

– Observera att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor enhälligt antog betänkandet av Bourlanges i går kväll. 
Bourlanges (ALDE ),
   . – Herr talman! Ni får ursäkta, men eftersom det tog tid att hitta föredraganden, få honom på plats och hitta en mikrofon som fungerar är hans talartid nästan förbrukad.
Jag ville helt enkelt säga att vi begär ett brådskande förfarande för att frysa tillgångarna för krigsförbrytare i f.d. Jugoslavien. Vårt utskott hade redan diskuterat detta innan vi uppmanades att göra det, vilket faktiskt skedde först i går.
Rådet har bett oss om ett brådskande förfarande, och vi anser att det är en motiverad begäran av det enkla skälet att man inte vill vänta tills korna är borta innan man stänger grinden till hagen, som min mormor brukade säga för 50 år sedan. Om vi vill agera effektivt och frysa krigsförbrytares tillgångar måste förfarandet därför fastställas så snart som möjligt. Jag och det utskott där jag är ordförande stöder därför rådets begäran om brådskande förfarande. 

Brok (PPE-DE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! På mitt utskotts vägnar ber jag om att begäran om brådskande förfarande avslås. Den summa som skall tilldelas den nya stödordningen för den turkcypriotiska befolkningsgruppen – 259 miljoner euro – avser perioden 2004–2006. Endast 6 miljoner euro har anslagits i år för genomförbarhetsstudier, så detta bör inte vara något problem.
Jag vill tillägga att den rättsliga grunden inte är odiskutabel, dvs. artikel 308, enligt vilken parlamentet fortfarande rådfrågas. Och då uttrycker jag mig försiktigt när jag säger detta. Men även om vi inte har några svårigheter när det gäller innehållet i kommissionens förslag är frågans politiska innebörd sådan att vi behöver mer tid för att granska den närmare. Jag föreslår att vi inleder arbetet omedelbart så att vi kan nå fram till ett beslut om saken vid parlamentets andra sammanträdesperiod i oktober.
Den tidsfristen bör inte skapa problem när det gäller vår roll för att förbättra förbindelserna mellan de två etniska befolkningsgrupperna. Jag vill be er att stödja förslaget. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! På min grupps vägnar vill jag bara säga att vi stöder den uppfattning som framfördes av ordföranden för utskottet för utrikesfrågor, nämligen att omröstningen inte gäller innehållet utan vår gemensamma uppfattning om att frågan kräver en snabb och grundlig diskussion. Det budskap vi bör ge övriga världen är att vi är beredda att diskutera saken, fast inte som en aktuell och brådskande fråga. 

Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Jag vill nu vända mig till er som parlamentets talman.
Jag skall börja med att tala om hur hedrad jag känner mig över att ni beslutade att sätta er tillit till mig och välja mig till parlamentets talman. När ni valde mig sade jag att jag skulle vänta till detta sammanträde med att sammanfatta min strategi för den första hälften av denna mandatperiod.
Jag kommer självklart inte att presentera ett politiskt program eller framföra mina egna idéer om den europeiska integrationen. Som talman är mitt syfte helt enkelt att beskriva prioriteringarna på vår dagordning och sätta dem i ett sammanhang.
När jag gör detta skulle jag vilja dela med mig av min stolthet över att tillhöra den största av alla multinationella parlamentariska institutioner. Europaparlamentet står för fred och demokrati och respekt för mångfald. Många européer är ännu inte tillräckligt medvetna om detta, men faktum är att parlamentet är ett forum för debatter och beslut som påverkar vår vardag och den framtida värld vi kommer att leva i.
Vår gemensamma stolthet måste gå hand i hand med en ansvarskänsla. Det är vår skyldighet att visa ansvar när vi utövar våra befogenheter, tar ställning i internationella frågor och ser till att det utvidgade parlamentet fungerar smidigt.
Unionens legitimitet har två källor. Den ena finns här i parlamentet och kommer från EU:s medborgare, som parlamentet företräder. Det finns inget som säger att den alltid måste stämma överens med den andra källan, nämligen medlemsstaterna.
Parlamentet sammanför nu 25 parlamentariska traditioner. Det uttrycker sig på 20 officiella språk och arbetsspråk, vilket medför kostnader och komplikationer. Men inte ens så många språk speglar hela Europas språkliga mångfald, vilket jag ofta blir påmind om.
Jag fick tillfälle att ta det ansvar jag talade om under sommaruppehållets allra sista dagar. Det var då min sorgliga plikt att göra ett antal uttalanden på parlamentets vägnar för att klart och tydligt fördöma de mest grymma och barbariska terrorattacker och terrordåd som olika delar av världen utsatts för.
Europaparlamentet gör därför gemensam sak med alla demokrater genom att förmedla sin sorg och uttrycka sin solidaritet med alla de familjer som så orättvist tvingas sörja på grund av den brutala plåga som tyvärr inget land nu är befriat från.
Jag vände mig till EU-medlemsstaternas 25 stats- och regeringschefer för att denna känsla skulle uttryckas så högtidligt och kollektivt som möjligt. Jag föreslog att alla skolor i unionen i dag ansluter sig till oss, företrädarna för Europas medborgare, i en tyst minut till minne av de barn som föll offer för dödandet i skolan i Beslan och alla andra barn som fallit offer för terrorismen. Med glädje kan jag tala om att flera länder redan har samtyckt till att delta och därmed låta EU:s medborgare uttrycka sina känslor inför dessa fruktansvärda händelser.
Parlamentet fördömer och förkastar alla terrordåd. Terrorism innebär nämligen förnekelse av just de värden som Europeiska unionen bygger på, oavsett vilken grupp som bär ansvaret eller i vilket land dåden inträffar. Folk hoppas att ett enat Europa skall att bli bättre på att motarbeta detta hot, som är en av huvudorsakerna till oron och osäkerheten i vår region.
Jag måste säga att det inte räcker med att uttrycka den fasa vi upplever. När fördömandena avlöser varandra i snabb följd blir våra ångestladdade ord en spegling av frustration och maktlöshet. Det finns inga ursäkter eller skäl till en så ohygglig händelse som vi blev vittnen till i slutet av sommaren eller till händelserna den 11 september i New York, eller till vad som hände den 11 mars i Madrid. All slags terrorism måste fördömas. I den aktuella internationella debatten – särskilt i den utvecklade västvärlden – handlar det dock inte om att fördöma utan om hur alla former av terrorism kan bekämpas. Självmordsfanatismen kan givetvis inte stoppas med förnuftiga argument från bildade och intelligenta personer. Å andra sidan skall man inte vänta sig att man kan eliminera samtliga orsaker genom att på ett simpelt och urskillningslöst sätt bruka våld och hämnas på andra barn för den skada våra egna utsatts för och på så sätt starta en ohållbar våldsspiral.
Kriget mot terrorismen kan inte vinnas om terrorism betraktas som ett konventionellt krig. Parlamentet bör utveckla området med frihet och säkerhet. Vi måste aktivt främja en antiterrorstrategi som bygger på internationellt samarbete där polisen, rättsväsendet och underrättelsetjänsterna är delaktiga. Det krävs också internationellt samarbete för att angripa de bakomliggande orsakerna till den dödsbringande självmordsfanatismen.
Att analysera är inte detsamma som att rättfärdiga. Parlamentets debatter och resolutioner får aldrig tolkas som försvar för terrorvåld. Kampen mot terrorismen kräver att vi studerar dess orsaker så att vi kan bekämpa den effektivare. Parlamentet måste fortsätta att diskutera med full samvetsfrihet på samma sätt som hittills. Vi måste särskilt granska situationen i Tjetjenien, Irak och Palestina, oavsett vilka ilskna reaktioner som kan uppstå.
Mina damer och herrar! Bland sommarens nyheter fanns ytterligare en anledning till oro och otrygghet i Europa. Jag tänker på det allt vanligare beslutet att flytta ett företags ekonomiska verksamhet inom ett integrerat ekonomiskt område, med syftet att utnyttja mer gynnsamma skatte- och arbetskraftsförhållanden. Detta brukar kallas omlokalisering.
Ni har säkert lagt märke till att fenomenet väcker defensiva reaktioner i vissa medlemsstater, vilket kan påverka unionens solidaritetspolitik. Saken tydliggör definitivt intressekonflikten mellan ekonomisk konkurrenskraft och social sammanhållning. I våra ögon borde dessa två syften komplettera varandra. Båda är avgörande för Europas utveckling och särskilt för Lissabonstrategin.
Detta är mycket mer invecklat än man tror. En enkel jämförande beräkning av arbetskraftskostnaderna är sannolikt inte den enda förklaringen till fenomenet. Debatten kommer med säkerhet att vara av särskilt intresse för de européer som hoppas att EU skall visa sig vara en lösning och inte ett problem. Frågan bör därför ha en framträdande plats i parlamentets arbete och vara en självklar del av de många frågorna på vår dagordning. Jag återkommer till dem senare.
Jag tar mig friheten att påminna er om att parlamentets främsta skyldighet är att bidra till att det utvidgade parlamentet fungerar på bästa möjliga sätt. Snart kommer även Rumänien och Bulgarien att vara företrädda här. Vi skall komma ihåg att parlamentet är en offentligt finansierad institution som står inför nya utmaningar i fråga om storlek och effektivitet. Jag själv kommer att vara ordförande för en arbetsgrupp med uppdraget att se till att parlamentets storlek inte försämrar effektiviteten.
Två frågor är särskilt viktiga i sammanhanget, nämligen ledamotsstadgan och språkordningen. Jag uppgav tidigare att stadgan kommer att vara en prioriterad fråga. Den 8 september hade jag därför ett möte med rådets ordförande Jan Peter Balkenende, som försäkrade mig att han skulle ta lämpliga kontakter med företrädare för de regeringar som inte kunde stödja förslaget till ledamotsstadga, för att ta reda på vilka alternativ de hade i åtanke. Jag bör påminna er om att parlamentet aldrig underrättades om skälen till att vissa länder inte kunde godkänna förslaget.
Parlamentets samförstånd bör inte äventyras innan vi får den informationen. Jag vill emellertid upprepa att vi fortfarande är helt beredda på att inleda en dialog och att vi är öppna för alla förslag från rådet eller de medlemsstater som har bäst förutsättningar att främja en överenskommelse.
När det gäller språkordningen måste jag påminna parlamentet om att den tillämpas enligt bestämmelser som fastställts av förra parlamentets presidium i form av en uppförandekod för flerspråkighet. Jag vädjar till alla ledamöter, särskilt utskottens presidier och samordnare, att göra allt för att koden skall tillämpas korrekt med hänsyn till de knappa resurserna för tolkning och översättning. Det kommer att ta lite tid innan situationen blir bättre. Jag uppmanar alla att fortsätta att anpassa språktäckningen för arbetsmöten efter de tillgängliga resurserna.
Vid det förra plenarsammanträdet argumenterade vissa ledamöter för rätten att uttrycka sig på sitt modersmål, även om det ännu inte är ett av unionens officiella språk. I det här sammanhanget måste jag påpeka att språkordningen godkänns genom överenskommelser i rådet. Rådet måste fatta ett enhälligt beslut. Innan relevanta beslut har fattats måste ordförandeskapet kräva att arbetsordningen följs, oavsett personliga ståndpunkter i frågan.
Jag vill också framhålla att Europaparlamentet blir ett fullt utvecklat parlament om och när det konstitutionella fördraget ratificeras. Parlamentet kommer då att ha regelverk där dess funktioner och ansvarsområden definieras en gång för alla.
Även om konstitutionen så småningom ratificeras kommer den inte att träda i kraft förrän den 1 november 2006. Till dess är en av parlamentets viktigaste uppgifter att stimulera en bred debatt om ratificeringen av det konstitutionella fördraget.
Mellan den 29 oktober – dagen då det konstitutionella fördraget skall undertecknas i Rom – och den 1 november 2006 – då den skall träda i kraft – kommer mitt ordförandeskap att domineras av ratificeringen av EU:s konstitution i de 25 medlemsstaterna. Enligt planerna kommer konstitutionen att ratificeras i ungefär en medlemsstat i månaden. I de flesta fall kommer förfarandet att omfatta en folkomröstning. Mitt hemland Spanien är det första som genomför en folkomröstning, i februari 2005.
Denna tvåårsperiod blir ett utmärkt tillfälle för européerna att lära sig mer om det EU de vill skapa, enligt definitionerna i texten. Medborgarna får möjlighet att bedöma vad ett sådant EU skulle kunna betyda för dem och varför det är viktigt för dem.
Ledamöterna i parlamentet uppmanas att stå till medborgarnas tjänst. Vi måste hitta kreativa sätt att kommunicera med medborgarna och formulera ståndpunkter som gagnar dem. Ett betänkande av Richard Corbett och Íñigo Méndez de Vigo som har diskuterats i utskottet för konstitutionella frågor skall antas före årets slut.
Parlamentet måste sträva efter att bli en verklig europeisk församling. Det måste bli ett föredöme för en öppen, pluralistisk och demokratisk debatt. Parlamentet får inte vara föraktfullt, hycklande eller tro sig ha monopol på den europeiska andan eller det europeiska tänkandet. Ingen kan göra anspråk på att sitta inne med den sanna tanken om Europa. Debatten kommer med all säkerhet att bli komplicerad med tanke på antalet särdrag och ideologier och de olika partiernas skilda sätt att se på det EU vi vill åstadkomma.
De centrala frågorna i utkastet till konstitution måste därför behandlas i större debatter i utskottet för konstitutionella frågor. Jag har bett ordföranden för detta utskott att ge mig specifika förslag som underlag för parlamentsdebatten.
Viktigare än själva debatten är dock hur medborgarna uppfattar den. Medborgarna måste få information om konstitutionens karaktär, vad den handlar om och vad den faktiskt inte handlar om. Det är mycket viktigt att de röstar om texten i det konstitutionella fördraget och inte som en reaktion på det politiska läget i deras respektive länder.
När parlamentet väl har formulerat sin ståndpunkt måste vi se till att den blir känd och vägs in i ratificeringsprocessen. Det är högst beklagligt att ratificeringen inte kommer att vara mer genuint alleuropeisk, ligga närmare folket, och att den inte kommer att äga rum i alla länder!
Vår största utmaning måste vara att föra upp debatten på EU-nivå och se till att interna politiska diskussioner inte påverkar, som vid det senaste valet till Europaparlamentet.
Parlamentet kommer att etablera kontakt med de nationella parlamenten. Redan under konventet hade Europaparlamentet ett nära samarbete med de nationella parlamenten. Personligen kommer jag dessutom att vara ordförande för en arbetsgrupp som skall verka för att främja konstitutionen som ett politiskt projekt, som kommer att diskuteras i den viktigaste debatt européerna har gett sig in i sedan de påbörjade sin gemensamma resa mot framtiden och lämnade krigets förödelse bakom sig. Jag uppmanar er alla att fullgöra era uppdrag.
Innan dess behöver parlamentet ta itu med ett antal mer brådskande frågor. Den första är tillsättningen av kommissionen. Vissa uppgifter i pressen gör gällande att detta skulle vara en ren formsak. Somliga tror att resultatet är givet på förhand och att parlamentet bara kommer att gå igenom förslagen utan att tillföra något politiskt mervärde. Ni vet att det inte är så, mina damer och herrar. Det måste parlamentet bevisa för världen.
Ledamöterna har rätt till sina åsikter om Barrosokommissionen. Tillsättningen av kommissionen är ändå ett utmärkt tillfälle att uppmärksamma de viktigaste riktlinjerna i kommissionens program. Den är också ett tillfälle att bekanta sig med den personliga och politiska förmågan hos de kvinnor och män som utgör den blivande kommissionen, och att bli medveten om vad parlamentets politiska grupper kräver av kommissionen. Kommissionen är givetvis motorn i gemenskapens styre.
I början av mitt anförande nämnde jag två stora frågor som i dag skapar osäkerhet i Europa, nämligen terrorn och de sociala faktorerna som inverkar på sysselsättningen. Det råder spänd förväntan på den nya kommissionens uttalanden och förslag kring dessa två frågor, liksom på kommissionens syn på en reform av stabilitetspakten. Prodikommissionens första svar känner vi redan till, och vi vet också att kommissionsledamoten i fråga kommer att vara kvar på sin post.
Det blir också ett tillfälle att fortsätta debatten om den föreslagna reformen av pakten, som har så stor betydelse för Lissabonstrategin. Barroso har satt frågan högst upp på sin dagordning.
Vi måste ställa frågor om hur kommissionen planerar att göra EU till ett föredöme när det gäller miljö, hållbar utveckling och utvecklingsstöd. Vi måste också få reda på kommissionens syn på mediekoncentrationen i Europa och hur den skulle kunna ta itu med problemet.
Det är viktigt att fastställa kommissionens syn på förhållandet mellan Europa och andra världsdelar och med den islamiska världen, och även dess syn på hur förbindelserna mellan Europa och länderna i Medelhavsområdet kan utvecklas och hur den försvagade Barcelonaprocessen kan förnyas.
Vi är angelägna om att få veta vilket slags förbindelse kommissionen planerar att skapa med parlamentet, och hur den ser på sina förbindelser med rådets höge representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken under den här övergångsperioden.
Alla dessa frågor kommer att tas upp. Utfrågningarna bör också göras mer livfulla, spontana och mindre stelbenta än tidigare.
När kommissionen väl har tillsatts kommer jag i egenskap av parlamentets talman att uppmana kommissionen att vara mer närvarande i Europaparlamentet. Jag kommer att be kommissionens ordförande att hålla regelbundna möten med ordförandena för de politiska grupperna. Jag kommer att be rådet om samma sak, särskilt Javier Solana, Europeiska unionens höge representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Parlamentet måste fullfölja sitt sedvanliga lagstiftningsarbete, där kemikaliedirektivet REACH är särskilt viktigt. Dessutom bör tre viktiga frågor diskuteras före årets slut.
Med hänsyn till den strategiska betydelsen nämner jag Turkiet först. Talmanskonferensen kommer att ta emot Turkiets premiärminister Recep Tayyip Erdogan den 23 september, som vi hoppades på. Erdogan kommer således att besöka parlamentet innan kommissionen lägger fram sin rapport, vilket var vår önskan.
Parlamentet har egentligen inget att säga till om när det gäller beslutet om huruvida anslutningsförhandlingar skall inledas i december. Parlamentet behöver således inte framföra sin ståndpunkt i frågan. Det vore emellertid otänkbart för oss att inte göra vår röst hörd i början av denna långa resa, för när vi än når fram måste parlamentet ge sitt godkännande. Man bör komma ihåg att det viktiga med resor inte är hur långa de är utan vart de leder.
Min uppfattning är att parlamentet bör utarbeta ett betänkande om Turkiets anslutning före Europeiska rådets möte i december, så att Europeiska rådet kan ta del av våra uppfattningar.
Mina damer och herrar! Frågor liknande den om Turkiets anslutning kan rättfärdiga parlamentets existens. De ger parlamentet tillfälle att delta i stället för att bara vara åskådare. Sådana beslut kan vara de tillfällen då de två legitimitetskällorna inte stämmer överens. Regeringarna kan komma fram till en annan slutsats än folken. Det här är definitivt ett utmärkt tillfälle att diskutera det slags EU vi hoppas skapa liksom konsekvenserna av olika tillvägagångssätt.
En stor förhoppning är därför att kommissionen kommer att lägga fram en objektiv rapport. På så sätt skulle parlamentet och rådet kunna bilda sig en politisk uppfattning med full kännedom om konsekvenserna av det beslut som fattas. Jag tänker på vad Turkiets anslutning skulle innebära för unionen, och hur ett avslag skulle påverka våra förbindelser med den islamiska världen. Detsamma gäller frågan om konstitutionen kommer att godtas eller förkastas.
Parlamentet behöver frigöra sig från förutfattade meningar och grundlösa reaktioner när det ger sig in i debatten. Debatten bör ses som en del i ett strategiskt förhållningssätt, med inriktning på det medellånga perspektivet.
Parlamentet behöver nämligen inse – vilket jag är säker på att det gör – att förbindelserna med den islamiska världen är det framtida Europas största utmaning. Dessa förbindelser innefattar Irak, Afghanistan och Palestina.
Förbindelserna gynnas också av en ny grannskapspolitik, partnerskapet mellan Europa och Medelhavsländerna samt integrationen av invandrare i våra städer. Det finns 10 miljoner muslimer i Europa och 1 miljard i världen. Oavsett vilket beslut som fattas är det vår sak att visa den islamiska världen att vi inte stakar ut våra gränser enligt den sammandrabbning mellan civilisationer som vissa är fast beslutna att åstadkomma.
För att ge ett bidrag till debatten, mina damer och herrar, vill jag meddela er att jag har fått en rapport som utarbetats för kommissionen av en expertgrupp, där tre framstående ledamöter av Europaparlamentet ingår. Rapporten har vänligt nog överlämnats till Europaparlamentet. Jag måste säga att den är väl värd att läsa.
Parlamentet måste också fatta beslut om budgetplanen före årets slut. Kommissionen har färdigställt sitt första förslag som vi kommer att få inom kort.
Unionens finansiella medel måste givetvis ligga i nivå med våra ambitioner och göra det möjligt att uppfylla de förväntningar som utvidgningen har väckt hos många medborgare och samtidigt ta hänsyn till den oro som andra känner. Det finansiella paketet för 2007–2013 innehåller mer än budgetförslag. Det är mycket mer än en budget: det är en referensram för en rad lagstiftningsförslag om hur bland annat den gemensamma jordbrukspolitiken, strukturfonderna, ungdomsprogrammen och de transeuropeiska näten skall finansieras. Utformningen av den slutligt godkända referensramen kommer att påverka nästan alla våra lagstiftningsuppgifter.
Parlamentet kommer att få en central roll när det gäller att anta lagstiftningspaket, och det får en viktig funktion när detta paket med fler än 50 förslag skall antas, eftersom det måste godkännas enligt medbeslutandeförfarandet eller samtyckesförfarandet. Det här blir ytterligare ett utmärkt tillfälle att visa att det inte bara pratas i parlamentet, utan att det här är ett organ som faktiskt fattar beslut i specifika frågor med långtgående konsekvenser.
Detta blir faktiskt ett unikt tillfälle för parlamentet att föra fram sina politiska prioriteringar. Europas medborgare kommer att ta till sig dem om vi översätter vår jargong till vardagsspråk.
För det ändamålet har jag föreslagit talmanskonferensen att ett tillfälligt utskott inrättas som skall inleda debatten genom att ställa samman alla de ståndpunkter som diskussionen bör utgå från. Beslut om detta skall fattas vid plenarsammanträdet i dag. Budgeten är det nav där alla ekrar i det europeiska hjulet strålar samman. Alla detaljer i budgeten måste övervägas noggrant. Därför menar jag att ett tillfälligt utskott, möjligen med parlamentets talman som ordförande, tydligt skulle visa hur viktig vi anser att den här uppgiften är.
Viktigt att komma ihåg är att budgetplanen hänger samman med andra delar i vår politik som unionsmedborgarna hela tiden hör talas om, även om jag misstänker att de inte inser den fulla innebörden. Jag tänker på Lissabonstrategin och stabilitetspakten. Man kan verkligen undra vad den är tänkt att stabilisera, och om det är priserna, varför då bara priserna.
År 2005 har fem år gått sedan unionen fastställde målet att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi med möjlighet att skapa hållbar ekonomisk utveckling, fler och bättre arbetstillfällen samt ökad social sammanhållning. Anser inte parlamentet att detta börjar låta ihåligt och att den politiska innebörden av detta inte har debatterats demokratiskt, vilket är nödvändigt för att tända den gnista som krävs för tillväxt?
Låt oss inse att Lissabonmålen inte uppfylls och att de sannolikt inte kommer att nås till 2010. Det är parlamentets skyldighet att framföra oro när det gäller detta så avgörande mål för unionens framtid. Det upprepas hela tiden likt ett mantra, fast man har sannolikt tänkt alldeles för lite på hur målet bäst uppnås. Wim Kok kommer att bjudas in för att presentera den rapport han har fått i uppdrag att utarbeta om processens brister och framtidsutsikter. Jag anser att parlamentets debatt bör fokuseras på denna rapport.
Målen från Lissabon var ytterst ambitiösa och fastställdes mot bakgrund av den konjunkturuppgång som rådde 2000, strax före början på den kris som senare intensifierades av terrorismen. Detta måste medges, liksom det faktum att målen hanterades i en mellanstatlig process, som är beroende av medlemsstaternas goda vilja att genomföra målen inom ramen för en samordningsmetod i behov av förstärkning.
Det är väl känt att teknikinvesteringarna har varit begränsade under den här perioden i jämförelse med Förenta staterna, och att detta land fortfarande lockar till sig våra främsta förmågor. Den frågan kräver sannolikt en fokuserad debatt. Humankapitalet har inte utvecklats såsom vi beslutade i Lissabon.
Lissabonprocessen går hand i hand med en ökad tonvikt på miljöpolitiska åtgärder. I likhet med Maastrichtkriterierna kommer Kyoto att sätta tryck på Europa. Vårt samhälle kommer att tvingas att förändra produktions- och konsumtionsmetoderna på ett sätt som medborgarna kanske inte är tillräckligt medvetna om ännu.
För att återgå till den föreslagna reformen av stabilitets- och tillväxtpakten anser jag att parlamentet bör visa politisk uppfinningsförmåga för att få pakten att främja Lissabonstrategin, även om parlamentet har begränsade befogenheter på området. Mer allmänt är det min uppfattning att parlamentet bör försöka få en mer demokratisk debatt att inverka på huvudlinjerna i EU:s ekonomiska politik.
Debatten måste föras här i parlamentet under medverkan av de nationella parlamenten, så att de känner sig delaktiga i EU-beslut som får konsekvenser för budgetdebatterna i respektive land.
I det här sammanhanget välkomnar jag Jean-Claude Juncker, känd som Mr Euro. Det stämmer faktiskt att vi hade problem i Europa när det gällde behovet av ökad samordning av den ekonomiska politiken.
Vi kommer självklart att behöva titta närmare på Europeiska unionens roll på internationell nivå. Särskild uppmärksamhet måste ägnas åt de transatlantiska förbindelserna. Jag anser att det är dags att parlamentet visar mognad och ansvar för sin parlamentariska diplomati genom ett närmare samarbete med kommissionen och rådet på den internationella arenan.
Mina damer och herrar! Europeiska unionen är ett föredöme för övriga världen. EU:s grundare hade en vision om en enad och försonad världsdel. Den så kallade europeiska drömmen har nu blivit verklighet. Under processen har den tyvärr förlorat sin demokratiska magi. Den har inte längre makt att sätta viljor i rörelse och skapa aktivt samförstånd.
Tillåt mig att ge er en utmaning, mina damer och herrar. Vågar man drömma en annan europeisk dröm, en dröm om ett mer pluralistiskt EU? Vågar man drömma om ett EU som skiljer sig från det som grundarna och de sex första medlemsstaterna hade i åtanke? Är det möjligt att forma ett ideal för en civilisation som bygger på delaktighet, vilket skulle bidra till att motarbeta intolerans, avvisandet av invandrare, etniska konflikter och religiös intolerans?
Jag anser att parlamentet måste engagera sig för detta. De flesta medborgare som är företrädda här inser när allt kommer omkring – åtminstone intuitivt – att inget land kan hantera globaliseringen på egen hand. Ett land kan inte heller på egen hand klara av obalanserna i miljön eller uppkomsten av så kallade kontinentstater, terroristhoten, fattigdomen eller den invandring som därmed uppstår.
Mina damer och herrar! Det är dags att EU:s medborgare gör sina röster hörda. Jag vill arbeta vid er sida och hoppas att vi skall lyckas med att mobilisera folken i vår världsdel och gjuta nytt liv i våra samhällen, så att denna europeiska dröm kan slå in.
Lycka till och tack så mycket för er uppmärksamhet.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Tillåt mig att för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater tacka talmannen för hans anförande. Jag tycker att det framgår att hela parlamentet i stort sett kan ansluta sig till de riktlinjer som ni har ställt upp, och vi kommer att stödja er i era ansträngningar att stärka Europaparlamentets inflytande, i den mån detta står i vår makt.
Ni talade som företrädare för en av de viktigaste institutionerna i Europeiska unionen, om inte den viktigaste. Tillåt mig att i närvaro av kommissionens vice ordföranden säga att jag i hög grad beklagar att rådet inte är närvarande denna betydelsefulla dag – och detta innebär ingen kritik av det nederländska ordförandeskapet utan av rådets generalsekretariat. Detta är något som måste ändras.
Även i det förflutna har vi hört kommissionens ordförande ange huvuddragen i sina strategier, som handlar om att stifta lagar, och det är vad parlamentet och ministerrådet är till för, men inte ens då var rådet närvarande. Jag uppmanar rådets generalsekretariat att se till att rådets ordförandeskap i framtiden är representerat här i kammaren. Generalsekretariatet har ju som uppgift att se till att de viktigaste institutionerna är närvarande.
Herr talman! Ni tillträder ert ämbete vid en tidpunkt då vi har ledamöter från Europeiska unionens tjugofem medlemsstater här, och ni gjorde rätt i att ta upp språkproblemet. Det som utmärker oss är vårt engagemang för Europas enhet i mångfalden, och därför är alla språk i Europeiska unionen representerade här i Europaparlamentet. Jag anser att den huvuduppgift som vi står inför – ni som talman och vi i grupperna – är att hysa respekt och aktning för varandra och för våra olika nationella och personliga bakgrunder, samtidigt som vi är medvetna om att vi, både män och kvinnor, när allt kommer omkring är européer som försöker samarbeta för att göra parlamentet starkare.
Ni talade om vårt förhållande till kommissionen. Alla här i kammaren vet att vår grupp naturligtvis stödde José Manuel Durão Barroso som kommissionens ordförandekandidat, men det betyder inte att den hälsosamma spänning som finns mellan kommissionen och parlamentet härigenom har upplösts. I stället måste vi, innan hela kommissionen får vårt förtroende, förmå kommissionens nominerade ordförande att göra stora eftergifter till oss här i parlamentet när det gäller hur Europaparlamentet kan få större befogenheter i relation till Europeiska kommissionen.
Av denna anledning har vår grupp lämnat in en lista på tio punkter som vi vill få omsatta i handling innan vi ger hela kommissionen våra röster och vårt förtroende. Vi vill att kommissionen skall samråda med parlamentet när det gäller att formulera dess strategiska program. Vi vill att kommissionen skall ta hänsyn till subsidiaritetsprincipen i sina lagstiftningsförslag, att detta skall resultera i minskad byråkrati i Europa och att kommissionen inger oss förhoppningar i detta hänseende när den lägger fram sina förslag till lagstiftning. Vi vill också veta vad allt detta kommer att kosta.
Ni hänvisade till REACH-direktivet som inte bara handlar om registrering, bedömning och godkännande av kemikalier. Detta är något som vi måste diskutera. I grunden handlar det om att behålla sysselsättningen i Europeiska unionen och att skapa nya arbetstillfällen, och Europeiska unionen får inte genom sin egen lagstiftning bidra till förlusten av hundratusentals arbetstillfällen, till exempel på grund av kemikaliepolitiken. Vi måste således gå samman med rådet – och det är därför jag beklagar dess frånvaro – för att rätta till förhållandet mellan miljön och ekonomin.
Låt mig tala om för er vilken vår huvuduppgift är. När vi talar om Europas konkurrensförmåga är det inte något abstrakt som har att göra med företag; det har att göra med att arbetstagarna i Europeiska unionen skall vara sysselsatta och att företagen inte skall flytta till Amerika eller till andra delar av världen så att Europa förlorar arbetstillfällena.
En av de centrala punkter som vår talman berörde – och detta är något som jag välkomnar – var terrorismen. Terrorismen kan aldrig rättfärdigas. Vi måste bekämpa den med all den styrka och beslutsamhet som står till vårt förfogande.
Men behovet att bekämpa terrorismen får inte heller betyda att vi kastar de mänskliga rättigheterna överbord. Vi måste värdesätta en europés liv och värdighet lika högt som en palestiniers. Vi måste försäkra att en amerikans liv är värt lika mycket som en tjetjens liv och en muslims liv lika mycket som en kristens eller en judes liv.
Hur nödvändigt det än är att bekämpa terrorismen måste parlamentet därför – utan hänsyn till de ”statsskäl” som regeringarna åberopar – alltid försvara de mänskliga rättigheterna i hela världen. Vare sig det är lämpligt för oss eller inte, vare sig de regimer vi har att göra med är vänster- eller högerinriktade eller motsvarar någon annan beskrivning, måste vi alltid försvara de mänskliga rättigheterna i världen utan att böja oss för statsskäl.
Jag hoppas att ni inte har något emot att jag avslutar med några ord om ledamotsstadgan. Vi vill ha en sådan, men bollen ligger nu hos rådet. Vi har gjort vårt arbete och nu är det rådets tur, och om ministerrådet inte vill att saken skall gå vidare är det bara att säga ifrån. Vi har gjort vårt arbete, och vi i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater önskar er, herr talman, all framgång i ert arbete. Om ni värnar om Europa som en gemenskap – vilket jag inte betvivlar att ni kommer att göra – skall vi alltid stå på er sida.
Lycka till!
Schulz (PSE ).
   – Herr talman, fru vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag tackar er, herr talman, för ert anförande. Ni behandlade de punkter som vi i Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet anser vara grundläggande för den framtid vi står inför, och därför gläder det oss att ni har talat om dem. Jag kan inte beröra alla de punkter ni tog upp, och det skulle jag inte heller vilja göra, men jag skulle vilja återkomma till några av de nyckelord ni använde, eftersom de avgör i vilken riktning parlamentet måste utvecklas.
I ert tal hänvisade ni ofta till de båda källor som Europeiska unionen får sin legitimitet ifrån, nämligen rådet och parlamentet. I konstitutionen talas det om en union av stater och folk där staterna företräds av rådet och folken av parlamentet, och därför är det rätt att parlamentet skall representera de europeiska folkens mångfald. För vår grupp innebär detta också till exempel att de språkliga arrangemangen i parlamentet inte utgör något betungande och onödigt ont, utan att de måste vara en garanti för de europeiska folkens mångfald och göra det möjligt för denna mångfald att – i ordets sannaste bemärkelse – komma till tals. Av denna anledning är jag tacksam att ni talade om att ni har inrättat en arbetsgrupp för att ordna saker och ting på ett effektivt sätt, vilket emellertid också i fortsättningen bör göra det möjligt för varje man och kvinna i Europeiska unionen att, oberoende av utbildning, få möjlighet att väljas in i och arbeta i parlamentet. Detta innebär även att se till att de blir förstådda, vilket jag uppfattar som en viktig aspekt för att stärka den europeiska demokratin.
Ni talade också som företrädare för parlamentet genom att brännmärka alla dem som tror att terrorismen bara kan bekämpas med maktspråk, och det är jag mycket tacksam för. De som inleder krig under förevändning att de bringar frihet, demokrati och mänskliga rättigheter men som i stället sprider kaos, oordning och importerade plågoandar kan inte bli förvånade om deras handlingar bidrar till att främja terrorism. De som försöker motverka terrorismen genom att återinföra dödsstraffet möter våld med våld. Att undergräva demokratin genom att påstå sig kunna bekämpa terrorismen på ett bättre sätt är inte rätt sätt att gå tillväga. Terroristerna förstår sitt eget språk, och när de själva tillgriper våld är våld – ett legitimt statligt våld – det svar som krävs för att återställa ordningen. Men vad samhället behöver är en öppen dialog och att ovillkorligt och utan fruktan acceptera den ”andre”, vem han än är i denna situation. Det är konflikten mellan civilisationerna som ger upphov till fortsatt terrorism, medan den form av dialog som ni har beskrivit kunde vara en väg ut ur terrorismens fälla. Därför tackar jag er för att ni i så tydliga ordalag tog upp denna punkt.
Ni talade om Turkiets anslutning och om de beslut som nu måste fattas. I morse läste jag i en av de stora tyska dagstidningarna att debatten i denna fråga skär rakt igenom grupplinjerna här i parlamentet och att alla våra politiska grupper visar upp en annorlunda bild. Det kommer som en överraskning för mig, eftersom jag alltid har haft intrycket att bara en grupp var enig i denna fråga och att bilden i alla de andra varierade. Denna förmiddag vet vi att det finns olika åsikter inom varje grupp i parlamentet. Slutligen måste varje enskild ledamot själv väga fördelarna med att gripa ett kortsiktigt politiskt och ekonomiskt tillfälle mot att ta långsiktiga, för att inte säga geostrategiska hänsyn, i synnerhet när det handlar om hur olika kulturer skall kunna integreras i unionen, men med rätta påpekade ni att det är vi som måste fatta detta beslut och att det är otänkbart att fatta det utan Europaparlamentet. 
I denna fråga måste parlamentet alltså ta ställning, och vi i den socialdemokratiska gruppen kommer att bidra till debatten, ett bidrag som naturligtvis inte kommer att bli enhetligt, eftersom det även inom vår grupp finns skilda åsikter. En sak som vi inte får förlora ur sikte när vi diskuterar vår Turkietpolitik är att Europas handlingssätt måste stöttas av trovärdiga påståenden och löften som avges på den internationella arenan. Jag kan knappast föreställa mig att man under en period av fyrtio år kan ge upprepade löften till ett land och ålägga det fler och fler nya krav som det sedan uppfyller, för att slutligen säga att hela processen inte har tjänat något till och att alla deras ansträngningar har varit förgäves. Vilken kritik vi än kan – och måste – framföra mot Turkiets inrikessituation, är det ett uppenbart faktum att utsikten till anslutning under de senaste tre åren har gjort fler reformer möjliga i detta land än under de föregående fyrtio åren av diskussioner. Detta är något som vi inte får förlora ur sikte.
När det gäller ledamotsstadgan och den ökade effektiviteten sade ni det som måste sägas. Vi stöder den strategi ni beskrev, och om ni går vidare kan ni lita på vårt helhjärtade stöd. Jag vill avsluta med att säga något om era kommentarer till utfrågningen av kommissionärerna. Vi inom socialdemokratiska gruppen vill utnyttja detta tillfälle till att klargöra att den tillträdande kommissionen måste ta ert uttalande på allvar att ”konkurrens och social sammanhållning är två sidor av samma mynt”. De som tror att det enda Europa behöver är konkurrens och att social sammanhållning inte är lika viktigt förstör Europas grundval, eftersom det har varit den sociala modell som har gjort Europa starkare. Det är för denna sociala modell som vi inom socialdemokratiska gruppen kommer att kämpa, även mot dem inom kommissionen som är benägna att betona konkurrensen över allt annat. När vi frågar ut varje enskild kommissionär kommer vi därför att betona projektet med det sociala Europa.
Låt mig avslutningsvis säga att vem som än infinner sig och presenterar sig kommer att bedömas utifrån sina politiska uttalanden och inte på grund av sitt politiska förflutna.[lt]0} Faktum är, herr Poettering, att om Lazlo Kovac inte hade varit Gyla Horns utrikesminister hade Tyskland inte återförenats. Det var den ungerska regeringen där Lazlo Kovac tjänstgjorde som gjorde det möjligt att ena Tyskland. Jag välkomnar Lazlo Kovac som europé – låt mig säga det från början – och jag vill säga till dem som försöker förvandla utfrågningarna av kommissionärerna till ett slag om ideologiska principer att de kommer att få se.
Watson (ALDE ).
   – Herr talman! Liberalerna och demokraterna i parlamentet välkomnar ert program för ordförandeskapet och vi ger ert arbete vårt stöd. När ni talar opartiskt till förmån för Europaparlamentet, när ni hedrar dess ställning och försvarar dess privilegier kan ni räkna med vårt stöd.
Parlamentets betydelse ökar, och tillsammans med den måste också parlamentets talman få ökad betydelse. Ni har tagit över ett parlament som fått ytterligare nästan hundra parlamentsledamöter och som utökats med nio nya officiella språk. Det är en apparat med fyra och ett halvt tusen beståndsdelar, där man talar tjugo språk och använder en miljon ord i veckan. Delarna måste röra sig i takt med varandra, och apparaten måste förbli i rörelse. Ni måste se till att så sker.
Benjamin Franklin sade en gång om Förenta staternas vicepresident – före Dick Cheneys tid – att det var en befattning som saknade inflytande och betydelse till sådan grad att personen i fråga borde tilltalas med ”ers överflödiga excellens”. Europaparlamentet har inte råd med en överflödig excellens, eftersom ni kommer att vara vår röst. Ni kommer att tala för oss i rådet, ni kommer att vara parlamentets vilja: Ni kommer att vara vår viljekraft.
Vi bär alla bördan att bygga upp parlamentets legitimitet och därmed den europeiska demokratin och det arbete som parlamentet utför – men ingen av oss gör det mer än ni. I era inledande ord talade ni om två källor till legitimitet. Parlamentet har verkligen en särskild skyldighet att stå upp för EU-medborgarnas rättigheter. Ibland innebär det att skydda deras rättigheter mot ingrepp från medlemsstaternas sida. Jag tänker till exempel på de nio miljoner statslösa romerna eller på de cypriotiska medborgarna men också på folket i Gibraltar som nu för första gången finns representerat i Europaparlamentet, tack vare en dom i EG-domstolen. Jag är stolt över att vara en av dem som företräder Gibraltar här, eftersom det endast är i Europa som man från Gibraltars sida kan se ut över gränsen vid La Linea, eller betrakta det brittiska stridsfartyget i Algeciras-bukten och äntligen slippa se en motsägelse. Europaparlamentet är ett uttryck för tron på att vi är bättre än vår historia och mer än våra nationaliteter, och det måste också komma till uttryck genom talmannen.
Ni kan förvänta er ett offensivt stöd från liberalerna och demokraterna på två områden för ert uppdrag. Det första området är reformen av parlamentet. Ett utvidgat parlament innebär ett reformerat parlament. Vi välkomnar att ni i dag betonar reformen av ledamotsstadgan. Det paket som man enades om vid slutet av förra sammanträdesperioden är inte ett slut utan en utgångspunkt. Vi kan inte gömma oss bakom det paketet. Vi måste syna de europeiska regeringarnas bluff och genast återgå till arbetet, eftersom våra väljares motkrav för legitimiteten är en öppen och framåtsträvande reform, och inget annat.
Det andra området är försvaret av konstitutionen för Europa. På det området förväntar vi oss att ni kommer att leda en gemensam kampanj över hela kontinenten. Så förnya ert ”frequent flyer”-paket: EU har aldrig haft en viktigare produkt att erbjuda.
Herr talman! Vi liberaler och demokrater här i parlamentet kräver uppfinningsrikedom och förväntar oss framåtanda. De politiska institutionerna står och faller med den respekt de inger. Under ett kvarts sekel har parlamentet förvärvat befogenheter och bett EU-medborgarna om respekt och tillit. Vi måste vakna, arbeta och sova som om den tilliten måste vinnas på nytt varje dag. Jag önskar er lycka till under er mandatperiod, herr talman, och jag vill säga att vi inte förväntar oss mindre av er än detta.
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi stöder den öppna och positiva inriktningen i ert tal och den långa lista med prioriteringar som ni har angivit huvuddragen för. Vi kommer båda säkert att få mycket att göra under de kommande åren, men vi tror att den viktigaste utmaningen för parlamentet är att övervinna euroskepticismen och, som Watson också påpekade, att visa att vi inte är överflödiga.
Om vi vill att inte bara 40 procent utan 80 eller 90 procent av våra medborgare skall delta i valet 2009 är det tre saker vi måste bli bättre på än tidigare, och för att klara av detta måste vi nå bortom våra politiska skiljaktigheter och försöka stå emot den trend som redan kan skönjas här i parlamentet i dag och som gör parlamentet till en sorts bihang till rådet där parlamentsgrupperna mer och mer blir ett uttryck för maktrelationerna bland de olika nationella delegationerna snarare än oberoende och verkligt europeiska politiska organ.
Herr talman! Parlamentet måste stifta bättre lagar. Det måste visa rent praktiskt att det är möjligt att arbeta demokratiskt på överstatlig nivå och låta folket se att det fungerar. Det måste handla som det internationella samfundets ögon i frågor där det inte finns utrymme för hyckleri eller dubbelmoral, såsom skyddet för de mänskliga rättigheterna och beslut om krig och fred. 
Vad gäller vår roll som medlagstiftare får vi inte glömma att Europaparlamentet under åratal har varit tvunget att kämpa hårt för att vinna rådets och kommissionens respekt för sina befogenheter. Just nu finns det fortfarande minst fyra olösta frågor som vi ber er att föra upp på dagordningen inför trepartsmötet med de andra institutionerna så snart som möjligt.
Först gäller det den ständiga frestelsen att på något sätt tänja på reglerna för att hindra parlamentet att till fullo utöva sina befogenheter. Exempel på detta är PNR – överenskommelsen med Förenta staterna om utlämnande av passageraruppgifter – och kommittéförfarandet om genmodifierade organismer, men jag skulle kunna nämna andra. Detta är en verklig politisk fråga som ni måste ta upp personligen.
För det andra gäller det översynen av tillgången till känsliga dokument. Även här gör kommissionen och rådet vårt liv besvärligt som företrädare för folket. Ett av många exempel är överträdelseförfarandena. Kommissionen har klart och tydligt hävdat att den vill minska sitt inflytande i denna fråga och vi har inte tillgång till dessa förfaranden, vilket mycket ofta hindrar rättvisan att ha sin gång. Vi anser att er roll som talman i denna institution är av största vikt även när det gäller den här frågan.
För det tredje måste vi upprätta ett interinstitutionellt handelsavtal genom att delvis försöka föra fram de regler som skall avgöras genom det konstitutionella fördraget. De andra talarna har redan nämnt ledamotsstadgan och därför behöver jag inte breda ut mig alltför mycket om den.
Vi måste verkligen införa stora interna förbättringar. Vi motsätter oss en brådstörtad lagstiftning som genomdrivs vid första behandlingen och lagstiftningsuppgörelser som endast ingås mellan stora grupper, vilket ofta inträffade under sista delen av valperioden, medan vi är för en mer systematisk, mer politisk och effektiv användningen av vår befogenhet att ta initiativ till lagstiftning – en befogenhet som vi själva glömmer att vi har.
Jag har talat om parlamentet som ett laboratorium för överstatlig demokrati. Vi är övertygade att vi måste blanda oss i debatten om ratificeringen av det konstitutionella fördraget, men vi måste undvika misstaget att föra fram alltför ensidiga åsikter och stänga dörren för dem som inte anser att fördraget är den bästa lösningen för morgondagens Europa. Jag menar att vi måste vinna över även dem på vår sida genom att försöka att övertyga dem.
Jag upprepar att parlamentet också måste handla som det internationella samfundets ögon. Herr talman! Vi är fast övertygade att återinförandet av underutskottet för mänskliga rättigheter kan göra att parlamentet åter blir en plats där vi kan kämpa realistiskt och uppnå resultat inom området för de mänskliga rättigheterna i stället för det retoriska forum för önsketänkande som det har blivit under de senaste åren. Vi hoppas att vi kan räkna med ert stöd för att garantera att underutskottet kan arbeta helhjärtat och självständigt för att återuppbygga sitt stora nätverk av kontakter och samarbete med dem som stöder de mänskliga rättigheterna i världen genom att ge dem en röst och legitimitet, så att det på lång sikt kan bli ett eget utskott. 
Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag är allmänt positivt inställd både till de flesta av de huvudfrågor som ni tog upp i ert anförande och till den inställning de grundas på, och på min grupps vägnar tackar jag er för era ord. Det stärker vår övertygelse om att vi kan bygga upp ett mycket konstruktivt samarbete med er.
När det gäller företagsomlokaliseringarna, som ni nämnde, och även det lagstiftande arbete som väntar oss, vill jag inte dölja vår grupps djupa oro över kommissionens förslag till direktiv om avreglering av tjänster, det så kallade Bolkesteindirektivet, som innehåller ett förslag som praktiskt taget går ut på att värdlandets nuvarande lagstiftning skall ersättas av ursprungslandets lagstiftning. Syftet är med andra ord att ursprungslandets sociala trygghetsbestämmelser skall gälla för företag som tillhandahåller tjänster inom EU. Det är inte svårt att föreställa sig att en sådan bestämmelse skulle kunna ge upphov till social dumpning.
Vi skulle också välkomna att de åtgärder som förutses enligt Tammerfors II genomförs i sinom tid. När det gäller halvtidsöversynen av Lissabonmålen, som ni också tog upp och enligt vilka vi 2000 lovade att vi skulle ha full sysselsättning och världens mest kunskapsbaserade ekonomi till 2010, bör vi inte vänta till mars 2005 innan vi tar itu med detta. Nu är rätta tillfället för oss att bidra till debatten med de synpunkter vi har efter de senaste fyra åren, som har varit en upplysande erfarenhet.
Bortsett från vårt lagstiftningsarbete finns det dock vissa viktiga frågor på det civila området som vi måste ge oss i kast med och ta upp vid Europeiska rådet; nämligen vilken funktion Europeiska unionen bör fylla på världsarenan. Ni nämnde några av dessa frågor i ert anförande: till exempel vårt tillvägagångssätt när det gäller kampen mot terrorism och värnande om global säkerhet, eller frågan om våra förbindelser med de sydliga länderna, i synnerhet länderna i södra Medelhavsområdet. Jag tänker också på det alltmer oroande problemet med global uppvärmning och på mediekoncentrationen, som är en mycket aktuell fråga i många av EU:s medlemsstater.
Ni tog upp alla dessa frågor i ert anförande. Det finns självklart ännu fler frågor, såsom behovet att vidta åtgärder för att bekämpa gissel som aids, tuberkulos och malaria, sjukdomar som sex miljoner människor i världen dog av förra året. Alla här har frågor som kan läggas till listan över ämnen som absolut måste ha en plats på vår dagordning. Ni har rätt i att det är en del av vårt ansvar att diskutera dessa frågor.
Slutligen vill jag, om ni tillåter, ta upp en tvärgående fråga som ni också nämnde: konstitutionen för Europa. Jag är glad att ni sade att Europaparlamentet måste förändras till en verklig församling genom att inleda en öppen och pluralistisk debatt. Jag anser att det är fel att parlamentet, när tiden är inne, – för att använda ett uttryck som förre ordföranden Valéry Giscard d’Estaing är förtjust i – begränsar sig till att tala om för våra medborgare vilket val som är det rätta, i synnerhet med tanke på att ett sådant föreläggande förmodligen skulle ha liten effekt på dem som frågar sig vilken riktning den europeiska integrationen tar; personer som på ett eller annat sätt företräder majoriteten av EU:s medborgare.
Tvärtom, och långt ifrån att undvika problem eller motstånd, måste vi i själva verket inleda en verkligt demokratisk, pluralistisk och öppen debatt om det civila samhället och inte bara förlita oss på kvasiinstitutionella dialogpartner vid toppmöten. Denna debatt måste handla om de centrala punkterna i detta fördrag, som vi vill göra till en konstitution, och i synnerhet de punkter som EU:s medborgare bedömer den efter, det vill säga politiken och funktionen, vilka härrör från Europeiska enhetsakten och Maastrichtfördraget, eftersom syftet med konstitutionen är att ge dessa en permanent ställning.
Politiskt mod av detta slag är kanske i sig inte är den nya europeiska dröm som ni, herr talman, strävar efter, men det är åtminstone en hoppingivande innovation, ett positivt budskap riktat till våra medborgare och en god början, inte bara på denna nya valperiod, utan även – med en mer personlig hänvisning till er, herr talman – på er egen mandatperiod.
Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman, käre Josep Borrell! Även min grupp vill gratulera er till att ni har valts till talman, och vi hoppas att ni kommer att vara en bra talman för oss alla, oavsett varifrån vi kommer och oavsett vad vi anser om utkastet till konstitution.
Det är inte svårt att förutse att Europaparlamentet kommer att godkänna konstitutionen med stor majoritet. Den kommer att ge mer makt och inflytande åt oss i parlamentet. EU kommer att kunna fatta beslut på 15 nya områden. Vi kommer att kunna fatta majoritetsbeslut på 40 nya områden, inom vilka det kan hända att de nationella parlamenten röstas ned. Det kommer att bli mycket lättare att nå kvalificerad majoritet med de nya bestämmelserna, och Europaparlamentet kommer att ha rätt att lägga fram många fler ändringsförslag till de lagar som gäller i våra medlemsstater.
Det demokratiska problemet är emellertid att de nationella parlamenten kommer att förlora mycket mer makt än Europaparlamentet kommer att vinna. Den största delen av makten kommer att övergå från väljarna till 300 arbetsgrupper inom ministerrådet och 3 000 i kommissionen, av vilka inga arbetar öppet eller är föremål för medborgarnas inflytande. Demokratin inskränks i våra medlemsstater, och till slut blir det väljarna som drar det kortaste strået.
Det som är lugnande är att vi nu kommer att genomföra folkomröstningar i tio medlemsstater. Om detta även kunde utsträckas till de övriga medlemsstaterna, skulle resultatet bli att det hålls folkomröstningar överallt. Hur kan makt tas från väljarna utan att de tillfrågas om de ställer sig positiva till att inflytande flyttas över till befattningshavare och ministrar som har en mycket vag uppfattning om det mycket avlägsna Europaparlamentet?
Vi diskuterar nu huruvida EU-institutionerna bör anta en särskild kommunikationsstrategi för att övertyga väljarna om konstitutionens förtjänster. EU-institutionerna har en enda uppgift före folkomröstningarna, och det är att göra utkastet till konstitution tillgängligt på olika språk och i läsarvänliga utgåvor. Detta har vi inte lyckats göra. Det är i själva verket mitt kontor som har publicerat läsarvänliga utgåvor på webbsidan www.euabc.com. Rådet har endast lyckats trycka ett antal oläsliga versioner som varken innehåller index eller den reservation som konventet uttryckligen lovade oss att bifoga. Europaparlamentet skulle kunna ta över den uppgift som rådet och kommissionen inte har utfört, trots deras rikliga resurser. De olika gruppernas yttranden skulle kunna bifogas den officiella texten så att väljarna får olika rekommendationer och möjlighet att själva ta ställning.
Folkomröstningar och konstitutioner tillhör varken regeringar eller parlament; de tillhör väljarkåren. Väljarna i våra medlemsstater måste ges en garanti för att fria och rättvisa folkomröstningar kommer att anordnas överallt så att alla, när besluten väl har fattats – vare sig för eller emot – kan säga att det var rättvist. Väljarna har talat. Vi respekterar deras beslut.
Crowley (UEN ).
   – Herr talman! Även jag vill sälla mig till mina kolleger och gratulera er till utnämningen och tacka för ert anförande tidigare i morse.
I stället för att lägga fram en önskelista för varje ny politisk linje eller idé, vill jag mycket kort beröra några av de punkter som ni tog upp och försöka att åter sätta dem i relation till vår roll och vårt arbete här i parlamentet.
Till att börja med nämnde ni massakern i Beslan och särskilt den slakt av oskyldiga som ägde rum. I kraft av den institution som vi är delaktiga i och i kraft av den moraliska auktoritet som parlamentet har som folkets demokratiskt valda röst, åligger det oss att stå upp och motsätta oss allt våld mot människor. Vi måste vara en hoppets och lugnets ledstjärna för de som vill göra sin åsikt hörd.
Ni nämnde i ert anförande att ni inte ser på saken som en konflikt civilisationer emellan. För några år sedan skrev Storbritanniens överrabbin, Jonathan Sachs, en bok med titeln (olikheternas värdighet). Om det är något som Europaparlamentet och Europeiska unionen har uppnått så är det idealet att respektera olikheternas värdighet. Det finns saker som gör oss annorlunda, men dessa saker behöver inte skilja oss åt om vi kan visa tolerans, respekt och förståelse för dem. Under de kommande fem åren av parlamentets mandatperiod, borde vi försöka se till att i alla aspekter av vårt yrkesliv visa en sådan respekt och tolerans för skilda ståndpunkter. Vi kanske inte håller med eller delar dessa ståndpunkter, men vi bör respektera parlamentsledamöternas och andra valda företrädares rätt att hysa dessa åsikter och att försöka föra fram dem. Vi kommer att ställas inför denna situation ännu oftare nu på grund av utvidgningen nyligen och återförenandet av Europa. Det finns numera människor här i parlamentet som vet hur det är att inte ha någon yttrandefrihet, att inte ha friheten att använda sitt eget språk och att inte ha rätten att undervisa sina barn i sin egen historia och kultur. De vill se till att dessa rättigheter aldrig försvinner igen. Somliga här i parlamentet och på många andra platser kan använda ledamöternas passion för och tro på skyddet av kulturerna och den språkliga mångfalden inom Europeiska unionen som ett sätt att angripa dessa ledamöter. Vi måste förstå resonemanget bakom det synsättet.
Herr talman! Ni sade med rätta att språkfrågan bör tas upp av rådet när det gäller vad som är lämpligt eller inte. Vi bör också ha ett visst spelrum i parlamentet: För inledande kommentarer i en ledamots första anförande eller för andra viktiga tillfällen under ordförandeskapet, bör man tillåtas att använda sitt eget språk, även om det kanske inte är ett officiellt arbetsspråk, under förutsättning att man lämnar över en översättning till tjänsteenheterna innan man håller sitt anförande.
Min sista kommentar är att parlamentet runt om i Europa måste betraktas som ett parlament som skall behandlas med respekt och vördnad, eftersom vi har ett mandat och det är vi som gör folkets röst hörd så nära EU:s hjärta som möjligt. Det måste också finnas respekt för parlamentsledamöternas arbete och deras arbetssätt. Om vi inte är villiga att respektera oss själva inom parlamentet, om vi inte är villiga att arbeta enligt de regler och lagar som fastställts i vår egen arbetsordning och åberopa våra rättigheter och befogenheter enligt de olika fördragen och enligt den nya konstitutionen – om den antas –, då kommer heller ingen utanför parlamentet att respektera oss. Mot bakgrund av våra tidigare samtal och det arbete ni redan utfört i detta hänseende sedan ni tillträdde er tjänst, litar jag på att ni kommer att visa ledarskap genom att se till att respekten för parlamentet och dess värdighet alltid skyddas. Enskilda ledamöters rättigheter kommer främst när det gäller detta skydd.
Sammanfattningsvis vill jag ge ett kort citat som bäst kan beskrivas som en gammal irländsk dikt. Jag kommer inte att använda originalets gaeliska: ”Vem kommer att tala för de ensamma och förtryckta? Om inte ni, så vem annars? Vem kommer att tala för de kuvade och orättfärdiga? Om inte ni, så vem annars? Vem kommer att tala för er? Om inte ni, så vem annars?” Vi har befogenhet att tala för de som inte har någon röst och att leda de som måste visas den sanna vägen.
Belohorská (NI ).
    Tack, herr talman.
Även jag vill gratulera er till att ni har valts till talman, både på mina egna och på mina kollegers vägnar i Grupplösa. Precis som spektrumet av färger förstärker en målnings skönhet, anser jag att spektrumet av politiska partier i Europaparlamentet garanterar att de beslut som fattas av parlamentet inte bara kommer att tjäna en viss del av EU.
Jag vill återgå till kommissionens ordförande José Manuel Durão Barrosos anförande här i parlamentet, i vilket han tydligt klargjorde att unionen måste ha en stark och oberoende kommission. Jag anser att EU även behöver ett starkt och ansvarigt parlament. Vi måste motsvara våra väljares vilja och förväntningar. För att vi skall kunna försvara deras intressen måste vi ha lämpliga arbetsförhållanden. Herr talman, låt mig alldeles i början av vår mandatperiod påminna er om vår begäran att den diskriminering som vi i Grupplösa möter skall undanröjas.
Först och främst har de andra politiska grupperna bättre bemannade sekretariat. Gruppen Unionen för nationernas Europa har till exempel 27 ledamöter och 34 tjänstemän. Vi har 29 ledamöter men endast 11 anställda som tar hand om vårt arbete på sekretariatet. Våra sammanträden tolkas inte till våra modersmål trots att många nationaliteter finns företrädda i vår grupp. Det ekonomiska stöd som anslås till de politiska grupperna granskas inte förrän det har utnyttjats, medan vi måste ansöka om medel och i förväg förklara varför vi ber om dessa medel.
Herr talman! Alla här i dag har valts i demokratiska val för att företräda våra väljare. Europeiska unionen garanterar sitt välstånd genom avtal och kompromisser, och vi måste göra allt för att se till att diskrimineringen i parlamentet undanröjs. Jag ber er därför att lösa dessa problem och inte bara lägga dem åt sidan. Jag har en känsla av att den ekonomiska pressen på de ledamöter som tillhör Grupplösa kan vara skälet till att vi har blivit politiskt integrerade.
Ni nämnde problemet med tolkningen i ert anförande. Det vi ser här är ytterligare diskriminering från Europaparlamentets sida. Tidigare, under den period då vi hade status som observatörer, behandlades inte tolkarna från kandidatländerna jämlikt. I synnerhet diskriminerades de på området social trygghet när det gällde deras rättigheter och förmåner. Sedan de tio nya medlemsstaternas anslutning, det vill säga sedan den 1 maj 2004, har deras status ändrats något, men de diskrimineras fortfarande jämfört med sina kolleger från de gamla medlemsstaterna. Tidigare har tolkar aldrig rekryterats på A8-nivå på grund av att deras arbete är mycket krävande. Skillnaden mellan tolkar från gamla och nya medlemsstater är över 1 000 euro.
Herr talman! Jag ber om ursäkt för att jag talar om ekonomiska och finansiella problem redan i början. Men i Slovakien anser vi att det är viktigt att rensa luften. Europaparlamentet måste lösa alla ekonomiska frågor för alla ledamöter så att status inte blir någon tvistefråga, så att det inte finns någon virtuell gräns mellan de gamla och de nya. Jag ber därför om rättvisa, och den ligger i era händer. I gengäld kan jag erbjuda er ärligt, hårt arbete. Ledamöterna i Grupplösa kommer fästa uppmärksamheten på orättvisor, men vi kommer alltid att arbeta för att försöka nå kompromisser och lösa de viktiga problem som tas upp.
Ni står inför krävande tider. Därför önskar jag er lycka till med ert svåra arbete och styrka att kunna utföra det. Det är inte alla politiker som får den möjlighet som ni har getts. Bevisa att ni är värdig detta historiskt mycket viktiga arbete och att ni är en talman för oss alla.
Jag tackar för er uppmärksamhet.
Talmannen.
   Tack så mycket, fru Belohorská. Ordförandeskapet noterar alla era kommentarer, som kommer att analyseras av den arbetsgrupp som ansvarar för att se till att parlamentet fungerar på ett korrekt och rättvist sätt. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om läget i Vitryssland. 
De Palacio,
    Herr talman, mina damer och herrar! Det är tråkigt att se hur lite som har förändrats till följd av de många debatter om det demokratiska läget i Vitryssland som har hållits här i parlamentet under de senaste åren. Jag vill emellertid ta detta tillfälle i akt för att bedöma läget när det gäller våra förbindelser och beakta möjligheterna till att förbättra dem i framtiden, inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken.
Jag vill kort påpeka att de bilaterala förbindelserna började utvecklas tillfredsställande efter Vitrysslands självständighet 1991 mot ett antagande av ett associerings- och samarbetsavtal och ett provisoriskt handelsavtal. Alla förhandlingar lamslogs dock till följd av att det interna politiska läget i Vitryssland försämrades 1996, och beklagligt nog har förbindelserna inte förbättrats sedan dess.
Trots detta har Europeiska unionen sedan 2002 arbetat hårt för att återaktualisera frågan och försöka övervinna dödläget, genom att tillämpa ett tillvägagångssätt med beröringspunkter, med det enda syftet att gradvis förbättra våra förbindelser med Vitryssland.
Hittills har unionens kontinuerliga ansträngningar, samtalen, dock inte lett till några konkreta resultat. Trots detta är unionen fortfarande beredd att fortsätta arbeta, förutsatt att Vitrysslands myndigheter visar tecken på god vilja.
Vi måste också komma ihåg att Vitryssland har blivit en direkt granne efter den senaste utvidgningen – vi har gemensamma gränser – och i detta avseende är det ännu viktigare för oss att Vitryssland blir ett demokratiskt, stabilt och välmående land.
Enligt vår åsikt och på lång sikt kan och måste vår närhet till varandra ta sig uttryck i nära samarbete och utbyte på områden av ömsesidigt intresse, såsom handel, rättsliga och inrikes frågor, transport, energi och miljöfrågor. Allt detta kräver emellertid grundläggande politiska reformer i Vitryssland.
Jag vill ännu en gång säga att Europeiska unionen är djupt oroad över den senaste utvecklingen i Vitryssland. Alla tecken tyder på att läget försämras när det gäller respekt för rättsstaten, demokratin och de mänskliga rättigheterna, och vi ser fortfarande att Vitrysslands politik i fråga om oberoende medier – några medier har stängts –, regeringens och regeringsvänligas åtgärder mot de politiska oppositionskrafterna och situationen för oberoende sociala organisationer och institutioner för högre utbildning leder till att läget blir allt svårare.
I detta avseende måste jag påpeka att vi med största intresse även följer den debatt som hålls i Europarådet här i Strasbourg om de personer som har försvunnit i Vitryssland.
I enlighet med den information som Europeiska fackliga samorganisationen har lämnat, har kommissionen även inlett en utredning om påstådda överträdelser av föreningsfriheten och rätten till kollektivförhandlingar inom ramen för förordningen om systemet med allmänna preferenser. Beroende på resultatet av denna utredning kan det hända att unionen blir tvungen att ompröva Vitrysslands framtida tillträde till förmånerna i allmänna preferenssystemet.
En nyckelfaktor i vår politik i fråga om Vitryssland är stödet till det civila samhället och demokratiseringsprocessen. Under de senaste åren har Vitrysslands myndigheter emellertid vägrat tillämpa skattebefrielse för landets skulder till Europeiska unionen, vilket otvivelaktigt utgör ett hinder för att sända bistånd, och följaktligen förhindras utnyttjandet av biståndet och det vitryska samhällets tillgång till det.
Vitrysslands myndigheter registrerar för närvarande alla fria externa biståndsprojekt, och i praktiken ger detta myndigheterna möjlighet att avslå den internationella hjälp som de anser strida emot deras partiintressen.
Hur kan vi då förbättra våra förbindelser med Vitryssland under dessa omständigheter? Vi har utarbetat en europeisk grannskapspolitik för att fortsätta att stärka förbindelserna med våra grannar, däribland Vitryssland.
Genom denna politik anser vi att vi kommer att kunna förstärka våra ansträngningar för att stödja den demokratiska utvecklingen i Vitryssland.
Jag vill klargöra att Vitryssland kommer att kunna delta i den europeiska grannskapspolitiken fullt ut, med alla fördelar som detta medför, om de grundläggande politiska och ekonomiska reformerna genomförs, och då så snart detta sker. Under nuvarande omständigheter uppfyller landet dock inte de minimivillkor som krävs, och därför kan vi inte tillämpa denna politik när det gäller Vitryssland.
Den första viktiga milstolpen för Vitryssland kommer att bli parlamentsvalet och den folkomröstning som är planerad till oktober. Unionen har åtagit sig att stödja ett demokratiskt parlamentsval under hösten, i samverkan med Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE) och Europarådet. Vi vill dock lägga tonvikten på den rättsliga ramen för valet samt mediefrihet och de förutsättningar som gäller för de olika politiska partiernas valkampanjer.
OSSE:s kontor för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter kommer att sända valobservatörer till parlamentsvalet. Unionen kommer att delta genom ett stödja valobservatörerna och samtidigt kommer vi att stå i kontakt med de demokratiska krafterna. Jag måste dock påpeka att vi är mycket oroade över den folkomröstning som har utlysts om grundlagsändringen och avskaffande av den nuvarande gränsen för presidentens mandatperiod.
Vi har vid flera tillfällen informerat de vitryska myndigheterna om de följder som denna folkomröstning kan få för våra förbindelser om förhållandena inte förändras.
Rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) slutsatser som antogs i går är glasklara på denna punkt.
I detta avseende vill kommissionen ännu en gång sända ett tydligt budskap till Vitrysslands folk och tala om för dem att unionen inte har glömt bort dem. Det viktiga är att folket – i synnerhet de som kämpar för demokratiska förändringar – inte tror att de inte har något stöd. Det är nu mer nödvändigt än någonsin att vi fortsätter vårt arbete för att stödja det civila samhället och de demokratiska krafterna i Vitryssland. Vi har dessutom åtagit oss att göra detta.
Jag anser att parlamentet i sin resolution ger uttryck för liknande oro när det gäller Vitryssland, och jag är naturligtvis intresserad av att höra ledamöternas synpunkter på den nuvarande utvecklingen av våra förbindelser och i synnerhet med tanke på hur vi kan förbättra vårt stöd, vår hjälp till demokratisering av Vitryssland, och följaktligen vårt stöd och vår hjälp till de vitryska demokratiska krafterna i ett sådant här svårt läge. 
Klich (PPE-DE ).
    Herr talman, fru kommissionär! Jag är mycket glad att kommissionen inser vikten av läget i Vitryssland, och i synnerhet vikten av den valkampanj som för närvarande genomförs i landet och det kommande parlamentsvalet. Detta val fick ytterligare betydelse förra veckan i och med tillkännagivandet att en folkomröstning skall hållas samtidigt. Detta är naturligtvis ett försök att upprätthålla det nuvarande auktoritära styret, men det är också ett fantastiskt tillfälle för den vitryska nationen, en möjlighet för det vitryska folket att mobilisera sig och uttrycka sina egna åsikter om situationen för mänskliga rättigheter och demokratiska standarder i Vitryssland. Det är även en utmaning för vår gemensamma utrikespolitik.
EU:s utrikespolitik tycks vara i behov av en modigare taktik, och det är nödvändigt att omformulera vissa uppgifter och strategiska mål. Det är inte bara så att EU har ett mycket stort intresse av att Vitryssland fortsätter att vara en oberoende stat; Vitrysslands oberoende kommer även att fortsätta att vara hotat om landet styrs på ett odemokratiskt sätt. Dessutom kommer det endast skenbart vara ett stabilt land, och stabiliteten i Östeuropa kommer endast skenbart att vara garanterad.
Diktaturer faller vanligtvis med dunder och brak, snarare än genom mjuka omvälvningar. Om EU:s nya östra gräns skall vara säker kan den inte vara en järnridå, och den får inte heller vara en skiljevägg som de rika och fria hukar sig bakom. Vår utrikespolitik för Vitryssland måste vara mer aktiv, vilket innebär att den måste skilja sig från den utrikespolitik vi har fört hittills.
Det var naturligtvis rätt att spärra alla program inom ramen för partnerskaps- och samarbetsavtalet efter 1996, och det är rätt att avbryta alla kontakter med högt uppsatta tjänstemän inom Alexander Lukasjenkos regim, men vår politik saknar politisk vilja gentemot det vitryska folket. Jag är mycket nöjd med att kommissionsledamoten tillstår att syftet med EU:s politik är att stödja det civila samhället, men vi måste tillsammans utarbeta förfaranden som är bevisat effektiva.
Demokrati i Vitryssland kommer inte att komma av sig själv; vitryssarna måste själva bygga upp den, men vår uppgift är att hjälpa dem och att göra detta mycket mer kraftfullt än hittills. Denna hjälp bör inriktas på särskilda sociala och politiska grupper, lokala myndigheter, icke-statliga organisationer, skolor och unga. Syftet bör vara att stödja de personer som just nu sår ett frö till ett civilt samhälle och en demokratisk politik. Hjälp bör också ges till den demokratiska oppositionen, som förtjänar beröm för att den nyligen gått med i koalitionen 5+. De är våra vänner. De talar samma språk som vi, de har samma värderingar och tänker i samma banor och de tror på EU. Jag hoppas att framtiden tillhör dem och att de en dag kommer att sitta just här, i Europaparlamentet.
Inom kort kommer det att krävas en mer aktiv och raffinerad taktik, som gör det möjligt att isolera en odemokratisk regering, utan att isolera samhället. Regeringen bör isoleras för att vi skall kunna ge positivt stöd till det vitryska folket.
När det gäller den kortsiktiga strategin krävs det kraftfulla åtgärder, eller med andra ord, de kortsiktiga åtgärder som kommissionsledamoten nämnde.
För det första är det viktigt att den valkampanj som nu genomförs observeras mycket noggrant, och alla oegentligheter bör bemötas snabbt, såsom förbudet mot arbetarpartiet, något som redan har skett, att många kandidater nekas registrering och att oppositionsmedlemmar inte får sitta med i valkommittéer. Detta val och denna folkomröstning är så viktiga att vår politiska grupp, Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater i vår resolution begär att ett observatörsuppdrag skall sändas till Vitryssland och att en rapport skall utarbetas. Vi vill även att denna eftervalsrapport skall ligga till grund för en allvarlig diskussion om den framtida utformningen av EU:s utrikespolitik med avseende på Vitryssland. 

Wiersma (PSE ).
   – Herr talman! Först och främst vill jag säga att jag fullständigt instämmer i den analys som kommissionsledamoten gjorde nyss. Även om Vitryssland är en ny granne talar vi om ett gammalt problem, ett problem som har funnits sedan 1996, när vi, Europeiska unionen, först hamnade i dispyt med president Lukasjenko, nyckelfiguren i Vitryssland. Parlamentsvalet den 17 oktober är alldeles om hörnet och det är nu viktigt för oss att vända uppmärksamheten mot läget i detta land. En folkomröstning om en eventuell tredje mandatperiod för presidenten har också aviserats. Jag hade äran att vara ordförande för parlamentets delegation för förbindelserna med Ukraina, Vitryssland och Moldavien i fem år, och vi har haft dåliga erfarenheter av val i detta land i det förgångna.
Vid två tillfällen var en parlamentarisk trojka som utgjordes av parlamentet, Europarådet och OSSE, tvungen att förklara Vitrysslands val olagligt, och jag fruktar att detta nu kommer att ske igen. Av alla de rapporter som jag har fått om upptakten till valet kan jag utläsa att oppositionens arbete återigen tycks saboteras, oppositionskandidaterna motarbetas och media påverkas på ett otillbörligt sätt. Därför är det så viktigt att vi i parlamentet nu, när det är drygt en månad kvar till valet, sänder ett budskap om vad vi förväntar oss, i hopp om att vi inte skall bli tvungna att förklara valet olagligt igen. Tidigare i år gjorde vi ett försök att blåsa nytt liv i trojkan bestående av de tre parlamentariska institutionerna för att få igång den i tid till valet i Vitryssland, och i synnerhet parlamentet förhindrades från att fylla sin funktion, och jag själv förklarades mer eller mindre som i Vitryssland. Detta problem måste dessutom lösas om parlamentet över huvud taget skall kunna sända en delegation för att agera som observatörer vid valet.
Vi vill att oppositionen skall få en chans att genomföra en valkampanj på lämpligt sätt. Dessutom vill vi att kandidaterna skall vara fria att göra vad de vill. Användandet av regeringsmedel för att sabotera för oppositionen och det civila samhället måste upphöra. Denna ändring måste gå hand i hand med en förbättring av atmosfären, vilket även medför ökad frihet för fackföreningar och akademiker. Det finns oräkneliga exempel på hur fackföreningar manipuleras och infiltreras. Akademiska institutioner som försöker arbeta oberoende stängs, antingen tillfälligt eller fullständigt. Det bidragsflöde som är avsett att främja frihet i Vitryssland stoppas. Det är först när alla ovannämnda förändringar har genomförts som vi efter den 17 oktober eventuellt kan säga att förbättringar äntligen har gjorts, och att Europeiska unionen äntligen får möjlighet att se till att de förbindelser som har varit låsta sedan 1996 blir något öppnare och att skapa ökad kontakt med Vitryssland. Som jag redan har sagt är detta endast möjligt om folkomröstningen inställs.
Jag uppfattar det som president Lukasjenko nu försöker åstadkomma genom en folkomröstning, i vilken befolkningen otvivelaktigt återigen kommer att manipuleras på alla möjliga sätt, som ett slags konstitutionell statskupp. Att garantera en tredje mandatperiod skulle vara ett steg i riktning mot ett system som inte kan beskrivas som annat än auktoritärt, vilket det redan är. Vi måste verkligen försöka se till att Europas sista diktator, vilket är vad vi i allmänhet brukar kalla Alexander Lukasjenko, får ett slut, och att vi på denna grundval verkligen kan skapa en ny grannskapspolitik med Vitryssland. Jag hoppas att valet blir ett steg i riktning mot Europa, men jag fruktar att det snarare blir ett steg mot ett ännu mer auktoritärt system. Jag delar kommissionsledamotens pessimism när det gäller denna utveckling. 
Malmström (ALDE ).
    Herr talman! Fru kommissionär! Vitryssland – Europas sista diktatur brukar det kallas. Till synes fullkomligt opåverkad av det senaste decenniets omskakande händelser med Berlinmurens fall, Sovjetunionens sammanbrott, Öst- och Centraleuropas demokratisering och enandet av Europa.
Diktatorn Lukasjenko klamrar sig förtvivlat fast vid makten och nu har han utlyst en folkomröstning för att förlänga sitt mandat på obegränsad tid. Kollegan Wiersma talade om konstitutionell statskupp, och det är precis det det handlar om. Han verkar vilja vandra i en annan diktators fotspår, Fidel Castro, lika bedagad han. Med det systematiska och föga sofistikerade system för valfusk som Lukasjenkos regim har utarbetat finns det tyvärr inte mycket som tyder på att vare sig folkomröstningen eller valet den 17 oktober på något sätt blir rättvist. Det betyder att Lukasjenko kan sitta kvar, medan hans folk blir allt fattigare och allt mer isolerat.
Naturligtvis är det skamligt att vi i Europa har en kommunistdiktatur som närmaste granne. Trots otaliga försök att påverka regimen, med piska och morot, så har vi misslyckats – totalt. Det har varit meningslöst och ofruktbart att försöka samarbeta med regimen, och landet är alltså oändligt långt från de värden som vi försvarar. Yttrandefriheten är minimal, oppositionella och människorättsförespråkare förtrycks och förföljs. Fredliga demonstranter arresteras, torteras och döms till fängelse efter farsartade rättegångar. Vitryssland är det enda land i Europa som avrättar sina fångar. Handeln med kvinnor är omfattande. På många av Europas gator hittar vi tusentals vitryska kvinnor. Flera personer som har ifrågasatt regimen har under mystiska omständigheter försvunnit.
Men Vitryssland är vår granne och vi kan inte lämna det vitryska folket åt sitt öde. Precis som alla andra har de rätt till frihet och demokrati. Därför måste vi, precis som kommissionären säger, i parlamentet, rådet och kommissionen försöka finna vägar att ekonomiskt, politiskt och inte minst moraliskt stötta de modiga människor och organisationer som trots allt finns och som kämpar för rättsstatens principer, demokrati och mänsklig värdighet. De officiella påtryckningarna måste intensifieras. Vi måste kräva att valobservatörer också får övervaka den här illegitima folkomröstningen. Från min grupp ser vi gärna att parlamentet skickar observatörer den 17 oktober.
Med våra nya medlemsländer har vi fått in inte bara en geografisk närhet utan också kunskap och historia om Vitryssland. Det är viktigt att använda den och vara kreativa för att hitta sätt att stötta de demokratiska krafterna i Vitryssland. Många människor ser Europa som ett hopp om en bättre framtid, som en chans och möjlighet till ett nytt liv. Vi måste förstås upprätthålla drömmen om att en dag ett demokratiskt, öppet och marknadsekonomiskt Vitryssland faktiskt också skulle kunna bli medlemmar i Europeiska unionen.
Schroedter (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Debatten om Vitryssland har återigen kännetecknats mer av misströstan än av hopp. Som Jan Marinus Wiersma sade, har det varit så i flera år.
Även om vi har hållit ett öga på Vitryssland i flera år, är ett av det återförenade Europas misslyckanden att vi ännu inte har lyckats förhindra en diktatur av mörk och stalinistisk prägel inpå våra egna knutar. Tvärtemot det Vitrysslands president sade i en sändning från sitt lands TV-bolag, som alla följer partilinjerna, ger hans makt ingen säkerhet till folket, utan snarare fruktan och skräck. Han styr genom statsunderstödda yrkesmördare och genom att använda våldstaktik, såsom att tysta all opposition, kriminalisera engagemang i det civila samhället och förbjuda åsikts- och yttrandefriheten. Listan kan göras mycket längre, som ni vet. Det kommer att bli mycket svårt för Vitryssland att hitta vägen tillbaka till demokratin, och det är mot denna bakgrund som folkomröstningen bör ses. För att behålla sin personliga makt väljer Lukasjenko dagen för parlamentsvalet, den dag då demokratin kunde ha återvänt till landet, för att kräva ett förtroendevotum för honom, för att avleda uppmärksamheten från de verkliga problemen, de verkliga frågor som folket ställer sig; om varför det blir värre och värre medan läget i grannländerna förbättras, varför de inte får ta del av grannländernas välstånd, varför konsekvenserna av Tjernobyl förnekas, varför biståndsprojekt förbjuds, varför det skärs ned på sjuk- och hälsovården och varför experter som samlar in uppgifter för att möjliggöra bistånd fängslas. Det har gått 18 år sedan olyckan, men man har ännu inte tagit itu med konsekvenserna av Tjernobyl, och en stor del av folket exponeras för radioaktiva föroreningar.
Jag går nu över till diktator Lukasjenkos senaste åtgärd; stängningen av det humanistiska universitetet i Minsk. Det var det sista universitetet som understödde och undervisade i liberala och europeiska värderingar, och det stängdes trots motstånd från studenter och folket. Därför får vi inte tiga, vi måste protestera, för detta är ännu en metod för att driva ut den verkligt proeuropeiska eliten ur landet.
Jag måste säga, fru kommissionär – och här håller jag med den första talaren – att Europeiska unionen kan anklagas för att inte ha gjort tillräckligt för att dra ut Vitryssland ur det svarta hålet av självisolering, och vi vet varför; våra instrument är olämpliga. Inte ens de nya instrument som ni föreslår som en del av grannskapspolitiken räcker på långt när till för att ta itu med detta speciella problem. Ni har inte tagit någon hänsyn till parlamentets förslag om att införa särskilda program för detta med andra alternativ och annan finansiering, vilket äntligen skulle göra det möjligt för oss att vidta de åtgärder som det finns ett så trängande behov av, såsom till exempel utveckling av det civila samhället och stärkande av åsikts- och yttrandefriheten.
Låt mig allra sist nämna min vän – min bästa vän i Vitryssland – Viktor Gonchar, som är ett av offren för de lejda mördarna, vilket ni alla vet. Jag anser att vi måste göra mer för att se till att mördarna straffas och hans död utreds öppet, men vi bör även föra hans vision av ett demokratiskt Vitryssland vidare, ett Vitryssland där folket får möjlighet att dela Europas framåtskridande och välstånd.
Maštálka (GUE/NGL ).
    Mina damer och herrar! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hennes redogörelse, även om det finns många punkter som jag inte håller med henne om. Detta är andra gången jag deltar i en debatt om Vitryssland, den första gången var som ledamot av Europarådets parlamentariska församling, och jag måste bekänna att jag aldrig har förlorat hoppet. EU-institutionerna har rätt att uttrycka sina åsikter om anmärkningsvärda eller till och med exceptionella händelser och situationer, och det är följaktligen självklart för dem att även ägna särskild uppmärksamhet åt Vitryssland.
Vitryssland är en stat som befinner sig i en exceptionell situation. Landet är en av Europas yngsta stater, med en politisk elit som är orutinerad som självständig stat. Det är ett land där administrativa gränser har ändrats till statsgränser, vilket har lett till att familjer, ekonomin och kulturen har splittrats. En sådan stat förtjänar inte bara särskild uppmärksamhet, utan också exceptionell hjälp. Överdriven kritik av regeringen och oreserverat stöd till oppositionen är enligt min mening ett av de värsta möjliga sätten att tillhandahålla hjälp i en sådan situation.
Syftet bör när allt kommer omkring inte vara att störta regeringen, utan att hjälpa Vitrysslands folk. Vad vet vi om oppositionen, som några av våra kolleger, med all respekt, försöker föra till makten? Den kanske blir sämre på att styra landet än den nuvarande regeringen? Vad vet vi om det vitryska folkets verkliga önskemål? De kanske vill ha en nationalistisk regering, eller en antirysk politik, eller bara ökad demokrati och välstånd i sitt eget land och närmaste möjliga samarbete med sin stora och snabbt utvecklande granne? Jag tror inte att vi vet svaren på dessa frågor.
I sin nuvarande sammansättning håller parlamentet ännu så länge bara på att vänja sig vid sina skyldigheter och sitt ansvar. Den värsta möjliga början skulle vara att falla till föga för ideologiska fördomar och döma på grundval av massmedias sätt att styra våra känslor. Vi valdes inte som parlamentsledamöter för att döma utan att låta den andra sidan försvara sig. Vi valdes inte för att ställa till bråk bara för att vi inte tycker om någon eller för att TV-rapporter och tidningsledare har målat upp en negativ bild av dem. Vi valdes inte för att ställa Europa mot sig självt. Vi sitter i parlamentet för att skapa förutsättningar för ömsesidig förståelse, eller med andra ord inte för att isolera människor, utan för att föra dialog. När det gäller detta instämmer jag med min vän och kollega Bogdan Klich.
Jag stöder förslaget att parlamentet skall sända en delegation till Vitryssland som består av företrädare för alla de politiska grupperna, och jag hoppas att den kommer att kunna fastslå politikernas, allmänhetens och experternas åsikter. Då kommer vi att kunna säga hur läget i Vitryssland är, utan dubbelmoral. 
Wierzejski (IND/DEM ).
    Herr talman! Vitrysslands nuvarande president har utlyst en konstitutionell folkomröstning som skall hållas samtidigt som parlamentsvalet. Det vitryska folket kommer att välja sina parlamentariska företrädare och besluta om vilken utformning konstitutionen bör ha. Redan i förväg har röster hörts från hela världen som ifrågasätter de vitryska statliga myndigheternas integritet och valresultaten, även om vi inte kommer att få reda på resultaten förrän efter den 17 oktober. Det tas för givet att de demokratiska principerna kommer att överträdas. Enligt min åsikt är det lika oförenligt med den demokratiska andan att ifrågasätta valets och folkomröstningens integritet innan de har genomförts.
Vi har rätt att uppmärksamma situationen och det skall vi också göra, men vi får inte döma i förväg. Dessutom tvivlar jag på att en struktur som är så odemokratisk som vi anser att Europeiska unionen och unionens byråkratiska institutioner är, har någon moralisk rätt att bedöma den demokratiska nivån och anse att en suverän stats beslut är odemokratiska. Har Europeiska unionen befogenhet att läxa upp oberoende stater?
Det finns en gammal maxim som lyder , vilket betyder, läkare, bota dig själv. Europeiska unionen vill påtvinga det konstitutionella fördraget på fria nationer, även i sådana fall då obligatoriska nationella folkomröstningar för att anta fördraget inte krävs. Var är demokratin i sådana fall? Parlamentet borde först garantera demokrati och oberoende i EU-länderna, och först därefter fördöma och tillrättavisa andra.
”Ni ser grandet i er broders öga men inte bjälken i ert eget”. Fariséer och hycklare! Med detta menar jag inte att vi inte skall reagera på kränkningar av de mänskliga rättigheterna, var de än må ske i världen, men detta är inte parlamentets arbete. Detta skulle vara som om USA:s kongress antog en resolution om demokratin i Frankrike eller Tyskland, eller det polska parlamentet tillrättavisade Europaparlamentet. Detta är inte parlamentets arbete.
Parlamentet bör följaktligen inte överskrida sina befogenheter. Demokrati bygger på respekt för nationers suveräna beslut, oavsett vad vi anser om dem. Låt oss invänta resultatet av valet i Vitryssland, och därefter kan alla ledamöter göra sin personliga bedömning. Europaparlamentet som sådant har inte rätt att göra detta.
Vi motsätter oss följaktligen att parlamentet sänder en diplomatisk beskickning till Vitryssland eller utarbetar gemensamma rapporter. 
Szymański (UEN ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Sedan den 1 maj 2004 har Vitryssland varit en direkt granne till Europeiska unionen. Trots denna omedelbara närhet är det ett land i vilket universitet och det som återstår av oberoende media stängs. Det är ett land där politiska partier såsom arbetarpartiet och partiet Vitrysslands nationella front förklaras olagliga endast därför att de tillhör oppositionen, oberoende av om de befinner sig på vänster- eller högerkanten. Trots allt detta och trots denna närhet har vi inga garantier, tvärtemot det vi har hört, för att folkomröstningen och det kommande parlamentsvalet kommer att vara demokratiska.
Detta är inga förutfattade meningar, det är fakta. Personer som har åsikter som avviker från de åsikter som de officiella myndigheterna i Vitryssland hyser dödas. Nyhetsstationer i Vitryssland stängs. Demokratiska kandidater har svårt att registrera sig i valkommittéer i Vitryssland. Detta är inte fördomar.
Den som inte kan se någon skillnad mellan den vitryska oppositionen och regeringen bör notera att det inte är den vitryska oppositionen som är ansvarig för att personer försvinner eller för att oberoende tidningar läggs ned. Den som inte kan se den skillnaden bör resa till Vitryssland och ta sig en närmare titt.
Allt detta sker rakt framför näsan på EU, och EU bär därför ansvar för denna aspekt av sin östpolitik. Om EU i dag skall kunna söka en tydlig identitet på det utrikespolitiska området måste unionen göra detta utan att undvika konflikter med sina närmaste allierade på andra sidan Atlanten. Om EU:s utrikespolitik skall bygga på respekt för de grundläggande rättigheterna är Vitryssland en av de mest centrala ansvarsfrågorna i dag. Om vi inte vidtar åtgärder när det gäller denna fråga kommer vår trovärdighet i debatten om utrikespolitikens utformning att försvagas.
Av detta skäl måste den vitryska oppositionen i dag kunna lita på att vi inte har glömt bort den och vara helt säker på att vi stöder den. Av detta skäl måste president Lukasjenko vara säker på att hans handlande inte kommer att förbli ostraffat och den vitryska nationen måste vara säker på att dess europeiska ambitioner en dag kommer att få ett verkligt svar från vår sida. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
    Herr talman, fru vice kommissionsordförande! Tyvärr har Europeiska unionen frångått begreppet ”utvidgat grannskap” när det gäller Östeuropa. I dag syftar detta koncept på Nordafrika, och EU prioriterar Maghreb och Mashrek snarare än Vitryssland eller Ukraina. Detta är dåliga nyheter, och det innebär att klyftan mellan det demokratiska och välmående Europa och Östeuropa kan, och kommer att, fördjupas. Detta är inte bara dåliga nyheter för dem, utan också för Europeiska unionen. Det är uppenbart att läget i Vitryssland försämras. Tidningar och politiska partier stängs och människor fängslas. Skall EU:s reaktion på detta vara att vända Vitryssland ryggen? Skall vi göra som Pontus Pilatus, som tvådde sina händer? Låt oss inte glömma de katastrofala följder som detta fick för 2 000 år sedan.
Kontakterna med Minsk bör därför nu intensifieras, fru De Palacio, inte trappas ned. De mänskliga rättigheterna och demokratiska friheterna måste ständigt betonas.
Läget i Vitryssland blir allt allvarligare. President Lukasjenko har meddelat att begränsningarna för presidentens mandatperiod kan komma att avskaffas. Han kanske hoppas på att bli president på livstid. Detta är ett ännu mer trängande skäl för att inte skapa en ny Berlinmur vid EU:s nya östra gränser, vid Polens gräns mot Vitryssland och mot Ukraina. Vitryssland ligger inte på Mars, landet har gemensamma gränser med EU. Låt oss därför inte fråga vem klockan klämtar för, utan låt oss upprepa Ernest Hemingways ord om att den ”klämtar för dig”, för Europa. EU måste handla när det gäller frågan om Vitryssland och inte bara läsa om vad som sker i tidningarna. Förslaget att sända en särskild delegation med observatörer till Vitryssland, som skall observera valresultatet, är därför värt att stödja.
Jag anser också att företrädarna för den vitryska demokratiska oppositionen bör inbjudas till Europaparlamentet. Vi får inte stå passiva, och svepskälet att problemet kommer att lösa sig av sig självt är, med Charles Maurice de Talleyrands ord, värre än ett brott, det är en dumhet. Europeiska unionen får inte agera som en viss stam i Afrika som tror att problem eller sjukdomar upphör att existera om man inte talar om dem och inte nämner dem vid namn. Tvärtom, EU måste tala om Vitryssland, och det i detalj, fru De Palacio. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vitryssland är i fokus nu, inte bara för att landet delar över tusen kilometer gräns med EU, utan också såsom den sista överlevande större europeiska bastionen med nysovjetisk ideologi. Man skulle kunna säga till landets fördel att Vitryssland, till skillnad från vissa av grannarna, fortfarande är fritt från konflikter mellan etniska grupper. Landet har också ensidigt lagt ned sin kärnvapenarsenal och en stor del av sina konventionella vapen. Den organiserade brottsligheten är låg. Vitryssland uppvisar också, något överraskande, en ekonomisk tillväxttakt på 4 procent. Landet utgör dock ett allt större orosmoment för EU, eftersom det har urartat till diktatur och förtryck av mänskliga och språkliga rättigheter, samtidigt som de politiska oppositionspartierna nu trakasseras inför folkomröstningen och parlamentsvalet den 17 oktober.
Tyvärr stämmer det vitryska parlamentet knappast in på den västliga beskrivningen av ett fritt valt parlament. Valet av president Lukasjenko 1994 ledde först till förhoppningen att makten skulle upprätthållas, att korruptionen skulle utrotas och att ekonomin skulle komma på fötter igen. Ändå har detta inte skett, eftersom det sovjetliknande tillvägagångssättet ledde till att den ekonomiska modellen med central kontroll återinfördes, vilket ledde till klientelism och interventionism i alla aspekter av det offentliga livet. Genom folkomröstningen begär nu Lukasjenko rätten att bli president på livstid.
Efter en lovande men kortlivad start, särskilt inom sektorn för små och medelstora företag, fungerar det privata företagandet i Vitryssland dåligt och merparten av de finansiella investeringarna kommer från Ryssland. Effekterna av Tjernobyl-katastrofen är fortfarande allvarliga och ungefär en fjärdedel av landet är fortfarande förorenat av radioaktivt nedfall.
År 2001 fick Lukasjenko ett 75-procentigt stöd, även om OSSE klargjorde att valet inte hade motsvarat dess miniminormer. Ingen bestrider dock för närvarande hans seger. Ledande personer ur oppositionen har arresterats och misshandlats och några har försvunnit, även om vissa mystiskt nog har dykt upp igen. För två år sedan dömdes tre journalister till tre års straffarbete för att ha förtalat presidenten. Många vitryssar stöder ett eventuellt EU-medlemskap för sitt land, även om de också uppger att de stöder en union med Ryssland om de tillfrågas om det.
Lukasjenko skulle helst vilja bygga upp ett östligt block som omfattar alla slaviska länder och som är fientligt inställt mot västvärlden. Ryssland har dock, särskilt sedan president Putin kom till makten, svarat genom att delvis försöka distansera sig från Vitryssland. Ett unionsfördrag mellan staterna Ryssland och Vitryssland ratificerades 1999, men det har i praktiken till stor del ignorerats, samtidigt som den gemensamma rubelvalutaunionen har skjutits upp till 2006.
Kommunalvalen i mars 2003 visade att en viss positiv politisk utveckling har skett i Vitryssland. Kommunalvalen visade att de demokratiska oppositionspartierna har fått större frihet och behandlas mer rättvist. EU borde ge Vitryssland motsvarande gensvar genom att öka de västliga kontakterna med prodemokratiska parlamentariker som är villiga att utmana regimen och som har engagerat sig för att göra landet till fullvärdig medlem av världssamfundet, och som sådan slutligen berättigad till ett partnerskaps- och samarbetsavtal med EU.
Erfarenheterna från Spanien, Grekland och Portugal visar att övergången från diktatur till fri marknadsekonomi, med tiden och med ekonomisk tillväxt, kan uppnås överallt i Europa.
Muscat (PSE ).
   – Vår funktion som företrädare för folket i våra länder och i EU varken kan eller får upphöra vid Europeiska unionens gränser. Vi måste se bortom gränserna och inte se EU som någon slags fästning med bastioner som håller alla utomstående borta, utan mer som ett manövertorn som vägleder oss mot de värderingar som förenar oss, i synnerhet solidaritet och demokrati. Det är i denna anda vi måste analysera läget i andra grannländer, såsom Vitryssland. Detta skall vi göra utan att tro att vi vet allt eller att vi definitivt är kunnigare än andra. Man kan dock säga att vi, i alla de länder som vi kommer ifrån, någon gång har upplevt skeenden som inte har varit bra för vår demokrati. Det är så, i egenskap av människor som har härdats av sådana erfarenheter, som jag anser att vi kan rikta denna vädjan – en vädjan till Vitrysslands myndigheter att visa respekt för föreningsfriheten och de grundläggande demokratiska principerna. Vi visar vår allra största solidaritet gentemot Vitrysslands arbetarparti och partiet Vitrysslands nationella front. Myndigheternas sätt att behandla dem är inte godtagbart i dagens samhälle. Vår vädjan måste styras av sympati. Jag är övertygad, och jag tror att många av er instämmer i detta, att det inom varje organisation och i varje land finns personer med god vilja som kan skilja mellan gott och ont. Jag vädjar till dessa personer, i synnerhet inom Vitrysslands myndigheter och regering, att med alla tillgängliga medel arbeta för att se till att demokrati härskar i landet. Vi måste inse att det nuvarande läget i Vitryssland även är vårt ansvar, på grund av det vi gjort eller inte gjort. Vi måste se till att den politik vi tillämpar från och med nu inte blir motverkande, att det inte blir en politik med embargon som, vilket erfarenheterna visar oss, knappast är effektiv, utan att det blir en aktiv politik. Politiken får inte vara sporadisk, utan skall föras inom ramen för grannskapspolitiken, som vi nu har större behov av än någonsin.
Neyts-Uyttebroeck, Annemie (ALDE ).
   – Herr talman! När det gäller Vitryssland ställs vi inför samma problem som ett antal andra länder på olika kontinenter har, länder som tycks vara tämligen likgiltiga inför de medel som används för att övertala ländernas regimer att införa en mänskligare politik. Varken käppen eller moroten tycks ha någon som helst verkan på regimer som den i Vitryssland, och detta gäller tyvärr även för vissa länder i Asien, Afrika och Amerika. Detta visar att dubbla standarder inte gäller här. Man får ett tämligen pessimistiskt intryck av debatten, eftersom många talare har tvingats erkänna vår maktlöshet att åstadkomma konstruktiva förändringar i Vitryssland. Detta betyder emellertid inte att vi skall ge upp. Flera talare har visat vägen framåt. Vi måste förena oss med det civila samhället, och Vitrysslands befolkning måste kunna välja sina företrädare på ett fritt, öppet och ärligt sätt. Dessutom är det nödvändigt att stödja de icke-statliga organisationer som, under stort motstånd, arbetar för att försvara värderingar som demokrati och mänskliga rättigheter. Målet för detta arbete är att ge folket möjlighet att dela EU:s välmåga och välstånd. Kommissionen och rådet kan räkna med vårt oreserverade stöd i vidare ansträngningar för att åstadkomma en förändring till det bättre. 
Belder (IND/DEM ).
   – Herr talman! Sedan den första maj i år delar Vitryssland gräns med Europeiska unionen. Det är ett välkänt faktum att denna geografiska närhet inte precis löper parallellt med en likasinnad politik. För exakt en vecka sedan betonade Vitrysslands president Alexander Lukasjenko denna avgrund genom att utfärda ett dekret för att, via valurnorna, legitimera och befästa sitt auktoritära presidentskap till och med efter 2006. Om bara drygt en månad, den 17 oktober, kan denna konstitutionella ändring vara ett fullbordat faktum. Denna förutsebara utveckling bidrar naturligtvis inte till att förenkla förbindelserna mellan Bryssel och Minsk. Eftersom Vitryssland utgör en viktig passage för energi och annan varuförsörjning från Ryssland till EU-medlemsstater, har Alexander Lukasjenko och hans repressiva regim en stark ställning. För övrigt har denna regim under årens lopp tyckts vara oemottaglig för direkta internationella ansträngningar i riktning mot gradvis demokratisering och reformer. Alexander Lukasjenkos oförnekliga ambition att stanna kvar vid makten kommer, om något, att förstärka denna tendens i framtiden. Vilken inverkan kan EU-institutionerna ha på Vitryssland? Är inte den nuvarande ledarens självpåtagna isolering från väst redan fullständig?
Trots detta får vi inte utelämna det vitryska samhället på nåd och onåd till Alexander Lukasjenkos ohämmade maktbegär. Detta kommer otvivelaktigt att bli svårt att förändra, vilket påpekas i en tysk analys som offentliggjordes i somras. Förändringar i Vitryssland kan endast bli framgångsrika på medellång sikt genom främjande av landets egna initiativ, nerifrån och upp. Det finns sannerligen en ljusglimt här, eftersom cirka 2 500 registrerade civila organisationer, trots de senaste årens svåra förhållanden, har lyckats hävda sig. Detta underlättades utan tvekan genom långsiktig kontakt med utländska partner. Med hundratals initiativ är Tyskland ledande när det gäller detta. Vad anser kommissionen om denna väg ut ur det politiska dödläget mellan Europeiska unionen och Vitryssland? Det är sannerligen en långsiktig ansträngning som medför många risker. Det som är inspirerande är dock den hedervärda avsikten; den vitryska befolkningens allmänna välfärd, med aktivt engagemang från det civila samhället och, om möjligt, såväl lokala som regionala myndigheter. Jag vill återigen fråga kommissionen om den anser detta vara ett genomförbart alternativ, och om så är fallet, vilka praktiska åtgärder den avser att vidta. 
Pavilionis (UEN ).
   –Herr talman! I dag har jag, en parlamentsledamot från Litauen, möjligheten och nöjet att tala till er på mitt modersmål, litauiska. Denna möjlighet – att fritt tala på sitt eget språk – förvägras emellertid Litauens närmaste grannar, som nu är grannar till Europeiska unionen – tio miljoner vitryssar. Ett folk som finns relativt nära Europas geografiska mittpunkt men som inte får tala sitt modersmål, varken i skolor eller vid universitet. Inte bara det – detta folk förvägras det fria ordet och samvetsfrihet. Jag talar om ett inspärrat folk i Europas centrum, i ett land som styrs av Europas sista diktator, som den 17 oktober med hjälp av en fingerad folkomröstning, planerar att utsträcka sin diktatur på livstid, och som anser att Hitlers regim var en av de bästa i Europa. Vi anser att Europeiska unionens fortsatta politik med avseende på grannländerna i öster måste uttryckas med fördömande av denna region, med allmänna förklaringar, som inte får mer konkreta följder, men även genom konkret stöd för de demokratiska oppositionskrafter som sprider tankar som demokrati och pluralism med fredliga medel, så att det vitryska folket kan leva i ett land som erkänner mänskliga rättigheter och frihet. Därför stöder min kollega Konrad Krzysztof Szymański och jag ett resolutionsförslag som har lagts fram av Gruppen Unionen för nationernas Europa med en begäran att Sacharovpriset skall tilldelas dem som kommer att avgöra Vitrysslands framtid – den oppositionella ungdomsrörelsen ”Zubr”, som en symbol för alla de krafter som vägrar att lyda regimen och som kommer att avgöra framtiden för ett fritt Vitryssland. Jag tackar er för er uppmärksamhet. 
Andrikienė (PPE-DE ).
   –Vitryssland är granne till Litauen och Europeiska unionen, och det som sker i detta land är viktigt för oss.
Som vi vet använder Vitrysslands president Alexander Lukasjenko, som är politiskt isolerad av väststaterna på grund av överträdelser av de mänskliga rättigheterna och begränsningar av tryckfriheten, alla medel för att nå en tredje mandatperiod som president i det val som kommer att hållas 2006. Denna fråga, som kommer att läggas fram i en folkomröstning som enligt planerna skall hållas den 17 oktober, är formulerad mycket enkelt och tydligt för Vitrysslands medborgare: ”Kommer ni att tillåta att republikens första president, Alexander Lukasjenko, deltar som presidentkandidat i valet till statschef?” Slut på citatet. Alexander Lukasjenko förklarar detta för folket på ett lika enkelt och begripligt sätt. Citat: ”Som jag tidigare lovade er, kommer jag definitivt att rådgöra med er och be om er tillåtelse i det fall jag beslutar att delta i presidentvalet 2006 – detta är vad jag gör nu”, sade han i en sändning från den vitryska statliga televisionen. I dag, liksom tidigare i Europaparlamentet, har många fall av överträdelser av de mänskliga rättigheterna nämnts, tillsammans med bevis på begränsningar av tryckfriheten, förbud mot universitet och icke-statliga organisationer. Vitrysslands folk vet emellertid föga om vår oro över deras situation och deras liv. Om ledarna för Europaparlamentet och andra institutioner i den demokratiska världen lyckas nå fram till Vitryssland med sina uttalanden om denna fråga, förvanskas de och framställs för Vitrysslands medborgare som den globala kapitalismens vilja, som ett försök att diktera för vitryssarna hur de skall leva.
Information som vitryssar finner på Internet, som de har tillgång till, är mindre censurerad. Dock är datoriseringsnivån i Vitryssland låg, vilket betyder att en stor del av samhället matas med statlig propaganda. Vi måste se till att objektiv information når Vitrysslands medborgare via kanaler som de är vana vid.
När vi godkänner Europeiska unionens budget för 2005 föreslår jag att vi ser till att avsätta medel för radiosändningar och kanske även TV-program på vitryska och ryska, som kan sammanställas med hjälp av vitryska journalister [...] och som kan sändas från grannstaterna – Litauen och Polen – vilket gjordes fram till 2001. Några miljoner litas varje år från EU-budgeten kommer sannerligen inte att ruinera Europeiska unionen, men det skulle enligt min mening vara ett effektivare hjälpmedel för stärka civila, demokratiska initiativ och traditioner än att sända en delegation från Europaparlamentet för att observera valet och följa och rapportera om det faktiska läget. Jag tackar för er uppmärksamhet. 
Siwiec (PSE ).
    Herr talman, fru kommissionär! Jag är intresserad av att diskutera vad som kan göras, och inte det som inte kan göras. Hittills har vi huvudsakligen talat om det som inte kan göras. Jag ber därför kommissionsledamoten att notera tre saker som kan göras.
För det första kan diplomater från EU:s medlemsstater få i uppdrag att följa läget inför valet i Vitryssland och att informera EU-institutionerna, däribland Europaparlamentet, varje vecka.
För det andra kan kommissionstjänstemän beordras att hålla brådskande politiska samråd med stater som EU har kontakt med, i synnerhet med Förenta staterna och Ryssland, när det gäller utvecklingen av läget före valet i Vitryssland och för att fastställa ramen för gemensamma bedömningar. Som parlamentsledamot skulle jag även vilja få upplysningar om detta.
För det tredje kan ekonomiskt stöd ges till unga i Vitryssland som vill studera utomlands, till exempel i Polen, och till små företag som vill utvecklas utanför Lukasjenkoförvaltningens intressesfär. För att göra detta krävs det inte mycket pengar, men dock stort mod, och jag hoppas att kommissionen inte kommer att sakna mod för att göra detta.
Slutligen har jag något att säga till den talare som inte kunde se någon skillnad mellan Kuba och Vitryssland. Det finns en skillnad som är värd att minnas: kubaner flyr nattetid ombord på båtar till Förenta staterna och dör på vägen. Vitryssar reser med bil till Polen, det vill säga till Europeiska unionen, för att söka arbete och sedan återvända till Vitryssland. Den skillnaden är sannerligen värd att ha i minnet. 

Onyszkiewicz (ALDE ).
    Herr talman! Jag instämmer med dem som begär att Europeiska unionen och vårt parlament skall vara mer aktiva och engagerade när det gäller Vitryssland, och i synnerhet med dem som begär att observatörer skall sändas dit. Sanningen att säga är jag inte särskilt optimistisk när det gäller detta uppdrags framgång, för som Josef Stalin en gång sade, ”det är inte rösterna som räknas, utan den som räknar rösterna”, och beslut redan har fattats om hur rösträkningen skall gå till.
Trots detta kräver läget vår ständiga uppmärksamhet, eftersom det blir värre och värre. Det finns ingen rättssäkerhet i Vitryssland; det är de som helt enkelt utnyttjar lagen som styr. En av följderna av detta är att oberoende utbildning har upphävts, och Europeiska humanistiska universitetet har redan nämnts. Jag vill också nämna stängningen av Jakub Kolasskolan, det enda högstadiet i Minsk där undervisningen enbart skedde på vitryska.
I stort sett är det vi bevittnar i Vitryssland helt enkelt en återgång till en kvasisovjetisk stat. Den officiella ideologin härskar i landet. Mina damer och herrar, det finns nämligen något som heter officiell vitrysk ideologi, och det finns överkommissarier inom varje institution och högt uppsatta chefer som ansvarar för ideologiska frågor. Detta har lett till att en praxis som mot bakgrund av den senaste utvecklingen i Europa är fullständigt obegriplig för oss åter har börjat tillämpas.
Det är absolut nödvändigt att Europeiska unionen vidtar aktivare åtgärder när det gäller denna fråga. Det är också ytterst viktigt att involvera våra grannar, såväl nära som avlägsna, i dessa åtgärder, och jag vill återkomma till en kommentar av Marek Maciej Siwiec, nämligen att vi bör dra fördel av alla befintliga möjligheter att utöva ett gemensamt inflytande på Vitryssland. Dessa möjligheter omfattar Ryssland, det demokratiska Ryssland, som tyvärr är på reträtt, men som fortfarande existerar. 
Kristovskis (UEN ).
    Mina damer och herrar! Det är välbekant att det kalla kriget är över och att Sovjetunionen inte längre existerar, och ändå visar kommissionens rapport och debatterna i parlamentet obestridligen att det vitryska folket fortfarande befinner sig bakom en ”järnridå”. Detta är en paradox! Bilden av Vitryssland är att det är en kvarleva, en rest, från Sovjetimperiet.
Nu har Alexander Lukasjenko provocerat hela den demokratiska världen. En folkomröstning kommer att genomföras för att tillåta honom att förlänga sin diktatur. Vi kan förutsäga att hans diktatur kommer att lyckas, eftersom den demokratiska oppositionen har berövats sina rättigheter och tystats bakom fängelsemurar.
Vi får inte glömma att Vitrysslands president var en prominent partner till den irakiska regimen och Saddam Hussein. Och allt detta sker på gränsen till det demokratiska Europa. Till följd av detta utgör diktaturen ett hot, inte bara mot Vitrysslands folk, utan även mot de angränsande demokratierna. Varför är inte Vitrysslands partner, Ryssland, oroat över detta? Diskuterade Jacques Chirac och Gerhard Schröder detta problem med Vladimir Putin i Sochi?
I denna situation är de vitryska demokraternas enda hopp att sätta sin tillit till det fria Europas parlamentariker och naturligtvis till kommissionen och vår beredvillighet att ge såväl moraliskt som ekonomiskt stöd till vitryssarna. Detta är vår plikt. 
Segelström (PSE ).
    Herr talman! Fru kommissionär! Vitryssland har genom historien tillhört både Öst- och Västeuropa och relationerna mellan EU och Vitryssland är ansträngda. Vitrysslands isolering har blivit mer påtaglig och samtidigt mer ohållbar. I och med EU:s utvidgning så är Vitryssland ett grannland till unionen, vilket ger anledning till utökade kontakter på de områden där det är möjligt. Men just nu är det inte sannolikt att kontakterna kommer att förbättras så länge det inte sker en avgörande omsvängning av den förda politiken i Vitryssland.
Det gäller framför allt maktfördelningen, författningen, ökade möjligheter för oppositionen att verka fritt och skydd för mänskliga rättigheter. Hittills har få indikationer på en sådan förändring kunnat förutses. Den maktdelning som är central i en demokrati är idag frånvarande i Vitryssland. Det är således nödvändigt med förändringar i valprocessen inför höstens parlamentsval den 17 oktober. Men den 17 oktober skall Vitryssland inte bara utse ett nytt parlament, utan president Lukasjenko har också utlyst att en speciell folkomröstning om en ändring av konstitutionen skall äga rum. Folkomröstningen gäller att konstitutionen skall ändras för hans egen förlängning. Detta är ur demokratisk synpunkt oacceptabelt.
Allt sedan Lukasjenko tillträdde presidentposten 1994 har han diktatoriskt stärkt sin ställning som president. Om detta senaste försök att inte begränsa antal mandatperioder en president får sitta får majoritet, så betyder det att Lukasjenko med stor förmodan kommer att sitta minst fem år till. Det blir då om jag räknat rätt en sammanhängande period på 17 år.
Vi måste tillsammans verka för ett ökat stöd för en demokratisk utveckling i Vitryssland och motverka en isolering av det vitryska samhället och folket, som flera har pratat om. Unionen måste fortsättningsvis stödja framväxten av det pluralistiska samhället, mänskliga rättigheter, mot kvinnohandel och kvinnovåldet och för det civila, demokratiska samhället. Det är också av största vikt att hela det internationella samfundet bistår med stöd och närvaro inför presidentvalet, för att visa att det betyder någonting och att vi fäster oss vid att Vitryssland utvecklas i en demokratisk riktning och, som flera har sagt, att vi stödjer Vitrysslands folk. Vi får inte vända folket ryggen. 
De Palacio,
    Herr talman, mina damer och herrar! Vi anser inte att situationen i Vitryssland är tillfredsställande, och resultaten av ansträngningarna för att bistå det civila samhället och stödja demokratiseringsprocessen är oerhört frustrerande. Vi måste försöka förbättra vårt stöds funktion och verkan och därför förbättra effekten av alla de politiska åtgärder vi antar i avsikt att utöva påtryckningar för att främja Vitrysslands demokratisering.
Berlinmuren, som delade Europa, har fallit, och det är beklagligt att delar av järnridån finns kvar vid en av Europeiska unionens gränser. Vissa fragment finns kvar, till exempel i Vitryssland, och om ett av målen för Europeiska unionens verksamhet och närvaro på global nivå är att stödja demokratiseringen och försvara de mänskliga rättigheterna, blir det målet och denna strävan helt klart än viktigare när det rör sig om en omedelbar granne, med andra ord, vid vår egen gräns.
Jag skulle vilja säga att vi i kommissionen inte kan godta Ryszard Czarneckis påstående om att vi bara bryr oss om Medelhavsområdet och inte Östeuropa. Hur kan ni säga att vi inte har ägnat oss åt Östeuropa när vi, bland annat, har genomfört en utvidgning med åtta östeuropeiska länder – och ytterligare två östeuropeiska länder kommer att ansluta sig inom tre år. Den dag Marocko, Algeriet, Tunisien och andra Medelhavsländer blir medlemmar av Europeiska unionen, då kommer jag att godta att vi bryr oss mer om Medelhavsområdet, men det är inte fallet nu. Allt vi erbjuder Medelhavsländerna är en grannskapspolitik – de är vår södra flank –, och om ni betänker de demografiska siffrorna kommer ni att inse att vad som sker i Medelhavsområdet påverkar er avsevärt, även om ni kanske är i Polen. Dessutom, om ni är i Polen – det vill säga i Europeiska unionen – är Medelhavsområdet ert problem, inte bara ett problem för italienarna, maltesarna, cyprioterna, spanjorerna, portugiserna eller fransmännen. Medelhavsområdet är ett problem för er som polack och som medlem av Europeiska unionen. Låt oss inte blanda ihop vare sig våra värderingar eller våra mål och prioriteringar.
Östeuropa, Europa – det finns ett skäl till att vi kallar oss själva Europeiska unionen –, är också vår prioritering. Till den grad att vi har kunnat utvidga och växa – och vi fortsätter att göra det nu –, och ännu har inget tal hörts om att stänga dessa gränser. Så låt oss se saker och ting som de verkligen är.
När det gäller de olika förslagen skall jag först tala om möjligheten att delta som observatörer vid den folkomröstning och det val som snart skall hållas i Vitryssland. Jag skulle först vilja påpeka att den vitryska regeringen bara har bjudit in OSSE att delta som observatör – närmare bestämt dess kontor för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter – och att parlamentet inte har bjudits in officiellt.
Europeiska unionen är beredd att samarbeta med OSSE, som har bjudits in att närvara som observatör endast vid parlamentsvalet, inte vid folkomröstningen, som vi anser att organisationen också bör bjudas in till. Vi anser att det är viktigt att övervakningen utvidgas till folkomröstningen. Vidare kommer vi att fortsätta att arbeta för att antalet observatörer skall ökas och, möjligen, att även ledamöter av Europaparlamentet skall kunna delta. Vi måste komma ihåg att detta inte är fallet för närvarande och att vi måste bjudas in för att kunna delta i denna typ av verksamhet.
Nästa fråga som vissa talare tagit upp rör uppfattningen att våra insatser hittills inte har varit tillräckligt effektiva, att de inte ger resultat och att vi borde vara mycket mer aktiva. Vi i kommissionen är beredda att främja denna verksamhet, men vi måste vara medvetna om att det finns gränser.
Vidare har några av er sagt att det inte räcker med andligt bistånd utan att det även behövs ekonomiskt bistånd. Mina damer och herrar! Jag skulle vilja påpeka att Vitryssland för närvarande ges bistånd i syfte att såväl främja demokratiseringen som forma och stärka det civila samhället, men vi vill öka detta bistånd.
Europeiska unionen kommer att behålla sitt stöd för det civila samhället och demokratisering, regionalt och humanitärt samarbete, grannskapsprogram och åtgärder som underlättar rörlighet i gränsområden.
Närmare bestämt anslår Europeiska unionen genom Tacisprogrammet 10 miljoner euro för 2005–2006, med fokus på att stödja det civila samhället, samarbeta inom området högre utbildning och mildra följderna av Tjernobylolyckan, som tyvärr var mer av en katastrof än en olycka.
Jag måste också påpeka att Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter kommer att spela en mycket framträdande roll i Vitryssland under de kommande åren. Närmare bestämt kommer kandidaterna i Vitryssland 2005–2006 att kunna begära stöd inom ramen för två kampanjer som vi skall starta i avsikt att främja en kultur av mänskliga rättigheter samt demokratiska processer.
Jag skulle dock vilja betona – och jag sade detta i början av mitt tal i denna debatt – att myndigheterna i Vitryssland lägger administrativa hinder i vägen för alla de program för denna typ av bistånd som vi föreslår, och vi måste lyckas övervinna detta motstånd.
För att övergå till vissa mer specifika frågor: Är det möjligt att samarbeta med regionala eller till och med lokala förvaltningar? Ja, förutsatt att de nationella myndigheterna i Vitryssland inte hindrar oss från att se till att löpande medel når sin bestämmelseort. Finns det några medel? Ja, och dessutom utnyttjas inte det befintliga taket på grund av de problem jag talar om, orsakade av de vitryska myndigheterna.
Vi är bekymrade över stängningen av tidningar, inskränkningarna i yttrandefriheten, förföljelserna – i några fall av oppositionella – och förbudet mot politiska partier. Vi har naturligtvis protesterat och fortsätter att protestera. I detta sammanhang kan nämnas att ministrarna i rådet (allmänna frågor) – det vill säga utrikesministrarna i unionens 25 stater – i går avgav en protest mot utvecklingen av situationen i Vitryssland.
Vi har protesterat mot stängningen av universitet – närmare bestämt universitetet i Minsk – och kommer att fortsätta att göra det, men vi måste vara medvetna om hur långt vi kan gå, och den gränsen fastställs i hög grad av myndigheterna i Vitryssland, som helt klart inte är en demokrati utan snarare en diktatur.
Mina damer och herrar, jag anser även att vi måste använda familjebanden mellan vitryska medborgare och medborgare i EU-länderna för att främja Europeiska unionens ideologi, som är en ideologi för frihet och mänsklig värdighet.
Jag menar vidare att vi måste främja politiskt samarbete mellan politiska partier så mycket som möjligt, och för detta ändamål finns det som sagt medel, det finns möjligheter, och parlamentet och dess ledamöter har en roll att spela. Vi måste vara medvetna om att saker och ting inte är enkla, att det inte verkar som om de senaste åtgärder som vidtagits av Lukasjenkos regim kommer att förbättra situationen, men vi måste likväl tro på medborgarna i Vitryssland. Det är heller inte fråga om att tala om för landets medborgare att de kommer att bli medlemmar av Europeiska unionen, vilket jag hörde vissa ledamöter säga för en stund sedan. Det kommer i framtiden att vara de som bestämmer om de skall gå vidare med sin strategiska allians eller återförening med grannen Ryssland. Vi kan inte ge oss in i en sådan diskussion, som skulle kunna skapa ytterligare spänning.
Det viktigaste målet är en fullständig demokratisering av Vitryssland, ekonomiskt stöd för att främja denna demokratisering, och sedan, när demokratiseringen väl har åstadkommits genom vår grannskapspolitik, stöd för utveckling och ekonomisk återhämtning samt förbättring av levnadsvillkoren i landet, som är ett europeiskt land och Europeiska unionens granne.
Talmannen.
   Jag vill tacka er, fru kommissionär, och alla talare i denna viktiga debatt.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen. 
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en lägesrapport om uppföljningen av kommissionens årliga politiska strategi för 2005.(1) 
De Palacio,
    Herr talman, mina damer och herrar! Vi träffas här i kammaren för att debattera de politiska prioriteringar som kommissionen föreslagit för 2005 och för att bedöma resultaten av vår strukturerade dialog. Denna arbetsmetod har nu tillämpats i tre år och gett vissa positiva resultat. Den har gjort våra åtgärder mer sammanhängande och effektiva och samarbetet mellan institutionerna bättre, och den har gjort att Europeiska kommissionen kan lyssna till parlamentets krav och önskemål utan att detta strider mot dess initiativrätt, som är ett av dess privilegier.
Jag skulle vilja påminna er om att vi den 25 februari i år lade fram en handling i plenum om den politiska strategin för 2005, vilken hade godkänts samma dag av kommissionärskollegiet. Vår utgångspunkt för arbetet med de allmänna politiska prioriteringarna för nästa år var naturligtvis att garantera en riktig funktion för det utvidgade EU, att ånyo lyfta fram tillväxten och förbättra konkurrenskraften, med andra ord Lissabonstrategin i dess helhet, att främja och skydda det europeiska medborgarskapet och att skapa en krets av välstånd och stabilitet tillsammans med våra grannländer.
Vi måste komma ihåg att 2004 är ett speciellt år med ett nytt parlament och att nuvarande kommission inom kort kommer att ersättas av en ny. Vår arbetsmetod under senare år för att upprätta och främja denna strukturerade dialog mellan parlamentet och kommissionen har förändrats och förenklats i vissa avseenden. I sammanhanget kan nämnas att ett möte hölls den 20 april mellan kommissionen och utskottsordförandekonferensen och att ett mycket positivt åsiktsutbyte då ägde rum, och detta ersatte diskussionerna med de olika utskotten. Därefter har vi mycket noga följt arbetet i dessa parlamentsutskott samt de olika resolutioner som godkänts av parlamentet de senaste månaderna, särskilt när det har gällt budgetarna för 2005 och kommissionens årliga politiska strategi.
Samtidigt har vi fört diskussioner med rådet, Regionkommittén och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om våra förslag, och de har alla bidragit med sina synpunkter. I dag måste vi bedöma resultaten av dialogen och påpeka att parlamentet i princip har reagerat välvilligt på våra allmänna förslag av en avgående kommission som – och jag skulle vilja betona detta – överlämnar stafettpinnen till en ny kommissions.
Vår främsta prioritering för 2005 är konkurrenskraften och sammanhållningen i ett utvidgat EU. I detta sammanhang skulle vi vilja tacka parlamentet för dess stöd för vår föresats att gå mot en verklig tillämpning av Lissabonstrategin genom att koncentrera ansträngningarna på att nå grundläggande mål och stödja gemensamma handlingsprogram, däribland den gemensamma jordbrukspolitiken.
Konsolideringen av EU:s ekonomi kommer att fortsätta att vila på en sund makroekonomisk politik inriktad mot stabilitet och grundad på hållbara offentliga finanser, särskilt med tanke på våra demografiska prognoser. De grundläggande faktorerna kommer att vara en integrerad strategi som syftar till att förbättra konkurrenskraften och strukturreformerna, att främja den kunskapsbaserade ekonomin och att garantera att Europeiska unionens och medlemsstaternas ekonomiska och sociala politik samt sysselsättnings-, miljö- och strukturpolitik fungerar effektivt och sammanhängande samtidigt som konkurrenskraften i vår ekonomi bibehålls.
Kommissionen har även påpekat behovet av att beslutsamt stödja initiativ som syftar till hållbar utveckling och att öka sammanhanget mellan industripolitiken och annan gemenskapspolitik. Närmare bestämt gläder det mig också att kunna berätta för Europaparlamentet att vi inom flera av mina ansvarsområden har gjort framsteg i riktning mot öppenhet och konkurrenskraft. Därför har elmarknaden varit en realitet för andra konsumenter än hushåll sedan den 1 juli 2004, och i mars 2004 antog kommissionen ett ytterst viktigt avregleringspaket för järnvägarna. Det senare utgör ett avgörande steg mot att skapa en helt integrerad järnvägsmarknad i EU till 2010, vilket är väsentligt för vårt transportsystems konkurrenskraft och hållbarhet – och allt detta genom ett gradvist öppnande av järnvägsmarknaden för persontrafik.
Jag vill inte gå in på frågor som ni redan har ställt er bakom och godkänt under 2004, såsom nätverken, genomförandet av det gemensamma luftrummet eller de förslag om Galileo som skall antas före årets slut när det gäller beslutet om den grupp som valts för att bygga och handha Galileo.
Den andra viktiga prioriteringen är säkerhet och det europeiska medborgarskapet. Kommissionen har noterat det tilltagande intresset från parlamentets och rådets sida för att utöka EU:s verksamhet på säkerhetsområdet, särskilt genom en förstärkning av kontrollerna vid det utvidgade EU:s yttre gränser genom en bättre hantering av migrationsflödena, och parlamentet har – naturligtvis – även uttryckt sin vilja att effektivisera kampen mot terrorism på EU-nivå. Det rör sig om oerhört känsliga frågor för medborgarna, frågor som står i samband med skapandet av ett område med gemensam rättvisa och säkerhet.
I juni gjorde kommissionen en bedömning av de framsteg som gjorts sedan Europeiska rådets möte i Tammerfors 1999, och med utgångspunkt i reaktionerna från alla institutionerna, i synnerhet Europaparlamentet, kommer kommissionen att fortsätta sitt arbete på området rättsliga och inrikes frågor. Under 2005 kommer det nya fleråriga programmet för rättsliga och inrikes frågor att sättas i gång – som vi hoppas att Europeiska rådet kommer att stödja den 5 november – liksom nya stödåtgärder inom ramen för nästa budgetplaner.
Terrorattackerna i Madrid blev en dramatisk påminnelse om det hot i form av internationell terrorism som Europeiska unionen står inför, och de har gjort det väsentliga behovet av att bekämpa terrorismen mer uppenbart än någonsin tidigare. Alla institutionerna, i synnerhet Europaparlamentet, har betonat sin önskan att föra kampen vidare. Så sent som i förmiddags talade talman Josep Borrell Fontelles om denna nyckelfråga – och allt detta, som Hans-Gert Poettering sade i sitt tal, utan negativ inverkan på de mänskliga rättigheterna, på den enskildes rättigheter eller på målet och viljan att stödja offren för terrorismen, vilket är ett väsentligt inslag i kampen. Kommissionen avser att fortsätta att arbeta i denna riktning.
Det tredje inslaget är våra yttre förpliktelser och i synnerhet associerings- och grannskapspolitiken. Vi har just haft en debatt om Vitryssland, men det bör påpekas att kommissionen har noterat ett brett stöd för en ambitiös grannskapspolitik och uttryckt sina åsikter i detta hänseende i meddelandet av den 12 maj 2004, som godkändes av Europeiska rådet i juni.
I fråga om utvidgningsprocessen kan kommissionen bekräfta att den arbetar för en anslutning av Rumänien och Bulgarien i januari 2007. På grundval av Europeiska rådets beslut i juni kommer kommissionen i början av 2005 att inleda en aktiv fas av förhandlingar med Kroatien och även lägga fram en föranslutningsstrategi. Kommissionen kommer att offentliggöra sina rekommendationer om Turkiet i oktober, och den blir tvungen att anpassa sin verksamhet 2005 efter besluten på det möte för Europeiska rådet som är inplanerat i slutet av året.
Som rådet och parlamentet har poängterat måste EU:s internationella åtaganden upprätthållas under 2005 och EU visa större ansvar för att främja en effektiv multilateralism. De multilaterala handelsförhandlingarna inom ramen för Dohaprogrammet för utveckling förblir Europeiska unionens viktigaste merkantila prioritering, och vi skall samtidigt fortsätta med de regionala och bilaterala förhandlingar som pågår.
Låt mig helt kort kommentera två frågor som är särskilt viktiga för nästa år. För det första de kommande budgetplanerna, vars prioriteringar till stor del sammanfaller med de prioriteringar som föreslås för 2005. Kommissionen är medveten om vikten av att göra allt vad som behövs för att se till att allting är klart den 1 januari 2007, och innevarande kommission har därför lagt fram förslag i år, i synnerhet i februari och juli, och avser att lägga fram ett nytt paket med förslag som skall antas den 29 september om de aspekter av rättsliga och inrikes frågor, yttre förbindelser och miljön som förblir olösta.
År 2005 kommer att bli grundläggande och väsentligt när det gäller att komma framåt med förberedelserna för ett nära samarbete mellan institutionerna, men det är också viktigt att budgetplanerna kan antas så snart som möjligt under 2005 eller alldeles i början av 2006, om vi verkligen vill att de skall börja gälla 2007.
Jag skulle vilja påpeka att kommissionens förslag på området å ena sidan tar hänsyn till den sparsamhet som krävs i alla offentliga finanser, till exempel enligt stabilitets- och tillväxtpakten, men att de också är realistiska i fråga om de politiska ambitioner som gång på gång uttrycks inte bara av rådet utan även av parlamentet. För att förbättra våra möjligheter att skydda de yttre gränserna behövs det mer EU-investeringar i denna sektor, vilket kanske skulle medge utökade resurser i vissa stater. Om vi verkligen vill främja ett konkurrenskraftigt och dynamiskt samhälle måste vi öka investeringarna i forsknings- och utvecklingssektorn i avsikt att stödja europeisk forskning och innovationsförmåga, och det förutsätter större anslag till den sektorn.
Vidare får vi inte glömma att ett av målen för EU:s politik är sammanhållningspolitiken. Vi kan inte begära en sådan politik om vi inte anslår de nödvändiga medlen. Vi anser att det som föreslagits, det vill säga att 1,24 behålls som tak för åtaganden och att 1,14 fastställs som tak för utgifter, utgör en lämplig balans mellan sparsamhet och realism. Varje ytterligare nedskärning skulle vara ytterst negativ och betyda att vi ger upp många av de politiska åtgärder som begärs.
Mina damer och herrar! Den andra punkt jag vill betona är den om konsekvensbedömningarna av kommissionens förslag. Kommissionen genomför och generaliserar användningen av dessa bedömningar i avsikt att bättre definiera och motivera sina förslag. År 2004 ökade kommissionens avdelningar gradvis användningen av konsekvensbedömningar med syftet att göra dem till allmän praxis 2005 för tillämpning på såväl alla huvudhandlingar – politiska definitioner och lagstiftningshandlingar – som alla förslag med betydande ekonomiska, sociala eller miljömässiga konsekvenser, dvs. punkter som finns med i kommissionens arbetsprogram och lagstiftningsprogram och som är av stor vikt för parlamentet.
I februari, då strategin lades fram, betonade jag att det var ett komplext förslag och ett komplext förfarande i och med att nuvarande kommission räcker över stafettpinnen till nästa. När Romano Prodis kommission fastställde cykeln av strategisk planering och programplanering ville Prodi göra de andra institutionerna delaktiga. I dag, i slutet av hans mandat, gläder det mig att som kommissionär med ansvar för förbindelserna med Europaparlamentet notera att resultaten är mycket positiva. Dialogen mellan institutionerna har bidragit till att främja större ömsesidig förståelse och till att utveckla en gemensam vision som gör att vi kan driva en effektivare politik. Jag hoppas att nästa kommission kommer att dra vad den anser vara de lämpliga slutsatserna och att den vid behov kommer att föreslå revideringar av nuvarande förfaranden som gör de metoder som godkänts under den här tiden än mer ändamålsenliga. 
Talmannen.
   –Debatten avbryts nu och kommer att återupptas omedelbart efter omröstningen.


– Mina damer och herrar! Vi hade i går och i förmiddags tillfälle att behandla frågan om terrorism, den dödsbringande galenskap och den oro den vållar i hela den civiliserade världen. Vi skall nu hedra de barn som föll offer för den senaste terroristmassakern, på skolan i Beslan. Jag ber er att tänka på att tiotals miljoner barn i Europeiska unionen i just denna stund gör gemensam sak med oss i vår hyllning. Låt oss hoppas att denna mobilisering, jämte reaktionerna från regeringar, politiska ledare och parlament, bidrar till att det går att finna en väg till fred. Låt oss tillägna offren en tyst minut. 

Marco Pannella har ordet för en ordningsfråga. 
Pannella (ALDE ).
   – Herr talman! Jag har begärt ordet i enlighet med artiklarna 166 och 150 för att säga att vi enligt min uppfattning står i begrepp att begå en mycket allvarlig och oförklarlig handling.
Som ledamöter av det nya parlamentet ombes vi att besluta om våra arbetstider, arbetsplatser och arbetsmetoder 2005. För att besluta om allt detta skulle vi självklart behöva ett preliminärt förslag samt möjlighet att diskutera och framlägga ändringsförslag. Nu är vi dock tvungna att – utan någon debatt eller diskussion, utan något omnämnande av Strasbourg eller våra arbetsplatser – godkänna en tidsplan som utarbetades av det förra parlamentet i april, då det var andra majoriteter och rådde andra historiska omständigheter i Europa, och som faktiskt utestänger de tio nya medlemsstaterna och deras ledamöter. Jag anser därför, herr talman, att arbetsordningen inte har följts. 
Talmannen.
   – Ordförandeskapet anser det inte vara lämpligt att inleda en debatt om detta ämne. Ett beslut har redan fattats i frågan. Kalendern för sammanträdesperioderna har aldrig debatterats här i parlamentet. Det har ombesörjts av presidiet, och ordförandeskapet anser det därför inte vara lämpligt att godta den ordningsfråga som tagits upp av Marco Pannella.
Vi skall nu genomföra omröstningen om kalendern för sammanträdesperioderna 2005, till vilken inga ändringsförslag har framlagts.
Dover (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill veta om jag får göra en röstförklaring. 
Talmannen.
   Jag beklagar, herr Dover, men det rörde sig om en omröstning utan debatt, och i detta fall skulle röstförklaringar ha lagts fram skriftligt i enlighet med arbetsordningen. Jag skulle vilja be er att respektera detta. Vi skall försöka se till att ni kan göra det nästa gång.

Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . Jag röstade för, fastän jag förblir emot att inte hålla plenarsammanträden på fredagar under Strasbourgveckor. Alla har nu insett att strykningen av fredagsförmiddagarna halvvägs in i den förra valperioden låg helt i linje med både en strategi för att skapa problem och förslagen av ledamöter som i regel ogillar Strasbourg. Detta steg – tre års erfarenhet är tillräckligt bevis på det – har påverkat vårt arbete negativt och lett till att redan fullbokade tidsscheman blivit än mer överlastade. Jag hoppas följaktligen att saken kommer att undersökas igen i framtiden och att sammanträdena på fredagsförmiddagarna kommer att återinföras, till förmån för parlamentets funktion. 

Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . Jag röstade för Ekonomiska och sociala kommitténs begäran om samråd, eftersom jag anser att kommitténs ställningstagande, alldeles bortsett från den rent procedurmässiga aspekten, är avgörande när det gäller det viktiga rättsliga instrument som kan komma att dominera unionens framtid under de kommande åren.
I en europeisk union som grundar sig på en inre marknad och en gemensam valuta och som gör anspråk på ett gemensamt medborgarskap är det i själva verket avgörande att vi lyssnar på församlingen, eftersom den ger en röst åt de olika ekonomiska och sociala gruppernas intressen. Våra livs sociala väv utgörs av arbetsgivare, arbetstagare och företrädare för specifika verksamheter såsom jordbruk, hantverkare, små och medelstora företag och industrier, de fria yrkena, företrädare för konsumenter, för forskarvärlden och lärarkåren samt för den sociala ekonomin och för familjer.
Det är därför väsentligt att vi blir medvetna om hur de betraktar de frågor som påverkar dem direkt.
Jag hoppas också att samrådet kommer att tjäna till att uppmuntra den centrala bredare debatten om den nya konstitutionen – förhoppningsvis återspeglad i demokratiska folkomröstningar – vid gräsrötterna, bland medborgarna, genom olika ekonomiska och sociala grupper, i samverkan med de lokala myndigheterna och, naturligtvis, de politiska krafterna. 

Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . Jag röstade för begäran om samråd från Regionkommitténs sida, eftersom jag anser att kommitténs ställningstagande, alldeles bortsett från den rent procedurmässiga aspekten, är avgörande när det gäller det viktiga rättsliga instrument som kan komma att dominera unionens framtid under de kommande åren.
I en europeisk union som förordar beslutsfattande så nära medborgarna som möjligt och som respekterar subsidiaritetsprincipen är det i själva verket väsentligt att vi lyssnar på den politiska församlingen, som ger en röst åt lokala och regionala maktfaktorer.
Jag känner till Regionkommitténs förklaring av den 19 mars i år, i vilken kommittén förklarade att den skulle ansluta sig till projektet och den konstitutionella processen. Jag skulle dock vilja få en mer detaljerad redogörelse för dess ståndpunkt i frågor som berör den direkt.
Jag hoppas också att samrådet kommer att tjäna till att uppmuntra den centrala bredare debatten om den nya konstitutionen – förhoppningsvis återspeglad i demokratiska folkomröstningar – vid gräsrötterna, bland medborgarna, genom olika ekonomiska och sociala grupper, i samverkan med de lokala myndigheterna och, naturligtvis, de politiska krafterna. 

Ribeiro (GUE/NGL ),
   . Syftet med förslaget till ändringsbudget nr 7/2004 är att i 2004 års budget införa överskottet från 2003, som uppgår till 5,47 miljarder euro och som huvudsakligen består av de outnyttjade anslagen i strukturfonderna. Det bör noteras att överskottet skulle ha varit 10,5 miljarder euro 2003, om 5 miljarder euro inte hade lyfts ut genom ändringsbudget nr 6/2003. Budgetöverskotten har varit regel sedan 2000 – 12 miljarder euro 2000, 15 miljarder euro 2001 och 7 miljarder euro 2002 – på grund av outnyttjade anslag i strukturfonderna.
Om fonderna för ekonomisk och social sammanhållning är målet för utgifter och väsentliga för den ekonomiska och sociala sammanhållningen, måste vi ställa följande frågor: Varför sker inte detta? Är det på grund av stabilitetspakten? Beror det på brist på politisk vilja?
För dem som säger att det finns extra pengar eftersom pengarna inte används kan det mot denna bakgrund tyckas rimligt med en budget som måste ligga under 1 procent och att minska strukturfonderna eller till och med åternationalisera sammanhållningspolitiken, vilket inte är godtagbart. Det är ingen tillfällighet att de största nettobidragsgivarna återfinns bland dem som uppvisar sämst resultat. ...

Ribeiro (GUE/NGL ),
   . Förslaget till ändringsbudget nr 8/2004 avser budgetens intäktssida och innefattar ett antal inslag som berör nivån på medlemsstaternas bidrag till gemenskapens egna medel, bland annat den korrigering av obalanser i budgeten som beviljats Förenade kungariket för 2000 och 2003 – den så kallade brittiska rabatten. Även om föredragandens avsikter inte framgår av betänkandet – ett godkännande av kommissionens beslut att skapa en generell mekanism för korrigering av obalanser i gemenskapens egna medel – måste vi dock upprepa vårt starka motstånd mot kommissionens och de stora finansiella bidragsgivarnas avsikter. När allt kommer omkring går det inte att avhjälpa en orättvisa genom att skapa en annan.
I praktiken är syftet med de föreliggande förslagen att genomföra ett nytt slags ”brittisk rabatt” för andra finansiella bidragsgivare, givet att det inte är möjligt att upphäva en ”brittisk rabatt”. I själva verket täcker de övriga medlemsstaterna underskottet. Korrigeringen av obalanser skulle medföra en harmonisering av prestationen per invånare, beroende på varje lands relativa välstånd. Nationella bidrag grundade på BNI skulle – även om det kan förbättras – vara det mest rättvisa sättet att åtgärda de uppenbara obalanserna på området budgetbidrag. 

Bonde (IND/DEM ),
    Jag avstår från att rösta om detta betänkande. Jag beklagar inte att EU:s budget går med överskott, utan välkomnar att detta leder till sänkta medlemsavgifter för EU-länderna. För att minska rundgången med pengar, och på sikt även EU:s administration, bör medlemsavgifterna sänkas permanent. Jag vill se en allmän översyn av finansieringen av EU:s budget, vilken bör leda till ett likformigt betalningssystem. 
Dover (PPE-DE ),
   .  Som de brittiska konservativas talesman i budgetutskottet vill jag förklara varför vi röstade emot de två betänkandena om förslag till ändringsbudget nr 7/2004 och nr 8/2004 i dag.
De brittiska konservativa ledamöterna i Europaparlamentet motsätter sig helt alla tankar eller förslag om att den brittiska rabatten bör reduceras. Varför skall Storbritannien lida för sina ekonomiska framgångar under de senaste 20 åren? 
Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   . Vi avstår från att rösta om detta betänkande. Vi beklagar inte att EU:s budget går med överskott, utan välkomnar att detta leder till sänkta medlemsavgifter för EU-länderna. För att minska rundgången med pengar, och på sikt även EU:s administration, bör medlemsavgifterna sänkas permanent. Vi vill se en allmän översyn av finansieringen av EU:s budget, vilken bör leda till ett likformigt betalningssystem. 
Hortefeux (PPE-DE ),
   . – Jag har röstat för Jan Mulders betänkande och vill gratulera honom till hans utmärkta arbete.
Gemenskapsbudgeten har återigen uppvisat ett överskott, uppgående till sammanlagt 5 469 843 705,65 euro för 2003.
En stor del av slutsumman förklaras av de outnyttjade betalningsbemyndigandena. Liksom tidigare budgetår har situationen i hög grad orsakats av det dåliga genomförandet av strukturfondsprogram (vilket motsvarar 3 134 miljarder euro, eller 66 procent av de outnyttjade medlen), och detta ger åtskillig anledning till oro.
Alldeles bortsett från summan vill jag därför uttrycka mitt missnöje med detta ytterligare överskott, med tanke på att man genom den sjätte ändringsbudgeten 2003 redan hade minskat 2003 års budget med 5 miljarder euro på grund av en betydande överskattning av betalningarna inom ramen för strukturfonderna.
Jag tycker följaktligen att det är mycket beklagligt att siffran markerar slutet på den gynnsamma utveckling som kunnat konstateras under senare budgetår, med en minskning i överskottet från 15 miljarder euro 2001 till 7 miljarder euro 2002.
Eftersom den brittiska rabatten ett givet år måste finansieras under nästföljande budgetår, vilket betyder att de tjugofem medlemsstaterna kommer att delta i finansieringen av 2003 års rabatt, är jag för den justering av rabatten som föreslås för 2003, vilken bör arbetas in i förslaget till ändringsbudget.
Jag är övertygad om att ledamöterna av parlamentet och medlemmarna av rådet kommer att fortsätta att vägledas av vishet när de fattar framtida beslut om budgetplanerna. 

 – Vi skall nu fortsätta med debatten om lägesrapporten om uppföljningen av kommissionens årliga politiska strategi för 2005. 
Daul (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Som talmanskonferensens ordförande skulle jag vilja börja med att uppriktigt tacka Loyola de Palacio för hennes enastående samarbetsvilja och ständiga tillgänglighet under sin ämbetstid. Under de senaste åren har vi vandrat många mil tillsammans – och gjort det framgångsrikt. Låt oss påminna oss om att det i början av förra valperioden inte fanns någon strukturerad dialog mellan våra två institutioner i fråga om utarbetandet av kommissionens lagstiftnings- och arbetsprogram. I dag förs det – i hög grad tack vara era insatser – en verklig dialog mellan institutionerna, vilket gör att kommissionens lagstiftningsprogram från och med nu bättre kan återspegla parlamentets prioriteringar, så resultaten av denna pågående dialog är alltigenom uppmuntrande. Dock skulle jag mot bakgrund av våra erfarenheter under de senaste åren – och detta är vad jag menar med lägesrapport – vilja erbjuda några tankegångar om de områden som är av störst intresse för framtiden.
Först och främst menar jag att den interinstitutionella dialogen i ännu högre grad bör vara inriktad på de viktigaste lagstiftningsprioriteringarna, och ni har redan nämnt några aktuella exempel på dessa, såsom framtida budgetplaner eller förslagen om REACH. Vi måste så tidigt som möjligt försöka fastställa de mest brådskande förslagen för att bättre kunna organisera vårt arbete när den tiden kommer. Paketet med förslag om framtida budgetplaner är ett utmärkt exempel. Parlamentet kommer i veckan att fatta beslutet att inrätta ett tillfälligt utskott som skall samordna arbetet med dessa förslag.
Att välja prioriteringar handlar även om att fastställa vad som inte längre är relevant för dagens frågor. Med detta i åtanke välkomnar jag kommissionens beslut nyligen att dra tillbaka en hel rad av förslag. Med detta sagt finns det, trots denna uppstädningsaktion, fortfarande ett antal framlagda förslag med liten chans att förverkligas. Låt mig ta tillfället i akt att be mina ledamotskolleger att noga studera förteckning över pågående arbeten och sedan be den nya kommissionen att dra tillbaka eller ersätta varje kompletterande ärende som inte längre är relevant.
Det andra viktiga område som bekymrar mig har att göra med att förbättra sättet att relatera lagstiftningsprogrammet till anslagen i budgeten, och det tycks mig vara lämpligt att inom parlamentet överväga bättre samordning mellan debatterna om budgeten och dem om politiska prioriteringar.
För att tala i praktiska ordalag skulle man i framtiden kunna anordna en storskalig budgetdebatt i närvaro av hela kommissionen, för att därigenom göra debatten så specifik som möjligt och göra det möjligt att staka ut de faktiska och önskvärda riktningarna för lagstiftningsprogrammet. En sådan debatt bör hållas vid en tidpunkt då lagstiftningsprogrammet har nått ett framskridet skede, och sammanträdesperioden i november förefaller mig – för närvarande – vara idealisk för detta.
Sådana överväganden får mig att ta upp en tredje mycket viktig fråga som rör tidsplanen för att lägga fram lagstiftningsprogrammet. Jag anser att det är absolut nödvändigt att använda alla till buds stående medel för att se till att detta i god tid blir tillgängligt för alla inblandade aktörer, däribland de nationella parlamenten, europeiska samrådsorgan och i sista hand allmänheten själv.
Slutligen är det väsentligt att ytterligare förbättra samordningen mellan vårt och rådets arbete. Vi har de verktyg vi behöver för att göra detta, med vilket jag menar rådets fleråriga program och det årliga programmet som utarbetats av två på varandra följande ordförandeskap. Jag vill också tillägga att vi dessutom nyligen har slutit ett interinstitutionellt avtal som lägger grunden till ”bättre lagstiftning” i Europeiska unionen. För närvarande är vår uppgift att genomföra dessa nya instrument till gagn för allmänheten, och jag undrar om detta inte skulle kunna vara rätt tidpunkt för våra institutioner att undersöka om de prioriteringar som tar formen av ett lagstiftningsprogram har en framtid.
Fru vice ordförande, mina damer och herrar! Vi har under de senaste åren gjort väldiga framsteg med att fastställa gemensamma prioriteringar och med att planera vårt lagstiftningsarbete tillsammans. Det finns tre saker som jag betraktar som viktiga om vi skall vinna våra medborgares förtroende för vårt gemensamma projekt. I framtiden behöver vi sprida kunskap om de viktigaste prioriteringarna och frågorna inom ramen för vårt lagstiftningsarbete. Vi måste stärka deltagandedemokratin, och för att detta skall gå är det väsentligt att alla berörda parter ges så mycket tid som de behöver för att fastställa prioriteringarna för det kommande året. Avslutningsvis måste vi visa att våra institutioner är effektiva, både när det gäller deras inre funktion och deras förbindelser med varandra.
Jag hoppas att dessa tankar kommer att hjälpa oss att nå våra mål.
Talmannen.
   Tack för ert arbete, herr Daul. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, fru vice ordförande! Tack så mycket för den rapport ni i dag har lagt fram. Jag vill diskutera bara några få punkter i den. Den första är utan tvekan förberedelserna för de kommande skedena av utvidgningen och av grannskapspolitiken, för det står kanske inte klart för alla att utvidgningen inte är över, och ni hänvisade med rätta till utvidgningsprojektets historiska betydelse. Vi har hört kommissionär Günter Verheugen säga att det finns stor oro för att Rumänien och Bulgarien inte kommer att utvecklas på önskvärt sätt under de två år som återstår fram till deras anslutning, även om diskussionerna med dem, och ratificeringen, har slutförts. Detta betyder att vi mycket noga måste övervaka de faktiska processer som inbegrips liksom det faktiska genomförandet. Det skulle naturligtvis vara särskilt relevant för Turkiet, och även för Kroatien om vi vill göra snabba framsteg med Kroatien, vilket åtminstone enligt min uppfattning är vad inte bara kommissionen utan även rådet och parlamentet definitivt vill göra. Det kommer sedan också att vara nödvändigt att med vederbörlig omsorg övervaka vad som sker, men detsamma kan även sägas om grannskapspolitiken som helhet. Jag tänker till exempel på Balkan, där vi förvisso kanske har åstadkommit fred – om än mycket osäker – men där vi fortfarande har mycket att göra för att trygga både den och den ekonomiska och sociala utvecklingen.
Ni fäste vår uppmärksamhet på säkerhetspolitiken, och jag anser i princip att det är rätt tillvägagångssätt att kommissionen redan nu gör gemensam sak med våra grannar – vilket jag hoppas att den tillträdande kommissionen kommer att göra ännu intensivare och i större utsträckning – och försöker utforma en invandrings- och säkerhetspolitik som i framtiden förhindrar den ovälkomna utveckling som vi har sett under senare veckor, månader och faktiskt år, i synnerhet i Medelhavet, där många har försökt nå Europa, bara för att dö av detta försök.
När det gäller de aspekter som nämnts hittills behövs det dock även ekonomiskt stöd. Jag anser inte att utvidgningen och grannskapspolitiken är uteslutande ekonomiska till sin karaktär, men utan lämpliga ekonomiska åtgärder kommer vi inte att komma någonvart med dem.
En andra punkt, som Martin Schulz redan har nämnt, är frågan om konkurrens, det sociala Europa och hållbar utveckling. Som jag ser saken, utan att vilja förringa konkurrensens vikt, behöver det sociala Europa och den hållbara utvecklingen till och med ännu mer stöd, men, fru vice ordförande, jag är säker på att ni känner till den rapport som utarbetats huvudsakligen på kommissionärerna Joaquín Almunias och Fritz Bolkesteins vägnar om utvärderingen av resultatet för nätindustrier som erbjuder tjänster i allmänhetens intresse. Det är en mycket intressant rapport som visar att vår konkurrenspolitik har mycket påtagliga framgångar på vissa områden, till gagn för konsumenterna, för det är just vad lägre priser och bättre tillgång handlar om. Rapporten visar dock – den kommer inifrån kommissionen och är mycket konkurrensinriktad – att ett antal problem återstår att lösa, till exempel när det gäller transporter.
Låt mig ta två exempel från ett område som råkar vara av stort intresse för er, nämligen transporter; ni kan mycket väl ha använt dem själv. Många konsumenter menar att ett antal problem som har samband med transporter – i synnerhet lokala persontransporter – uppstår, eller förblir olösta, problem som inte kan lösas enbart genom konkurrens. De anser att dessa också kräver investeringar. Fru vice ordförande, ni har i dag själv talat om de transeuropeiska näten, där vi har anlagt ett gemensamt synsätt. Jag är även tacksam för kommissionens samarbetsvilja. Å andra sidan finns det även ett behov av mer finansiering, så att dessa investeringar kan göras, och konsumenterna har – som rapporten visar – mycket långa önskelistor på energiområdet och en förkärlek för alternativa eller förnybara energislag, som visar sig vara mycket svåra att främja i vissa länder. Några länder har gjort mer än vad som krävs enligt målen, men andra har gjort för lite. Även här finns det ett behov av mer investeringar om denna hållbara utveckling skall främjas.
Låt mig bara säga några ord om budgetpolitiken, som jag tror att vi kommer att ägna oss väldigt mycket åt under de kommande månaderna. Det viktiga är inte att på ett abstrakt sätt fastställa att vi behöver 1 procent eller 1,14 procent av nationalinkomsten; snarare måste vi fråga oss var underskotten finns, med vilket jag menar underskott i betydelsen investeringar som behöver ökas. Det är nödvändigt att investera mer i de transeuropeiska näten, som ni talade om, och naturligtvis även i utbildning och yrkesutbildning. Detta var något jag diskuterade med det nederländska ordförandeskapet i det berörda utskottet. Trots Lissabonprocessen betyder budgetproblem allt större nedskärningar i utbildning och fortbildning på universitet, men EU kommer inte att närma sig målen för Lissabonprocessen om vi inte investerar mer i utbildning och yrkesutbildning och om vi inte kan vända forskarflykten, som fortsätter till USA. Vi måste få tillbaka de bästa forskarna till EU eller finna ett sätt att behålla dem här. Detta är den investering som jag anser är särskilt viktig i våra egna länder, men naturligtvis även i våra grannländer, så att vi kan investera mer i utbildning och yrkesutbildning i de av våra grannländer som närmar sig EU.
Låt mig till sist ta upp informationsverksamheten, i vilken vi – som valet visade – fortfarande behöver investera mer. Samtidigt som jag välkomnar den nya kommissionärens planer för detta område, som kommer att ledas av en särskild kommissionär, finns det ett behov av att förbättra de ekonomiska resurserna och personalresurserna för kommissionens och parlamentets representationer i de olika länderna, för informationsverksamheten måste vara i hög grad decentraliserad. Den måste skötas annorlunda i Förenade kungariket än i Österrike, och sättet att bedriva den i Frankrike måste skilja sig från sättet att bedriva den i Polen, eftersom de problem den inriktar sig på är lokala. Jag hoppas att detta kommer att ges ett starkare stöd.
Fru vice ordförande, låt mig avsluta med något jag har sagt tidigare. Vi har drabbat samman vid åtskilliga tillfällen, och vi har haft ganska många dispyter, några av dem av det mer allvarliga slaget, men jag skulle – både på mina egna och på min grupps vägnar – vilja tacka er allra hjärtligast för ert arbete. Jag anser att det alltid har burit god frukt i slutändan, och om det har varit spanska apelsiner eller någonting annat är ovidkommande; vad som räknas är framgång. Tack för er samarbetsvilja.
Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! En av de tre politiska prioriteringarna för 2005 i kommissionens årliga politiska strategi är säkerhet och europeiskt medborgarskap. Parlamentet och särskilt ALDE-gruppen kan inte annat än instämma, men låt oss titta närmare på om retoriken omsätts i praktiken på de berörda politiska områdena, både när det gäller de föreslagna budgetresurserna och när det gäller det demokratiska ansvaret inför våra medborgare. Vissa av mina kommentarer riktar sig till rådet, och jag beklagar verkligen att rådet inte är närvarande.
Låt oss börja med området asyl och immigration och yttre gränser. När utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor sent i går antog betänkandet från vår föredragande Gérard Deprez insisterade det på att finansieringen av det program för hantering av återvändande på migrationsområdet som kommissionen föreslagit skall föras in i reserven, för det första till dess att rådet går över till medbeslutande, vilket krävs enligt fördragen men vilket rådet inte har brytt sig om, och för det andra till dess att det finns en korrekt rättsakt. Vi stöder helt och hållet detta program, men vi är besvikna över att vi ombeds att godkänna något som brister i rättslig och demokratisk säkerhet.
Vi är medvetna om att ett gott arbete bedrivs på området för integration och mottagande av asylsökande, men vi anser att det borde finnas mer pengar på områden som Europeiska flyktingfonden. Europeiska byrån för förvaltningen vid de yttre gränserna har fortfarande inte något permanent säte. Det har talats mycket om yttre gränser, men rådet kan inte ens bestämma sig för var byråns säte bör placeras.
På området brottslighet och terrorism föreslår kommissionen endast en blygsam ökning av nästa års budget för Eurojust, som är en central aktör i kampen mot allvarlig brottslighet. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor vill öka finansieringen med två tredjedelar för att vi skall kunna göra gränsöverskridande insatser för att bekämpa brottsligheten på allvar.
När det gäller att öka respekten för de mänskliga rättigheterna och rättssäkerheten vill jag ge er ett exempel: Kommissionen föreslår att finansieringen av forsknings- och utvärderingsprogrammet om respekten för de grundläggande rättigheterna skall minskas, vilket inkluderar finansieringen för nätverket av experter på de grundläggande rättigheterna. Dessa exempel visar kanske på klyftan mellan retorik och verklighet. Vi måste satsa pengar på de områden där vi vill vara trovärdiga och inte göra EU-medborgarna besvikna. 
Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! När nu en ny kommission tillträder sitt ämbete kunde det vara lämpligt att önska den all framgång. Dessvärre har ordförande Barrosos kommission inte ens tillträtt och ändå finns det redan nu tydliga tecken på disharmoni i leden. Åtskilliga kommissionsledamöter har blottat alla möjliga meningsskiljaktigheter i media. Därför blev den nye italienske kommissionären med ansvar för frihet, säkerhet och rättvisa omedelbart bemött med ogillande kommentarer när han i fråga om asylpolitiken dryftade åsikten att det nu var dags att ta tjuren vid hornen och inrätta mottagningscenter för flyktingar vid unionens yttre gränser. Alla som känner till de upprörande asylärendena i Italien med den ständiga strömmen av båtflyktingar till ön Lampedusa inser att kommissionsledamoten inte har saknat omdöme när han spridit dessa förslag.
Trots det ansåg den nye belgiske kommissionären med ansvar för utveckling och humanitärt bistånd, Louis Michel, som redan har viss erfarenhet av att förolämpa italienarna, att det var nödvändigt att ta avstånd från sin kollega omedelbart. I själva verket är det densamme Louis Michel som i de belgiska medierna öppet tillkännagivit att han ämnar fortsätta att förena sitt arbete som europeisk kommissionär med ett aktivt politiskt medlemskap i sitt eget parti i Belgien, dit han hävdar att han skulle vilja återvända för att aktivt delta i kampanjer som ordinarie medlem. I och med detta visar han inte direkt någon vidare respekt för sitt nya ämbete. Turkiets anslutning tycks vara en annan tvistefråga. Beroende på den politiska känsligheten i de medlemsstater som kommissionärerna kommer från är vissa av dem för och vissa emot. Inte heller inom det här området finns det något hopp om enighet. Med hänsyn till denna knepiga fråga skulle jag emellertid i nuläget vilja uppmana den nya kommissionen att beakta den motvilja som finns hos majoriteten av EU:s befolkning mot att tillåta att ett muslimskt och icke-europeiskt land ansluter sig till Europeiska unionen. Om man inte beaktar detta riskerar kommissionen att förlora sin demokratiska legitimitet innan den vederbörligen har tillträtt. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tala om för kommissionär Loyola de Palacio hur mycket vi har uppskattat erfarenheten av att arbeta tillsammans med henne under de senaste fem åren. Vi har värdesatt hennes handlingskraft, tjänstvillighet och det mod med vilket hon har uttryckt vissa åsikter och tagit upp ståndpunkter. Fru de Palacio! Ni har varit ett föredöme för oss och vi kommer att sakna er.
Jag vill också helt enkelt beklaga att det inte fanns någon anknytning mellan å ena sidan tidsplanen för valet till Europaparlamentet och å andra sidan utnämningen av den nya kommissionen och dess tillträde till ämbetet. Vissa dröjsmål är särskilt beklagliga och hejdar lagstiftningsarbetet. År 2004 tycks bli något av ett förlorat år.
Givetvis har man uppnått positiva resultat, en del av dessa har till och med varit mycket positiva. I fråga om euron har resultaten varit goda. Det är en stark och stabil valuta, men den tacklar inte allmänhetens oro över möjliga utlokaliseringar av företag, och därför ser vi detta som en högt prioriterad fråga. Resultaten har även varit positiva när det gäller utvidgningen: kommissionen har haft framgång med utvidgningen, men den har inte lyckats föra en debatt om EU:s framtida gränser, så det är denna typ av debatt som vi fortfarande väntar på och som tillsammans med debatten om Turkiet utan tvivel kommer att vara fylld av risker för oss alla.
När det gäller vårt lagstiftningsarbete har detta gjort det möjligt att ta itu med vissa frågor om säkerhet, särskilt till havs – något som jag vill ta tillfället i akt och tacka kommissionären för –, livsmedelssäkerhet och kampen mot terrorismen, men det kvarstår ännu mycket att lösa i fråga om migrationsströmmarna.
Det finns mycket annat som vi borde göra. Visserligen har forskningsbudgeten ökat, men det är viktigt att vi följer upp detta med hänsyn till vår djupa oro i fråga om kompetensflykten. Medan vi är inne på detta ämne skulle jag vilja betona vikten av att ta större hänsyn till våra ungdomar, som vi talat alldeles för lite om här i parlamentet. Vi bör diskutera deras rörlighet och utbildning, för att inte nämna en likvärdig bedömning av examensbevis, ett område där situationen inte förändras tillräckligt snabbt, där det fortfarande förekommer alltför många svårigheter och där det är nödvändigt att vi utövar påtryckningar på rådet.
Allt detta beror på budgetplanerna, och debatten om dem bör inte enbart vara en ren budgetdebatt. Det måste till en verklig politisk debatt om våra strävanden, om vad det är vi vill med detta vårt EU, och det EU som vi föreställer oss för de kommande åren måste kunna förses med de medel som behövs.
Låt mig avsluta med att lyckönska var och en av kommissionärerna. Vi har verkligen uppskattat deras kompetens och individuella insatser, samtidigt som vi beklagar kommissionens brist på tillräckliga visioner inom vissa områden liksom bristen på slagkraft och effektivitet hos dess ordförande, Romani Prodi, och hans oförmåga att göra något av sin roll. Var detta verkligen vad han ville? Jag skall avsluta, herr talman, med att säga att vi under ett års tid ansett ordförande Prodis pågående frånvaro vara beklaglig. Den vittnar om hans bristande intresse för vår institution och jag hoppas att kommissionens nästa ordförande kommer att ha en annorlunda hållning gentemot oss. 
Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill kommentera frågan om konkurrenskraft, eftersom den är mycket viktig i dagens Europa. De flesta människors förtroende för EU är litet, och det beror ofta på att vi inte visar de rätta egenskaperna när det gäller vår inställning till avregleringen. Skattedisciplinen i våra länder är inte tillräcklig. Vi överväger inte skatter som uppmuntrar människor snarare än avskräcker dem, och trots att valutan har debatterats i andra sammanhang den här veckan, är frågan om valutadisciplin av avgörande betydelse i en mycket konkurrensbetonad värld.
Vi i Förenade kungariket är inte medlemmar i den gemensamma valutaunionen. Jag ser ingen anledning för oss att bli medlemmar, men det är fortfarande av intresse för oss att den gemensamma valutan i Europa blir en framgång. Vi måste också tänka på pundet i vårt eget land och inte minst på alla de andra stora valutorna i världen. Vi kan inte bara luta oss tillbaka och låta dessa frågor utvecklas slumpmässigt. För att föregå med gott exempel inför de nya medlemsstater som vill ansluta sig till den gemensamma valutan, är det viktigt att de medlemsstater som redan är medlemmar i den gemensamma valutaunionen uppvisar den nödvändiga disciplinen och gör de nödvändiga kontrollerna.
Jag önskar valutan framgång, men vi måste komma ihåg att vi nu har att göra med en värld som är full av andra länder med utvecklingsekonomier, i Asien och Kina, länder som inte kommer att vänta, länder som verkligen är mycket disciplinerade när det gäller sin skatteordning och de valutor som de handlar med.
Det finns inget alternativ. En politik av det slaget är den som bäst tjänar alla de EU-medborgare som litar på att deras regeringar skall ge dem en fortsatt god livskvalitet. Mitt budskap är att skatteansvar är den centrala faktorn när det gäller att möta dessa behov. 
Itälä (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag skulle vilja tacka Europeiska kommissionens vice ordförande, Loyola de Palacio. Jag kan med säkerhet ansluta mig till allt det hon här har sagt, särskilt i fråga om prioriteringar.
År 2005 kommer också att bli ett viktigt år och vi måste hitta ett sätt att ge våra medborgare förtroende för beslutsfattandet. Förtroendet kan åstadkommas genom att vi fokuserar på prioriteringar och viktiga frågor, och som en följd härav kommer vi också att uppnå resultat. Vår främsta prioritering är säkerheten, en fråga som har tagits upp här under våra diskussioner om lösningar och beslutsfattande i fråga om gränsvaktsstyrkan och kampen mot terrorismen. Vi måste emellertid också fokusera på den lokala säkerheten: säkerheten för varje individs närmaste omgivningar. Det är något våra medborgare verkligen vill uppleva. Alla dessa frågor hänger givetvis ihop. 
För det andra är hållbar utveckling en viktig fråga. Vi måste lösa problemet med hur vi skall bevara industrins livskraft och samtidigt ta hänsyn till miljöskyddet. I framtiden kommer det att bli mycket viktigt att förena dessa två för att behålla konkurrensen och bevara miljön.
Lissabonmålen är en viktig fråga, men den kräver konkret handling. Vi behöver uppnå resultat inom sysselsättningspolitiken när det gäller konkurrenskraft, men de huvudsakliga faktorerna i det här avseendet är ekonomisk politik och budgetdisciplin, som vi just hörde ett utmärkt anförande om. Vi måste föregå med gott exempel inför de nationella parlamenten och regeringarna genom att upprätthålla budgetdisciplinen. Vi har var och en våra egna prioriteringar och skulle vilja se budgetökningar, men på så sätt kommer budgeten att växa sig ännu större och den ekonomiska politiken att glida oss ur händerna. Disciplinen måste bevaras och detta kommer att ske till följd av dessa prioriteringar. Vi är bundna till en politik där vissa frågor behandlas medan andra får inta andraplatsen, eftersom vi endast har ett begränsat antal resurser till vårt förfogande. 
En sund och hållbar ekonomi: jag gladdes åt att höra att detta poängterades. Om vi skall ha en sund och hållbar ekonomi inom EU måste vi emellertid enligt min uppfattning behålla stabilitets- och tillväxtpakten som den är. Den bör inte tonas ned och inte heller nedvärderas; i stället bör den åtminstone förbli som den är och vi måste se till att den iakttas på samma sätt i alla länder. Det är det som kommer att inge förtroende, inte föreställningen att vi gradvis börjar degradera det som vi tidigare tillsammans kommit överens om.
Nästa år kommer att bli ett viktigt år, eftersom det blir det första kompletta året för ett helt nytt parlamentet och ett utvidgat EU. Det är med dessa prioriteringar som vi kan visa våra medborgare att vi gör framsteg, och det är en nödvändig förutsättning för att vi skall kunna fortsätta att arbeta.
Thyssen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Politiska prioriteringar är endast övertygande om det finns medel för att finansiera dem. Det gäller både långsiktiga ambitioner – de budgetplaner som kommissionären åsyftade är ett belysande exempel – och kortsiktiga, det vill säga för det kommande året. Det är bra att man utarbetar en tidsplan och ännu bättre att det sker i nära samarbete med parlamentet. Det senare är nödvändigt ur en demokratisk synvinkel och eftersom parlamentet är en budgetansvarig myndighet. Detta kan mycket väl passas in i gemensamma metoder. Kommissionen också har förstått och tillämpat detta, vilket vi tackar för.
Enligt min uppfattning har den årliga politiska strategin, som kommissionen delgav oss i februari och som vi diskuterade i april, inte förlorat något av sin aktualitet. De tre prioriteringarna bör därför definitivt upprätthållas, och utan att förneka betydelsen av de övriga prioriteringarna skulle jag vilja be er ägna särskild uppmärksamhet åt de prioriteringar som rör konkurrenskraft och sammanhållning. Om vi verkligen vill skapa fler arbetstillfällen och uppnå hållbar utveckling och verklig social sammanhållning måste vi skapa en mekanism under 2005 som inte bara ser till att Lissabonmålen genomförs i praktiken, utan att de också åtföljs av verkliga incitament och att vi sätter makt bakom orden för att verkligen uppnå dessa mål inom en ram som inte äventyrar stabiliteten. Låt oss hoppas att Kokbetänkandet ger oss en god grund för att inom den närmaste framtiden föra en debatt som vi bör leda mot ett beslutsfattande som tillåter oss att nå ett slags genombrott. Vi måste bereda plats för detta under 2005. Enligt min uppfattning är det bara på det sättet som vi bevisligen kan säkerställa politikens kontinuitet, visa att vi infriar våra löften och ger människor det som de kan förvänta sig av oss och att vi kan bana väg för de politiska prioriteringar som kommissionens nya ordförande, José Manuel Durão Barroso, har meddelat och som vår grupp på det hela taget stöder. Slutligen skulle jag vilja säga ett hjärtligt tack till kommissionens vice ordförande och även till alla dem av hennes kolleger som alltid har prioriterat att upprätthålla goda, demokratiska förbindelser med parlamentet. 
De Palacio,
    Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att tacka de olika talarna för deras vänliga ord om mitt samarbete med parlamentet.
Jag börjar med att nämna Joseph Daul som vi under hela den här tiden har samarbetat med i hans egenskap av ordförande för utskottsordförandekonferensen för att underlätta samarbetet mellan parlamentet och kommissionen. Jag skulle vilja påminna er om att våra förbindelser var mycket komplicerade när denna kommission inledde sitt arbete. Den avträdande kommissionen hade blivit tvungen att avgå just på grund av påtryckningarna, debatterna och konfrontationen med parlamentet. Vi var tvungna att rätta till situationen och skapa en helt och hållet annorlunda grundval för att återuppbygga det slags samarbete mellan de två institutionerna som är nödvändigt för att bygga EU, och det är genom dessa två institutioner som Europeiska unionens intressen på ett eller annat sätt företräds.
I detta avseende skulle jag vilja tacka parlamentet, både ledamöterna och tjänstemännen, men även de tjänstemän inom Europeiska kommissionen som genom att arbeta med åtskilliga handlingar och överenskommelser har gjort det möjligt att skapa ett ramavtal oss alla emellan och därefter att utarbeta metoderna för att föra en strukturerad dialog mellan parlamentet och kommissionen. Dessa två handlingar, som nu har kompletterats med det interinstitutionella avtalet – som rådet också deltar i av hänsyn till en bättre lagstiftning –, är dessutom resultatet av diskussioner och förhandlingar som inte varit okomplicerade. De har däremot varit knutna till något som vi alla har engagerat oss djupt i genom att se till att saker och ting förlöper väl och genom att arbeta ordentligt för att bygga EU på ett mer effektivt sätt. Jag skulle vilja uttrycka min tacksamhet för det aktiva deltagandet av de ärade ledamöterna som har haft ett direkt ansvar, och för samarbetet från var och en som har deltagit i detta arbete.
Joseph Daul har hänvisat till framstegen och nyttan av den strukturerade dialogen och sagt att den måste utvecklas i framtiden. Jag tror också att vi kan få den att fungera bättre, men detta kommer att förhandlas med den nya kommissionen och jag önskar er lycka till med dessa samtal och förbättringar.
Han talade slutligen om bättre kommunikation, om demokrati med bättre deltagande och ökad effektivitet. Vi är alla överens om detta. Han har talat om att i god tid lägga fram lagstiftningsprogram och att introducera nya begrepp som hittills knappt har tagits med i beräkningen, som t.ex. vilka möjligheter de nationella parlamenten kommer att få i framtiden i fråga om vissa texter. Jag skulle vilja säga att allt detta utan tvivel kommer att införlivas, men samtidigt finns det gränser för vad vi kan göra för att inte fullständigt lamslå maskineriet.
Hur som helst, samarbetet med rådet måste förbättras, och det arbetar vi på precis som vi gör med koherensen mellan lagstiftningsprogram och budgetar.
Antagandet av de framtida budgetplanerna kommer att visa om detta är sant och om dessa budgetplaner verkligen kommer att återspegla de politiska prioriteringarna i dagens Europeiska union, med undantag för de specifika avtal som förekommer när det gäller vissa specifika aspekter. Vi får vänta och se. Ledamöterna kommer att vara mycket aktiva här. Jag kommer att vara någon annanstans, men givetvis kommer jag att följa debatterna i fråga mycket noga.
Det har poängterats att vissa frågor naturligt nog fortsätter att vara framträdande och att vissa frågor är än mer utmärkande. Det är möjligt. Även om det inte är min uppgift att säga detta, ordförande Prodi kommer att säga det till parlamentet, anser jag att nuvarande kommissions övergripande arbete har varit mycket positivt.
Det återstår naturligtvis arbete att utföra under nästa år, och det är lika så gott för annars skulle våra efterträdare stå utan sysselsättning, vilket inte är till gagn för någon. Hur som helst kan saker och ting alltid förbättras.
Jag anser att den nya utvidgningen medför stora utmaningar, att vi måste fortsätta att göra framsteg i fråga om grannskapspolitiken och stabilitetspakten för Balkan genom att se till att de åtföljs av synnerligen konkreta åtgärder. Skapandet av el- och gasmarknader över hela Balkan är exempel på synnerligen konkreta åtgärder som står i samband med stabilitetspakten för Balkan. Den kan och bör behållas av den nya kommissionen och aktivt stödjas under 2005.
Jag anser att det måste finnas en balans mellan konkurrenskraft, ett socialt EU och miljön, men vi måste vara medvetna om att det, ifall vi saknar konkurrenskraft och inte skapar välstånd i en globaliserad värld, kommer det att bli svårt för oss att tillmötesgå behoven för ett socialt EU eller de miljörelaterade intressena. Det är något som vi inte får glömma. Konkurrenskraften måste utgöra en central ram för allting, för utan konkurrenskraft och utan att skapa välstånd och arbetstillfällen kommer vi inte att skapa något annat är frustration, eftersom vi då kommer att ha utlovat och enats om saker som inte kan förverkligas. Sådant kan endast förverkligas på grundval av ekonomisk utveckling och skapande av sysselsättning, och detta kräver obestridligen konkreta åtgärder när det gäller aspekter som teknologisk utveckling och forskning.
I fråga om förorts- och kollektivtrafik gjorde Johannes Swoboda ett antal observationer. När det gäller investeringar skulle jag vilja påpeka att det finns mycket viktiga aspekter av kollektivtrafiken som berörs av Altmark-domen. Det är en betydelsefull dom som måste tas med i beräkningen, inte bara för transportsektorn utan för all kollektivtrafik i Europeiska unionen, och även för införandet av konkurrens och möjligheten till offentligt stöd i syfte att garantera en viss servicenivå, men på ett öppet och konkurrenskraftigt sätt.
Jag skulle vilja tacka Françoise Grossetête för hennes vänliga ord och detta leder mig direkt till en fråga som jag anser vara viktig: en rad aspekter av problemet med konkurrenskraften. Utlokaliseringar inom vissa områden kommer att äga rum och det är rimligt att de gör det eftersom den enda möjligheten som erbjuds nya länder på global nivå är vissa typer av mindre teknologisk produktion som inte uppvisar några problem när det gäller byggande eller produktion i ytterområden som inte behöver vara belägna i närheten av konsumenten. Utlokaliseringar sker emellertid vissa gånger på grund av att vi inte beaktar våra mål i egentlig mening utan snarare instrumenten för att uppnå dem.
Jag skulle dessutom vilja rikta en vädjan med hänsyn till Kyotoprotokollet och direktivet om handel med utsläppsrätter. Vi har godkänt ett direktiv och vi måste iaktta det, men jag skulle också vilja göra en anmärkning som jag har gjort offentligt inför kommissionen. Vi bör inte rätt och slätt i förbigående fastslå om vi är för eller emot Kyotoprotokollet. Nej. Jag är för protokollet. Jag stöder minskningen av växthusgaser. Inte nog med det, jag anser det vara en av de viktigaste utmaningarna inte bara för Europeiska unionen utan för hela mänskligheten. Det är en utmaning som verkligen äventyrar framtiden för mänskligheten om den inte åtgärdas på ett lämpligt sätt. I detta hänseende och när det gäller energieffektiviteten stöder jag förnybar energi och en sann, ärlig och modig diskussion om kärnenergi. Det här är absolut nödvändigt – och det säger jag naturligtvis för min egen del, det vill jag göra helt klart – och jag anser att nästa kommission tillsammans med parlamentet måste konfronteras med denna fråga under de kommande åren.
Tiden går och angelägenheten är tydlig. Den här sommaren och den förra sommaren har vi börjat se de första tecknen på en ökning med knappt en grad av jordens genomsnittliga temperatur. Om så är fallet kan vi inte tillgripa lösningar som låter bra men som är falska. Låt mig förklara vad jag menar: handelssystemet med utsläppsrätter kan vara en god idé om det genomförs inom ramen för ett världsomfattande avtal. Det är den enda möjligheten för att handeln med utsläppsrätter skall få verkliga effekter. Om detta system kommer att verka i ett sammanhang där endast Europeiska unionen uppfyller dessa förpliktelser men där Kyotoavtalet inte har ratificerats av vare sig Ryssland eller Förenta staterna – de enda två länder som kan få den kritiska massan att låta avtalet träda i kraft – kanske vi upptäcker att vi går miste om vårt stål, vår cement, vårt tegel, vår keramik och andra industrier som förbrukar energi, vilket inte innebär att föroreningarna skulle stoppas eftersom föroreningar skulle skapas i tredjeländer, vars villkor är mycket mindre krävande. Stål, cement och keramik skulle fortfarande produceras och vi skulle vara tvungna att importera dem till EU, lägga till kostnaderna för och utsläppen från den transport som berörs, alltmedan vi teoretiskt sett fortfarande skulle uppfylla kraven på minskade utsläpp.
Är minskade utsläpp en realitet på en övergripande global nivå? Nej, det är det inte. Det här måste tas med i beräkningen eftersom vi äventyrar en del av vår industri utan att i slutändan uppnå några resultat när det gäller det huvudsakliga syftet, det vill säga att minska utsläppen på global nivå. Detta kan inte göras om vi saknar modet att konfrontera problemen med kärnenergin. Vi måste också skapa insyn och öppenhet för medborgarna, och härav kommissionens förslag. Vi måste också inse att EU är tvunget att öka sin potential och kapacitet när det gäller kärnenergin och vi bör inte lägga fram lättvindiga argument i förhållande till kärnenergin om vi vill behålla tillväxten och en viss konkurrenskraft och samtidigt bekämpa klimatförändringen. Vi måste dessutom göra detta på en global nivå.
EU kan inte klara detta på egen hand. Om vi gör alla de kraftansträngningar som jag har hänvisat till kommer vi att minska koldioxidutsläppen med mer eller mindre 400 miljoner ton per år. Enbart Kina kommer att öka sina koldioxidutsläpp med 4 000 miljoner ton under de kommande femton åren. Dessa är de stora utmaningar som skyndsamt måste konfronteras under de kommande åren. Jag hoppas att parlamentet kommer att konfrontera dem och naturligtvis är jag säker på att nästa kommission kommer att göra det.
Frågan om kärnenergin är en personlig hållning, men om vi inte konfronterar det här problemet menar jag att vi säkert kommer att misslyckas att uppfylla våra skyldigheter ordentligt. Vi måste agera ansvarsfullt, för vi känner alla till att det förekommer stora problem i fråga om popularitet och offentlig acceptans. Vi måste därför tillhandahålla förklaringar, information, insyn, säkerhet och garantier.
Kompetensflykten. Det är inte bara så att våra bästa förmågor ger sig av. Det är också så att det är till Förenta staterna – vår allierade, vän och partner – som inte bara våra bästa förmågor utan även de bästa förmågorna i världen beger sig. Och EU mottar inte de bästa förmågorna från tredjeländer. Vi har slutat att attrahera begåvning, nyskapande och forskning. Det är nyckeln till framtiden. EU måste acceptera detta, det är en av de prioriteringar som vi har lagt in i de kommande budgetplanerna och vi hoppas att det kommer att begripas.
Med hänsyn till de aspekter som togs upp av Timothy Kirkhope i fråga om konkurrenskraft skulle jag vilja poängtera att han i huvudsak hänvisade till en ansvarsfull skattepolitik och koherens inom den breda ekonomiska politiken, och jag kan bara instämma i detta. Jag anser att debatten om att förbättra stabilitetspaktens funktion, som för närvarande äger rum i EU, är ytterst viktig och att det är den strategi vi bör välja. Och det innebär att tillhandahålla säkerhet och trygghet, vi kan alltså inte öka godtyckligheten när vi värderar olika typer av omständigheter. Godtycklighet måste undvikas så att vi inte agerar på ett egenmäktigt sätt. Det måste undvikas så att det finns säkerhet, tydlighet och garantier för marknaderna.
Med hänsyn till säkerhet talade Ville Itälä om säkerhet, miljön, konkurrenskraft och stabilitetspakten och jag instämmer till fullo i det han sade. Jag instämmer också i allt det som Marianne Thyssen sade dessförinnan i fråga om problemen med att främja konkurrens och sammanhållning. Jag anser att Kokbetänkandet är en fantastisk grundval för att arbeta i denna riktning, och till Sarah Ludford, som talade om retorik och realitet, vill jag säga att jag inte kan hålla med henne även om det finns ögonblick i politiken då vi alla vet att verkligheten inte riktigt överensstämmer med vår beskrivning av den. Detta är emellertid budgetarbetets konkreta verklighet. Generaldirektoratet för rättsliga och inrikes frågor är en av de poster som har ökat mest i förslaget till budgetplaner för 2007–2013 enligt kommissionens förslag. Rådet kommer att fatta de slutgiltiga besluten. Parlamentet skall också ge sin åsikt.
När det gäller de motsättningar eller den brist på motsättningar som Koenraad Dillen nämnde, så är det inte något jag kommer att gå in på. Givetvis är inte alla överens hela tiden, men i slutändan når man en överenskommelse – och det är demokrati – i enlighet med majoritetens åsikt, som är institutionens åsikt. Under alla dessa år har vi inom kommissionen inte alltid haft samma åsikter, men vi har varit tvungna att nå överenskommelser och vi har alla stött den ståndpunkten.
Mina damer och herrar! Det har varit en ära för mig att företräda kommissionen i förbindelserna med Europaparlamentet och att ha blivit vald till detta. Låt mig passa på tillfället och tacka ordförande Romani Prodi för att han satte sin tillit till mig och föreslog mig som vice ordförande för förbindelserna med Europaparlamentet. Jag måste säga att jag inte blott och bart accepterade det, utan snarare bad jag om det och blev förtjust, för jag betraktar mig själv först och främst som parlamentsledamot. Jag har troget försökt samarbeta med parlamentet under dessa år och jag tror mig ha gjort det. Jag skulle dessutom särskilt vilja tacka er för det arbete ni har lagt ned på medbeslutandeförfarandet, där ni allmänt sett har gjort framsteg – ibland skapar vi en del sköna ting utöver det vanliga för att nå samstämmighet – men de övergripande resultaten är väldigt positiva, eftersom parlamentet återspeglar känsligheten hos medborgarna i Europeiska unionen i kombination med känsligheten hos regeringarna i Europeiska unionen.
I denna interaktiva dialog, där kommissionen lägger fram ett förslag och sedan agerar medlare, anser jag att vi har gjort de förslag som nyligen har antagits mer realistiska. Jag menar att de reformer som har införlivats i det nya konstitutionella fördraget, som vi alla hoppas skall ratificeras i vederbörlig ordning så snart som möjligt, kompletterar, generaliserar och utvidgar dessa parlamentariska funktioner genom att man ser till att Europaparlamentet, som redan nu innehar praktiskt taget alla funktioner som varje annat parlament i världen, får utvidgade funktioner som omfattar samtliga områden med lagstiftningsansvar. Jag skulle vilja poängtera att kontrolluppgiften har varit oerhört effektiv, om än stundtals obekväm, men den har utförts ytterst effektivt och på ett ansvarsfullt, förnuftigt, professionellt och ärligt sätt av er ledamöter och era föregångare. Jag är säker på att det nya parlamentet tillsammans med den nya kommissionen kommer att fortsätta detta arbete. Detta är Europaparlamentets grundläggande delar, och parlamentet är den av de tre stora institutioner som tillåter alla att delta i detta extraordinära och unika projekt att bygga EU.
Talmannen.
   Fru de Palacio! Jag är inte säker på om ni kommer att visa er här i parlamentet igen, så jag vill ta tillfället i akt att verkligen tacka er innerligt för ert enastående sätt att samarbeta med Europaparlamentet. Jag vill också tacka er och er personal för det engagemang och det allvar – och den charm – som ni tillfört ert övriga arbete i kommissionen. Jag önskar er all lycka i framtiden.
Debatten är avslutad.

(1)

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är rådets presentation av förslaget till allmän budget för räkenskapsåret 2005. 
Nicolaï,
    Fru talman, mina damer och herrar! Det är mig en stor ära att på rådets vägnar kunna presentera förslaget till budget för er i enlighet med vårt beslut för räkenskapsåret 2005 som fattades i rådet i juli.
I egenskap av statssekreterare för europeiska frågor kommer jag att göra regelbundna besök under de närmaste månaderna och därför skulle jag vilja ta tillfället i akt och gratulera er än en gång, delvis på ämbetets vägnar, till att ha blivit valda till ledamöter för Europaparlamentet. Jag skulle särskilt vilja nämna ordförandena för de två utskotten, budgetutskottet och budgetkontrollutskottet.
I egenskap av budgetmyndighetens två grenar, ni i Europaparlamentet och vi i rådet, har vi kunnat glädja oss åt ett utmärkt samarbete under de senaste åren och jag är övertygad om att vi kan fortsätta på samma sätt. Det förlikningssammanträde som vi hade i juli var enligt min mening en bra start i det avseendet. Under förlikningssammanträdet kom vi fram till ett antal välgrundade överenskommelser, och jag skulle vilja nämna en av dem här, nämligen rådets tillhandahållande av information till er i Europaparlamentet, med hänsyn till de kommande budgetplanerna. Jag menar att detta är en god utgångspunkt för vår, dvs. EU-ordförandeskapet, kommunikation och våra förbindelser med er i Europaparlamentet, och däribland i fråga om budgetplanerna.
Jag skulle vilja göra några allmänna anmärkningar om den här budgetens vägledande principer och följa upp detta genom att ge några specifika förklarande kommentarer om de olika posterna.
När rådet beslutade om budgetförslaget tog man givetvis hänsyn till det interinstitutionella avtalet av den 6 maj 1999 som ni känner till. Det här avtalet gäller bland annat budgettakens betydelse och vikten av att rätta sig efter dem samt diskussionen om tillräckliga marginaler, oförutsedda omständigheter och flexibilitet.
Rådet har särskilt betonat att det måste finnas tillräckliga betalningsbemyndiganden att tillgå utan att man för den skull tappar kontakten med verkligheten. Vi måste undvika att överskatta nivån av betalningsbemyndiganden. De orimliga överskott som har uppkommit under de senaste åren reflekterar inte den bästa ekonomiska förvaltningen. Dessutom är jag säker på att ni i Europaparlamentet också instämmer i att vi, liksom alla medlemsstater och alla nationella parlament som måste iaktta strikt disciplin, skall göra detsamma på EU-nivå.
Som ni har kunnat se har rådet med stor omsorg noterat vad vi prioriterat främst och vad som sedan följer i budgetplanernas olika poster. En av de prioriteringar som jag vill belysa är vikten av att ge de nya medlemsstaterna tillräckligt spelrum i linje med de överenskommelser som vi tidigare gjort i det här avseendet, däribland i Köpenhamn.
Slutligen skulle jag inom ramen för de allmänna förklarande kommentarerna vilja nämna betydelsen av det vi kallar verksamhetsförklaringar. Jag anser att det är en positiv ny möjlighet som förbättrar kvaliteten och tillhandahållandet av information, och det är en förbättring när det gäller hur vi bereder budgeten. Följaktligen har kommissionen blivit ombedd att fortsätta ansträngningarna inom det här området.
Jag skulle vilja gå igenom de olika kategorierna och börja med den allmänna anmärkningen att budgetförslaget, som ni vet, utgör ett belopp motsvarande 116 miljarder euro för åtaganden, vilket är 4,1 procent mer än i 2004 års budget.
När det gäller betalningsbemyndiganden, det vill säga de pengar som Europeiska unionen kommer att behöva betala ut under 2005, har ett belopp motsvarande 105 miljarder euro avsatts för detta ändamål. Det motsvarar en ökning med 5,4 procent jämfört med innevarande års bemyndiganden och utgör 0,99 procent av unionens bruttonationalinkomst.
När det gäller utgiftskategori 1, jordbruk, skulle jag vilja kommentera följande: Under tidigare år har beräkningarna ofta varit alltför höga. Rådet har därför beslutat att de belopp som kommissionen föreslagit i sitt preliminära budgetförslag för den gemensamma jordbrukspolitiken skall minskas med totalt 1 miljard euro. Vi har gjort detta genom en allmän minskning av alla poster i det preliminära budgetförslaget som uppgår till mer än 800 miljoner euro. Rådet har emellertid tagit hänsyn till att den slutgiltiga nivån för bemyndiganden kommer att fastställas under hösten när kommissionen lägger fram sin ändringsskrivelse i enlighet med det interinstitutionella avtalet.
När det gäller utgiftskategori 2, strukturåtgärder, har rådet antagit de åtagandebemyndiganden som föreslås i kommissionens preliminära budgetförslag för den här kategorin. Trots det, och mot bakgrund av det väsentliga underutnyttjandet av resurserna för strukturella åtgärder, har rådet beslutat att sänka nivån för betalningsbemyndiganden. Följaktligen har de betalningsbemyndiganden som kommissionen föreslagit i sitt preliminära budgetförslag minskats med 3 miljarder euro genom en allmän minskning. De resulterande bemyndigandena motsvarar den förväntade genomförandenivån. Denna minskning inverkar också på gemenskapsinitiativen och slutförandet av de program som härrör från tiden före 2000. I detta sammanhang skulle jag emellertid vilja poängtera att de betalningsbemyndiganden som rådet fastställde i sitt budgetförslag till och med efter denna minskning är betydligt högre än genomförandenivån under tidigare år.
När det gäller utgiftskategori 3, inre politik, har rådet beslutat att godkänna de belopp i budgetförslaget som föreslogs i linje med medbeslutandeförfarandet för fleråriga program, som man kom överens om till följd av utvidgningen. Det gäller även de specifika belopp som avser slutsatserna från Köpenhamn.
Rådet har emellertid inskränkt bemyndigandena för vissa budgetposter som inte är grundade på fleråriga program. Det gäller press och kommunikation och förberedande åtgärder inom området säkerhetsforskning. Rådet anser att de belopp som kommissionen anslagit till några få specifika verksamheter var högre än vad som kan anses realistiskt med tanke på att dessa nyligen påbörjats.
Till följd av de val under kategori 3 som jag just hänvisade till lämnar rådet en marginal på 108 miljoner euro under taket i kategori 3 i budgetplanerna. På grundval av denna marginal kommer även Europaparlamentet att behöva fastställa sina egna prioriteringar för den inre politiken.
När det gäller utgiftskategori 4, externa åtgärder, har rådet frångått det tillvägagångssätt som kommissionen har valt i sitt preliminära budgetförslag. Rådet ansåg att man behövde göra mer detaljerade val i prioriteringslistan för att inte överskrida taket i budgetplanens kategori 4. Förvisso ifrågasätter vi inte att flexibilitetsinstrumentet utnyttjas.
Rådet har emellertid godkänt de belopp som kommissionen föreslagit för återuppbyggnaden i Irak. Med tanke på de resurser som krävts för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken har rådet behållit den nivå som fastställdes för denna post i den slutliga budgeten för 2004.
För att finansiera dessa prioriteringar under det nuvarande taket i kategori 4 i budgetplanerna har rådet emellertid tillgripit en liten, proportionell minskning av de belopp som kommissionen föreslagit för de huvudsakliga budgetposterna; man har i rimlig proportion övervägt bemyndigandena för internationella fiskeavtal. Som sådana har beloppen minskats till nivån för innevarande års finansiella resurser, med en liten marginal i kategori 4 för oförutsedda omständigheter.
Jag hoppas och förväntar mig att vi under den andra behandlingen av budgeten för 2005 kan nå överenskommelser i enlighet med det interinstitutionella avtalet när det gäller den slutliga budgeten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och internationella fiskeavtal. När det gäller ordförandeskapets ansträngningar inom området för utrikespolitisk information skulle jag vilja redogöra för vad som har avtalats med parlamentet. Som ni vet kommer nästa sammanträde att äga rum den 21 september inom ramen för den särskilda överenskommelse i denna fråga som vi nådde med parlamentet under det italienska ordförandeskapet. Vi skall försöka informera er i god tid om utvecklingen under det sammanträdet. Jag vill också hänvisa till det tal som utrikesminister Bernard Bot nyligen höll inför ert utskott för utrikesfrågor.
Situationen för utgiftskategori 5, administration, är ganska komplicerad. Institutionernas gemensamma beräkningar har lett till att taket överskridits. Jag vill emellertid påminna er om att våra institutioner redan på förhand hade beslutat sig för att inte utnyttja flexibilitetsinstrumentet för administration under 2005. En kontrollerad utveckling av administrationen går hand i hand med sund ekonomisk förvaltning. Jag är övertygad om att ni som ledamöter i parlamentet, budgetmyndighetens andra gren, delar rådets åsikt om sund ekonomisk förvaltning.
Rådet har därför beslutat att en marginal på omkring 50 miljoner euro kommer att vara tillräcklig med hänsyn till de nedskärningar som har gjorts till följd av IT-utvecklingen och utvecklingen av det interinstitutionella samarbetet samt specifika program för rekrytering av personal.
Slutligen har jag kommit till utgiftskategori 7, föranslutningsstöd, där rådet har godkänt de åtagandebemyndiganden som kommissionen föreslagit. Med hänsyn till den förväntade genomförandenivån för dessa åtgärder har rådet emellertid minskat betalningsbemyndigandena något så som kommissionen föreslagit och bringat dem i överensstämmelse med de reella behoven.
Fru talman! Jag vill tacka parlamentet för uppmärksamheten så här långt, och jag önskar er all framgång med debatterna om budgetförslaget. Jag hoppas och litar på att vi i tid kommer att kunna lägga fram en balanserad budget för 2005. Jag hoppas att detta kan göras på grundval av de förslag som nu ligger framför oss. Jag förmodar att de utgör en bra utgångspunkt. Jag vet att vi inte är överens om alla frågor, och därför ser vi fram emot debatten. Jag är övertygad om att vi liksom tidigare kommer att nå ett för båda sidor acceptabelt beslut till sist. 
Schreyer,
   . Fru talman, herr rådsordförande, herr Lewandowski, herr Garriga, mina damer och herrar! Budgetar innebär alltid en stressig och intensiv arbetsperiod, och därför är det helt normalt att en viktig budgetdebatt äger rum vid det nya parlamentets första ordinarie plenarsammanträde. Detta är debatten om budgeten för år 2005, eller det som kommer att bli den utvidgade unionens första hela budgetår, och framför allt den första budget som debatteras och antas av 25 medlemsstater, och av parlamentsledamöter från 25 medlemsstater.
Prioriteringarna för denna budget är givna för kommissionen. För det första måste integreringen av de nya medlemsstaterna främjas. För det andra måste tillväxtkrafterna i gemenskapen och sammanhållningen i den utvidgade unionen stärkas. Vi bör leva upp till vårt ökade ansvar i världen, och tyvärr har vi inget annat val än att sätta kampen mot terrorismen överst på dagordningen.
Herr rådsordförande! Ni har presenterat huvuddragen i rådets budgetförslag och resultaten av rådets första behandling. Jag skulle vilja gå igenom de viktigaste siffrorna i kommissionens preliminära budgetförslag en gång till. Vi har föreslagit ett totalt budgetbelopp för 2005 på 109,5 miljarder euro, vilket motsvarar 1,03 procent av den utvidgade unionens bruttonationalprodukt. Agenda 2000, som är den gällande budgetplanen, föreskriver en mycket högre siffra för budgetåret 2005, nämligen 1,08 procent av det sammanlagda ekonomiska resultatet. Om man också tar hänsyn till att Europeiska utvecklingsfonden för närvarande inte ingår i budgeten utan måste finansieras vid sidan om, kommer man upp i en faktisk siffra på 1,11 procent för den ekonomiska planeringen för 2005. Jag nämner detta nu, eftersom ett beslut måste tas om huruvida kommissionens förslag för nästa period verkligen är en sådan dramatisk ökning. Siffran 1,11 procent i ekonomisk planering bör därför jämföras med vårt förslag på 1,14 procent för 2007 och följande år.
I dag talar vi inte om ekonomisk planering för den allra närmaste framtiden, utan om 2005 års budget, som är den första att inbegripa direkt stöd till jordbrukare i de nya medlemsstaterna. Det beror på den eftersläpning som finns inom jordbruksområdet och som gör att utgifterna infaller ett år senare. Detta är därför första gången som direkt stöd till jordbrukarna i de nya medlemsstaterna ingår i budgeten.
Det är en mycket kraftig ökning av de totala utgifterna för jordbruket för 2005, på totalt 44,5 miljarder euro enligt kommissionens preliminära budgetförslag, och på 3,5 miljarder euro enligt rådets budgetförslag. Detta beror främst på utvidgningen, men jag vill framhålla att 240 miljoner euro av ökningen helt kan hänföras till förändringar av växelkursen mellan euro och dollar. Viktigast av allt är att effekten av de beslut som jordbruksministrarna i rådet fattat om jordbruksreform inte kommer att minska jordbruksutgifterna nästa år, utan öka dem. Vi måste därför ta rådets beslut med i beräkningen, och naturligtvis betonar jag detta med tanke på de kommentarer som ofta hörs om att det endast är kommissionen och parlamentet som föreslår ökningar på detta område. Vi tvingas ofta att införliva rådets beslut i budgeten.
Rådet föreslår nu att jordbruksutgifterna sänks med 1 miljard euro, även om det återstår att se om detta går att genomföra. Som vanligt kommer vi att lägga fram aktualiserade beräkningar för jordbruksutgifterna i oktober, och då brukar överenskommelsen vara att de nya beräkningarna skall användas.
Nu måste jag gå in lite mer i detalj på strukturfonderna. Kommissionen har föreslagit en betydande ökning av betalningsbemyndigandena för 2005, liksom en ökning av åtagandebemyndigandena. Rådet har inte gjort några nedskärningar i åtagandebemyndigandena och kan faktiskt inte heller göra det, eftersom allt inom detta område har fastställts genom dels Agenda 2000, dels anslutningsfördragen. Inga ändringar kan därför göras i åtagandebemyndigandena.
När det gäller hur stora betalningsbemyndiganden vi behöver nästa år anser rådet att vi kan klara oss med 3 miljarder euro mindre än det belopp som kommissionen föreslagit.
Jag vill dock framhålla att vi 2005 kommer att befinna oss i det sjätte året av det nya programmet, och vi behöver större betalningsbemyndiganden eftersom genomförandet av strukturfondsprogrammen till sist är i full gång.
Under de senaste åren har det upprepade gånger förekommit att medlemsstaterna har överskattat sina möjligheter att utnyttja strukturfonderna. I år tycks de dock ha underskattat sin förmåga, och hur som helst har vi en betydligt högre genomförandegrad för strukturfonderna än i fjol. I slutet av augusti hade vi redan förbrukat 67 procent av fonderna, medan motsvarande siffra förra året endast var 44 procent, och detta har medfört att min kommissionskollega Jacques Barrot redan har begärt ytterligare medel.
Under de kommande veckorna kommer vi att undersöka om omfördelningar är möjliga inom budgeten, men åtminstone en sak är uppenbar, och det måste jag göra fullständigt klart för rådet: antingen behöver vi ytterligare medel före utgången av 2004, eller också måste vi se till att det finns tillräckliga medel 2005.
Nedskärningar är helt uteslutna inom detta område. Regeln n+2, som ni också känner till, betyder att vi måste se till att budgeten innehåller tillräckligt med medel för att täcka ansökningar om utbetalningar i den takt de görs. Med hänsyn till denna utveckling kan jag inte annat än hålla med parlamentets föredragande, Salvador Garriga, som också har gjort klart i sitt betänkande att vi måste använda siffrorna i det preliminära budgetförslaget.
Här vill jag kort kommentera den diskussion som nyligen inleddes om huruvida strukturfonderna bör skäras ned för nya medlemsstater som sänker sin företagsbeskattning i betydande grad. Som svar kan jag endast betona att förslaget är oacceptabelt och verkligen helt omotiverat. För det första har de nya medlemsstaterna förutom förskottsbetalningar inte tagit emot några strukturfonder. För det andra kommer varje ny medlemsstat att behöva bidra genom samfinansiering för att alls kunna göra anspråk på några strukturfonder. I princip betyder detta att behovet av nationella offentliga medel har ökat snarare än minskat. Detta är något som vi också måste ta hänsyn till.
För det tredje är det ändå omöjligt att enbart jämföra skattesatser utan att beakta bredden i det skatteunderlag som används i beräkningarna. Många reformer i de nya medlemsstaterna har faktiskt haft till syfte att avskaffa beskattningsundantag, eller snarare att täppa till beskattningsmässiga kryphål. Alla dessa aspekter måste beaktas.
För det fjärde behöver de nya medlemsstaterna hjälp att överbrygga det stora ekonomiska avståndet. Vi får inte börja att ifrågasätta den solidaritetsanda som alltid varit och som måste fortsätta att vara en av Europeiska unionens hörnstenar redan några månader efter utvidgningen, som var en sådan lysande historisk händelse.
För att gå vidare till den inre politiken vill jag särskilt framhålla en punkt som alltid varit viktig för parlamentet i fråga om pilotprojekt och förberedande åtgärder. Jag kan försäkra parlamentet om att vi håller på att förbättra dialogen mellan kommissionen och parlamentet i denna fråga och att vi snart kommer att ge er en aktuell rapport om genomförandet.
När det gäller utrikespolitiken håller den tillgängliga budgeten för närvarande på att minska i reala termer till följd av vad som föreskrivs i Agenda 2000. Emellertid finns inte bara den politiska viljan att gemensamt ta ett större ansvar i världen, utan vi ställs också i praktiken ständigt inför nya utmaningar. Under de senaste åren har vi alltid i våra budgetar lyckats hitta de rätta svaren på utmaningarna, och jag är förvissad om att vi också kommer att lyckas med det under 2005.
Under de senaste åren har vi varit tvungna att utnyttja mekanismen för flexibilitet vid flera tillfällen, och jag tror att detta kommer att fortsätta att vara fallet under 2005. Sedan kommissionen lade fram det preliminära budgetförslaget har rådet, och i synnerhet Europeiska rådet, fattat ytterligare politiska beslut som inverkar på budgeten. Bland dessa finns för det första det politiska beslutet att inleda anslutningsförhandlingar med Kroatien, vilket kommer att påverka budgeten, och för det andra det helt berättigade politiska beslutet att ge ekonomiskt stöd till det turkcypriotiska samhället. Detta kommer givetvis också att påverka budgeten. Enligt kommissionens förslag kommer båda besluten att påverka budgetrubrik 7, föranslutningsstöd, men även budgetrubrik 4, där mer medel också behöver göras tillgängliga.
Under de närmaste veckorna kommer vi att överlämna ändringsskrivelser till parlamentet och rådet om 2005 års preliminära budgetförslag i denna fråga, och jag hoppas att detta kommer att göra det möjligt för oss att fatta ett positivt beslut både om budgetrubrik 7 och om budgetrubrik 4, anslag till yttre förbindelser.
Jag är också optimistisk i fråga om administrativa utgifter. Dessa återstår fortfarande att förhandla om, men under senare år har det varit möjligt att nå en kompromiss, vilket också kommer att vara fallet för nästa år. Herr rådsordförande, jag instämmer helt med er att det är fullständigt uteslutet att använda mekanismen för flexibilitet för administrativa utgifter. Vi måste därför göra allt för att finna de nödvändiga medlen.
På kommissionens vägnar var jag naturligtvis nöjd med rådets förslag att bevilja kommissionen 680 nya tjänster nästa år för utvidgningen. Men samtidigt har ni inte beviljat de nödvändiga medlen för att betala den nya personalen, vilket innebär att vi skulle bli tvungna att införa en ny europeisk volontärtjänst hos kommissionen. Jag tror inte att fackföreningar och andra skulle godkänna detta, och vi måste därför fortsätta att försöka få fram de medel som krävs.
För att återgå till huvudsiffrorna: rådet föreslår en budget på 116 miljarder euro för åtagandebemyndiganden och 105 miljarder euro för betalningsbemyndiganden, vilket ger en skillnad på 11 miljarder euro. Jag nämner detta igen eftersom ett antal medlemmar i diskussionen om nästa budgetplan har uttalat att kommissionen tillät alldeles för stor skillnad, medan den vi har föreslagit faktiskt är mindre än i rådets preliminära budgetförslag. En fortsatt diskussion är nödvändig i denna fråga. Jag hoppas att rådsordföranden inte kommer att föra 2005 års budgetdiskussion i ideologiska termer när det gäller enprocentsfrågan. Nederländarna är helt visst kända för att agera pragmatiskt och realistiskt, och jag hoppas att vi kan utforma en budget som gör nödvändiga medel tillgängliga för gemenskapspolitiken.
Parlamentets första behandling kommer att äga rum i slutet av oktober, och jag är glad att behandlingen kommer att vara en av mina sista officiella förpliktelser. Under mellantiden kommer vi givetvis att ägna mycket kraft åt att åstadkomma ännu en fast grund för en bra kompromiss om 2005 års budget.
Lewandowski, Janusz (PPE-DE ),
   . Fru talman! I mitt första anförande i parlamentet som ordförande för budgetutskottet vill jag uppmärksamma att det, förutom de nya ansiktena bland oss, kommer att finnas en annan ny aspekt i 2005 års budget, som Michaele Schreyer redan har omnämnt. Det är inte bara den första helårsbudgeten för ett EU med 25 medlemsstater och en ny kommission liksom för de grundläggande EU-institutioner vars sammansättning har ändrats eller justerats till följd av utvidgningen, alltifrån EG-domstolen till ombudsmannen. Det är också det första året då de nya tjänsteföreskrifterna tillämpas.
Trots detta kommer vårt arbete även i fortsättningen att präglas av kontinuitet, tack vare de formella och informella förhandlingsregler som våra företrädare infört. Detta är därför rätt tillfälle och plats att uttrycka vår uppskattning av våra företrädares insatser, eftersom den senaste valperioden var ytterst produktiv. Parlamentet etablerade sig som en jämlik del i EU:s budgetmakt och som en jämbördig deltagare i EU:s budgetförfarande, och de som bör hedras för detta är våra företrädare, i synnerhet Terence Wynn, budgetutskottets ordförande.
Samtidigt som vi i år fortsätter vårt arbete med 2005 års budget måste vi vara lyhörda för budskapet från valet till Europaparlamentet. Många väljare gav oss ett klart besked genom att inte rösta i valet. Det finns ett allt större behov av att få till stånd ett lättbegripligt mervärde av skattebetalarnas pengar, liksom av öppenhet och rationalitet i budgetanslagen och en lämplig kanalisering av medel till ändamål som ger märkbara fördelar för både lokalsamhället och miljön.
Jag säger detta med anledning av en av de omröstningar som ägde rum tidigare i dag om ett ändringsförslag om att överskottet från 2003 års budget på omkring 5,5 miljarder euro skall föras över till 2004 års budget. I reala termer och med beaktande av tidigare ändringar av budgeten uppgick överskottet dock till över 10 miljarder euro, vilket motsvarar en tiondel av EU:s budget för 2003. Detta betyder också att ekonomisk planering, i bemärkelsen väldefinierade ekonomiska resurser till lagstiftning och initiativ, förblir en viktig uppgift under de kommande åren under denna valperiod.
Föga överraskande för en person som mig som kommer från det som tidigare låg bakom järnridån, kommer jag att vara lyhörd för budgetläget i de nya medlemsstaterna, och givetvis kan dessa medlemsstater redan föra sin egen talan. Förväntningarna hos omkring 80 miljoner människor bör inte begränsas och reduceras till ekonomiskt stöd. Jag är dock medveten om hur grundligt rådets och kommissionens förslag granskas i Warszawa, Prag, Tallinn och andra städer, till exempel förslaget att göra besparingar på cirka 3 miljarder polska zloty i strukturfonderna eller att minska anslagen till jordbruksstödet. Dessa förslag granskas för närvarande mot bakgrund av bestämmelserna i anslutningsfördragen.
I detta sammanhang konstaterar jag med tillfredsställelse att det bland de olika besparingarna inte fanns någon förändring i anslagen till en utvidgning av EU till att omfatta även Bulgarien och Rumänien. I budgettermer bekräftar detta den politiska viljan att få till stånd en anslutning år 2007.
Parlamentets inställning till 2005 års budget kommer att framgå av de ändringsförslag som för närvarande läggs fram, även om inställningen naturligtvis inte enbart kommer att vara summan av dessa ändringsförslag. Tidsfristen för utskotten löper ut i morgon och för de politiska grupperna i nästa vecka, för att vi skall kunna förbereda en första behandling till den 28 oktober i år.
Om någon aspekt skall lyftas fram som karaktäristisk för denna diskussion, både i kammaren och i budgetutskottet, är det ett visst missnöje med de övergripande nedskärningar som rådet genomför mekaniskt inom olika områden, framförallt utgiftskategorierna 3, 4 och 5. Detta bottnar i en oro över om det kommer att finnas tillräckligt med medel för parlamentets traditionella prioriteringar, liksom en oro att exempelvis de berättigade behoven av medel till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inte blir ett automatiskt ärende, utan något som skall lösas inom ramen för alla ekonomiska åtaganden under utgiftskategori 4. Enligt vår mening förtjänar samtliga dessa frågor en mer individualiserad behandling.
Fru talman! Med hänsyn till den korta introduktion jag har haft i EU:s budgetfrågor är det lämpligt att mina kommentarer i dag blir begränsade och sparsamma, precis som EU:s budget. Jag skulle vilja lämna övriga frågor till föredragandena. 
Garriga Polledo (PPE-DE ),
   – Fru talman, herr rådsordförande, fru kommissionär, mina damer och herrar! I egenskap av parlamentets föredragande skulle jag vilja tacka rådet för dess förslag till allmän budget för 2005. Precis som alla överenskommelser som nås efter långa samtal mellan regeringarna i de 25 medlemsstaterna, har den första behandlingen lett till ett resultat som är värt beröm och hänsynstagande. Men vi anser att det är helt otillräckligt.
Rådet har antagit en strikt redovisningsstrategi vid första behandlingen. Om parlamentet skulle godkänna rådets ståndpunkt i dess nuvarande form – vilket vi inte kommer att göra – skulle det vara en seger för den nationella redovisningen av EU:s politik. Det tror jag inte skulle vara bra, vare sig för unionen eller för medlemsstaterna.
Vi ledamöter av Europaparlamentet känner väl till de nationella budgetproblem som beror på otillräcklig ekonomisk tillväxt och vi vet att stabilitetspakten medför mycket tydliga regler när det gäller kontrollen av budgetunderskott. Men siffrorna talar sitt tydliga språk: Under de senaste åren har de nationella budgetarna ökat med 22 procent medan gemenskapens budget har ökat med 9 procent. Europaparlamentet är med andra ord en mycket bättre miljö för en sträng och strikt budget än de nationella parlamenten är till och från.
Ledamöterna av Europaparlamentet – där jag själv ingår – vet att gemenskapspolitiken innebär stort mervärde för tillväxten och sysselsättningen, till exempel genom strukturfonder, forskning och externt samarbete.
Vi befarar att rådets strategi vid första behandlingen endast är att skapa falska marginaler i kategorier som inte motsvarar vare sig unionens verkliga behov eller åtaganden till tredje part, inte ens med den politiska vilja som man uttrycker varje år vid budgetomröstningen i december.
På det hela taget föredrar jag att vänta tills vi vet vilka ändringsförslag som godkänts i de berörda utskotten och i de politiska grupperna, så att vi kan komma fram till en mer genomtänkt ståndpunkt när det gäller parlamentets reaktion på rådets förslag.
Jag skulle emellertid vilja ta upp ytterligare några punkter. För det första anser jag som huvudföredragande att sänkningen av taken i kategorierna måste vara avgörande för unionens budget. Kommissionen hade redan gjort denna sänkning i sitt preliminära budgetförslag och vi samtycker i det stora hela till kommissionens analys – om än inte i alla avseenden. De marginaler som kommissionen har skapat i utgiftskategorierna 3, 4 och 5 är politiskt sett mycket mer realistiska än de marginaler som rådet har skapat. Detta är paradoxalt.
Den andra punkten gäller EU-organen. Det är hög tid att rådet accepterar ett faktum som inte går att förneka, nämligen att de decentraliserade organen behöver tillräckliga medel om de skall kunna inrättas och fungera som de skall. Om det fattas ett politiskt beslut om att upprätta organ måste det även fattas beslut om att ha kvar dem. Rådets ståndpunkt i denna fråga är inte konsekvent och jag är beredd att föreslå innovativa lösningar för att en gång för alla bli av med dessa dubbla politiska budskap mellan åtaganden och genomförande.
Den tredje punkten gäller betalningsbemyndiganden. För att kunna hålla sig under 1 procent av EU:s BNP – vilket en del medlemsstater är så angelägna om – har rådet gjort nedskärningar motsvarande 4,3 miljarder euro. De utestående åtaganden som skulle ha betalats senast den 31 juli uppgår till 122 miljarder euro. De kategorier där de utestående åtagandena är flest är, i följande ordning, kategori 7, 4 och 2, varav den sistnämnda är den storleksmässigt största.
Vilken ansvarstagande institution som helst skulle vilja sätta stopp för denna situation. N+2-regeln, som kommissionen nämnde, skapades för att förbättra verkställandet och påskynda slutförandet av projekt. För att få in de utestående åtagandena måste anslagen ökas i stället för att minskas, såvida inte syftet enbart är att spara pengar åt nationella statskassor.
Från budgeten för räkenskapsåret 2000 har 44,5 miljarder euro – mer än den totala budgeten för 2005 års strukturfonder – betalats tillbaka till medlemsstaterna i form av outnyttjade anslag och denna återbetalning får inte betraktas som en besparing för någon. Att betala tillbaka anslag till medlemsstaterna för att dessa inte har kunnat använda dem är detsamma som att slösa bort mervärdet av de medel som lagts på EU-politiska åtgärder och som har anslagits i syfte att bidra till tillväxt och ökad sysselsättning inom unionen.
Mina damer och herrar! Detta är den första riktiga budgeten med 25 medlemsstater. Unionen står inför fler utmaningar och fler behov att täcka än under tidigare år. De tre institutionerna är, naturligtvis tillsammans med mig själv, ansvariga för att klara av att göra mer med de pengar som finns än vad vi klarat av tidigare år. Jag hoppas på en framgångsrik dialog mellan de tre institutionerna och jag skulle också vilja berömma det nederländska ordförandeskapet för den skicklighet som det har visat hittills.
Jensen (ALDE ),
    Fru talman, herr Nicolaï, fru kommissionär! Som har nämnts ett antal gånger är budgeten för 2005 den första där utvidgningen helt återspeglas i siffror. Detta gäller även de administrativa utgifterna. Det är dessutom ett budgetår då reformerna av tillsättningen av tjänster och av den finansiella förvaltningen sätter sina spår på utvecklingen inom alla EU:s institutioner. Sist men inte minst är det ett år då det finns strikta ramar för administrativa utgifter, helt enligt det fleråriga programmet som EU-länderna enades om i budgetplanen, och ni sade faktiskt själv, herr Nicolaï, att utgiftskategori 5 är komplicerad.
Det preliminära budgetförslaget visade att det inte fanns någon marginal kvar över huvud taget. Faktum var att ramen hade överskridits och rådet har hanterat detta genom att göra vissa nedskärningar för att skapa en marginal. Besparingarna har drabbat vad vi kallar de andra institutionerna särskilt hårt och detta är något som vi vill undersöka närmare i parlamentet.
Rådet har inte rört parlamentets budget tack vare det så kallade ”gentlemen’s agreement”. Vi sköter var och en vår egen budget. Rådet skar ned lite i sin egen budget. Jag tycker emellertid att det är helt uppenbart att rådets administrativa budget har ökat med nästan 5 procent jämfört med 2004 års budget, där den totala ökningen för alla institutioner var 3 procent. Om nu rådet anser att det bör sparas och att det bör finnas en marginal – vilket jag på sätt och vis håller med om – hade det varit bra om rådet hade gått i spetsen och skurit ned mer i sin egen budget.
Men låt oss bortse från detta en stund. Rådet har gjort nedskärningar med totalt 1,5 procent av hänsyn till att vi måste kunna spara eftersom ny teknik har införts och eftersom institutionerna samarbetar sinsemellan. Jag kan även hålla med om att en del pengar kan sparas genom samarbete mellan institutionerna när det gäller personalsidan och den språkliga biten. Men ibland kan det vara lättare för de stora institutionerna att spara än vad det är för de små. Detta tycker jag att vi måste titta på, och så måste vi naturligtvis också noggrant kontrollera att samarbetet mellan institutionerna ger resultat.
Jag skulle vilja berömma rådet för att det denna gång har varit lite mer medgörligt än det ofta verkar och för att det har argumenterat starkare för de nedskärningar som har gjorts. Rådet har därmed accepterat den inställning till utvidgningen och till nya uppgifter som vi hoppades att det skulle acceptera. Men i gengäld har det skurit ned det totala beloppet med 5 procent, som Michaele Schreyer påpekade. Jag vet inte om detta beror på att människor förväntas arbeta gratis. Jag tror att det även är för att ta hänsyn till att ett antal av tjänsterna inte tillsätts så fort som man hade väntat.
När det gäller parlamentets budget för 2005 kan jag poängtera att även den har påverkats av utvidgningen och av reformerna av tillsättningen av tjänster och av den finansiella förvaltningen, och även vi skulle ha önskat ett antal förbättringar när det gäller parlamentsledamöternas villkor. Parlamentet planerar att driva en informationskampanj om utkastet till konstitution, och detta har vi tagit hänsyn till i budgeten. Vi vet fortfarande inte om vi får en ny ledamotsstadga 2005, men mot bakgrund av de signaler vi får tycker jag att det är riktigt att ta hänsyn till detta i budgeten.
Liksom alla de andra institutionerna måste parlamentet se till att administrationen blir så billig och effektiv som möjligt, men som har framkommit under den första behandlingen kommer parlamentets budget att utgöra 20 procent av de administrativa utgifterna 2005. Med tanke på de administrativa utgifterna tycker jag att rådet och parlamentet tillsammans borde komma på en lösning som garanterar såväl en lämplig marginal som rimliga villkor för kommissionen och de andra institutionerna.
Även en liten sänkning av budgetens ökningstakt kan vara ganska skadlig för några av de små institutionerna, särskilt de som är i utvecklingsstadiet. Jag tänker till exempel på Europeiska ombudsmannen och på Europeiska datatillsynsmannen. Som en del av lösningen på problemet i utgiftskategori 5 tycker jag att vi borde överväga möjligheterna att föra över outnyttjade medel i den administrativa budgeten till 2005 och att betala i förskott så att det skapas ett visst utrymme för manöver i den administrativa budgeten 2005. På så sätt skulle vi också kunna skapa en marginal. Vi borde med andra ord överväga att ägna oss åt det som på budgetspråk kallas för ”frontloading”, det vill säga förhandsfördelning, av outnyttjade medel. Jag anser att vi borde överväga att ta med denna faktor i förhandlingarna. Det finns stora problem i utgiftskategori 5, men jag tycker inte att de är större än att rådet och parlamentet tillsammans bör kunna komma fram till en vettig lösning. 
Ferber (PPE-DE ).
   Fru talman, herr rådsordförande, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag befinner mig i en mycket ovanlig situation i dag eftersom jag efter fem år måste hålla med kommissionären på nästan alla punkter. Det gläder mig att vi i slutet av er mandatperiod har nått detta samarbetsstadium och jag tycker även att detta säger något positivt om vårt samarbete under de gångna fem åren. Vi kommer emellertid att få ett bra tillfälle att fira detta i oktober.
I dag skulle jag särskilt vilja vända mig till rådsordföranden eftersom rådets förslag till budget väcker ett antal frågor som kräver seriösa svar från budgetmyndighetens båda grenar och inte, vilket jag vill göra helt klart, endast från parlamentet. Problemen kräver en gemensamt framarbetad lösning och rådet kan inte smita ifrån sitt ansvar. Frågor om jordbrukspolitiken har berörts och den jordbruksreform som vi har utarbetat kommer att genomföras från den 1 januari 2005. Detta medför skyldigheter och vi måste uppfylla villkoren i det fördrag som slöts med de nya medlemsstaterna i Köpenhamn. Vi kan inte längre agera som om jordbrukspolitiken vore en spargris under rådets suveräna kontroll. Alla juridiska skyldigheter som ni har åtagit er måste slutföras. Ni vet mycket väl att detta är ert och ingen annans ansvar, och jag skulle vilja be er att axla det.
Detsamma gäller strukturpolitiken. Det är naturligtvis bra för oss att diskutera en ny budgetplan nu när alla medlemsstater ansöker om finansiering av alla möjliga åtgärder. Men om vi koncentrerar oss på genomförandet av budgeten, som kommissionär Michaele Schreyer mycket riktigt påpekar har förbättrats, kan vi inte stödja en politik som innebär nedskärningar av anslag och därmed konkret även en allmän minskning. Därför bör ni axla ert ansvar även i detta avseende och inte endast begrunda siffrorna utan även studera om de politiska åtgärderna är riktiga, vilket de är när det gäller området strukturpolitik.
Herr rådsordförande! Ni sade att ni har stöttat alla överenskommelser om de fleråriga programmen och inte gjort några nedskärningar i några utav dessa. Vi skall noggrant undersöka detta eftersom vi tvivlar på vissa saker, och ni kan vara säker på att vi kommer att studera dessa frågor väldigt noga. Det är särskilt nödvändigt att ge ny kraft åt de överenskommelser om utvidgningen som vår föredragande, Reimer Böge, förhandlade om, och jag anser att det även ligger i vårt eget intresse att finansiering ges till program som vi har lagstiftat om, till exempel ungdomsutbyte och utbildning, utan att vi går in på alltför många detaljer.
Nu skulle jag vilja övergå till EU-organen och fråga om ni axlar ert ansvar när det gäller dessa. Min åsikt är att stats- och regeringscheferna lekte jultomtar och delade ut en mängd EU-organ över kontinenten, och nu måste dessa finansieras. Jag skulle vilja be er att ägna en stund åt att överväga om det är praktiskt i det långa loppet att allt detta tas upp under utgiftskategori 3. Oavsett var administrationen uppstår borde den finansieras under kategorin administration. Det räcker inte att stats- och regeringscheferna skryter om de fantastiska EU-organ som de har lyckats vinna åt sina medlemsstater. De måste även se till att det finns tillräcklig finansiering så att vi kan ge rättvisa åt detta uppdrag.
Jag skulle bara vilja säga några ord om informationspolitiken. Även här kommer vi att ha några allvarliga saker att säga kommissionen, eftersom den har vägrat att avslöja resultatet av konventet för allmänheten. Vi måste stärka samarbetet något i denna fråga om vi skall kunna få bukt med de brister som uppenbarades i samband med valet till Europaparlamentet.
När det gäller utrikespolitiken börjar jag undra vad det är som pågår. Ända sedan 1999, eller budgeten för 2000, har vi haft problemet att vi inte kan finansiera de åtaganden som utrikesministrarna åtar sig i sitt vansinniga oupphörliga bidragsbeviljande. Än en gång – för vilken gång i ordningen vet jag inte längre – lägger kommissionen fram förslag som gäller utnyttjandet av mekanismen för flexibilitet under utgiftskategori 4, externa åtgärder. Er utrikesministerpolitik går på tomgång och jag skulle vilja göra helt klart att detta inte kan tolereras. Vi kommer att hålla ögonen på detta. Jag skulle även kunna säga något när det gäller Cypern, men jag avstår från detta eftersom tiden håller på att ta slut och talmannen redan ger mig stränga blickar.
När det gäller administrativa utgifter vill jag bara säga att ni inte kan skära ned på allting annat och samtidigt öka er egen budget. Detta är orättvist och visar brist på solidaritet och vi kan inte tolerera detta heller. Jag skulle vilja tacka föredraganden och alla andra. Det återstår mycket att göra och vi måste spara pengar, men vi måste spara på de rätta ställena så att EU kan synas även i framtiden. 
Guy-Quint (PSE ).
   – Fru talman, herr Nicolaï, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi har nu kommit till den traditionsenliga budgetdebatten. Traditionsenlig kan man verkligen säga att den är, vilket tyvärr även gäller rådets förslag.
Än en gång har rådet gjort mycket kraftiga nedskärningar i kommissionens preliminära budgetförslag. Många gånger om har vi tyvärr haft tillfälle att kritisera sådana förfaranden i er närvaro, men när vi i dag inleder debatten om budgetplanen anser jag att vi har anledning att känna oss än mer oroade av detta förfarande, för den EU-budget som rådet har lagt fram är en ytterst restriktiv sådan. I det preliminära budgetförslaget noterade vi betydande ökningar av betalningar och åtaganden, som var nödvändiga för att lyckas med utvidgningen och när vi nu ser att dessa ökningar drastiskt reduceras vet vi att Europeiska unionen inte kommer att ha tillräckliga medel för att infria sina löften.
Vi anser att de begränsningar som rådet föreslår är tämligen oacceptabla, och som tidigare talare har påpekat gäller detta samtliga utgiftskategorier. Låt mig bara dröja vid några få saker. Som exempel vill jag nämna det inkonsekventa i att minska betalningarna till strukturfonderna. Eftersom pengarna är slut behövs det mer pengar om vi skall kunna uppfylla våra utfästelser. När det gäller utgiftskategori 3, inre politik, har alla uppmärksammat EU-organens roll och problemen när det gäller att kommunicera med allmänheten. Jag skall också ta upp mikroföretagens och de små och medelstora företagens roll för att skapa sysselsättning och jag skall säga något om rådets inkonsekventa sätt att förhålla sig till partnersamverkan.
Om vi skall bygga Europeiska unionen måste medborgarna möta varandra. Ändå har vi under de sex år jag debatterat budgeten här i parlamentet fått se anslagen till partnersamverkan skäras ned, vilket är detsamma som att neka medborgarna allt inflytande och signalera att partnersamverkan i sig inte är viktig. Nu måste vi återigen ändra budgetförslagen, trots att det är ett uselt sätt att hantera saker och ting, eftersom det blir vi som måste göra detta och vi kommer alla att slösa bort tid på att lägga fram denna typ av ändringsförslag i ett skede när vi borde förena våra gemensamma resurser.
Jag vill också säga något om de yttre åtgärderna. Rådets budgetförslag är ett trevande försök att spara pengar för att finansiera utgifterna i Irak, snarare än en verkligt långsiktig vision av EU:s yttre åtgärder. Minus 15 miljoner euro till Tacis, minus 25 miljoner till Meda, minus 16 miljoner till Cards och minus 9 miljoner till Latinamerika. Har fattigdomen försvunnit? Är det slut på problem? Långt därifrån, var så säkra. Vad som förändrats är att kommissionen blivit mycket bättre – ja, den har verkligen det – på att genomföra sina budgetar.
Vi är i själva verket angelägna om att rådet skall hitta andra sätt att ge ekonomiskt stöd till Irak, och att EU skall hålla sina löften till alla berörda folk, precis som man håller löftena till de egna medborgarna. Återigen har rådet använt sig av bokföringstekniska metoder när man har försökt att i första hand skära ned på de intäkter som krävs för att få budgeten i balans. När kommissionen utarbetade sitt preliminära budgetförslag begärde man 1,03 procent av BNP och som av en tillfällighet är siffran i budgetförslaget 0,99 procent, vilket som ni ser är mindre än den symboliska siffran på 1 procent, som vissa lutar sig mot för att kunna skära i sina nationella budgetar. Det är fullständigt klart vad som är i görningen. Siffrorna har antagits i ett försök att driva igenom ett pseudoförslag. Vi här i parlamentet kommer att göra precis tvärtom. Vi vill utgå från förslaget och från de löften som har gjorts till allmänheten, för att med den utgångspunkten upprätta en budget som är väl finansierad och till nytta för alla. Härav följer att vi måste tydliggöra vad vi har för planer för det moderna Europa och formulera mål för vår verksamhet, istället för att besluta utifrån en godtycklig modell. Som vi ser det måste EU:s ambitioner avspegla de ambitioner statscheferna har vid sina toppmöten.
Det finns en tydlig motsättning mellan vad EU:s förespråkare säger och vad rådet säger. Från budgetsynpunkt är det omöjligt att med så mager finansiering uppnå de mål EU självt har stakat ut. Vi vill ha tillväxt i Europa och solidaritet i Europa. Vi vill ha mer konkurrenskraft och mer av Lissabonandan. Vi vill göra Europa homogent och blomstrande så att vi får se Europa befästa sin sociala modell och sin potential i fråga om tillväxt, jordfördelning, investeringar i forskning och utveckling samt finansiering av stora politiska projekt och utvecklingsprojekt. Vi kommer att se till att parlamentet uppfyller sina löften och de åtaganden som rådet inte har förmått inkludera i sina budgetförslag.
Mulder (ALDE ).
    Fru talman! Som Catherine Guy-Quint påpekade för en stund sedan är det alltid något förutsägbart över debatter som den i dag. Kommissionen beslutar om ett preliminärt budgetförslag, rådet sammanställer ett budgetförslag och utan att känna till siffrorna kan man ta för givet att rådet kommer att göra nedskärningar i jordbruksutgifterna, och för den delen även inom alla andra budgetområden. En stor andel av jordbruksutgifterna är lagstadgade.
Jag har alltid haft uppfattningen att kommissionen är bättre rustad att i detalj fastställa utgifterna än rådet, och därför tycker jag att det är en bra tradition från parlamentets sida att ta kommissionen på större allvar än rådet inom detta område. I alla händelser behöver vi avvakta och se exakt vad ändringsskrivelsen i slutet av oktober kommer att innehålla. Vi i Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa hoppas att två pilotprojekt skall behållas, en förhoppning som till viss del redan avspeglas i parlamentets ståndpunkt i fråga om 2005 års budget. Det första gäller möjligheten att i framtiden skaffa sig försäkringar mot smittsamma djursjukdomar som kan bryta ut någon gång i framtiden med svåra konsekvenser för jordbruksbudgeten. Det andra måste så småningom resultera i ett system för kvalitetsbedömning av europeiska jordbruksprodukter. Det är när allt kommer omkring svårt att motivera att EU:s bönder i ökad utsträckning tvingas konkurrera med bönder i övriga delar av världen, samtidigt som dessa bönder i övriga världen inte behöver iaktta samma normer.
Mycket kan sägas om de många olika budgetområdena. När det gäller strukturfonderna är det enligt min åsikt av största vikt att n+2-regelns konsekvenser noga utvärderas och jämförs med prognoserna. Om det i det här skedet framkommer att det fortfarande finns stora överskott, kan man kontrollera om det är möjligt att göra nedskärningar eller inte. Utan att följa budgetkapitlens ordningsföljd vill jag också säga något om utgiftsområde 5. Genom att tilldela rådet den största ökningen anser jag att man faktiskt har varit lite för generös där de egna intressena är inblandade. Det är emellertid en bra tradition för både rådet och parlamentet att inte kritisera varandras budgetar och låta dem vara som de är.
Jag anser dock att en ny komponent sedan några år tillbaka har smugit sig in i rådets budget, nämligen utgifterna för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag undrar om det verkligen är en utgiftspost som skall administreras av rådet. Jag anser inte det. Som jag ser det är detta en klart politisk åtgärd som skall bedömas som sådan, och parlamentet borde ha mer att säga till om här, och inte bara bli informerat, såsom nu är fallet. Så en sista sak. Parlamentet har tagit initiativ till många pilotprojekt som kommissionen skulle ha utvärderat i början av september. Så har ännu inte skett. Kommissionär Michaele Schreyer kan kanske tala om exakt vilken dag förteckningen över pilotprojekt och förberedande åtgärder kommer att läggas fram. 

 God middag, mina damer och herrar! Jag hoppas att ni låter mig ägna några sekunder åt att njuta av denna för mig speciella stund. Detta är första gången dessa förhandlingar hålls på mitt modersmål, tjeckiska. Låt oss nu lämna ordet till nästa talare. 
Trüpel (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr Nicolaï! Vad gäller ert restriktiva budgetförslag har ni nog märkt att ni förhandlar med ett Europaparlament som har en hel del självförtroende. Som vi har hört finns det ett samförstånd mellan alla partigrupper om att vi inte kan godkänna rådets budgetförslag i dess nuvarande form, och jag skulle vilja börja med att instämma med Janusz Lewandowski och budgetkommissionär Michaele Schreyer genom att säga att vi måste sätta solidaritetstanken och solidaritetsandan i första rummet inom EU.
Som vi har hört är 2005 års budget den första budgeten för ett EU med 25 medlemsstater, och därför måste detta nya historiska sammanhang, som innebär att vår världsdels delning äntligen har övervunnits, göras full rättvisa i budgetanslagen. Enligt vår mening lever budgetförslaget i nuvarande skick inte upp till denna stora europeiska utmaning, och jag skulle vilja tydliggöra detta med ett antal exempel.
Resultaten av valet till Europaparlamentet visade oss att vi står inför ett allvarligt problem med att vinna acceptans och att vi inte riktigt når fram till allmänheten. Därför är det ett misstag att spara in på informationspolitiken. Tvärtom är detta ett område där vi måste kunna gå ut till väljarna på ett mycket aktivt sätt.
Samma sak gäller de nedskärningar ni har föreslagit för Europeiska unionens organ, däribland Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet, Europeiska miljöbyrån och Europeiska sjösäkerhetsbyrån. Vem skall egentligen bedriva en verklig miljöpolitik i Europa, om inte vi? Vi anser därför att dessa förslag till nedskärningar är olämpliga.
Jag vill också kommentera kulturbudgeten. Jag har helt nyligen utsetts till vice ordförande för utskottet för kultur och utbildning, och efter att ha fått veta att hela kulturbudgeten uppgår till 1 procent, motsvarande stödet till tobakssektorn, kan jag inte tycka att detta gör Europa rättvisa, ett Europa som trots allt gör anspråk på att vara kulturens och konstens världsdel.
Precis samma sak gäller de möjligheter som står oss till buds för att ytterligare reducera den roll som jordbruksstödet av tradition har haft. Om vi verkligen vill att Lissabonstrategin skall bli en framgång, eller med andra ord den ekonomiska återuppbyggnaden och förnyelsen av Europa, då måste vi öka vårt handlingsutrymme. Investeringar i ungdom och intelligens är våra verkliga framtidsresurser, och vi måste arbeta med dessa uppgifter gemensamt.
Jag vill därför även klargöra att skrivelsen från de sex regeringschefer som vill ha ett budgettak på 1 procent i budgetförslaget enligt vår mening är ett misstag. Detta skulle hindra oss från att anta nya utmaningar. Korrigeringar krävs, och det kommer vi också att försöka driva igenom i våra medlemsstater. 
Seppänen (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I dag har Europaparlamentet i enlighet med en väl etablerad praxis godkänt tilläggsbudgeten, som innebär att 5,5 miljarder euro av de medlemsavgifter som betalades in 2003 nu går tillbaka till medlemsstaterna. Detta belopp har stått till kommissionens förfogande. Kommissionen har inte använt pengarna på det sätt som budgetmyndigheterna avsåg.
Kommissionen levde inte upp till förväntningarna 2003. Kommissionen levde inte upp till förväntningarna åren dessförinnan. Kommissionen kommer inte att leva upp till förväntningarna nästa år heller. Alla vet vi att alla budgetanslag inte kommer att utnyttjas nästa år heller och att medlemsavgifter som betalats till EU:s fonder nästa höst återigen kommer att betalas tillbaka till medlemsstaterna.
Vem bär skulden för att den budget som har godkänts av rådet och Europaparlamentet inte genomförs fullt ut? Inte bara kommissionen, utan även medlemsstaterna bär skulden för de utestående åtaganden som blivit följden av att strukturfondsmedlen har underutnyttjats. Alla medlemsstater utformar inte programmen på ett riktigt sätt eller i enlighet med den tidsplan de har tilldelats.
Med tanke på övriga budgetområden måste ett anklagande finger i första hand riktas mot kommissionen. Av politiska skäl vill inte kommissionen fullt ut genomföra budgeten, och den har inte heller förmåga att göra det på grund av sina organisatoriska brister. Utarbetandet av unionens budget för nästa år kommer därför i många avseenden att bli en form av skuggboxning mellan tre aktörer. Kommissionen kommer att spela upp en show där man föreslår olika anslag, som man varken vill eller kan betala ut. Rådet kommer att låtsas vara nöjt med de besparingar som görs, förutsatt att de inte berör områden som rådet prioriterar. Europaparlamentet kommer att spela upp en show där man försöker få bort beloppsgränserna, eller anslagstaken, för varje område som anges inom budgetramen. Alla kommer dock att veta att det faktiskt finns mer pengar att tillgå än vad som behövs och att dessa än en gång kommer att återbetalas till medlemsstaterna vid ett senare tillfälle.
Vår grupp har en kritisk syn på de nedskärningar som man under budgetrubriken yttre åtgärder gör till förmån för rådets prioriteringsområde, nämligen återuppbyggnaden av Irak. Det innebär att man inte kommer att ta i tu med övriga prioriteringar som parlamentet anser är viktiga. Irak är den nya förevändningen för att inte fullt ut genomföra nästa års budget, som skall godkännas av parlamentet. Det har lett till att vi uppfyller vissa länders målsättning att införa ett tak på 1 procent av BNP i budgeten. Denna budget är ett steg i den riktningen.
Wohlin (IND/DEM ).
    Jag är ny ledamot av parlamentet och representerar Junilistan. Det är det nya partiet i Sverige som i senaste valet till Europaparlamentet fick 15 procent av rösterna. Jag vill här idag ta tillfället i akt att ange vilka huvudlinjer som vi anser skall ligga till grund för EU:s finanspolitiska strategi.
Den övergripande principen bör för det första vara att EU:s totala budgetutgifter inte bör överstiga en procent av EU-ländernas samlade BNP. Vi stödjer således den position som ett antal länder intagit, bl.a. den svenska regeringen. Utgiftstaket bör gälla inte bara för nästkommande budgetår 2005, utan även gälla långsiktigt. Ett trovärdigt restriktivt utgiftstak kan möta den kritiska opinion som fruktar att EU växer till en alltför dominerande superstat. Vi anser inte att EU skall engagera sig i långtgående transfereringar mellan länder och regioner. Erfarenheten visar att sådana transfereringssystem ger dålig effekt på den långsiktiga tillväxten.
Min andra punkt gäller det förhållande att en del länder idag betalar betydligt mer än vad vi får tillbaka i form av bidrag. Nettobidraget borde därför inte överstiga förslagsvis 0,4 procent av landets BNP. Varje land borde således kunna avstå från att ta emot bidrag och därmed kunna minska sitt totala bruttobidrag till EU. Ett sådant system skulle ge betydande administrativa lättnader, arbetet vid bidragsansökningar drar idag stora resurser som kunde användas mer produktivt.
Den tredje punkten är att vi avvisar tanken att EU skaffar sig egna resurser genom att lägga på oss skatter eller avgifter. Det ankommer endast på det nationella parlamentet att ta in skatter och avgifter. Med ett strikt utgiftstak kan inte egna resurser heller ge utrymme för ökade utgifter.
Den fjärde punkten är att alla medlemsländer skall betala samma bruttoavgift i procent av BNP. De speciella undantag som finns måste undanröjas.
Min sista punkt är att EU måste ha en budgeteringsmarginal inom ramen för utgiftstaket så att EU kan agera snabbt i krissituationer.
Avslutningsvis vill jag understryka att EU inte skall ställa ut löften om bidrag som inte ryms inom utgiftstaket. Diskussioner om en utvidgning av unionen måste bygga på realistiska analyser av de ekonomiska konsekvenserna av utvidgningen. Nya engagemang, program och löften om bidrag kan endast honoreras inom ramen för omdisponering av gamla anslag. En omprövning av jordbruksstödet kan på sikt skapa utrymme för stöd till länder med svagast ekonomi. Vi kommer att rösta på kommande budgetförslag i enlighet med dessa intentioner. Jag tackar för uppmärksamheten. 
Roszkowski (UEN ).
    Herr talman, mina damer och herrar! De flesta av ledamöterna i Gruppen Unionen för nationernas Europa är bekymrade över förslagen om att varaktigt minska EU-avgifternas andel av medlemsstaternas BNP. Även om detta överensstämmer med budgetplanen för 2000–2006 ligger det inte i linje med EU:s grundsyn. Detta innebär att det utvidgade EU begränsar sina möjligheter att omfördela tillgångarna, i relativa termer. Härigenom begränsar man sina möjligheter till utveckling, förutsatt att medlen fortfarande används lika effektivt. Samtidigt fortsätter EU att göra anspråk på en allt viktigare roll i den världsekonomiska tävlingen, exempelvis genom att åberopa Lissabonstrategin. Som vi ser det är detta inte en konsekvent politik, eftersom den faktiskt består i att man bromsar och gasar samtidigt. Med tanke på vår danska kollegas reservationer förkastar hela vår partigrupp rådets föreslagna utgiftsminskningar och vill se en ökning istället för en minskning av EU-avgifternas andel av BNP i budgetplanen för 2007–2013.
De utgiftsminskningar som rådet föreslår under utgiftskategori 2 är större än under utgiftskategori 1. Rent allmänt visar detta på rådets pessimism, för att inte säga misstro, gentemot medlemsstaternas förmåga att utnyttja medlen, särskilt de nya medlemsstaterna. Detta innebär även en proportionell förändring, som missgynnar utvecklingsfonderna.
De utgiftsminskningar som rådet föreslår under utgiftskategorierna 1 och 2 är rent mekaniska till sitt slag, och det faktum att alla siffror är jämna är värt att uppmärksammas. I det sammanhanget stöder Gruppen Unionen för nationernas Europa förslaget om införande av de siffror som föreslagits av kommissionen.
När det gäller en tredje fråga av mer begränsad betydelse motsätter sig vår partigrupp att utgifterna till Tacis- och Medaprogrammen minskas, med tanke på att EU:s grannländer blir allt viktigare och inte minst med morgonens debatt om Vitryssland i åtanke. Samtidigt understryker vi att det krävs en noggrann kontroll av hur dessa medel används. För att på samma gång kunna slå vakt om de värden EU bygger på och vår egen säkerhet, måste vi stödja tendenser som främjar rättsstatsprincipen i grannländerna. Vi åstadkommer knappast något genom att skära ned medlen till dessa ändamål. 
Kozlík (NI ).
    Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Redan i sin tidigare form med femton medlemsstater hade EU börjat dra fördel av sina kontakter med de nya medlemsländerna. Medan de mest utvecklade EU-länderna 1990 uppvisade ett underskott på 10 miljarder US-dollar i utrikeshandeln med de östeuropeiska länderna, har de nu ett överskott på cirka 40 miljarder US-dollar. Inte nog med att de femton tidigare medlemsländerna till stor del har invaderat marknaderna, de har också övertagit vissa företag i de mindre utvecklade länderna och därigenom skaffat sig avsevärda intäkter. De nya EU-medlemmarna förväntar sig därför med all rätt en välkomnande hand, och inte att man reser hinder för arbetskraftens rörlighet eller administrativa hinder för att få del av stöd efter anslutningen och framför allt inte minskade budgetmedel till strukturåtgärder och utjämning av regionala klyftor.
Surján (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har liksom ni lust att fira. Det är första gången ni leder sammanträdet på tjeckiska och första gången jag kan tala mitt modersmål ungerska här i parlamentet. Att se till att detta blev möjligt var ingen lätt sak, och det är heller inte lätt att skapa balans mellan krav och möjligheter i budgeten.
Jag ser att denna balans är lättare att åstadkomma i det budgetförslag som tidigare lades fram av kommissionen än i det vi har fått från rådet. Särskilt inom två områden är det viktigt att parlamentet godkänner Europeiska kommissionens ståndpunkt. Det ena är frågan om jordbruksstödet, där rådet vill minska det kommande årets tillgängliga belopp med 1 miljard euro. Denna minskning skall även gälla tidigare gjorda åtaganden.
Det andra problemet har redan nämnts av flera talare. Det gäller frågan om att minska de årliga anslagen till strukturfonderna med 3 miljarder euro för 2005. Europeiska kommissionens ursprungliga förslag var väl genomtänkt. I förslaget beaktades utrymmet i den tidigare budgetplanen liksom medlemsstaternas ständigt ökande förmåga att tillgodogöra sig medlen.
Det är därför motiverat att parlamentet stöder kommissionens förslag gentemot rådet. Vi bör dock utforma återbetalningarna av dessa 3 miljarder euro på ett sådant sätt att varje medlemsstat får del av överskottet. Det är rimligt att de nya medlemsstaterna inte bara möts av tomma ord om solidaritet eller ser sin rörlighet inskränkas till de snäva gränser som upprättades i Köpenhamn. Detta förslag bygger på samma principer som parlamentet utgick från vid förra årets 12-procentiga ökning av betalningarna för 2004 för de tio nya medlemsländerna. Låt oss visa solidaritet med de medlemsländer som har en svårare uppgift när det gäller att komma i kapp än de övriga. 
Virrankoski (ALDE ).
   – Herr talman! Förslaget till EU:s budget för 2005 är det första som omfattar en union med 25 medlemsstater för ett helt år. Man kan säga att det utvidgade EU nu börjar följa en fastställd rutin. Detta är också det här parlamentets och den nyligen utsedda kommissionens första budget, som därmed avspeglar kärnan i ett helt nytt EU.
De totala betalningsbemyndigandena i budgeten uppgår till 105 miljarder euro, vilket motsvarar 0,99 procent av BNP och ligger ungefär 9 miljarder under utgiftstaket i budgetplanen. Förslaget är därför mycket återhållsamt. Detta har åstadkommits genom att jordbruksutgifterna minskats med 1 miljard euro och strukturfondsanslagen med 3 miljarder euro, vilket bör ses med skepsis.
Budgeten har nu återigen behandlats utifrån en verksamhetsbaserad struktur, vilket ökar insynen. Samtidigt tydliggörs var man kan utkräva personligt ansvar för förvaltningen, och det blir lättare att jämföra effektiviteten i olika delar av förvaltningen. Detta är en utmärkt förbättring som innebär liberalisering och visar att även EU är kapabelt till omfattande reformer.
Utestående åtaganden är fortfarande det största problemet i EU:s budget. Dessa kommer att öka till 112 miljarder euro kring årets slut. Merparten hänger samman med strukturfonderna. Förra året var exempelvis 8,134 miljarder euro i budgeterade betalningsbemyndiganden till strukturfonderna outnyttjade. Som ett resultat av detta kommer en än större andel av strukturfonderna under de kommande åren att användas för att täcka tidigare åtaganden. Jag vill slutligen säga att det budgetförslag som rådet lagt fram kommer att kräva vissa genomgripande förändringar av parlamentet. 
Onesta (Verts/ALE ).
   – Herr talman! På sextio sekunder hinner jag inte gå igenom budgeten punkt för punkt, så jag koncentrerar mig i stället på slutsiffran, som rådet verkar så stolt över: 0,99 procent av BNP. Har någonsin ett så stort mänskligt projekt haft en så futtig siffra som utgångspunkt? Vilka ambitioner skall dessa långa tal vittna om, när det är nedskärningar här, besparingar där och inskränkningar däremellan?
Liksom alla andra här i parlamentet är jag givetvis för en stram budget, men den strama budgeten styrs redan av de utgiftstak som fastslås i budgetplanen och vi ligger redan under de nuvarande taken med cirka 5 miljarder euro. Fem miljarder! Kan rådet ens föreställa sig vad det innebär? De sociala behoven börjar ge sig till känna. Kunde vi inte lindra den snabba utvidgningens effekter på miljönormerna? Kunde vi inte börja med införlivandet av alla dussintals direktiv? När det gäller demokratin – och jag är föredragande för utskottet för konstitutionella frågor – har Princeprogrammet delats i tre delar. Det finns fler exempel. Som tidigare föredragande har påpekat har rådet uppenbarligen inte hört talas om termer som ”mervärde”, ”rationaliseringsvinster” eller ”synergieffekter”. Konstitutionen skall ju vara EU:s motor, men jag gissar att den behöver lite bränsle innan vi tar i tu med denna budget.
Även om budgeten tveklöst är en räkneövning, är den förvisso även en politisk övning. Jag tror inte att rådet har insett detta. 
Toussas (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Förslaget till budget för 2005 är ett uttryck för EU:s auktoritära, gräsrotsfientliga politik, som syftar till att slå vakt om och öka storföretagens vinster. Det förstärker EU:s reaktionära prägel och militarisering. Detta åstadkommer man genom ytterligare drastiska nedskärningar av sociala förmåner och genom att överföra anslag för att stärka EU:s militära makt.
Detta är gräsrotsfientligt eftersom det bygger på att man främjar Lissabonstrategin och trappar upp angreppen mot arbetstagarnas sysselsättning och sociala rättigheter. Pengarna tas från små och medelstora bönder, med följden att de utrotas och hela områden överges och ödeläggs. I budgeten tas inga hänsyn till de behov som utvidgningen medför i tio länder och man uppmanar arbetare, kvinnor, ungdomar, små och medelstora bönder, affärsidkare och hantverkare, de arbetande klasserna i de minst utvecklade områdena i samtliga tjugofem medlemsländer, att betala kalaset när man skall skapa en gynnsam affärsmiljö för storföretagen.
Paketet med sociala anslag som i många fall verkar lovande visar sig vara en myt för arbetstagarnas vidkommande. Den sociala budgeten är dynamisk, men den stöder de ekonomiskt starkaste storföretagen och medlen och mekanismerna för att kuva motståndet från de ekonomiskt svaga, gräsrötterna, arbetarklassen. Hur många ändringsförslag som än lämnas in kommer de tyvärr inte att ändra budgetens reaktionära prägel. Därför kommer vi också att rösta emot budgeten. 
Ó Neachtain (UEN ).
   – Herr talman! Vi vet alla att en av de tydligaste utmaningar som Europeiska unionen nu står inför är genomförandet av ytterligare åtgärder för att förbättra EU-ekonomins funktioner.
Den budget och de restriktioner som har föreslagits – särskilt av rådet – pekar inte i den riktningen. Det är ett bakslag i mina ögon. En restriktiv budget skulle hindra oss från att nå våra mål, särskilt nu när vi skall fungera som ett utvidgat EU. Det förvånar mig att rådet har lagt fram dessa förslag. Jag håller med min kollega Wojciech Roszkowski om att alla nedskärningar av det slaget skulle sända en signal om att vi inte menar allvar med det mål vi satt upp för oss själva i ett utvidgat och sammanhållet solidaritetens Europa.
Jag hoppas att det kommer att göras ändringar och läggas fram ändringsförslag till dessa förslag. Jag, liksom andra talare, skulle vilja se mer fantasi och optimism i de budgetförslag som läggs fram. 
Martinez (NI ).
   – Herr talman, fru kommissionär! EU:s budget uppgår till 105 miljarder euro, vilket är mindre än Spaniens budget på 117 miljarder, mindre än hälften av Tysklands och en tjugondel av USA:s budget. Hur skall ni då klara er efter Turkiets anslutning, och vad skall ni göra åt bidragen till länderna i Östeuropa?
Ni har två möjligheter att välja mellan. Den första är att skrota den gemensamma jordbrukspolitiken efter 2013 för att få tillbaka lejonparten i form av 44 procents jordbruksstöd, en utveckling som varit på gång ända sedan reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Den andra är, om man utgår från att budgeten oundvikligen måste fördubblas, att införa en EU-skatt för att finansiera detta. Konstitutionen för Europa kommer att möjliggöra båda dessa alternativ. Genom medbeslutandet kommer vi lugnt och fint att kunna avpollettera den gemensamma jordbrukspolitiken och i sinom tid alla våra småbrukare. Enkel majoritet innebär hur som helst att vi kan komma att stå där med en EU-budget som är dubbelt så stor och med skattepålagor i form av en europeisk företagsskatt, eller rentav en europeisk inkomstskatt. Eftersom jag räknar med att behöva betala den skulle jag vilja njuta av dessa sista stunder då jag slipper trakasseras av skattmasen. 
Mote (NI ).
   – Herr talman! OLAF:s generaldirektör, Franz-Hermann Brüner, som är ansvarig för att utreda bedrägerier och korruption inom EU, sade till budgetkontrollutskottet vid dess senaste sammanträde att hans uppgift inte var att snoka. I sin årsrapport sade han inte ett ord om EU:s eget redovisningssystem, som har visat sig vara strukturellt bedrägligt och sakna finansiellt sammanhang. Systemet kan aldrig motsvara ens de miniminormer som EU självt kräver av företag inom hela Europa. Franz-Hermann Brüner tog inte upp några av de frågor av avgörande betydelse om institutionaliserad försummelse som erfarna revisorer påvisat i organisationen. Ingen grundläggande ekonomisk bokföring görs; dubbel bokföring är fortfarande inte normen; kassabehållning och banktillgodohavanden stäms fortfarande inte av, och detsamma gäller budgetar och utgifter. Förskott bokförs som utgifter, vilket är bedrägligt; lån som försvinner skrivs av, vilket både är förlust av offentliga medel och skattebedrägeri. Och bokföringen av tillgångar och skulder under tidigare år ändras i efterhand, vilket även det är bedrägligt.
Jag sade till Brüner vid utskottssammanträdet: ”Om ni inte utreder denna skamliga situation, vem gör det då?”, och jag fick inget svar. Jag ställer nu den frågan till parlamentet och kommissionen: Vem är ansvarig för vad som görs för att stoppa det strukturella och institutionella bedrägeriet och korruptionen inom EU? 
Nicolaï,
     Herr talman! Jag vill börja med att framföra mina hjärtliga gratulationer till er, Miroslav Ouzký, för ert första framträdande här som vice talman i Europaparlamentet. Jag är er och era ledamöter stort tack skyldig för de många intressanta inläggen och för de kommentarer som har gjorts om politikens innehåll. Jag har också hört många kritiska och oroliga kommentarer från er. Jag tror att detta är inledningen på en intressant debatt som kommer att fortsätta längre fram under året. Jag skulle vilja ge en första reaktion på ett antal viktiga synpunkter, även om jag är tvungen att fatta mig kort.
Janusz Lewandowski kan mycket möjligt ha inlett med en av de mest grundläggande synpunkterna när han tog upp vad Europas medborgare förväntar sig av oss och av denna budget – se bara på det senaste valet till Europaparlamentet – och nämnde det i mina ögon centrala begreppet ”mervärde”. Det är just detta rådet försöker att uppnå. Med hjälp av denna budget vill man ge substans åt det mervärde EU kan skapa, ett mervärde jämfört med vad som händer på andra håll, vad som händer på det nationella planet, och detta på bästa tänkbara sätt. Att döma av hans kommentarer är dock rådet och han inte överens på alla punkter när det gäller hur man bör se på detta mervärde.
Jag tror inte att mervärde är det primära för Europas medborgare, och jag anser inte heller att så mycket pengar som möjligt bör pumpas in i EU och följaktligen återbördas till samma medborgare för goda syften. Jag menar att den viktigaste frågan när det gäller mervärde för EU:s medborgare är att detta hanteras på EU-nivå istället för på lägre nationell nivå eller på annat sätt. Detta är i alla händelser en riktlinje för oss i rådet i arbetet med denna budget, och det säger också något om en fråga som inte finns med på föredragningslistan i dag, men som en del ledamöter har nämnt, nämligen den nya budgetplanen.
Jag håller inte med Janusz Lewandowski när han hävdar att vi i alla våra förslag – det vill säga rådets preliminära förslag jämfört med kommissionens förslag – i huvudsak skulle ha använt den så kallade osthyveln, för att använda ett uttryck från Nederländerna, och att vi skulle ha gjort nedskärningar över hela linjen. Jag menar att vi framför allt har gjort vissa val i den här budgeten, val där ni kan ha en annan uppfattning, men det är åtminstone val och de har på intet sätt varit lätta för rådet att fatta.
Salvador Garriga gjorde en intressant iakttagelse med sin jämförelse mellan de nationella budgetarnas ökning under ett antal år och EU-budgetens ökning. Hans ståndpunkt var att EU:s budgetökningar mot den bakgrunden har varit klart lägre än de nationella budgetökningarna under ett antal år. Om man tittar närmare på detta håller jag med om att detta även kan leda till en annan insikt. De senaste åren ger verkligen en helt ny bild av den nationella budgeten, särskilt sedan 2000 då lågkonjunkturen inleddes och fram till nu. Det räcker att nämna diskussionen kring stabilitetspakten för att ni skall förstå vad jag menar.
Till svar på den jämförelse som Salvador Garriga gjorde och som var mycket intressant vill jag säga att de nationella regeringarna givetvis har skyldigheter som EU inte har och som sammanhänger med ökade utgifter för exempelvis social trygghet, hälsovård och utbildning. Det är en budget som helt skiljer sig från EU:s budget, där jordbruksutgifterna fortfarande svarar för närmare hälften av budgeten och strukturpolitiken för nästan 30 procent. Jag vill på det bestämdaste bemöta den allmänna kritik som framförts av ett antal ledamöter och som går ut på att rådet har agerat bokförare. Jag vill faktiskt hävda motsatsen, för vi har definitivt inte agerat som bokförare, utan som politiker och som politiskt ansvariga, genom att träffa val. Dessa val har som jag nyss påpekade inte varit lätta. Jag kan nog bara applådera åt att vi i rådet agerar stick i stäv med era synpunkter och att vi som Helga Trüpel sade har att göra med ett mycket självständigt parlament.
Jag måste dock säga att politik som jag ser det inte bara handlar om att formulera prioriteringar, utan också om att ha modet att formulera vad som skall hända sedan, och som politiker vet vi att detta i allmänhet är svårare än allt annat, men enligt min uppfattning är detta nödvändigt om man skall kunna genomföra ekonomiska prioriteringar. I den meningen hoppas jag att vissa av parlamentets ledamöter inte har antytt någon form av motsättning här när det gäller det ansvar som vi i egenskap av budgetmyndighetens båda delar – ni som parlamentet och vi som rådet – känner för alla Europas medborgare. I kraft av detta ansvar tar vi i rådet vederbörlig hänsyn till den ekonomiska situationen under en lågkonjunktur, till att vissa val definitivt måste göras och till att vi till stor del ser detta mervärde som en del av mervärdet hos insatser som görs på EU-nivå, jämfört med insatser på nationell nivå, precis som jag sade i mitt svar på Janusz Lewandowskis anförande.
Detta föranleder mig att ta upp ett exempel som Helga Trüpel nämnde, nämligen att kulturens och kulturpolitikens oerhörda betydelse inte betyder att detta är ett område som måste hanteras på EU-nivå. Enligt min mening är det inte så att ju viktigare ett område är, desto mer europeiskt skall det vara. Vad det fortfarande är fråga om är på vilken nivå man effektivast skapar mervärde. 
Jag skulle vilja uppmärksamma några få och viktiga frågor som nämndes av talare på er sida. Låt mig börja med kommissionär Schreyers påpekande – och detta är en fråga som många ledamöter har tagit upp – nämligen strukturfonderna, och kommissionär Schreyers besked att utnyttjandegraden är klart högre än vad man tidigare trott. Hon nämnde i själva verket också diskussionen om bolagsskatten och hennes invändningar mot att koppla den diskussionen till diskussionen om strukturpolitiken. Låt mig med eftertryck betona att vi för det första självklart inväntar kommissionens förslag om denna fråga och för det andra att rådet och rådets ordförandeskap står fast vid sin vägledande princip och kommer att fortsätta att göra så i framtiden, nämligen att kostnaderna för de nya medlemsstaterna skall förbli oförändrade och även att vi skall låta de överenskommelser som nåddes kring denna fråga i Köpenhamn förbli oförändrade.
När det gäller betalningsanslag har ett antal ledamöter redan uppmärksammat denna fråga, vilket är förståeligt, särskilt Salvador Garriga som var först med att göra detta. Han var också den förste att komma med kritiska synpunkter på rådets förslag gällande kommissionens förslag, men jag antar att han redan har fått ett slags svar, om än oavsiktligt, av Esko Olavi Seppänen, hoppas att jag uttalar namnet riktigt nu, som påpekade att fem miljarder återbetalades före 2003, och jag kan försäkra honom och er, herr talman och ärade ledamöter, att fem miljarder har återbetalats förr. Om vi talar om återbetalningar till ett belopp av tio miljarder menar jag att detta kastar ett lite annat ljus över kommentaren om betalningsbemyndigandena.
Många av er påpekade med rätta vikten av de nya prioriteringarna, de nya medlemsländerna och av att visa solidaritet. Därför lägger jag så stor vikt vid vår bestämda och uttalade uppfattning att vi inte skall blanda oss i överenskommelser och rättmätiga förväntningar som växt fram i det avseendet.
Ett antal av er, däribland Markus Ferber och Jan Mulder, nämnde frågan om jordbruket. Återigen är det samma sak som gäller, och jag skulle vilja hamra in budskapet en gång till. Det säger sig självt att man inte skall rucka på överenskommelser och jordbrukarnas och odlarnas rättigheter. Som Jan Mulder så riktigt sade kommer vi att få in den senaste statistiken i oktober, men vi kommer alltid att fullgöra våra skyldigheter i detta avseende. Några av er, däribland Salvador Garriga och Anne Elisabet Jensen, har också pekat ut EU-organen som ett bekymmersamt område.
För ett ögonblick påmindes jag om att Europaparlamentet tidigare under förra året faktiskt bekymrade sig över extra kostnader för dessa organ och nu verkar parlamentet oroa sig för att man inte skall få tillräckliga anslag, åtminstone för några timmar. När det gäller de nya europeiska organen anser jag att vi har lagt fram ett mycket gediget förslag om organens verksamhet.
Flexibilitetsmekanismen har nämnts, framför allt i samband med den yttre politikens omfattning. Ni är nog överens med mig om att kärnan i flexibilitetsmekanismen är att den anpassas efter oväntade och oförutsedda händelser och därför inte skall användas för insatser som kan planeras i förväg. Jag anser att det är mycket viktigt och ligger i allas intresse att vi behåller detta instrument för detta syfte och inte utnyttjar flexibilitetsmekanismen på det sätt som tidigare föreslogs, dvs. för utrikespolitiska åtgärder i stort och hela det externa politikområde som Janusz Lewandowski med flera hade kritiska och oroliga synpunkter på. Jag kan till viss del dela deras oro, eftersom att vi inte precis gillade att göra nedskärningar inom detta område – än mindre än inom övriga områden – med tanke på det allt större ansvar som EU har i världen, och jag instämmer här till fullo i de synpunkter som kommit till uttryck.
Å andra sidan har vi ju som ni har sett många viktiga undantag i vårt förslag till nedskärningar, där den största prioriteringen givetvis är Irakfrågan och den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i stort. Jag skulle i viss mån vilja sätta in detta i ett större sammanhang, för om man tittar på hur budgeten har utvecklats under de senaste åren har det varit en enorm ökning just på detta område.
Slutligen har vissa ledamöter direkt eller indirekt haft synpunkter på den nya budgetplanen. Jag skall inte gå in på fler detaljer, eftersom vi lyckligtvis skall ha ett informellt möte efter detta sammanträde för att diskutera igenom det här med samordnarna från alla politiska grupper i parlamentet, då vi under förlikningen också har enats om att informera er på ett korrekt sätt. Låt mig ändå göra en kommentar om detta, eftersom ett antal ledamöter har dryftat denna fråga, nämligen 1-procentsskrivelsen och ordförandeskapets policy. Ni kan vara lugna, vi är visserligen här som nederländare, men vi agerar inte på egen hand utan som Europeiska unionens ordförandeskap, vilket betyder att det är vårt ansvar att göra så stora framsteg som möjligt för att nå enighet i rådet, åtminstone när det gäller att vid årets slut ha fastställt principer och riktlinjer för den kommande fleråriga budgeten.
Därför har vi som ordförandeskap precis antagit en strategi där man undviker att slå fast om 1-procentstaket är rätt eller fel och i stället går vidare i riktning mot en diskussion om vilka våra prioriteringar är och, vill jag tillägga, vad vi vill skall hända sedan. Jag vill ta tillfället i akt att säga detta som ett svar på era synpunkter. På detta sätt hoppas vi kunna lägga grunden för vad man kan kalla en uppbyggnadsstrategi, en öppen diskussion om innehållet, vilket är precis vad jag tycker att vi redan har påbörjat här i dag tillsammans med parlamentet. 
Schreyer,
   .  Herr talman! Jag vill bara komma med några få synpunkter på diskussionen. För det första vill jag be den näst sista talaren att notera att vår externa revisor inte är ett företag, utan en oberoende och självständig EU-institution, Europeiska revisionsrätten, som årligen granskar bokföringsmetoderna, räkenskaperna över unionens samtliga inkomster och utgifter och balansräkningen. Man bedömer också varje år om förvaltningen är sund. Revisionsrätten lämnar då en rad synpunkter, men gör inga ändringar i det totala resultatet, och detta gör det väldigt tydligt att räkenskaperna uppfyller EU:s bestämmelser. När det gäller budgetens genomförande, som nu i princip även är kopplat till räkenskaperna, vill jag än en gång påpeka att parlamentet, precis som rådet, varje vecka får in statistik om EU-budgetens genomförande.
Inget annat parlament i medlemsstaterna är så väl underrättat, och givetvis var ett av skälen till att jag införde denna metod att ni särskilt inför budgetdebatten behöver känna till hur genomförandet av enskilda program har framskridit, så att det är möjligt att fatta beslut om en korrekt strategi för det kommande året. Det är uppenbart att genomförandegraden för utgifter under strukturfonderna har ökat dramatiskt i år. Detta beror inte enbart på att vi har kunnat göra de första förskottsbetalningarna till de nya medlemsländerna, utan framför allt på de fortsatta betalningarna till de gamla medlemsländerna för programplaneringsperioden 2000–2006. Som en följd av detta krävs en fortsatt intensiv debatt om denna fråga med rådet, eftersom det är helt meningslöst att skjuta till för lite pengar till budgeten och behöva lägga fram en tilläggsbudget längre fram.
Jan Mulder frågade mig särskilt när vi kommer att lämna information om pilotprojekt och förberedande åtgärder till budgetutskottet. Vi hoppas kunna slutföra detta den 15 september, men vi behöver få in uppgifter från många av generaldirektoraten. Senast den 20 september skall vi ha lämnat informationen.
Jag tycker att denna debatt om 2005 års budget har varit mycket livaktig. Jag vill på kommissionens vägnar tacka er för detta. Jag tycker också att det är riktigt att vi visar ett sådant engagemang i denna debatt, eftersom många medborgare utan tvekan är ivriga att få se hur den första budgeten för en utvidgad union – och den första som antas av en utvidgad union – kommer att se ut. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är mönsterskydd. 
Bolkestein,
   .  Herr talman! Det är med mycket stort nöje som jag kan informera er och parlamentet om att kommissionen i dag har antagit ett förslag om att ändra de nationella systemen för mönsterskydd för att kunna avreglera andrahandsmarknaden för reservdelar avsedda för reparationsändamål.
Till följd av parlamentets yttrande till förmån för en avreglering, försökte kommissionen att harmonisera och avreglera marknaden tidigare, nämligen 1996. Medlemsstaterna kunde då emellertid inte stödja den uppfattning som delades av kommissionen och parlamentet. De begärde i stället att kommissionen skulle ta upp frågan vid ett senare datum, vilket är vad vi nu har gjort.
Förslaget, som är mycket viktigt för bilmarknaden, skulle innebära att de hinder som finns kvar på den inre marknaden tas bort. Förslaget skulle göra det möjligt för oberoende reservdelstillverkare att inom hela EU konkurrera om synliga utbytesdelar som ”måste passa”, såsom motorhuvar, stötfångare, dörrar, lampor, vindrutor och stänkskärmar. Dessa delar måste motsvara den reservdel som tillverkaren producerar: till utseendet måste de vara identiska. Denna marknad kan vara värd flera miljarder euro. Åsikterna går isär om beloppet: tillverkarna själva uppskattar det till 2,5 miljarder euro per år, andra till 10 miljarder euro.
Icke-synliga delar – som till exempel motordelar eller mekaniska delar – påverkas inte av detta förslag, och detsamma gäller komponenter i nya fordon, dvs. förstahandsmarknaden påverkas inte. Vi talar nu om reparationsmarknaden. Därför kommer endast högst 25 procent av hela reservdelsmarknaden att påverkas. Förslaget kommer dock att medföra avsevärda fördelar för den delen av marknaden. För det första skulle förslaget ge konsumenterna bättre valmöjligheter och större mervärde när de köper reservdelar. Kommissionen uppskattar att reservdelar är 6–10 procent dyrare i de medlemsstater där de omfattas av formgivningsskydd. Människor har rätt till valuta för pengarna under ett fordons hela livstid, och detta förslag kommer att hjälpa dem att få det.
För det andra: när det gäller sysselsättningen borde en avreglering ha en positiv nettoinverkan på arbetstillfällena i EU, vilket särskilt skulle gynna små och medelstora företag. Nya arbetstillfällen torde skapas genom marknadstillväxten, både inom produktionen och distributionen av reservdelar. Tillverkarna av reservdelar inom EU kommer att kunna producera reservdelar inom EU för leverans till import- och exportmarknaderna. Biltillverkare från Japan eller andra tredjeländer som tillverkar eller säljer inom EU skulle inte längre kunna hålla EU-tillverkarna utanför marknaden.
För det tredje skulle EU:s konkurrenskraft gynnas. Bristen på harmoniserade regler är betungande för företagen. Oberoende reservdelstillverkare tvingas fortfarande bort från marknaden för synliga utbytesdelar i många medlemsstater. Enligt förslaget skulle biltillverkarna dessutom få fullständiga och exklusiva rättigheter som omfattar användningen av formgivningar avsedda för produktionen och försäljningen av nya fordon. Det torde vara tillräckligt för att deras formgivningsinvesteringar skall löna sig och för att bevara ett starkt incitament till nyskapande.
För det fjärde och sista en kommentar om säkerheten. Avregleringen av mönsterskyddet för utbytesdelar till bilar påverkar inte säkerheten. Mönsterskyddet omfattar bara produkternas yttre. Förslaget skulle därför inte påverka säkerheten eller kvaliteten hos reservdelarna. Säkerhetsnormerna regleras dessutom i andra EU-lagar och nationella lagar. I dessa lagar fastställs objektiva miniminormer för alla reservdelar. Alla tillverkare skulle även i fortsättningen vara tvungna att respektera dessa lagar. Oavsett om förslaget antas i dag eller inte kommer kommissionen att inleda en studie för att se till att alla säkerhetsaspekter tas med i dessa direktiv.
Som ledamöterna känner till har förslaget varit föremål för intensivt lobbyarbete från biltillverkarnas sida, vilka snart kommer att vända sin fulla uppmärksamhet mot parlamentsledamöterna. Biltillverkarnas kampanj har varit ett klassiskt exempel på det snäva egenintresset hos ett fåtal, nämligen en handfull stora biltillverkare med enorma resurser, som försöker att undergräva det bredare intresset hos många människor, nämligen bilägarna inom hela Europa.
Jag vädjar till ledamöterna i Europaparlamentet att inta en fast hållning, liksom kommissionen har gjort. Kommissionen uppnår trots allt i sitt förslag den rätta balansen. I förslaget skyddas fördelarna med mönsterskydd där det har betydelse, vilket är på förstahandsmarknaden för nya bilar, men man garanterar också fri rörlighet för varor inom Europeiska unionen och att konkurrensen inte snedvrids genom oförsvarliga monopol. 
Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som PPE-DE-gruppens samordnare för den inre marknaden och konsumentskydd, välkomnar jag verkligen att kommissionen går mot att avlägsna ytterligare ett missförhållande på den inre marknaden, ett förhållande som för tillfället är mycket otillfredsställande när det gäller att dela upp marknaden. 
Vi väntar med stort intresse på att få se kommissionens förslag. Det gladde mig också att på nytt få en viss försäkran från kommissionen om att den är medveten om att andra konsumentskyddsfrågor, särskilt i fråga om säkerhet, måste tas upp. I egenskap av föredragande för yttrandet från vårt utskott om kraven på motorfordon i fråga om fotgängarskydd, som parlamentet har lagt ned en hel del tid på, måste jag säga att saker och ting har gått framåt sedan 1996 när det gäller det viktiga bidrag som synliga delar utgör för fotgängarskyddet. Vi behöver garantier för att oberoende tillverkare inte kommer att erbjuda delar, såsom motorhuvar eller stötfångare, som inte uppfyller de normer för fotgängarskydd som parlamentet kräver. Det här är en viktig fråga, med tanke på de övergripande konsumentfördelarna och harmoniseringen av detta förslag.
För det andra skulle jag vilja be kommissionären att bekräfta att han kommer att sända oss en fullständig bedömning av de ekonomiska aspekterna och konsekvenserna av förslaget. Det förvånade mig något att han trodde att marknaden för dessa komponenter skulle växa. Alla de mål som vi återigen överväger här i parlamentet visar att vi vill att antalet dödsfall på grund av olyckor med motorfordon skall minska avsevärt under de kommande tio åren. Enligt min åsikt betyder det indirekt att marknaden för reparationsdelar på grund av skador orsakade av olyckor, som är vad vi talar om här, sannolikt kommer att minska, och inte öka. Jag vill därför fråga kommissionären hur han försvarar att han i detta värdefulla förslag antyder att det kommer att styras av tillväxtmarknader.
Jag uppfattar att det handlar om ett missförhållande på marknaden, men jag vill se till att detta missförhållande inte åtgärdas på bekostnad av vägsäkerheten. Jag vill försäkra mig om att frågans komplexitet beaktas när det gäller verklig ekonomisk nytta, både för den europeiska ekonomin och konsumenterna. 
Bolkestein,
   .  Jag bemöter gärna Malcolm Harbours kommentarer. Låt mig först ta upp frågan om säkerhet. På marknader där reparationsmarknaden har avreglerats, som i Förenade kungariket, Spanien, Italien eller Nederländerna, har inga dödsolyckor inträffat på grund av att tredjepartsleverantörer har erbjudit vissa reservdelar. Den dokumenterade säkerheten på avreglerade marknader är lika hög – eller, om man så vill, lika låg – men den skiljer sig inte från den dokumenterade säkerheten på marknader med mönsterskydd.
För det andra finns det, tro det eller ej, 90 direktiv som handlar om fotgängarskydd och som gäller alla bilar och delar av bilar, och därför också delar som erbjuds av tredjepartsleverantörer.
Min tredje kommentar är att en så kallad ”utvidgad konsekvensbedömning” har bifogats förslaget, vilken handlar om säkerhet – den uppgår till 50 sidor. Jag kan försäkra ledamöterna i kammaren, särskilt Malcolm Harbour, om att det är en mycket genomgripande konsekvensbedömning. Malcolm Harbour och andra parlamentsledamöter som anmäler sitt intresse kommer att få den, tillsammans med förslaget. I den utvidgade konsekvensbedömningen behandlar man frågan mycket detaljerat, men för att bemöta de rädslor och farhågor som finns, inte bara här utan också i kommissionen, har jag sagt att jag nu när förslaget har antagits skall se till att ytterligare en studie av säkerhetsaspekterna genomförs, så att vi alla kan lita på att frågan behandlas. Den utvidgade konsekvensbedömningen är mycket genomgripande och jag har genomfört omfattande samråd med parterna, och särskilt med själva bilindustrin. Parlamentsledamöterna kommer att kunna läsa den utvidgade konsekvensbedömningen och bilda en egen uppfattning. Jag ser fram emot en diskussion om detta förslag i parlamentet, även om jag personligen inte kommer att delta, utan ersättas av min efterträdare, Charlie McCreevy från Irland. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera kommissionen till initiativet, eftersom jag anser att man har valt rätt strategi i denna fråga. Vi vet alla att principen om ömsesidigt erkännande kombinerad med standardisering är en ytterst effektiv och konkurrenskraftig metod, och detta gäller givetvis särskilt reservdelar. I alla länder där EG-märkningen används eller måste användas har konsumenten en garanti för att de lagstadgade kraven har uppfyllts. Här får det emellertid avgörande betydelse att de provningsorgan som skall kontrollera att de nödvändiga kraven faktiskt är uppfyllda har certifierats. Frivilliga säkerhetsmärkningar, som exempelvis Tysklands GS-märkning (, provad säkerhet) kan vara en bra idé, även om kommissionen har uttryckt vitt skilda uppfattningar i denna fråga. I sådana fall finns det en särskild marknad där konsumenten har en extra säkerhetsmärkning och därför kan se att ett godkänt provningsorgan har granskat produkten. Säkerhetsmärkningen gör att konsumenten kan se att han eller hon köper en mycket säker produkt.
Jag skulle gärna vilja höra hur kommissionen ser på denna fråga. 
Bolkestein,
   .  Herr talman! För det första: Vem kommer att kontrollera eller övervaka bilmarknaden och de reservdelar som tillverkas av tredjepart? Som jag sade tidigare finns det 90 direktiv som handlar om fordonssäkerhet och dessa direktiv styrs av medlemsstaterna, om man så vill. Detsamma kommer därför att gälla för reservdelar som tillverkas av tredjepart. Dessa motorfordon och dessa delar kommer också att övervakas eller kontrolleras av medlemsstaterna. Så vi kan vara lugna på den punkten.
För det andra, och detta är något som jag införde i direktivet så sent som i går, inser vi att konsumenterna måste informeras ordentligt. Om reservdelarna inte tillverkas av originaltillverkaren utan av tredjepart, måste köparen således informeras om detta. Så i det avseendet kommer konsumenten att informeras om att vad han köper kommer från en annan fabrik, vilket kommer att göra det möjligt för honom att säga att han inte vill ha den reservdelen, utan originaldelen, även om den kanske är något dyrare. 
Duin (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Som en första kommentar vill jag säga att jag inte tycker att det var någon bra idé av den gamla kommissionen att fatta beslut i denna fråga, som är så avgörande. Jag tycker att det hade varit bättre att lämna detta till den kommission som nu skall tillträda och som då kanske skulle ha lagt tyngdpunkten lite annorlunda när det gäller innehållet.
I er förklaring till beslutet nämnde ni att en ny marknad då skulle öppnas och att det också betyder att nya arbetstillfällen skapas. I ett annat sammanhang talade ni om konsekvensbedömningar.
Jag har följande fråga. Har det även gjorts en konsekvensbedömning av denna jobbskapande effekt, eller är det inte snarare så att befintliga arbetstillfällen inom industrisektorn kommer att skäras ned, eftersom liberaliseringen inom dessa områden nu kommer att tvingas fram av ideologiska skäl och att vi genom detta direktiv flyttar arbetstillfällen från EU till länder utanför EU? 
Bolkestein,
   .  Herr talman! På den första frågan om huruvida nuvarande kommission borde ha lämnat över frågan till nästa kommission, vill jag säga att hela frågan går tillbaka till 1998, då ett direktiv antogs om mönsterskydd. Vid den tidpunkten kunde man inte enas i frågan om reservdelar för bilar, och frågan lades på is. Man enades dock om att alla ändringar av lagstiftningen skulle gå i riktning mot avreglering. Det är vad vi har gjort i dag.
För det andra övertygade min kollega Mario Monti 2002 kommissionen och andra om behovet av att avreglera distributionen av bilar, vilket kallas gruppundantag. Detta genomfördes, och detta förslag är det naturliga komplementet till hans förslag, som antogs 2002. Det var därför viktigt att nuvarande kommission tog upp frågan, eftersom den som sagt hör ihop med Montis förslag. Jag insisterade därför på att kommissionen skulle ta upp frågan. Dessutom tror jag att den ledamot som just har talat skulle hålla med om att det inte vore lämpligt att denna kommission – även om det är mindre än sex veckor kvar till slutet av dess mandatperiod – lämnar vidare svåra beslut till nästa kommission. Vi får betalt för att fatta beslut – även om de kan vara svåra – och det är vad vi bör göra.
Min andra punkt handlar om sysselsättningen. För tillfället får biltillverkare reservdelar från länder utanför EU. De köper motorhuvar, strålkastare och bakrutor i länder som Turkiet, Brasilien och Korea. Med andra ord har biltillverkarna för tillfället exporterat arbetstillfällen till de länderna. Om vi öppnar marknaden för reparationer och andrahandsmarknaden för reservdelar, är det mer än troligt att de arbetstillfällen som skapas av små och medelstora företag – som är mycket viktiga för industrin i allmänhet och särskilt för den tyska industrin, vilket vi alla är överens om – kommer att mer än kompensera förlusten av arbetstillfällen, eftersom biltillverkarna har lagt ut sina komponenter – sina reservdelar – på entreprenad till leverantörer utanför EU:s gränser. Även om det är svårt att visa på hårda fakta, är jag övertygad om att nettoresultatet kommer att vara positivt för sysselsättningen, eftersom jag förväntar mig att dessa små och medelstora företag kommer att bli mycket framgångsrika på andrahandsmarknaden för reservdelar. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad. 

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0007/2004). Vi skall nu behandla en rad frågor till kommissionen.
Talmannen.
Som svar på en begäran av över 100 EU-parlamentariker från alla de 15 medlemsstaterna gick Världshälsoorganisationen nyligen med på att ta fram rekommendationer som ska syfta till att förbättra tillförlitligheten i den nationella statistiken över oförklarliga dödsfall bland ungdomar.
I hela Europa har experter kritiserat att man som förklaring till dessa dödsfall anger orsaker som ibland är vaga eller rentav felaktiga, vilket gör det svårt att få en tydlig bild av problemets omfattning.
Kan kommissionen närmare ange på vilket sätt Eurostat kan bidra till Världshälsoorganisationens arbete, särskilt när det gäller uppgiften att instruera rättsläkare och obducenter att registrera oförklarliga dödsfall för statistiska ändamål? 
Almunia,
    Fru talman! Ni får förlåta mig, men det här är första gången jag talar i parlamentet och som kommissionär känner jag inte till alla förfaranden.
Till svar på Linda McAvans fråga måste jag säga att Eurostat i sin löpande verksamhet på olika sätt bidrar till Världshälsoorganisationens arbete, inom ramen för gemenskapens statistikprogram för perioden 2003–2007, och i synnerhet med tanke på statistiken inom folkhälsoområdet där Eurostat samlar in, bekräftar och offentliggör årlig statistik om dödsorsaker i EU:s medlemsstater, i kandidatländerna och Eftaländerna, på både nationell och regional nivå. Uppgifterna samlas in i samarbete med Världshälsoorganisationen, som också fortlöpande informeras om Eurostats arbete på folkhälsostatistikens område och inbjuds till relevanta sammanträden.
När det mer specifikt gäller statistiken över dödsorsaker återstår fortfarande viktiga frågor att lösa om uppgifternas kvalitet och jämförbarhet, exempelvis de frågor som på ett mycket bra sätt redovisades i rapporten om jämförbarhet och kvalitativ förbättring av statistiken över dödsorsaker i Europa, . Bland de frågor i rapporten som är värda att notera är de som handlar om utfärdande av intyg om dödsorsak, inbegripet frågan om tillförlitligheten i statistiken över plötsliga och oförklarliga dödsfall hos ungdomar.
Det har påbörjats ett arbete för att förbättra kvaliteten på statistiken i nära samarbete med medlemsstaterna och Världshälsoorganisationen, i syfte att förse medlemsstaterna med bättre utbildningsverktyg. För läkare som utfärdar dödsattester – och för läkarstuderande – har EU:s utbildningsprogram om utfärdande av intyg om dödsorsaker utvecklats i samråd med medlemsstaterna.
Utöver arbetet med att förbättra procedurerna vid intygande av dödsfall genomförs insatser som syftar till att höja kvaliteten, exempelvis genom tillämpning av automatisk kodifiering i medlemsstaterna. 
McAvan (PSE ).
   – Tack så mycket för det svaret och för informationen om Eurostats arbete. Insamlingen av information kan framstå som ett mycket tråkigt ämne, men problemet är att man utan sådan information för tillfället inte kan bedriva ordentlig forskning om varför människor dör mycket plötsligt, särskilt unga människor. Därför bedrivs ingen forskning. I fallet med plötslig spädbarnsdöd ändrade vi klassificeringen för tjugo år sedan och sedan dess har det bedrivits mer forskning. Min följdfråga är snarare en begäran till kommissionen – till den som ansvarar för Eurostat – om att en del av utbildningen för de som konstaterar dödsfall skall ägnas åt frågan om plötsliga oförklarliga dödsfall. För tillfället skriver man ofta till exempel hjärtfel, och då är det inte tydligt att dödsfallet helt och hållet saknar förklaring. Det är mycket viktigt att utbildningen fokuseras på denna särskilda fråga. 
Jag vill också be er att uppmana Eurostat att hålla Europaparlamentets ledamöter informerade på det här området. WHO skall se över sina riktlinjer vid sitt sammanträde i oktober. Jag hoppas att vi, genom att samarbeta med WHO, kommer att hållas informerade om vilka ändringar som görs och att vi kommer att få se förbättringar av klassificeringstypen, vilka kan leda till bättre forskning och förhindra dessa oförklarade dödsfall. 
Almunia,
    Det organ som ansvarar för att fastställa en exakt klassificering över vad som skall ingå vid utfärdande av intyg om dödsfall och information till statistikmyndigheter om dödsorsaker är Världshälsoorganisationen, som vi samarbetar mycket nära med, vilket jag nämnde i mitt inledande svar.
Eurostat – det statistikorgan som jag ansvarar över som kommissionär – har allt intresse i världen av att den information om dödsorsaker som förmedlas till organet är så relevant som möjligt, men kan däremot inte förändra nuvarande rubriksättning. I den undersökning jag nämnde tidigare står det att rubrikerna kan förbättras, eftersom vissa av dem är förvirrande. Detta är emellertid inte Eurostats ansvar, utan Världshälsoorganisationens ansvar. Vad som är Eurostats ansvar – som vi påtar oss – är att tillhandahålla utbildning för personal som har till uppgift att utfärda intyg, och för detta syfte har Eurostat utarbetat ett utbildningspaket som i grova drag består av tre delar. Det innehåller dels en modell för utfärdande av intyg inom EU, en webbsida som fungerar som ett utbildningsinstrument online för personal med uppgift att utfärda dessa intyg samt skriftligt material som även finns tillgängligt på Internet i form av en broschyr i pdf-format som ger personal med uppgift att utfärda dessa intyg detaljerade upplysningar om krav och metoder för att samla in så relevant information som möjligt, så att denna information – för de ändamål ni har pekat på och som vi alla stöder – skall kunna användas så effektivt som möjligt.
Vi arbetar således med dessa frågor, vi går vidare med den här utbildningsinsatsen och med samarbetet med Världshälsoorganisationen. Vad vi inte kan göra är att ta på oss ansvaret för att förändra dessa rubriker, som kan skapa viss förvirring. 
Talmannen.
Under de olympiska spelen i Aten visade det sig att användningen av ämnen med anaboliska effekter (doping) är ett problem av väldiga och oroväckande proportioner.
Kommersialiseringen av idrotten och förvandlingen av de olympiska spelen till en tummelplats för multinationella sponsorer och de multinationella läkemedelsföretag som framställer dessa ämnen, det faktum att slåendet av olympiska rekord och utformningen av dagens ideal för superidrottare nuförtiden ålagts de multinationella företagen samtidigt som idrotten fjärmas allt längre bort från dagens behov av en folklig massidrott – allt detta utgör bakomliggande orsaker till det här allvarliga problemet och som samtidigt förser det med näring och får det att anta kolossala proportioner.
Jag vill fråga kommissionen vilka konkreta åtgärder den ämnar vidta för att gå till grunden med dopingproblemets orsaker och de kretsar som håller det vid liv, i syfte att utveckla och premiera folkidrotten? 
Reding,
   .  Fru talman! Jag delar ledamotens oro. Dopingen förstör verkligen idrotten. Jag måste dock upplysa er om att de enda befogenheter vi som gemenskap kan utöva har karaktären av stöd. Kommissionen kan därför inte agera annat än för att komplettera och stödja åtgärder som initierats av idrottsorganisationer och av medlemsstaterna själva.
Vi har emellertid vidtagit åtgärder. År 1999 antog kommissionen ett program till stöd för antidoping och utarbetade alternativa strategier för kampanjen mot doping. Jag måste säga att vi har haft parlamentets fulla stöd, medan vi fått lite eller ingen respons från rådet. Trots det har vi satt i gång konkreta åtgärder för att bekämpa doping, exempelvis genom att analysera ungdomarnas situation på idrottsanläggningar – som är en katastrof – socioekonomiska aspekter av doping och vilka åtgärder som måste vidtas för att skydda ungdomar. Vi har samtidigt hjälpt medlemsstaterna att i samarbete med idrottsvärlden och idrottsförbunden bygga upp Internationella antidopningsbyrån. Vi har konkret bidragit till byråns verksamhet genom att utbilda dopinginspektörer som skall ha till uppgift att genomföra dopingkontroller på idrottare av båda könen.
Även när det gäller hälsoprogrammen har åtgärder vidtagits för att förmå medlemsstaterna att agera för att förhindra ungdomars bruk och missbruk av droger. Förebyggande åtgärder är givetvis också av största vikt, och jag vill därför informera er om att 2004 utlysts till Europeiska året för utbildning genom idrott. Tusentals projekt utspridda över hela året har utformats i samarbete med skolor, idrottsorganisationer och lokala och regionala myndigheter, i syfte att göra ungdomar medvetna om dopingens faror och uppmuntra dem att följa principen om rent spel i sitt idrottsutövande.
Vi kommer självklart inte att kunna göra mer än så, så länge det saknas en tydlig och definierad rättslig grund, men vi har lagt en del arbete på att inrätta en sådan. Ända sedan jag 1999 utsågs till kommissionär för idrotten har jag under regelbundna former organiserat ett informellt råd för idrottsministrarna – något formellt råd har inte varit möjligt – för att uppmuntra dem att samarbeta i syfte att uppnå detta mål. Likaså under regelbundna former har jag hållit möten med europeiska idrottsorganisationer för att uppmuntra även dem att förena sina insatser för att bekämpa dopingens gissel. Slutligen har kommissionen givit sitt samtycke till detta arbete genom att ge oss sitt stöd och genom att föreslå en artikel i det konstitutionella fördraget enligt vilken EU skall ha skyldighet att försöka skydda ungdomars och i synnerhet unga idrottares fysiska och psykiska integritet. När fördraget väl har antagits kommer en verklig rättslig grund att ha inrättats. Vi kommer då att kunna organisera officiella sammanträden mellan idrottsministrarna och vi kommer att kunna vidta konkreta åtgärder. Vi ser alla fram emot det nya fördraget. 
Pafilis (GUE/NGL ).
   – Situationen med de åtgärder som nämnts har försämrats snarare än förbättrats, eftersom det är just kommersialiseringen av idrotten som är den verkliga orsaken till det gigantiska problemet med doping. När ett idrottslag blir en affärsrörelse ser själva laget och dess sponsorer ökade vinster som sitt mål, och följaktligen blir varje uppoffring och varje seger som idrottsmännen vinner till varje pris blir ett sätt att maximera vinsterna. Dessutom förändrar kommersialiseringen idrottens sanna natur och ”proffsidrottens” existens förgiftar och underminerar själva den moraliska grundvalen för amatöridrotten. Idrott är en offentlig och social företeelse och kan inte följa de privata vinstintressenas logik.
Jag vill därför fråga er om ni har för avsikt att vidta åtgärder för att göra idrotten till en i sann mening social företeelse och se till att den går fri från vinstintressets och sponsorskapets logik. Är ni beredd att kapa navelsträngen mellan idrotten och den professionella verksamheten? Det är frågan. 
Reding,
     Fru talman! Jag skall försöka vaska fram en fråga ur detta konstaterande och säga att jag är överens med ledamoten om att dopingen är ett gissel.
Däremot är vi inte överens om två av hans påståenden. För det första hävdar han att det finns en tydlig skillnad mellan amatöridrott och proffsidrott. Våra undersökningar har tyvärr visat att även amatöridrotten har påverkats av detta fenomen. Vi måste därför bekämpa dopingen inte bara bland professionella idrottare, utan även bland amatöridrottarna, och vi måste inrikta oss på folkhälsan, med tanke på att dopingen har blivit ett verkligt folkhälsoproblem.
Det andra påståendet från ledamoten som jag opponerar mig mot är tanken att det trots alla åtgärder som har satts in inte har skett någon förbättring av situationen, utan att den i själva verket har förvärrats. Svaret är mycket enkelt. Så länge vi förnekar att doping äger rum och att det finns ett behov av åtgärder för att kontrollera dopingen kommer förövarna inte att oroa sig. Nu när alla erkänner att doping förekommer överallt och att vi måste inrätta kontroller i samarbete med Internationella olympiska kommittén och Internationella antidopningsbyrån WADA, då får vi självklart fast personer som använder droger, och det är positivt. Ju fler personer vi får fast, desto färre kommer att vara villiga att använda droger och desto fler kommer att sända ut det positiva budskapet att man inte kommer undan med doping och att en stenhård kamp nu håller på att organiseras mot detta gissel som förstör idrotten. 
Kauppi (PPE-DE ).
   – Fru talman! Kommissionen har uträttat ett verkligt förtjänstfullt arbete i samband med Europeiska året för utbildning genom idrott. Flera projekt har inletts, särskilt med koppling till ungdomars utbildning. Nu har den nya rättsliga grund för idrott som föreslagits av konventet även satts in i ett idrottspolitiskt sammanhang. 
Vilka konkreta bidrag skulle det nya konstitutionella fördraget ge till kampen mot droganvändning inom idrotten? Vilken typ av projekt kan kommissionen föreslå och driva som inte är möjliga under det nuvarande konstitutionella fördraget? Kan ni ge några exempel på det? 
Reding,
     Fru talman! Som jag precis förklarade inrättade vi Europeiska året för utbildning genom idrott eftersom vi inte kunde inrätta ett Europeiskt år för idrott utan en rättslig grund för finansieringen. Därför fick vi kringgå problemet genom att använda utbildning som den rättsliga grunden för att kunna vidta specifika åtgärder som rör idrotten och skydda unga idrottsmän och idrottskvinnor.
Vad är det vi skall kunna göra när fördraget har trätt i kraft? Vi skall kunna agera direkt på idrottens område. Till att börja med skall det finnas ett råd för idrottsministrar som har behörighet att utarbeta gemensamma förslag med kommissionen. Kommissionen själv kommer att kunna föreslå åtgärdsprogram, som naturligtvis finansieras av Europeiska unionen, för att hjälpa idrottsförbund, regeringar, utbildare och föreningar att röra sig i rätt riktning. Därför kommer detta att förändra allt. För närvarande anser jag att allt vi har gjort har varit en förberedelse för detta nya fördrag, men vi behöver ändå verkligen ha en rättslig grund för att kunna driva en stabilare politik med högre profil. Med tanke på alternativen har vi hittills gjort så mycket vi har kunnat, och till och med mer än så. 
Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Fru kommissionär! Jag lade med intresse märke till att ni i ert inledande svar kommenterade att det trots alla ansträngningar saknas en lämplig rättslig grund för att göra mer. Jag vill därför särskilt fråga er en sak: Under de senaste två och ett halvt åren har Europaparlamentets utskott för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet bett om ett direktiv av kommissionen enligt artikel 152 i grundfördraget. Avser kommissionen, även om det har gått två och ett halvt år, att stödja ett sådant gemenskapsdirektiv? 
Reding,
     Fru talman! Jag kan tyvärr inte säga mer om detta än jag redan har sagt. Vi har ingen rättslig grund på detta område. Vi är inte i stånd att genomföra någon harmoniserad åtgärd eller att lägga fram ett direktiv i detta avseende.
Men jag vill påpeka att även om ett nytt fördrag antas så kommer vi enbart att kunna agera till stöd för medlemsstaterna i denna fråga. Jag vill också fästa er uppmärksamhet vid att vi kan tillgå EG-domstolens prejudikat. Olika avgöranden från EG-domstolen understryker de europeiska idrottsförbundens ansvar och självständighet, förutsatt att förbunden följer grundläggande gemenskapslagstiftning.
Det skulle glädja mig mycket om vi i framtiden fick fler möjligheter att gå framåt. Men när det t.ex. handlar om brottsbekämpning vill jag påminna parlamentet om att kommissionen och det spanska ordförandeskapet organiserade ett seminarium i Spanien 2002, där de ansvariga för kampen mot dopning och företrädare från gränspolis- och tullmyndigheter fördes samman för första gången. Detta är en mycket invecklad frågeställning. Det är ett problem som rör både den inre säkerheten, läkemedelsmärkningen, idrotten och skyddet av ungdomar. Det är ett problem som också rör folkhälsan. Alla dessa delar måste samordnas så att resultatet blir genomförbara åtgärder. Men det stämmer att vi, förutom på läkemedelsmärkningens område, inte har någon rättslig grund alls till vårt förfogande för att harmonisera och att ta de stora steg framåt som vi borde. Faktum är att det som vi har försökt göra genom att samordna åtgärder och utnyttja vår moraliska styrka till fullo på det här området är mer än vad som var genomförbart för oss. Vi har gått längre än våra behörigheter men jag ansåg att det var riktigt, liksom att vidta denna åtgärd mot dopning. Det är enda sättet att skydda våra ungdomar och återinföra rent spel i idrotten. 
Talmannen.
I juli 2004 gick kommissionen med på att under 10 år tillåta import och bearbetning av genetiskt modifierad majs (NK 603) till unionens marknad, vilket den amerikanska koncernen Monsanto anhållit om.
Majsen är – för tillfället – avsedd att användas som djurfoder och för industriellt bruk. Men kommissionen har redan tillkännagivit att den kommer att tillåta användningen av den i livsmedel!! Detta är medicinskt och ekonomiskt kontroversiellt eftersom det slår mot unionens majsproducenter.
Står kommissionen således kvar vid sin avsikt att tillåta användningen av NK 603 i livsmedelsindustrin? 
De Palacio,
    Fru talman, mina damer och herrar! Den nya lagstiftningen om genetiskt modifierade organismer har tillämpats fullt ut sedan i april. Denna lagstiftning gör det möjligt för konsumenter att göra fria val tack vare tydlig märkning och en riskanalys från fall till fall, och den garanterar att genetiskt modifierade organismer som är godkända i Europeiska unionen också är ofarliga för människors hälsa och miljön.
Ansökan om godkännande av livsmedel som är härledda från majslinjen NK 603 lämnades in i april 2001 och har ända sedan dess behandlats och analyserats i enlighet med gällande lagstiftning. Unionens medlemsstater och Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet (EFSA) har prövat denna ansökan och det framgår av det yttrande som offentliggjordes av EFSA att man inte har några invändningar från säkerhetssynpunkt. Det finns en validerad metod för att påvisa denna genetiskt modifierade organism som möjliggör spårning och märkning enligt nu gällande regler.
Alla nödvändiga villkor för godkännandet har därför uppfyllts. Godkännandet av genetiskt modifierade organismer, livsmedel och foder baseras i grunden på säkerhetskriterier.
När det gäller möjliga ekonomiska följdverkningar vill jag betona att livsmedel och ingredienser som härletts från olika genetiskt modifierade majslinjer har anmälts eller godkänts för utsläppande på marknaden. Därför innebär godkännandet av denna nya NK 603-linje utökade möjligheter men på inget sätt ett prejudikat.
Jag vill dock påpeka att godkännandet ännu inte har genomförts och att ansökan i fråga nu prövas, och jag vill betona att den har lämnats in i enlighet med 2001 års direktiv. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
    Tack, fru kommissionär! Jag har haft den stora äran i dag att lyssna till er och debattera frågan om Vitryssland med er. Detta har blivit till en sådan tradition att jag vill ta upp frågan med er en gång till. Jag vill säga tack för ert svar, men också att detta är en kontroversiell fråga. Den är kontroversiell eftersom Europeiska rådet inte har fattat beslut i frågan, då den majoritet som behövs för ett sådant beslut inte uppnåddes. Detta tycker jag är tydliga bevis på att frågan kommer att få mer långtgående konsekvenser, och vissa av dessa konsekvenser kommer helt säkert att bli föremål för mycket livliga diskussioner.
Jag vill nu gå över till frågan om genetiskt modifierad raps eftersom jag vet att Europeiska kommissionen just nu arbetar på ett förslag om att godkänna sådan raps. Kan kommissionären ge sin syn även på denna fråga? Jag vet att min regering, den polska regeringen, motsätter sig varje sådant godkännande. 
De Palacio,
    Fru talman, herr Czarnecki! Det är ett nöje för mig att få ge mitt bidrag till debatten här i parlamentet. Det faktum att den föregående debatten om Vitryssland och den om genetiskt modifierade organismer sammanfaller är ett bevis för att ni utför ert arbete med att försvara era ståndpunkter väl, herr Czarnecki, och det är er uppgift.
Det jag vill säga till er är att den nuvarande gemenskapslagstiftningen, som är ett resultat av förhandlingar mellan parlamentet och rådet om ett förslag från kommissionen, i slutändan gav kommissionen behörighet att godkänna en genetiskt modifierad organism genom ett lagstiftningsförfarande som kallas kommittéförfarandet. Detta förfarande används, som ni vet, på många av gemenskapslagstiftningens områden. Möjligheten för detta ryms i den aktuella lagstiftningen och gör att unionens medlemsstater kan spela en viktig roll och att Europaparlamentet kan medverka.
Detta förfarande ger inte kommissionen rätt att gå emot en majoritet i rådet. Men om majoriteten för eller emot den föreslagna åtgärden inte är tillräcklig i rådet – dvs. om det finns en majoritet men denna är otillräcklig – kan och måste kommissionen agera.
Genom att godkänna NK 603-linjen fullgör kommissionen bara sina skyldigheter att tillämpa gemenskapslagstiftningen. Det är också så att företagen med all rätt förlitar sig på att deras ansökningar behandlas rättvist och objektivt i enlighet med gällande gemenskapslagstiftning som har godkänts av parlamentet och rådet.
De nya sorterna kommer alla att analyseras på ett rättvist sätt med de två väsentliga målen: deras spårbarhet och intyget på att de är oskadliga för hälsa och miljö.
Varje ny sort som föreslås måste således analyseras för ett enskilt godkännande. Det kommer inte att ges några generella godkännanden. 
Purvis (PPE-DE ).
   – Kan kommissionsledamoten hålla med om att alla genetiskt modifierade produkter som kommer att införas i livsmedelskedjan kommer att märkas på ett tillfredsställande sätt, så att konsumenterna kan se exakt vad de väljer, och att produkterna kommer att ha testats ordentligt och vara säkra för användning som livsmedel? Skulle hon också kunna svara på den ursprungliga frågan där frågeställaren säger att ett införande av dessa produkter på vår marknad på något sätt skulle kunna leda till orättvis konkurrens med produkter inom Europeiska unionen? Är detta inte i själva verket ett svek mot tanken att våra jordbrukare och vår industri bör anamma denna nya teknologi och använda den, om de skall kunna konkurrera i framtiden? 
De Palacio,
    Fru talman! Som ledamoten känner till är alla branscher och delar i kedjan skyldiga att märka och ange förekomsten av genetiskt modifierade organismer i en produkts sammansättning. Oegentligheter kommer kanske att förekomma men det blir ett ansvar för medlemsstaternas olika myndigheter att se till att så inte sker. Det väsentliga är att det i godkännandet av en genetiskt modifierad organism ingår att den skall kunna spåras, dvs. att det måste finnas system för att påvisa den om den används i någon produkt.
Vi är alla väl medvetna om att det t.ex. sker fusk i användningen av hormoner. Som före detta jordbruksminister kan jag berätta att vi måste vara ytterst vaksamma för att förebygga sådana oegentligheter och bekämpa det om det sker. Det viktiga är att konsumenten har ett val.
I den andra frågan nämnde ni illojal konkurrens gentemot lantbrukare. Tyvärr talar vi inte om illojal konkurrens. Om det är fråga om illojal konkurrens så gäller det konkurrens i fråga om traditionella sorter av de olika produkterna. All eventuell illojal konkurrens från NK 302 kommer att vara gentemot de traditionella sorterna av majs som har odlats i Europa och hela världen. Lantbrukare kan välja att använda dem eller inte. De kan använda vilken sort de vill. Konkurrensen, om det sker någon illojal konkurrens, kommer dessutom att råda mellan laboratoriesorter och naturliga sorter. Här har nog även medborgare och politiker ett ansvar. Vi har möjligheten att välja vad vi vill: traditionella sorter eller nya laboratoriesorter. Det är i slutändan konsumenterna som väljer hur denna fråga utvecklas. 
Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Fru kommissionär! Vid jordbruksministrarnas möte den 19 juli om denna specifika majs var det bara en medlemsstat som röstade för, med resultatet att kommissionen kom fram till att en av tre ville ha den. Överväger ni kanske att se över förfarandet för beslutsfattande inom denna specifika europeiska lagstiftning så att det blir mer demokratiskt?
Jag har en andra fråga. I Danmark och Tyskland har åtgärder redan vidtagits för lantbrukare som odlar ekologiskt och konventionellt för att skydda dem mot risken för kontaminering från modifierade organismer. Överväger ni möjligen att främja liknande åtgärder på EU-nivå? 
De Palacio,
    Herr Papadimoulis! Jag kanske inte var tydlig tidigare, men återigen: Jag förordar naturliga produkter, med traditionella sorter. Jag tycker om äpplen som, trots att de ibland är fulare, smakar mer, doftar mer och enligt mitt tycke är av högre kvalitet. Detta gäller inte bara äpplen utan en mängd olika livsmedel.
Så förhåller det sig. Vidare försvarar jag lantbrukare som väljer ett mer traditionellt jordbruk, med utvalda, traditionella och naturliga produkter och som också väljer traditionella gödningsmedel vilket hindrar kemiska substanser eller genetiskt modifierade organismer från att blandas in.
Detta får inte hindra odling av de produkter som – enligt alla vetenskapliga analyser – inte orsakar någon skada på människors hälsa och som i vissa fall kan lösa problem och svårigheter – något som är mycket tydligt i vissa delar av världen – och som kan effektivisera jordbruksproduktionen och som dessutom är fullständigt påvisbara, eller spårbara, som jag sade tidigare.
Det finns problem som korspollinering och kontaminering av naturliga produkter genom pollinering av genetiskt modifierade produkter. Detta har också undersökts och i de fall som vi har godkänt är dessa risker absolut minimala eller helt enkelt obefintliga. 

 Eftersom de behandlar samma ämne, kommer följande frågor att tas upp tillsammans: nr 27 och 28. 

Vid det informella rådssammanträdet med transportministrarna den 9-10 juli i Amsterdam sade kommissionsledamot Loyola De Palacio att hon avsåg lägga fram ett nytt förslag till direktiv hamntjänster innan hennes tjänsteperiod går ut.
Kan kommissionen informera oss om exakt hur man i detta nya förslag kommer att beakta Europaparlamentets motstånd mot självbetjäning och avreglering av lotstjänsten? Vilka organisationer och organ har rådfrågats i samband med utarbetandet av detta nya förslag? 

För en tid sedan började man oroa sig i hamnkretsar när det blev känt att kommissionen planerade att lägga fram ett nytt förslag till direktiv om avreglering av hamntjänster, innan den nya kommissionen ens har tillträtt. Som bekant sade Europaparlamentet ”nej” till det kompromissförslag som lades fram vid tredje behandlingen (förlikningsförfarandet) under den senaste valperioden.
Kan kommissionen ange vilka planer den har för att lägga fram ett nytt förslag till direktiv om avregleringen av hamntjänster, och kan den redan nu berätta om innehållet i dessa planer? 
De Palacio,
    Fru talman, mina damer och herrar! Tillträdet till marknaden för hamntjänster är en fråga som såväl kommissionen som Europaparlamentet och rådet har arbetat aktivt med de senaste sju åren. Detta har gjorts utifrån 1997 års grönbok om hamnar och sjötransportens infrastruktur, ett dokument som frammanade de första intensiva debatterna i ämnet.
Diskussionerna intensifierades genom kommissionens förslag till direktiv som presenterades 2001, och de djuplodande debatter som följde av det föranledde kommissionen att införa vissa ändringar i texten, särskilt som svar på de yttranden som parlamentet lade fram vid första och andra behandlingen. Trots detta förkastade parlamentet det med en röst, efter att ha antagit en text i förlikningen. Marginalen var minimal, men en röst räcker, som vi vet.
Med den nya formuleringen i förslaget om hamntjänster strävar kommissionen efter att spegla de berättigade farhågor som alla parter hyser. På samma sätt vill vi i det nya förslag som vi förbereder ta fasta på alla de invändningar som har framförts om egenhantering när det gäller såväl säkerhet som socialt skydd och miljö. Det nya förslaget kommer troligen att låta alla leverantörer av hamntjänster omfattas av ett system för tillstånd som garanterar att reglerna för säkerhet, sysselsättning och miljö följs.
Denna strategi skiljer sig i grunden från 2001 års förslag och syftar till att lindra den oro som har uttryckts av dem som efterlyste ökat fokus på dessa punkter. Med tanke på att de nödvändiga tillstånden garanterar lika villkor för hamntjänster kommer det inte att finnas något skäl att hindra företag att utföra egenhantering genom att använda sin egen personal på land.
När det gäller lotsning kommer det förslag som förbereds förmodligen att omfatta ett specifikt system, som skall ta hänsyn till sjösäkerhetsaspekterna, och att bidra till att de allmännyttiga skyldigheterna kan uppfyllas.
Till sist vill jag betona vikten av att utveckla den roll som hamnarna skall spela när ökningen av godstrafiken flyttas över från väg till närsjöfart. För att garantera ett konkurrenskraftigt transportsystem i Europeiska unionen är det absolut nödvändigt att en avsevärd del av den nya efterfrågan, som vi tror skall växa med cirka 40 procent på tio år för gods, kanaliseras mot cabotage inom en utvidgad union. Detta kommer att förebygga andra typer av trängselproblem som redan börjar märkas i andra typer av infrastruktur, t.ex. vägar eller järnvägar, vilket också kräver omfattande modernisering och en mer dynamisk utformning. 
El Khadraoui (PSE ).
     Fru kommissionär! Jag förmodar att ni håller med mig om att detta är en mycket känslig fråga som har varit föremål för bred debatt och orsakat stort kaos, eftersom den ju kan få långtgående konsekvenser för ett stort antal medborgare i unionen. Just nu råder det i hamnkretsar också viss brist på förtroende för de förslag ni snart kommer att lägga fram. Därför vill jag fråga er specifikt om ni planerar ännu ett ingående samråd med alla inblandade i sektorn – arbetstagare och arbetsgivare – för att nå en ömsesidigt godtagbar kompromiss inom de kommande veckorna innan frågan läggs fram för kommissionen. Jag skulle vilja veta vilket tidsperspektiv ni har i tankarna. 
De Palacio,
    Herr El Khadraoui! Jag vet att detta är en mycket känslig fråga. Ni som var här kommer ihåg demonstrationerna och trafikstoppen som ägde rum när vi debatterade den tidigare texten. Vi måste vara på det klara med en sak: Vill vi främja sjöfarten och sjötransporterna eller inte?
Om vi vill främja sjötransporten måste vi göra den mer dynamisk och konkurrenskraftig, naturligtvis utan att tumma på säkerhetsaspekterna eller åstadkomma någon form av social dumpning. Vi får förstås inte heller göra som man exempelvis gör i vissa hamnar i Europeiska unionen i dag och göra det obligatoriskt att anställa en särskild förare från hamnpersonalen eller betala någon som varande anställd, fastän han eller hon inte är det, när man lastar eller lossar en lastbil från ett ro-ro-transportsystem. Detta skulle helt klart utgöra hinder och skapa omotiverade kostnader för sjötransporten.
Om vi verkligen vill stödja cabotage behöver vi i stället göra det så smidigt som möjligt. Därför har vi lagt fram ett antal förslag – varav vissa redan tillämpas – om administrativ förenkling, användning av ny teknik och harmonisering av formulär för att göra det möjligt för sjöfartssektorn att åtnjuta samma möjligheter som t.ex. vägsystemet TIR.
Men det räcker inte. Hamnar måste också främjas som multimodala nav och göras mer dynamiska.
Vi har hela tiden fört diskussioner med sektorerna. Under de tidigare diskussionerna träffade jag vid flera tillfällen företrädare för lots-, docknings- och lastsektorerna. Jag har träffat alla sektorer.
Vi har fortsatt att mötas. I vissa fall har jag själv deltagit, som nu senast vid mötet i Puerto de Amberes, och i andra fall har företrädare från kommissionens andra tjänstegrenar deltagit.
Jag är säker på att min efterträdare – som skall ansvara för att främja dem – under de kommande diskussionerna fortsätter att hålla samtalen i gång och upprätthålla kontakterna med alla sektorer.
Det förhåller sig helt säkert så att det finns vissa situationer som kanske kan kallas gynnade – jag vet inte om de är det – eller som helt enkelt innehåller slutna delar som inte kan upprätthållas. Vi måste som sagt röra oss mot ökad öppenhet, vilket innebär mer arbete, ökad aktivitet, större ansvar och ökad välfärd för hela Europeiska unionens hamnområden. 
Staes (Verts/ALE ).
     Fru talman! Jag har fortfarande några frågor kvar att ställa. Även om jag är tacksam för er öppenhet och uppriktighet, fru kommissionär, så undrar jag ändå vad det är som driver er att presentera detta förslag de sista skälvande dagarna av er tid som kommissionär, med bara sex veckor kvar i ert ämbete? Ni berättade för Saïd El Khadraoui att ni har samrått med alla inblandade och hänvisar då till ert besök i hamnen i Antwerpen. Jag bor i Antwerpen och mig veterligen var den senaste gången ni besökte hamnen i Antwerpen då debatten om det tidigare direktivet var i full gång, som förkastades av detta parlament. Därför kan jag inte se några tecken på samråd om det nya direktivet. Jag vill liksom Saïd El Khadraoui med eftertryck fråga er vilken tidsram ni har. Ni har hittills inte besvarat den frågan. Slutligen inser kommissionären säkert att det ni sade för en stund sedan om hamnarbetarna i Belgien och Flandern inte är något annat än en krigsförklaring, och att ni definitivt inte kommer att lösa denna fråga med den typen av strategi. 
De Palacio,
    Fru talman! Jag är fortfarande en fullfjädrad kommissionär och jag tänker agera därefter fram till sista dagen av mitt arbete. Det spelar mig ingen roll om jag bara kommer att inneha posten i en och en halv månad till, jag tänker presentera det jag behöver presentera om det är färdigt att presenteras. Jag tänker inte låta bli att presentera någonting och överlåta olösta frågor till min efterträdare bara för att jag lämnar min post.
Min tjänst sträcker sig till den 1 november, och parlamentet har gett mig sitt stöd, och jag tänker fullgöra mina plikter fullt ut ända till den 1 november.
Vidare, om det är någon som har förklarat krig så är det vissa sektorer. Jag förklarar inte krig mot någon. Tvärtom, jag har fört ett antal debatter under alla dessa år. Det var ett litet misstag: Mitt senaste möte var i Rotterdam, i en hamnstad, och där träffade jag alla företrädare från hamnfacken. Det stämmer att jag på ett mycket civiliserat och korrekt sätt visades vissa plakat och banderoller som bad mig åka därifrån eller mindre vänliga saker, jag vet. Men vi diskuterade samtliga frågor. Och jag för inte krig mot någon över huvud taget. Det enda jag gör är att ge ett klart stöd för sjötransport, och jag talar här om cabotage. Kan vi förvissa oss om att den lastbil jag talade om eller trailern inom andra typer av transporter kan röra sig så fritt som möjligt och till lägsta möjliga kostnad i denna form av transport och vid överflyttning i hamnar, med kostnader som verkligen kan motiveras och som inte är påhittade, som den jag nyss nämnde som exempel? Jag kan även ta exemplet med kaptenen som gör samma rutt en eller två gånger i veckan och angör samma hamn en eller två gånger i veckan: Känner inte han till vilka problem som hänger samman med att ta fartyget – hans fartyg – in i den hamnen lika väl som en lots som har gjort det ett tag? Det är dessa frågor vi behöver ta itu med, och om vi skall kunna tala om att främja sjötrafik skall vi komma ihåg att dessa aspekter samtidigt måste beaktas.
Jag är inte emot någon, däremot är jag för vissa saker: Jag är för hamnverksamhet, välfärd i hamnarna, utveckling av hamnstäder och hamnområden och den europeiska ekonomin, konkurrenskraften och levnadsvillkoren.
Slutligen kommer många delar i det förslag vi presenterar att begränsas till cabotage. Det är inte fråga om en fartygskapten som plötsligt och utan lots angör vilken hamn som helst. Detta skulle vara meningslöst från säkerhetssynpunkt. Vi talar snarare om en kapten som angör en hamn varje vecka, som känner hamnen och som dessutom har ett tillstånd som har tilldelats av hamnmyndigheten och som garanterar att han har lämpliga kvalifikationer, kunskaper och yrkesskicklighet.
Jag har fått veta att vi kan fortsätta tala med varandra. Vi kan alltid fortsätta tala. Om vi plötsligt skulle komma med lagstiftning utan att ha talat med någon hade jag förstått er oro. Men jag har varit kommissionär i fem år och jag har tillbringat dessa fem år med att tala med hamnsektorerna vid flera tillfällen. Inte bara jag utan även kommissionens tjänstegrenar har ägnat sju år sedan grönboken antogs, liksom tiden dessförinnan under grönbokens förberedelser, åt att tala med de olika cheferna, aktörerna och förkämparna i de europeiska hamnarna. Så nog har det ägt rum både samråd och samtal, alltid.
Jag tänker göra mig förtjänt av min lön till sista dagen och motsvara de förväntningar som ni, parlamentet och rådet, har på mig, det vill säga göra mitt arbete som bland annat består i att presentera detta förslag till direktiv, om det är färdigt. 
Toussas (GUE/NGL ).
   – Arbetarna och deras fackföreningar har kategoriskt motsatt sig avregleringen av hamntjänster. Hamnar är av strategisk betydelse för ekonomisk utveckling och nationellt försvar. Specialpersonal i hamnar arbetar med lastning och lossning av fartyg, fartygens belastning och i ett vidare sammanhang säkerhet och skydd för människoliv till sjöss samt miljön.
Hur bedömer ni, fru kommissionär, dessa kriterier i förhållande till det nya initiativet till nya lösningar? Tar ni hänsyn till arbetstagarnas förslag? 
De Palacio,
    Herr Toussas! När flygplatserna i Europa avreglerades hördes argument som mycket liknar de som nu anförs om hamnar. De anställda var oroliga över att det skulle leda till lägre sysselsättning, försämrade sociala villkor och brist på säkerhet. Inget av detta inträffade.
Vad hände? Det motsatta. De europeiska flygplatserna blev mer dynamiska än någonsin förut.
Herr Toussas! Jag önskar det som är bäst för den ekonomiska tillväxten, arbetstillfällena och levnadsvillkoren för arbetstagarna.
Jag har tagit hänsyn till fackföreningarnas farhågor och jag har ändrat några av de ursprungliga förslagen – som jag nyss nämnde – och jag har infört generella tillstånd, vilket innebär att det finns ett offentligt ansvar för att garantera att alla säkerhetsaspekter och normer respekteras. Det är också en garanti för att arbetslagstiftningen respekteras. Därför anser jag att dessa farhågor är ogrundade. Jag vill betona att detta förslag innebär en öppning, men framför allt mer verksamhet i de regioner ni talade om. 
Talmannen.
    Frågorna nr 29 och 30 kommer att besvaras skriftligen. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Fru talman! De två andra kommissionärerna har endast en fråga var att besvara och detta kommer definitivt inte att ta 20 minuter. Därför borde vi kunna följa ett annat förfarande än vi brukar, eftersom vi inte behöver avsätta 20 minuter till en fråga. 
Miguélez Ramos (PSE ).
   – Fru talman! Jag har befunnit mig här i salen sedan innan frågestunden började. Jag ställde min fråga i juli och har väntat och lyssnat på varje fråga.
Det är inte ledamöternas fel om kommissionärerna överskrider sin talartid. Jag skulle vilja ställa min fråga och, framför allt, höra kommissionärens svar. 
Talmannen.
   Mina damer och herrar! Jag beklagar, men vi kommer att följa det vanliga förfarandet för frågestunden. Vi har ytterligare frågor nu till de andra kommissionärerna. Jag är rädd för att ni misstar er, herr Posselt, eftersom vi har en hel del andra frågor, särskilt till kommissionär Stavros Dimas. Allt jag kan säga är att ni kommer att få ett skriftligt svar på er fråga. Jag beklagar att ni fick vänta, men det gick inte att undvika.
Talmannen.
EU spelar en framträdande roll internationellt när det gäller export av textil- och beklädnadsprodukter och det är ingen tvekan om att textilindustrin i Europa är ”framtidens industri”. När avtalet om textil- och beklädnadsprodukter (inom ramen för WTO) upphör att gälla innebär det här som bekant att kvoterna försvinner, från och med den 1 januari 2005, vilket medför att tillträdet till EU-marknaden blir fritt.
Kan kommissionen upplysa mig om vilka åtgärder den kommer att vidta för att säkra att den europeiska industrin kommer att ges likadan behandling, vad gäller tillträde till marknaderna i tredje länder, som den som EU nu erbjuder WTO:s medlemsländer? Vilken strategi kommer kommissionen att anamma, i syfte att bevara och förbättra den europeiska textil- och beklädnadsindustrins internationella ställning?
Lamy,
     Fru talman! Frågan gäller de slutsatser som kommissionen dragit av att de internationella textilkvoterna kommer att avskaffas den 31 december i år, till följd av det beslut som fattades av Världshandelsorganisationen (WTO) för tio år sedan på multilateral nivå. För tio år sedan beslutade vi gemensamt att kvoterna skulle upphävas i slutet av detta år. Vi är nästan där nu, och det har – helt förståeligt, även om vi haft all tid vi behövde för att förbereda oss på det genom en progressiv avreglering –uppstått en viss oro liksom farhågor och problem som kommissionen har försökt reagera på.
Den övergripande strategi vi har valt består i att, i likhet med frågeställaren, inte betrakta den europeiska textil- och beklädnadssektorn som en gammal typ av industri – som man skulle bli tvungen att avveckla gradvis på ett ur social och politisk synvinkel mer eller mindre anständigt sätt – utan tvärtom som en framtidens industri. Textil- och beklädnadsindustrin i Europa är en konkurrenskraftig, modern, innovativ och produktiv industri. Europa är den kontinent där det inte finns någon modernare och mer produktiv sektor än just textil- och beklädnadsindustrin.
Mot denna bakgrund är det ett faktum att det slutliga avskaffandet av kvoterna är en utmaning för oss och vår konkurrensförmåga, och den måste vi reagera på, vilket är just vad kommissionen gjorde i juni genom att föreslå åtgärder. Vi arbetade med denna fråga tillsammans med en högnivågrupp med representanter från kommissionen, medlemsstaterna, skilda aktörer från sektorn, producenter, distributörer och fackföreningsrepresentanter. Jag deltog också personligen i gruppens arbete, och vi kom fram till ett antal slutsatser.
Det vi föreslår är i huvudsak att vi först skall börja med att kartlägga den internationella handeln – särskilt vår import – lite närmare. Vi kommer därför att i slutet av året inrätta ett kontrollsystem som fungerar mer eller mindre i realtid, så att siffrorna – och särskilt eventuella plötsliga ökningar av importen – kan upptäckas lättare och så att vi om nödvändigt kan dra våra egna slutsatser, vilket WTO ger oss rätt att göra. Vi skall också särskilt uppmärksamma frågor som rör internationell konkurrens, och speciellt olaglig praxis, exempelvis dumpning, bedrägerier och skydd av immaterialrätten. Allt detta är naturligtvis kräftsvulster som måste kontrolleras mycket noga.
För det andra gäller det att erövra de utländska marknaderna. Vi anser att detta är det effektivaste vapnet för att trygga sektorns framtid, vare sig det rör sig om större marknader som är skyddade även i fortsättningen, vilket Förenta staternas marknad är i flera fall, eller marknader som kan vara viktiga för oss, nämligen ett antal marknader i vissa, men inte alla, utvecklingsländer, som inom textil- och beklädnadssektorn nu är potentiella importörer av produkter med högt mervärde, inbegripet europeiska produkter. Hela denna diskussion, som huvudsakligen fokuseras på tullfrågor och andra handelshinder, är resultatet av handelsförhandlingarna vid Doharundan. Vi befinner oss därför i kärnpunkten för dessa internationella förhandlingar.
Jag vill tillägga ett regionalt perspektiv på detta multilaterala arbete som rör Europa–Medelhavsområdet, vilket vi har arbetat på tillsammans med våra partner från Medelhavsområdet, nämligen (helt naturligt) länderna i EU-25, tillsammans med kandidatländerna eller eventuella kandidatländer, till exempel Turkiet. Tanken är att inrätta ett slags alleuropeiskt integrerat ”textil- och beklädnadsområde”, till exempel med hjälp av de samlade förmåner av både alleuropeiskt ursprung och medelhavsursprung, som vi har förhandlat om fram till och med i år.
Slutligen ett par ord om Kina, som naturligtvis är den överväldigande konkurrenten på detta område, med tanke på landets effektivitet, produktivitet och lönenivåer. Vi har inrättat ett system med bilateral dialog med kineserna om textilhandeln för att undersöka olika vägar för att handeln inte skall bli alltför splittrad som ett resultat av att kvoterna överges. Förutom denna dialog på regerings- och förvaltningsnivå har vi påbörjat en dialog med europeiska och kinesiska affärskretsar, och det första mötet i detta sammanhang ägde rum helt nyligen.
Alla dessa åtgärder, som hade sitt ursprung i kommissionens ursprungliga meddelande i oktober för ett år sedan, och som togs upp inom ramen för det arbete som gjorts av högnivågruppen, kommer att bli föremål för ett nytt meddelande från kommissionen, som beräknas komma i oktober. Vi närmar oss därför det datum då fristen löper ut, i slutet av året, i full vetskap om fakta, men också med instrument som nyligen har förbättrats avsevärt. 
Papastamkos (PPE-DE ).
   – Fru talman! Trots att jag slösar bort värdefull tid, vill jag offentligt gratulera kommissionär Pascal Lamy till det arbete som han har utfört inom ramen för den portfölj som han har lyckats få som kommissionär.
Min tilläggsfråga gäller vilka allmänna åtgärder, ömsesidiga åtgärder och åtgärder för att avskaffa handelshinder som kommissionen har för avsikt att vidta både på multilateral och bilateral nivå, samt inom ramen för det transregionala samarbetet. Hänvisningar har gjorts till dem, men det krävs att man övergår från ord till handling, vilket alltid är svårt. Jag vore därför tacksam för ett ytterligare klargörande från kommissionären. 
Lamy,
     Det finns naturligtvis flera nivåer. När kvoterna väl är borta har vi fortfarande både nivån på tullsatserna – vilka som sagt kommer att bli föremål för nya multilaterala förhandlingar, för vilka principerna dessutom bestämdes i Genève i juli – och allting vi hänvisar till som andra handelshinder, med andra ord tekniska hinder som också finns med på den multilaterala dagordningen för förhandlingarna. Jag hänvisar här till en serie tekniska åtgärder när det gäller sammansättningen av material, skydd mot vissa risker och särskilda egenskaper som då och då krävs, särskilt i Förenta staterna eller i vissa viktiga utvecklingsländer, till exempel Brasilien, Sydafrika, Egypten och Indien. Dessa utgör i själva verket handelshinder som, under förevändning av att man skyddar en eller annan särskild lokal företeelse, får den effekten att import förbjuds och lokala producenter skyddas.
Hela området med andra handelshinder än tullar, där jag just har nämnt ett par exempel, hamnar inom ramen för de multilaterala förhandlingar som vi har ägnat oss åt under Doharundan, och det som gäller för textil gäller också för andra sektorer, exempelvis bil- och elektroniksektorerna. Detta område med andra handelshinder än tullar ingår därför också i de förhandlingar som vi för inom WTO. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr kommissionär, mina damer och herrar! Textilindustrin står inför stora förändringar. Den europeiska marknaden kommer att öppnas och handelshindren innebär att våra exportörer inte har tillgång till flera marknader. Jag vill därför fråga hur långt man har kommit när det gäller Singaporefrågorna som rör konkurrens, offentlig upphandling och investeringar. Den exportstrategi som vi behöver för Europeiska unionens del är naturligtvis av största betydelse, och därför vore jag intresserad av att höra er åsikt i frågan. 
Lamy,
     Kommissionen är medveten om Paul Rübigs intresse av frågor som gäller internationell handel, och i synnerhet små och medelstora företag. Det stämmer att textil- och beklädnadsfrågor påverkar små och medelstora företag mer än multinationella företag, och det är därför han är så lyhörd i frågan. I mitt svar till honom vill jag göra ett tillägg till mitt tidigare svar på huvudfrågeställarens tilläggsfråga genom att fokusera på den enda återstående Singaporefrågan, med tanke på att vi – i vart fall under denna förhandlingsrunda, även om de inte försvinner från WTO:s bord – tvingades överge sådana frågor som investeringar, konkurrens, offentlig upphandling och insyn i offentlig upphandling.
Herr Rübig! Det som återstår är ett ämne som ligger er varmt om hjärtat och som vi i Genève beslutade att vi skulle förhandla om formellt denna gång, nämligen att underlätta handeln, vilket innebär en komplett granskning av en del förfaranden, pappersexercis, bemyndiganden, licenser och administrativa beslut som personer som för sina varor över gränserna fortfarande alltför ofta råkar ut för. Hela frågan om att underlätta handeln behandlas fortfarande, och av alla Singaporefrågor var denna förmodligen den som var viktigast för de små och medelstora företagen. Det gläder mig därför att vårt tidsschema och Paul Rübigs prioriteringar sammanföll på denna punkt. Detta var, jag upprepar det, inte fallet med investeringar, konkurrens och insyn i offentliga upphandlingar, men det som var viktigast för de små och medelstora företagen och därmed för textilbranschen – om vi bortser från prisförhandlingar när det gällde tekniska hinder – var att underlätta handeln, och i det avseendet har era önskemål uppfyllts. 

 – Fråga nr 32 från Brian Crowley, som ersätts av Seán Ó Neachtain (H-0221/04): 
Talmannen.
Kommissionen spelade en aktiv roll i maj i år vid den konferens som det irländska ordförandeskapet organiserade om ”Familjer, förändringar och socialpolitiken i Europa”. Med beaktande av de olika bidrag som gjordes under konferenser, hur avser kommissionen nu att prioritera så att familjen ställs i centrum för den europeiska sociala agendan, även Lissabonagendan? 
Dimas,
   .  Jag tackar ledamöterna för att de har tagit upp frågan om familjen i samband med den sociala dagordningen. En av slutsatserna från den konferens som det irländska ordförandeskapet anordnade i Dublin i maj 2004 var att familjen och familjelivet fortfarande är bland de viktigaste faktorerna för individens välbefinnande. De bidrar därför till det sociala kapitalet, även om det inte föreskrivs någon rättslig befogenhet i fördraget att bedriva familjepolitik som sådan. Med tanke på att frågan om familjen ingår i många olika politikområden där kommissionen är aktiv, har den ändå redan bidragit till en utvärdering av sambanden mellan olika sysselsättningsinriktade och sociala politiska linjer och familjernas föränderliga natur.
Dessa samband påverkar redan Europeiska unionens politik och kommer att fortsätta att göra det även i framtiden. De mål som ligger till grund för unionens sociala integrationsprocess, den öppna samordningsmetoden i fråga om fattigdom och social utslagning visar exempelvis tydligt att man måste garantera tillgång till bostäder, hälsovård och utbildning för alla och utveckla politiska linjer som är avsedda att bevara familjesolidariteten.
Bekämpningen av fattigdomen bland barn framhålls också. I detta sammanhang är det värt att notera att fattigdomen bland barn och familjer under senare tid har fått en mer framträdande plats inom den sociala integrationsprocessen. En av de sex främsta prioriteringar som kommissionen och medlemsstaterna beslutade om i den gemensamma rapporten om social integration 2004 är till exempel att man skall inrikta sig på bekämpning av fattigdom och social utslagning bland barn. I det arbetsdokument om social integration i de nya medlemsstaterna som kommissionens personal nyligen har lagt fram påpekas dessutom att en av de viktigaste utmaningarna när det gäller att åstadkomma social integration är att stärka de politiska insatserna för att stödja familjer och sociala nätverk och att skydda barns rättigheter.
Ett annat viktigt politikområde där kommissionen särskilt uppmärksammar familjen är dess fokus på att utarbeta en familjevänlig politik inom områden som sysselsättning och barnomsorg. I överensstämmelse med ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte i Barcelona tar man i den europeiska sysselsättningsstrategin mer specifikt upp problemet med att förena arbete och familjeliv och för fram kvantitativa mål för att öka tillgången till barnomsorg.
När det gäller framtiden, räknar kommissionen med att familjen kommer att fortsätta att vara en angelägen fråga i den europeiska sysselsättningsstrategin och i unionens sociala integrationsprocess, och därigenom för den fortsatta utvecklingen av unionens socialpolitiska dagordning. 
Ó Neachtain (UEN ).
   – Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans svar. Det är uppmuntrande. En av de viktigaste framtidsfrågorna i sysselsättningsdebatten är hur man skall kunna balansera arbetsliv och familjeliv. Vilka frågor har kommissionen tagit fasta på i denna viktiga debatt, och hur avser den att främja diskussionen om dem i framtiden? Hur relaterar kommissionen egentligen denna fråga till Lissabonstrategin? 
Dimas,
   . Att förena yrkes- och familjelivet är en av socialpolitikens viktigaste uppgifter. Vi försöker att uppnå detta mål med merparten av våra lagstiftningsåtgärder och politiska insatser. Till exempel kommer vi inom kort att se över arbetstidsdirektivet, vars bestämmelser är avsedda att göra det möjligt att förena familjeliv och arbete. Flexibel arbetstid är ett annat inslag i en sådan politik. Vi arbetar hårt med detta, och jag hoppas att vi kommer att få en mer detaljerad politik under de närmaste månaderna. 
Talmannen.
Enligt bestämmelserna i artikel 11 i presidentdekret 164/19.07.04, om anpassning av den grekiska lagstiftningen till direktiv 1999/70/EG(1), skall en visstidsanställd, för att ha rätt att omvandla sitt kontrakt till ett avtal om fast arbetsförhållande, ha varit anställd i minst 24 månader och den 19 juli (dagen för offentliggörandet), eller 3 månader före detta datum, ha förfogat över ett giltigt avtal som förnyats minst en gång. Den här bestämmelsen strider mot direktiv 1999/70/EG, eftersom den endast gäller de visstidsanställda som kan visa att de arbetat under den tid som krävs år 2004. Det här innebär med andra ord att det blir de visstidsanställda som får dra konsekvenserna, inte bara av att Grekland fick uppskov med införlivandet av direktivet, utan också av att införlivandet av direktivet dessutom försenades med två år.
Kommissionen har själv i en skrivelse till den grekiska regeringen (av den 13 februari 2004) uttryckt sin förvåning över de åtgärder som denna vidtagit och hänvisat till risker för missbruk av användningen av visstidsavtal under den tid som förflutit sedan tidsfristen för införlivandet av direktivet med den nationella lagstiftningen löpte ut och presidentdekret 81/2003) trädde i kraft. Jag undrar vilka åtgärder kommissionen vidtagit för att kravet om giltigt avtal skall slopas, eftersom det strider mot bestämmelserna i direktiv 1999/70/EG?
Dimas,
   .  Jag vill tacka Dimitrios Papadimoulis därför att hans fråga ger mig möjlighet att klargöra vissa saker som gäller personer i Grekland med anställningskontrakt, vilket är en fråga som har dykt upp, och naturligtvis att klargöra frågor som gäller direktivet om visstidsanställning.
I direktivet krävs att medlemsstaterna skall vidta åtgärder för att för det första förbättra visstidsanställningens karaktär genom att se till att principen om icke-diskriminering tillämpas, och för det andra förhindra det missbruk som kan uppstå genom tillämpning av successiva visstidskontrakt. Hur medlemsstaterna uppnår detta beror till stor del på dem själva. De kan till exempel definiera objektiva skäl som motiverar att sådana kontrakt förnyas, en maximal total tid för på varandra följande kontrakt och ett maximalt antal gånger som sådana kontrakt får förnyas. Det kan finnas olika lösningar för olika industrier eller för olika arbetskraftskategorier, om bara de bestämmelser som antagits räcker till för att förhindra missbruk.
Det bör observeras att det i detta direktiv inte krävs att medlemsstaterna skall vidta åtgärder för att omvandla visstidskontrakt till kontrakt på tillsvidareanställning. Flera länder har sådana bestämmelser inom ramen för ett åtgärdspaket för att förhindra missbruk. Men genom själva direktivet införs ingen rätt för arbetstagare med visstidskontrakt till att få tillsvidareanställning.
När det gäller det nya grekiska presidentdekretet finns det i artikel 10 om övergångsåtgärder en bestämmelse om att vissa successiva kontrakt kan omvandlas till kontrakt på tillsvidareanställning. Men eftersom det i gemenskapsdirektivet inte krävs någon sådan omvandling, kan de metoder och kriterier som används för att bedöma vilket antal och vilka kategorier av personer med anställningskontrakt som täcks av direktivet inte kontrolleras av Europeiska kommissionen.
Den första rättsakten där direktivet införlivades i Grekland, och som Dimitrios Papadimoulis hänvisar till, var verkligen otillfredsställande när det gäller åtgärder för att förhindra missbruk av successiva visstidskontrakt. Kommissionen och de grekiska myndigheterna samarbetade då för att snabbare kunna hitta lösningar och undvika rättsliga åtgärder. Som jag nämnde tidigare har Grekland sedan dess utfärdat ett nytt presidentdekret i vilket ståndpunkten från det tidigare presidentdekretet ändrats med tanke på den offentliga sektorn. Förutom omvandlingen av vissa visstidskontrakt till permanenta arbetstillfällen är tumregeln i det nya presidentdekretet att visstidskontrakt som överstiger maximitiden 24 månader enligt presidentdekretet är ogiltiga rättsligt sett och kan medföra ersättning till arbetstagare samt sanktioner, inbegripet straffrättsliga påföljder, för arbetsgivarna.
Enligt kommissionens preliminära undersökning strider bestämmelserna om successiva visstidskontrakt i det nya dekretet inte mot direktivet om visstidsanställning. Icke desto mindre måste man, eftersom dekretet i fråga bara gäller den offentliga sektorn, också inrikta sig på läget inom den privata sektorn. Så snart Grekland informerar kommissionen om ytterligare lagstiftning där direktivet införlivats kommer vi att förvissa oss om att den motsvarar gemenskapslagstiftningen och att den omfattar de åtgärder som krävs i varje enskilt fall. 
Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Herr kommissionär! Om vi antar att Grekland, vårt gemensamma hemland, i tid hade tillämpat det gemenskapsdirektiv som vi diskuterar, även efter den utvidgning som garanterades 2002, skulle tusentals personer ha sett till att deras kontrakt omvandlades till kontrakt på tillsvidareanställning enligt villkoren i det presidentdekret som ni refererar till. Min fråga är följande: Varför skall tusentals arbetstagare, som blir utnyttjade av arbetsgivarna, vare sig det handlar om arbetsgivare från den offentliga eller den privata sektorn, betala för denna tvååriga försening som de grekiska myndigheterna bär skulden till? 
Dimas,
   .  Frågan är naturligtvis mer en intern fråga för Grekland och dess olika regeringar och departement, men eftersom Dimitrios Papadimoulis särskilt tog upp en bestämmelse som hänför sig till frågan om aktiva kontrakt, för det är vad som åsyftas i den tidigare frasen, vill jag säga att detta särskilda villkor i presidentdekretet för det första – och jag talar om hur det är nu, jag syftar inte på det som hände 2002 – inte innebär någon överträdelse av direktivet, eftersom direktivet inte innehåller någon skyldighet att omvandla kontrakt till kontrakt på tillsvidareanställning. De omvandlingsvillkor som föreskrivs i presidentdekretet ligger inom jurisdiktionen för den grekiska regeringen, och alla tvister som härrör från tillämpningen av dessa villkor kan läggas fram för grekisk domstol.
Villkoret att det måste finnas ett aktivt kontrakt för de personer ni hänvisar till, som inte rekryterades innan direktivet hade införlivats i grekisk lagstiftning, hänför sig till mekanismen för att omvandla kontrakt till kontrakt på tillsvidareanställning. Det ligger därför inte inom kommissionens jurisdiktion att avskaffa detta villkor, eftersom ingen sådan skyldighet att omvandla kontrakt finns medtagen i direktivet.
Som Dimitrios Papadimoulis helt riktigt konstaterade har kommissionen tidigare ställt frågor om vilka åtgärder som vidtagits av den grekiska regeringen för att förhindra missbruk på grund av att visstidskontrakt utnyttjades under den tid det tog att införliva direktivet i den nationella lagstiftningen. Frågan till kommissionen rörde det tidigare presidentdekretet där man dels var sen med att införliva direktivet, dels införlivade det på ett felaktigt sätt. Om denna situation inte hade rättats till under mellantiden genom det nya presidentdekretet, skulle kommissionen i teorin ha kunnat sätta igång det förfarande som föreskrivs i artiklarna 226 och 228, genom vilket man tillkännager att medlemsstaten har misslyckats med att uppfylla sina skyldigheter enligt fördraget, och tvingar medlemsstaten att uppfylla dem.
Eftersom Dimitrios Papadimoulis hänvisade till de medborgerliga rättigheterna skulle kommissionen dessutom faktiskt kunna vidta åtgärder mot medlemsstaten för den händelse att det sena och inkorrekta införlivandet av direktivet skulle förorsaka skador. Det finns vedertagen rättspraxis för sådana åtgärder. På så sätt skyddas medborgarna från de skador som de skulle kunna drabbas av som ett resultat av att en medlemsstat på ett klandervärt och olagligt sätt dröjer med att införliva ett direktiv. De nationella domstolarna har då domsrätt och kan utdöma ersättning, under förutsättning att medlemsstatens uppträdande för det första är olagligt och kränkande, exempelvis genom ett försenat eller inkorrekt införlivande av ett direktiv i den nationella lagstiftningen, och att det för det andra finns en länk mellan orsak och verkan med tanke på medlemsstatens uppträdande respektive den skada som åsamkats.
När det gäller det fall som vi nu diskuterar, och med tanke på att det nya presidentdekretet inte förefaller motsäga direktivet, samt under förutsättning att kommissionen slutför sin undersökning, kan inga åtgärder vidtas gentemot Grekland. 
Talmannen.
Vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta för att se till att medlemsstaterna fullt ut genomför EU:s direktiv mot diskriminering med avseende på ras och dess direktiv om likabehandling på arbetsmarknaden? 
Dimas,
   . Tidsfristen för införlivandet av rådets direktiv 2000/43/EG om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung löpte ut den 19 juli 2003, och tidsfristen för rådets direktiv 2000/78/EG om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet löpte ut i december 2003 med möjlighet till tre års förlängning för att införliva bestämmelserna om diskriminering på grund av ålder och funktionshinder. För de nya medlemsstaterna löpte tidsfristen för införlivandet av båda direktiven ut den 1 maj 2004.
I sin roll som fördragens väktare har kommissionen inlett överträdelseförfaranden mot medlemsstater som inte har införlivat ramdirektiven om rasdiskriminering och sysselsättning i sin nationella lagstiftning inom de ovannämnda tidsfristerna. Fem medlemsstater har dragits inför EG-domstolen för att inte ha införlivat direktivet om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung i sin nationella lagstiftning.
När det gäller de medlemsstater som redan har införlivat direktiven, granskar kommissionen för närvarande i detalj den nationella lagstiftningen för att kontrollera att den korrekt motsvarar direktivens krav. Om så inte är fallet, kommer kommissionen att vidta lämpliga åtgärder. 
Moraes (PSE ).
   – Jag vill lovorda kommissionsledamoten och hans företrädare för deras seriösa ansträngningar att genomdriva dessa direktiv. Men med tanke på blotta antalet EU-medborgare som berörs av dessa direktiv om ålder, funktionshinder, ras, sexuell läggning och religion – det handlar inte om minoriteter – anser kommissionsledamoten att det är förvånande att det råder en sådan kontrast mellan den hastighet med vilken kommissionen och parlamentet drev igenom denna lagstiftning och det sätt på vilket rådet och i synnerhet sex medlemsstater har behandlat dessa direktiv och underlåtit att genomföra dem? 
Dimas,
   . Det är fem medlemsstater som antingen har införlivat bara vissa delar av direktiven eller som inte har införlivat dem helt korrekt. Som jag sade tidigare, skyndade sig kommissionen att inleda överträdelseförfaranden mot dessa medlemsstater. När det gäller ramdirektivet om sysselsättning, skickades ett motiverat yttrande – vilket är den andra fasen i överträdelseförfarandet – i juli 2004, och vi räknar med att få ett svar inom två månader. Om det inte kommer något svar, kommer ärendet omedelbart att hänskjutas till EG-domstolen. Vi kommer att utnyttja alla genomförandeåtgärder som står till vårt förfogande för att övertala dessa medlemsstater att arbeta vidare med dessa mycket viktiga direktiv. 
Talmannen.
   Eftersom den tid som avsatts för frågestund har gått ut, kommer frågorna 35–38 att besvaras skriftligt. 

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om rådets och kommissionens uttalanden om den humanitära situationen i Sudan. 
Bot,
   . Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Låt mig börja med att säga att situationen i Sudan fortfarande är en mycket allvarlig och angelägen fråga för världssamfundet. Rapporterna om illdåd tyder på Sudans regerings oförmåga – och eventuellt ovilja – att vidta nödvändiga åtgärder. Världen håller så småningom på att förlora tålamodet med en regering som förefaller motvillig att ta fullt ansvar för alla sina medborgare.
Detta gäller såväl Darfur som nord–syd-processen. EU står fortfarande fast vid sitt åtagande att hjälpa Sudan att åter få fred och stabilitet så snabbt som möjligt. Sudan bör så snart som möjligt bli ett land där alla medborgare är fria och trygga och inte utsätts för våld och diskriminering. Regeringen i Khartoum bör vara en verklig regering för alla sudaneser och ta fullt ansvar för alla sina medborgares välfärd.
Ett stabilt och demokratiskt Sudan är också en förutsättning för fred och stabilitet i regionen som helhet. De fortsatta spänningarna mellan Etiopien och Eritrea, problemen i Somalia, kriget i norra Uganda och längre bort, och den pågående krisen i området med de stora sjöarna vittnar alla om instabiliteten på den afrikanska kontinenten. Fred i Sudan skulle skapa lovande utsikter till fred i den större regionen. EU bör vara berett att stödja och engagera sig i Darfur-konflikten.
I detta sammanhang välkomnar vi Afrikanska unionens aktiva roll i Sudan-krisen. Så långt som det är möjligt och realistiskt, är det Afrika självt som bör ta ansvar för en lösning av Darfur-krisen. Därför bör EU:s stöd och engagemang i första hand innebära att unionen samordnar sin politik med Afrikanska unionens. Vidare bör Europeiska unionen eftersträva samverkan och samordning med andra viktiga aktörer som till exempel FN, USA och andra internationella parter, inbegripet Arabförbundet.
Mot denna bakgrund har EU:s politik i fråga om Sudan följande inriktning. För det första, stöd till Afrikanska unionens uppdrag i Darfur. För det andra, stöd till Pronk i hans uppdrag som FN:s generalsekreterares särskilde representant. För det tredje, påtryckningar på regeringen och SPLM för att de skall slutföra Naivasha-fredsprocessen. För det fjärde, påtryckningar på regeringen, SLM och JEM för att de skall slutföra Abuja-fredsprocessen. För det femte, samordning av politiska linjer och insatser med de andra internationella aktörerna. För det sjätte, humanitärt bistånd. Slutligen bör unionen aktivt överväga ytterligare åtgärder för att sätta större press på parterna, inbegripet sanktioner.
Stöd till Afrikanska unionen är ett enkelt inslag i EU:s Darfur-politik. Darfur-krisen har visat att Afrikanska unionen är beredd att inta ledarskapet när det gäller att möta Afrikas utmaningar. EU stöder Afrikanska unionen helt och fullt. En stark och duglig afrikansk union är av avgörande betydelse för Afrikas framtid. Detta gäller i synnerhet konfliktförebyggande, konflikthantering och en lösning av Darfur-frågan.
Afrikanska unionen har tagit två viktiga initiativ. För det första har den inrättat den vapenstilleståndskommission som övervakar N´Djamena-avtalet och utvecklingen i Darfur, och för det andra har den tagit initiativ till förhandlingar mellan Sudans regering och rebellerna.
Afrikanska unionens delegation består för närvarande av 125 övervakare, inbegripet övervakare från EU och USA, och har genomfört ungefär 20 granskningar av fall där man har brutit mot vapenstilleståndet. Afrikanska unionens övervakningspersonal stöds av en skyddsstyrka på 305 man, bestående av rwandiska och nigerianska trupper.
På begäran av Afrikanska unionen har Förenta nationerna utarbetat en omfattande plan för hur man bäst skall kunna höja effektiviteten hos Afrikanska unionens delegation i området. I planen räknar man med ett utökat uppdrag för Afrikanska unionen i Darfur, fler militära observatörer, en utökning av den militära personalen i skyddsstyrkan och av personalen i den civila polisen och i den civila stödgruppen. Ytterligare personal kommer också att placeras vid Afrikanska unionens högkvarter i Addis Abeba. Beroende på hur dessa planer utarbetas vidare, kommer EU att överväga att stödja ett utökat uppdrag för Afrikanska unionen i Darfur.
I Abuja har Sudans regering och rebellerna enats om ett humanitärt protokoll, och man planerar också en ny diskussionsrunda om säkerhetsprotokollet. Europeiska unionen har varit representerad under den första förhandlingsomgången, och uppmanar både regeringen och rebellerna att återuppta samtalen mycket omgående.
Tillsammans med Afrikanska unionen är Förenta nationerna en viktig aktör när det gäller att lösa krisen i Darfur. Generalsekreterare Annan besökte Sudan i juli. Han träffade en överenskommelse med Sudans regering om en rad riktmärken som lades fram i kommunikén av den 3 juli. Dessa riktmärken ligger till grund för arbetet inom den gemensamma genomförandemekanism där ordförandeskapet delas mellan den särskilde representanten Jan Pronk och Sudans utrikesminister Ismail.
Den 6 augusti träffade Pronk en överenskommelse med Sudans regering om en handlingsplan. EU stöder handlingsplanen, men anser att resolution 1556 är det viktigaste instrumentet för att även i fortsättningen kunna utöva påtryckningar på Sudans regering
Jag anser att budskapet till de sudanesiska myndigheterna bör vara konsekvent och rakt på sak. Det finns så mycket större anledning till detta, eftersom den särskilde representanten Pronk i sin rapport till säkerhetsrådet den 2 september medgav att det har gjorts framsteg när det gäller säkerheten i lägren och möjligheterna för den humanitära hjälpen att nå fram. Han betonade dock att situationen i Darfur fortfarande är mycket allvarlig. Färska bevis för att bybor i Darfur fortfarande dödas i angrepp av väpnade styrkor och Janjaweed visar hur allvarlig situationen fortfarande är.
Sedan Pronk lade fram sin rapport i säkerhetsrådet den 2 september, har det pågått diskussioner om en ny resolution från säkerhetsrådet. Europeiska unionen är för en stark resolution för att behålla pressen på parterna i Sudan. Vid mötet i rådet (allmänna frågor) i måndags diskuterade vi preliminära sanktionsalternativ. För närvarande är hotet om sanktioner antagligen det bästa sättet att sätta press på Sudans regering, så att den uppfyller sina förpliktelser.
Förenta staterna stöder också denna linje. I en offentlig utfrågning i senaten har utrikesminister Powell uttalat sitt stöd för en utökning av Afrikanska unionens uppdrag och för tanken att man bör sätta stopp för de militära sudanesiska flygningarna över Darfur. Han tog också upp möjligheten att införa sanktioner. Samtidigt uppmanade han Sudans regering och SPLM, liksom även SLM och JEM, att öka ansträngningarna med att slutföra förhandlingarna. Detta sammanfaller med EU:s uppfattning, så som den formulerades i våra slutsatser i måndags.
Till sist några ord om det humanitära biståndet och framtidsutsikterna. Även om det humanitära biståndet har fått bättre möjligheter att nå fram, är den humanitära situationen fortfarande kritisk. Våldet kanske har minskat, men det ökända Janjaweed och milisen är fortfarande aktiva. Säkerhetssituationen är totalt otillfredsställande, och detta framgår bland annat tydligt av att nästan inga av internflyktingarna och flyktingarna återvänder till sina hem. Vi uppmanar ännu en gång enträget Sudans regering att sätta stopp för våldet, att avväpna Janjaweed och ställa dem inför rätta och att garantera säkerheten för de civila utanför lägren.
EU står för en betydande del av det humanitära biståndet och har hittills bidragit med 288 miljoner euro. Det behövs mycket mer, och som den särskilde representanten Pronk angav i sin rapport har FN:s insatser för att avhjälpa krisen i Darfur bara finansierats till 50 procent, vilket innebär ett finansieringsunderskott på 255 miljoner amerikanska dollar enbart för Darfur-krisen. EU bör också lämna ett betydande bidrag för att täcka detta underskott.
Under tiden bör vi vidta förberedelser för att återuppbyggnaden i Darfur skall kunna inledas så snart krisen har upphört och ett omfattande fredsavtal har ingåtts mellan nord och syd.
Till sist framtidsutsikterna. Världssamfundet bör fortsätta att utöva påtryckningar för att få till stånd en snar politisk lösning av de konflikter som håller på att ödelägga Sudan. Påtryckningar på parterna att gå vidare med både Naivasha- och Abuja-processerna, stöd till Afrikanska unionen och FN, humanitärt bistånd och en beredskap att vidta ytterligare åtgärder, inbegripet sanktioner; detta är de viktigaste inslagen i EU:s Sudan-politik. EU har förbundit sig att hjälpa till att ge Sudan fred och stabilitet. EU arbetar sida vid sida med Afrikanska unionen och Förenta nationerna, men unionen kommer att ta sitt eget ansvar i enlighet med rådets slutsatser av den 12 och 26 juli och den 13 september. Fred i Sudan är av enorm nationell betydelse, men det kommer också att få en avgörande effekt för freden i regionen, som jag har sagt. Fred i Sudan är därför ett centralt mål för vår Afrika-politik. 
Nielson,
   . Herr talman! Jag är tacksam för möjligheten att diskutera den kris som har uppstått i Darfur och för det intresse som parlamentet och utskottet för utveckling har visat genom att göra detta till sitt första uppdrag under denna nya mandatperiod.
Delegationen har återvänt med en klar bild av en komplex situation och har uttryckt indignation över de fruktansvärda händelser som fortfarande äger rum i Darfur.
Kommissionen var aktivt engagerad i det humanitära biståndet till västra delen av Sudan innan denna kris utvecklade sig till vad den nu är. Situationen är nu så fruktansvärd att vi hittills har använt 105 miljoner euro. Denna summa har till största delen använts till grundläggande humanitärt livsmedelsbistånd, men vi försöker också stödja den politiska processen. Denna summa motsvarar ungefär 37 procent av EU:s sammanlagda bidrag. I normala fall är kommissionens andel av stödinsatserna i dessa humanitära kriser omkring 20 procent av medlemsstaternas sammanlagda bidrag. Här skulle jag vilja tillägga att vi ser en ganska stor spridning när vi jämför vad de olika medlemsstaterna har bidragit med. Jag nämner detta, eftersom jag anser att det kvalitativa värdet av vad EU som helhet gör i en given situation inte bara är beroende av vad kommissionen gör eller av vår sammanlagda insats, utan också av hela EU:s helhjärtade engagemang och stöd för vår verksamhet.
Vi satsar också pengar och arbete på situationen i Tchad, genom att erbjuda tak över huvudet för uppskattningsvis 200 000 flyktingar från Darfur.
Under genomförandet av biståndsinsatserna har vi stött på ständiga administrativa hinder från Sudans regering och betydande logistiska problem som har lett till stora extrakostnader. Mer än 25 procent av kostnaderna för denna insats är en följd av logistiska problem.
De administrativa problemen håller successivt på att lösas, enligt min mening i stor utsträckning tack vare världssamfundets påtryckningar på Sudans regering. När det gäller logistik håller ECHO på att inrätta ett tekniskt kontor i Darfur och ett annat i Tchad för att förbättra samordningen på plats. Dessa kontor kommer att vara i drift i slutet av den här månaden, och vi planerar för en första period på 12 månader.
Det återstår dock mycket mer att göra. Uppskattningsvis 40 procent av den drabbade befolkningen har fortfarande inte tillgång till humanitärt bistånd, och trots förbättringar i vissa områden kommer det fortfarande in rapporter om våld, inbegripet systematiska våldtäkter av kvinnor. Jag är medveten om att delegationen har kommit tillbaka med berättelser om fruktansvärt våld och stor fruktan.
Det är viktigt att världssamfundet är berett att handla även i fortsättningen, eftersom de humanitära behoven kommer att kvarstå under ännu ett år, även med det bästa tänkbara scenariot. Som vi har sett, är effekterna av dessa kriser fortfarande kännbara och vi måste ha en sådan organisation att vi kan hantera dem bättre i framtiden.
Vid sidan av det humanitära biståndet har EU varit mycket aktivt på det politiska området. Vi har för första gången utnyttjat den EUF-finansierade afrikanska fredsbevarande resursen, som finansierar merparten av Afrikanska unionens uppdrag. Detta har möjliggjort en snabb reaktion från Afrikanska unionens freds- och säkerhetsråd genom ett beslut som fattades vid dess första officiella sammanträde efter det humanitära eldupphöravtalet i N'Djamena. Detta råd har sänt ungefär 150 observatörer och en 300 man stark militär skyddsstyrka för att övervaka eldupphöravtalet.
Trots att denna insats har varit begränsad i omfattning har resultaten på plats varit positiva. Jag är fullt övertygad om att endast ett initiativ från Afrikanska unionen kommer att få en sådan politisk tyngd och relevans att det kan tvinga de krigförande parterna, och särskilt Sudans regering, att uppfylla sina förpliktelser. Det betyder inte att andra inte bör och inte kan spela en mycket viktig roll. Partnerskap och äganderätt är inte oförenliga, i synnerhet inte när partnerskapet sköts på ett professionellt sätt och bygger på den sunda principen att synlighet är bra men genomförbarhet är bättre.
Det är uppenbart att några av de befintliga svagheterna i organisationen som Afrikanska unionen har upplevt skulle kunna, och bör, avhjälpas genom ett förstärkt partnerskap med Förenta nationerna och med EU som sådant, inbegripet våra medlemsstater. Men min bedömning är att Afrikanska unionen måste spela den ledande rollen, vilket också ordförandeskapet tydligt har påpekat i dag. Afrikanska unionen måste sätta i gång och styra detta uppdrag.
Om Afrikanska unionen begär det, är kommissionen i detta avseende beredd att i samverkan med medlemsstaterna överväga att utöka stödet, via det fredsbevarande organet, till en välplanerad utvidgning av Afrikanska unionens uppdrag i Darfur.
Det mest angelägna målet är uppenbart att garantera civilbefolkningen maximalt skydd. Hela problemet med om man skall återvända eller inte, och vad man skall återvända till, är i hög grad beroende av om människorna känner sig trygga i denna situation.
Vi måste vara redo att i lämpliga fora diskutera ett eventuellt tillägg till Afrikanska unionens nuvarande uppdrag med parterna, om Sudans regering är ovillig eller oförmögen att skydda befolkningen i Darfur effektivt. Detta är ett måste.
Det är också viktigt att notera att vi står inför en verklig konflikt. Det här handlar om mer än lite oorganiserat våld. Det gäller inte bara problemet med Sudans regering, det finns också rebellgrupper som slåss för sina mål – de finns verkligen.
Därför måste allt detta hanteras genom ett allvarligt försök till medling, genom att sätta press på alla parter.
Det är också viktigt att betona att en hållbar politisk lösning av Darfur-krisen med nödvändighet måste formuleras och utarbetas i överensstämmelse med och i relation till den globala Naivasha-processen. En lösning som enbart gäller Darfur kommer inte att lösa det mer omfattande problemet. Problemet i Darfur uppstod faktiskt inte ur tomma intet, det var ett resultat av problemen i Sudan.
Ett visst mått av politisk enighet har uppnåtts i Abuja och detta är en bra början, men vi måste stödja alla krafter som verkar för att styra denna situation i rätt riktning och samtidigt inrikta oss på den enorma uppgiften att förbättra den humanitära situationen på plats. 
Hybášková (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag deltog i en faktainsamlingsresa med Europaparlamentet till Darfur. Mina slutsatser är de följande: Säkerhetssituationen där är oroväckande; den politiska situationen har inte förändrats; Sudans regering är inte villig att vidta några åtgärder utöver dem som den påtvingats av den internationella politiska viljan; och den humanitära situationen har bara förbättrats i liten utsträckning.
Jag är mycket ledsen över att behöva konstatera att vi endast kort tid efter den 11 september har tiotusentals mycket fattiga människor som bor i läger. Det finns ingen framtid för dem, och inte heller någon väg tillbaka. Femtio procent av befolkningen i lägren är under 15 år, så vi håller på att skapa en ny generation utslagna människor som bara kan beväpna sig med kalashnikovgevär och bli nya fundamentalister och nya extremister. Vi måste vara mycket noga med de åtgärder vi vidtar för att garantera vår individuella och gemensamma säkerhet.
Vilka är de punkter som måste diskuteras? Den första är det etniska sammanhanget. Vi har sett att det inte finns några araber i lägren. Nittio procent av dem som vi har talat med har inte arabiska som sitt modersmål. På arabiska kallas de ”Suda”, den svarta befolkningen. Det sexuella våldet är mycket utbrett. En shejk berättade för oss att de måste skicka ut kvinnor från lägren för att hämta mat och vatten, eftersom de åtminstone kommer tillbaka, medan männen dödas om de skickas ut. Mängder av människor dödas och mängder av människor fördrivs från sina läger. Detta bör omedelbart förhindras. Situationen är ännu mer oroväckande i fråga om säkerhet än i humanitärt avseende.
När det gäller den humanitära hjälpen når den upp till 60 procent av internflyktingarna i lägren. Situationen har förbättrats genom att Sudans regering tillåter icke-statliga organisationer och vissa humanitära organisationer att komma in i områden under regeringens kontroll. 
Kinnock, Glenys (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill med en gång säga att allt jag såg i Darfur bekräftade uppfattningen att det är ett folkmord som pågår där. De bevis och vittnesmål som vi fick från de människor vi talade med handlade alla om samarbete mellan Janjaweed och Sudans regering. 
Vad människorna talade om var det samordnade våldet mot dem. Det var inte något slumpmässigt våld, det samordnades av Janjaweed med stöd av och i maskopi med Sudans regering. Av de människor vi talade med fick vi höra talas om halshuggning, bränder, brutalitet, terror och fruktansvärt lidande. Det är bara 1994, när jag var i Rwanda, som jag någonsin har sett en så stor skräck i människors ögon som jag såg i dessa läger i Darfur och i Tchad.
Vi måste få ett effektivt globalt vapenembargo och en internationell undersökningskommission; vi behöver riktade sanktioner mot de personer, både i regeringen och i näringslivet, som har varit delaktiga i dessa grymheter, och jag anser att man bör införa ett oljeembargo. 320 000 fat olja produceras varje dag, men vinsterna från dessa oljefat når aldrig Sudans folk.
Både till kommissionen och till rådet vill jag säga att Afrikanska unionen i Al Fasha inte uttryckte någon entusiasm över en utökad skyddsstyrka. De hade inte mycket samordning med Förenta nationerna eller någon diskussion om handlingsplanen. De krävde fler övervakare och en internationell polisiär övervakningsstyrka till skydd för de mänskliga rättigheterna. De sade att de inte kunde klara av de utmaningar de nu stod inför, och än mindre att de kunde klara av en avsevärt utökad skyddsstyrka. På den punkten var de mycket tydliga och benhårda.
Både till kommissionen och till rådet vill jag också säga att den handlingsplan som FN beslutat om leder till att Sudans regering nu skickar trupper till de säkra områdena, in i rebellområdena, och åstadkommer enorm instabilitet och enorma svårigheter. De kränker flygförbudszonen. När vi landade i Al Fasha svävade en attackhelikopter över våra huvuden. Vid vårt besök i en av byarna såg vi de raketer som hade avfyrats mot byborna, och som hade ödelagt byn och tvingat byborna att skingras och fly i in i bushen.
Vi vill inte längre höra orden ”aldrig mer” från någon i världssamfundet. Vi måste utmana Sudans regering och sätta stopp för dess oförsonliga, Orwellska förnekande av vad som pågår i landet. Våldsmönstret måste brytas. 
Hall (ALDE ).
   – Herr talman! Jag deltog i förra veckans delegation till Darfur, och jag vill uppmärksamma den humanitära situationen där.
Som ett resultat av brutala attacker från Sudans regering och dess allierade milis har en fjärdedel av befolkningen i Darfur i skräck flytt från sina hem. 200 000 hade gått över gränsen till Tchad och 1 200 000 är internflyktingar inne i Sudan. Tillgången till humanitärt bistånd har förbättrats – som rådet meddelade – men vi fick veta att var tredje person fortfarande är avskuren från bistånd på grund av regnen och bristande kapacitet, och på grund av pågående sammandrabbningar mellan regerings- och rebellstyrkorna. Detta bidrar till att göra situationen enormt bräcklig. Alla som har fördrivits måste få tillgång till humanitär hjälp och det kommer de att behöva under minst 18 månader till, eftersom de inte har kunnat odla några grödor i år. Det värsta tänkbara scenariot skulle vara om det humanitära biståndet blockerades av nya strider och politiska hinder. Det skulle innebära att 1,2 miljoner människor drabbades av svält.
När delegationen besökte Darfur, sade alla som vi talade med samma sak till oss: De ville återvända till sina hem, men de var fruktansvärt rädda för fortsatta attacker. Den humanitära krisen i Darfur kommer inte att upphöra förrän människorna känner sig trygga nog att återvända hem. Det kommer endast att ske om det inte sker några fler kränkningar av eldupphöravtalet, och om konflikten kan få en omfattande politisk lösning.
Jag skulle vilja vädja om att vi i våra diskussioner inte kör fast alltför mycket i frågor som huruvida det är ett folkmord som pågår i Darfur eller inte. Låt oss inrikta oss på de insatser som Europaparlamentet kan göra för att stödja Afrikanska unionens övervakare av eldupphöravtalet och fredsförhandlingarna. Om vi inte agerar praktiskt i denna kris, kommer vi att svika över en miljon sudaneser som är beroende av oss för sin överlevnad. 
Aubert (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi delar naturligtvis parlamentets uttalade önskan om att hjälpa det civila samhället i Darfur och få ett slut på det inbördeskrig som har varit fruktansvärt både ur humanitär och politisk synvinkel, och att, som redan nämnts, göra detta med stöd av exempelvis Afrikanska unionens initiativ. Även om det är viktigt och till stor nytta att släcka bränder så anser jag att det är ännu viktigare att se till vi inte orsakar egna bränder. Jag skulle därför vilja ta upp frågan om tillgång till oljeresurserna, vilken håller på att bli allt mer problematisk och förenad med konflikter. Det är en fråga som har underblåst elden i Darfur i flera år, med fruktansvärda effekter.
Det är ett bekant scenario: Spänningar och krig intensifieras när tillgången till oljeresurserna blir en källa till konflikter och en viktig fråga både för ett antal internationella makter och de lokala makterna. Det är inte bara Förenta staterna och Europa – särskilt Frankrike, som har stort inflytande i regionen – som är inblandade i läget, utan också Kina och ett antal asiatiska länder. Vi är alltså alla medvetna om skandalen med missbruket av oljeintäkterna, vilka ofta bara berikar enskilda personer och gynnar den korruption och vapenhandel som vi ser idag, för att inte tala om de allt värre kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i de berörda samhällena, allt detta mot bakgrund av på varandra följande diktaturer, som i sin tur ibland mer eller mindre öppet stöds av samma människor som idag uttalar sin indignation över situationen.
När vi nu står inför denna situation anser jag att EU har ett stort ansvar och är skyldigt att på global nivå och följaktligen inom FN lansera en helt annorlunda energipolitik, en som är rättvis, hållbar och som verkligen är avsedd att tjäna medborgarna, och att göra detta med hjälp av politiker, oljeföretag och det civila samhället. Vi måste alltså intensifiera kampen mot den ekonomiska brottsligheten och mot skatteparadisen. Vi måste blockera bankkontona och de vinster som diktatorer och profitörer av alla slag gör. Vi måste naturligtvis erbjuda vårt massiva stöd till alternativ energipolitik både hemma och i sådana länder som dessa, och Europeiska unionen måste också bli mycket mer krävande och vaksam när det gäller det stöd som större internationella finansiärer lämnar till vissa oljeprojekt, exempelvis oljeledningen i Tchad-Kamerun. Vi måste stödja det civila samhället och demokraterna i dessa länder och kort sagt kunna agera diplomatiskt, politiskt och ekonomiskt på ett sammanhållet sätt. Jag menar att detta skulle kunna utgöra en viktig och till och med prioriterad uppgift för den framtida företrädaren för en stark gemensam utrikespolitik – en politik som vi alla väldigt gärna skulle vilja se. 
Morgantini (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I flyktinglägren och lägren för tvångsförflyttade personer i Sudan och i Tchad råkade vår parlamentsdelegation på ett ovanligt och dystert humanitärt förhållande: civila, kvinnor, barn och män, de nya jordens fördömda, som flytt från våld och död och lever i rädsla för att bli angripna och tvingas fly igen. De vill återvända till sina byar, av vilka hundratals har förstörts, men de vill återvända i trygghet. De vädjar därför till det internationella samfundet att öka närvaron. De litar inte på den sudanesiska regeringen, de vill att rättvisa skall skipas och att de brott de utsatts för inte skall förbli ostraffade.
Vi står inför en enorm tragedi – en miljon tvångsförflyttade, 200 000 flyktingar, 30 000 döda – och där ingrep det internationella samfundet mycket sent med att vädja om eldupphör och påbörja fredsförhandlingar.
I de läger vi besökte såg vi inga som dog av svält. Nödhjälp har anlänt, utom i de områden som hålls av rebellerna. De kan inte nås av konvojerna med humanitär hjälp på grund av regnen, och därför finns det inga fullständiga uppgifter om förhållandena där. Men även i de områden som inte berörts av kriget såg vi enorm fattigdom. Många medborgare i Sudan eller Tchad anmäler sig som tvångsförflyttade personer eller som flyktingar för att få mat och läkarvård. De demokratiska oppositionsgrupper som vi mötte i Darfur, vare sig det rörde sig om afrikanska eller afro-arabiska samhällen, var överens om att den väpnade konflikten, som startats av SLA:s eller JEM:s styrkor, hade sina rötter i underutveckling och en politik som syftade till att marginalisera regionen, särskilt de afrikanska samhällena. Faran för att våldet skall bryta ut igen är alltid närvarande. Om inte orsakerna avlägsnas, kan det ske explosioner inte bara i Darfur.
Jag anser därför att det är viktigt att Europeiska unionen uppmanar till positiva resultat från förhandlingarna i Abuja. Vi måste sätta tryck på den sudanesiska regeringen och SLA- eller JEM-styrkorna så att de upprätthåller eldupphöröverenskommelsen och, som ni själv sade, vi måste framför allt samarbeta för att öka närvaron av Afrikanska unionens styrkor och människorättsobservatörer. Vi måste också hjälpa de delar av det civila samhället som upprätthåller de mänskliga och sociala rättigheterna, så att de kan göra sitt budskap synligare. Jag tycker också att det är mycket viktigt att stödja och fortsätta Naivasha-samtalen.
Som många människor i Sudan har sagt oss är det bara möjligt att lösa problemen politiskt. Det går inte att lösa dem med militära medel. Därför tror jag på ett strängt vapenembargo mot Sudan, inte bara från Europeiska unionens sida utan också från FN, och det måste också sättas starkt tryck på Eritrea och alla andra som säljer vapen till rebellerna.
Det är svåra tider nu, för krig och terrorism förstör våra liv. Jag menar att vi måste handla klokt och bestämt så att folket i Sudan kan gå i riktning mot utveckling och rättvisa. 
Goudin (IND/DEM ).
    Kära kollegor! I Sudan pågår just nu en humanitär katastrof av närmast ofattbar dimension. Enligt FN:s världsorganisation, WHO, dör ungefär 10 000 människor varje månad i flyktinglägren i Darfur i västra Sudan. De flesta av dessa är barn.
Omvärlden känner till vad som pågår i Sudan, men står trots detta handlingsförlamad inför denna humanitära tragedi. Vi är överens om att omvärlden måste agera omgående. Frågan är dock hur konflikten skall lösas på bästa sätt. Det är viktigt att ha två principer i åtanke. För det första, bred internationell uppslutning. För det andra, respekt för folkrätten.
En intervention i Sudan skall vara grundad på ett FN-mandat. Genom detta uppnås största möjliga internationella uppslutning. FN bör agera i samarbete med den afrikanska unionen. Agerandet blir därmed förankrat bland de afrikanska länderna, vilket underlättar en varaktig lösning. Den FN-struktur som kan användas är t.ex. den multinationella styrkan Shirbrig. Denna insatsstyrka var en av FN-aktörerna i konflikten mellan Etiopien och Eritrea. Militära insatser från EU riskerar att försvåra möjligheterna att genomföra en lyckad FN-intervention. Planerna på ett EU-ingripande i Sudankonflikten ger dessutom intryck av att vara en språngbräda mot skapandet av en EU-armé som kan agera utan FN-mandat. EU-konstitutionen gör det möjligt för EU att ingripa i konflikter utan FN:s stöd. Detta riskerar att försvaga folkrätten.
Ett agerande inom FN:s ram är den bästa förutsättningen för att skapa en bred internationell uppslutning för att lösa konflikten. Då sker också insatsen inom folkrättens ram. Lösningen på konflikten blir därmed mer legitim och mer hållbar. Tack för ordet. 
Ryan (UEN ).
   – Herr talman! Sudans regering har inte uppfyllt sitt allvarliga internationella åtagande i enlighet med FN:s säkerhetsråds resolution 1556 från i juli. Denna uppfattning delas av många internationella människorättsorganisationer, inbegripet International Watch och Internationella rödakorskommittén.
Det verkar som om många läger i Darfurregionen i västra Sudan fortfarande kontrolleras både av den väpnade Janjaweedmilisen och av Sudans regering. Detta är helt enkelt en oacceptabel situation. Organisationerna måste få fritt och ohindrat tillträde till dessa läger. Så är det inte för närvarande. Många hjälporganisationer arbetar under mycket svåra omständigheter.
Denna uppfattning delas också av de ledamöter i utskottet för utveckling som nyligen reste till Darfurområdet på en faktainsamlingsresa för Europaparlamentets räkning. Vi har i eftermiddag lyssnat till många av dem som var med på denna resa. Jag gratulerar dem till att ha gjort resan och kommit tillbaka med sina rapporter. Jag ser fram emot utskottets nästa sammanträde. Jag är säker på att vi kommer att få höra mer i detalj vad de har hört och sett.
Jag tror att ett av de bästa sätten att gå vidare är att engagera fler trupper från Afrikanska unionen för att verka som fredsbevarare i Darfurområdet. Detta skulle också bidra till att garantera att vi kan få till stånd en afrikansk lösning på ett afrikanskt problem. Hittills har vi inte kunnat nå detta mål, eftersom det inte finns tillräckligt många trupper från Afrikanska unionen på plats som skulle kunna framtvinga ett eldupphör. Sudans regering har för det mesta tillämpat en undanglidande taktik, vilket har lett till att de få fredsbevararna från Afrikanska unionen har nekats tillträde till alla regioner runt om Darfur. Sudans regering har sagt att det finns enorma svårigheter och att den behöver mer tid; men som en av de tidigare talarna sade, är regeringen oförmögen att genomföra vad vi har bett den om, eller är den motvillig? Ju mer man lyssnar på människor – vare sig det är hjälporganisationer eller ledamöter i vårt utskott för utveckling eller andra grupper – som har varit på plats och på nära håll har sett vad som pågår, måste man säga att det finns en total brist på engagemang att göra någonting åt de våldshandlingar som sker i området.
Jag stöder den starka roll som Europeiska unionen har spelat för att förse Sudans folk med humanitär hjälp. Värdet på hjälpen uppgår i år till över 400 miljoner euro. Europeiska unionen kommer att fortsätta att vara den största givaren av internationellt bistånd till Sudan under ytterligare en tid.
Sudans regering måste nu inse den tydliga utmaning som den står inför. Den måste helt och fullt leva upp till sitt internationella ansvar och sitt ansvar för sitt eget folk, eller utsättas för ytterligare internationellt fördömande i form av sanktioner. Europeiska unionen bör tillsammans med Förenta nationerna allvarligt överväga att införa ett globalt vapenembargo mot Sudan. Detta skulle på ett konstruktivt sätt bidra till att blockera militära leveranser både till Sudans regering och till den väpnade Janjaweedmilisen. 
Belohorská (NI ).
    Tack så mycket, herr talman. Jag skall försöka utnyttja tiden på bästa sätt.
Jag vill tacka ministern för att han också kom till utskottet för utrikesfrågor för att berätta för oss om de steg som skall tas för att hjälpa upp läget. Efter att ha lyssnat till allt detta kommer jag ivrigt att vänta på nästa veckas beslut från säkerhetsrådet och beslutet från FN:s plenarmöte som rör detta läge, så att Europeiska unionen då också kommer att kunna fatta sina egna oberoende beslut om sina egna fortsatta åtgärder. Jag anser att de ohyggligheter som vi har hört talas om inte kan lösas genom att man bara ökar det bistånd som ges till dessa människor för att tillgodose deras grundläggande behov så att de kan överleva, utan det finns ett verkligt behov av att försöka lösa frågorna genom att sätta ekonomisk press på regeringen. En gemensam taktik från alla organisationer som kan hjälpa till omfattar även avtal med Afrikanska unionen eller FN och även med Förenta staterna. Jag håller tummen för att det kommer att fattas ett beslut så snart som möjligt för dessa olyckliga människors skull. 
Deva (PPE-DE ).
   – Herr talman! I Darfur äger ett folkmord rum inför våra ögon. Det kräver att vi agerar omedelbart. Det är världens största humanitära kris för närvarande. Det har lett till 1,4 miljoner internflyktingar i Sudan, över 200 000 människor har flytt till grannlandet Tchad och antalet civila dödsoffer har stigit till nästan 50 000. 
Regeringen i Khartoum har beväpnat milisgruppen, Janjaweed, så att den kan anfalla den icke-arabiskspråkiga civilbefolkningen och har stött dem genom raketanfall från helikopter och från Antonov- och MiG-flygplan. Bombningen av bybor och de systematiska våldtäkterna har terroriserat befolkningen och lett till en allvarlig humanitär kris som kommer att förvärras när regnperioden inleds.
Världssamfundet har erkänt att det som nu pågår är ett folkmord och detta aktualiserar en rad nya lagstiftningsåtgärder för oss, bland annat att påverka FN:s säkerhetsråd så att det ger Internationella brottmålsdomstolen befogenhet när det gäller Sudan att gripa och straffa de som begår dessa fruktansvärda krigsförbrytelser, oavsett om Sudan utövar sin rättskipning som suverän stat och undertecknar Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen eller inte.
Trots den humanitära hjälpen inträffar för närvarande omkring 100 000 dödsfall i månaden i flyktinglägren på grund av dysenteri och som en följd av den otrygga situationen. Krisen skulle kunna leda till ett ännu större folkmord. Vi måste visa att detta inte är Rwanda, att vi nu vet hur vi skall reagera på denna typ av kris för att kunna rädda människoliv så som vi visade i Kongo. Situationen förvärras varje dag. Därför måste vi sätta press på Sudans regering, så att den lever upp till sitt åtagande av den 3 juli att ge det humanitära biståndet möjligheter att nå fram. Regeringen i Khartoum måste också acceptera utplaceringen av internationella observatörer från Afrikanska unionen och Europeiska unionen.
Eldupphöravtalet bör respekteras. Militära flygplan bör få flygförbud i Darfur och avväpningen av milisen bör påskyndas. FN bör införa ett globalt vapenembargo mot Sudan. Regeringen, Tchad, Libyen och Centralafrikanska republiken bör utföra en rigorös kontroll av handeln med handeldvapen i regionen, och Afrikanska unionen bör upprätta en internationell polisstyrka. Vi måste till sist agera för att få slut på denna situation. 
Gomes (PSE ).
   – Herr talman! Den humanitära krisen i Darfur har politiska orsaker. Människorna i Darfur har varit inblandade i ett uppror, inte för att kräva självstyre, utan mot den underutveckling och den politiska och ekonomiska marginalisering som de har utsatts för av Khartoum, vilket har underblåst den etniska konflikten sedan 1980-talet. Vi har inte att göra med en regering som är ovillig att utföra sina skyldigheter, utan med en diktatorisk regering som använder mer än hälften av statsbudgeten till Mig-flygplan och annan militärutrustning, och som inte investerar oljevinsterna i sådant som kan hjälpa det sudanesiska folket. Det är en regim som är van att leva under sanktioner, som är skicklig på att exploatera rivaliteten inom det internationella samfundet och som är i stånd att mobilisera de länder som man säljer olja till, eller från vilka man köper vapen, exempelvis Kina och Pakistan, under säkerhetsrådets beskydd. Det är en regering som inser att det inte ligger någon politisk vilja bakom när ständiga medlemmar av säkerhetsrådet använder ord som ”folkmord” för att beskriva vad som händer i Darfur men inte agerar omedelbart och med lämpliga resurser för att stoppa folkmordet med något annat än ord. Den sudanesiska regeringen uppfyller därför bara delvis sina skyldigheter enligt resolution 1556, men har inte uppfyllt den viktigaste skyldigheten, nämligen att få slut på det krig som man för mot sitt folk i Darfur.
Afrikanska unionen håller på att utföra ett uppdrag som är värt Europeiska unionens beröm och stöd. Det måste göras mer när det gäller logistisk och militär förmåga. Det måste göras mer för att stödja samordningen mellan Afrikanska unionen och FN. Det måste göras mer när det gäller ett snabbt stöd till de humanitära organisationerna och kontoren på platsen. Det är mycket viktigt att vi ökar den internationella närvaron i området, med både övervakare av eldupphöröverenskommelsen från Afrikanska unionen och fredsbevarande styrkor, humanitära organ, människorättsobservatörer och en internationell polisstyrka. Det måste också finnas ett tydligt mandat från säkerhetsrådet om att skydda den utsatta civilbefolkningen. Detta är vad alla de flyktingar och tvångsfördrivna personer som parlamentets utsända talat med har bett oss göra. EU:s regeringar, både i och utanför säkerhetsrådet, har ett särskilt ansvar för att ge ett sammanhållet budskap till den sudanesiska regeringen, vars kärna är svag, diktatorisk och korrupt samt föremål för inbördes rivalitet. Om parlamentet och de europeiska regeringarna anser att situationen motsvarar folkmord så är det minsta de kan göra att rekommendera ett vapenembargo och ett oljeembargo. Det är det enda språk som den sudanesiska regeringen förstår. EU och hela det internationella samfundet måste kräva att eldupphöröverenskommelsen upprätthålls, och att den nuvarande överenskommelsen utsträcks till alla regioner. 
Bonino (ALDE ).
   – Herr talman, herr minister, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi reagerar på en kris som utlöstes och exploderade i mars 2003. Nu är det september 2004, och denna försenade reaktion beror inte på att vi inte visste. Låt oss bara tänka på hur få dörrar vi har knackat på under alla dessa månader. Vi reagerade sent på grund av en politisk beräkning som visade sig slå fel, nämligen att allting skulle fokuseras på Naivasha-samtalen, och därför trodde Khartoum att man hade fullmakt att ingripa också på annat håll. Jag försöker bara göra er uppmärksamma på att läget i östra Sudan är mycket spänt och håller på att leda till en explosion, och jag skulle inte vilja att vi reagerar först om ett år när det väl har utvecklats till en ofrånkomlig kris. Det är ett komplext problem som man enligt min åsikt bör ta ett helhetsgrepp på.
Sammanfattningsvis står vi med tanke på säkerheten inför problemet att det finns en verklig uppfattning att det råder straffrihet. Jag vill påminna ordförandeskapet och kommissionen om att det finns ett instrument, nämligen Internationella brottmålsdomstolen, och särskilt artikel 7 i stadgan, enligt vilken säkerhetsrådet kan begära att åklagaren inleder en undersökning. Jag nämner detta därför att det är ett instrument som Europeiska unionen vid sidan av FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna har arbetat så hårt med att jag anser att det både kan och måste utnyttjas i denna speciella kris. 
Romeva Rueda (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi har i själva verket känt till det spända läget i Sudan i många år, inte bara ett år. Än en gång bevittnar vi ett humanitärt drama, som i själva verket döljer ett politiskt drama. Detta drama måste vi ta itu med: en humanitär katastrof, som skulle kunna bli ännu värre, kommer förmodligen att inträffa. Enligt de beräkningar som gjorts av många icke-statliga organisationer kommer mellan 100 000 och 350 000 människor att dö som ett resultat av en allmän hungersnöd.
Vi måste därför vidta snabba åtgärder, och det gläder mig därför att både rådet och kommissionen vidtar åtgärder i detta avseende. Vi måste fortsätta med den humanitära hjälpen, vi måste sätta tryck på regeringen i Khartoum för att den skall avväpna milisen, och om detta betyder att det behövs sanktioner, så måste vi införa sådana. Antalet internationella observatörer måste också ökas, och de måste uttryckligen vara afrikaner.
Jag vill påpeka att det är viktigt att betona att man måste ta itu med de politiska orsakerna, nämligen att landet är fattigt, att den auktoritära regimen i Khartoum har tillåtits existera i många år och att vi dessutom tigande har tillåtit att europeiska länder som Förenade kungariket, Spanien och Cypern exporterat vapen till detta land och överträtt uppförandekoden för vapen, och vi måste därför göra det som krävs, nämligen granska denna process och än en gång kräva att FN tvingar fram ett komplett embargo med avseende på denna fråga. 
Claeys (NI ).
    Herr talman! Förenta staternas president har beskrivit våldet i Sudan som ett folkmord, och han är utan tvivel inte långt från sanningen. Antalet människor som dödats i och omkring Darfur beräknas för närvarande vara 50 000, och mer än en miljon människor är på flykt. Den arabiska milisen som är ansvarig för denna grymhet ges fritt spelrum av den islamiska regeringen, som har ett överväldigande ansvar för de händelser som nu utspelas. Enligt Jan Pronk, FN:s särskilda sändebud i Sudan, samarbetar den sudanesiska regeringen på heder och ära, men, och jag citerar, ”de lokala överenskommelserna tillämpas ännu inte i Darfur”. Frågan är vad som faktiskt borde ske för att åstadkomma ett tydligt fördömande av den islamiska regeringen i Sudan. Kommissionen brottas också med sin politiskt korrekta osäkerhet. Hittills har rådet och kommissionen varit ytterst reserverade, för att inte säga ljumma, i sina reaktioner på händelserna i Sudan. Det är därför hög tid att vidta djärva sanktioner, till exempel ett oljeembargo, tillsammans med alla andra nödvändiga åtgärder, för att få ett slut på våldet i Sudan. 
Stenzel (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! En humanitär katastrof av oroväckande dimensioner äger rum inför våra ögon i Darfur, Sudans västra provins. Även om jag inte har varit ledamot av den tillfälliga kommittén och inte har några relevanta erfarenheter på området, så har en sak klarnat för mig hittills i denna debatt, nämligen att krisen följer samma mönster som alla liknande kriser. Vi reagerar alltför sent och inte tillräckligt kraftfullt eller sammanhålet. Det gör att det blir möjligt att ostraffat fortsätta med folkmordet, och det blir också möjligt för den regering som bär ansvaret för den pågående massakern att helt enkelt inte ta oss på allvar. Även om det inte kunde bli fråga om att förebygga en konflikt, så är det fortfarande viktigt att skadorna nu åtminstone begränsas och att det internationella trycket ökas genom en samordnad insats från EU, USA, FN och Afrikanska enhetsorganisationen (OAU), så att man får ett slut på detta folkmord. Det bör bli möjligt att placera ut fler trupper från Afrikanska unionen, Internationella brottmålsdomstolen bör kunna agera, och framför allt anser jag att vi inte bara bör leka med tanken på sanktioner, utan betrakta dem som ett verkligt alternativ. Det betyder sanktioner av alla slag som tvingar regeringen i Khartoum att överge den cynism som de nu visar i sitt samröre med oss. 
Van den Berg (PSE ).
    Herr talman! 50 000 personer har dödats under de senaste 18 månaderna, det finns en miljon flyktingar och regeringen i Sudan, en diktatur som har suttit där sedan 1989, regerar fortfarande. Det är en regering som nickar diplomatiskt och är ense med det internationella samfundet och lyssnar hövligt till kraven från det, men som samtidigt accepterar Janjaweeds milismän i sin egen armé, medan dödandet och våldtäkterna fortsätter som förut. Det är tydligt att denna regering är beredd att sluta verkliga fredsavtal bara om det finns ett konkret hot och om viljan att förverkliga detta hot blir tydligt. I norra Sudan såg vi att hotet om oljebojkott fungerade mot denna regering. Agnes van Ardenne uppgav förra veckan i Europaparlamentet att hon anser att oljebojkott är en av de åtgärder som kan sätta press på regeringen. Europeiska unionen, tillsammans med Afrikanska unionen och Förenta staterna, måste i säkerhetsrådet fortlöpande och enhälligt kräva att den sudanesiska regeringen efterkommer överenskommelserna med Kofi Annan. I annat fall kommer en särskild oljebojkott att införas, som utlyses oåterkalleligen via säkerhetsrådet. Den fråga som många ställer sig är om det kommer att stanna vid ord. Har den sudanesiska regeringen under tiden föga att frukta, eller är vi beredda att faktiskt ordna upp denna fråga genom säkerhetsrådet? Jag hoppas verkligen att det här finns en stark enighet. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den humanitära krisen i Darfur är nästan tveklöst den värsta i världen i dag: Ungefär 1,4 miljoner människor har fördrivits, varav många till läger i Tchad, uppskattningsvis 50 000 har dödats och 10 000 dör varje månad på grund av sjukdom och våld enligt WHO:s beräkningar. 
USA anklagar nu regeringen i Khartoum för folkmord, vilket utförs av den arabiska Janjaweed-milisen på regeringens vägnar, på de lokala afrikanska stammar som gjorde uppror mot regeringen i februari 2003. Regeringen sägs domineras av bara två etniska arabiska stammar, som har stängt ute de sudanesiska afrikanerna från makten och deras del av Sudans oljerikedomar.
Detta är en komplex konflikt inom vilken Rörelsen för rättvisa och jämlikhet, som i sin ”Svarta bok” som cirkulerade i Khartoum förra året, kräver mer demokrati, men från en radikal, islamistisk synvinkel. Dr. al-Turabi tycks ha ett finger med i spelet i Darfur, och gör upp med president Bashir, som var ansvarig för utvisningen av Usama bin Ladin från Sudan 1996. Det måste också sägas att rebellerna har varit brutala i sina attacker mot sudanesiska statsanställda, särskilt poliser.
FN har nu lovat att se över situationen och den amerikanska regeringen begär att en FN-ledd undersökningskommission inrättas och att man överväger handelssanktioner, däribland för vapen och ett oljeembargo. EU följer förmodligen efter.
Förståeligt nog vill ingen i EU se en direkt militär intervention, utan man stöder bara den fortsatta närvaron av trupper från Afrikanska unionen i deras roll som övervakare och möjligen som fredsbevarare. FN:s och EU:s sanktioner kan bli mycket svåra att genomföra i ett så stort land som Sudan, särskilt med de stora investeringar i oljesektorn som Kina och Indien nyligen gjort, och som skulle påverkas negativt. I färska rapporter om Janjaweedmilisen, som har jämnat 405 byar till marken och som fortsätter att sprida förstörelse omkring sig, inbegripet systematiska våldtäkter av kvinnor, hävdas att de har införlivats i Sudans armé på ett vanhedrande sätt.
Något måste göras nu när Sudan håller på att ta sig ur det långa inbördeskriget i landets södra del. Enligt min uppfattning kommer dock ingen västlig makt, med lärdomarna från Irak i färskt minne, att överväga ett militärt ingripande. Jag uppmanar Afrikanska unionen att visa världen vad den kan uträtta. 
Fava (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att de siffror som Jana Hybášková och Luisa Morgantini har gett oss inte behöver kommenteras, men de förtjänar vår absoluta respekt. Jag kommer att vara mer försiktig med att se al-Qaidas skugga bakom varje konflikt som bryter ut i världen. Jag är inte särskilt intresserad av president Bushs definition av folkmord eller av att besluta om vi juridiskt har att göra med folkmord i det här fallet. Jag är, som även andra ledamöter har sagt, mycket mer intresserad av vad vi kan göra och av vad vi inte får göra.
Det vi säkert kan göra är att räkna med direkta, stränga sanktioner, exempelvis vapenembargo eller en vädjan till Internationella brottmålsdomstolen, som Emma Bonino föreslog, för att hitta en politisk lösning. Naturligtvis måste vi till varje pris undvika att skapa förutsättningar för ett militärt ingrepp, även om det kunde motiveras av humanitära skäl.
Herr talman! Vi är alla medvetna om att de senaste årens historia, från Bosnien till Irak, har omfattat en godtycklig och ofta kontraproduktiv användning av våld för att lösa kriser. Detta är ett alternativ som bör undvikas, framför allt därför att vi skulle riskera att göra denna region till en ständig krigszon. 
Zani (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Personligen vill jag inte använda ordet folkmord alltför generöst. Icke desto mindre är situationen i Sudan extremt allvarlig, och det krävs en radikal förändring av Europeiska unionens ställningstagande.
Det räcker inte att lämna bistånd, utan befolkningen behöver få tillgång till biståndet i fullständig trygghet. Det vore därför till stor hjälp om parlamentet valde en strängare linje när man fördömer den sudanesiska regeringens handlande, där regeringen fortsätter att beväpna milisen i syfte att terrorisera den civila befolkningen i Darfur. Den sudanesiska regeringen spelar å ena sidan listigt för att vinna tid och få en ensidig fördel, medan den å andra sidan drar nytta av den svåra internationella situationen där de överstatliga institutionerna och hela den allmänna opinionen koncentrerar sig på kampen mot den globala terrorismen.
Parlamentet måste därför utfärda en ny resolution, som måste omfatta krav på totalt vapenembargo och selektiva sanktioner som kan sätta press på regeringen och de beväpnade styrkorna, utan att skada civilbefolkningen. Från och med nu måste den sudanesiska regeringen känna att den har världens ögon på sig varje dag. 
Bot,
   . Herr talman! EU och ministerrådet är väl medvetna om att läget försämras. Vi bevakar situationen mycket noga och jag delar era farhågor. Jag har lyssnat mycket uppmärksamt till era förslag och uppmaningar till handling.
Jag håller också med de talare som har betonat att vad vi behöver är en politisk, inte en militär, lösning. Ett militärt ingripande skulle bara leda till mer blodspillan och det vill vi undvika. Det är mot den bakgrunden som vi anser att Afrikanska unionen, som intagit en ledande roll, skall fortsätta att gå i täten. Emellertid ser vi samtidigt hur viktigt det är med en sammanhållen och konsekvent insats som gör det möjligt för Afrikanska unionen att, tillsammans med FN, EU och USA, utöva allt större påtryckningar på Sudans regering. Vi har gjort det från början, först och främst genom Nederländernas regering, men under de senaste månaderna även i EU:s namn.
Vi kommer också att fortsätta att uppmana Afrikanska unionen att följa FN:s förslag. Jag räknade upp ett antal möjligheter: att öka antalet observatörer, öka den militära styrka som skyddar observatörerna, öka den civila närvaron, sända dit en polisstyrka, kanske till och med en EU-polisstyrka, om Afrikanska unionen ber om en. Det är mycket viktigt att vi har ett mycket nära samarbete, och att Afrikanska unionen försöker finna en afrikansk lösning på ett afrikanskt problem. Vi måste ställa upp med allt stöd vi kan uppbåda.
Jag anser att vi bör ha ett dubbelspårigt förhållningssätt till uppmaningarna till handling. Å ena sidan delar jag känslorna hos alla de som har sagt att fortsatta kraftiga diplomatiska påtryckningar på Sudans regering är ett absolut måste. Vi har gjort detta och vi kommer att fortsätta med det inom ramen för våra möten. Nästa vecka till exempel, har vi ett möte i FN. Jag har också träffat ministrar: I slutet av juli bjöd jag in minister Ismail till Nederländerna. Vi förde en livlig diskussion om läget. Löften gavs men, som vi har sett, har de inte hållits. Därför måste vi slå in på ett annat spår också, och det spåret är, som många av er nämnt, sanktioner.
EU granskar för närvarande mycket noga alla möjligheter att införa sanktioner, men vi anser att sanktioner skall vara effektiva. De skall verkligen slå mot regeringen och de skall också vara allomfattande. Därför arbetar vi tillsammans med kommissionen och rådets sekretariat med att ta fram en heltäckande översikt över möjliga sanktioner. Bland dessa sanktioner överväger vi en oljebojkott, ett vapenembargo och många andra möjligheter för att göra det glasklart för Sudans regering att vi menar allvar.
Å andra sidan får vi inte – som kommissionär Nielson nämnde – glömma bort att humanitärt bistånd är nödvändigt. När man talar med Ruud Lubbers eller Jan Pronk – som jag gjorde nyligen – är det helt uppenbart att Sudans regering utgör en aspekt av situationen. Den andra aspekten utgörs av situationen på området för humanitärt bistånd, som är fruktansvärd just nu. Även där gör EU allt man kan.
Vad Emma Boninos förslag om Internationella brottmålsdomstolen beträffar, förstår ni säkert att jag instämmer i förslaget helt och fullt. Internationella brottmålsdomstolen med säte i Haag är något vi stöder närhelst vi kan. Vi får emellertid inte glömma att vad vi först och främst måste göra i FN, är att diskutera situationen på grundval av Jan Pronks rapport. Därefter borde FN:s säkerhetsråd lägga fram en begäran, och först då kan vi vidta åtgärder för att inleda ett förfarande i Internationella brottmålsdomstolen.
Jag kan bara upprepa att vi är mycket oroade över läget. Vi beaktar allt ni har sagt, och tar det på stort allvar. Vi är väl medvetna om hur folket där lider och om vad som inträffat. Oavsett om man kallar det folkmord eller inte, är situationen mycket allvarlig. Vi måste ha viljan att handla. Under tiden väntar vi på resultatet av de diskussioner som kommer att äga rum i FN inom kort. 
Nielson,
   .  Herr talman! Jag vill avråda från att förhasta sig i användningen av begreppet folkmord. För tillfället finns det inga avgörande bevis för att det är rätta sättet att beskriva händelserna ifråga. Det blir en omöjlig diskussion eftersom, när man väl en gång uttalat ordet, uppfattas varje försök att förtydliga eller analysera det, bara som ett försök att släta över ordets innebörd, som ett försök att göra det mer lättbegripligt. Detta är mycket allvarligt. Att förhastat använda vissa ord, och agera och tala som om dessa ord vore verkliga fakta, är inte rätta sättet att klargöra för allmänheten att vad vi bevittnar är oacceptabelt och måste stoppas. Att välja att använda vissa begrepp på det här stadiet, kan enligt min uppfattning vara problematiskt. Vi måste fastställa fakta, och jag förväntar mig att så skall ske.
Risken finns att det ser ut som om jag själv och andra tar alltför lätt på saken. Trots den risken skulle jag vilja framhäva att i förhållande till traditionen med straffrihet i dessa frågor, anser jag att det är viktigt att Afrikanska unionen har uppmuntrats att göra något och att de inte bara sitter där och passivt väntar på att regeringen skall göra vad de lovat. Afrikanska unionen har helt officiellt åtagit sig att utöva påtryckningar på regeringen, och just nu anstränger sig Afrikanska unionen för att utvidga sitt engagemang i Darfur, och utöka sitt uppdrag både kvantitativt och kvalitativt. Vi måste stödja detta. Det är en ny erfarenhet för det så kallade världssamfundet att kunna relatera till och stödja något av det här slaget, vilket vi aldrig tidigare stött på i en afrikansk kris.
Vi måste göra mer. FN:s roll är helt oumbärlig. Att hela Afrika genom Afrikanska unionen sluter upp bakom det nybildade freds- och säkerhetsrådet har skapat en grundval för FN att kunna agera. Utan detta skulle det finnas liten anledning till optimism. Inte ens det ordet kanske passar i detta sammanhang.
Vad kan vi göra för att utöva maximala påtryckningar? Jag har fortfarande inte skrivit under landstrategidokumentet för Sudan. Över 400 miljoner euro finns tillgängliga i form av oförbrukade medel – medel som inte har kunnat användas för vanlig verksamhet i utvecklingssamarbetet under de många åren av strider mellan nord och syd – och i form av nya medel från nionde Europeiska utvecklingsfonden. Detta stora belopp kan inte göras tillgängligt förrän vi får ett heltäckande fredsavtal. Det är ett politiskt faktum, som inte kommer som någon överraskning någonstans, inte här och inte i Khartoum, att situationen i Darfur måste beaktas i varje definition av fred i landet. Dessa påtryckningar är en viktig del av vår ansträngning för att få saker och ting att gå i en bättre riktning.
Under det kommande året kommer vi inte bara att ställas inför kraven med humanitärt bistånd, utan vi kommer också att behöva göra förberedelser för att säkra försörjningen för de människor som vi hoppas kunna hjälpa att återvända till sina hem så snart som möjligt. 
Talmannen.
   Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag har mottagit ett resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.(1)
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, onsdag, kl. 12.00.(2)

