän strävan mot nedrustning, inbegripet de klassiska så kallade " lätta vapnen" , ändå inte får få oss att glömma att de flesta av de länder som vill ha en ny värld allra först vill få bort kärnvapnen, men att det bara är en början.
Sedan måste vi se efter om vi i Europa inte måste sätta gränser för den vapensmuggling som fortfarande pågår i medlemsstaterna.

Carnero González
Herr ordförande! När det kalla kriget tog slut fick man intrycket av att kärnvapenrustningen hade upphört. Visst, det hade kanske försvunnit från regeringarnas prioriteringar, och tyvärr också som en viktig fråga för vissa skikt hos allmänheten, men i själva verket fortsätter den att vara det viktigaste hotet mot världens överlevnad. Praktiskt taget tio år efter Berlinmurens fall har denna kärnvapenrustning ännu inte minskat. Vi såg till och med på senare tid Frankrike utföra kärnvapenprover 1995, och andra länder - som Indien och Pakistan - har genomfört prover helt nyligen. Därför är behovet av fortsatta krav på avveckling av kärnvapnen brådskande.
I denna mening måste vi välkomna de länder som ingår i kampanjen för att FN: s generalförsamling tydligt skall uttala sig i denna fråga. Jag menar därför att vi från parlamentets sida, med denna resolution, kommer att stödja dess ansträngningar i samklang med allmänheten i sin helhet.

Van den Broek
Herr ordförande! Jag vill anmärka att det här förslaget till resolution inte riktade sig till kommissionen, eftersom vi inte har några befogenheter på den här punkten. Därför vill jag inskränka mig till att uttala mitt stöd för en vädjan till kärnvapenländerna att med bestämdhet fortsätta sina systematiska och progressiva insatser för att minska antalet kärnvapen i världen, med som slutmål att avskaffa de här vapnen helt och hållet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
Yttrandefrihet i Algeriet och Serbien- B4-0995/98 av André-Léonard för ELDR-gruppen, - B4-1012/98 av Swoboda för PSE-gruppen, - B4-1032/98 av Cohn-Bendit för V-gruppen, - B4-1036/98 av Soulier för PPE-gruppen, - B4-1045/98 av Ainardi med flera för GUE/NGL-gruppen.
Internationell brottsmålsdomstol- B4-1006/98 av Cars, Bertens och Nordmann för ELDR-gruppen, - B4-1023/98 av Dell'Alba, Dupuis och Hory för ARE-gruppen, - B4-1027/98 av Aglietta m.fl. för V-gruppen, - B4-1050/98 av Puerta m.fl. för GUE/NGL-gruppen.
Fallet Akin Birdal- B4-1000/98 av Bertens för ELDR-gruppen, - B4-1010/98 av Titley, Dankert och Barros Moura för PSE-gruppen, - B4-1016/98 av Pasty för UPE-gruppen, - B4-1025/98 av Aelvoet, Roth och Tamino för V-gruppen, - B4-1038/98 av Langen m.fl.för PPE-gruppen, - B4-1051/98 av Puerta med flera för GUE/NGL-gruppen.
Chalkis teologiska institut- B4-1013/98 av Avgerinos m.fl. för PSE-gruppen, - B4-1017/98 av Daskalaki m.fl. för UPE-gruppen, - B4-1033/98 av Aelvoet m.fl. för V-gruppen, - B4-1039/98 av Christodoulou med flera för PPE-gruppen, - B4-1049/98 av Alavanos m.fl. för GUE/NGL-gruppen.
Antisemitism i Ryssland- B4-1004/98 av Goerens och Nordmann för ELDR-gruppen, - B4-1007/98 av Barón Crespo för PSE-gruppen.
Yttrandefrihet i Algeriet och Serbien

André-Léonard
Herr ordförande! Syftet med den gemensamma resolutionen om yttrandefriheten i Algeriet är att den skall vara ett tecken på solidaritet med den algeriska pressen. Denna press, som spelar en avgörande roll i kampen mot terroristtraditionalismen som härjar i detta land, har ofta fått betala med ett högt pris och alltför många är de journalister som dött för att de har försvarat friheten. Vår avsikt är inte på något vis att lägga oss i inrikespolitiken, men vi anser att det är vår skyldighet att här och på andra ställen försvara de grundläggande friheterna från vilka pressfriheten naturligtvis inte kan undantas.
Det är dock nödvändigt att konstatera att den algeriska staten under flera veckor ställt in utgivningen av flera tidningar under förevändningen att handelstvister råder. Dessa tidningar hade gjort besvärande avslöjanden som direkt berörde personer nära presidentposten, det vill säga general Betchine, som står anklagad för förskingring i Benboualia-målet och justitieminister Adami, som skulle ha utövat påtryckningar på domarämbetet. Om detta slags förfarande är möjligt för dem som sitter vid makten beror det på att de verkligen har monopol på press, papper, tryckning och reklam. I en stat som vill vara en demokrati skall pressen vara fri och får inte utsättas för statlig kontroll om än indirekt.
Vi ber följaktligen Algeriet att pressfrihet skall garanteras utan vare sig påtryckningar, monopol eller regler för nyheter, och att dessa reformer alltså sätts igång utan fördröjning. Några månader före presidentvalet i april 1999 kräver vi med eftertryck att de grundläggande friheterna skall segra, och att en pluralistisk och öppen demokratisk debatt skall inrättas före valet.

Schroedter
Herr ordförande! Jag kommer ju från ett land, där pressfrihet en gång var något vi inte kände till, men som vi led av att inte ha. I den meningen känner jag verkligen solidaritet med journalisterna i Serbien och än mer i Algeriet.
Det finns en åtgärd som typiskt sett tillgrips av regeringar för att behålla makten, när de inte längre åtnjuter hundraprocentigt förtroende från befolkningens sida: inskränkande av pressfriheten.
Typiskt och lika förkastligt är också att pressfriheten inskränks genom sådana metoder som kontroll över pappersproduktion och tryckerier. I den meningen vill jag, för De Grönas räkning, uttrycka min solidaritet med journalisterna i Algeriet, som har modet att streta emot och för det ofta måste plikta med sina liv.
Som den europeiska union som ställer demokratin i första rummet - inte ekonomiska förbindelser - måste vi trycka på för att pressfriheten i såväl Algeriet som Serbien skall återställas som en central och demokratisk beståndsdel i samhället. Vi kan inte bara blunda och säga: Okej, då kan vi låta vår överenskommelse verkställas, eller då kan vi sända ekonomisk hjälp till landet. Först då pressfriheten återställts kan vi göra det.
Härmed frågar jag kommissionär van den Broek hur han föreställer sig att Medelhavsavtalet med Algeriet skall utvecklas framöver och vilka andra åtgärder EU kommer att kräva från Algeriets sida.
En andra fråga till van de Broek är: Hur avser ni att mot bakgrund av Dayton-avtalet reagera på de otvetydiga inskränkningarna av pressfriheten i Serbien?

Swoboda
Herr ordförande, herr kommissionär! Hittills i år har jag varit två gånger i Algeriet. Algerierna var väldigt stolta över att det råder pressfrihet i landet och över att pressen faktiskt uppvisar en stor mångfald. Det stämmer också. Därför är det desto obegripligare och allvarligare att det har införts vissa inskränkningar beträffande flera tidningars utgivning. Trots att jag känner till den maktkamp som pågår bakom kulisserna - också här uppvisar algerierna stolthet i och med att två ministrar var tvungna att avgå trots inskränkningarna - så menar jag att denna maktkamp inte får utspelas på bekostnad av journalisterna och tidningarna.
En demokrati är ingen demokrati om den inskränks, och det gäller också inskränkningar i pressfriheten. Man kan hoppas att den allra senaste utvecklingen, att tidningarna på nytt ges ut kommer att fortgå. Jag vädjar till den algeriska regeringen att ombesörja att det råder full frihet för pressen.
Personligen anser jag att situationen i Jugoslavien är allvarligare. Milosevic har alltid ökat det inre trycket när han blivit tvungen att ge efter för omvärlden. På det sättet har han också hanterat universiteten och tidningarna. Detta kan absolut inte accepteras, vi måste göra allt för att hjälpa dem som försöker att i detta land bevara en sista rest av frihet och pluralitet. I samband med det vill jag be er, herr kommissionär, om att här och nu utfästa er att göra allt som står i er makt för att de medel och det understöd som utlovats dessa medier verkligen kommer fram och det i rätt tid.
Vi har tyvärr fått höra från chefredaktörer i Serbien och Jugoslavien att de har fått vänta mycket, mycket länge. Jag tror att de tills för kort tid sedan ännu väntade på pengar från kommissionen från 1997. Det kan inte accepteras att skälet till att dessa tidningar inte längre ges ut inte bara är Milosevic utan eventuellt också kommissionens senfärdighet. Herr kommissionär, jag ber er att här tala maktspråk så att hjälpen kan ges ut.

Dupuis
Herr ordförande! Mycket snabbt några ord om Serbien: jag tror att jag personligen avstår från att rösta. Det handlar ännu en gång om en " ljummen" resolution, och jag börjar frukta att mina vänner i PPE har drabbats av socialistpartisyndromet vilket innebär, som vi ju vet, att aldrig väcka uppståndelse och att inte stöta sig med regeringar. Naturligt nog deltar inte längre PPE i många regeringar, vilket ger mig visst hopp. När nu detta är sagt, börjar jag tro att vi snart kommer att få se ett förslag om att nobelpriset skall gå till Holbrooke och Milosevic. Detta säger jag för att visa hur desperat jag anser situationen vara.
Vad oss beträffar fortsätter vi vår kampanj för att åtal skall väckas mot Milosevic. Det finns ingen hjälp, ingen möjlig reform i Serbien så länge denne mafioso sitter vid makten, och det är nödvändigt att börja inse detta. Vi är redan 120 som tror på det i det här parlamentet.
Vad Algeriet beträffar är situationen absolut galen. Tyvärr är vi tvungna att tala om den utan en av våra stora samtida, Cohn-Bendit, som ligger bakom denna resolution tillsammans med andra, till exempel André-Léonard. Han är också vår föredragande för den algeriska frågan. Det är galenskap! Man inser att de orsaker som har lett till denna resolution försvinner. Man tömmer de ursprungliga texterna på alla frågor, eftersom de under tiden besvarats av utgivarna, regeringen och det algeriska parlamentet. Att inta denna attityd är inte bara Algeriets ambassads påfund, konstaterar man med handlingar som stöd. Man tömmer denna resolution på sitt innehåll, men man behåller den på vårt parlaments föredragningslista.
Jag anser att detta tillvägagångssätt snuddar vid gränsen för det tillåtna enligt vårt reglemente, och med all respekt för min mycket kära kollega och vän Anne André-Léonard, är situationen för pressen i Algeriet märkbart bättre än i andra länder, till exempel Tunisien som det står om i tidningarna denna morgon, och också kanske landet hon kommer från. Faktum är att jag anser att en viss form av indirekt censur utövas i Belgien, vilket vi med andra konstaterat i ett antal ärenden som förstör detta land. Belgien är inte det enda landet i unionen i detta sammanhang, men jag tror att det ligger före andra länder i Europeiska unionen genom vissa förnedrande förändringar.
Vi gör alltså allt för att minska tilltron till ett land - Algeriet - som har enorma problem, som har varit tvunget att trotsa en övergång från en kommunistisk regim till en pluralistisk regim och som har antagit ett antal reformer. Vi gör allt för att hindra europeiska investerare att tro om än aldrig så litet på detta lands möjlighet till en annan framtid. Vi skickar systematiskt absurda signaler som varken förstås av den allmänna algeriska opinionen eller av den europeiska allmänna opinionen, givetvis inte heller av investerarna och av dem som skulle kunna bidra med någonting positivt i Algeriet. Det är helt galet!

Lehideux
Herr ordförande! Vår käre kollega André Soulier skulle ha talat inför er i dag. Tyvärr har han blivit förhindrad, och det är detta som får mig att tala i hans ställe. Var och en kommer ihåg att Europaparlamentets delegation som åkte till Alger i februari under ledning av just André Soulier, drog slutsatsen att Algeriet påbörjat en demokratisk process sedan man valt Amin Zeroual till president.
Allmänna val gjorde det möjligt att välja den folkliga nationalförsamlingen som står för ett flerpartisystem och diskussionsfrihet. Några månader senare gjordes nya val, som även de var allmänna, det möjligt att inrätta kommunfullmäktige i hela Algeriet. Våra kolleger drog slutsatsen att det var lämpligt att uppmuntra de ansträngningar som har gjorts för att införa demokrati i Algeriet.
Sedan dess har de olika delegationer som åkt till detta land bekräftat våra kollegers bedömning, vare sig det handlat om till exempel spanska, franska eller kanadensiska parlamentsdelegationer, eller också den grupp som utsetts av FN och förra sommaren leddes av den förre portugisiske presidenten Mario Suarez. Om alla hinder för steget mot demokrati skall kunna undanröjas, får vi ändå inte förtiga all vår oro eller akta oss för att komma med vänskapliga synpunkter, något som parlament som beslutat att fördjupa sina relationer är skyldiga varandra. På samma sätt förhåller det sig med det resolutionsförslag som i dag läggs fram i vår kammare.
Algeriet kommer om några månader att välja en ny president. Det är önskvärt såväl i detta lands intresse som i Europeiska unionens intresse att röstningen går rätt till. Ett lyckat resultat i förhandlingarna inför undertecknandet av associeringsavtalet mellan Europa och Algeriet beror på det. Ett av villkoren för den demokratiska debatten är dock pressfriheten. Alla som har åkt till Algeriet har lagt märke till den exceptionella fria ton som används i de tidningar som publiceras i detta land, vare sig de är på franska eller arabiska. Det är avgörande att denna frihet upprätthålls och garanteras. Detta beror naturligtvis på konstitutionella garantier, men även på ekonomiska och finansiella villkor som bör gälla i denna sektor som inte kan skiljas från demokratin.

Bertens
Herr ordförande! Min grupp är mycket irriterad, minst sagt, över Milosevics och det f.d. Jugoslaviens parlaments åtgärder mot yttrandefriheten. Milosevic försöker tvinga på befolkningen sin vilja genom att kväsa alternativa informationskällor. Alla vet att Milosevic är den gamla kommunismens och den trångsynta nationalismens röst, den trångsynta nationalism som även var orsaken till dramat i Bosnien. Om han får chansen att ostraffat fortsätta sin diktatoriska politik så kommer även Kosovo-frågan att anta sådana proportioner.
Jag vet, och det är jag glad för, att Europeiska kommissionen för en aktiv politik för att främja pressfriheten i f.d. Jugoslavien. Dessutom förstår jag att Europeiska unionens inflytande på Milosevics politik inte är särskilt stort. Ändå hoppas jag att kommissionen och medlemsstaterna kan göra extra insatser för fri undervisning och fria media. Ministerrådet måste verkligen vara på sin vakt gentemot den politiska och militära utvecklingen i Kosovo och behålla det militära påtryckningsmedlet om vi vill sätta kraft bakom vår politik gentemot Milosevic.

Pack
Herr ordförande! Kära kolleger! Sedan nio år för Milosevic krig, ett krig som började i Slovenien, Kroatien och Bosnien. Han inte bara installerar en apartheidregim i Kosovo och bär ansvaret för fördrivning, krig och död i denna region, utan han åsamkar också ständig olycka för sitt folk, serberna. Han våldtar sitt eget folk! Under hans styre har godtycke, rädsla och terror rått i Serbien. Han har planmässigt förstört serbiska institutioner. Serberna känner sig som paria. I ett öppet brev har två framstående serber upplyst Milosevic om vad han har åsamkat sitt folk. De skriver att han har gjort en lokal bondeförening av universitetet, han har gjort ett sjuksysterhem av konst- och vetenskapsakademin. Han har minskat betydelsen av medierna, parlamentet, lagstiftningen och regeringen. Allt detta är citat från brevet. Han har låtit medborgarna utarmas men skott sig själv, sin fru och klicken runt sig. Hundratusentals unga människor - intelligentian - lämnar landet.
Milosevic är fräck medan västvärlden är alltför räddhågset och oförmöget för att sätta ett stopp för hans härjningar. Man kryper fortfarande för honom och undviker att bestraffa honom. Detta trots att han inte har medverkat till den politiska lösningen på Kosovoproblemet efter Holbrooks förhandlingsresultat, som egentligen inte är något förhandlingsresultat. Det är det första. Det andra är att Milosevic dagen efter dessa förhandlingar förbjöd alla oberoende medier. Det tredje är att han bara några få dagar därpå drivit igenom den odemokratiska presslagen i ett kraftlöst parlament. Med den lagen avväpnas journalisterna. Den driver nämligen den intellektuella eliten ur landet, och den som kvarstannar går i inre emigration och är fjärran från Europa.
De flesta serber väntar på befrielsens dag, då de får luft att andas i igen - frihet att skriva, läsa och se med öppna ögon. Det serbiska folket skulle välja bort dessa kriminella ledare vid första bästa tillfälle, om det bara hade eller kunde se något alternativ. Ett sådant tillfälle måste vi hjälpa till att skapa genom att understödja de oberoende medierna, som skulle kunna avslöja Milosevic. Vi måste också isolera Milosevic som samtalspartner. Det bästa sättet att nå dithän torde dock vara att stämma denna människoföraktare inför krigsförbrytardomstolen i Haag. Det vore en tydlig signal. Som tysk kan jag säga att inget demokratiskt Tyskland hade kunnat byggas med Hitler vid makten. Med Milosevic i ledningen kan Serbien aldrig bli en demokrati!
(Applåder)

Roubatis
Herr ordförande! Stängningen av tidningar, åläggandet av böter och förföljelse av journalister har återigen placerat president Milosevic i världens blickfång. Erfarenheten visar oss dock att åtgärder som riktas mot den fria pressen med matematisk precision förr eller senare alltid slår tillbaka mot just dem som vidtar åtgärderna. Regeringen i Belgrad borde inse att taktiken de använder inte bidrar till att lösa de stora problem som finns i regionen. Vi måste å andra sidan välkomna beslutet av regeringen i Montenegro, som säkerställer en fullständig yttrandefrihet för massmedier, såväl lokalt som internationellt. Europaparlamentet uppmanar Belgrad att ändra sin position. Vi uttrycker vår solidaritet med de journalister och de massmedier som förföljs, och jag skulle vilja be herr van den Broek att samarbeta med oss, så att vi kan hjälpa dem som kämpar för tankens frihet.

Posselt
Herr ordförande! Det faktum att universiteten och medierna i Serbien undertrycks är ett gott tecken så till vida som det visar att det finns frihetliga krafter där, vilka tyvärr får för litet uppmärksamhet internationellt. Man drar gärna det serbiska folket och Milosevic över en kam genom att hävda en kollektiv skuld, som också andra folk har lidit av. Sedan vill jag hänvisa till det som Pack sade. Just såsom tysk vill jag understryka att man måste skilja på diktatorerna och folken. Vi måste under uppbjudande av alla våra krafter stödja frihetsrörelserna bland det serbiska folket och vi måste dessutom mer än tidigare ta oss an frågan vad som skall hända med Serbien framöver. Den frågan hänger nämligen ihop med frågorna om Bosnien-Hercegovinas och Kosovos existens. Dessa områden har ju rätt till en självständig utveckling. Det kommer aldrig att kunna existera någon fred och frihet i regionen så länge Milosevic inte har avsatts och ställts inför Internationella domstolen!
Internationell brottsmålsdomstol

De Luca
Herr ordförande! De senaste dagarnas händelser, från fallet Pinochet till fallet Priebke och fallet Öcalan, bekräftar - som om det skulle behövas - behovet, ja till och med nödvändigheten av att inrätta en internationell brottmålsdomstol som kan påtala brott mot mänskligheten. Den allt tydligare försvagningen av FN: s roll som internationell organisation med förmåga att upprätthålla ordning och fred kräver införandet, fortfarande under FN: s överinseende, av nya, flexiblare internationella organ som kan bekämpa monstruösa brott som folkmord, främlingsfientlighet, tortyr och kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Därför antar beslutet den 17 juli i Rom om att för första gången i världshistorien skapa en internationell brottmålsdomstol historiska proportioner. Rättvisan skall alltså inte längre enbart dikteras av vinnarna eller de starkare, utan man skall sträva efter en verklig rättvisa för världens folk, och äntligen införa en oberoende domare. Europaparlamentet och Europeiska unionen måste därför agera för att inte förslösa den ansats till ett mer civiliserat system som gjordes i Romkonferensen och se till så att de medlemsstater som ännu inte har undertecknat stadgan gör detta, och uppmana samtliga unionens medlemsstater att snarast ratificera fördraget och ta konkreta initiativ för att utvidga de krets av stater som ansluter sig till initiativet, och att även se till så att Europeiska unionens relationer med tredje land underordnas en sådan anslutning.
Samtliga gemenskapens institutioner bör slutligen prioritera ett införande av samtliga de åtgärder som krävs för att snarast inrätta ett förberedande utskott...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Dell'Alba
Herr ordförande, kommissionär Van den Broek! Det gläder mig mycket att denna debatt kommit till stånd. Kammaren är inte särskilt välbesatt, det är sant - och detta säger jag med tanke på omröstningen - men jag hoppas att parlamentet ännu en gång, så som man redan har gjort i det förflutna, visar sitt engagemang för denna sak och nödvändigheten av att framför allt våra regeringar och de andra länder som, även tack vare kommissionen, i en historisk omröstning den 17 juli i Rom utropade tribunalens födelse, skall ratificera stadgan så att den snarast träder i kraft. Det krävs 60 länder. Vi kräver tillsammans med Europaparlamentet att den 31 december 2000 skall vara det datum när denna domstol blir verklighet och när den straffrihet som i dag alltför många tyranner och alltför många diktatorer åtnjuter - inte bara pensionärer som Pinochet, men verksamma som Slobodan Milosevic och andra - skall få ett slut genom tillkomsten av en internationell straffrätt som skall komma till uttryck i denna permanenta brottmålsdomstol.
Europeiska unionen har stått i främsta ledet i denna kamp. I Rom nådde man en stor framgång, till stor del även tack vare Europeiska kommissionens ansträngningar, ett engagemang som delades även av många icke-statliga organisationer, som för övrigt har slutit upp här i dag tack vare ett initiativ som togs genom kollegan Dupuis, genom Gruppen radikala alliansen, genom kampanjen " Det finns ingen fred utan rättvisa" . Låt oss alltså starta en omfattande ratificeringskampanj, så att domstolen verkligen inrättas till den 1 januari 2001!

Lagendijk
Herr ordförande! Jag skulle nästan säga: det är som om djävulen har ett finger med i spelet, men det har aldrig tidigare funnits så många goda skäl att snabbt inrätta en permanent internationell domstol. Det har redan sagts: Pinochet-frågan. I mina ögon är det tydligt att en permanent internationell domstol i det fallet, då en person begärs utlämnad på grund av brott mot mänskligheten, absolut skulle vara mycket förtjänstfull. Det aktuella ämne som alla nu hetsar upp sig över, utlämningen eller begäran om utlämning av Öcalan, f.d. PKK-ledare, är ett litet mer komplicerat fall. Särskilt eftersom det var Turkiet som gjorde den här begäran, ett av de sju länder som röstade mot vid konferensen i Rom. Men även i det fallet är jag övertygad om att en internationell domstol skulle kunna göra stor nytta, även om det bara vore att fastställa vad som är politik och vad som är brott i den här frågan. Vad oss anbelangar så finns det i den aktuella verkligheten tillräckligt med anledningar till att snabbt inrätta en permanent internationell domstol.

Carnero González
Herr ordförande! Skapandet av den internationella brottmålsdomstolen är en framgång för vad jag skulle vilja kalla medborgardiplomatin, en stor rörelse bland allmänheten som i många länder har lyckats få flera tiotals regeringar att delta i konferensen i Rom, och som alltså gav upphov till denna domstol.
Faran är att denna domstol, skapad med otillräckliga befogenheter och egenskaper, kan bli vad jag skulle vilja kalla " de rättvisas dödsrike" om inte ett nödvändigt antal regeringar skyndar sig att överlämna ratificeringsinstrumenten, och att därmed de nödvändiga mekanismerna så att den därtill hörande kommissionen kan sätta i gång denna domstol.
Dessutom behöver denna medborgardiplomati, denna allmänna opinion, som har uppnått det vi kom fram till i Rom, positiva signaler i den riktningen. Framför allt när det ligger uppenbara fall på bordet vilka visar att en internationell brottmålsdomstol är helt på sin plats för att till exempel döma kriminella, som den chilenske diktatorn Augusto Pinochet, som de senaste veckorna har tagit sin tillflykt till kryphål i de nationella lagstiftningarna - jag vill passa på att säga att jag hoppas att onsdag blir en dag att fira som den dag då beslutet fattades om att Pinochet skall utlämnas till Spanien, och där dömas för de brott han har anklagats för, varken mer eller mindre än folkmord, tortyr och terrorism.
För att faktiskt göra slut på strafflöshetens pansarglas behövs det en internationell brottmålsdomstol. Det är fruktansvärt att detta pansarglas har existerat eftersom man har vetat vilka de ansvariga för brotten var, men rättvisans hand inte kunde nå dem. Därför anser jag att rådet och kommissionen på nytt skall insistera på ett kraftfullt sätt så att det fördrag som skapats i Rom undertecknas och att ratificeringsinstrumenten ges, och så att den internationella brottmålsdomstolen därmed snart blir verklighet.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, nu har vi talat om tre olika resolutionsförslag, först gällande Algeriet, sedan Serbien och nu Internationella brottmålsdomstolen. För mig tycks det egentligen mycket betecknande att ordet Milosevic använts i nästan varje inlägg, oavsett ämne. Detta borde göra det klart för oss att en institution som en internationell brottmålsdomstol och internationell straffrätt verkligen saknas. Vi har två " små brottmålsdomstolar" som ägnar sig åt Jugoslavien och Rwanda, men de saknar dock utan tvivel de möjligheter att inom vissa ramar engagera sig för mänskliga rättigheter som en väl uppbyggd internationell brottmålsdomstol skulle ha. De har inte den nödvändiga möjligheten att ingripa även i nationella angelägenheter när de tycker att det är påkallat. De har inte heller möjlighet att på ett verkligt aktivt sätt blanda sig i ett händelseförlopp med en helt självständig åklagare.
Jag tror det är nödvändigt att just vi som européer utövar vårt inflytande på de stater som ännu inte skrivit på Romresolutionen. Till dem hör även Storbritannien och Tyskland. Vi behöver dessa underskrifter, för vi vill att brottmålsdomstolen börjar sitt arbete medan tid är!
Fallet Akin Birkdal

Bertens
Herr ordförande! Kommissionen angav redan i sin progress report on Turkey att det inte var tal om någon rättvis rättegång mot Akin Birdal, förkämpe för de mänskliga rättigheterna. Om det här ärendet är eller skall förbli typiskt för den turkiska regeringens och rättsväsendes hållning, så tror jag att Turkiet tills vidare kan glömma en anslutning till Europeiska unionen. En anslutning är nämligen kopplad till stränga, tydliga och ärliga kriterier. Om Turkiet alltså vill tillträda så måste landet göra en hel del åt demokratin och åt de mänskliga rättigheterna. Jag hoppas att president Demirel skall benåda Birdal inom ramen för demokrati och de goda relationerna mellan Europeiska unionen och Turkiet.
Dessutom hoppas jag att det turkiska parlamentet på kort sikt skall genomföra de lagändringar som behövs och som de länge har utlovat, för att garantera demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och en oberoende rättsstat. Min politiska grupp litar på att kommissionen och rådet kommer att vidta de diplomatiska åtgärder som behövs.

Swoboda
Herr ordförande, herr kommissionär! För drygt två veckor sedan träffade jag Akin Birdal i Turkiet. Det syntes att han fortfarande led av sviterna från attentatet. Jag åhörde det tal han höll vid konferensen om mänskliga rättigheter i Ankara, och jag svarade på det. Det var ett högst försiktigt tal. Jag skulle råda den turkiska regeringen att utnyttja den nuvarande situationen för att få till stånd en dialog med personer som Akin Birdal, som uppvisar en avvägd, förnuftig hållning. Det finns då en chans att lösa den inre krisen i Turkiet, särskilt vad beträffar kurdfrågan.
Jag tror att det är i Akin Birdals anda att jag nu kommer med några viktiga kommentarer till den aktuella krissituationen. Pauline Green och även andra har tidigare i dag förklarat att vi inte accepterar Turkiets aktuella hållning vad gäller Öcalan och hans möjligheter att få asyl. Jag bemödar mig verkligen om att förhållandet mellan Europeiska unionen och Turkiet skall bli ett förnuftigt förhållande, och därför har jag tre gånger i år varit i Turkiet och fört samtal. Jag måste tillbakavisa den turkiska hållningen, och jag vill ännu en gång uppmana den turkiska regeringen att ta chansen nu och avstå från allt våld, även om asylansökan skulle beviljas. Det samma gäller förstås också övriga parter inklusive PKK och de kurdiska politiska företrädarna. Man borde inleda samtal, vilka inte nödvändigtvis måste föras med PKK. En person som Akin Birdal skulle också kunna fungera som samtalspartner. Med sådana samtal skulle man kunna nå en lösning i form av språklig och kulturell autonomi inom Turkiets gränser, vilket också är vad Akin Birdal och hans organisation eftersträvar. Sålunda anser jag för Akin Birdals skull att den turkiska regeringen borde ta vara på möjligheten att göra det bästa av denna krissituation och söka nå en fredlig intern lösning på kurdfrågan.

Wolf
Herr ordförande, ärade herr kommissionär! Det vi har att göra med här är ett mycket speciellt fall. Fördömandet av Akin Birdal syftar faktiskt till utfärdandet av ett politiskt förbud beträffande kurdfrågan i Turkiet. Detta blockerar hela situationen.
Det andra är att vi inte får glömma att man i det turkiska parlamentet förbereder vissa förändringar i de straffrättsliga lagarna - det gäller avskaffande av paragraferna 312 och 159, som Akin Birdal fällts på, och artikel 8 i antiterroristlagen. I den här situationen är det av politiska skäl påkallat att Turkiet tar chansen att inleda en dialog - något som Akin Birdal alltid förordat - och av humanistiska skäl påkallat att Akin Birdal, efter att ha blivit offer för ett attentat av mörka krafter och fortfarande lider av sviterna från det, får tillgång till medicinsk hjälp också i Europa. Därför bör vi såsom vänner till Turkiet vädja till den turkiska regeringen att ändra sin inställning.

Langen
Herr ordförande, mina damer och herrar! När sex av parlamentets grupper lämnar ett gemensamt förslag som de vill utfärda måste det bli en signal till den turkiska regeringen och den turkiska presidenten att det inte bara är fråga om en vanlig rutinfråga för oss. Den aktuella frågan - fördömandet av ordföranden för den turkiska organisationen för mänskliga rättigheter - är välbekant för många av oss, t.ex. Swoboda, efter otaliga samtal under de senaste åren. Den är att anse som en prövosten för Turkiets förmåga till demokrati och för respekterandet av de mänskliga rättigheterna. För inte länge sedan presenterade ju kommissionär van den Broek en rapport över det aktuella läget i förbindelserna. Alla minns vi väl hur angående den eventuella anslutningen till tullunionen den dåvarande regeringen gav löften angående anpassning av författningen och praktiskt respekterande av mänskliga rättigheter. Detta har ännu inte gjorts. Enligt min åsikt kan vi inte lämna Turkiet några som helst utfästelser om en framtida anslutning, så länge vi inte kan se några konkreta framsteg i dessa grundläggande frågor om åsikts- och yttrandefrihet samt respekt för mänskliga rättigheter.
Detta säger jag så tydligt, trots att jag är medveten om att vi har kunnat konstatera förbättringar under de senaste veckorna. Men det räcker inte. De måste följas av ytterligare förbättringar. Den turkiske presidenten Demirel, som framkastade kraven gällande upptagande i gruppen av kandidatländer bara för några dagar sedan i Wien, måste ta chansen att benåda Akin Birdal. Jag tror att det skulle vara ett konkret test på Turkiets förmåga att ha närmare förbindelser med Europa. Det finns inget annat som kan föra oss vidare. Därför stödjer Europeiska folkpartiets grupp det gemensamma förslaget. Det är vår förhoppning att det blir en positiv signal och att det inte bidrar till att anstränga förbindelserna mellan Europa och Turkiet, som t.ex. fallet Öcalan.

Ephremidis
Herr ordförande! I fallet Birdal var det för det första fråga om en dom av en av Turkiets säkerhetsdomstolar. Dessa domstolar, herr kommissionär, karaktäriseras i en kommissionsrapport - uppenbarligen med påverkan från er själv, som har erfarenhet i ämnet, eftersom ni följer frågorna om Turkiet - vara av naturen oförmögna att erbjuda den anklagade en rättvis rättegång. Det var av en sådan domstol Birdal dömdes. För det andra finns det ingen möjlighet att överklaga hos högre instans. Beslutet är följaktligen slutgiltigt. Konsekvenserna kommer att följa Birdal för resten av hans liv, från att inte kunna söka läkarvård utomlands till att utplånas även biologiskt, något som inte lyckades i mordförsöket mot honom. Den enda lösningen är att han benådas av Demirel och det enda sättet att komma dit, är att kommissionen trycker på så att nåd beviljas. Herr ordförande! Det är en fråga som inte bara handlar om Birdal. Det handlar om det turkiska folkets rättigheter, det handlar om våra egna rättigheter. Hit hör även problemet med Öcalan. Vi måste stå emot och inte ge vika för trycket från Turkiet och USA att utlämna honom till Turkiet, där han skulle mördas, antingen genom avrättning eller genom att sändas till arbetsläger, som seden är. Dessa båda är symboler för kampen för fred, frihet och demokrati. I fallet Birdal vill jag tala om för er att Turkiets appellationsdomstol fastställde att det huvudsakliga innehållet i hans tal varit fred och frihet; på grund av det blev han dömd av Säkerhetsdomstolen. Han hålls fången av denna dom, och ni är, som kommission, moraliskt ansvariga om ni inte ingriper för få till stånd en benådning.
Chalkis teologiska institut

Roubatis
Herr ordförande! Den turkiska statens handlingar, som dem som vi diskuterar i dag, förvånar mig inte längre, och jag är rädd att detta inte är sista gången vi diskuterar den typen av handlingar från den turkiska statens sida. Terrorism, flagranta överträdelser av de mänskliga rättigheterna och religionsfriheten, slumpmässiga och oberättigade beslut och till och med bombdåd är några av de element som tillsammans utgör bilden av den turkiska statens politik mot det ekumeniska patriarkatet, det vill säga, den globala, andliga referenspunkten för 300 miljoner ortodoxa kristna. De ortodoxas historiske och världslige ledare, den ekumeniske patriarken Bartholomeus, som vanligtvis föredrar den låga tonens politik, har sagt följande: " vi är varken nyinflyttade, främlingar eller inkräktare; vi utgör det infödda elementet i detta land; den jämställdhet inför lagen, rättvisan och religionsfrihet som den turkiska rättssystemet talar om gäller bara på papperet."
Det är uppenbart vad Turkiet siktar på med denna politik. Det vill en gång för alla göra sig av med Chalkis teologiska institut. Det vill en gång för alla göra sig av med de kristna som lever i landet. Det siktar därför på att terrorisera dessa medborgare, det vill säga de turkiska medborgare som råkar vara kristna. Frågan om Chalkis teologiska institut avslöjar än en gång det mer allmänna problem som finns i Turkiet i fråga om respekten för de mänskliga rättigheterna. Europeiska unionen kan inte slå dövörat till, när det från den första dagen har funnits internationellt engagemang mot och fördömande av dessa oacceptabla handlingar från Turkiets sida. Europeiska unionen, och särskilt Van den Broek, måste kräva att det ekumeneiska patriarkatet och den ortodoxa befolkningen skyddas i enlighet med vad som sägs i Laussanne-fördraget. Europeiska unionen måste också kräva att det turkiska folket, som dag efter dag måste utstå den turkiska statens politik, skyddas.

Wolf
Herr ordförande! Jag tror att vi bör nyansera oss något. Vi bör akta oss för att förutsätta att Turkiet skulle ha ett visst bestämt väsen, som vi sedan tillskriver alla möjliga egenskaper. Men vi ställer förstås vissa krav på Turkiet. Det förvaltningsbeslut som inneburit att en skola tvingats stänga, måste tas tillbaka. Den turkiska regeringen måste visa att religionsfriheten är en också i praktiken grundläggande mänsklig rättighet i Turkiet. Det ekumeniska patriarkatet kräver att förvaltningsbeslutet tas tillbaka, och i anslutning till det bör Europeiska unionen göra det klart och tydligt att det är en grundförutsättning för den vidare dialogen med Turkiet.
Patriarkatet är trots allt högsta utbildningsanstalt i den ortodoxa kretsen vid Konstantinopel, ja i hela världen, och det sätt på vilket de i fördrag garanterade minoritetsrättigheterna hanterats kan inte accepteras. Men vi bör också hålla i minnet att det bryter mot Islams lagar att handla så, för att religionsfrihet krävs faktiskt också uttryckligen av profeten Mohammed. Om det kan vi påminna oss själva och våra dialogpartner.

Daskalaki
Herr ordförande! Det ekumeneiska patriarkatet och de vid det här laget fåtaliga grekerna i Konstantinopel befinner sig där sedan många sekler tillbaka, sedan långt före det Ottomanska rikets och, därefter, den turkiska statens existens. De utgör - som patriarken har sagt, vilket Roubatis nyss citerade - det infödda elementet i landet, de är en del av detta; de har inte anlänt från något annat land, inte heller är de främlingar eller inkräktare, hur mycket än Turkiet under årens lopp har lyckats utradera det som är grekiskt med systematiska metoder och våld av varje tänkbart slag. Den senaste metoden i raden är den olagliga och oberättigade avstängningen av medlemmarna i Chalkis teologiska instituts övervakningskommitté. Syftet med detta är uppenbart: att beröva skolan dess inflytande och, framför allt, att omintetgöra ett nyöppnande. Det rör sig i själva verket om ytterligare en terrorhandling från ett land som inte respekterar de mänskliga rättigheterna och som inte tvekar att kasta ur sig hot av alla möjliga slag i alla möjliga riktningar. Vi talade om detta även i förmiddags, i en stor debatt om händelserna i Italien.
Jag tror inte att det är nödvändigt att säga mer för att understryka frågans allvar. Det framkommer av vår gemensamma resolution. Jag skulle för att avsluta helt enkelt vilja säga, att om Turkiet gång på gång tar sig friheter och avlägsnar sig från de europeiska idealen, beror det på att Europa hela tiden för fram de ekonomiska frågorna och inte tydligt låter förstå att de mänskliga rättigheterna måste prioriteras.

Hatzidakis
Herr ordförande! Jag hör till dem som tror på ett modernt och framåtsträvande Turkiet som kommer att finna sin europeiska väg inom en snar framtid. Jag får emellertid intrycket av att Turkiet inte själv tror på detta. Ett av de många exemplen är hur Turkiet uppför sig gentemot det ekumeniska patriarkatet i Konstantinopel och hur Turkiet har uppfört sig i fråga om Chalkis teologiska institut. Turkiet svärtar själv ned sin bild, när landet i stället borde förstå att det ekumeneiska patriarkatet i Konstantinopel skänker glans åt såväl Konstantinopel som staten Turkiet.
Efter att ha stängt Chalkis teologiska institut ger sig nu Turkiet på även institutets övervakningskommitté, som var det sista beviset på att institutet - om ingenting annat - åtminstone hankade sig fram. Ni känner till att den amerikanska kongressen vid upprepade tillfällen har engagerat sig i frågan. I dag engagerar sig - slutligen - också Europaparlamentet. Jag tror, herr kommissionär, att även Europeiska kommissionen borde engagera sig. Jag inser den ekonomiska betydelse som Turkiet har, jag inser betydelsen handeln och de ekonomiska avtalen har - det finns för övrigt överallt, och med rätta, affärsmän som har förbindelser med Turkiet, även i mitt eget land -, men bortanför handeln finns också de mänskliga rättigheterna, vår civilisation och respekten för mångfalden. Detta är alltså något som inte bara får finnas på papperet, utan vi måste med kraft kräva av turkarna att det efterlevs, eftersom det tycks som om de själva har det i författningen enkom för att kunna visa upp det och säga att de formellt respekterar de mänskliga rättigheterna, när de i själva verket överträder dem.
Låt oss alltså svara på uppropet från patriarken Bartholomeus, som är en moderat religiös ledare, låt oss engagera oss i denna fråga. Jag tror att det är viktigt för vår civilisation och för de värden som Europeiska unionen står för.

Ephremidis
Herr ordförande! Jag skulle först vilja säga att kommissionen och de andra institutionerna, efter det att vi enhälligt har röstat igenom denna gemensamma resolution, nu slutligen måste agera, för, enligt vad jag har hört, har nu Onkel Sam sagt sitt ja, och kongressen har börjat agera. Dröj inte, utan följ deras exempel, nu när de för en gångs skull gör någonting bra.
Det andra jag vill säga är att denna handling från den turkiska regeringens sida - jag talar inte om Turkiet; jag skiljer mellan Turkiet, det vill säga det turkiska folket, och den våldsamma, reaktionära, fascistiska regeringen som innehar makten - undergräver patriarkatets funktion, då det berövar det dess verkställande organ, som är institutet i Chalkis. Det rör sig, herr ordförande, om en skola som har varit en fyr för moral, kultur, religion och fred för alla de folk som har levt i Mindre Asien; jag råkar vara född i de trakterna, så jag vet.
Handla alltså, och lägg halvmesyrerna åt sidan, lägg bort undanflykterna, glöm investeringarna, glöm konventionerna, glöm oljan och naturgasen och kom i stället ihåg att ni vill bli kallad en demokratisk institution, ett demokratiskt organ, Europeiska unionen.

Lindqvist
Herr ordförande, herr kommissionär! Stängningen av skolan Halki i Turkiet är bara ett led i en process som har pågått i åratal. Turkiet tar sig friheter som inget annat land i Europa gör. Vi måste naturligtvis reagera mot detta som alltså är ett direkt brott mot religionsfriheten och bara inte kan accepteras.
Det som sker nu i dagarna i Turkiet är precis samma sak: förföljelse mot kurder och kriget mot kurderna sedan 1984. Turkiets regerings reaktioner i dag mot Italien är ju bara ett sätt att uttrycka precis samma sak.
Vi från EU: s medlemsländer måste reagera mot detta. Nu finns det en möjlighet att göra det genom att kräva att Turkiet fullföljer sina åtaganden i tullunionsavtalet - vi har ju ett avtal med Turkiet. Vi måste se till att vi från EU gör vad vi kan för att detta avtal skall följas, att kriget mot kurderna upphör samt ser till att Öcalan får sin asyl i Italien.
Antisemitism i Ryssland

Goerens
Herr ordförande! De primitiva, oansvariga, ja till och med tarvliga uttalandena som Makachov gjort, upprör oss och oroar oss i mer än ett avseende. Den förre general Makachovs anstiftan till judehat svarar mot en beprövad mekanism. Fastän den ekonomiska, sociala och politiska situationen är alarmerande, kan några inte motstå frestelsen att återskapa politisk och nationell enhetlighet genom att uttala hatiska och anklagande meddelanden mot en grupp, i detta fall den judiska gruppen.
Det är framför allt oroväckande att konstatera att kommunistpartiet i den ryska federationen i stället för att helt fördöma de antisemitiska uttalandena från en av de sina, prioriterar kårandan och vägrar att ta på sig det ansvar som uppkommer under sådana omständigheter, det vill säga att utlysa misstroendevotum mot Makachov. Det är desto mer beklagligt att det inte är de internationella mekanismerna som fattas för att visa Ryssland vad man måste göra. Ju mindre duman tar avstånd från dylika manövrer, desto mer avlägsnar den sig respekten för de principer som Ryssland gick med på då landet blev medlem i Europarådet.
Vi uppmanar alltså duman att ta upp sitt beslut igen och på nytt överväga misstroendevotum.

Swoboda
Herr ordförande! Först måste jag be kollegan Barros Moura om ursäkt. Jag vill också säga några saker för min grupps räkning. Det som tyvärr ännu en gång har inträffat är inte acceptabelt. Antisemitismen är en form av rasism, en företeelse som har orsakat så stor olycka i Europa och på andra ställen att vi måste tillbakavisa alla dylika yttranden å det skarpaste. Speciellt illa är det att duman respektive partivännerna inte har kunnat prestera ett bra svar. Det kan inte tålas och accepteras att vi efter den stora katastrofen som drabbade den judiska befolkningen på denna kontinent, och efter de otaliga antisemitistiska dåden och yttringarna i östra Europa och i Ryssland skulle låta ett antisemitiskt yttrande ske utan sanktion. Därför måste vi skarpt tillbakavisa det och vädja till företrädarna i det ryska parlamentet att förklara för sina kolleger att inga antisemitiska yttranden kan tolereras.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! När man betraktar det som för ögonblicket händer i Ryssland, t.ex. general Makasjovs uttalanden, löper kalla kårar längs med ryggraden. Uppenbarligen har stalinismens allra värsta kommunistiska reaktionärer åter trätt fram och yttrat sig på ett sätt som får de berörda personerna i Ryssland att känna verklig fruktan.
Låt mig påminna om en sak: Ryssland är ett land där det ännu i dag finns ett s.k. judiskt-autonomt område. Det är den region dit Stalin skickade många judar på sin tid. Den ligger i östra Sibirien, och i dag lever en liten grupp av dessa judar där. De känner sig klart hotade till sin överlevnad. Och dessa judar är bara ett exempel på alla andra som lever i Ryssland. Vi får inte bara förtiga detta! I detta århundrade har vi redan sett de mest fruktansvärda dåd ske. Vi får inte stillatigande acceptera något sådant, inte ännu en gång stå och titta på!
Herr kommissionär, tidigare talade vi om livsmedelshjälpen. Kanske kan man ta upp den här frågan tillsammans med den.

Van Bladel
Herr ordförande! Vi började den aktuella och brådskande debatten med den dramatiska livsmedelssituationen i Ryssland och vi slutar med en tragisk aspekt av det religiösa livet: antisemitismen. Jag berörs verkligen djupt av att efter sekellånga pogromer och ett omöjligt liv i stettls så är duman, våra kolleger, inte beredd att uttala sig mot våldsamma former av antisemitism. Det är svårt för ryska politiker av judisk börd att göra karriär om de behåller sina typiskt judiska namn. Av den anledningen blev det först helt nyligen känt att den nuvarande ryska premiärministern av det skälet antog namnet Primakov. Sedan i maj slås rabbiner och jeshiwa -studenter ner och brandbomber slängs in i synagogor. Som parlament så måste vi fortsätta insistera på att duman gör insatser för att bekämpa rasism, främlingshat och använder lagstiftningsinstrument för det ändamålet. Inte heller i Europeiska unionen är de rättsliga åtgärderna mot politiska partier med sådana åsikter särskilt effektiva. Böter och frihetsberövande hjälper inte, att förbjuda ett parti med rasistiska åsikter leder endast till att ett nytt parti upprättas under ett annat namn. Ett bra rättsligt medel är enligt min åsikt fråntagandet av valbarheten. Den rättsliga åtgärden finns inte heller i mitt land men de franska domarna har förstått saken rätt. Att frånta rasistiska partier deras valbarhet måste främjas och vad gäller duman, herr ordförande, kommissionär, fortsätt yrka för påstående 9 mot antisemitism i Ryssland.

Schroedter
Herr ordförande! Var och en är skyldig att erkänna sin nästas personliga värdighet. Det gäller såväl i ekonomiska kriser som i goda tider. Antisemitismen påminner oss om vår kontinents allra mörkaste tider och om tider då dessa värden trampades i smutsen av många människor. Det är därför vår generations gemensamma uppdrag att kväva antisemitismen i sin linda, något som gäller både våra länder och våra partner. Vi uppmanar därför duman att agera med större känslighet och bestämt tillbakavisa uttalanden som är kränkande för de ryska judarnas värdighet. Genom sådan föraktfull populism som vissa politiker uppvisar kryper man för de extremnationalistiska grupperna i Ryssland, vilket utgör en fara för demokratin i landet.
Herr van den Broek, vi vet att gräsrotsorganisationerna i Moskva försöker att aktivt påverka läget. Min fråga till er är om det inte är möjligt att ge de pengar inom Tacis demokratiska program som inte har betalats ut direkt till dessa grupper, i enlighet med kravet som vi diskuterade i tisdags?

Blot
Herr ordförande! Jag fördömer det antisemitiska hatet oavsett varifrån det kommer. Men behandlingen av era resolutionsförslag som är fientliga mot duman har uppriktigt sagt chockat mig. Måste man till varje pris ge moraliska fingervisningar till hela världen, inte desto mindre som det i de föreslagna texterna finns spår av antirysk och antislavisk rasism, något som jag finner helt och hållet oacceptabelt? Måste jag påminna er om att slaverna var de första offren i andra världskriget och att ryssarna totalt sett hade fler döda än någon annan etnisk grupp i kampen mot den nazistiska armén? Måste jag påminna er om att Moskvas och hela Rysslands patriark nyligen fördömt det antisemitiska hatet vid två tillfällen?
Det är otroligt att vissa av våra kolleger vill ge order till den ryska statens duma, vilket är fallet i punkt 4 i den gemensamma resolutionen, som om utlänningar skulle beordra folkvalda representanter. Duman är suverän i sina omröstningar. Det är gott och väl så. Vad skulle ni säga om ryska parlamentsledamöter ville tala om hur Europaparlamentets ledamöter skulle rösta? För övrigt är det skandalöst att oupphörligen och på ett systematiskt sätt likställa rysk patriotism med antisemitism. Man söker alla möjliga förevändningar för att försvaga Ryssland eller andra nationer som står emot den nya imperialistiska världsordningen. Sådan är verkligheten.
Slutligen konstaterar vi att man är ute och far i fråga om själva termen antisemit. Förr i tiden var det tydligt att en antisemit var någon som hatade judar. Detta är fördömligt, vilket vi håller med om. Men i dag kallar man ibland någon antisemit helt enkelt därför att den israeliska lobbyn inte tycker om honom. Detta är ett sätt att ta bort någon politiskt. Ett sådant arrogant avsteg gagnar varken vänskapen mellan folken, den demokratiska saken, eller den berättigade kampen mot rashatet. Man bygger inte vänskap mellan folken och mellan Europa och Ryssland genom att bete sig som aggressiva fariséer som blir uppiggade av föraktet mot duman och mot hela ryska folket.

Amadeo
Herr ordförande! Gruppen Nationell allians stöder förslaget till resolution med anledning av det åter uppblossande antisemitiska våldet i Ryssland. Det verkar tyvärr som om historiens lärdomar inte har tjänat något till eftersom det inte är första gången som, när det är kris i ett land, skulden läggs på så kallade judiska konspirationer. Här krävs därför den yttersta fasthet när det gäller att isolera dessa uttryck av politisk svagsinthet, och vi måste reagera med alla medel som står till vårt förfogande för att dämma upp detta flöde av hat och diskriminering. Just av den anledningen måste jag få komplettera den information som ni har med att påminna om att general Makashov fick mottaga - jag citerar den prestigefyllda italienska dagstidningen Corriere della sera - " livliga applåder under demonstrationen till minne av oktoberrevolutionens 81: a årsdag" .
Vid detta tillfälle närvarade även delegationer från de två italienska kommunistpartierna, dvs. Kommunistisk förnyelse och Italienska kommunisters parti, av vilka det första ingick i Prodiregeringens majoritet och det andra har ett par ministerposter i D'Alemas regering. Så vitt jag vet har den italienska statsministern ännu inte krävt några förklaringar eller avståndstaganden från de personer som ingår i hans egen regering, samtidigt som de marscherar sida vid sida med de kommunister och ultranationalister som uppviglar till etniskt och religiöst hat.
(Applåder)

Van den Broek
Herr ordförande! Den här kammarens debatter om mänskliga rättigheter är aldrig av det upplyftande slaget men inte mindre nödvändiga för det. Jag skall helt kort försöka ge en reaktion på de ämnen som tagits upp och jag börjar med Algeriet.
Det står väl klart för var och en, och jag har inte heller hört några avvikande tongångar i den här kammaren, att det visserligen har skett vissa framsteg när det gäller demokratisering och pressfrihet i Algeriet men att det lämnar mycket övrigt att önska. Det är också just därför som kommissionen och Europeiska unionen redan en tid använder viktiga medel för att främst främja pressfriheten i Algeriet. Ni vet att det finns en ganska omfattande budget tillgänglig för länderna i Medelhavsområdet och en stor del av dessa medel används också för Algeriet. Det vore fel att, när vi talar om pressfrihet, inte i samma andetag fördöma den oacceptabla ökningen av våld i Algeriet, där de senaste veckorna återigen tiotals oskyldiga medborgare mördats på ett kallblodigt sätt. Det är ytterligare ett talande bevis för hur mycket som måste förändras i Algeriet innan man kan tala om en demokratisk rättsstat.
Vi vet hur komplicerat det här är. Vi vet också att unionen försöker upprätthålla dialogen med Algeriet. Unionen försöker till och med sluta ett associeringsavtal, vilket även skulle kunna institutionalisera den politiska dialogen men i det avseendet möter vi en ganska reserverad hållning från Algeriets sida.
Jag kan hålla med om mycket av det som sagts om Jugoslavien och om Milosevic. Det ämnet har vi också ofta utbytt tankar om. Det är ändå inte en slump att vi fortfarande måste föra en omfattande sanktionspolitik gentemot Jugoslavien. Vår kritik och våra betänkligheter har också att göra med pressfriheten. De flesta av medierna i Förbundsrepubliken Jugoslavien som nu även utsätts för påtryckningar, såsom Radio Index eller Donas eller Nasa Borba, har fått ekonomiskt stöd från Europeiska gemenskapen.
År 1997 utbetalades cirka 4 miljoner som stöd till oberoende media i Jugoslavien och 1998 var det över 5, 6 miljoner av de sammanlagt tio miljoner som vi hade tillgång till för hela f.d. Jugoslavien. Det är alltså en fråga som verkligen uppmärksammas.
Ni förstår att när vi talar om Jugoslavien så lägger vi just nu den största vikten på bidrag som kan underlätta en lösning på det akuta problemet Kosovo. Det innebär emellertid inte att vi skulle skänka mindre uppmärksamhet åt andra aspekter rörande demokratisering och demokrati i Förbundsrepubliken Jugoslavien. Men jag måste säga att Milosevic inte heller på den punkten särskilt ofta ger oss skäl till någon omfattande optimism.
Jag håller med om allt det som sagts om den internationella domstolen. Kommissionen är också verkligen glad åt det framgångsrika genomförandet av den konferens som ledde till inrättandet av den här domstolen. Även om inte alla önskemål kunde infrias så utgör stadgarna för domstolen grunden för en effektiv och trovärdig domstol så att de mest avskyvärda brotten mot mänskligheten inte längre behöver förbli ostraffade och potentiella brottslingar, och det är minst lika viktigt, blir avskräckta. Därför uttalar vi också vår förhoppning att de 60 ratificeringar som behövs snabbt skall vara gjorda.
Om Turkiet har vi också utbytt åsikter med avseende på politiken och särskilt om de mänskliga rättigheterna i landet. Vi delar också Europaparlamentets oro över domen mot Akir Birdal och över avskedandet nyligen av ledningen för det teologiska institutet i Chalkis. Alla de som redan kunnat ta del av vår rapport om den politiska utvecklingen i Turkiet har också sett den oron tydligt uttalad där.
Jag hade helt nyligen kontakt med Turkiets utrikesminister och jag sade då: se där, ni har bett Europeiska unionen att bedöma er i enlighet med Köpenhamnskrietrierna som framtida medlemsstat i Europeiska unionen. Vad det anbelangar: noblesse oblige , se där vad den politiska prövningen lär oss. Låt oss ändå intensifiera den politiska dialogen för att försöka åstadkomma en förbättring i den här, ofta oacceptabla, situationen. Det jag nämnt här är en del av det.
Till sist instämmer jag helt och hållet i allt det som har sagts om den antisemitism som sticker upp här och där i Ryssland. Otillåtligt och oacceptabelt är de enda ord som passar. Det är tyvärr inte första gången i den ryska historien som man försöker göra medlemmar av den judiska befolkningen till syndabockar för en krissituation. Mot den bakgrunden är de antisemitiska uttalandena av en ledamot av duman, tillhörande kommunistpartiet, desto mer otillåtliga, framför allt nu när samma ledamöter från kommunistpartiet förhindrat att den aktuella ledamotens immunitet kunde upphävas.
Lyckligtvis finns det även en annan sida och det är att ett antal framstående personer, bland andra Moskvas borgmästare Loesjkov, tagit avstånd från det här uttalandet och det har även ett antal framstående organisationer i Ryssland gjort. Det är också uppmuntrande att den ryska allmänna åklagaren skall undersöka saken och att händelsen tagits upp till behandling i det ryska säkerhetsrådet.
Slutligen kommer också duman att med största sannolikhet ta upp frågan nästa vecka och jag kan föreställa mig att Europaparlamentet, som ju har intensiva kontakter med ledamöter av duman inom ramen för samarbetsrådet mellan parlamenten ingående i det partnerskapsavtal som Europeiska unionen har med Ryssland, kan fråga sina kolleger om det här och berätta om sin oro, på samma sätt som även vi kommer att göra det i våra regelbundna kontakter med den ryska regeringen.
Tack så mycket, herr ordförande! Det var vad jag hade att säga om de här frågorna.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Herr Swoboda, ville ni ställa en fråga till?

Swoboda
Fru ordförande, jag ställde en konkret fråga till kommissionären, om han är villig att göra allt som står i sin makt för att de pengar som är avsatta för den serbiska pressen och medierna verkligen betalas ut inom en snar framtid. I annat fall blir nämligen vissa medier tvungna att upphöra inte bara på grund av Milosevic, utan också för att pengarna kommer för sent. Herr kommissionär, jag ber er helt kort om ett svar.

Van den Broek
Fru ordförande! Jag kan lugna Swoboda med att jag känner till klagomålet och jag har bett avdelningarna uppmärksamma det här och i den mån det kan inom förfarandenas gränser, så kommer det att påskyndas.

Posselt
Fru ordförande! Jag tar till orda med anledning av omröstningen som snart skall äga rum. Den här gången har något som jag påtalade för flera månader sedan åter inträffat: De gemensamma resolutionsförslagen föreligger förvisso i alla språkversioner, det gör dock inte ursprungstexterna. Ni vet hur ofta gemensamma resolutionsförslag avslås, och då måste man rösta om ursprungstexterna. Det är då enligt artikel 102.1 egentligen inte möjligt, eftersom de inte finns på alla språk. Efter mitt senaste besvär blev detta åtgärdat, men i dag är det återigen så att det inte finns ursprungstexter. Jag hemställer om att åtgärder vidtas, så att detta är klart reglerat vid nästa tillfälle.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Posselt! Jag förstår er invändning, men ni måste betänka att det är mycket stora mängder text som skall översättas. Jag skall framföra det ännu en gång, men det finns i och för sig redan ett beslut om det.
Herr Roubatis, har ni någon ytterligare fråga till kommissionär van den Broek?

Roubatis
Fru ordförande! Under den föregående debatten bad alla talare Van den Broek göra någonting konkret i fråga om stängningen av det teologiska institutet i Chalkis. Van den Broek har inte talat om för oss vilka konkreta åtgärder han ämnar vidta för att förmå de turkiska myndigheterna att tillåta detta institut att åter fungera på det sätt det bör fungera.

Van den Broek
Fru ordförande! Jag lovar att jag vid nästa kontakt med Turkiet skall uppmärksamma den här saken och även tala om vad kommissionen känner i den här frågan, vilket är samma som parlamentets känslor.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär van den Broek.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i omedelbar anslutning.

Ordföranden
Därmed har vi kommit fram till omröstningen .

Omröstning
Andersson, Lööw och Sandberg-Fries
Vi vill med denna röstförklaring understryka betydelsen av att patentansökningar och patenthantering i övrigt kan ske på alla av medlemsländernas språk. Vi menar att en annan ordning skulle verka till skada för utvecklingen av företagsverksamheten och för framväxten av innovativ verksamhet inom Europeiska unionen. Vi välkomnar att betänkandet lyfter fram frågan om patenthanteringen och språket på ett tillfredsställande sätt.

Bonde, Krarup och Sandbæk
Det europeiska patentsystemet baseras på München-konventionen från 1973, som är ett mellanstatligt avtal. Patent som utfärdas i enlighet med denna konvention gäller i samtliga länder som har ratificerat konventionen, dvs. alla EU-länder samt en rad andra länder. Konventionen gör det möjligt att få patentskydd i fler än en stat via ett centraliserat förfarande som administreras av Europeiska patentmyndigheten. Patent som utfärdats i enlighet med detta förfarande har att följa de enskilda ländernas nationella lagstiftning.
Man har senare försökt att använda sig av två andra patentkonventioner eller -avtal, nämligen Luxemburg-konventionen om EG-patent från 1975 och avtalet om EG-patent från 1989, som komplement till München-konventionen. Dessa två instrument har ännu inte trätt i kraft. Nu planerar man att skapa ännu ett EG-patent som kommer att gälla inom hela EU: s område. Medlemsstaternas domstolar får ensam behörighet att avkunna domar i frågor som rör kränkning av EG-patent, och det organ som det är tänkt att man skall överklaga till är Förstainstansrätten.
Vi menar att införandet av ett EG-patent skapar ett helt och hållet överflödigt system. När man nu försökt att skapa avtal om EG-patent som efter 23 år ännu inte har trätt i kraft, varför då göra samma misstag en gång till? Ett EG-patent kommer till och med att vara giltigt i färre länder än ett patent som utfärdats i enlighet med München-konventionen. Vi kan helt och hållet ansluta oss till den ståndpunkt i betänkandet som säger, " att den nuvarande kombinationen av Europeiska patentkonventionen och nationella patentsystem... utgör ett välfungerande patentsystem inom EES" .

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson
Förslaget om att upprätta ett gemenskapssystem för patent är ett exempel på onödig reglering och dubbeladministration på EU-nivå. Som klargörs i punkt E i betänkandet, fungerar den nuvarande mellanstatliga och nationella ordningen för patent i Europa väl. Vi har därför röstat emot betänkandet.

Lindqvist
Det finns ett sedan länge uppbyggt system med Europapatent på mellanstatlig nivå. Detta fungerar utmärkt och är kopplat till det viktiga standardiseringsarbetet. Det finns ingen anledning att bygga upp nya system bara för att de skall vara EU-märkta. All reformering bör därför bygga på de patentsystem som redan finns och uppdatera dem till den moderna industrivärlden.

Theorin och Wibe
I punkt J sägs att " medlemsstaterna bör inte ge avkall på sina nationella språk" , då det gäller patent och patenträtter. Detta bör stärkas till att man inte skall ge avkall på sitt språk av skäl som redovisas i samma punkt.
Vi måste även bekänna att vi har litet svårt att se vitsen med att inrätta ännu en nivå i patentförfarandet, speciellt som det i punkt 6 sägs att EU-patentet skall existera parallellt med de nationella systemen. Vår enkla fråga är då om det inte räcker med en nationell nivå, en europeisk nivå och en världsnivå. Behövs verkligen en gemenskapsnivå?
Betänkande av Hoppenstedt

Bébéar
Europeiska unionens rykte på området för flyg- och rymdindustrin är redan säkrat. Det är idag en konkurrenskraftig och lovande ekonomisk sektor som förfogar över högpresterande företag. Följaktligen förfogar AIRBUS Industrie, som Frankrike och Tyskland lanserade redan 1970, över 50 procent av världsmarknaden inom sin sektor sedan asienkrisen.
Dessa resultat får dock inte få oss att glömma den ekonomiska verkligheten, då vi håller på att förlora terräng när vi närmar oss nästa sekel. Vår mångfald av nationella företag är inte längre i stånd att ensam hålla uppe nivån på världskonkurrensen. Särskilt de stora amerikanska företagen för en offensiv och hetsig politik. Å andra sidan lever vi för närvarande i en värld där det dras in på de nationella beställningarna av militära flygplan och där det nationella försvarets kostnader inskränks.
Faktum är att en omstrukturering av denna sektor alltså är nödvändig inom det snaraste, vilket understryks i Hoppenstedts betänkande. Det är denna lösning vi måste välja om vi vill införa en riktig produktionskoncentration, en riktig synergi av finansiella investeringar och optimera resultaten av forskning och överföring av teknik från den militära sektorn till den civila sektorn.
Europeiska unionen kan lägga in en ordentlig och snabb stöt, eftersom vi har litet tid för att förverkliga detta ekonomiska tankesätt.
Ur denna synpunkt måste vi i dag ta initiativ som togs för mer än ett tiotal år sedan i USA, det vill säga att undanröja gränserna mellan de militära och civila industristrukturerna samt att globalisera försvars- och rymdverksamheterna. Det ligger alltså i Europas intresse att satsa mer, eftersom Europa har en livskraftig grundpotential.
Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik i Europaparlamentet har arbetat mycket med denna fråga och samtidigt tagit hänsyn till sysselsättningen. Låt oss aldrig glömma att mer än 700 företag försörjer närmare 370 000 familjer i hela Europeiska unionen!
Vi kan alltså inte låta denna sysselsättningssektor gradvis försvinna. Vi kan inte heller göra oss av med denna industri om vi fortfarande vill säkerställa våra utrikespolitiska samt internationella och diplomatiska ansvarstaganden.
Följaktligen godkänner jag min kollega Hoppenstedts betänkande och det fria valet av åtgärder som han överlämnar till både berörda företag och medlemsstater.

Blak, Iversen och Sindal
De danska om socialdemokraterna i Europaparlamentet röstade i dag för Hoppenstedts betänkande om europeisk flyg- och rymdindustri, eftersom detta område kommer att vara en viktig källa till sysselsättning i framtidens Europa. Denna sektor sysselsatte under 1997 så många som 377 510 personer, och därtill skall räknas den indirekta sysselsättningen i form av anställda hos bl.a. underleverantörer.
Föredraganden menar att man i större grad bör samarbeta inom forskning och utveckling i den europeiska flyg- och rymdindustrin, ett samarbete som vi anser vara nödvändigt om denna sektor skall överleva konkurrensen från den amerikanska industrin på området. Den amerikanska flyg- och rymdindustrin har nämligen fördel av den amerikanska militärens stora order och även av den know-how som militären ger de privata företagen gratis.
Hoppenstedts betänkande innehåller emellertid också förslag till en gemensam utveckling av det militära flyget, och en omstrukturering av den militära såväl som den civila flyg- och rymdindustrin i syfte att främja och stärka försvarsindustrin. Detta förhållande strider mot den danska ståndpunkten på det försvars- och säkerhetspolitiska området, och därför har vi avstått från att rösta om punkterna 6 och 7, eftersom vi inte vill stå i vägen för de andra medlemsstaternas steg i denna riktning.

Holm
Jag anser att man måste skilja mellan den verksamhet som sker för den civila forskningen och industrin inom flyg- och rymdsektorn och den som sker för den militära grenen. EU: s verksamhet skall enbart handla om civila frågor, och det finns i dag inget stöd i fördraget för att sammanföra dessa två delar.
Jag stöder alltså inte kommissionens meddelande vad gäller flyg- och rymdindustrin. Jag skulle helst se att man begränsade denna industriverksamhet och satte upp klara regler för hur denna verksamhet skall bedrivas. Det betyder inte att jag är helt emot forskning och industriverksamhet inom dessa områden, men jag anser alltså att förhållandet till den militära verksamheten måste klargöras.
Jag stöder inte heller den grundsyn som också finns med i detta betänkande, och som togs fram när sex av EU: s försvarsministrar träffades tidigare i år för att diskutera en integrering och omstrukturering av försvarsindustrierna. Särskilt beklagligt är det att försvarsindustrierna från Sverige deltog i detta möte med tanke på den svenska alliansfriheten och neutralitetspolitiken.
Jag har valt att stödja de ändringsförslag som har lagts fram av V-gruppen, och i slutomröstningen har jag valt att rösta mot betänkandet i sin helhet.

Lindqvist
Det är naturligtvis bra att stärka flyg- och rymdindustrin. För neutrala och alliansfria länder är det dock svårt och direkt omöjligt att delta i ett arbete som kopplar samman rymd- och flygindustrin med ländernas försvarsindustrier och GUSP.

Palm
Det finns i dag inget militärt hot riktat mot Europeiska unionen eller dess medlemsstater. Mot bakgrund av detta måste strävan vara att minska produktionen av krigsmateriel, både för att det tar resurser från annan viktig verksamhet i medlemsstaterna, för att det vid export tar viktiga resurser från annan viktig verksamhet i medlemsstaterna och för att det vid export tar viktiga resurser från u-länder som behöver byggas upp socialt i första hand. Dessutom är en fortlöpande produktion av krigsmateriel i sig en möjlig hotbild, då mer vapen betyder ökad möjlighet för användning av desamma.
Om det trots allt skulle vara så att världsläget i framtiden utvecklas så att medlemsstaterna demokratiskt beslutar sig för att utveckla mer krigsmateriel, så ser jag inga hinder i att det i fallet militära flygplan sker på en monopolliknande marknad, vilket man pekar på i betänkandet.
Det är dock av yttersta vikt att unionen och dess medlemsstater strävar efter att minska flygindustrins starka beroende av militära beställningar. Om det inte görs så kan produktionen leva sitt eget liv, oavsett hur det säkerhetspolitiska läget ser ut.

Titley
I egenskap av föredragande för en nära sammanhörande rapport från kommissionen gällande försvarsrelaterade industrier, välkomnar jag varmt Hoppenstedts betänkande med avseende på rymdsektorn. Dessa två sektorer inom EU är så fundamentala för allas våra framtida ekonomiska resultat att vi, när vi diskuterar dessa, bör bortse från nationella och partipolitiska skillnader.
Jag delar betänkandets önskan om att få se starka industrigrupper för rymdrelaterad tillverkning som omfattar hela EU, inte bara för att garantera de många arbetstillfällen och de höga krav på skicklighet som de tillämpar, men också för att upprätthålla EU: s förmåga att välja när de vill tävla med och när de vill samarbeta med USA i dessa frågor. Om vi inte ger de berörda företagen klartecken att fortsätta arbetet med att omstrukturera sin verksamhet till förmån för detta mål, har vi bara oss själva att skylla för ett sådant " Hobson´s Choice" - att köpa amerikanska flygplan eller att inte köpa någonting alls..
Det gläder mig att brittiska företag handlar i motsats till den numera oriktiga stereotypen att mitt hemland skulle vara ett euroskepticismens land genom att spela en ledande roll vad gäller samarbete - ledningen och personalen för Westland och British Aerospace samarbetar med sina EU-partners i frågor som gäller sunda affärsprinciper, snarare än att följa den isolationistiska dogmen inom torypartiet, som en gång i tiden utgav sig för att vara förespråkare för brittiska affärer.
Som påpekas i detta betänkande, kan världen förvänta sig 1500 nya uppskjutningar nästa årtionde, enbart i satellitsektorn - i egenskap av politiker måste vi ge våra företag varje möjlighet att tävla om dessa kontrakt, inte snärja dem i byråkratins snaror på avskjutningsrampen.

Verwaerde
Först vill jag gärna gratulera vår föredragande Karsten Hoppenstedt för det utmärkta arbete som han har gjort.
I kommissionens meddelande gör man en analys av den aktuella situationen för flyg- och rymdindustrin. Den gör det möjligt för oss att få en helhetsbild, utan att den lyfter fram de specifika problemen för olika sektorerna som denna europeiska industri består av.
Detta perspektiv är intressant. Ändå har den europeiska marknaden på flyg- och rymdområdet utvecklats sedan offentliggörandet av detta meddelande, och i parlamentets betänkande har man betonat denna förändring. Europa har en har verkligen potential inför framtiden.
För att på bästa sätt ta till vara på denna potential måste den europeiska industrin åtnjuta gynnsamma villkor för att införa gemensamma företagsstrategier. Dessa strategier kommer att göra det möjligt för denna spjutspetssektor att konkurrera på lika villkor med den amerikanska industrin, som har fördelen av att inte behöva kämpa mot marknadens nationella sönderdelningar på marknaden, och att åtnjuta ett stort nationellt stöd i fråga om forskning och utveckling.
Jag delar vår föredragandes åsikt helt och hållet om Tysklands, Frankrikes och Förenade kungarikets uttalande den 9 december 1997 samt avsiktsbrevet från de tyska, spanska, franska, italienska, svenska och brittiska försvarsministrarna. Faktum är att deras engagemang för att gynna konsolideringen av försvarsindustrierna är en viktig politisk faktor och ett positivt tecken för de europeiska industriidkarna.

Wibe
Ambitionen att samordna insatserna inom flyg- och rymdindustrin är lovvärda. Jag anser emellertid att man inte borde koppla detta till de militära projekten, vilket t.ex. sker i punkt 6, där man talar om behovet att utveckla nästa generations militära flygplan. Jag anser i stället att man borde betona vikten av att flyg- och rymdindustrin utvecklas helt utan bindningar till det militär-industriella komplexet.

Linser
De grupplösa stöder det politiska innehållet och avsiktsförklaringarna i detta resolutionsförslag, men avstår från att rösta eftersom den ytterligare höjning av det finansiella och ekonomiska stödet på området som fordras i förslaget inte framstår som tillräckligt väl strukturerat och effektivt.

Fördrivna personer (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsatt debatt om Wiebengas betänkande.

Palacio Vallelersundi
Fru ordförande! Jag vill börja, som många andra talare, med att gratulera herr Wiebenga till det arbete han har hållit på med i många månader, effektivt och uppmärksamt. Efter detta, fru ordförande, handlar min första reflektion om några inlägg som bara visar en farlig demagogi vars enda effekt är att äventyra och givetvis skada saken för dem som vi - och det gäller alla - anser att vi, inför problemet att ge ett adekvat skydd till de som i ett visst ögonblick behöver det i en omvälvande situation i sina länder, måste ge ett lämpligt, effektivt och proportionellt svar. Ett svar, kort sagt, som ligger i linje med det område för frihet, säkerhet och rättvisa som vi skapar i den tredje pelaren.
Fru ordförande! De som till och med säger att strukturfonderna eller Sammanhållningsfonden skall dras in från de medlemsstater som misstänks obstruera dessa åtgärder, hjälper inte saken. För det första därför att detta är en bedömning av avsikter, och för det andra för att även om dessa länder kämpar för en enhällighet i beslutsfattandet, skulle det inte fylla någon som helst funktion, varken rättslig eller politisk, att fastställa denna typ av bedömningar av intentioner vilka, i sista hand, är totalt skadliga för att föra detta betänkande framåt.
Vad gäller de två förslagen från kommissionen, fru ordförande, vill jag gratulera kommissionären. Det är två intressanta, balanserade förslag och jag tror att de kommer att leda framåt och att vi kommer att få resultaten - hoppas jag - inom en mycket snar framtid.
Tillåt mig nu, fru ordförande, att hissa fanan från oss som fortfarande hävdar att besluten i frågan skall fattas enhälligt och varför vi gör det. Det är inte någon demagogi och handlar inte på långa vägar om att vi inte vill ha dessa åtgärder. Det handlar helt enkelt om att Gradin korrekt har baserat sitt första förslag på artikel K3.2.b, eftersom detta är den gällande lagstiftningen.
Men givetvis måste vi ta hänsyn till att Amsterdamfördraget - som, även om det inte har trätt i kraft, är ett politiskt beslut av första rang - fastställer enhällighet i denna fråga. Vi får alltså inte vara okunniga om det. Jag förstår mycket väl kommissionärens ståndpunkt, men ingen kan säga att den som kräver enhällighet gör det för att man inte vill gå längre. Den som kräver enhällighet visar sig bara medveten om att femton medlemsstater, genom hårt arbete, har kommit fram till en pakt i Amsterdam vilken slår fast att enhällighet skall råda under fem år på detta område. Och eftersom vi vill att detta verkligen skall leda framåt, lägger vi fram detta förslag, vilket är det som bör gå igenom.
Min andra reflektion är politisk. Givetvis måste de femton medlemsstaterna komma överens, och endast om de femton medlemsstaterna kommer överens kommer detta förslag att leda framåt. Vi måste ge Nassauer rätt. Om en del av förslaget beslutas genom kvalificerad majoritet, eftersom artikel K3 tillåter det, men den andra delen beslutas enhälligt, kommer vi till slut att få en fullständigt icke-kompensatorisk och obalanserad situation såväl politiskt som rättsligt.
Därför upprepar jag, fru ordförande: vi som har ingivit ändringsförslag till förmån för enhällighet, vill verkligen att detta förslag går framåt. Vi kommer, tillsammans med våra regeringar, att politiskt stödja att detta förslag går framåt, men vi anser att det enbart kan gå framåt om vi respekterar det som avtalades i Amsterdam, och det kräver att de femton medlemsstaterna kommer överens, inte en kvalificerad majoritet.

Posselt
Fru ordförande! Den socialistiska sidan i kammaren undergår för närvarande en mycket intressant omvandlingsprocess, som påbörjats i regeringarna. Först var det en ny realism i asylfrågan hos New Labour. Realismen går förvisso inte långt nog, men föreligger ändå i vissa stycken. Sedan kom det diskussionsunderlag som lades fram av den österrikiska inrikesministern Schlögl - Schlögl är också socialist - och nu senast har vi den tyske inrikesministern Schily, som plötsligt säger att invandringen till Tyskland och tillströmningen av asylsökanden och flyktingar från inbördeskrig överskridit vad man kan begära eller vad landet kan klara av. Han använder inte ens ordet nått, utan han säger överskridit.
Speciellt intressant är det att höra det i jämförelse med den rakt motsatta åsikten som vänstern i kammaren brukar förfäkta - men här ser man skillnaden på ideologi och verklighet. Det nya agerandet beror givetvis på två förhållanden. Dels det ekonomiska, vilket vår kollega Pirker redan har redogjort för. Tar vi Tyskland t.ex. ser vi att landet har tagit emot 50 procent av alla asylsökanden och upp till två tredjedelar av alla dem som flytt undan inbördeskrig under de senaste tio åren. Det är verkligen en extrem situation.
Den andra förklaringen till det nya agerandet från enskilda ministrars sida är förstås också den rådande opinionen - i politiken måste man ju på ett realistiskt sätt räkna med opinionsläget. Vi vill ge skydd åt förföljda människor. Vi vill ge dem skydd och säkerhet. Men då man vill det behöver man acceptans från befolkningen, och en sådan acceptans kan bara komma till stånd om ansvaret fördelas rättvist på flera medlemsstater. Detta problem kan man inte lösa genom att tillgripa några enkla formler, så som det föreliggande förslaget - pseudoförslaget - gör. I stället behöver vi en utspridning av personer enligt fasta kvoter.
Den bayerske inrikesministern Günther Beckstein har, fru kommissionär, föreslagit att ni inrättar en central europeisk instans som vidtar denna kvotering, tilldelar kvoterna. Ännu är vi långt därifrån, men vi skulle glädja oss om man åtminstone kunde ta ett steg till mot mer Europa. Det aktuella pseudoförslaget innebär ett steg tillbaka, ett steg från Europa. Förslaget går nämligen ut på att undvika solidaritet och samtidigt täcka för denna lucka med fagra ord. Vi måste av den anledningen avslå båda förslagen. De borde i stället ha följande rubrik: Ämne saknas. Jag tror faktiskt att varje medlemsstat kan bli överbelastad, och det vill jag säga till mina spanska kolleger och även till andra: Det här kan ju inte vara en fråga enbart för Tyskland, Österrike, Holland och några få länder till. I morgon kan något allvarligt hända i Medelhavsområdet, som då i första hand drabbar Spanien. Då kommer det också att krävas solidaritet. Det är ju så att solidaritet handlar om ömsesidighet. Det är en problematik som angår alla medlemsstater, men i olika utsträckning vid olika tidpunkter. Det är därför av vikt att vi - innan katastroferna sker och innan problemen uppkommer - skapar ett system för fördelning av bördorna. Till det hör förstås också förebyggande åtgärder, som kollegan Pradier i dag tacknämligt påpekat.
Vi får inte bara vänta och se på tills flyktingströmmarna väller in. I stället bör vi genom att agera i god tid, som t.ex. i fallet Kosovo, se till att skapa lokala förutsättningar för människorna att leva säkert i sin hemort.

Gradin
Fru ordförande, ärade ledamöter! Kommissionen har med intresse tagit del av föredragande Wiebengas två betänkanden om kommissionens reviderade förslag om tillfälligt skydd för fördrivna personer och förslaget om solidarisk fördelning av ansvaret för flyktingpolitiken. Bakgrunden till initiativen är att förhandlingarna om vårt ursprungliga förslag om tillfälligt skydd körde fast i ministerrådet för ett år sedan. Flera bra synpunkter hade kommit fram, ändå var det uppenbart att vi inte skulle komma längre. Det fanns en risk för att luften helt skulle gå ur förhandlingarna, och det såg ut som om det dåvarande brittiska ordförandeskapet helt skulle lägga frågan åt sidan. Vi var alltså tvungna att göra något, och min bedömning var att det inte räckte med smärre finjusteringar av ursprungsförslaget. Vad som krävdes var dels en omarbetad text om tillfälligt skydd, dels mer utvecklade tankar om hur fördelningen av ansvaret för asylmottagandet inom unionen skulle gå till. På det viset kunde vi också snabbt väga in de många utmärkta förslag till förbättringar som har förts fram i förhandlingarna. Dessutom kunde vi på ett naturligt sätt anpassa förslaget till en del av de synpunkter som parlamentet hade framfört.
Som föredraganden har kunnat konstatera är förslaget om tillfälligt skydd till stor del detsamma som förut. En grundfråga förblir hur människor med tillfälligt skydd skall behandlas. Skall de få arbeta, vilken vård och omsorg bör de få, och vilken slags utbildning bör de ha tillgång till? Enligt min mening bör ambitionsnivån vara hög, vilket också återspeglas i det nya förslaget.
Förslagets andra del utgörs av en mekanism för att komma fram till beslut om att införa eller fasa ut tillfälligt skydd. Syftet är att skapa bättre förutsättningar att gemensamt hantera framtidens asylkriser i Europa. I den delen är jag förhållandevis öppen. I det omarbetade förslaget har vi försökt ta hänsyn till de olika synpunkter som hittills har framkommit. Det finns självfallet inte bara en enda tänkbar modell när det gäller hur vi skall bygga upp den beredskap som krävs.
Fru ordförande! Förslaget om en solidarisk fördelning av ansvaret för asylsökande är i stora delar nyskapande. När frågan har tagits upp inom unionen, har diskussionerna hittills alltid strandat på grund av kontroverser kring frågan om personfördelning eller vilka kriterier som skall tillämpas för att ge ekonomiskt stöd. I vårt förslag har vi försökt kombinera tanken på finansiellt stöd med kraven på att också kunna omfördela människor. För mig är båda aspekterna viktiga. Det är beklagligt att debatten så ofta handlar om antingen eller. Jag menar att dessa två strategier mycket väl kan kombineras.
För två veckor sedan träffades inrikes- och justitieministrarna vid ett informellt rådsmöte i Wien. En av de punkter som diskuterades var det strategidokument om migrations- och asylfrågor som det österrikiska ordförandeskapet hade presenterat. Det finns mycket att säga om innehållet. Just nu pågår arbetet med att ge dokumentet en utformning som avspeglar de synpunkter som ledamot Wiebenga också har efterlyst, och som framfördes vid Wienmötet. Initiativet har dock gjort att vi för första gången sedan jag blev kommissionär har haft en ordentlig principdiskussion om dessa frågor, vilket jag uppskattar.
Debatten i Wien visade också att samtliga medlemsstater har insett vad det nya fördraget innebär och att förväntningarna på konkreta resultat på migrations- och asylområdet har ökat. En rad ministrar underströk glädjande nog behovet av att nå resultat, både när det gäller tillfälligt skydd och bördefördelning. Det österrikiska ordförandeskapet räknar med att kunna lämna åtminstone en lägesrapport vid det formella rådsmötet den 3 och 4 december. Det visar än en gång att samarbetet på dessa områden går långsamt. På ett område som är så dynamiskt som asylområdet är detta bekymmersamt.
Den senaste tiden har vi fått flera bevis för att behovet av effektivare samarbete är stort. Jag tänker framför allt på konflikten i Kosovo. Det kan också vara värt att påminna om att kommissionen har lovat att omvandla dessa förslag till direktiv när det nya fördraget har trätt i kraft. Tyvärr ser det dock ut att ta lång tid innan Amsterdamfördraget träder i kraft. Om jag har förstått det rätt, så blir det inte förrän nästa sommar.
Jag noterade därför med stor tillfredsställelse att flera delegationer vid det informella rådsmötet i Wien deklarerade att en överenskommelse nu måste fram. Dessutom underströks det flera gånger att en gemensam unionslösning även måste innehålla en rimlig nivå av sociala rättigheter för dem som får tillfälligt skydd.
Vi i kommissionen har gjort vad vi har kunnat för att lösa upp knutarna och finna en framkomlig väg. Nu är det upp till ordförandeskapet och medlemsstaterna att se till att förhandlingarna kan fullbordas och en överenskommelse träffas. Jag hade hoppats på ett helhjärtat stöd från parlamentet, men det är tydligen så att jag får gå härifrån besviken.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär Gradin!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Visering - Flygplatstransitering
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om betänkande (A4-0408/98) av Lehne för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om
I.utkast till rådets gemensamma åtgärd om en enhetlig modell för blad för påförande av visering som utfärdas av medlemsstaterna för personer som innehar resehandlingar som inte erkänns av den medlemsstat som utfärdar bladet eller för personer som saknar resehandlingar (10224/98 - C4-0525/98-98/0914(CNS)), II.utkast till rådets gemensamma åtgärd om ett system för flygplatstransitering (10225/98 - C4-0526/98-98/0915(CNS)).
Lehne
Fru ordförande, mina damer och herrar! Det här är säkert inte det betydelsefullaste betänkandet under denna sammanträdesvecka. Därför är det intressant att man ger sju minuters talartid för det, medan tiden är för kort vid vissa andra tillfällen. Uppriktigt sagt vet jag inte vad jag skall säga om detta betänkande i sju minuter, så tillåt mig att hålla det något kortare än så.
Redan av rubriken som ordföranden läst upp kan man se att det i huvudsak handlar om en teknisk problematik. Denna är dock inte helt okomplicerad, när man betraktar vad rådet har givit oss att ta ställning till. Till en början försöker rådet med tanke på delbetänkandet om det enhetliga formuläret för visering uppenbarligen att sätta sig själv i ett för de enskilda medlemsstaterna gynnsammare rättsligt läge. Detta avviker från bestämmelserna i fördraget. Rådet hänför nämligen frågan om formulärets form och utformningen av viseringen till artikel K.3 i fördraget, trots att det egentligen finns en särskild bestämmelse för detta i fördraget i artikel 100c. Detta är sålunda inte längre att räkna som gemensam åtgärd, utan är i princip att genomföra som direktiv. Det var det som vi skrev in i yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor.
En annan problematisk sak i rådets föreställningar är det faktum att det i en rad artiklar i denna gemensamma åtgärd definierar sig som verkställande myndighet. I betänkandet har vi i stället utformat det så att antingen kommissionen eller medlemsstaterna själva anges som verkställande myndighet. Vi har gjort detta för att vi anser det riktigare än om rådet, som ju egentligen är medlagstiftare eller i det här fallet gemenskapslagstiftare, skulle svara för detta på egen hand varigenom dessutom maktfördelningsprinciperna ifrågasätts.
Beträffande det andra delbetänkandet om transitvisering på flygplatser handlar det om delvis samma sak. Här har man dock enligt vår mening valt rätt rättslig grund. I huvudsak handlar det om en harmonisering av tekniska föreskrifter för bekämpande av illegal invandring och om effektivare kontroller på flygplatserna.
Jag skulle vilja be er att här i plenumet godkänna de justeringar som utskottet för medborgerliga friheter och inrikesfrågor har beslutat om. Därmed avslutar jag mitt yttrande till detta kanske inte så viktiga men ändå inte helt obetydliga betänkande.

Zimmermann
Fru ordförande, ärade kolleger! Angående den enhetliga utformningen av formuläret håller jag med föredraganden om att den kan antas i sin nuvarande form, vilket vi också röstade för i utskottet. Eftersom det gäller ett formulär framtaget endast och allenast för ändamålet att utfärda visering på, tillhandahåller artikel 100c i EG-fördraget den korrekta rättsliga grunden, även om inte alla jurister kunde enas om att det verkligen stämmer. Det fanns ju två utlåtanden. Jag anser att det är påkallat av politiska skäl att företa en enhetlig utformning av formuläret med hänvisning till artikel 100c.
Vi i parlamentet har alltid prioriterat förfaranden som medger beslutsfattande med kvalificerad majoritet. I och med att Amsterdamfördraget träder i kraft kommer det när det gäller viseringsregler åter att krävas enhällighet i stället för kvalificerad majoritet under kommande fem år. Men riktningen är ändå tydlig. Gällande " visering, asyl, invandring och andra politiska områden som rör den fria rörligheten för personer" kommer rådet att besluta med kvalificerad majoritet inom överskådlig tid. I och för sig tror jag inte att det kommer att vara lättare för rådet att efter dessa fem år av enhälligt beslutsfattande gå över till kvalificerad majoritet.
Jag delar också föredragandens uppfattning att vi i Europa står inför en enhetlig reglering av området i avdelning IV i Amsterdamfördraget. Kommissionens roll bör stärkas i motsvarande mån. Detta betyder att det åligger kommissionen och inte rådet att lägga fram tekniska specifikationer för det ifrågavarande formuläret och även att stå till förfogande som diskussionspartner för medlemsstaterna vad gäller frågan om tillverkningsorter.
Gällande frågan om transitvisering på flygplatser har domstolen avgivit en tämligen tydlig förlaga till parlamentet. Den rättsliga grunden i artikel K.3 föreskriver på detta område endast ett samarbete med medlemsstaterna, något som redan stod klart för oss i utskottet. Men vi vill stärka rådets ställning gentemot medlemsstaterna för att därigenom befästa ett gemensamt handlande, även i fråga om visering och olaglig invandring.
Regleringen rörande statslösa och erkända flyktingar samt aktualiseringen av viseringsplikt lät vi i utskottet vara avhängigt av det gemensamma beslutet i rådet. Det är också något vi eftersträvar för ändringar i den gemensamma listan. Jag pläderar därför för godkännande av motsvarande ändringsförslag och strykning av artikel 4.
Vad beträffar listorna ges med artikel 9 varje enskild medlemsstat möjlighet att periodvis undandra sig dem. Enligt min åsikt behöver vi med hänsyn till våra gemensamma yttre gränser enhetliga regler för visering och pass. Dit bör också transitviseringar räknas. Jag menar att om viseringarna i första hand är ägnade att motverka illegala inresor, så är det av den anledningen särskilt lämpligt med ett enhetligt förfarande. Den synen uttrycks också i Amsterdamfördraget.
Jag pläderar därför för att vi fortsätter på den redan påbörjade vägen och stryker artikel 9.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! För det första vill jag säga att jag talar för Europeiska folkpartiets grupp för att gratulera föredraganden och för att säga att Europeiska folkpartiets grupp kommer att följa sina instruktioner och generellt sett godkänna betänkandet.
För det andra skulle jag vilja tala om dessa två förslag till gemensamma åtgärder som jag anser, även om de inte är hjärtat i den tredje pelarens politik eller i allmänhet i skapandet av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa, är mycket intressanta eftersom de utgör ett avancemang, en spjutspets, en situation som kommer att upprepas i andra texter. Varför tar jag upp detta? Därför att det i grunden handlar om tolkningen av texter, av allmänna regler och av undantag och restriktiva tolkningar.
Vi har domen, som redan har nämnts, från den 12 maj, där EG-domstolen gör en strikt, men enligt min mening korrekt, tolkning av artikel 100ci EG-fördraget, genom att säga att man i EG-fördraget talar om visering vid ankomst, inte vid transitering. Eftersom denna artikel är ett undantag från artikel K1.3, måste den tolkas i sin egen betydelse.
Varför stöder vi i så fall att det andra förslaget - förslaget om en viseringsmodell för undantagsfall när resenären saknar handlingar - skall grundas på artikel 100c ? Jo, därför att detta är parlamentets funktion.
På samma sätt som jag förut sade att vi måste anpassa oss till det som beslutats i Amsterdamfördraget för att besluta om spelreglerna i den fråga vi behandlade för en stund sedan, är parlamentets roll här att gå så långt texterna tillåter. Och det är sant att denna visering, för den som inte har en korrekt, legal, legitim resehandling, går längre än viseringen, men vilka tvivel råder om att det är ett tillägg till en identifikationshandling och att det därför spelar rollen av en visering enligt betydelsen i förordning 1683/95.
Därför bör parlamentet uttala sig för en tolkning av artikel 100c som innefattar något som texten inte uttryckligen säger, men man kan anse att detta är ett specialfall för inresevisering, i allmänna termer, och att det är riktigt att tillämpa artikel 100c som rättslig grund.
Således, fru ordförande, bör det, enligt min mening - och här talar jag i egen person -, finnas ett sammanhang i vad detta parlament gör, vilket är att göra de mest långtgående tolkningarna av de juridiska texterna, men givetvis inte en steril viljeyttring som bara resulterar i att förslagen inte kröns med framgång.

Mohamed Alí
Fru ordförande! Vi behandlar i dag två förslag till gemensamma åtgärder, som rådet har lagt fram, vilka är inriktade på att samordna vissa konkreta aspekter inom viseringspolitiken och politik för flygplatstransitering. Även om det handlar om rent formella aspekter, såsom den enhetliga modellen för blad för påförande av visering, får vi inte glömma att i bakgrunden till alla dessa formella handlingar kan man skåda vissa av de egenskaper som har blivit den allmänna tonen i den invandrings- och asylpolitik som har praktiserats av gemenskapens myndigheter och av medlemsstaterna på senare tid i Europeiska unionen.
Vad gäller den gemensamma åtgärden om en enhetlig modell för påförande av visering och speciellt vad gäller analysen av den rättsliga grunden, är vi överens med föredraganden och utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, som har analyserat den rättsliga grunden för denna åtgärd, angående idén om att förslaget borde komma från Europeiska kommissionen och inte från rådet. Det borde handla om ett förslag till direktiv och inte till en gemensam åtgärd, och på så vis sätta in den i en gemensam invandrings- och asylpolitik, förordad i Amsterdamfördraget, och inte i en samarbetspolitik mellan medlemsstaterna.
Dessutom, om vi går in på innehållet i förslaget, tjänar det ingenting till att i stora drag antyda en enhetlig modell för påförande av visering på en europeisk nivå, för att i slutändan låta medlemsstaterna ange vilket tekniskt verkställande de önskar. På samma sätt bör bladet gälla i alla länder i Europeiska unionen utan möjligheten att tillåta undantag i några fall. Det vore inte en bra mekanism för att föra en verklig gemenskapspolitik i viseringsfrågan.
Bortsett från dessa rättsligt politiska frågor, skulle jag vilja trycka på det faktum att harmoniseringen av dessa aspekter i gemenskapens viseringspolitik inte får leda till fler restriktioner och begränsningar i invandrings- och asylpolitiken, vilka är lömska genom kravet på fler byråkratiska procedurer eller komplicerade villkor för att få visering. Vi kan inte tillåta att detta för oss in i en ännu mer besvärlig situation för flyktingar eller asylsökande som önskar komma till ett tryggt land.
För att sammanfatta, de bestämmelser som antas i fråga om en enhetlig modell för påförande av visering och flygplanstransitering måste sättas in i en verklig gemensam invandrings- och asylpolitik, där en demokratisk och rättslig kontroll garanteras för de olika åtgärderna, i vilka principer om solidaritet och respekt för mänskliga rättigheter råder, och alltid med bestämmelserna från Genèvekonventionen och Europakonventionen om mänskliga rättigheter och grundläggande friheter som bakgrund.

Lindholm
Fru ordförande! Visumfrågan är en ständig källa till diskussion och debatt i parlamentet. Det beror bland annat på att det ännu inte råder någon enighet om hur problemet skall lösas. Frågan och betänkandet om visum för medborgare från tredje land vilar på grund av rättsliga problem i utskottet. Domstolen har upphävt rådets beslut om bland annat den grå listan, dvs. där det anges från vilka länder som det skall krävas visum. Trots detta fungerar listan och har så gjort under cirka fem år av väntan. Konkret innebär det att t.ex. rumänska förhandlare måste ha visum för att kunna delta i överläggningar i Bryssel, eftersom Rumänien står på listan som är upphävd, men ändå i funktion. Detta är absurt!
Den övergripande och viktiga frågan om visumpolitik är alltså inte löst. Samtidigt skall vi nu ta ställning till utformningen och utseendet av själva bladen, papperna, så att de blir enhetliga och harmoniserade. Jag tycker att det är att börja i fel ände. Lehne har emellertid ett övergripande syfte med sitt betänkande, nämligen att ändra den rättsliga grunden från tredje pelaren och det mellanstatliga samarbetet till den första pelaren och därmed överstatlighet. Det säger vi svenskar i V-gruppen nej till, eftersom vi föredrar det mellanstatliga samarbetet, medan övriga i vår grupp är av annan åsikt.
Jag vill ännu en gång påminna om att det i Skandinavien finns 40 års samlad kunskap och erfarenhet i den nordiska passunionen om hur man utan centralstyrning, utan direktiv och harmonisering kan uppnå en fungerande passunion och en bra visumpolitik på mellanstatlig väg. Jag tycker att det är beklagligt att man inte har varit mer intresserad av det och lyhörd vad gäller att ta del av dessa erfarenheter och kanske bygga vidare på dessa tankar.
Slutligen vill jag påminna om att Amsterdamfördraget faktiskt ännu inte har trätt i kraft, och därför inte heller kan användas som referens i dessa sammanhang.

Buffetaut
Fru ordförande! Lehne har helt riktigt för en stund sedan sagt att hans betänkande var mycket praktiskt inriktat, men bakom de praktiska betraktelserna framträder andra problem.
Jag börjar med de praktiska aspekterna i dokumentet. Jag delar inte hans åsikter om den rättsliga grunden. Jag anser att artikel K.3 i Fördraget om Europeiska unionen var utomordentligt motiverat. Jag delar inte heller hans åsikter om att låta kommissionen spela den roll som från början tilldelats rådet i förslaget om en gemensam åtgärd. Men bakom detta rent praktiska problem aktualiseras nämligen en institutionell fråga som man en dag måste bemöta: vilka är rådets och kommissionens respektive maktbefogenheter och vilka bör de vara?
Jag hyser den största respekt för kommissionen, för kommissionärerna och för de 15 000 tjänstemännen som arbetar för dem. Inte desto mindre återstår det faktum att kommissionärerna är nominerade personer, vars demokratiska legitimitet är vad jag skulle kalla långsökt. Däremot har rådet, som består av representanter från regeringarna, en garanterad demokratisk legitimitet. Och det är verkligen där problemet ligger för Europeiska unionens institutionella utveckling.
Man vill slopa de klassiska parlamentariska betänkandena om de europeiska institutionerna som vi känner till i våra nationer och göra kommissionen till en pseudoregering. Kommissionen är dock ingen regering. Kommissionen utgår inte från någon majoritet. Kommissionen stöds inte av någon majoritet i Europaparlamentet. Kommissionen är en institution mittemellan politiken och teknokratin. Och alltså kan jag inte följa Lehne, slutligen inte heller majoriteten i detta parlament när den till varje pris vill, om jag får säga det, bestrida rådets maktbefogenheter, vilka är fullständigt legitima demokratiskt sett, och främja en kommission som skulle bli den framtida europeiska statens regering, vilken skulle stödja sig på ett hypotetiskt europeiskt folk.
I själva verket finns det flera olika folk i Europa, flera olika traditioner, historier och språk. Följaktligen måste vi absolut i den institutionella utvecklingen av Europeiska unionen, å ena sidan ge tillbaka mer politisk makt till rådet, och å andra sidan genom att ge mer politisk makt till Europaparlamentet också knyta de nationella parlamenten till parlamentets arbete. Det är på detta sätt vi skulle få ett verkligt demokratiskt Europa.

Gradin
Fru ordförande! Jag skulle vilja tacka herr Lehne för hans värdefulla betänkande om de två förslagen för gemensamma åtgärder i avseende på flygtransitering och en enhetlig modell för blad för påförande av visering. Dessa två förslag utgör en del av en pågående process. Målet är att harmonisera de regler som styr medlemsstaternas viseringspolitik. Artikel 100c i det nuvarande fördraget täcker inte upp alla frågor inom viseringspolitiken. Vissa antas i enlighet med avdelning VI. När Amsterdamfördraget träder i kraft kommer det emellertid att omgruppera alla aspekter av viseringspolitiken som lyder under den första pelaren i avdelning IV.
Låt mig sammanfatta kommissionens synpunkter på dessa två åtgärdsförslag. Först och främst har vi det nya förslaget från rådet i avseende på åtgärder för flygtransitering som bygger på artikel K.3. Detta förslag är en utvidgning och utveckling av 1996 års version. EG-domstolen bekräftade 1998 att denna åtgärd faller inom ramen för artikel K.3. Detta nya förslag på en gemensam åtgärd har som mål att införliva ytterligare två beståndsdelar. Först och främst har den korta gemensamma listan på länder utökats till att omfatta Bangladesh och Pakistan. För det andra tillhandahåller förslaget ett undantag från kravet på flygvisering för de medborgare i visst land som har uppehållstillstånd i visst annat tredje land, t.ex. USA och Schweiz
Kommissionen har på det nuvarande stadiet inga specifika kommentarer. Vi kommer emellertid att se över möjligheterna att formulera ytterligare ett förslag så snart som Amsterdamfördraget har trätt i kraft. Vi måste ta hänsyn till integreringen av Schengenregelverket i gemenskapens regelverk.
Det andra förslaget från rådet gäller en gemensam åtgärd till förmån för en enhetlig modell för blad för påförande av visering. Målet är att uppnå en viss nivå av harmonisering för att kunna uppgradera säkerhetsstandarden i två undantagsfall. Det ena är när viseringens klistermärke inte kan påföras de pass som inte erkänts som giltig resehandling; det andra är personer som helt och hållet saknar giltiga resehandlingar. Kommissionen har vissa bekymmer vad gäller den rättsliga grund som man har valt för detta förslag. Det finns ingen tydlig behörighet i EU-fördraget vad beträffar när detta nya blad skall utfärdas till personer som helt och hållet saknar resehandlingar. Man kan emellertid också hävda att ett sådant blad utgör en väsentlig del av viseringens utformning i dess helhet. Om så är fallet kan kanske artikel 100c i EU-fördraget tillämpas.
Rådets diskussion kommer att vara avgörande för kommissionens slutgiltiga ställningstagande. Det kan hända att man kommer att begära att kommissionen gör ett tillkännagivande i rådet och sedan kommer kommissionen naturligtvis att framföra de synpunkter som Europaparlamentet uttryckte inför rådet.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär Gradin!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 18.55.)

