
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 23 mars 2006. 
Talmannen.
   – Talmanskonferensen har bett mig att informera kammaren om att Liberias före detta president Charles Taylor greps den 29 mars och utlämnades till Sierra Leone för att ställas inför rätta i specialdomstolen för Sierra Leone.
Som ni känner till har Charles Taylor anklagats för krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten. Åtalet mot honom omfattar ansvar för mord, våldtäkt, värvning av barnsoldater och stympning under inbördeskriget i Sierra Leone.
Europaparlamentet behandlade detta ärende i resolutionen om fallet Charles Taylor av den 24 februari 2005, samt i resolutionen om mänskliga rättigheter i världen av den 28 mars 2005, och krävde att Charles Taylor skulle ställas inför rätta i den särskilda domstolen.
Jag anser att parlamentet nu, efter att ha antagit dessa resolutioner, kan glädja sig åt denna viktiga seger i kampen mot straffrihet för krigsförbrytare. Jag vill påminna er om att Liberias nya president har bjudits in för att tala inför parlamentet, och jag hoppas att hon snart kommer att ha möjlighet att göra det. 
Talmannen.
   – Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som upprättades av talmanskonferensen vid sammanträdet torsdagen den 30 mars 2006 har delats ut (artiklarna 130 och 131 i arbetsordningen). Följande ändringar har föreslagits:
Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet föreslår att omröstningen om betänkandet av Csaba Őry, som var planerad att hållas i morgon, flyttas till onsdagen. 
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Enligt arbetsplanens ursprungliga version var Őrybetänkandet planerat att behandlas under onsdagen och omröstningen skulle följaktligen hållas samma dag. Talmanskonferensen har nu beslutat – så sent som i torsdags – att tidigarelägga betänkandet till tisdagen, vilket har lett till att vår grupp inte har haft möjlighet att hålla någon slutlig debatt om betänkandet i dag. Detta beror på att vi, när vi skickade ut inbjudningarna till våra medlemmar, förmodade att omröstningen skulle hållas under onsdagen och att vi således skulle kunna ha vår slutliga debatt under tisdagen. Jag skulle därför vara tacksam om parlamentet kunde gå med på att vi debatterar betänkandet i morgon, men att vi väntar med omröstningen till på onsdag. 
Csaba Őry (PPE-DE ),
   . – Jag har inga invändningar mot detta, utan för egen del instämmer jag i förslaget. Tack så mycket. 

– Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet föreslår att omröstningen om betänkandena av Monica Frassoni (A6-0089/2006), Bert Doorn (A6-0082/2006), Arlene McCarthy (A6-0083/2006) och Giuseppe Gargani (A6-0080/2006) skjuts upp till en senare sammanträdesperiod. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill, visserligen utan att ha gett er något förhandsmeddelande, tillägga ytterligare något till frågan om ”bättre lagstiftning”. Detta är en viktig debatt, och vi enades om att den skulle hållas denna vecka, men under de senaste timmarna har det visat sig att det fortfarande kvarstår vissa frågor som behöver lösas när det gäller omröstningen. Man har under alla omständigheter kommit överens med föredragandena om att omröstningen om samtliga fyra betänkanden om bättre lagstiftning hellre bör hållas under nästa sammanträdesperiod än under denna vecka. Jag vet inte om vi kan gå vidare nu direkt med omröstningen om det skulle finnas ett sådant samförstånd, men jag ville i alla fall säga att det finns ett starkt stöd för att debattera betänkandena om bättre lagstiftning denna vecka, även om vi väntar med att rösta om dem. 
Talmannen.
   – Om jag har förstått er rätt önskar ni att debatten ska hållas som planerat, men att vi väntar med omröstningen. 
Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill bekräfta att detta är den allmänna ståndpunkten, och jag vill på min grupps vägnar säga att vi stöder detta förslag. 
Talmannen.
   – Nu är det en trend vi talar om. Kan vi rösta om trender? 
Monica Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Detta är inte en trend inom den större koalitionen, men även vi håller med om att omröstningen ska skjutas upp av en mycket enkel anledning: vi anser, så att säga, att den ömsesidiga förbindelsen mellan dessa betänkanden ännu inte har utvecklats till fullo. Därför behöver vi definitivt debattera dem, och omröstningen kan sedan hållas i maj, om parlamentet så beslutar. 
Talmannen.
   – Jag uppfattar det som att denna trend kan tolkas som ett konkret förslag att omröstningen inte ska hållas under denna sammanträdesperiod.
Rådet har kompletterat rubriken till de sista uttalanden som rådet kommer att göra under eftermiddagen, enligt följande: ”Åtgärder för att förbättra trafiksäkerheten (SAFETY) och säkerhetsåtgärder inom transportsektorn samt deras finansiering (SECURITY)”. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill be tjänstemännen att påpeka för rådets ordförande att han bör fokusera på den ursprungliga definitionen av säkerhet, nämligen den om att bekämpa terrorismen snarare än att enbart ta itu med säkerheten inom transportsektorn, eftersom jag är rädd att man enbart kommer att behandla den andra frågan. 
Talmannen.
   – Kommissionen tar givetvis stor hänsyn till det som Hannes Swoboda sa nyss. Skydd mot terrorismen och trafiksäkerheten är två vitt skilda områden, men rådet är inte här och kan inte ta del av ert yttrande. Jag ska vidarebefordra det. Det skulle vara bra om man inte enbart talade om trafiksäkerhet, om nu syftet med begäran också var att ta itu med frågan om skyddet mot terrorismen.
Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster föreslår att man som första punkt på torsdagens föredragningslista lägger till ett uttalande av kommissionen om situationen i sydöstra Turkiet, och att man avslutar med en omröstning om en resolution. 
Francis Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Min grupp har efterlyst ett uttalande från kommissionen följt av en debatt. Jag kan tillägga att vi också var för att lägga fram en resolution, men jag uppfattar det som att flera grupper inte ville ha någon sådan.
Varför insisterar vi ändå på att kommissionen åtminstone ska göra ett uttalande som följs av en debatt? Vi insisterar på detta till följd av att stridsvagnar under de senaste dagarna har skickats till denna region, dvs. turkiska Kurdistan. Det finns ett stort antal offer, däribland barn. Det utövas ett våldsamt förtryck. Detta är ett land som håller på att förhandla om att ansluta sig till Europeiska unionen. Jag anser därför att de ytterst allvarliga överträdelserna av åtaganden som det aktuella landet har gjort är av direkt intresse för kommissionen.
Därför vill vi att ett uttalande och en debatt ska läggas till i torsdagens föredragningslista, och om möjligt, utgöra föredragningslistans första punkt torsdag morgon. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Även om vi samtycker till förslaget om en debatt till följd av ett uttalande från kommissionen, vill vi inte utarbeta en resolution just nu; i stället vill vi att denna fråga – såvida detta är möjligt – ska vara en av de frågor som tas upp i det kommande betänkandet av Camiel Eurlings. Jag vill bara föreslå att vi antingen lägger debatten kl. 15.00 på torsdag eller att vi börjar tidigare på torsdag. I annat fall kommer vi att få ännu fler problem med den omröstning om två betänkanden som är planerad att hållas denna dag, genom att vi då återigen skulle vara i samma situation och tvingas skjuta upp omröstningen och det som hör till den. Därför kan vi antingen börja tidigare på torsdag eller ta itu med detta efter kl. 15.00, så att vi kan hålla en vederbörlig omröstning om de två betänkandena. 

– Mina damer och herrar! Jag är rädd för att det finns en del i vårt beslut som inte har klarlagts. Vi har beslutat att inleda sammanträdet kl. 15.00 samt att behandla frågan om sydöstra Turkiet, men det är inte klart – enligt min uppfattning – huruvida debatten kommer att avslutas med en omröstning om en resolution, eller inte. 
Francis Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Efter att ha rådfrågat de olika grupperna, och för att hålla oss till deras linje, har vi beslutat att det är bättre att dra tillbaka begäran om att lägga fram en resolution. Vi var inledningsvis för att lägga fram en resolution, men vi har beslutat att inte låta den gå till omröstning till följd av de samråd som vi har haft. 
Talmannen.
   – Jag är glad över att detta har klarats upp. Det kommer således att hållas en debatt, men den kommer inte att följas av en omröstning om en resolution.
Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater har också föreslagit att debattens rubrik ”Situationen i fängelserna i Irak” ska ändras till ”Den assyriska folkgruppen i Irak och situationen i fängelserna i Irak”. 
Hans-Gert Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman! Enligt den ursprungliga rubriken skulle vi ha diskuterat den assyriska folkgruppen i Irak, men sedan ändrade talmanskonferensen rubriken till ”fängelser i Irak”. Vi har ingenting emot att diskutera situationen i fängelserna i Irak, men vi ser det som ett brådskande ärende att nämna någonting om den assyriska folkgruppen. Jag ber därför att vi enas om att denna debatt ska handla om den assyriska folkgruppen och om fängelserna i Irak. 
Talmannen.
   – Om jag minns rätt var detta den ordalydelse som talmanskonferensen enades om. Så står det inte i föredragningslistan, och vi är tvungna att besluta om vi ska behålla rubriken som den är eller om vi ska ändra den enligt Hans-Gert Poetterings begäran. 
Johan Van Hecke (ALDE ).
   – Herr talman! Som Hans-Gert Poettering sa alldeles nyss har viss förvirring rått om den exakta rubriken och hur den har utformats. Vi stöder Hans-Gert Poetterings förslag att ta lika mycket hänsyn till båda frågorna, nämligen den assyriska minoritetens roll och situationen i fängelserna i Irak. Rubriken bör vara fullständigt entydig. Om vi således diskuterar en ändring eller ett förslag till en ändring med ordalydelsen ”Situationen i Irak: fängelserna och situationen för den assyriska minoriteten” kan gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa definitivt ge sitt stöd till denna ändring. 
Talmannen.
   – Hans-Gert Poetterings förslag är uttryckligen både ”Den assyriska folkgruppen i Irak och situationen i fängelserna i Irak”.
(1)

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är anföranden på en minut om frågor av politisk vikt.
Många talare finns med på talarlistan, och återigen måste jag förvarna er om att såvida inte alla strikt håller sig till talartiden på en minut kommer inte alla som har begärt ordet att kunna tala, i synnerhet om fler begär ordet under sammanträdet, vilket alltid brukar vara fallet. 
Marcin Libicki (UEN ).
   – Herr talman! Europaparlamentet har under flera års tid nu undersökt ärendet Lloyds i anknytning till det första direktivet om annan försäkring än livförsäkring, och hur detta direktiv har – eller snarare inte har – uppfyllts på ett korrekt sätt, särskilt under de sista tjugo åren innan lagen vederbörligen ändrades efter att ett överträdelseförfarande mot Förenade kungariket inleddes 2001.
Avsikten med den sista skriftväxlingen mellan oss angående ärendet Lloyds var att avsluta ärendet samt att försäkra framställarna om Europaparlamentets stöd. Får jag fråga om ni har något att tillägga som skulle kunna göra det möjligt för oss att avsluta detta ärende? 
Talmannen.
   – Herr Libicki! Som ni vet skrev jag till er om de personer som ingett framställningar om Lloyd’s den 17 januari 2006. Som jag påminde er om i det brevet bekräftar parlamentets senaste resolution om detta ämne – som antogs i juni 2005 – intrycket att det finns faktiska och rimliga skäl att tro att det första direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring och dess senare, modifierade versioner inte införlivats och tillämpats på ett korrekt sätt i Förenade kungariket. 
Marie-Noëlle Lienemann (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill fästa parlamentets uppmärksamhet på det betänkliga projekt som har inletts av den franska regeringen, och som går ut på att införa ett ”första anställningskontrakt”.
Detta är utan tvivel ett allvarligt hot mot Frankrikes sociala modell, men jag har förstått – och några av mina kolleger kommer att tala om detta – att detta slags hot förekommer i flera länder där tillfälliga anställningar som knappt ger någon säkerhet alls är den enda lösning som erbjuds människor, särskilt de unga, när de träder in i arbetslivet. Med hänsyn till de åtaganden som gjordes i och med Lissabonstrategin, där vårt EU ska sträva efter att vara det mest konkurrenskraftiga området i världen samtidigt som det utvecklar en självständig social modell, skulle det vara ytterst lämpligt att EU:s institutioner uppmanar Frankrike att inte ifrågasätta den punkt som bestämt försvarades av Internationella arbetsorganisationen, nämligen att inga avskedanden bör ske utan legitim förklaring.
Det må vara hur som helst med den saken, vi har märkt av en stark oro bland våra unga européer över deras framtid, och jag anser att det är viktigt att vi på nytt bekräftar vår önskan att bekämpa det som omnämns som atypiskt arbete och osäkra anställningar. 
Józef Pinior (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill fästa ledamöternas uppmärksamhet på de orättvisa beskattningsprinciper som för närvarande tillämpas i Polen för de polska medborgare som arbetar utomlands. Problemet gäller först och främst de åtskilliga hundra tusen människor som arbetar i Förenade kungariket och det dubbelbeskattningsavtal mellan Förenade kungariket och Polen som undertecknades 1976.
Den polska metoden för att beräkna den skatt som ska betalas på de inkomster som polska medborgare uppbär i Förenade kungariket är ofördelaktig och kan i själva verket leda till dubbel beskattning. Både den brittiska regeringen och, framför allt, den polska regeringen måste se till att avtalet omförhandlas snarast möjligt i EU-medborgarnas intresse. De polacker som beslutar sig för att lämna sitt hemland för att arbeta i andra länder bidrar till hela Europeiska unionens välfärd; de utför ofta de tyngsta arbetena till låga löner och lever under svåra förhållanden. De utnyttjas många gångar av oärliga förmedlare.
Den polska finansministern borde inte påföra någon skatt över huvud taget på de inkomster som uppbärs av polska medborgare utomlands och som de sedermera sänder hem. Samtidigt borde Europaparlamentet försvara dessa människor genom att värna om rättvisan och EU-medborgarnas rätt till ett anständigt liv. 
Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp ämnet Zimbabwe. Som vi alla känner till har det olyckligtvis inte skett någon förändring till det bättre i det landet. Den politiska situationen fortsätter tvärtom att förvärras, och halva landsbygdsbefolkningen lever bara på internationellt livsmedelsstöd.
Parlamentet har genomgående intagit den ståndpunkten att inget stöd från EU bör gå till Zimbabwe annat än genom icke-statliga organisationer, och att det alltså inte på något sätt bör gå genom staten. Därför blev jag lite oroad då jag hörde att kommissionen tydligen har för avsikt att överlämna 1 miljon euro i stöd till Zimbabwe till en så kallad ”parlamentsreform” som, visserligen, ska förvaltas genom FN:s utvecklingsprogram. Från FN:s utvecklingsprogram självt uppges att man är en ”opartisk och betrodd partner till Zimbabwes regering”. Jag hoppas att kommissionen kan ge oss en förklaring innan man överlämnar något stöd, och att man också kan ge oss garantier i den här frågan. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill betona att stödet och respekten för de mänskliga rättigheterna bör garanteras alla europeiska medborgare utan undantag, men särskilt den stora majoritet som av ”historiska” skäl anses åtnjuta dessa rättigheter, och som av denna anledning inte gör anspråk på dem genom organiserade grupper som utövar påtryckningar och protester.
Fördelningen av rättigheter hos EU:s befolkning i frågor där givetvis ingen funderar på att förneka rätten till icke-diskriminering resulterar ofta i missförstånd och tvivel om huruvida det självklara i varje typ av rättighet gäller för den tysta majoriteten, dvs. rätten till liv och mänsklig värdighet samt respekten för yttrande- och valfriheten. Dessutom respekteras och stöds de omistliga grundläggande mänskliga rättigheterna av majoriteten av befolkningen, och därför bör stödet för minoriteters rättigheter inte ge intrycket av att rättigheterna för majoriteten har upphävts. 
Maria Matsouka (PSE ).
   – Herr talman! Oroligheterna i Frankrike kan inte undgå att göra intryck på min generation, till vilken det välkända ”första anställningskontraktet” eller, som man också kan kalla det, modellen för den ”disponibla arbetstagaren” riktar sig.
Unga européer som pressas av arbetslöshet kan besluta sig för att delta i detta experiment. Dessutom är risken för en konflikt mellan generationer oundviklig. Äldre arbetstagare kommer att betrakta unga människor som sina konkurrenter. De kommer att trängas ut av de unga ”disponibla arbetstagarna” och av övergången till billig och disciplinerad arbetskraft. Dessa tvångslösningar som har förslagits av anhängare till den ekonomiska liberalismen underskattar historiens undersåtar: medborgaren, arbetstagaren, individen. Detta kommer också att bli deras ödesdigra misstag.
Det konstitutionella fördraget röstades nyligen ned. Nu sker sociala sammandrabbningar med krav på att lagen om ”arbetande slavar” ska dras tillbaka helt. Den sociala rörelsen växer i styrka, sätter ned foten och ställer krav. Arbetslösheten kan och bör bekämpas, men inte på ett ohämmat sätt, inte genom att ignorera samhällets behov och förvisso inte på bekostnad av en generation som inte kan klandras för den värld den har ärvt.
Andrzej Tomasz Zapałowski (NI ).
   – (Herr talman! Vissa västeuropeiska tidningar har nyligen tagit sig för att beskriva den polska regeringen och dess maktbas som nationalistisk. Detta innehåll är upprörande och förolämpande för miljontals polacker. Denna regering och dess anhängare är förankrade i den stolta historia som omfattar händelser som andra världskriget, då tusentals polacker riskerade sina liv för att gömma judar och människor av andra nationaliteter, och då tusentals av dem fick betala för detta med sina liv.
Med denna så kallade politiska korrekthet, som fördärvar yttrandefriheten i EU, definieras alla som talar om patriotism, nationella traditioner och kristendomens betydelse för Europa som chauvinister, nationalister och kanske inom kort som fascister. Alla beteenden som strider mot naturen och det kristna Europas traditionella värden betraktas som normala, såväl som de beteenden där man tolererar att katolikers och andra trosbekännares känslor såras.
Oavsett vad som har förts fram i den västeuropeiska pressen kommer Polen att förbli troget sina traditioner och demokratiska värden. 
Jörg Leichtfried (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill i dag ta tillfället i akt och diskutera hur kommissionsledamoten hanterar frågor från Europaparlamentets ledamöter. Jag överlämnade nyligen en mycket detaljerad fråga om tre specifika ämnen till kommissionen. Vad jag fick till svar var ett kort utdrag ur en lagtext.
Jag anser att en organisation som kommissionen kan förväntas ta itu med de frågor som parlamentsledamöterna lägger fram, samt ge svar som knyter an till innehållet i dessa frågor och inte bara vidarebefordra en lagtext av sådan art som jag, i min egenskap av advokat, kunde ha letat reda på själv. Det är inte detta som uppgiften går ut på.
Herr talman! Jag vill låta er ta del av denna fråga samt kommissionens svar. Kanske kommer ni att bli lika upprörd som jag är över detta svar, och kanske kan ni göra något för att förbättra sakernas tillstånd. 
Talmannen.
   – Herr Leichtfried! Jag ska gärna försöka förmedla ert klagomål till kommissionen för att se till att svaren hädanefter inte enbart utgörs av reducerade kopior av texter som alla redan känner till. 
Jelko Kacin (ALDE )
   Frågan om mänskliga rättigheter är en integrerad del av Europeiska unionens grundstruktur. I det amerikanska utrikesministeriets senaste rapport om mänskliga rättigheter av den 8 mars 2006 nämns också ett misslyckande med att uppfylla ett beslut fattat av Österrikes konstitutionella domstol. Denna domstol har under flera års tid krävt att tvåspråkiga regionala skyltar på tyska och slovenska ska sättas upp i den södra delen av den österrikiska provinsen Kärnten, som är hemvist för en slovensk minoritet.
Samma dag väckte emellertid Jörg Haider, delstatspresident i Kärnten, åtal mot distriktsguvernör August Muri för att ha ”utnyttjat sitt offentliga ämbete” då han slutligen utfärdade en order om att sätta upp tvåspråkiga skyltar i Bleiburg/Pliberk. Två tvåspråkiga skyltar har också placerats ut till beskådande i vår parlamentsbyggnad i Bryssel.
Som ni är väl medveten om har Ryssland utfärdat ett officiellt förslag om att brott mot den slovenska minoritetens rättigheter i Österrike ska tas med på föredragningslistan för toppmötet mellan EU och Ryssland. Jag är intresserad av att få veta hur kommissionen tänker agera för att lösa detta flagranta exempel på brott mot den slovenska minoritetens rättigheter vid en tidpunkt då Österrike innehar ordförandeskapet i EU. 
Feleknas Uca (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi är chockade över de bilder och nyheter som sedan förra måndagen har nått oss från många kurdiska städer, men huvudsakligen från Diyarbakir. Likheten med de slags bilder som vi får från Gaza eller från Västbanken är förvånande. Hittills har 11 människor dödats av de turkiska säkerhetsstyrkorna, varav den yngsta var ett treårigt barn. 
Hundratals människor har skadats, vissa av dem allvarligt, och åter hundratals har fängslats. Situationen måste hindras från att trappas upp ytterligare. Påståendena från premiärminister Recep Tayyip Erdogan, t.ex. ”våra säkerhetsstyrkor kommer att vidta alla nödvändiga åtgärder gentemot alla som gör sig själva till redskap för terrorismen, även om de är kvinnor eller barn”, bidrar inte på något sätt till att uppnå en fredlig lösning på det kurdiska problemet. 
Jag uppmanar kommissionen och er, herr Borrell, att kontakta borgmästaren i Diyarbakir, Osman Beydemir, och kräva att en ad hoc-delegation sammankallas och skickas ut för att noggrant undersöka vad som har hänt i de berörda områdena. 
Richard Corbett (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill fästa ledamöternas uppmärksamhet på en rad alleuropeiska skojare som riktar in sig på små företag. Den mest välbekanta av dessa är ”European City Guide” från Spanien, men det finns också andra: ”Construct Data” i Österrike, ”Novachannel” och ”Intercable Verlag” i Schweiz, ”Deutsche Addressdienst” och ”TVV Verlag” i Tyskland. De skickar alla avsiktligt vilseledande dokument via e-post till små företag över hela Europa. Dessa ger sken av att vara kostnadsfria uppdateringar, men inne i den finstilta texten anges att man ådrar sig enorma kostnader om man skriver under dokumentet.
En schweizisk tidning avslöjade nyligen att det är en enda man – Meinolf Lüdenbach – som ligger bakom de flesta av dessa organisationer. Han kontrollerar också indrivningsföretagen som förföljer offren när de har lurats att skriva under dokumentet. Hans nätverk utgör en sammansvärjning som bedrar små företag i Europa.
Dessa bedrägerier utförs i land efter land, och man drar nytta av våra olika rättssystem för att undkomma rättvisan. Det gläder mig därför att kommissionsledamot Markos Kyprianou har gått med på att undersöka den här frågan, och jag vill uppmana alla de kolleger som känner till exempel på sådana här bedrägerier från sina valdistrikt – och jag vet att många av er gör det – att skriva till honom och bistå honom med information så att han kan fullfölja detta ärende. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Åtskilliga ledamöter har då och då hänvisat till den tid som det har tagit för de behöriga institutionella organen att svara på de frågor som har lagts fram.
Den senaste händelsen gäller min skriftliga fråga som jag lade fram den 27 september 2005, där jag hänvisade till ministerkommitténs sammanträde den 11 oktober 2005. Det behöriga institutionella organet svarade på min fråga fem månader senare, den 9 mars 2006 för att vara exakt, och informerade mig med endast tre raders text att rådet inte hade diskuterat den fråga som jag hade begärt en ståndpunkt om, och att det inte heller hade några planer på att diskutera den.
Herr talman, ärade ledamöter! Vilken är då ledamöternas roll och Europaparlamentets funktion, och hur är det med respekten för och ansvaret gentemot de europeiska medborgare som har betrott oss med den position som vi i dag innehar? Vilken motivering ska jag ge till medborgarna för det svar som de förväntade sig och som vi aldrig fick? 
Talmannen.
   – Herr Mavrommatis! Ert klagomål är ytterst rimligt. Den enda anledning som jag kan föreställa mig till varför det tog så lång tid för dem att svara er, bara för att i slutändan tala om för er att rådet inte har behandlat frågan, är att de väntade på att rådet skulle behandla den. Men även under dessa omständigheter verkar den tid som detta har tagit inte rimlig. Jag ska informera rådet och kommissionen om behovet av att se till att ledamöternas frågor blir besvarade i god tid, som i ert fall, och på ett korrekt sätt, det vill säga att de inte enbart besvaras inom en rimlig tidsperiod utan att svaren också är korrekta och har ett reellt innehåll. Jag är säker på att de behöriga myndigheterna inom rådet och kommissionen kommer att ta stor hänsyn till denna begäran. 
Margrietus van den Berg (PSE )
   – Herr talman! Som ni sa för en liten stund sedan har Charles Taylor, som anklagas för krigsförbrytelser, ställts inför rätta i FN:s krigsförbrytartribunal i Sierra Leone. Som chefsobservatör i Europeiska unionens valobservatörsuppdrag i Liberia har jag försökt övertala den nyvalda presidenten, Ellen Johnson-Sirleaf att kräva utlämning. Hon gick med på detta, förutsatt att hon fick stöd från Nigerias president och Afrikanska unionen. Gripandet av och åtalet mot Charles Taylor är en seger för det nya Liberia och för såväl Afrikanska unionen som EU, vilka båda har klarat den här uppgiften strålande. Det visar att vi gjorde ett bra arbete där. Sedan gripandet har ett mörkt moln försvunnit över västra Afrikas himmel och området har fått en chans att skapa fred och en chans att bygga upp demokrati. Som chefsobservatör i valobservatörsuppdraget i Liberia stöder jag verkligen talmännens idé att bjuda in henne att tala inför parlamentet, och jag hoppas att EU under tiden fortsätter ge sitt starka stöd åt millennieutvecklingsmålen och demokratiseringen i Liberia, för det är medborgarna där värda just nu. 
Talmannen.
   – Herr van den Berg! Som jag sa tidigare kommer vi att bjuda in Liberias president och jag hoppas att hon kan komma snart. 
Mirosław Mariusz Piotrowski (NI ).
   – Herr talman! Jag skrev till er den 16 och 23 mars i år i egenskap av ordförande för IND/DEM-gruppen angående den så kallade ombildningen av gruppen Självständighet/Demokrati, som parlamentet informerades om av gruppens ledare under det förra sammanträdet. Den polska delegationen anser att det förfarande som ledde till att två nationella delegationer, den italienska och den polska, uteslöts från IND/DEM-gruppen var otillåtet. Får jag fråga när vi kan förvänta oss att få svar på ovan nämnda skrivelser? 
Talmannen.
   – Herr Piotrowski! Precis innan sammanträdet började hade jag ett möte med Jens-Peter Bonde och Nigel Farage. Vi diskuterade frågan och jag väntar på att de ska redogöra för sin syn på situationen och vilka åtgärder som ska vidtas i en skrivelse till mig. Jag hoppas att jag kommer att kunna ge er något besked om detta i början av morgondagens sammanträde. 
Marc Tarabella (PSE ).
   – Herr talman! Det är exakt 1 500 dagar sedan Ingrid Betancourt och hennes kollega Clara Rojas kidnappades av FARC i Colombia, och de tillhör därmed den omåttligt stora gruppen om 3 000 gisslan, för att inte nämna de tusentals människor som saknas i landet.
Jag talar i dag för internationella federationen för Ingrid Betancourt-kommittéerna som i samarbete med hennes familj har tre krav. För det första att aktivt stödja medlingsinsatserna av de tre länderna Frankrike, Schweiz och Spanien. För det andra att sätta hård press på FARC via dess stödorganisationer i utlandet, särskilt i länder som inte har tagit med FARC på sin lista över terroristorganisationer, så att FARC svarar positivt på de förslag som Frankrike, Schweiz och Spanien har lagt fram och därmed visar att man verkligen vill nå en humanitär överenskommelse. För det tredje, slutligen, att sätta hård press på den colombianska regeringen att rätta sig efter Genèvekonventionen som Colombia har ratificerat. I konventionen anges faktiskt att regeringen, i händelse av en intern konflikt, är skyldig att – i enlighet med de åtaganden den gjort tidigare – sluta humanitära avtal för att rädda så många människors liv som möjligt.
Ryszard Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! I går var det ett år sedan en stor man och en stor europé dog, nämligen påven Johannes Paulus II.
Jag är tacksam över att få möjlighet att hylla en man som var och kommer att förbli en symbol för dialog mellan olika religioner. Mellan kristendom och judendom, mellan kristendom och islam. Johannes Paulus II är också en symbol för tolerans och respekt för alla människor, oavsett ras, nationalitet, kön, samhällsklass och ekonomisk ställning. Han var en påve som kom från Central- och Östeuropa och han betonade ständigt vikten av ett enat Europa, även under Berlinmurens och järnridåns dagar. I Santiago de Compostela i Spanien talade han för ett tjugotal år sedan om att Europa representerade en mångfaldig enhet. Min förhoppning är att dessa ord fortfarande betyder något i dag. 
Talmannen.
   – Herr Czarnecki! Det stämmer att det har gått ett år sedan Hans helighet Johannes Paulus II dog. Vid den tidpunkten var jag på officiellt besök i Litauen och jag bevittnade de starka känslorna hos östeuropéerna då en person gick bort som hade så stort inflytande på den process som ledde till att Europeiska unionen sedan utvidgades. 
Ioannis Gklavakis (PPE-DE ).
   Herr talman! Den senaste tidens häftiga regnskurar i Bulgarien och norra Grekland har lett till att floden Evros vallar brustit. Floden översvämmade tusentals tunnland jordbruksmark och skadade såväl jordbruksodlingar på besådda arealer som gårdar med djuruppfödning, eftersom över 3 000 får, getter, grisar och kor drunknade. Ett stort antal byar översvämmades och flera hus lades helt under vatten.
Är Europeiska unionen beredd att, vid sidan av de relevanta åtgärder som de enskilda medlemsstaterna kommer att vidta, visa sitt stöd i dessa svåra tider för att visa jordbrukarna i de drabbade länderna att Europeiska unionen står vid deras sida, med tanke på att solidaritet ju, som vi vet, är unionens främsta princip? 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Jag vill uttrycka mitt missnöje med slutförklaringen från parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet som ägde rum den 27 mars. Samtidigt som jag naturligtvis kan förstå vikten av en dialog mellan norra och södra Medelhavsregionen är jag inte säker på att en dialog av det slaget tjänar någonting till om den leder till att endast en sida, i detta fall Europa, tar på sig skulden. Jag tycker inte att man kan tolka det på något annat sätt när jag läser slutförklaringen. För det första fördöms de danska karikatyrteckningarna med en obligatorisk kort mening, eller sats, om våld gentemot dessa karikatyrer. Trots att man är ganska specifik när det gäller dessa danska karikatyrer hålls allt annat medvetet på en mycket vag och generell nivå. Man talar om att man ska främja demokratin, men ingenstans nämns den systematiska diskrimineringen av kristna eller andra minoritetsgrupper i den muslimska världen. Vi behöver faktiskt inte resa ända till Afghanistan för att se exempel på detta. I till exempel Turkiet måste man meddela regeringen om man vill byta religion. I det landet blev en italiensk katolsk präst nyligen mördad på grund av den tro han företrädde. I Turkiet är det praktiskt taget omöjligt att restaurera kristna byggnader. Jag beklagar att man inte har tagit upp detta till diskussion. 
Talmannen.
   – Det framgår faktiskt inte av slutsatserna, men som ni vet har parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet inte avslutat sitt arbete ännu. Den kommer att fortsätta att diskutera, och jag hoppas att parlamentets företrädare i församlingen tar upp ert förslag och återger vad ni sa. Ledamöterna i den parlamentariska församlingen måste ta upp förslaget för att det ska kunna tas med i slutsatserna. 
Gerard Batten (IND/DEM ).
   – Herr talman! En av mina väljare, Alexander Litvinenko, var tidigare överstelöjtnant i Ryska federationens FSB, efterföljaren till KGB. Litvinenkos avslöjande av illegal verksamhet inom FSB tvingade honom att söka politisk asyl utomlands. Innan han bestämde tillflyktsort rådfrågade han sin vän, general Anatolij Trofimov, en före detta biträdande chef inom FSB. General Trofimov sa enligt uppgift till Litvinenko: ”Åk inte till Italien, där finns det många KGB-agenter bland politikerna. Romano Prodi är vår man där.” I februari 2006 rapporterade Litvinenko detta till Mario Scaramella i Guzzantikommissionen som undersöker KGB:s infiltrering av italienska politiker.
Denna anklagelse mot en tidigare ordförande för Europeiska kommissionen är mycket allvarlig. Den bör undersökas noggrant. Europaparlamentet bör göra en egen undersökning. 
Talmannen.
   – Alla förslag måste behandlas med respekt. Föreslår ni att Europaparlamentet borde undersöka om italienska politiker är KGB-agenter? Är det ert förslag? 
Gerard Batten (IND/DEM ).
   – Jag föreslår att parlamentet utför en sådan undersökning med tanke på Romano Prodis tidigare ställning som ordförande för Europeiska kommissionen. Parlamentets lovprisade demokratiska meriter skulle förmodligen främjas genom en sådan undersökning. 
Talmannen.
   – Jag är rädd att vi inte kommer att ha tid att genomföra undersökningen före nästa val i Italien, men vi kan alltid göra det efteråt, förutsatt naturligtvis att parlamentet anser att det är på sin plats. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
   – Flera medlemsstater i Europeiska unionen har under senaste tiden drabbats av svåra översvämningar. Tusentals människor i Tjeckien, Tyskland, Ungern och Österrike kämpar hjältemodigt mot översvämningarna, som hotar deras bostäder, egendomar och gårdar. Mellan 1998 och 2004 inträffade fler än 100 stora översvämningar i Europa. Förra året drabbades vi av översvämningar och i år har vi fått det bekräftat att det krävs gemensamma åtgärder på europeisk nivå. I januari 2006 lade Europeiska kommissionen fram ett förslag till direktiv för hantering av översvämningar i Europa. Syftet med direktivet är att minska riskerna och mildra konsekvenserna av översvämningar och att främja gemensamma åtgärder. Det är angeläget för EU att anta direktivet så fort som möjligt och att agera gemensamt för att skydda oss själva från översvämningar. Jag ber talman Josep Borrell Fontelles och rådet att så fort som möjligt vidta åtgärder för att utveckla ett enhetligt europeiskt försvarssystem mot översvämningar. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL )
   – Herr talman! Förra veckan miste fyra människor livet och ytterligare ungefär 500 människor skadades i Diyarbakir i Turkiet när bråk utbröt efter en begravning. Samtliga offer var kurder, medan förövarna tillhörde den turkiska polisens specialstyrkor.
För fjorton dagar sedan inledde den turkiska armén en operation för att kväva den kurdiska arbetarrörelsen och då skadades ytterligare 14 människor. Med dessa åtgärder visar Turkiet tydligt att landet inte tänker lösa problemet med hjälp av en demokratisk process utan med hjälp av våld, där de starkaste överlever. Vi är därför med och stöder och medverkar till förintelsen av ett folk samtidigt som vi välkomnar Turkiet till den europeiska familjen.
Det är en paradoxal politik och vi borde påminna Turkiet, som kandidatland, om vad europeiska demokratiska traditioner innebär. 
Glyn Ford (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp ett fall som rör ett företag i min valkrets. Hygrade – ett dotterbolag till det danska företaget Tulip – har lagt fram ett förslag om att stänga två fabriker i Chard och Chippenham, vilket skulle leda till en förlust av 300 respektive 500 arbetstillfällen. Detta kommer att ödelägga dessa två marknadsstäder. För närvarande deltar de i ett samråd om de föreslagna nedläggningarna, som är rent ut sagt farsartat. De som bor i de nya angränsande bostäderna i Chippenham har redan garantier i sina lånehandlingar för att företaget kommer att läggas ned. I Chard planerar man redan att förflytta utrustningen. Jag hoppas att ni kommer att ta upp detta med kommissionen.
Samtidigt är detta ett företag som inte är tvingat till konkurs utan som gör enorma vinster. I förhandlingarna erbjuds människor som har varit lojala mot företaget under så lång tid som 22 år det lägsta tillgängliga avgångsvederlaget.
Man levererar i huvudsak sina varor och tjänster till Co-op och Tesco, som är företag inom förädling av livsmedel. Jag hoppas att människor kommer att sätta press på dessa företag, som väldigt ofta talar om rättvis handel, för att säkerställa att arbetarna i de fabriker som levererar till dem behandlas väl. 
Talmannen.
   – Det är möjligt att man kan ta hänsyn till det fall som ni har tagit upp vid användningen av den fond för justering för globaliseringseffekter som kommissionen har föreslagit och som kommer att införlivas i de kommande budgetarna. Låt oss hoppas att man kan ta hänsyn till detta när resurserna tilldelas. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Yttrandefrihet och rätt till fredliga demonstrationer är en grundläggande del av gemenskapens regelverk. I ett stort område som gränsar till min hemstad Limassol tillåts denna yttrandefrihet olyckligtvis inte, eftersom regelverket inte tillämpas där. Detta område har befunnit sig under brittisk militär ockupation sedan kolonialtiden, och även om det är en del av Cypern, som bebos av cypriotisk civilbefolkning, såg Förenade kungariket till att det lämnades utanför EU. Följaktligen tillämpas inte EU:s regelverk där.
I lördags – frihetsdagen i Cypern – gjorde en cypriotisk civil medborgare ett försök till en fredlig demonstration mot närvaron av brittiska militärbaser i Cypern. Han störde ingen och gjorde inte intrång på militär egendom. Inom några minuter anfölls han av brittiska soldater som riktade kulsprutor mot honom och hotade att skjuta honom. Han kvarhölls mot sin vilja på allmän väg under pistolhot tills militärpolisen och den lokala pressen anlände. Han släpptes då det framkom att han var ledamot av parlamentet – det här parlamentet! Hur länge ska parlamentet tolerera att brittiska trupper ockuperar en del av en annan medlemsstat och utsätter dess medborgare för sådana här övergrepp? 
Eoin Ryan (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp det beslut som fattades av den brittiska regeringen i slutet av förra veckan att sälja British Nuclear Group och överföra det till privat ägande. Detta skulle innebära att Sellafield, upparbetningsanläggningen för kärnavfall, skulle komma i privat ägande. Med tanke på att 80 procent av allt brittiskt kärnavfall finns i Sellafield och att anläggningen kan hantera 5 000 ton avfall per år – omkring en tredjedel av världens avfall – och med tanke på de allvarliga säkerhetsfrågor som har varit aktuella sedan många år och antalet olyckor som ägt rum undrar jag vilka garantier den brittiska regeringen kan ge berörda parter och Irlands befolkning för att man kommer att uppfylla de högsta säkerhetsnormerna när denna anläggning drivs av privata ägare.
Man skulle kunna hävda att det inte skulle kunna bli sämre och att den bör överlämnas i privata händer. Men det är inte mer än rätt att den brittiska regeringen ger kategoriska försäkringar om att högsta möjliga säkerhetsnormer kommer att uppfyllas, för den här frågan är mycket viktig för Irlands befolkning och för många andra. 
Talmannen.
   – Herr Ryan! Jag förstår er oro helt och hållet och jag är säker på att den brittiska regeringen kommer att vara lyhörd för den fråga som ni tar upp. 
Eluned Morgan (PSE ).
   – Herr talman! Jag beklagar att jag inte kom tidigare: det var Air Frances fel. Jag vill bara nämna att Air France har ställt in flyg från London.
Jag vill ta upp frågan om de 84 Lissabondirektiven som parlamentet har godkänt. Sjuttiosex av dem skulle ha införlivats och genomförts fullt ut vid det här laget, men det är bara 13 av dessa 84 Lissabondirektiv som har genomförts fullt ut av alla medlemsstater. Direktivet om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster skulle ha varit fullt genomfört den 24 juli 2003, men Belgien, Grekland och Luxemburg har fortfarande inte meddelat kommissionen om något genomförande.
Lissabonstrategin äventyras genom att medlemsstater uppför sig så slappt. Jag känner mig dock uppmuntrad av att kommissionen ska inleda 50 rättsprocesser mot medlemsstater som inte genomför liberaliseringen av energimarknaderna. Det är på tiden att det sker. 
Talmannen.
   – Vi har kommit till slutet av talarlistan, men jag tyckte att jag såg Erna Hennicot-Schoepges räcka upp handen lite försynt. Jag vill inte hindra er från att ta ordet, fru Hennicot-Schoepges. 
Erna Hennicot-Schoepges (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag håller helt och hållet med mina två kolleger som klagade över att ledamöternas frågor inte besvaras i tid. Jag vill be er i egenskap av arbetsordningens väktare att se till att kommissionen besvarar våra frågor i tid.
Frågan jag syftar på gäller Luxemburgs nätleverantörer, som vände sig till kommissionen i mars 2005 och som hänvisades från en kommissionsledamot till en annan. I september 2005 fick de ett svar som stred mot det svar jag i min tur fick på min parlamentsfråga tre månader för sent.
Herr talman! Om vi vill kunna lagstifta mer effektivt måste kommissionens rättstjänst fungera som den ska och ni måste se till att vår arbetsordning tillämpas fullt ut.
Bogusław Rogalski (NI ).
   – För fjorton dagar sedan såg vi resultatet av det bisarra valet i Vitryssland, som naturligtvis vanns av Alexander Lukasjenko. Valen präglades av valfusk i form av maktutnyttjande, från vitryska KGB, polisen och armén.
Herr talman! Hur reagerade Europeiska unionen och parlamentet på situationen? Många observatörer greps, liksom journalister och en polsk parlamentsledamot. En del av dem sitter fortfarande i fängelse i dag.
Medan vi har ägnat oss åt val i Liberia och olika val i exotiska stater skickade vi däremot inte ens en riktig delegation av observatörer till Vitryssland. Europaparlamentet och Europeiska unionen måste inta en mycket fast och bestämd ståndpunkt för Vitryssland, så att vi till sist kan störta Europas sista blodiga diktatur. 
Zdzisław Zbigniew Podkański (UEN ).
   – I Polen växer missnöjet med Europeiska unionens jordbrukspolitik. De polska jordbrukarnas känslor illustreras på ett bra sätt av deras banderoller: ”Unionen driver den polska landsbygden i konkurs”.
Jordbrukarna kräver bland annat att anslutningsfördraget omförhandlas, att det inleds förfaranden för att skydda marknaderna för bär och grönsaker samt äppelmarknaden, att avregleringen av sockermarknaden upphävs och att omstruktureringskvoten på 416 000 ton för mjölk släpps fri.
Polen har tilldelats en kvot på 9,3 miljoner ton mjölk, men behöver ungefär 12,5 miljoner ton. Detta har redan lett till att jordbrukare har ålagts att betala böter för överproduktion, och från och med 2010 kommer det att innebära att Polen måste importera mjölk och mjölkprodukter. På så sätt håller Polen gradvis på att förlora sin livsmedelstrygghet. Även EU håller på att förlora sin livsmedelstrygghet. Vi måste ställa oss själva en grundläggande fråga: vad vill vi uppnå? 
Talmannen.
   – Vi har kommit till slutet av anförandena. Som ni ser anstränger sig ordförandeskapet att se till att alla kan få ordet och att ingen går miste om denna möjlighet. Detta försenar debatten. Jag vill be kommissionen om ursäkt för att den har fått vänta längre än vad som var tänkt. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om situationen i flyktinglägren i Malta. 
Andris Piebalgs,
   . – Herr talman! De problem som Malta står inför påverkar hela Europeiska unionen och kräver ett globalt tillvägagångssätt för hanteringen av migrations- och asylfrågor. Europeiska unionens yttre gränser befinner sig under ständig press från oregelbundna invandringsströmmar, och många människor som gör denna resa behöver skydd.
I december fastställde Europeiska rådet en rad åtgärder som skulle främja EU:s utrikespolitik om migration och asyl. Kommissionen söker aktivt efter strukturella svar på trycket från stor migration till Europeiska unionen och dess partnerländer. I detta avseende förstärktes samarbetet med Afrikanska unionen genom ministerkonferensen EU–Afrika som hölls den 10 och 11 juli i Rabat, och dialogen med de största ursprungsländerna har inneburit betydelsefulla, nya politiska initiativ som utformats för att diskutera migrationsfrågor ingående och, samtidigt, finna långsiktiga, gemensamma lösningar.
Kommissionen är medveten om den specifika situationen i Malta och vidtar följande åtgärder för att förbättra situationen. Det mest omedelbara biståndet som finns tillgängligt för Malta på EU-nivå är genom lämpliga finansieringsprogram inom EU. Europeiska flyktingfonden tillhandahåller redan ekonomiskt stöd till medlemsstater för konsekvenserna av att ta emot flyktingar och fördrivna personer.
Stöd till utveckling av lämpliga mottagningsvillkor för asylsökande är en prioritet för Europeiska flyktingfonden, och Malta bistås av fonden på detta område. Europeiska flyktingfonden anslog 114 000 euro till Malta 2004, 500 000 euro 2005 och 600 000 euro 2006. Dessutom gick kommissionen nyligen med på att tillhandahålla ekonomiskt stöd på 120 000 euro till ett projekt för förbättring av mottagningsvillkoren på Malta som en del av Argoprogrammet.
För att ta upp specifika fall, som exempelvis sådana som Malta stått inför under de senaste månaderna, kommer ändringsförslag också att presenteras för Europeiska flyktingfonden för att göra det möjligt för medlemsstaterna att få tillträde till finansieringen snabbare, och att med minsta möjliga administrativa börda hantera följderna av plötslig ankomst av ett stort antal människor som kan vara i behov av internationellt skydd. Ändringsförslagen syftar särskilt till att stödja nödfallsåtgärder för att erbjuda lämpliga mottagningsvillkor för asylsökande, inklusive grundläggande behov och ett rättvist och effektivt asylförfarande.
Kommissionen kommer också inom kort att lägga fram ett förslag till ett rådsbeslut för säkerställande av praktiskt samarbete mellan medlemsstaterna, vilket föreskrivs i det meddelande om att stärka det praktiska samarbetet som antogs den 17 februari. Genom detta förslag inleds upprättandet av expertgrupper som ska bistå medlemsstaterna i sådana situationer som den Malta befinner sig i när det gäller mottagningsvillkor och asylförfarande.
I direktivet om mottagande av asylsökande, som nu är tillämpligt, föreskrivs miniminormer för inkvartering av asylsökande, inklusive för dem som hålls i förvar eller som är ålagda begränsningar av sin rörelsefrihet. Kommissionen övervakar genomförandet av direktivet, och man kommer att fästa särskild uppmärksamhet vid hur Malta tillämpar det, också i ljuset av rapporterna från ledamöterna av parlamentet efter besöket förra veckan. En rapport om tillämpningen av direktivet och eventuella förbättringar kommer att läggs fram inför Europaparlamentet i höst. 
Stefano Zappalà,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Förra veckan åkte en delegation från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor till Malta, precis som den tidigare har åkt till Paris, Ceuta, Melilla och Lampedusa.
Detta är en fråga som vi alla måste känna till och vara lyhörda för. Rykten är en sak och fakta en annan. Situationen för immigration till EU är verkligen inte trevlig, tilltalande eller passande. Den är inte passande för år 2006, för Europeiska unionen och dess principer, för fördragen eller för de politiska skyldigheter som vi, Europaparlamentet, har gentemot människorna i Europa.
Kommissionen undviker frågan. Först hörde jag att det talades om initiativ för 25 000 euro eller 120 000 euro. Herr kommissionsledamot! Jag vill informera er om att Malta tvärtom lägger en miljon euro årligen på detta problem. Landet har sedan 2002, eller sedan tiden före anslutningsfasen fram till nu, registrerat en ökning av immigrationstakten och nu har landet hela 2 000 människor som det inte vet vad det ska göra med. Dessa 2 000 människor i Malta skulle motsvara 400 000 människor i de nationella fängelserna i Tyskland eller 300 000 människor i de nationella fängelserna i Italien, Frankrike och Förenade kungariket. 10 procent av Maltas polisstyrka är sysselsatt med att kontrollera immigranterna, vilket skulle motsvara 30 000 sysselsatta personer i Italien eller 40 000 i Tyskland. Det motsvarar med andra ord all rättsvårdande personal tillsammans. Detta är inte möjligt.
Herr kommissionsledamot (även om jag i detta fall först och främst vänder mig till rådet)! Vi har en klar skyldighet: vi får inte överge våra medlemsstater och vi kan framför allt inte överge Malta mitt ute på öppet hav bara för att landet faktiskt är EU:s sydligaste gräns. Det utgör gränsen till EU. Ur detta hänseende få Malta inte betraktas som en autonom stat.
Europeiska unionen måste vidta alla lämpliga åtgärder i detta hänseende. Herr kommissionsledamot! Jag uppmanar er att så fort som möjligt kräva att rådet (inrikes frågor) håller ett möte i Malta, före utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
I dagsläget är situationen i Malta oerhört allvarlig: i landet finns 2 000 människor som man inte vet vart man ska skicka och som bara kan skickas till Gozo. Om man gör detta innebär det att man förvärrar en redan oerhört allvarlig situation ytterligare. Vi låter Maltas folk ångra vad de har gjort trots att de inte vill göra det, för Malta är ett klart EU-vänligt land. Främlingsfientligheten har börjat gro i Malta, och det är ett mycket allvarligt problem.
Som parlament har vi en skyldighet att ta politiskt ansvar. Jag uppmanar rådet att vidta snabba åtgärder och att se över Dublinkonventionen. Malta måste bli ett transitland. I dag vill människor inte åka till Malta för att stanna där. De passerar Malta och stannar där enbart för att söka skydd. Jag uppmanar er alla att stödja Malta.
Av en händelse kommer Maltas president hit i övermorgon, och det är jag väldigt glad över. Jag hoppas att parlamentet ger allt stöd som behövs till denna fantastiska, gamla och ädla nation som lider på grund av våra misstag. 
Martine Roure,
   . – Herr talman! Vid det besök som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor gjorde i fånglägren kunde vi faktiskt se ett stort antal mycket allvarliga problem. Men det vi såg i Malta var fruktansvärt. Förhållandena för dem som hålls i förvar är omänskliga och förnedrande. Asylsökande hålls i burar utan någon möjlighet att komma ut, och man förbiser deras mest grundläggande rättigheter. De har ingen tillgång till juridisk eller medicinsk hjälp. Vi träffade människor som i vissa fall hade suttit där i 18, 19 eller till och med 20 månader, utan någon kontakt med yttervärlden och under ohållbara sanitära förhållanden.
Vi kan visserligen repa mod av att de maltesiska myndigheterna inte har undanhållit oss något. Detta visar på respekt gentemot Europaparlamentet och gentemot själva unionen. Men förhållandena för dem som hålls i förvar utgör fortfarande ett brott mot de mänskliga rättigheterna och mot EU-direktivet om mottagande av asylsökande.
Därför uppmanar vi resolut Maltas regering att så fort som möjligt upphöra med sitt system att systematiskt internera invandrare. Asylsökande är inga brottslingar. De kommer ofta från fruktansvärda förhållanden och de behöver behandlas med värdighet. Med detta sagt måste vi medge att Malta är ett väldigt litet land och att ön på grund av sitt geografiska läge är särskilt hårt pressad. Därför är det Europeiska unionens skyldighet att visa en enad front och att dela de ekonomiska kostnaderna för hanteringen av Maltas gränser genom att göra det ni sa, herr kommissionsledamot, särskilt genom att – som ni sa, herr kommissionsledamot – åberopa befintliga program som Argoprogrammet och flyktingfonden. Men eftersom det inte bara handlar om pengar krävs det en mer heltäckande reform.
Därför uppmanar jag kommissionen att se över Dublin II-förordningen så fort som möjligt och att utarbeta förslag i syfte att ändra förordningen betydligt. Borde vi inte ifrågasätta själva principen bakom den, nämligen att det land där den asylsökande först sätter sin fot är den medlemsstat som ska ansvara för behandlingen av asylansökan? Faktum är att denna princip innebär en oacceptabel börda för länderna i unionens södra och östra delar och att den har den skadliga effekten att den äventyrar möjligheterna till asyl och undergräver villkoren för mottagande.
Migration är verkligen ett fenomen som är typiskt för dagens värld. Vi ska inte försöka smita från det ansvar som åligger oss som välbärgade nationer när det gäller att ta emot offer för förtryck och att bekämpa fattigdom, som – och detta får vi inte glömma – är den grundläggande orsaken till migration.
Jean Lambert,
   . – Herr talman! Jag vill instämma i vad Martine Roure sagt, som har beskrivit den situation som parlamentets delegation upplevde i Malta på ett mycket målande sätt. Jag vill också för egen del och för min grupps räkning instämma i det som vi fått höra från Stefano Zappalà och Martine Roure om konsekvenserna av detta, inte bara i Malta utan på flera andra platser som vår delegation har besökt, bland annat Dublin. Det finns stora problem med det system som vid en tidigare tidpunkt betraktades som logiskt av en majoritet av parlamentet – men inte av oss alla – och dessa problem måste vi ta itu med.
Vi har hört att ett antal av dessa problem delvis beror på brist på resurser och sakkunskap. Kommissionen har sagt att ett av syftena inom ramen för en fortsatt asylpolitik skulle vara att säkerställa att alla medlemsstater verkar för högsta möjliga normer och efter bästa metod. Det gläder mig därför att få höra om expertgrupperna, men kommissionen bör inte underskatta antalet sådana grupper som kommer att behövas i många delar av unionen. Jag utgår ifrån att de kommer att arbeta tillsammans med byråer som UNHCR och andra med sådan sakkunskap. Detta påverkar i sig självt budgeten i fråga om de pengar som Europeiska unionen ger UNHCR. Vi är redan en stor biståndsgivare till UNHCR, och om vi ska kräva mer av denna byrå måste vi ta med detta i beräkningen.
Jag har också en fråga till kommissionen om tidsplanen vad avser Malta: hur snabbt tror man att expertgrupperna kan komma på plats där? Vidare undrar jag vilka andra resurser som kommer att behövas för att långsiktigt kunna hjälpa malteserna att behandla människor med den värdighet de förtjänar? 
Giusto Catania,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill också tacka mina kolleger från utskottet för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för att de har utnämnt mig och bett mig vara föredragande för vårt besök i Malta.
Som föredragande kan jag bara bekräfta att situationen är alldeles förfärlig i Maltas anläggningar för kvarhållande och mottagning. De är ett verkligt helvete som hämtat från Dante, där invandrarna nekas även sina mest grundläggande rättigheter. Vi besökte tre anläggningar för kvarhållande där vi upptäckte att villkoren var helt inhumana och förödmjukande, ovärdiga ett civiliserat land. Oacceptabla hygieniska villkor, osedlighet, gravida kvinnor hålls kvar i upp till fjärde månaden, otjänlig mat och kallvattenduschar, toaletter utan dörrar och skräp och snusk överallt.
Den maltesiska lagstiftningen är avskyvärd och tillåter 18 månaders administrativt frihetsberövande för medborgare som inte har begått något som helst brott. Det är orimligt länge. Behandlingen av asylsökande strider mot Genèvekonventionen och EU:s asyldirektiv. Invandrarna får ingen information och deras asylansökningar behandlas först efter åtta eller nio månader. I Malta vägras till och mer flyktingar från krigszoner, särskilt Darfur, asyl. Jag slogs av synen av en man som hade en lapp där det stod ”folkmord i Darfur och fängelse i Malta”.
EU får inte tiga om den här fruktansvärda situationen och de besök som vårt utskott har gjort vid anläggningar för tillfälligt förvar i Europa gör att vi anser att politiken för flyktingmottagande måste förändras radikalt. Först och främst måste vi vidga de lagliga kanalerna för inresa, göra frågan till en EU-fråga och ändra Dublin II-förordningen och slutligen stänga alla anläggningar för administrativt frihetsberövande på EU:s territorium. Det är juridiskt oacceptabla platser där alla mänskliga rättigheter kränks. 
Simon Busuttil (PPE-DE ).
   – Vad ledamoten före mig, Giusto Catania, inte sa var att vad invandrarna klagade mest högljutt över i de anläggningar för kvarhållande som vi besökte inte var villkoren där utan att de aldrig hade tänkt komma till Malta. De hamnade där mot sin vilja och vill vidare till den europeiska kontinenten. Det är dessutom en tragedi. En efter en sa till oss ”Låt oss åka till andra länder i Europa”. Därför är det bra att parlamentet med den här debatten och resolutionen visar solidaritet med invandrarna och med Maltas befolkning, myndigheter och ordningsmakt, som har ett mycket svårt arbete. Det är bra att parlamentets politiska grupper visar att de kan enas för att visa denna solidaritet och uppmana både kommissionen och rådet att vidta praktiska och brådskande åtgärder. Vilka är då dessa praktiska och brådskande åtgärder? För det första att medlemsstater tar emot asylsökande som vistas i Malta. För det andra att Dublin II-förordningen revideras så att medlemsstaternas ansvar delas mer rättvist än nu, då Malta och andra länder bär oproportionerligt tunga bördor långt bortom deras kapacitet. För det tredje att EU:s resurser används även i brådskande fall, liksom kommissionsledamoten själv menade att de borde. Det bör dock finnas en säkerhetsklausul i var och en av de fyra europeiska fonder som vi kommer att ha på invandringsområdet från och med nästa år, och inte endast i Europeiska flyktingfonden. Slutligen vill jag fråga kommissionen vad som blivit av det initiativ som utlovades förra året om gemensamma patruller i Medelhavet. Herr talman! Parlamentet talar. Vi förväntar oss att rådet och kommissionen skrider till verket. Tack. 
Louis Grech (PSE ).
   – Bortsett från vissa initiativ som tagits på sistone tycker jag inte att unionen har tagit itu med situationen tillräckligt skyndsamt, energiskt och praktiskt. Resolutionen återspeglar den alarmerande situationen i Malta och andra länder på ett genomträngande, klart och objektivt sätt. I dokumentet sägs med rätta att de anläggningar där invandrare kvarhålls bör skötas på ett sådant sätt att invandrarnas värdighet och rättigheter garanteras. Brister behöver åtgärdas direkt oavsett var de finns. Men i resolutionen klargörs också att inget land ensamt kan hantera problemet, allra minst ett land som Malta som bär en mycket tyngre börda än landet har kapacitet för. EU-dimensionen kräver faktiskt en integrerad politik med fördelning av bördan i proportion till medlemsstaternas befolkning och BNP. Lika viktigt är att Dublin II-förordningen revideras, särskilt systemet för behandling av asylansökningar. För att ens kunna börja lösa frågan måste dock EU erbjuda lämpliga medel och inte bara komma med löften. EU måste fördela de medel som behövs för att hjälpa små länder vid EU:s gränser att klara situationen. Särskilda medel bör också anslås för nödsituationer, särskilt när extra många flyktingar kommer, t.ex. under sommaren. Parlamentet visar med detta initiativ att man är redo att agera. Nu är det kommissionens och rådets tur att visa att de är redo att omsätta sina löften om solidaritet i handling. Varje åtgärd som EU vidtar för att hjälpa invandrarna på ett rättvist och lämpligt sätt och för att hjälpa små medlemsstater som Malta har större betydelse än hundratusen förklaringar eller broschyrer för att skapa mer trovärdighet och förtroende för EU. Tack. 

Hélène Flautre (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det stora värdet i de besök som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor gjort är att de belyser att fängslandet av invandrare har blivit en sorts standard för hur invandringsfrågor löses och att logiken i att fängsla invandrare över hela Europa klart demonstrerar gränserna för denna utveckling och dess helt oacceptabla konsekvenser, särskilt i Malta, av de skäl som redan framkommit under debatten.
Tyvärr måste vi göra mer än att bara observera, eftersom stora människorättsorganisationer redan har gjort det 2004 och 2005. Vi känner till situationen och måste inse det absurda i att Dublin II-förordningen tillämpas på Malta. Vi måste forcera fram reformen och som några andra ledamöter föreslagit göra det på djupet. När personer kommer till Malta måste de först kunna lämna in och formulera sina asylansökningar i de länder där de vill slå sig ned. Personer som erhåller flyktingstatus i Malta behöver också kunna röra sig fritt i EU oavsett om det är Malta eller något annat land de först anländer till.
Reformerna är helt nödvändiga om vi vill lösa dessa situationer, som människorättsligt sett är helt katastrofala. EU måste också kunna inrätta en laglig politik för invandring och sluta att enbart prioritera att bekämpa fenomenet och stänga gränser med en ledarstil som vi nu kan konstatera är inhuman och helt utan innehåll. Observationen bekräftas av att hundratals, ja tusentals, människor drunknar varje vecka inte bara i Medelhavet utan även i vattnen runt Kanarieöarna, eftersom vi vet att migrationsströmmarna nu styrt över till Mauretanien. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Kommissionsledamoten talade tidigare om anläggningar för kvarhållande och mottagning. Men det vi såg i Malta under den resa som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor gjorde var allt annat än anläggningar för kvarhållande och mottagning.
Det är oacceptabelt och skandalöst att Europa, i skuggan av en kris med antiterroristhysteri, blir till ett medeltida fort och att man stöder anläggningar där invandrare och asylsökande hålls under häktesliknande förhållanden, tvärt emot gällande internationella konventioner. Förhållandena i de slutna anläggningar som vi besökte i Malta är kanske de värsta vi sett hittills.
Maltas geografiska läge och brist på ekonomiska och förvaltningsmässiga resurser att klara vågor av invandrare, särskilt efter EU-anslutningen som har resulterat i en ökad ström av invandrare och flyktingar, kan inte rättfärdiga situationen. Kvarhållandemetoden är i sig förkastlig. Det är inte rättfärdigt att beröva asylsökande och invandrare deras rättigheter. Förhållandena är usla och bristen på insyn i hur anläggningarna styrs och rutinerna där är inte godtagbara. 
David Casa (PPE-DE ).
   – Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor sände en delegation till Malta för att med egna ögon se de illegala invandrarnas situation. Jag noterar med tillfredsställelse i dag att parlamentet tillmäter den särskilda situationen i Malta den stora betydelse den förtjänar. Alla närvarande såg den svåra situation som de människor som har nått våra kuster och som finns i våra anläggningar befinner sig i. De såg också prov på den maltesiska regeringens enorma ansträngningar för att alla som kommer till Malta på olaglig väg ska behandlas väl, trots mycket begränsade resurser. Situationen måste förändras snart. Vi har alla hört att inflödet väntas fördubblas i år, så problemet fortsätter att förvärras. Malta kan inte göra underverk på egen hand. Vi har i åratal försökt fästa EU:s uppmärksamhet på problemet för att de nödvändiga lösningarna ska kunna hittas. Jag talar inte bara om ekonomiskt stöd (som vi sett väldigt lite av) utan om mer praktiska lösningar där EU, som vi är medlemmar i, kan hjälpa oss att ta emot den enorma ström av invandrare som kommer till vårt land. Vi måste ta vederbörlig hänsyn till de kvarhållna men vi kan inte fortsätta att tänja på våra resurser och anstränga oss bortom vår förmåga. Situationen vi befinner oss i är kritisk och vi måste hitta lösningar där vi inte längre utsätter Malta för orimligt tryck att vidta åtgärder och där vi kan behålla kontrollen över situationen. Därför behöver vi nu omsätta fagra ord och löften i handling. Kommissionen, ministerrådet och parlamentet bör agera för att snarast genomföra de lösningar som redan nämnts av kolleger som talat före mig i debatten. Maltas regering och befolkning fortsätter att göra sitt yttersta, men vi har rätt att förvänta oss verkliga och faktiska insatser från alla. Detta är nämligen i slutändan inte bara Maltas problem utan alla EU-medlemsstaters problem. 
Joseph Muscat (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Det ni sa i dag fick mig att lägga undan det tal jag hade förberett och tala till er direkt som företrädare för kommissionen. Ni kan inte förvänta er att vi, företrädarna för Maltas befolkning, ska säga tack i parlamentet för att ni tänker ge oss pengar eller för att ni har gett lika mycket pengar som vi skulle kunna samla in till välgörenhet under en dag vid jul. Era svar återger inte vad som verkligen händer i vårt land. Ni har också undvikit den viktigaste frågan. Vi lägger fram ett praktiskt förslag om att Dublin II-förordningen revideras så att ansvaret för att behandla ansökningarna från personer som kommer till Malta inte längre är Maltas ansvar utan ett ansvar som delas med andra länder. Vad tycker ni om förslaget? Jag ställer frågan för det är inte vilka pengar som helst vi begär (jag säger pengar, inte småsmulor). Det handlar om miljoner, tillräckligt för ett lämpligt välkomnande av dessa våra medmänniskor. Frånsett pengar, hur kan problemet lösas på ett administrativt långsiktigt sätt? Det vill vi gärna veta i dag. 
John Attard-Montalto (PSE ).
   – Herr talman! Tack för att jag får möjlighet att tala till parlamentet i denna mycket viktiga fråga. Malta har tyvärr lämnats åt sitt öde. I dessa tider som är svåra, inte bara för vårt lands invånare, malteserna, utan även för dem som kvarhålls, har det känts som om vi simmar motströms och har blivit kvarlämnade och övergivna av EU, trots alla fagra ord om solidaritet. Vad som nu hänt och var tvunget att hända är att en länge efterfrågad delegation kommit till Malta för att själv se de avskyvärda förhållanden som de kvarhållna lever under. Förhållandena är inte önskvärda och ingen vill ha en sådan situation, men det är en fråga om resurser. Det låter kanske inte så mycket att tvåtusen människor kommer till Malta varje år, men det är det samma som att 800 000 personer skulle komma till Tyskland eller 400 000 till Italien varje år. Föreställ er denna flyktingström till det minsta landet och vad ett av de länder som saknar resurser måste genomgå. Vi behöver verkligen ekonomiskt stöd. Vi behöver också solidaritet genom att ni kommer till vår undsättning och tar emot flyktingar i era egna länder där de kan tas upp på ett lämpligt sätt. Det kan de inte i Malta som är en ö på 300 kvadratkilometer. Avslutningsvis är ni i våra ögon ett tydligt bevis på att solidaritet verkligen finns genom ert erkännande av behoven hos ett land som har en så liten yta jämfört med det vidsträckta EU. Tack. 
Andris Piebalgs,
   . – Herr talman! Som jag sa i mitt första uttalande instämmer jag inte i uttalandet att Malta har övergivits. Kommissionen har hittills gett största möjliga stöd, och alla program som kan användas kommer att fortsätta användas för att hjälpa Malta att lösa problemet. Men vi bör också vara medvetna om att center inte löser problemet, och det är mycket viktigt att samarbeta med de länder där invandringsströmmarna har sitt ursprung. Detta är den första utmaningen, för så länge det finns förhållanden som människor vill komma bort ifrån kommer människor att ge sig iväg. För närvarande tar de sig till Malta; nästa gång kanske det blir till mitt land eller något annat land. Detta är alltså den största utmaningen.
Kommissionen har redan utlovat ekonomiskt stöd. Vi kommer att tillhandahålla det snabbt. Det finns också expertgrupper, och förslaget kommer att vara färdigt den 31 maj. Vi kommer att fortsätta att arbeta för att upprätta gemensamma patruller. Vad gäller Dublin II-paketet tar det tid även om medlemsstaterna går med på det – man gick med på det för fyra år sedan. Det har stor betydelse att parlamentet tar upp den här frågan, och vi kommer att överväga hur situationen ska kunna hanteras på bästa möjliga sätt.
Att principen om mottagarland kommer i första hand är helt logiskt, men vi känner till det problem som detta har orsakat Malta. Kommissionen kommer att fortsätta att arbeta med den här frågan och ge så mycket stöd som möjligt i det här skedet, men det är mycket viktigt att de maltesiska myndigheterna också gör sitt jobb, för jag anser att humana förhållanden och värdighet också bör beaktas från de nationella myndigheternas synpunkt. Vi förväntar oss att alla medlemsstaterna ska sätta sig in i detta, för gemenskapen kan ge stöd och överväga hur bästa möjliga svar ska kunna finnas. Men vi förväntar oss samtidigt att alla medlemsstater ska genomföra de villkor som föreskrivs i EU-direktiven. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0071/2006) av Anne Laperrouze för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om riktlinjer för transeuropeiska energinät och om upphävande av besluten nr 96/391/EG och nr 1229/2003/EG (10720/1/2005 – C6-0016/2006 – 2003/0297(COD)). 
Anne Laperrouze (ALDE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill varmt tacka mina medföredragande från de andra politiska grupperna, särskilt María del Pilar Ayuso González och Hannes Swoboda, som har stött mig i min bedömning och bidragit i stor utsträckning till den text som lagts fram för er i dag och som ska behandlas för antagande i morgon.
Jag vill tacka företrädarna för Europeiska kommissionen och sekretariatet i utskottet för industrifrågor, forskning och energi för deras förmåga att lyssna och svara på de frågor som kommit upp. Även det österrikiska ordförandeskapet har spelat en positiv roll i att försöka finna formuleringar som med utgångspunkt i parlamentets första behandling ska vinna medlemsstaternas stöd. 
Det kan vara bra att förklara syftena med förslaget till beslut. Det handlar om att garantera en EU-stämpel på energinäten så att dessa blir berättigade till lån från Europeiska investeringsbanken, att anpassa riktlinjerna till ett EU med 25 medlemsstater, att godkänna finansieringen av projekt av gemensamt intresse, att bereda vägen för upprättandet av en gemensam gas- och elmarknad och framför allt att säkra försörjningstryggheten genom sammankopplingar mellan medlemsstater och grannländer i Sydöstra Europa, Medelhavsområdet, Ukraina och Vitryssland.
I rådets gemensamma ståndpunkt som offentliggjordes i januari föreslås en annan strategi än parlamentets genom att förklaringen om europeiskt intresse och utnämningen av en samordnare förkastas, varför arbetet i andrabehandlingen möjliggjort utarbetandet av kompromissändringsförslag under informella trepartsmöten mellan parlamentet, rådets ordförandeskap och kommissionen. Kompromissändringsförslagen är helt i linje med våra syften under första behandlingen. Där definieras bland annat projekt av europeiskt intresse som en rad prioriterade projekt som är gränsöverskridande eller på ett betydelsefullt sätt kan påverka den gränsöverskridande överföringens kapacitet. Dessa projekt kan alltså anses prioriterade för finansiering i kategorin transeuropeiska energinät och uppmärksammas särskilt i kategorin för andra gemenskapsfonder.
Det försenade genomförandet ska granskas och under de gemensamma samordningsmötena kommer särskilt utvärderingen och de allmänna samrådsförfarandena att tas upp. Ändringsförslagen omfattar även en bättre definition av rollen för den europeiska samordnare som kommer att kunna utnämnas när ett projekt blir kraftigt försenat eller drabbas av problem med genomförandet. Samordnaren ska stödja projektets europeiska dimension, hjälpa till att samordna nationella förfaranden för samråd med befolkningen i fråga och lägga fram en lägesrapport om projektet.
Jag beklagar två saker, fru kommissionsledamot. Det rör å ena sidan de få medel som är tillgängliga för finansiering av transeuropeiska energinät och som bara precis räcker till några få genomförbarhetsstudier. Å andra sidan vet ni att parlamentet inte ville ifrågasätta legitimiteten för de projekt som anges i betänkandets bilagor. Men projekt bör prioriteras som kan bidra till att trygga försörjningen till så många länder som möjligt så att denna europeiska dimension främjas. Jag tänker särskilt på de baltiska staterna vars gasnät inte på långa vägar räcker för en trygg och hållbar försörjning. Prioritet gavs ju till den rysk-tyska gasledningen som ett resultat av överenskommelserna mellan Gerhard Schröder och Vladimir Putin. Jag uppmanar er att uppmuntra byggande av infrastruktur som kan försörja alla länder.
Med tanke på krisen nyligen mellan Ukraina och Ryssland och uttalandena vid Hampton Court är den europeiska energipolitiken mycket viktig. Genom denna text ges EU-institutionerna möjlighet att visa sin önskan om en sådan politik. De nya bestämmelserna om europeiskt intresse och möjligheten att utnämna en samordnare är avgörande verktyg för att skapa en verklig inre marknad för gas och el och trygga försörjningen. Det europeiska nätet kan dock bara skapas genom att antalet sammankopplingar ökar.
Mina damer och herrar! Jag uppmanar er att stödja den gemensamma ståndpunkten med de ändringar som finns i detta kompromisspaket. Vår omröstning gör att unionen kan få ett av de verktyg som behövs för att nå de mål unionen själv satt upp. 
Andris Piebalgs,
   . – Herr talman! Vi hade nyligen möjligheten att diskutera de frågor som rör grönboken om en gemensam energipolitik. Jag anser att de frågor som vi debatterar i dag – försörjningstryggheten, miljöbetingad hållbarhet och konkurrenskraft – hör nära samman med dessa, och Europa behöver ett europeiskt svar. Vi måste också titta på hur vi ska kunna mobilisera investeringar i Europa. De transeuropeiska näten utgör en del av detta.
Det sägs ibland att det inte finns tillräckligt med medel för det, men jag fick nyligen tillfälle att vara stolt över ett projekt som vi stöder: den framtida förbindelseledningen för el mellan Irland och Wales. Detta visar tydligt hur gemenskapsmedel används. Det finns många sådana projekt som vi kan vara stolta över. De genomförbarhetsstudier som vi finansierat har banat väg för den här förbindelseledningen och infrastrukturen. Ur den synvinkeln uppskattar jag verkligen det arbete som utförts av föredraganden, skuggföredragandena och alla som har hjälpt till att utveckla just detta beslut.
Jag tror verkligen att de transeuropeiska energinäten kommer att sörja för en starkare utveckling inom Europeiska unionen. Vad gäller naturgas finns det exempelvis ett ökat behov av gasimporter. Vi vet att det kommer att fortsätta att vara så. Den transeuropeiska energinätspolitiken syftar till att trygga och diversifiera ytterligare importkapacitet för gas från källor som vid Kaspiska havet, norra Afrika och Mellanöstern.
Vi har ofta debatterat i Bryssel om behovet av att utveckla den europeiska elmarknaden ytterligare. Återigen kommer de transeuropeiska energinäten att möjliggöra skapande och främjande av riktiga europeiska sammankopplingar och ett europeiskt kraftledningsnät för elmarknaden.
Vi bör inte bara söka pengar hos våra skattebetalare, utan också skaffa medel till sådana här projekt från Europeiska investeringsbanken, strukturfonderna och privata investerare, för det finns pengar tillgängliga för investering. Så långt är den egentliga flaskhalsen bristen på politisk vilja att bygga dessa projekt eller bristen på förmåga att fatta rätt beslut.
Beslutet lades fram inför parlamentet redan i december 2003. Vid den tidpunkten undersöktes de nya utmaningar som uppstått genom utvidgningen, liksom de nödvändiga energiförbindelserna med tredjeländer.
Vad gäller val av projekt utsåg kommissionen de högst prioriterade projekten från en större grupp projekt av allmänt intresse. Tack vare förhandlingarna mellan de tre institutionerna har vi nu en kompromiss som – åtminstone i nuläget – verkar vara godtagbar för oss alla. Med de högst prioriterade projekten, en mycket selektiv lista över projekt som är av intresse för Europa, har vi som mål att stödja ett snabbt genomförande av största möjliga gränsöverskridande överföringskapacitet. För att nå det målet måste projekten av europeiskt intresse uppfylla vissa särskilda kriterier. De måste vara av gränsöverskridande natur eller ha ett betydande inflytande på gränsöverskridande överföringskapacitet, och de måste vara fullt utvecklade.
Ett viktigt resultat som har uppnåtts mellan den första och andra behandlingen är den europeiska samordnaren, vars roll är mycket viktig då han eller hon ska uppmuntra samarbete med användare och verksamhetsutövare och främja projekten bland privata investerare och finansiella institutioner. Som medlem av Europeiska kommissionens grupp för transeuropeiska nät har jag sett det goda arbete som de nuvarande europeiska samordnarna har gjort för transportinfrastrukturer, för de arbetar verkligen för att främja dessa, för att finna och identifiera flaskhalsarna och försöka finna lösningar.
Jag noterar med glädje att huvudelementen i kommissionens förslag har behållits i det paket som ni ska rösta om i morgon. Följaktligen kan jag stödja den överenskommelse som nås fullt ut.
Jag vill återigen tacka alla som har varit engagerade i att nå denna kompromiss. 
María del Pilar Ayuso González,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Detta är en ödesstund för energin. Grönboken och de senaste rapporterna från kommissionen om hur avregleringen på energimarknaden går visar detta tydligt. Allt visar på behovet av att öka sammankopplingarna mellan länderna och driva på genomförandet av de transeuropeiska näten för att alla dessa energitjänster ska förbättras.
Föredraganden Anne Laperrouze har gjort ett utmärkt arbete och jag gratulerar henne eftersom hon lyckats jämka samman kraven från parlamentsledamöterna med kommissionens och rådets ståndpunkter. Vi stöder de högst prioriterade projekten som är gränsöverskridande och som kan öka transportkapaciteten, trygga försörjningen och öka handeln med gas och el medlemsstaterna emellan. Med andra ord ett mer effektivt system som positivt påverkar priserna för företag och konsumenter.
För att förverkliga det europeiska energinätet är det viktigt att undvika onödiga förseningar i projektens genomförande, särskilt projekt av europeiskt intresse. Regeringarna måste vidta alla åtgärder för att avlägsna de administrativa hindren. En europeisk samordnare som kan bidra till att påskynda projekt av europeiskt intresse som drabbas av kraftiga förseningar eller svårigheter vid genomförandet är därför en viktig person.
Jag vill inte avsluta utan att ha nämnt det senaste EU-toppmötet den 23–24 mars, där energipolitiken behandlades som den prioriterade fråga den måste vara. Jag är särskilt glad över att rådet åter har fört in målet att öka elsammankopplingen mellan medlemsstaterna till en nivå som motsvarar tio procent av den installerade kapaciteten, enligt överenskommelsen från Europeiska rådets möte i Barcelona 2002.
Ökningen av sammankopplingarna mellan medlemsstaterna och ökningen av gaslagringskapaciteten är prioriterade frågor för den inre marknaden. Texten vi ska rösta om i morgon är ett steg i rätt riktning. 
Hannes Swoboda,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först vill jag tacka föredraganden Anne Laperrouze för hennes enastående arbete, särskilt för hur samrådet med skuggföredragandena gått till och de goda diskussioner vi fört.
När vi började arbeta med detta hade vi ingen aning om hur den faktiska situationen skulle se ut den dag betänkandet var färdigt. De senaste händelserna har inte bara visat hur osäker Europas energiförsörjning är i vissa avseenden utan också hur nödvändigt det är för vår kontinents konkurrenskraft att energiförsörjningen förbättras, även på ett hållbart sätt.
Vi är väldigt glada att kommissionen, rådet och parlamentet är ense om de mål som måste eftersträvas i energipolitiken, särskilt i fråga om energiförsörjningen. Det är ju självklart att inte alla typer av nät eller nätanslutningar ger ökad trygghet, eftersom vissa problem kan överföras från ett område till ett annat, men om elnätet och näten för gas- och oljeförsörjning stärks blir det rent allmänt lättare att kompensera för dem. Detta skulle bli möjligt om vi investerade mer i att skapa diversifiering, vilket vi inte bara åtagit oss att eftersträva som begrepp utan också som ett mål.
Anne Laperrouze har rätt: Det är olyckligt att budgeten inte innehåller lämpliga resurser för detta område, men detta skulle ändå bara bli en liten del av den totala kostnad som varje medlemsstat ändå skulle behöva stå för eftersom det ligger i deras intresse att göra det.
Något annat som är mycket viktigt är kravet på att utnämningen av europeiska samordnare blir ett alternativ. Ni, herr kommissionsledamot, påpekade att det redan syns positiva tecken i transportsektorn, och det stämmer bra. Jag stod inte bakom alla ramvillkor för utnämningen av samordnare, men i princip behöver vi dessa villkor om det verkligen ska bli något av vissa projekt. När vi talar om gasförsörjningen kanske jag kan nämna Nabucco-projektet som berör ett flertal europeiska länder indirekt och många direkt och som skulle ge oss den diversifiering vi eftersträvar. Detta skulle då vara ett projekt som vi snabbt måste ge oss in i om försörjningstryggheten ska garanteras. Dessa samordnare kan medla mellan länder och kanske göra att vi undviker den situation som uppstått med Ryssland/Tyskland-projektet. Inte för att projektet har grundläggande problem utan för att man hade kunnat involvera andra länder också från början, t.ex. Polen och de baltiska staterna.
Jag hoppas att vår energipolitik i framtiden blir en verkligt europeisk politik, inte minst när det gäller enskilda projekt. 
Vittorio Prodi,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill inledningsvis tacka min kollega Anne Laperrouze för hennes arbete med de transeuropeiska energinäten.
Jag håller med henne helt och beklagar att det hela tiden finns en risk att man återvänder till nationella ställningstaganden när vi borde vara än mer beslutsamma och bygga starka och verkligt europeiska nät för både el och gas. På den nivån kan vi hantera energin på effektivast möjliga sätt. Det är till exempel bara genom ett verkligt Europaomspännande nät som vi fullt ut kan utnyttja vindkraftens stora potential och samtidigt kapaciteten hos den baslast som de franska kärnreaktorerna representerar.
Det är bara på den nivån vi kan garantera verklig konkurrens på den europeiska marknaden mellan europeiska aktörer, inte nationella aktörer. Den senaste tidens försörjningsnedgång, just när efterfrågan på gas var stor, belyste hur både sammankopplingen mellan ursprungligen nationella system och det effektiva införandet av lagringskapacitet – bl.a. genom att behålla exploaterade gasfält som håller på att tömmas – är helt avgörande för att uppnå solidaritet länder emellan. Sådan solidaritet kan vi inte vara utan, något som redan belysts på ett bra sätt i grönboken.
Det betyder också att vi behöver en referenspunkt som kan agera på EU-nivå, en samordnare som kan garantera en verklig marknad för både gas och el och säkra försörjningstryggheten och en användning av resurserna som alltid är optimal.
Det är helt nödvändigt att bygga ett verkligt europeiskt nät. Därför uppmanar vi rådet, hela unionen och alla institutioner att se till att detta blir möjligt i medlemsstaternas och hela unionens intresse. 
Esko Seppänen,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Målet med ett transeuropeiskt energinät är bra och nödvändigt. Men en gemensam marknad löser inte alla problem och kommer även att medföra nya.
Om en gemensam transeuropeisk elmarknad inrättas betyder det att elpriset stiger i t.ex. mitt land, Finland. Om elpriset faller i något annat land får konsumenterna i mitt land betala för det. På en gemensam marknad kommer producenter av billig atom- och vattenkraft alltid att sälja elen till högsta marknadspris. Konsumenterna i producentlandet, i vårt fall Finland, gagnas inte av någon prisfördel. Detta har att göra med att våra vattenfall byggs ut för energiproduktion till nackdel för fiskenäringen och transporterna, eftersom det utbrända kärnbränslet grävs ned i vår mark för all framtid.
Vi har färska erfarenheter från den nordiska gemensamma elmarknaden av hur producenterna spekulerar i elpriset så att de inte utnyttjar hela sin produktionskapacitet. Under gasprisernas toppnivåer i Förenade kungariket utnyttjades inte ledningen till kontinenten fullt ut. En fri marknad är även fri för spekulation. 

Ryszard Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! När vi betraktar konflikten i energipolitiken mellan rådet och Europaparlamentet måste vi fråga oss: Ska unionen bli en institution bara på ytan, låtsas man bara vidta åtgärder, är den ett kulisspel eller fantasier? Det är nämligen vad denna kontrovers handlar om.
Det finns lärdomar att dra från årets dispyter mellan Ukraina och Ryssland och mellan Ryssland och Georgien och de dispyter som snart kan inträffa mellan Vitryssland och Ryssland.
Den gemensamma europeiska energipolitiken måste ändå bli en ny faktor att räkna med, samtidigt som de enskilda medlemsstaternas suveränitet självklart vidmakthålls. Metoder från förr fungerade förr i tiden när vi hade 10, 12 eller 15 medlemsstater. I dag efter unionens utvidgning räcker inte de gamla mekanismerna, där alla plöjer sin egen fåra och klarar sig själv, för att använda det gamla polska talesättet.
Vi står inför nya utmaningar, t.ex. hur vi ska hantera försörjningens diversifiering. Det är inget politiskt problem utan har med trygghet och ekonomi att göra. Polen vill diversifiera sin försörjningsbas för att bli mindre beroende av Ryssland. Spanien vill följa samma princip och köpa mer från Ryssland för att inte vara utlämnade till sina nuvarande leverantörer.
Europeiska unionen har just nu chansen att skapa en verklig snarare än en virtuell samordning av dessa åtgärder. EU måste tolka tidens tecken rätt och reagera på de nya utmaningarna. Tvisten om den europeiska tillsynsmyndigheten och europeiska prioriterade projekt är i själva verket en konflikt om visioner och om huruvida EU:s energipolitik ska bli verklighet eller förbli en teori. Om den ska förbli en teori och bara vara summan av olika länders politik ska vi säga detta rakt ut och inte låtsas att unionen har en ny gemensam politik. Låt oss åtminstone slippa bli överraskade i efterhand. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka kommissionsledamot Neelie Kroes, som är ansvarig för dessa frågor, för att hon är här med oss i dag. Hon är ansvarig för den undersökning av sektorn som kommer att visa oss var flaskhalsar finns på energimarknaden och om dessa uppstår naturligt eller genom mänsklig påverkan.
Jag vill också säga att kommissionsledamot Andris Piebalgs för närvarande arbetar med en översyn vars resultat kommer att visa oss var åtgärder behövs. Ny lagstiftning, särskilt den som är tillämplig på uppdelning av verksamhetsslag, har skapat helt nya möjligheter på marknaden. Med tanke på att 280 projekt presenteras i dag – varav 19 i Österrike – blir det nödvändigt att utnämna samordnare som på ett sektorsövergripande sätt kan hantera de olika problem som kan uppstå i sådana sammanhang. Samordnare kan då inrätta ett eget organ och föra inbördes samråd och tillämpa bästa metoder och riktmärkning för att nå framsteg.
Det kanske också är lämpligt att använda exakta tidtabeller och bestämma inte bara kostnader utan också datum, och som vi gör på andra områden omprioritera på lämpligt sätt när en tidsfrist överskrids. Överföringsstationerna är också viktiga inte bara för avregleringen utan också med tanke på ägandet. Ligger ägandet i EU eller någon annanstans och behövs särskilda avtal? Den situationen har utrikespolitisk betydelse.
Något annat som behöver övervägas är nödfallssystem. Vad händer i nödfall, vid terroristhandlingar eller andra händelser som skapar stora energiproblem? Går det i ett sådant läge att ansluta vissa leverantörer eller konsumenter? Hur ser det ut med den programvara som behövs för detta? Här kommer insatser i hög grad att behövas i framtiden. Jag vill be kommissionsledamoten om en grönbok i denna fråga så att nödvändiga åtgärder kan vidtas i hela Europa och också av våra grannländer när katastrofen är ett faktum. 
Reino Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Enligt den resolution om tryggad energiförsörjning som antogs förra månaden är det allra viktigast att skapa energinät, vilket är sant. De transeuropeiska energinäten spelar en viktig roll på unionens inre energimarknad och för försörjningstryggheten, och det är det senare som är det största problem som vi står inför. EU:s nya medlemsstater måste involveras i frågan så snart som möjligt. Spekulation som nämndes är en orsak till problemen, något som vi i de skandinaviska länderna fått erfara. Samordnarna kanske skulle kunna göra någonting åt detta.
Våra senaste energikriser har visat att vi är för beroende av importerad energi. Därför behöver vi en energipolitik där ett land kan hjälpa sin granne på ett rättvist sätt. Det finns även ett stort behov av detta. Därför hoppas vi att frågan snabbt kan få en lösning vid den andra behandlingen.
Vi behöver överväga hur EU kan undvika en situation där kriser aldrig är långt borta på energimarknaderna. Inga av dagens åtgärder kommer att ha någon snabb effekt. I motsats till allting annat ökar förbrukningen hela tiden. Därför behöver vi skapa en helt ny typ av energietik där denna situation beaktas. Vi måste överväga en grundläggande strategi för att spara energi. Människor vet inte längre vad mörker är när det alltid är ljust överallt.
Därför vill jag fråga kommissionsledamoten om det går att ta fram ett modernt energibesparingspaket som bygger på denna nya etik och som kan visa människorna, industrin och samhället hur man sparar energi. Det vore den mest hållbara lösningen av alla. Samtidigt skulle vi utveckla energibesparande teknik och använda förnybara energikällor. 
Šarūnas Birutis (ALDE ).
   –Herr kommissionsledamot! Först vill jag gratulera föredraganden och meddela att jag stöder det avtal som eftersträvats, men också åter uppmärksamma att medlemsstater i dag som är en del av den baltiska regionen i praktiken är isolerade från energisystemen i EU. Tyvärr lyckades man inte ta hänsyn till den geopolitiska situationen vid revideringen av bilagorna om de transeuropeiska energinäten. Den kontroversiella nordeuropeiska Östersjöledningen som går runt de baltiska staterna och Polen står kvar på listan över prioriterade projekt, medan projekt som föreslagits för listan och som är särskilt viktiga för regionen, t.ex. Amber-gasledningen och Yamal II som kan gå genom Vitryssland och andra synkroniserade elsammankopplingar, inte har debatterats av Europeiska rådet. Det är inte rätt.
Europeiska kommissionen måste under 2006 förbereda en plan för prioriterade anslutningar med konkreta åtgärder för att integrera isolerade energimarknader. Medlemsstaterna måste visa solidaritet och ta hänsyn till våra gemensamma intressen. Det är enda sättet att garantera en trygg försörjning av energiresurser i hela EU. 
Jacky Henin (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det har inte hänt i Europa, men det kunde ha hänt. Vi har inte bara underlåtit att dra lärdom av elransoneringen i Kalifornien år 2000 utan skapar också villkor som leder till att även EU får erfara en storskalig energikatastrof.
Era förslag resulterar i en mer expansiv och mindre tillförlitlig energiförsörjning. Att separera transportnätet från elenergiproduktionen är ekonomiskt, ekologiskt och industriellt fel. EU:s institutioner tar åter de ekonomiska intressenas parti till nackdel för det allmänna intresset. Den kapitalistiska marknaden kan inte få fram långsiktiga investeringar i energisektorn. Att tillfredsställa aktieägarnas intressen innebär att offra forskning, hållbar utveckling och trygghet. Beslutet att på konstgjord väg skapa en stor inre marknad för energi medför också omfattande avskedanden och att många andra arbetstillfällen äventyras.
Vår union behöver en stark europeisk offentlig arm, med offentlig finansiering för att tillgodose EU-medborgarnas behov.
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det är mycket viktigt att energiförsörjningen till EU är trygg, tillförlitlig och har ett rimligt pris, både för privatpersonernas och de EU-baserade företagens skull och för fortsatt konkurrenskraftiga industrier i EU. En effektivare energiproduktion och ett optimalt utnyttjande av befintlig produktionskapacitet och infrastruktur är vettigt inte bara ekonomiskt sett utan tveklöst också som ett sätt att skydda miljön.
Om vi ska utveckla infrastrukturen för energinäten i hela EU bör vi åtminstone utrusta dem med ny teknik för att göra dem mer effektiva, undvika parallella ledningar och minimera miljöföroreningar i form av metan från naturgasledningar. Det vore också ett viktigt steg mot målet att minska energikonsumtionen.
Hur viktigt det än må vara för en trygg energiförsörjning i EU får energipolitiken inte användas som argument för att på bred front främja Turkiets anslutning till EU. Inget land utanför Europa bör tillåtas att bli EU-medlemsstat av det enda skälet att man vill utvidga EU till de energirika regionernas gränser i Mellanöstern och runt Kaspiska havet. Även om Turkiet inte blir medlem kommer oljan att passera de omtvistade ledningarna och gasinfrastrukturprojekt skulle ändå kunna genomföras. Detta blir möjligt även om Turkiet bara blir en privilegierad EU-partner snarare än en fullfjädrad medlemsstat. 
Laima Liucija Andrikienė (PPE-DE ).
   – Syftet med det föreslag till beslut som vi debatterar i dag är klart, nämligen att anpassa riktlinjerna till ett EU med 25 medlemsstater, godkänna finansieringen av projekt av gemensamt intresse, att bereda väg för upprättandet av en gemensam gas- och elmarknad, och framför allt att säkra försörjningstryggheten genom sammankopplingar av näten i medlemsstaterna och deras grannländer i Sydöstra Europa, Medelhavsområdet, Ukraina osv. Redan under den första debatten antog Europaparlamentet kommissionens förslag om prioriterade åtgärder, beskrivningen av projekt av europeiskt intresse och utnämningen av en europeisk samordnare för komplexa projekt. Men rådet uttryckte en annan ståndpunkt när det t.ex. avvisade den europeiska samordnaren och andra viktiga bestämmelser som vi redan antagit. I stället ställde sig rådet endast bakom ändringsförslag av lägre dignitet i parlamentets resolution, och när rådet stöder inrättandet av det transeuropeiska nätet tolkar rådet detta endast som att medlemsstaternas nät ska kombineras och att EU-medlemsstaternas energipolitiska åtgärder ska samordnas. Det räcker inte på långa vägar. EU:s energimarknad har över 450 miljoner konsumenter. Det är den näst största marknaden i världen. Om EU agerade samfällt kunde det försvara sina intressen och tvinga andra att respektera dem. Med krisen nyligen mellan Ukraina och Ryssland och uttalandena vid Hampton Court i färskt minne vill jag betona att vi tveklöst behöver en gemensam energipolitik i EU. Vi behöver mer än politiken i 25 enskilda medlemsstater. Inrättandet av det europeiska nätet är i sin tur bara möjligt om vi förbättrar och utökar sammankopplingen av näten.
När det gäller gemensamt intresse och prioriterade projekt vill jag påminna parlamentet om gasledningsprojektet Amber och förespråka att detta ska ingå i listan över centrala prioriterade projekt av europeiskt intresse. Man bör också ta fasta på att projektens genomförande skulle göra energiförsörjningen tryggare för staterna i Baltikum. 
Eluned Morgan (PSE ).
   – Herr talman! De reviderade riktlinjerna kommer att utvidga Europeiska unionens nuvarande europeiska överföringsnät för el och gas till de nya medlemsstaterna, och jag välkomnar detta. Vi har redan sett vad som sker när den inre marknaden inte fungerar, när den inte är helt fullbordad och när försörjningen inte är tryggad. Europas huvudsakliga gasleverantör, Ryssland, har visat att man har vilja och möjlighet att sätta stopp för gasleveranserna för egen politisk vinning. Detta gör oss mycket sårbara, och det gläder mig att se att Europeiska unionen åtminstone tar hela energifrågan på allvar.
Gaspriserna har stigit runtom i världen, men det finns ingen anledning att gaspriserna i Förenade kungariket ska vara tre gånger så höga som i Nederländerna. I Förenade kungariket har vi fått höra att vi kanske måste stänga fabriker på kort sikt. Orsaken är att de höga priserna har orsakat en brist på gasförsörjning genom gasledningar, vilket beror på bristen på tillgång till andra marknader inom Europeiska unionen. Gordon Brown har sagt att bristen på framsteg inom avregleringen av den europeiska energimarknaden har kostat Förenade kungariket 10 miljarder pund sterling per år. Hur ska brittiska företag kunna vara konkurrenskraftiga när det råder en sådan orättvisa?
Europeiska unionens ledare stödde nyligen förslagen i grönboken om att utveckla sammankopplingar av gas och el. Detta är mycket bra, men vi bör inte undvika en debatt om frågor som prisreglering, nationella förespråkare, förnyad nationalism och medlemsstaternas misslyckande att införa gemenskapslagstiftning.
I detta avseende blir jag uppmuntrad av tillkännagivandet att kommissionen kommer att inleda 50 nya rättsärenden i morgon mot EU-regeringar som har misslyckats med att införa EU-lagar genom att inte öppna EU:s energimarknad. Det är mycket goda nyheter, men får jag fråga kommissionsledamoten varför det har tagit så lång tid att agera? 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   – Jag välkomnar diskussionen om riktlinjer för transeuropeiska nät som var väntad och nödvändig. De tre nya EU-medlemsstaterna och de baltiska staterna Litauen, Lettland och Estland har hittills stått utanför EU:s energisystem. De transeuropeiska energinäten måste vara av gemensamt intresse för hela EU och sammankoppla energinäten i medlemsstaterna på den inre marknaden och i grannländerna i öster och söder. Om inte det transeuropeiska nätet görs till högsta prioritet för EU:s energitrygghet och ekonomiska konkurrenskraft blir EU kvar i periferin på energimarknaden. Eftersom man är beroende av rysk gas och olja och av kärnkraft kan inte Litauen tillåta sig att bli beroende av elförsörjning från Ryssland. Vi måste påbörja elsammankopplingen mellan Litauen och Polen och ansluta Estland och Finland med elkablar så snart som möjligt. Den gemensamma baltiska elmarknaden skulle utgöra en del av EU:s elmarknad. Jag uppmanar er att visa solidaritet och stöd för införlivandet av de baltiska energinäten i EU. 
Andris Piebalgs,
   . – Herr talman! Först och främst vill jag tacka er för den här debatten. Transeuropeiska energinät är, som jag ser det, en mycket viktig del av EU:s energipolitik, men bara en del.
En betydelsefull förutsättning är samarbete mellan medlemsstaterna. Jag anser att de fantastiska nyheter som jag har fått under de senaste månaderna är samarbetet mellan de baltiska länderna inom energisektorn. Regeringarna söker en gemensam energipolitik, även om deras marknader är isolerade. Det visar ändå tydligt att regeringarna bör rikta in sig på denna politik. Europeiska rådet gav många garantier, för stats- och regeringscheferna återkom till sammankopplingsfrågorna – beslutet från Barcelona om 10 procent som nonchalerades – och krävde en prioriterad sammankopplingsplan. I detta avseende utgör transeuropeiska energinät faktiskt grunden för ett svar.
Det har fällts kritiska kommentarer om att energinäten skulle kunna leda till någon sorts spekulation. Det är av den anledningen jag säger att reglering är lika viktigt som sammankoppling. Regleringen är absolut nödvändig för marknaden, och kommissionen har alltid varit noga med att be medlemsstaterna att införa EU-lagstiftning. Men det finns två stadier. Först och främst måste vi få alla medlemsstater att införliva lagstiftningen. Vi har lyckats med detta i 23 fall, och 2 fall har gått till EG-domstolen. Detta är alltså ett stadium. Sedan har vi överensstämmelsen. I det nya paketet tas frågan om överensstämmelse upp. Det kanske kommer till nya fall, eftersom frågan om överensstämmelse inte bara härrör från kommissionens undersökningar utan även tas upp av marknadsaktörer när de anser att direktivet inte har genomförts korrekt. Detta är alltså inte slutet på historien. Det är dock uppenbart att det är absolut nödvändigt med energinät och en god utveckling av dessa. Nätverk innebär inte bara överföring, utan också lagring: det tar till exempel lång tid att bygga gaslager.
Jag vet att det är en enorm utmaning. Det har talats en del om att undvika dubblering, och jag vet att det finns ett par projekt som tillhör samma område. I detta avseende anser jag att regeringarna bör hjälpa till genom att söka en gemensam strategi och inte bygga konkurrerande nät. De bör i stället se till utvecklingen av de bästa projekten, som tjänar de flesta medlemsstaternas och Europeiska unionens intresse.
Slutligen, som svar på frågan vad europeisk energipolitik innebär, vill jag säga att det inte innebär summan av EU:s medlemsstaters politik. Den grundas på medlemsstaternas politik, men den innebär att ett nytt område för agerande för Europeiska unionen skapas i en situation där globaliseringen på energimarknader har lett till nya utmaningar, där en medlemsstats agerande inte fullt ut eller i tillräcklig grad uppfyller förväntningarna hos den statens medborgare, och där det är vår uppgift att agera enligt EU:s måttstock och inom ramen för EU som helhet. Transeuropeiska energinät är definitivt ett av de instrument som vi kan använda.
Jag vill än en gång tacka föredraganden, Anne Laperrouze, och alla skuggföredragandena som har haft tålamodet att förhandla med rådet och som, vid rätt tillfälle, nådde denna övergripande kompromiss som jag kan godkänna. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0065/2006) av Alain Lipietz för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens rapport om konkurrenspolitiken 2004 (2005/2209(INI)). 
Alain Lipietz (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vi ska granska ett betänkande som för första gången antar en politisk dimension. I folkomröstningsdebatterna 2005 om ratificeringen av konstitutionsfördraget stod begreppen om ett område för fri och öppen konkurrens – som det kallas nu – eller konkurrens utan snedvridning, som vi skulle kallat det om fördraget om en konstitution för Europa hade antagits, i centrum.
Vårt problem är att nu bevisa att konkurrenspolitiken kan tjäna folket och att den måste tjäna folket och att den redan tjänar folket. Det råder bred samsyn om detta i vårt utskott, men när jag som föredragande skulle belysa uppenbara fall som krävde att konkurrenspolitiken omprövas eller omorienteras eller omvänt, att konkurrenspolitiken starkt bör uppmuntras, gick uppfattningarna isär.
Betänkandet i sitt nuvarande skick efter ändringsförslagen är ett typexempel på Europaparlamentets betänkanden, som i princip ingen kan eller vill läsa eftersom de inte säger någonting alls. Jag hoppas att kraftfulla idéer får nytt stöd på i alla fall tre punkter för att visa människor att EU:s institutioner är till för att tjäna dem.
Konkurrenspolitiken är uppdelad i tre stora områden: Bekämpningen av bildandet av monopol, av karteller och av statligt stöd som är otillåtet eller skadligt för en sund och icke-snedvriden konkurrens. Jag ska ta dessa tre exempel och föreslå er kraftfulla idéer, mina damer och herrar.
För det första gäller det bekämpningen av monopol. EU:s politik har varit beundransvärd i kampen mot Microsofts missbruk av sin dominerande ställning. Mitt utskott, utskottet för ekonomi och valutafrågor, valde att inte stödja generaldirektoratet för konkurrens i den kampen. Jag uppmanar er att bekräfta Europaparlamentets stöd till generaldirektoratet för konkurrens och kommissionen i deras styrkemätning med Microsoft.
För det andra vill jag ta upp bildandet av dessa monopol och kampen mot karteller. Generaldirektoratet för konkurrens har agerat på ett beundransvärt sätt över hela linjen. Jag tänker särskilt på Vivendi/Hachette-affären. I ett försök att agera för snabbt tror jag att fel begicks av misstag 1999 i fusionen mellan Rhône-Poulenc och Hoechst. Vi behöver förstå hur dessa misstag kunde uppstå. Vi har inte rätt att upphäva kommissionens åtgärder och det vill jag inte heller, men jag efterlyser en kommitté som kan utreda vad som hände för att förstå hur tiotusentals anställda och tusentals mindre aktieägare kunde ruineras på grund av kommissionens brist på kontroller, trots att man åtagit sig att utföra sådana.
För det tredje vill jag be er debattera och komma med kraftfulla idéer om offentligt stöd. Generaldirektoratet för konkurrens och rapporten från 2004 ger uttryck för bifall till sådant stöd när det är förenligt med politiken enligt besluten från Göteborg och Lissabon. Vi måste stödja generaldirektoratet för konkurrens på den punkten. Men när generaldirektoratet för konkurrens ställer sig bakom staden Charlerois generösa stöd till flygbolaget Ryanair måste vi kritisera det, för det är den typen av åtgärder som snedvrider konkurrensen mellan städer, företag och transportsätt på ett sätt som strider mot överenskommelserna i Lissabon och Göteborg.
Neelie Kroes
   , . – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden Alain Lipietz och utskottet för ekonomi och valutafrågor för detta betänkande. Jag är medveten om att jag måste tacka föredraganden för att ha satt tilltro till kommissionen och dess tjänster på en rad punkter.
Som ni vet måste konkurrenspolitiken hjälpa till att driva EU:s konkurrens, konkurrenskraft och tillväxt, och, som föredraganden nämnde, i slutändan ska allt detta verka till förmån för konsumenterna – som han kallade de vanliga människorna.
Det gläder mig att parlamentet följer konkurrenspolitikens utveckling noggrant och aktivt. Ett mycket bra exempel på detta är vår värdefulla debatt i februari om reformen av statligt stöd. Jag kommer även i fortsättningen att göra er fullständigt delaktiga i den politiska utvecklingen, även om parlamentet inte har getts någon lagstiftande roll i fördraget på detta område.
Parlamentet har också varit en glödande och fast anhängare av kommissionens arbete för att stärka konkurrensreglerna på ett rättvist, fast och effektivt sätt, vilket föredraganden med rätta tog upp – vilket jag tackar för. Jag instämmer i era kommentarer till många frågor: antitrustreformerna som genomfördes 2004, samordningen av Europeiska konkurrensnätverket, de europeiska konkurrensdagarna, det internationella samarbetet och naturligtvis konsumentinformationen.
Jag ser fram emot parlamentets granskning av grönboken i fråga om skadeståndsyrkanden till följd av brott mot EU:s antitrustregler. Vi fortsätter att arbeta på utvärderingen av artikel 82 i fördraget, på områden av betydelse för informationssamhället och på sektorsfrågorna, där jag instämmer i er synpunkt om de områden där vår metod skulle kunna förbättras.
För att övergå till ett par specifika punkter som vidrörts av föredraganden så har vi utförligt diskuterat Altmark tidigare, och kommissionen kommer att tillhandahålla vägledning när beslut godkänns i enskilda fall. Jag har inget att tillkännage när det gäller ifrågasättandet av de nationella konkurrensmyndigheterna i fråga om nationella operatörer, men jag vill påminna er om att kommissionen kan ingripa och ta itu med fallet själv om det skulle uppstå ett sådant.
Avslutningsvis har jag två kommentarer som svar till Alain Lipietz. Först och främst har kommissionens hantering av fusionen mellan Hoechst och Rhône-Poulenc 1999 och 2004 diskuterats utförligt och ingående under de utskottsmöten då detta betänkande utarbetades. Kommissionen har tillhandahållit ingående svar på alla de punkter som tagits upp. Jag tror inte att det har tagits upp några nya faktorer. Vad mig beträffar har vi alltså lagt detta bakom oss.
För det andra har kommissionen beslutat att en del av det stöd som beviljats Ryanair i Charleroi är förenligt med den inre marknaden när det gäller transportpolitik. Detta rör stöd som var förenligt med utveckling och förbättrad användning av sekundär flygplatsinfrastruktur som var underutnyttjad och utgjorde en kostnad för samhället i stort. Jag bör dock tillägga att resten av stödet inte ansågs vara förenligt och måste betalas tillbaka. 
Jonathan Evans,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att säga att jag rekommenderar betänkandet såsom det lagts fram av utskottet, och jag tackar Alain Lipietz för hans arbete.
Jag tror att det finns en allmän åsikt att betänkandet har förbättrats genom flera av de ändringar som gjorts, och jag vill snabbt fokusera på några av dem: betoningen på konsumenter, med särskilda förslag som visar att vi stöder idén om privat konkurrens och att rollen för kontaktpersonen för konsumentfrågor stärks. Vi välkomnar genomförandet detta första år av den reformprocess som kommissionen har åtagit sig, och vi ser även fram emot fullbordandet av artikel 82-strategin – vars tolkning man för närvarande överlägger om.
Jag har dock inte för avsikt att gå igenom betänkandets innehåll i detalj. Jag vill bara säga att jag, genom att välkomna till exempel de sektorsundersökningar som har inletts, riktar uppmärksamheten på kommissionens och kommissionsledamoten Neelie Kroes mål att ta itu med protektionismen.
Med hänsyn till detta tänker jag inte be om ursäkt för att belysa något som är en mycket viktig fråga för oss alla, en fråga som har uppstått sedan detta betänkande utarbetades, och det är den omröstning som nyligen ägde rum i Förenta staternas senat för att utvidga processen för att ta itu med fusionsfall på ett sätt som innebär en uppenbar protektionism från Förenta staternas sida. Denna ändring av bestämmelserna för skulle enligt min åsikt kunna medföra nya och skadliga restriktioner för utländska investeringar. Dessa är inte mina ord, utan det är vad sex av de ledande institutionerna för finansiella tjänster i Förenta staterna hävdar.
Kommissionsledamoten har tillsammans med sina kolleger haft ett nära samarbete med den amerikanska regeringen för att ta itu med frågor angående regleringssamarbete. Framför mig har jag en kopia av avtalet från december förra året. I punkt 8 anges att den amerikanska regeringen och kommissionen har kommit överens om att diskutera betydande kvarvarande hinder för de transatlantiska investeringar som den andra parten identifierar och kommer att överväga hur man kan ta itu med och minska sådana hinder i syfte att främja en närmare transatlantisk ekonomisk integration.
Förslagen i Förenta staterna går enligt min mening emot denna överenskommelse, och jag skulle vilja säga att det är så allvarligt att kommissionsledamoten bör klargöra för sina kolleger i Förenta staterna att om de fortsätter på denna väg så kan det bli nödvändigt med repressalier i Europa. 
Antolín Sánchez Presedo,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! När kommissionen lägger fram årsrapporten om konkurrenspolitiken för behandling av parlamentet är det ett exempel på att kommissionen fullgör sina skyldigheter.
Det ger oss möjlighet att belysa de viktigaste milstolparna, att konsolidera det samlade regelverket och att förbättra det utifrån de erfarenheter vi gjort under perioden med en blick mot framtiden. I det avseendet har Alain Lipietz varit en verkligt effektiv föredragande.
Som föredragande för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet vill jag först säga hur det gläder mig att konkurrenspolitiken sedan den 1 maj 2004 utökats till att omfatta tio länder till som ett resultat av utvidgningen och att myndigheterna i de nya medlemsstaterna integrerats i Europeiska konkurrensnätverket.
Efter valen utarbetade parlamentet sitt yttrande om installerandet av den nya kommissionen där en ny kommissionsledamot med ansvar för konkurrens ingår.
Parlamentets aktiva och allt större roll ger legitimitet och öppenhet åt genomförandet av konkurrenspolitiken vilket blivit allt tydligare. Parlamentets upprepade anspråk på medbeslutandebefogenheter är välmotiverat.
Kommissionen avslutade sitt moderniseringspaket under 2004. Det har medfört bättre garantier i kommissionens förfaranden och främjat initiativ på informations- och kommunikationssamhällets område. Det har gjort att man kunnat ta itu med hemliga avtal och missbruk av dominerande ställning och även kontrollera fusioner och statliga stöd. Vi har velat understryka behovet av dessa åtgärder och uttrycka vårt stöd.
Inte desto mindre har vi upptäckt brister och svagheter i betänkandet, t.ex. att det saknas en konsekvensanalys för de viktigaste besluten om statliga stöd och fusioner, behandlingen av allmännyttiga tjänster, problematiken med kollektiva förhandlingar i känsliga sektorer, t.ex. jordbruket, främjandet av internationellt samarbete även med tillväxtländer och utvecklingsländer samt konsumenternas roll i en verklig konkurrenskultur. Den slutliga resolutionen blir mer komplett om den återspeglar alla dessa aspekter så att de kan få den uppmärksamhet de förtjänar.
Konkurrenspolitiken är grundläggande för Lissabonstrategins framgång och för att tillväxt- och sysselsättningsmålen ska nås. Den resolution vi antar får ett större värde om den avspeglar denna verklighet och Europeiska konkurrensnätverkets strategiska roll och potential, och den blir kraftfullare om två tydliga riktlinjer fastslås: dels att kommissionen bör koncentrera sig på frågor som är relevanta för våra medborgare för att förbättra deras levnadsvillkor och dels att den bör vara aktiv och förutse och främja förändringar i stället för att bara reagera på dem. 
Sharon Bowles,
   . – Herr talman! År 2004 offentliggjorde kommissionen sitt beslut om Microsoft. Sedan dess har det i medier lämnats motstridig information angående försök till tillmötesgående.
Det är inte första gången som framsteg, och till och med rätten till försvar före prövning och rätten att överklaga, verkar ha satts på spel av kommissionen som har nekat berörda parter tillgång till fullständig information eller bevismaterial mot dem. De berörda parterna får i själva verket höra: ni måste göra mer, men tyvärr, ni kan inte få tillgång till bevismaterial, och vi kommer inte att tala om för er exakt vad det är vi vill. Är en sådan brist på öppenhet nödvändig, lämplig eller, för att driva det till sin spets, i linje med de principer om rättvisa som man förknippar med ett avancerat demokratiskt samhälle?
Med vissa reservationer välkomnar jag samrådet om artikel 82, vilket utgår ifrån tidigare erfarenheter, men jag tycker nog att det även borde hållas fler samråd när det gäller kommissionens förfaranden och förordning (EG) nr 773/2004. Detta bör inbegripa en jämförelse med andra länder, inklusive Förenta staterna, och att vi står fast vid vårt mål att främja en konkurrenskraftig företags- och investeringsmiljö.
Microsoftärendet är särskilt svårt eftersom det innefattar driftskompatibilitet på ett högst tekniskt område. Det är mycket viktigt att fastställa de allmänna förfarandena för driftskompatibilitet, och det är beklagligt att vi förlorade dessa i direktivet om datorrelaterade uppfinningar. Men de allmänna förfarandena för driftskompatibilitet måste inte fastställas genom ett svårt fall. Svåra fall ger dålig lagstiftning, och för närvarande är det till och med svårt att få förslagen i samrådsdokumentet att gå ihop – som till exempel punkterna 238, 239 och 240 – både sinsemellan och med de faktiska kraven på Microsoft. Det finns dessutom ytterligare problem i punkt 242 angående affärshemligheter. 
Godfrey Bloom,
   . – Herr talman! Jag undrar om parlamentet och kommissionen skulle vara så angelägna om att applådera Neelie Kroes, kommissionsledamot med ansvar för konkurrensfrågor, om de visste att hon för omkring 13 år sedan var medlem i Ballast Nedams hälsoråd som inrättades för att värna om personalvården. Hon borde därför ha insett vad som skulle hända när Ballast Nedam, som ägs av ett nederländskt byggföretag, utan vidare lade ned det brittiska dotterbolaget och lämnade ungefär 2 000 anställda med en kraftigt underfinansierad pensionsfond. Många i min valkrets är nu nästan utfattiga.
Om det är den här sortens agerande som leder till att folk tilldelas tjänster i kommissionen så är det inte konstigt att det går så otroligt dåligt för EU i allt det tar sig för. 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ).
   – Herr talman! När vi diskuterar konkurrenspolitiken finns det skäl att understryka en sak och det är att europeisk välfärd, europeiska företag och europeiska jobb har byggts upp av konkurrens. Möjligheten att starta nya företag, möjligheten att utmana gamla bestående företag – det är det som har skapat den europeiska välfärden och det europeiska välståndet. Det är därför högst legitimt och viktigt att slå vakt om konkurrenspolitiken gentemot alla de krafter som på olika sätt vill lansera protektionismen. Det finns ett par uppgifter i detta sammanhang – och det framgår också av det betänkande som vi diskuterar – där kommissionen har särskilt viktig roll.
Det första är att diskutera konkurrensfrågor utifrån hela den inre marknaden. Det är ett steg som vi måste ta, för om vi ska få globala ”champions” så måste vi också se till att i Europa, över gränserna, kunna få livsstarka stora företag som också kan vara aktörer på den globala scenen. Det ställer krav på en konkurrenspolitik som flyttar fram positionerna från den gamla konkurrenspolitiken. Därmed menar jag att kommissionen måste agera med kraft och vara obrottsligt lojal när det gäller att driva det som är fördraget.
Med detta menar jag att agera med kraft mot de delar av den inre marknaden där medlemsländer inte lever upp till de krav som ställs. Det gäller telekomfrågor, där vi har sett att avregleringen av konkurrens har gett välfärd och där det är viktigt att detta kommer att gälla i alla delar av ekonomin. Det gäller energifrågorna, och jag välkomnar det faktum att kommissionen, enligt vad jag har förstått av media, kommer att agera för att genomdriva en inre marknad och slå mot den protektionismen som vi ser i dag när det gäller olika företagsfusioner.
Den sista saken handlar om det som också Jonathan Evans tog upp, nämligen att se till att vi får en transatlantisk konkurrenspolitik som är ömsesidig och som ger hela den transatlantiska ekonomin styrka och kraft. Med detta vill jag också understryka att det är konkurrenspolitiken och konkurrensen som är den starkaste kraften bakom den europeiska integrationen i dag. Det är den som väver ekonomierna samman och det är den som ger oss nya jobb.
Pervenche Berès (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Detta årliga tillfälle är viktigt eftersom det är enda gången som Europaparlamentet på ett uttömmande sätt kan diskutera den konkurrenspolitik som kommissionen för och utvärdera denna. Som parlament är det viktigt att vi ser till att fri och icke-snedvriden konkurrens förblir verkligt fri och icke-snedvriden och att frågor som förtjänar en lite närmare granskning också kan få detta, även här i kammaren, oavsett om det handlar om Microsoft, Rhodia-Rhône-Poulenc eller Ryanair-Charleroi.
Förutsatt att ni, fru kommissionsledamot, återupptar debatten om bl.a. den viktiga frågan om fusioner, som spelar en nyckelroll i konkurrenspolitiken, vill jag fästa er uppmärksamhet på en punkt i hopp om att parlamentet stöder oss i frågan. De tröskelkriterier som redan är i kraft inom kommissionen förefaller hindra kommissionen från att förklara sig behörig varje gång den borde det. När det t.ex. gäller samgåendet mellan London Stock Exchange och Deutsche Börse var ni i slutändan inte behöriga, eftersom omsättningen låg under tröskelvärdena. Detta måste utredas på djupet.
Min andra kommentar gäller Mittal-Arcelor-affären. Innebär fri och icke-snedvriden konkurrens att de aktuella företagens ägarförhållanden helt ska lämnas utan beaktande? Detta är också något som noga bör granskas.
Min sista kommentar kommer inte som någon överraskning, nämligen att vad socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet anbelangar är konkurrenspolitiken meningsfull först när den bidrar till Lissabonstrategin. Den måste inlemma sociala mål, miljömässiga mål och långsiktiga mål. Jag hoppas att vi på det här sättet åter ska lyckas balansera begreppet fri och icke-snedvriden konkurrens, så att EU verkligen blir det mest konkurrenskraftiga området i världen, samtidigt som behovet av full sysselsättning och hållbar utveckling beaktas. 
Corien Wortmann-Kool (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eftersom konkurrenspolitiken är en av stöttepelarna i EU-politiken och med tanke på vikten av att den genomförs på ett bra och stabilt sätt i ljuset av Lissabonstrategin stöder jag helhjärtat den ökade betoningen i kommissionsledamot Neelie Kroes reformpolitik på förenklade förfaranden, undvikande av byråkrati och juridiska kostnader. I betänkandet placeras med rätta er konkurrenspolitik i rampljuset eftersom politiker inte ska ikläda sig kommissionsledamöters roll eller ens döma i enskilda fall. Det verkar faktiskt som om vissa parlamentsledamöter har svårt låta bli detta, men i det betänkande vi diskuterar i dag är det er konkurrenspolitik som står i centrum.
Inrättandet av Europeiska konkurrensnätverket är en viktig utveckling och jag uppmanar kommissionen att förbättra informationsutbytet mellan de nationella konkurrensmyndigheter som ingår i det så att ett enhetligt genomförande av EU:s konkurrenspolitik kan garanteras också framöver.
Slutligen vill jag uppmana kommissionen att öka takten i den sista delen av moderniseringsarbetet, nämligen artikel 82 om missbruk av dominerande ekonomisk ställning. I det avseendet vill jag betona vikten av en politik som vederbörligen beaktar marknadsstrukturen, inte som i dag riktar all uppmärksamhet mot ett visst företags marknadsandelar. Globaliseringen har trots allt förändrat världen och stora företag som har en avsevärd marknadsandel och som t.ex. bidrar i stor utsträckning till innovation får inte bara bedömas utifrån sin dominerande ställning, utan måste ses i ett större ekonomiskt sammanhang. När det gäller artikel 82 hoppas jag att ni tillskriver den rätt betydelse i den politik ni kommer att lägga fram så småningom. 
Ieke van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Först vill jag kort svara på vad Godfrey Bloom sa för en stund sedan om Ballast Nedam-målet och företagets pensionsfonder för sina brittiska anställda. Jag intresserade mig för målet på den tiden och ser det som ett typexempel på bristen på övervakning eller regler i Förenade kungariket och därför är det orättvist att lasta EU för det nu. Det var också under Margaret Thatchers era, bara för att föra in det i rätt sammanhang.
Jag ska bara ta upp några frågor som också ingår i betänkandet och som nyligen diskuterats, särskilt i debatten om hur nationella intressen åter kan spela en roll i konkurrenspolitiken.
Där är det främst två saker som påverkar reglerna i EU:s konkurrenspolitik, varav den ena är regeln om två tredjedelar. Det vore bra om fler steg kunde tas i det avseendet eftersom för lite vikt har fästs vid medlemsstaternas olika storlek och effekten hos vissa åtgärder, även med tanke på grannländerna och regionalpolitiken. Det är en avgörande punkt som vi åter tagit upp. Den andra punkten har också redan berörts av Pervenche Berès när hon nämnde exemplet med aktiemarknaderna.
Även om omsättningen underskrider gränsen för när kommissionen ingriper är det uppenbart att effekten av en koncentration av denna dignitet mycket väl kan vara EU-omfattande och, som kommissionsledamoten redan antytt, att det därför finns skäl att utröna om vi kan vidga kriterierna för EU:s behörigheter även här. Jag vill ta upp den här frågan igen mot bakgrund av dessa kommentarer och även be er att stödja vårt ändringsförslag nummer 9. 
Andreas Schwab (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig bara först av allt tacka kommissionsledamot Neelie Kroes för hennes arbete som ansvarig för konkurrensfrågor under den period som behandlas i betänkandet, även om hon bara tjänstgjort under halva denna period. Jag anser också att parlamentet med utgångspunkt i kommissionens rapport har lyckats ta fram en text som är ett bra alternativ. De positiva sidorna av denna text har redan påpekats flera gånger.
Jag skulle vilja ta upp två saker som inte har nämnts än. Det första är att jag tycker att det vore bra om kommissionen under det kommande året, det vill säga under utvärderingen av 2005, än en gång kunde göra en separat förteckning över tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. När allt kommer omkring vill ju kommissionen inom en nära framtid anta ytterligare lagstiftning inom detta område och därför vore det bra om det behandlades under en separat rubrik.
För det andra var jag ganska förvånad över att man i rapporten för 2004 inte någon gång nämnde postmarknaderna. Det är nämligen med stort intresse vi följer de steg som tas för att öppna upp postsektorn och vi tror att de kommande årens rapporter kommer att innehålla en hel del läsvärt.
Låt mig dock lämna betänkandet och helt kort kommentera konkurrenspolitiken i stort. Det heter alltid att konkurrenslagstiftningen är kärnan i de europeiska fördragen, men detta lägger en stor börda på den verkställande makten, vilket redan har beklagats. De fall vi för närvarande ser i Europa väcker emellertid frågan om huruvida konkurrenslagstiftningen fortfarande är överordnad, eller om det inte kan vara så att andra faktorer har börjat spela en viktig roll. Jag menar att vi i Europaparlamentet helt uppriktigt kan säga att vi i vår ekonomiska politik verkligen vill prioritera ett fullständigt genomförande av artiklarna 81 och 82.
Även om jag anser att det är en mycket positiv sak att ni också inför ett antal strukturella reformer i EU:s kartellagstiftning, anser jag att det finns många frågor – däribland ”” – som visar oss att det vi behöver är bättre samarbete mellan de nationella konkurrensmyndigheterna. Med detta i åtanke uppmanar jag er att fortsätta diskussionen där era senaste anföranden började. 
Elisa Ferreira (PSE ).
   – Slutmålet för konkurrenspolitiken är att se till att den inre marknaden fungerar väl och samtidigt garantera att de flesta europeiska konsumenter får tillgång till varor och tjänster av god kvalitet och till rimliga priser.
Vi har sett hur ett antal fusioner på den inre marknaden har lett till naturliga monopol på viktiga varor och tjänster. Det är i princip en god idé att kommissionen gör en bedömning av detta fenomen, men i praktiken är den bedömningen ofta inkonsekvent i förhållande till målen, särskilt när det gäller allmännyttiga tjänster. I ett skede då protektionistiska stämningar åter gör sig gällande måste EU garantera sina medborgare att man först och främst klarar att säkerställa tillhandahållandet av viktiga varor och tjänster på ett tryggt och allomfattande sätt och så billigt som möjligt.
Det är därför inte tillräckligt att fördjupa den inre marknaden. Åtgärden måste åtminstone följas av ökade regleringsbefogenheter. Gemenskapens bestämmelser måste vara effektiva och skillnaderna mellan medlemsstaterna får inte leda till ytterligare snedvridning av konkurrensen. EU:s medborgare kommer bara att känna förtroende för byggandet av den inre marknaden om de får garantier för att deras mest grundläggande behov kommer att stärkas. Det är därför viktigt att uppdatera gällande bestämmelser för att nå våra mål. 

Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Konkurrenspolitiken är motorn som driver strategin för tillväxt och sysselsättning. Det står därför klart att Europaparlamentet förespråkar utökat samråd, eftersom vi vill ha så mycket konkurrens som möjligt och – av sociala och miljömässiga skäl och för att främja rättvisa och etiska värden – bara så mycket regleringar som är absolut nödvändiga.
Det betyder att varje gränsdragning är en politisk fråga. Det är konkurrenspolitiken som driver den inre marknaden och därför finns det ett samband mellan genomförandet av de fyra friheterna med hjälp av konkurrenspolitiken, eller på grund av den, och stärkandet av den inre marknaden, både utåt och inåt. Jag får en känsla av att vi fortfarande behandlar konkurrenspolitiken som om den låg på tre skilda plan: konkurrenspolitiken inom medlemsstaterna, konkurrenspolitiken mellan medlemsstaterna, och EU:s konkurrenspolitik i en globaliserad värld. Det är också skälet till att det råder så stor rättslig osäkerhet. Altmark–domen har visserligen lett till tydliga prövningskriterier, men i många fall har kommissionen tolkat dem på olika sätt. Å ena sidan har vi debatten om huruvida undersökningar om dominerande ställning ska hänföras till den nationella marknaden vid ett tillfälle och till den europeiska marknaden vid ett annat. Det dras ingen tydlig gräns mellan vad som hör till konkurrenspolitiken och var som hör till tjänster i allmänhetens intresse. Nu har hela kapitlet tagits bort från betänkandet. Som jag ser det ingår det även i konkurrenspolitiken att säkerställa att direktiven tillämpas enhetligt, när vi väl har antagit dem. Inkonsekvent tillämpning av direktiven leder till konkurrenssnedvridning och är en av orsakerna till den återuppväckta protektionism som vi med kraft måste fördöma.
Vi insisterar därför på att det inrättas ett gemensamt europeiskt område för både forskning och energi och vi förordar även medbeslutande i skattepolitiska frågor, där den absoluta miniminivå som krävs är en gemensam skattebas för företag. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp tre punkter. Först och främst välkomnar jag såväl Europaparlamentets ändrade betänkande som kommissionens rapport om riktlinjerna för 2004. Saker och ting går i rätt riktning, och jag vill gratulera hela gruppen inom GD Konkurrens och kommissionsledamoten som fortsätter Mario Montis arbete på ett utmärkt sätt. Vi lever just nu i en tid av ekonomisk nationalism, och att vara kommissionsledamot med ansvar för konkurrensfrågor är inte nödvändigtvis det lättaste jobb man kan ha. Kommissionsledamoten gör ett bra arbete.
Min andra punkt – och något som även Gunnar Hökmark tog upp – är att det är mycket viktigt att ha en bred ansats. Konkurrens och den inre marknaden är enligt min mening förenade; de går hand i hand. Kommissionsledamot Neelie Kroes sköter konkurrensdelen, och kommissionsledamot Charlie McCreevy sköter den del som avser den inre marknaden. Om vi i dag skulle definiera de fyra friheterna så tror jag tyvärr inte att vi, i nuvarande läge, skulle få igenom dem. Lägg därför de fyra friheterna på minnet; de är under angrepp, liksom konkurrenspolitiken i allmänhet.
Det leder mig in på min sista punkt om de fyra nyckelområden som tas upp i själva betänkandet. Det första är fusioner: fortsätt att bekämpa den sortens protektionistiskt agerande som man till exempel ser från den spanska regeringen i fallet Endesa eller från den polska regeringen i banksektorn. Det andra gäller statligt stöd: fortsätt er starka kontroll, gör slut på alla nationella flaggskepp ni kan – de är till skada för konsumenter och skattebetalare. Jag vill uppmana er att läsa Gunnar Hökmarks betänkande om denna fråga. Det tredje är artikel 81 om karteller: bekämpa dem. De finns överallt, de försöker hålla sig gömda; locka fram dem, se till att konsumenterna är nöjda.
Slutligen, när det gäller artikel 82 om dominerande ställningar: det finns ett tillräckligt högprofilerat ärende. Jag är inte helt säker på att allt är klarlagt när det gäller detta ärende. Man kan kanske se båda sidor, men det är viktigt att driva på och, som Jonathan Evans sa, om vi vill ha en transatlantisk marknad, låt oss då behålla den och låt oss se upp för amerikansk protektionism under tiden. 
Christopher Heaton-Harris (PPE-DE ).
   – Herr talman! Får jag innan jag börjar be att någon tar bort ett ”t” från mitt namn uppe på skärmen, för det är faktiskt ganska irriterande!
Jag vill ansluta mig till det som Alexander Stubb och Sharon Bowles sa, men jag skulle vilja tala om öppenhet i dessa frågor. Är jag den enda här som anser att kommissionens agerande i fråga om öppenhet i konkurrensärenden har varit rätt så underligt? Det är på sätt och vis märkligt eftersom kommissionen verkar väcka åtal i medier snarare än i förhör eller i rätten. Före jul var det de konstiga utfallen från kommissionens talesman när det gäller ärendet angående den gemensamma försäljningen av sändningsrättigheter för det brittiska mästerskapet i fotboll, och denna taktik har upprepats i kommissionens pågående antitrustundersökning av Microsoft.
Jag finner det oroande att kommissionen samtidigt som den agerar som utredare, åklagare, domare och jury i konkurrensärenden kan göra offentliga uttalanden där den dömer de människor som undersökts, eller glatt låter konfidentiella dokument bli offentliga utan märkbara bekymmer eller utredning. De av oss som är intresserade av öppenhet i Europaparlamentet, och även de av oss som är intresserade av rättvisa i resten av världen, blir allt oroligare för att kommissionen verkar vara beredd att trampa på den naturliga rättvisan i sina försök att uppnå rättsliga resultat och pr-resultat mot dem som den förföljer.
Fru kommissionsledamot! Ni har gjort flera mycket kloka uttalanden om konkurrenspolitikens framtida inriktning i EU, däribland uttalandet den 13 december 2005 om att förbättra bestämmelserna för tillgång till handlingar i fusions- och antitrustförfaranden. Kan jag ödmjukt föreslå att ni sprider detta vidare inom er avdelning eftersom det i Microsoftärendet nyss och i andra tidigare ärenden – General Electric, Tetra Laval och tv-sändningarna av mästerskapet i fotboll – har varit tillgången till den information och de handlingar som ni innehar som har varit en av kommissionens svaga sidor. 
Neelie Kroes,
   . – Herr talman! Jag hoppas verkligen att ni inte kommer att avbryta mig. Låt mig säga att jag är glad över uttalandena från nästan alla i denna debatt, särskilt de anmärkningar som gjorts om denna akt. Konkurrenspolitiken är en utmaning, och den är ett instrument, en motor för att uppnå Lissabonmålen. Jag instämmer helt och hållet med Proinsias De Rossa och Ieke van den Burg om att vi inom ramen för EU måste uppnå full sysselsättning och välfärd som är hållbar, men när allt kommer omkring måste vi även skapa ökad ekonomisk tillväxt och fler och bättre kvalitetsarbeten.
För att gå in på några detaljer om konkurrenspolitiken nämndes det med rätta att karteller är helt oacceptabla och att vi måste bekämpa dem. Där det har skapats en monopolliknande situation måste vi inse att detta inte gynnar konsumenterna. Folk kanske kan argumentera för att det på kort sikt är en bekväm situation, men jag kan försäkra er om att ett företag med monopol eller monopolliknande ställning inte kommer att vara särskilt angeläget om att lägga ned pengar på områden som forskning och innovation. Och vi är i stort behov av den sortens investeringar. Varför? Därför att vi måste konkurrera på den globala scenen, därför att vi måste vara medvetna om att konkurrenter utanför EU gör omfattande investeringar i forskning, innovation och i sin konkurrenskraft. Så Jonathan Evans hänvisade med rätta till behovet av rättvis behandling, för en bilateral men inte obalanserad strategi: om vi uppför oss väl bör andra göra det också. Det handlar om EU:s konkurrenskraft.
Jag uppskattar verkligen ert intresse för konkurrenspolitik. Kommissionen upplyser er om alla större politiska initiativ på detta område, och naturligtvis uppmärksammar jag alla parlamentets åsikter. Vi kanske inte alltid är helt överens om varje ämne eller varje akt. Jag instämmer inte med ett par anmärkningar som gjordes i kväll eftersom de på det vis de framfördes inte speglar sanningen och inte är realistiska. Men jag återkommer till det mer i detalj.
Jag har noga lyssnat på de åsikter som uttryckts av föredraganden, ledamöterna i utskottet för ekonomi och valutafrågor och alla andra ledamöter. Jag skulle vilja tillägga några ord som svar på specifika frågor. När det gäller internationellt samarbete anser jag att konkurrensen är mycket viktig på en global marknad, och konkurrensmyndigheterna måste anpassa sig. Angående ett europeiskt nätverk är jag verkligen imponerad av Europeiska konkurrensnätverket och alla berörda parter som gör ett utomordentligt arbete. Vi kan fortfarande lära av varandra, och vi måste fortfarande inse att tiden är ute för nationell politik. När allt kommer omkring har vi en inre marknad. Det hänger ihop. Charlie McCreevy och jag är kompisar, och vi måste undanröja alla de hinder som måste undanröjas.
När det gäller Microsoft, som några av ledamöterna tog upp, fullföljer kommissionen aktivt genomförandet av beslutet från mars 2004. Jag accepterar naturligtvis anmärkningar som går emot min linje, men att säga att vi inte är öppna, att vi inte lyssnar på alla frågor och anmärkningar är inte sant. Sedan mars 2004 har det funnits ett beslut, vilket med rätta har tagits upp och diskuterats. Jag har själv diskuterat det med Microsofts chef. När det gäller professor Neil Barrett, en högt respekterad rådgivare till kommissionen, så blev han helt riktigt utnämnd av kommissionen, men den lista som han stod överst på kom från Microsoft. Han är välkänd för sin kunskap och sitt oberoende, och för att tala klarspråk är han bron mellan Microsoft och kommissionen. Han är sannerligen rådgivaren. Men när vi fattade beslutet i december 2005 offentliggjordes inte invändningarna – som inkluderade en preliminär slutsats att Microsoft inte hade hållit det som de hade lovat, att deras förpliktelse enligt beslutet från mars 2004 inte tog den form vi hade väntat oss – på grund av frågor angående vissa processer, protektionism och alla parters rättmätiga intressen. Utfrågningen var ett tillfälle att hålla en, hoppas jag, givande debatt, och varje deltagare fick ordet. Det här handlar inte bara om Microsoft; det finns klagande på andra håll, och det finns några andra riktigt intressanta amerikanska företag.
Så Microsoft är inte det enda intressanta företaget från Förenta staterna: det finns några andra intressanta företag som har framfört klagomål till mig. Därför var jag utan tvekan tvungen att agera och reagera. Jag hoppas att det ska klargöra situationen när vi börjar diskutera det som togs upp förra torsdagen och fredagen. Ytterligare ett förhör – domstolsförhöret – kommer att äga rum i Luxemburg den 24–28 april 2006. När vi väl har diskuterat det som diskuterades förra veckan kommer vi att nå en slutsats så snart som möjligt.
Pervenche Berès nämnde Mittals bud på Arcelor. Hon bör läsa det, och hon lovade mig att göra det, så låt mig få uttrycka mig klart: meddelandet om Mittals bud på Arcelor har väckt en hel del uppseende inte bara i medier utan även i några europeiska huvudstäder. Affären har ännu inte formellt delgivits kommissionen. Om och när detta sker kommer kommissionen att granska den mycket noggrant och objektivt och genomföra en omfattande undersökning för att utvärdera de eventuella följderna för stålindustrin i Europa.
Det är kommissionens, kommissionsledamotens och de berörda avdelningarnas ansvar att alltid undersöka alla ärenden mycket noggrant och objektivt. Storlek och nationalitet har i sig ingen betydelse då vi fattar våra beslut. Frågan är om det går att fatta ett beslut och om saker och ting kan göras såsom parterna har önskat och om det ska vidtas åtgärder. Vi ska undersöka det.
Låt mig nu övergå till koncentrationsförordningen och behörighet när det gäller ärenden i enlighet med två tredjedelsregeln, vilket några ledamöter tog upp. Vi ber för närvarande medlemsstaterna om information. När vi väl har fått den informationen kommer vi att hålla en diskussion och dialog med dessa medlemsstater och försöka komma fram till slutsatser. Reglerna och besluten fastställdes på 1980-talet och var rätt då, men sedan dess har den inre marknaden lyckligtvis utvecklats. Jag är medveten om att den inre marknaden ännu inte är fullbordad; vi har fortfarande en hel del arbete kvar att göra, och de fyra grundläggande friheterna måste fortfarande uppnås. Vid den tidpunkten var två tredjedelsregeln det rätta instrumentet, men nu måste vi överväga om den fortfarande är tillämplig på det området. I vissa sektorer behöver vi garantera balans och likabehandling, och öppenhet bör tillämpas oavsett i vilket land fusionen sker. Bryssel måste garantera likabehandling, oavsett bakgrunden till fusionen.
Gunnar Hökmark och Elisa Ferreira tog upp frågan om fusioner på den inre marknaden. Vi är alla medvetna om att det har uttryckts oro över den påstådda ökningen av protektionism. Den bör bekämpas. Jag har viss förståelse för den, men den är inte tillåten och bör inte tolereras. Vi bör förklara för berörda parter att det inte är i linje med det beslut vi fattade angående en inre marknad, ett Europa där vi har och kommer att få bättre möjligheter att konkurrera med övriga världen. Kommissionen har betydande makt enligt fördraget att agera som en oberoende och opartisk domare för att se till att medlemsstaterna fullt ut respekterar de internationella inre marknadsreglerna och inte skapar olagliga hinder för gränsöverskridande fusioner. Jag kan försäkra er att kommissionen är starkt engagerad i att både använda denna makt och i omstruktureringar bland europeiska företag. För detta behöver vi ett enat Europa.
Det nämndes med rätta att vi måste tillämpa spelets regler på samma sätt, vare sig laget spelar på hemmaplan eller borta. Vi har regler att respektera, och vi har beslut att respektera – de beslut som fattats tidigare. Vi måste genomföra dessa beslut: en inre marknad och Lissabonmålen. Nästan alla av er instämde i att vi bör kämpa för det. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden:
- Betänkande (A6-0056/2006) av David Hammerstein Mintz för utskottet för framställningar om den särskilda rapporten från Europeiska ombudsmannen till Europaparlamentet med anledning av det förslag till rekommendation som riktats till Europeiska unionens råd i klagomål 2395/2003/GG rörande öppenheten vid rådets lagstiftande sammanträden (2005/2243(INI)).
- Betänkande (A6-0052/2006) av Michael Cashman för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor med rekommendationer till kommissionen om tillgång till institutionernas handlingar (2004/2125(INI)). 
David Hammerstein Mintz (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Först och främst vill jag tacka det österrikiska ordförandeskapet för att det samarbetat i denna fråga och jag vill särskilt tacka kommissionsledamot Margot Wallström, som har visat stor entusiasm och stort engagemang för frågan om öppenhet och hur den ska främjas.
Jag vill också nämna Michael Cashmans initiativ om reglering av allmänhetens tillgång till institutionernas handlingar, ett betänkande som ligger vid sidan om detta betänkande men som rör sig i samma riktning.
Rådet har för närvarande ett trovärdighetsproblem. Å ena sidan stöder medlemsstaternas politiska ledare artikel 1.2 i Fördraget om Europeiska unionen och har undertecknat Fördraget om upprättande av en konstitution för Europa, där det slås fast att rådets beslut ska fattas med största möjliga insyn och så öppet och nära medborgarna som möjligt.
Verkligheten ser dock helt annorlunda ut. Rådet vägrar att öppna sina lagstiftande sammanträden för allmänhetens och mediernas granskning. Europeiska ombudsmannen hävdar med rätta att vi har att göra med ett administrativt missförhållande och drar slutsatsen att rådet inte har kunnat ge ett bra och giltigt skäl till att inte öppna dörrarna till sina diskussioner.
För att öka vanliga medborgares intresse och engagemang för Europeiska unionen och med tanke på den nuvarande konstitutionella krisen måste EU ta djärva och påhittiga steg för att föra EU-frågorna närmare allmänheten. Man måste börja med att öppna sina dörrar för offentlig debatt. Rådet vill dock inte göra detta. Om miljoner europeiska medborgare kunde se hur ministrarna i teve öppet diskuterar EU-frågor som energikrisen, tjänstedirektivet, lagring av personuppgifter och stamcellsforskning så skulle vi kunna väcka ett mycket större intresse för EU-frågor och få ett slut på håglösheten hos miljoner europeiska medborgare som visar mycket litet intresse för EU-frågor. Den offentliga opinionen fastnar i snävt nationella diskussioner.
Det betänkande som har antagits av utskottet för framställningar stöder helt rekommendationen från Europeiska ombudsmannen, som intar ståndpunkten att principen om insyn bör tillämpas inte bara på rådets överläggningar, utan på alla sammanhang där Europaparlamentet medverkar, vilket innefattar samråd och frågor i anslutning till individuella rättigheter och friheter och frågor inom ramen för den tredje pelaren.
I oktober publicerade Europeiska ombudsmannen en rapport där rådet uppmanades att ompröva sin vägran att sammanträda offentligt vid beslut som rör lagstiftningsfrågor. Ombudsmannen uppmanade därför rådet att ändra sin arbetsordning, i syfte att garantera medier och allmänhet tillträde till rådets diskussioner. Trots detta och trots det brittiska ordförandeskapets rekommendationer har rådet inte vidtagit några åtgärder för att ändra sin arbetsordning på ett sätt som främjar öppenhet.
Medlemsstaternas ledare kan därför fortsätta att säga något helt annat i Bryssel än vad de säger till sina väljare på hemmaplan. Följdverkningarna av den öppenhet vi efterlyser skulle bli djupgående för rådet och förändra dess karaktär. Ministrarna skulle tvingas tala under granskning av medierna och inför miljoner människors ögon. Det vore det bästa sättet att synliggöra EU-demokratin och väcka oss själva ur den nuvarande håglösheten och tristessen.
Rådet skulle kunna börja med ett pilotprogram, som kan förklara hur besluten fattas och hur förfarandet är utformat för miljoner människor inför tevekamerorna. Jag skulle vilja ställa följande fråga till rådets ordförande och till kommissionen: Är ni beredda att föreslå konkreta initiativ för att möjliggöra insyn och öppenhet i rådets diskussioner och beslutsfattande? Om inte nu, när?
Medborgarna och Europaparlamentet uppmanar rådet att komma ut i det fria. Bollen ligger nu på rådets planhalva. Var snälla och slå upp dörrarna. Vi europeiska medborgare vill vara med. 
Michael Cashman (PSE ),
   . – Herr talman! Jag ansluter mig helhjärtat till uttalandet av min vän David Hammerstein Mintz. Jag var den ursprungliga föredraganden för förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till handlingar, och jag kommer väl ihåg de livliga debatterna, inte bara inom parlamentet utan även inom rådet och vid trepartsmötena, då vi föresatte oss att vinna diskussionerna för vad som då var en banbrytande förordning. Jag minns – och det är värt att nämna några av de gamla 15 EU-länderna – det starka motståndet från Frankrike, Spanien, Italien, Tyskland och Österrike. Det gläder mig att säga att det österrikiska ordförandeskapet nu har ändrat sin attityd, men jag nämner detta eftersom det visar hur långt vi har kommit.
Det finns olika strategier för öppenhet och insyn. Vi har det fantastiska nordiska exemplet, och sedan har vi den tämligen misstänksamma inställning som andra medlemsstater har, men man kan nog hävda att vi inte behöver känna minsta oro för öppenhet. Vad är det för oroande med att öppna våra beslut för yttre granskning? Vad har en medlemsstat att vara orolig för när det gäller att förklara för sitt eget parlament varför en minister röstade som han eller hon gjorde?
Jag ger flera rekommendationer i mitt betänkande, och jag uppmanar kommissionen att vidta åtgärder. Vi inser att förordning (EG) nr 1049/2001 inte var slutet utan bara början på en lång och, skulle man kunna hävda, kulturell resa för att vinna diskussionen för öppenhet och insyn i de tre institutionerna. Vi härstammar från olika traditioner. Därför har jag efterlyst en förnyad översyn av förordningen. Denna översyn ingick i den ursprungliga rekommendationen, och det finns flera områden när det gäller förordningens tillämpning som nu, flera år senare, skulle kunna förbättras väsentligt utifrån det vi har lärt oss från dess genomförande.
Vi måste återigen se över definitionerna av lagstiftningstexter och icke-lagstiftningstexter i förhållande till allmänhetens tillgång till handlingar i syfte att se till att alla institutionerna arbetar på ett öppet och genomblickbart sätt. Tillgång till handlingar är inte en gåva – det är en rättighet. Detta är särskilt viktigt när parlamentet och rådet agerar inom sina lagstiftande befogenheter. Ökat interinstitutionellt samarbete och ökad användning av medbeslutandeförfarandet kräver ökad öppenhet, särskilt av rådet. Medborgarna måste kunna se vad de nationella ministrarna i de nationella regeringarna kommer överens om på deras vägnar så att de och oppositionspartierna kan ställa dem till svars.
Vi måste se över hur vi definierar de omständigheter under vilka enskilda handlingar kan sekretessbeläggas, helt eller delvis. Dessa regler bör tillhandahålla legitima begränsningar för specifika och tydliga skäl, men de bör inte tolkas i vid bemärkelse, vilket i praktiken skulle leda till att allmänheten nekas tillgång till handlingar.
Detta är vad jag ville komma till avslutningsvis: vi vann diskussionen från 1999 till maj 2001 när förordningen antogs. Gång på gång har vi vunnit diskussionen för en översyn av institutionernas interna bestämmelser så att särskilt rådet, i sin funktion som lagstiftare, skulle hålla offentliga sammanträden och omröstningar. Diskussionerna har vunnits. Jag vet att vice ordföranden är personligen engagerad i hela idén med öppenhet och insyn. Kammaren är engagerad, men det räcker inte. Europadagen den 9 maj är ett ypperligt tillfälle. Låt oss göra Europadagen till en positiv dag då vi kan tillkännage hur vi ska förbättra medborgarnas rätt att få veta vad som uträttas på deras vägnar.
Slutligen vill jag säga att EU-motståndet har ökat, inte minst i de tio nya länder som anslöt sig för två år sedan. De regeringar som för ett land in i EU-familjen blir ofta lidande till följd av detta då de inte blir omvalda. Vi skulle gynna EU-motståndarna om vi fortsätter att utföra vårt arbete i hemlighet. Låt oss utmana EU-motståndarna. Låt oss lyfta fram våra institutioner. Låt oss fira det vi uträttar. Låt oss gripa oss an översynen av förordning (EG) nr 1049/2001, men inte motvilligt utan entusiastiskt. 
Margot Wallström,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera Europaparlamentet och förstås föredraganden, David Hammerstein Mintz och Michael Cashman, för två mycket viktiga betänkanden. Om jag får börja med att kommentera öppenheten i rådet så stöder kommissionen fullt ut öppna rådsmöten. Vi sa redan i plan D i oktober att rådet borde vara öppet när det lagstiftar och vi stöder de initiativ som rådet har tagit.
Jag är övertygad om att öppna rådsmöten skulle öka trovärdigheten för EU, och intresset hos medborgarna. Jag vet att det finns en principiell samsyn mellan våra institutioner i denna fråga och nu är det medlemsländerna som får agera och leverera. Jag tror dessutom att det skulle vara ett effektivt sätt att få slut på det vi kallar ”the blame-game”, så detta är en viktig fråga.
Öppenhet gäller också allmänhetens tillgång till handlingar och förordningen 1049/2001. Formellt sätt så gäller denna lagstiftning bara parlamentet, rådet och kommissionen, men den har ändå kommit att omfatta många fler. EU:s olika kontor och byråer och de flesta organen har frivilligt antagit motsvarande regler om tillgång till handlingar. På detta sätt och mycket alltså tack vare Europaparlamentet har EU:s institutioner på anmärkningsvärd kort tid, precis som föredraganden Michael Cashman sa, nått en nivå av öppenhet som är väldigt god om man jämför med många medlemsländer.
Därmed inte sagt att det inte kan bli bättre. Det kan det, och det ska det. År 2003 gjorde kommissionen en undersökning av hur införandet av förordningen har fungerat under de första åren. År 2004 publicerade vi vår utvärderingsrapport. Då hade förordningen bara varit i kraft under två år men hade fungerat bra, och det fanns inget omedelbart behov av att revidera den och inte heller någon juridisk skyldighet att göra det. Det var anledning till att kommissionen tyckte att det var bättre att invänta ratificeringen av det konstitutionella fördraget innan vi gjorde något ytterligare. Konstitutionen kräver ny lagstiftning på detta område.
Men vi vet ju alla hur det står till med det konstitutionella fördraget. Under tiden har EG-domstolen också kommit med flera förslag om införande av reglerna om tillgång till handlingar. Kommissionen har därför tyckt att det nu är en lämplig tidpunkt att påbörja en översyn av förordningen, och beslutet att göra översynen är en del av det breda ”European transparency initiative” som vi fattade beslut om i kommissionen i november förra året.
Michael Cashmans betänkande kommer därför väldigt lägligt när vi som bäst håller på och tittar på hur vi kan förbättra reglerna om allmänhetens tillgång till handlingar. Kommissionen – och jag personligen, det kan jag lova – kommer att titta väldigt noga på rekommendationerna i betänkandet.
En av de slutsatser som kommissionen drog i sin utvärderingsrapport i januari 2004, var att förordningen i första hand har använts av EU-proffsen, av lobbyister, konsulter och advokatbyråer snarare än av allmänheten. Det är någonting som vi vill ändra på, och vi måste göra mycket mer för att nå ut till medborgarna. Vad detta handlar om är ju i första hand allmänhetens tillgång till handlingar, om allmänhetens rätt att hålla sig informerad, och detta utgör ytterligare ett argument till varför vi vill ha en allmän konsultation innan vi ändrar på lagstiftningen. Kommissionen tänker hålla en sådan konsultation från juli till oktober i år, och efter det kommer vi att lägga fram ett konkret förslag i slutet av detta år eller i början av nästa.
Utan att gå in i detalj på de olika rekommendationerna i betänkandet får jag bara göra några olika klargöranden. I rekommendation nr 2 talas om det ökad öppenhet i lagstiftningsförfarandet och en klarare avgränsning mellan legislativa och administrativa dokument. Detta är ett mycket intressant förslag som vi kommer att titta noga på. Samma rekommendation berör även EUT, alltså den officiella tidningen och elektroniskt offentliggörande. Här beslutade våra institutioner gemensamt redan 2004 att titta på frågan och publikationsbyrån har redan gett ut en rapport om framtiden för den officiella tidningen.
I rekommendation nr 3 talas det om sekretessbelagda dokument. Här ska vi vara noga med att inte blanda ihop olika saker. Sekretess är i sig inget generellt undantag från rätten till tillgång till handlingar. Ett nekande att lämna ut en sekretessbelagd handling måste motiveras på precis samma sätt som vilken annan handling som helst. Proceduren är densamma och institutionens skyldigheter är desamma. Samma rekommendation tar också upp frågan om Europaparlamentets tillgång till sekretessbelagd information. Även här riskerar vi att blanda ihop saker. Parlamentets rättigheter på detta område regleras inte av förordningen, utan av bilaga 1 i ramavtalet mellan våra institutioner. Ramavtalet fungerar väl, är vår erfarenhet.
I rekommendation nr 5 har jag hittat flera väldigt intressanta och användbara förslag om mer användarvänliga register och databaser. De förslagen behöver ingen lagstiftning, för de handlar om praktiska detaljer och åtgärder, och den interinstitutionella kommitté som tillsattes genom denna förordning möttes senast i november förra året och har beslutat att tillsätta en arbetsgrupp för att titta på de frågorna, så en lösning kan vara närmare än vi tror.
Avslutningsvis är kommissionen mycket engagerad i frågan om allmänhetens tillgång till handlingar. Vi har på börjat en översyn av förordningen och många av de frågor som tas upp i betänkandet har vi börjat titta närmare på. Vi hoppas på fortsatt draghjälp från Europaparlamentet och förväntar oss mycket av den allmänna konsultation som vi kommer att genom föra mellan juli och oktober. Allmänhetens tillgång till handlingar handlar om insyn, om trovärdighet och i grunden om demokrati. Därför är det viktigt att vi fortsätter vårt goda samarbete och att vi lyssnar på allmänheten.
Andreas Schwab,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Som företrädare för ledamöterna i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater vill jag till utskottet för framställningar säga hur tacksamma vi är mot föredraganden, David Hammerstein Mintz, och Michael Cashman, för det arbete de har uträttat och de betänkanden det har resulterat i. De lämnar verkligen ett viktigt bidrag för att undanröja alla tvivel om parlamentets vilja att göra EU mer öppet.
Om ni inte misstycker vill jag kort säga något om bakgrunden till David Hammerstein Mintz’ betänkande. Det föll sig så att vi tillsammans med våra vänner i det tyska kristdemokratiska ungdomsförbundet diskuterade just hur det kan komma sig att vi så ofta får rapporter i nationella medier om vissa beslut som EU:s institutioner sedan får skulden för, trots att rådet – som helt öppet närvarar här i kväll – hade lika stor del i beslutsfattandet. Detta, i kombination med konventet, gav oss idén att via Elmar Brok kontakta Europeiska ombudsmannen för att försöka få en bild av ombudsmannens syn på saken i förhållande till den EU-lagstiftning som rådet varit med om att anta.
Självklart är det bara naturligt att de som talar så mycket om närhet till allmänheten och behovet av att göra EU mer demokratiskt bör spela en aktiv roll för att förverkliga detta mål. Härigenom gör man EU:s anseende en stor tjänst och höjer dessutom i detta specifika fall rådets och EU:s status i stort.
Trots de enskilda frågor som Michael Cashman och David Hammerstein Mintz tar upp är behovet av åtgärder för ökad insyn och öppenhet i kommissionen och parlamentet inte så uttalat, medan det förvisso återstår en hel del att göra i ministerrådet. I viss mån gör rådets arbetssätt givetvis att detta är svårare, eftersom det finns olika komponenter som inte är lika stabila som i parlamentet och kommissionen, men jag anser icke desto mindre att man i en diskussion som denna borde kunna förvänta sig att man griper sig an denna fråga på ett mycket mer seriöst sätt – det säger jag utan att vilja förolämpa det österrikiska ordförandeskapet. Det är ingen tvekan om att folk inte kan få tillgång till all information de vill ha, men grundprincipen om öppenhet måste ändå tillämpas. Fru kommissionsledamot! Ni kanske kan vidarebefordra det budskapet till era kolleger. 
Michael Cashman,
   . – Herr talman! Jag ska inte uppehålla kammaren genom att uppta två värdefulla minuter, men jag skulle inför kammaren vilja berömma det mycket värdefulla arbete som David Hammerstein Mintz har gjort. Han har haft ett nära samarbete med oss alla, och på PSE-gruppens vägnar vill jag säga att han har min grupps fulla stöd.
Jag vill även säga att jag inte tackade min goda kollega Charlotte Cederschiöld som jag har haft ett nära samarbete med, liksom med andra, om mitt betänkande, och jag tackar kammaren för dess tålamod. 
Chris Davies,
   . – Herr talman! Det finns en omfattande allmän misstänksamhet mot EU:s beslutsprocess, och det är inte så konstigt när ministrarna möts för att stifta lagar inom stängda dörrar. Det behöver inte vara så. Vi kanske aldrig kan göra Europeiska unionen fulländad, men vi kan åtminstone göra den bättre. Ombudsmannen har gett oss stor moralisk auktoritet och har bidragit till att ge moralisk auktoritet till den partiöverskridande kampanj som pågår i parlamentet, vilken har tilldragit sig ett förvånansvärt starkt stöd. När det gäller mitt eget land har man lyckats ena EU-anhängare från det liberala partiet och EU-motståndare från United Kingdom Independence Party på en gemensam plattform – en unik händelse.
Det finns en enkel princip bakom detta: lagar bör stiftas offentligt. Ministrarna bör uttrycka sina åsikter och göra det ärligt och offentligt så att medborgarna får veta vad de gör och de nationella parlamenten kan ställa dem till svars.
Genom att skriva under konstitutionsfördraget har varje regeringschef förbundit sig till denna princip: rådet bör sammanträda offentligt när det diskuterar rättsakter. Men det krävs ingen ändring av fördraget, utan bara en ändring i rådets arbetsordning: det krävs inte ens 25 röster, utan endast 13 – en enkel majoritet – för att åstadkomma denna grundläggande förändring och införa denna princip.
Det brittiska ordförandeskapet fick ur sig några entusiastiska ord, men trasslade till det i slutändan.
De har ju inte ändrat arbetsordningen, Michael, så är det faktiskt.
Det österrikiska ordförandeskapet har nu möjlighet att skapa förändring. När jag ställde frågan till Österrikes utrikesminister i januari svarade hon att de skulle göra vad de kunde, men att de var medvetna om att det är en känslig fråga. Varför är den känslig? Det handlar om öppenhet och insyn, en grundläggande europeisk princip som alla regeringschefer har förbundit sig till.
Jag ser fram emot att det österrikiska ordförandeskapet nu tar initiativet och lägger fram den för omröstning. Om det är så att vissa medlemsstater – exempelvis Frankrike – agerar bakom kulisserna och försöker stoppa detta initiativ, så låt dem pekas ut och stå till svars inför sina medborgare och inför EU-medborgarna.
Johannes Voggenhuber,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vad är demokrati? Under Europas månghundraåriga historia har det kommit många svar på den frågan, och i samtliga beskrivs allmänhetens tillgång till lagstiftningsprocessen som en av demokratins grundläggande principer och som en förutsättning för dess existens. Europeiska unionens råd är djärvt nog att behandla en grundläggande princip med förakt. Rådet har fräckheten att säga att det där är deras ensak, deras eget policybeslut, och avvisar med oöverträffad cynism den öppenhet och insyn som krävs enligt fördraget genom att hävda att kravet på öppenhet avser en framtida union.
Europaparlamentet kan inte annat än anse att detta är oacceptabelt. Detta betänkande rör själva kärnan i den allmänna förtroendekrisen i Europa. Ju mer jag ägnar mig åt detta missförhållande – och jag lyckades göra det till en av huvudfrågorna på konventets agenda – desto tydligare framstår det för mig att rådet är demokratins svarta hål, att rådet det demokratiska underskottet.
Parlamentet måste göra allt som står i dess makt för att förhindra att detta blir en symbolhandling för att lugna vårt samvete. Vi är de europeiska medborgarnas direktvalda företrädare och vi måste göra denna sak till vår. Även om jag är tacksam för detta betänkande, går mitt förslag mycket längre än så. Som de europeiska medborgarnas företrädare måste vi i parlamentet ställa ett ultimatum till rådet, som får en tidsfrist fram till årets slut. Om rådet inte då respekterar denna grundläggande princip genom att ändra sin arbetsordning och bedriva sitt lagstiftande arbete offentligt, måste parlamentet förkasta alla rådets lagstiftningsförslag som inte har diskuterats och antagits offentligt. 
Erik Meijer,
   . – Herr talman! Medan kommissionen och Europaparlamentet troligen är de som får mest uppmärksamhet i EU är det till syvende och sist rådet som har störst makt. Det är där veton läggs och det är där man har möjlighet att skjuta upp vad kommissionen och parlamentet har beslutat. Det är där medlemsstaternas regeringar köpslår med varandra, ogenomblickbara affärsintressen skyddas och allting höljs i stor sekretess. Den föreslagna konstitutionen som förra året förkastades av de franska och holländska väljarna skulle inte ha inneburit någon förändring av rådets mäktiga roll som regering och senat i en och samma skepnad.
En av EU:s största demokratiska brister är att rådet sammanträder bakom stängda dörrar. Det är i praktiken omöjligt för ledamöter av Europaparlamentet och de nationella parlamenten att säkert veta om ministrarna från deras medlemsstater har röstat så som de sa att de skulle. En fråga i sammanhanget är omröstningen om mjukvarupatent för ett år sedan, då antingen den holländska eller den danska ministern ljög för sina parlament om hur de skulle rösta. Det här omöjliggör demokratisk kontroll över beslutsfattandet. Vi ska inte vänta på en konstitution innan vi slår upp dörrarna till rådets sammanträden för allmänheten. Det gäller inte bara lagstiftningsfrågor, utan alla sammanträden. Ytterligare förseningar är detsamma som att avsiktligt undergräva den parlamentariska demokratin. 
Marcin Libicki,
   . – Det är med stort nöje jag i dag vänder mig till kammaren, eftersom vi talar om två dokument som har utarbetats av parlamentet, av ledamöter i parlamentet och av David Hammerstein Mintz, som är en framstående ledamot i utskottet för framställningar där jag är ordförande, och för att vi också diskuterar ett betänkande som utarbetats av Michael Cashman för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Cashman är vice ordförande i utskottet för framställningar och en framstående ledamot i utskottet.
En av utgångspunkterna för diskussionen är rapporten från Europeiska ombudsmannen, professor Nikiforos Diamandouros, om öppenhet i rådets arbete. Europeiska ombudsmannen Nikiforos Diamandouros har ett nära samarbete med vårt utskott. Jag vänder mig till er som företrädare för gruppen Unionen för nationernas Europa, men även som ordförande för utskottet för framställningar, och det gläder mig särskilt att kunna tala om dessa ytterst genomarbetade dokument. Jag vill gratulera författarna, David Hammerstein Mintz och Michael Cashman, till ett utmärkt arbete.
Vi har i dag talat om öppenhet. Även om vi inte hört sådana synpunkter i dag hör man ibland sägas att allt inte behöver vara öppet, att det finns förhandlingar, diskussioner och förberedelser. Vi instämmer förvisso i detta. Dessa förhandlingar, diskussioner och förberedelser måste få äga rum bakom scenen. Vi kräver inte den sorts öppenhet som ger oss möjlighet att smyglyssna på vad ministrarna diskuterar med sina kolleger i tjänsterummen, eller inför rådets sammanträden. Så fort rådet inleder sina överläggningar vill vi dock veta vad man diskuterar och vem som företräder vilken ståndpunkt.
Det finns åtminstone tre skäl till att kräva en sådan öppenhet. Det första skälet är helt enkelt att vi har rätt att få veta sanningen, och därför vill vi veta vad som är sanningen. För det andra har vi rätt att få en överblick. Vi har rätt att få överblick som enskilda ledamöter av Europaparlamentet och som den institution Europaparlament är. Dessutom har våra kolleger, parlamentsledamöterna i de medlemsstater vars ministrar talar i rådet, också rätt att veta. Med andra ord har både den europeiska och nationella allmänheten rätt att få veta vad som försiggår i rådet.
Sedan har vi också en fråga som ligger utskottet för framställningar särskilt varmt om hjärtat, nämligen att föra institutionerna närmare medborgarna. Om vi säger att det råder en förtroendekris gentemot EU:s institutioner, så är det genom att hålla öppna sammanträden som vi kan övervinna denna kris. Vi vill med andra ord att det ska finnas ett förtroende för EU, det förtroende som utskottet för framställningar och dess två framstående ledamöter strävar efter att skapa, vilket gläder mig mycket att kunna säga. 
Jens-Peter Bonde,
   – Herr talman! Det finns en mycket enkel metod för att genomföra principen om öppenhet inom EU. Det är att vända på förfarandet så att alla sammanträden och handlingar alltid är offentliga, såvida inte motsatsen har beslutats. Så förhåller det sig här i Europaparlamentet och det är något övriga institutioner kan dra lärdom av. Våra utskottssammanträden där lagstiftningsförslag bereds är öppna. Varför kan inte motsvarande överläggningar i rådets 300 halvhemliga arbetsgrupper öppnas? Vår användning av experter är en offentlig angelägenhet. Varför vill inte kommissionen berätta vem som deltar i de 3 000 hemliga arbetsgrupperna?
Förslaget om att vända på förfarandet fick 200 av 220 möjliga underskrifter i konventet. Inga andra förslag fick så stort stöd – av samtliga de nationella parlamentens valda företrädare och alla utom en av Europaparlamentets ledamöter samt 23 av 28 regeringar. Förslaget kräver inte ens någon ändring av fördraget. Det kan genomföras genom en vanlig ändring av arbetsordningen. Både kommissionen och rådet kan anta förslaget med enkel majoritet: 13 av 25 kommissionsledamöter och 13 av 25 länder i rådet. Kom igen nu, herr Barroso och herr Schüssel, se till att något händer så kanske folk kan känna respekt för behovet av gränsöverskridande samarbete. 
Charlotte Cederschiöld (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först ett varmt tack till Michael Cashman för ett gott samarbete genom åren, för ökad öppenhet. Europaparlamentet har alltid varit den drivande kraften, men jag måste i sanningens namn också erkänna att kommissionen och rådet på sistone också har bidragit till den kvalitetshöjning som faktiskt är ganska enorm och som vi har sett de senaste fem åren. Vi har nu en öppen lagstiftning i EU som i vissa avseenden sträcker sig mycket längre än i de flesta nationella parlament, t.ex. i mitt eget.
Syftet med denna översyn är att få fram samma regler för alla tre institutionerna. Långsiktigt hoppas jag förstås att detta smittar av sig på de nationella organen. Regelverket måste vara utformat så att det kan omfattas av de flesta, både i EU och i medlemsstaterna. Parlamentet tar detta öppenhetsinitiativ för att öka den demokratiska kontrollen och få fram förtydliganden där lagstiftningen är oklar. Protokollen från rådsmötena måste bli offentliga då de lagstiftas, vilket inte måste betyda att alla Coreper-möten är offentliga.
Precis som i förlikningsprocessen bör man garantera ett visst förhandlingsutrymme. Däremot bör givetvis öppenhet tillämpas när beslutet om själva lagstiftningen faktiskt tas. Att generellt ge allmänheten tillgång till rättsutlåtanden vore att krympa det politiska handlingsutrymmet. Alternativt sänks kvalitén på utlåtandena. Men däremot borde man låta en parlamentariker som är involverad i en fråga få del av rättsutlåtandena i vissa fall, efter att skriftligen ha förbundit sig till den sekretess som gäller alla andra som deltagit i ärendet.
Ett starkt och tydligt dataskydd är en förutsättning för ökad öppenhet. De rättigheterna – öppenhet och dataskydd – kompletterar och förstärker varandra. Information som givits i förtroende måste respekteras, och vi ska inte heller ha retroaktivitet på detta område. När kommissionen är färdig är jag övertygad om att vi får ett rimligt och balanserat förslag. Jag har fullt förtroende för Margot Wallström. Medborgarnas tillgång till handlingar måste genomgå en ytterligare utveckling och rådet måste visa respekt för medborgarna och den demokratiska processen. Där finns det mycket kvar att göra.
Alexandra Dobolyi (PSE ).
   – Jag tackar kommissionsledamoten för att hon tillsammans med Europaparlamentet engagerat stöder tanken på att göra rådets sammanträden offentliga. Jag kan bara upprepa vad som har sagts av föregående talare, eftersom alla talade om samma fråga. Parlamentarisk lagstiftning, försedd med lagstiftande och verkställande befogenheter, är en grundläggande princip för den moderna demokratin. Även om det finns vissa parlamentariska församlingar i EU:s medlemsstater som inte väljs direkt av medborgarna – exempelvis brittiska House of Lords – så är även dessa församlingars beslut offentliga på nationell nivå.
Olyckligtvis utgör rådet ett undantag från denna grundläggande princip. Inom EU:s demokratiska system är detta det enda lagstiftande organet i världen som lagstiftar bakom stängda dörrar. Utestängandet av allmänheten och sekretessen bidrar på intet vis till att öka EU:s trovärdighet. När en särskilt viktig och kontroversiell fråga diskuteras skulle diskussionen mellan medlemsstaterna bli mer genomblickbar och begriplig för alla om rådet under ett tidigare skede i processen höll lagstiftningsdiskussionen offentligt. Jag välkomnar därför särskilt det utmärkta betänkandet av David Hammerstein Mintz, Michael Cashmans förslag och Europeiska ombudsmannens rapport om denna fråga, och jag vill tacka dem för deras arbete. Jag vill påminna alla om att alla beslut enligt första artikeln i Fördraget om Europeiska unionen måste fattas så öppet som möjligt, så att EU kommer ännu närmare medborgarna. 
Anneli Jäätteenmäki (ALDE ).
   – Herr talman! Enligt EU-fördragen ska beslut fattas så öppet och nära medborgarna som möjligt. Ingen av dessa principer tillämpas i praktiken, och det är verkligen inget som gagnar EU. Det är inte acceptabelt att EU:s viktigaste lagstiftande organ, rådet, fortfarande sammanträder bakom stängda dörrar i sin roll som lagstiftare. Jag kan bara föreställa mig vad som skulle hända om det nationella parlamentet i en medlemsstat stängde sina dörrar när man började lagstifta – Europaparlamentet skulle säkert kritisera detta. Inom EU är det dock fortfarande möjligt att stifta lagar med odemokratiska metoder.
Ökad insyn skulle göra det lättare att kontrollera Europaparlamentet, liksom även de nationella parlamenten, och skulle avsevärt förbättra den offentliga debatten om EU-frågor. I dag är det mycket svårt för de nationella parlamenten och för allmänheten att följa och bevaka de beslut som ländernas egna ministrar fattar i rådet. Detta är faktiskt inte längre acceptabelt. Öppenheten är en del av demokratin.
Nu säger folk inom EU att det konstitutionella fördraget måste ratificeras snabbt. Själv anser jag det faktiskt vara mycket viktigare för EU att främja öppenhet och för alla EU:s institutioner att göra sitt yttersta inom detta område, och självklart först och främst rådet. På så vis kan detta svarta hål i demokratin fyllas och öppenheten bli en realitet i EU-lagstiftningen. 

Carl Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag tackar föredragandena för ett bra jobb och jag gillar Johannes Voggenhubers förslag om att vägra vara medbrottslingar i ett odemokratiskt beslutsfattande. Var är rådet? Har de problem att hålla sig vakna så här sent på dagen? Det är för att de stänger in sig i rummen – om de öppnar upp sina rum så får de syre nog för att räcka till kvällen, så de kan delta i även dessa debatter. Varför öppnar de inte dörrarna? Politiker gillar väl varje chans att hamna i TV-rutan? Man undrar varför rådet frånsäger sig den möjligheten. Man undrar vad de gör, och det undrar hela Europas befolkning. Det finns ett lätt sätt att fixa det: öppna upp dörrarna så ser vi vad som händer. Jag litar på att Margot Wallström kommer att leda in EU i 21:a århundradet och väcka rådet från 1900-talets sömn. Jag känner att det är viktigt att vi påminner rådet om att det om de nu öppnar sina möten inte får bli en timmes möte och fyra timmars arbetslunch, så att öppenheten blir en chimär. Vi litar på att rådet också äter snabbt och beslutar länge och öppet. 
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Fru Wallström, mina damer och herrar! Vi anser att rätten att få tillgång till handlingar är en av de viktigaste rättigheter som EU:s medborgare har.
EU har gjort allt fler handlingar tillgängliga för allmänheten. Det har emellertid varit en del problem, i synnerhet när det gäller det bristfälliga genomförandet av förordning (EG) nr 1049/01. Parlamentet har därför med rätta vid upprepade tillfällen betonat behovet av att denna förordning ses över i syfte att förbättra den och stärka EU:s lagstiftning i fråga om öppenhet.
Vi måste göra detta eftersom det är av avgörande vikt att betona att medborgarna ska vara delaktiga i och identifiera sig med EU-projektet. För att detta ska bli verklighet måste vi ha en beslutsprocess som grundar sig på genomblickbara och öppna förhandlingar och ett verkligt samarbete mellan institutionerna, utan oönskat hemlighetsmakeri. Den ändrade förordningen måste också utgöra den rättsliga grunden för att införa bestämmelser, bra metoder och interinstitutionella avtal som syftar till att förbättra beredningen av lagtexter och säkerställa att de slutliga lagtexterna görs tillgängliga.
Michael Cashman har återigen uträttat ett utmärkt arbete och jag stöder honom helhjärtat när han säger att det faktum att parlamentet inte har någon tydlig rättslig grund för tillgången till sekretessbelagda EU-uppgifter strider mot den demokratiska princip unionen bygger på.
Det är också beklagligt att institutionerna inte har en gemensam policy för hur de ska hantera, dela och lagra olika typer av handlingar. Det har utan tvekan gjorts förbättringar, men det finns fortfarande ingen större samordning mellan institutionerna, särskilt när det gäller handlingar som rör interinstitutionella processer. Det bör även finnas tydliga regler för tillgången till administrativa handlingar.
Herr talman! Jag vill avslutningsvis ta upp en fråga som särskilt påverkar mig i min egenskap av ordförande i det tillfälliga utskott som undersöker CIA-flygningarna. Jag vill beklaga att man har förbigått frågan om tillgång till handlingar som medlemsstaterna hemligstämplar och låter rådet få tillgång till. 
Roger Knapman (IND/DEM ).
   – Herr talman! UK Independence Party kommer förmodligen att vara till hjälp för första gången någonsin, så det känns bra att kunna hålla mitt anförande på en minut. Vi har upprepade gånger fördömt rådet för sin brist på öppenhet. Lösningen är mycket enkel: att ändra rådets arbetsordning, som David Hammerstein Mintz klargör i sitt betänkande. Denna åtgärd skulle med säkerhet innebära att det brittiska folket i framtiden skulle kunna se när brittiska ministrar tar tillbaka vad de har lovat innan de påbörjar sådana sammanträden.
Men det räcker inte. Kommissionen kommer att fortsätta att vara EU:s icke-valda regering som utarbetar och dikterar lagar utan något som helst demokratiskt mandat. Samtidigt fortsätter parlamentet att på ett farsartat sätt driva igenom omröstning efter omröstning med tvivelaktiga handuppräckningar. Framför allt betraktas Frankrikes och Nederländernas demokratiska förkastande av den misslyckade EU-konstitutionen med fullständigt förakt av såväl rådet som kommissionen och parlamentet. Så låt oss sluta upp med att lära övriga världen om demokrati. Slå upp rådets dörrar och kommissionens också. 
Inés Ayala Sender (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill varmt gratulera David Hammerstein Mintz och kommissionsledamoten till deras ansträngningar för att äntligen demokratisera rådets sammanträden och öppna dörrarna till sammanträden där lagstiftning antas utan att medborgarna får tillgång till all nödvändig information.
Mitt land Spanien röstade ja till EU-konstitutionen och jag måste påpeka att ett av de argument som vann mest gehör hos de spanska medborgarna var möjligheten att demokratisera rådets sammanträden och få tillgång till all information.
Jag stöder därför föredragandens förslag, i synnerhet vad gäller offentliggörandet på Internet av all denna information – inbegripet all information om de olika ordförandeskapen – på unionens alla officiella språk, för att undvika alla inskränkningar i kommunikationen.
Det är knappast någon idé att offentliggöra all information och öppna dessa dörrar på bara två eller tre språk, något som vissa institutioner för närvarande verkar förespråka. Öppenhet förutsätter också att informationen går fram och är begriplig för alla medborgare. Vi måste därför uppmana alla institutioner som är för demokratisk insyn i rådet att göra allt som står i deras makt för att garantera att insynen ges på samtliga språk. 
Bill Newton Dunn (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att kommentera Roger Knapmans absurda yttranden. Han sa att kommissionen är en icke-vald regering. Alla vet naturligtvis att det inte är en regering över huvud taget. Skulle ni vilja att den var folkvald? Vill ni ha ett federalt EU med en folkvald regering? Herr Knapman! På vilken sida befinner ni er egentligen? Sedan använder han dessa löjliga ord: kommissionen ”dikterar” lagar. Den dikterar ingenting: den får sina befogenheter från rådet och parlamentet. Säg bara sanningen till den brittiska allmänheten – det är allt vi begär. Jag kommer nu att överge Roger Knapman.
ALDE-gruppen ger sitt fulla stöd till dessa betänkanden, och vi vill ha större öppenhet. Under det brittiska ordförandeskapet kämpade vi hårt för att övertala Tony Blair att göra något. Som vanligt när det gäller honom var det stora ord och löften men få åtgärder i ministerrådet under det brittiska ordförandeskapet, vilket var mycket tråkigt. Vi vill att rådet stiftar lagar offentligt. Det är mycket enkelt och klart: endast Nordkorea och Peking uppför sig som ministerrådet i Bryssel. Det måste ske en förändring om vi vill att allmänheten ska förstå vad som händer i EU.
För det andra vill vi att de rättsutlåtanden som har utarbetats inom ramen för en lagstiftningsprocess ska vara offentliga, inte bara för parlamentsutskotten utan även för allmänheten, som vi företräder.
Min tid har tagit slut. Vi kommer dock alla att rösta för – även Roger Knapman, hoppas jag. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vet inte om jag, efter att ha arbetat i sex år för den finska representationen och det finska utrikesministeriet – med andra ord rådet – och i tre år som tjänsteman för kommissionen, är en belastning eller en tillgång i diskussionen – antagligen en belastning, och detta riktar jag till Pekka Shemeikka och alla hans vänner i rådet!
Jag har flera punkter att ta upp. Min första punkt är att vi behandlar två separata men sammanhängande frågor: tillgång till handlingar och öppenheten i rådet. Om Michael Cashman inte misstycker kommer jag att fokusera på den senare frågan. Ibland har jag en känsla av att vi är skenheliga i debatten, för om vi ser till de nationella parlamenten är endast ett fåtal utskott öppna för allmänheten. Vi är mycket öppnare än de nationella parlamenten, så det bör vi ha i åtanke.
Min andra punkt gäller öppnandet av rådets sammanträden för allmänheten. Detta är en lång historia som inleddes i samband med Trumpf-Piris-rapporten 1999. Därefter följde ett antal slutsatser från rådet 2001, konstitutionen 2004 och ett rådsbeslut 2005. Detta är en pågående historia, men vi är inte med på noterna. Personligen anser jag att det är en fantastisk idé att öppna rådets sammanträden för allmänheten. Vi känner alla till hur ministrar använder EU som en syndabock. Först slår de varandra på axeln under rådets sammanträden och säger: ”En bra kompromiss”, och fem minuter senare står de inför sina nationella medier och säger: ”Vi kunde inte göra någonting.” Vi behöver öppna rådet för allmänheten när rådet lagstiftar, och ju snarare detta sker desto bättre.
En annan sak är att jag, efter att ha suttit med under hundratals timmar av rådsmöten, kan säga att dessa sammanträden troligtvis är de tråkigaste som finns. Öppenheten skulle liva upp debatten i rådet, eftersom människor ofta kommer och läser upp förberedda dokument. Sammanträdena är verkligen tråkiga, men om vi öppnar dem för allmänheten kommer de att bli lite bättre.
Min nästa punkt gäller Coreper. Låt oss vara ärliga: Jag tror inte att Coreper någonsin kommer att öppnas för allmänheten, och jag anser inte nödvändigtvis att detta är en nackdel.
Jag vill avsluta med ett orealistiskt förslag, som snarare liknar Johannes Voggenhubers förslag. Vad vi behöver är att rådet sammanträder i en kammare utan assistenter bredvid sig, och i fullständig öppenhet. Det skulle vara ett verkligt öppet och insynsvänligt råd, och det är det vi behöver. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! En livlig, offentlig, politisk debatt om konkreta frågor är grunden för att skapa ett europeiskt politiskt område. Genom att en av våra lagstiftande institutioner sammanträder och beslutar om frågor i enskildhet, bakom stängda dörrar, hindrar vi skapandet och tillkomsten av detta politiska område.
Jag underskattar inte svårigheterna när det gäller att förmedla en sådan debatt till en befolkning på 450 miljoner invånare, som talar fler än 24 språk, men numera har vi tillgång till tekniken: vi har satellit-tv, radio, webbutsändningar och ett stort antal kommunikationsverktyg att använda, och jag anser inte att kostnaderna kan användas som ursäkt, eftersom kostnaden för att inte göra detta, kostnaden för att inte ha en öppen, offentlig, livlig debatt i EU skulle vara ett misslyckande med att skapa en framtid för EU.
Den 22 april kommer rådet (konkurrenskraft) att sammanträda bakom stängda dörrar för att besluta om framtiden för tjänstedirektivet, ett direktiv som miljontals EU-medborgare har varit aktivt delaktiga i och visat ett aktivt intresse för. Denna debatt borde vara öppen för allmänheten. 
Barbara Kudrycka (PPE-DE ).
   – Jag är glad över att insynen och öppenheten i Europeiska unionens institutioner blir allt större, men vi måste komma ihåg att detta att ge medborgarna tillgång till handlingar och säkerställa att rådets sammanträden är öppna inte är en tjänst som EU-institutionerna kan, men inte måste, erbjuda EU:s medborgare. Snarare är det en rättslig och moralisk skyldighet, i linje med de grundläggande principerna för en bra offentlig förvaltning, eller vad som brukar kallas goda styrelseformer, eftersom det kommer att ge oss möjlighet att gradvis övervinna de europeiska medborgarnas främlingskap inför EU:s institutioner och deras växande EU-skepsis, och slippa höra den sortens skämt som säger att det enda vi ägnar oss åt är att mäta krökningen på bananer.
Om EU exporterar och vill kunna exportera sina goda demokratiska värden som associeras med skydd av mänskliga rättigheter och de värden som finns hos goda styrelseformer, så måste unionen själv bli det bästa exemplet på dessa värden. Sett ur de före detta kommunistiska nya medlemsstaternas perspektiv, som delas av länder som strävar mot demokrati och länder som befinner sig i en övergångsfas, måste jag dock med beklagan konstatera att EU:s institutioner på grund av sin begränsade öppenhet fortfarande inte är en bra förebild. Därför behöver vi utan tvekan nya bestämmelser som specificerar vilka skyldigheter EU:s institutioner har och tydligt och exakt definierar under vilka omständigheter tillgång till rådets handlingar och register får nekas.
I praktiken är det dock ett stort problem att spåra den mesta informationen. För att få tillgång till en handling måste man först och främst veta att den existerar. Nästa viktiga aspekt för att säkerställa att EU-institutionernas sammanträden är så tillgängliga och öppna som möjligt, är att begränsa korruption, intressekonflikter och alla oklarheter och anklagelser om bristande objektivitet i beslutsfattandet. Hur ofta har vi inte hört anklagelser om att EU:s institutioner påverkas i sitt beslutsfattande, att de följer otydliga principer...?
Maria Matsouka (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Till syvende och sist är debatten om öppna rådssammanträden en debatt om demokrati. Jag kan inte annat än helhjärtat instämma i ombudsmannens rekommendationer och i förslagen från David Hammerstein Mintz och från min vän Michael Cashman.
Bristen på information till väljarna om vilka ståndpunkter som försvaras av regeringsföreträdarna på EU-nivå skapar en gråzon kring vem som är ansvarig för de beslut som påverkar dem i deras vardag. Regeringarna tycker det är bekvämt att skylla beslut som inte ligger i deras intresse på EU och ta åt sig äran för beslut som gynnar det egna landet.
Demokrati kräver dock kunskap, omdöme och handling. Den bristande kunskapen om regeringarnas ståndpunkter i rådet gör också att de nationella parlamenten saknar ett instrument för att kontrollera sina länders regeringar i EU-frågor.
Slutligen leder frågan om insyn i rådet till den grundläggande frågan om huruvida vi vill ha en europeisk offentlig opinion, en offentlig opinion som kan uttrycka sin belåtenhet och sitt missnöje, som kan skicka ett budskap till EU:s institutioner och tvinga rådet att låta ministrarna ta ett kollektivt ansvar, såsom föredraganden med rätta påpekar.
Detta kan faktiskt vara en väg framåt för det europeiska enandet. 
David Hammerstein Mintz (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka alla ledamöter i utskottet för framställningar – ett mycket viktigt parlamentariskt utskott – för deras hjälp, i synnerhet utskottets ordförande, Marcin Libicki, och utskottets vice ordförande, Michael Cashman.
I korthet tycker jag att denna debatt har visat att Europaparlamentet kräver öppenhet. Kravet möts emellertid med döva öron, ett autistiskt svar eller rentav inget svar alls. Det blir mycket prat, men ingen handling.
När jag funderar på Johannes Voggenhubers förslag undrar jag om vi kanske måste gå så långt som till en parlamentarisk strejk för att uppnå ett minimum av insyn i Europeiska rådet? Eller tänker vi fortsätta att hålla dessa debatter varje år, eller vartannat år, när parlamentet utrycker en enhällig ståndpunkt, utan att få någon reaktion från Europeiska rådet, utan något tydligt initiativ från kommissionen, utan att folket på gatan märker det?
Kommissionsledamot Wallström! Det är gott och väl att öppna rådssammanträden godkändes i oktober, men folket på gatan har inte märkt något, ministrarnas debatter visas inte i teve och det finns ingen synlig debatt.
Vi måste göra den europeiska politiska debatten mer synlig, vi måste göra debatten i rådet politiskt spännande, inte bara debatten i parlamentet. Detta är vad vi kräver och jag menar att vi måste anta konkreta åtgärder och förslag och inte bara vackra ord. 
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag ber så mycket om ursäkt för att jag inte kommit förrän nu, men sammanträdet i utskottet för utrikesfrågor har precis avslutats. Jag är glad att detta betänkande har skrivits, eftersom det är ett viktigt steg i rätt riktning. Vi skulle inte behöva diskutera betänkandet om konstitutionsfördraget hade ratificerats. Detta är ju ett av våra främsta strävanden i fördraget. Ska politikens legitimitet kunna hävdas är öppenhet en avgörande fråga.
Det innebär varken mer eller mindre än att vi måste svara allmänheten när de frågar vem som är ansvarig för vad, när olika beslut måste fattas. Om ett av lagstiftningsorganen, nämligen ministerrådet, inte utför sitt lagstiftande arbete öppet kommer vi till sist att få problem. Ett möjligt svar under den period av eftertanke vi nu befinner oss i kan vara att öppna dörrarna för allmänheten.
Jag är givetvis väl medveten om att det finns begränsningar för vad som kan behandlas öppet – inte minst när det gäller Ständiga representanternas kommitté. Jag är också medveten om risken för att förhandlingar hämmas av att de förs inför öppen ridå. Det är mycket möjligt att föredraganden och jag inte är överens om vilka dessa begränsningar är. Fru kommissionsledamot och vice ordförande i kommissionen! Jag bönfaller er verkligen att göra gemensam sak med oss när vi tar detta initiativ och åstadkomma framsteg inom detta område.
Jag vill också säga att jag är tacksam mot Europeiska ombudsmannen för den positiva linje han har intagit i sin rapport, för den tändande gnistan till alltihop var en framställning som med min hjälp ingavs av det kristdemokratiska ungdomsförbundet i Nordrhein-Westfalen, och vi är glada över att det är påtryckningar från dessa ungdomar som har möjliggjort en debatt av detta slag, en debatt som kommer att öppna för mer insyn och mer demokrati. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Richard Corbett (PSE ).
   – Vi har redan kommit långt när det gäller att öppna rådet för allmänheten, men vi måste gå ännu längre, och därför välkomnar jag målet med detta betänkande.
Rådet brukade alltid förhandla bakom stängda dörrar, utan rätt till offentlig tillgång till handlingar, och utan att ens tillkännage resultaten av sina omröstningar. Därigenom var det omöjligt för de nationella parlamenten att se hur de ministrar som företrädde deras land hade röstat. Under de senaste åren har detta förändrats väsentligt, tack vare påtryckningarna från Europaparlamentet.
Numera tillkännager rådet åtminstone resultaten av omröstningarna och garanterar tillgång till de flesta handlingar. Tack vare det brittiska ordförandeskapets initiativ förra året förhandlar rådet också numera inför allmänheten om den lagstiftning som antas genom medbeslutande. Det är nu dags att gå vidare och fastställa principen att all lagstiftningsverksamhet inom rådet ska vara offentlig, vilket redan är fallet inom den andra kammaren i EU:s lagstiftande församling, nämligen parlamentet. 
Jules Maaten (ALDE ).
   – Det österrikiska ordförandeskapet måste prioritera frågan om att öppna ministerrådets sammanträden för allmänheten. Som medlagstiftare sammanträder och röstar parlamentet offentligt och alla sammanträdeshandlingar läggs ut på Internet. Härigenom kan alla, organisationer, medier och nationella politiker, hålla ett öga på oss om de så vill. Jag kan inte förstå varför inte rådet kan göra likadant.
Rådets slutsatser av den 21 december 2005 om denna fråga saknar djärvhet. Det är ju just inom de områden där rådet enbart fattar enhälliga beslut som det är viktigt att både omröstningen och debatten äger rum offentligt. Bara på det sättet kan vi få ett slut på uppgörelser utanför sammanträdesrummen. Det är inte svårt, eftersom det inte ens krävs någon ändring av fördraget för att öppna rådets sammanträden. Allt som krävs är en ändring av rådets arbetsordning.
Det är inte längre lämpligt att rådet fortsätter att fatta de flesta av sina beslut bakom stängda dörrar. Tillgången till institutionernas handlingar måste dessutom förbättras. De EU-medborgare som förkastade konstitutionsfördraget sommaren 2005 har pekat på behovet av en mer genomblickbar och demokratisk union. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0051/2006) av Georgios Papastamkos för utskottet för internationell handel om bedömningen av Doharundan efter WTO:s ministerkonferens i Hongkong (2005/2247(INI)). 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ),
   – Herr talman! Vi beklagar att den behöriga kommissionsledamoten, Peter Mandelson, inte är närvarande. Att värdera skyldigheter är en objektiv uppgift, som i alla händelser åligger den som ska välja. Vi är självklart mycket glada över att kommissionens vice ordförande, Margot Wallström, är närvarande.
Att slutföra den pågående förhandlingsrundan inom WTO på ett framgångsrikt sätt är en avgörande utmaning för världssamfundet, med tanke på att rundan väsentligt förväntas stärka världsekonomin, tillväxten och sysselsättningen. Den förväntas också göra det internationella handelssystemet rättvisare, mer balanserat och effektivt, till gagn för alla handelspartner.
Mina damer och herrar! Jordbrukssektorn har hittills stått i centrum för förhandlingarna. Icke desto mindre fortsätter unionen att pressas, även om den som vi vet lade fram ett mycket viktigt erbjudande om marknadstillträde i oktober. Det räcker med att säga att Europeiska unionen är världens största importör av jordbruksprodukter från utvecklingsländerna.
Den allmänna ramen för tullminskningar måste bedömas med beaktande av en rad faktorer – för det första EU:s viktiga erbjudande om att avskaffa sitt exportbidragssystem, för det andra den drastiska minskning av EU:s inre jordbruksstöd som redan skett och, för det tredje, de europeiska böndernas och producenternas förhållandevis missgynnade position, som bottnar i att de är skyldiga att uppfylla strängare krav.
Jag anser att ytterligare ensidiga eftergifter från EU i det här skedet klart skulle riskera genomförandet av den reformerade jordbrukspolitiken och vara till föga eller ingen nytta alls för de länder som utvecklingsagendan har utformats för.
Utveckling får inte blandas ihop med ensidigt främjande av stora jordbruksexportörers intressen. Samtidigt behövs det viktiga framsteg inom andra viktiga områden, områden av särskilt offensivt intresse för Europeiska unionen, industrialiserade tredjeländer och utvecklingsländer.
När det gäller marknadstillträde för icke-jordbruksprodukter bör slutöverenskommelsen garantera nya och reella möjligheter till marknadstillträde genom tillämpning av väsentligt minskade tullar i såväl utvecklade länder som dynamiska utvecklingsländer.
På tjänstesidan krävs ytterligare omfattande liberaliseringar, självklart med full respekt för WTO-medlemmarnas nationella politik och rätt att reglera sina offentliga tjänster.
Tillväxtekonomierna måste ta sin del av ansvaret och ge sitt bidrag. Det är just dessa länder som är mest protektionistiska och som har nyckeln till utveckling av de fattigare ländernas ekonomi genom att främja syd-syd-handel.
Det är inte bara rättvist att göra åtskillnad mellan utvecklingsländer, det är också nödvändigt för att gynna de svagare utvecklingsländerna. Att helt undanta alla utvecklingsländer från skyldigheten att ingå åtaganden skulle fungera som ett negativt incitament för reformer och för att ta i tu med de grundläggande orsakerna till deras försenade utveckling.
Å andra sidan anser jag att utvecklingsländernas externalisering och mer aktiva deltagande i multilaterala förhandlingar, i proportion till deras utvecklingsnivå, kan bidra till att dessa länder integreras mer effektivt i världsekonomin. Den nödvändiga förutsättningen är givetvis att man beviljar lämpligt och riktat tekniskt bistånd för att de ska kunna uppfylla sina nya skyldigheter och effektivt genomföra WTO-bestämmelserna. Särskilt viktigt är det att garantera ett ambitiöst och effektivt ”bistånd för handel”-program.
Om de multilaterala förhandlingarna misslyckas och vi i förlängningen måste gå tillbaka till bilaterala handelsavtal kan det leda till en oregelbunden liberaliseringsprocess med ojämn utveckling och okontrollerbara handelsdispyter. Europeiska unionen gör rätt i att hålla fast vid sitt åtagande om ett multilateralt förhållningssätt till handelspolitiken och vid sitt stöd för WTO, som det organiserade uttrycket för styrning av världshandeln.
Margot Wallström,
   . – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden Georgios Papastamkos och samtidigt framföra ursäkter från min kollega Peter Mandelson som hade föredragit att närvara i egen person, men som i dag återvände från Rio där han har tillbringat några dagar för att försöka närma sig en gemensam förståelse med sina kolleger från Förenta staterna och Brasilien, såväl som med WTO:s generaldirektör Pascal Lamy.
Peter Mandelson bad mig upplysa er om hur han ser på förhandlingsläget i rundan, mot bakgrund av den senaste helgens händelser. Tyvärr ledde inte samtalen i Rio till något väsentligt genombrott. De utgjorde emellertid ett viktigt ytterligare steg för att få en bättre förståelse för varandras ståndpunkter. Vi måste förstå de påtryckningar som utövas gentemot våra partner samt deras önskningar. Det handlar inte om att tvinga andra att överta vår ståndpunkt. Det handlar om att förstå utgångspunkten för var och en, och att sedan undersöka hur våra ståndpunkter kan föras samman så att vi kan mötas på halva vägen på ett sätt som alla tjänar tillräckligt mycket på. Det förekommer fortfarande meningsskiljaktigheter, men nyckelaktörerna talar inte längre över huvudena på varandra. Det krävs nu simultana åtgärder.
När det gäller tiden och tidsfristen att senast i slutet av april enas om regler för marknadstillträdet för jordbruksprodukter och för icke-jordbruksprodukter finns det fortfarande en möjlighet. Den potentiella överenskommelsens grunddrag är emellertid ännu inte helt tydliga. Pascal Lamy sammanfattade läget efter Riomötet genom att uppmana Brasilien att förbereda sig på att öppna sin industri för utländsk konkurrens, samt genom att uppmana EU och Förenta staterna att förbättra sina erbjudanden om att öppna jordbruksmarknaderna. Det visar att Europeiska unionen nu befinner sig i ett bättre läge än vad den gjorde tidigare och omedelbart efter konferensen i Hongkong.
Medlemmarna har nu insett att en framryckning vad gäller EU:s jordbrukserbjudande inte är i vardande just nu och att rundans framgång eller misslyckande inte kan bero på denna enda faktor, utan på den totala balansen. Att lösa ekvationen mellan de konkurrerande intressena hos WTO:s medlemmar är inte lätt. Våra mål och ambitioner förblir emellertid oförändrade: att skapa genuina nya affärsmöjligheter för varor och tjänster inom jordbruk och industri i utvecklade och avancerade utvecklingsländer, såväl som att bidra till utveckling, att omstrukturera handeln inom jordbruket samt att förstärka de multilaterala bestämmelserna.
Vi kan bara uppnå våra mål genom en tydlig och ambitiös runda. Vi betalar in till rundan genom att föreslå kraftiga sänkningar av tullarna på jordbruksprodukter, såväl som handelsstörande stöd, förutsatt att dessa motsvaras av kraftiga sänkningar av tullarna på industriprodukter och en ytterligare liberalisering av tjänster från dem som kan bidra. Vi bör också upprätthålla det gemensamma åtagandet utöver jordbruks- och industriprodukter.
I detta avseende vill vi tacka Georgios Papastamkos för hans utmärkta betänkande. Vi tackar er för stödet till en ambitiös och effektiv utvecklingsrunda. Vi samtycker till föredragandens synsätt, där han understryker behovet av att gå framåt med samtliga frågor på denna vittomfattande agenda samtidigt som han tydligt betonar målen som avser fattigdomsminskning och hållbar utveckling. Vi uppskattar verkligen parlamentets stöd när det gäller att försöka uppnå dessa mål. Låt oss emellertid inte, genom att hänvisa till en genuin utvecklingsrunda, falla i den fälla av förenklingar och generaliseringar där man avfärdar villfarelsen att en liberalisering på jordbruksområdet endast skulle utgöra ett magiskt recept på utveckling.
Som framgick av en intressant undersökning utförd av Carnegie Endowment är merparten av fördelarna av en liberalisering på jordbruksområdet begränsad till utvecklade länder och en kärngrupp av mycket konkurrenskraftiga jordbruksexportörer, särskilt Brasilien, Argentina och Sydafrika. Även andra faktorer bör tas med i beräkningen, såsom följderna av urholkade förmåner i fattigare utvecklingsländer. De viktigaste fördelarna med Dohaagendan för utvecklingsländerna finns av alla dessa skäl inte inom jordbruket, utan inom handeln med industriprodukter, särskilt inom arbetskraftsintensiva industrier såsom skor och textilier.
Ett annat misstag som ni med ert betänkande rätteligen upphäver är att alla utvecklingsländer är lika. Det är de inte. Om vi vill att denna runda verkligen ska medföra möjligheter till utveckling måste detta tas med i beräkningen. Bidrag till rundan ska baseras på förmågan att bidra. Utvecklingsländerna har inte identiska intressen och kunskaper när det gäller handel. Detta handlar om sunt förnuft. Vi godtar att utvecklingsländerna, som allmän regel, bidrar mindre när det gäller marknadstillträde än de utvecklade länderna. Avancerade utvecklingsländer bör emellertid ge ett meningsfullt bidrag genom ett verkligt nytt marknadstillträde när det gäller tillträde till marknaderna för industrivaror och tjänster, om än mindre än de utvecklade länderna. De bör endast bidra med två tredjedelar av det vi bidrar med. Det är detta vi kallar principen om mindre än fullständig ömsesidighet.
När det gäller andra utvecklingsländer går vi med på att de gör färre åtaganden alltefter utvecklingsnivå eller, vad beträffar de minst utvecklade länderna, inga åtaganden alls.
Vi måste fortsätta att arbeta för en rättvis handel. Ett av de viktigaste resultaten av ministerkonferensen i Hongkong i december i fjol var att andra utvecklade länder gick med på att följa EU:s exempel när det gällde att garantera ett tullfritt och kvotfritt tillträde till produkter från de minst utvecklade länderna. Men som ni i ert betänkande med rätta påpekar är det beklagansvärt att beslutet fortfarande medger att rika länder undantar 3 procent av tariffposterna.
Eftersom vi närmar oss slutfasen av denna runda är vi nu tvungna att ta itu med samtliga förhandlingsområden samtidigt. Detta kräver en intensifiering av separata kontakter med våra nyckelpartner – i likhet med förra veckans möte i Rio – för att kartlägga potentiella slutliga paket. Samtidigt måste vi fortsätta att nå ut till WTO:s samtliga medlemmar, i synnerhet de minst utvecklade och de medelutvecklade länderna, för att skapa ett multilateralt samförstånd. Där har Pascal Lamy en avgörande roll att spela.
Den slutliga överenskommelsen måste tjäna samtliga WTO-medlemmars intressen, och särskilt de minst utvecklade länderna samt andra svaga och sårbara medlemmar. Trots att detta blir alltmer krävande kommer vi att fortsätta att arbeta mot de tidsfrister som vi enades om i Hongkong, såsom den som gällde överenskommelsen om bestämmelserna för tullar på jordbruks- och industriprodukter som löper ut i slutet av april. Samtidigt ska vi se till att de övriga frågorna i rundan, som kommer att kräva mer tid, såsom tjänster, regler och geografiska benämningar, fortsätter att vara en del av det gemensamma åtagandet.
Vi kommer att fortsätta att informera er och lyssna till era åsikter om större förändringar inom rundan. 
Maria Martens (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot! Först och främst skulle jag vilja gratulera Giorgios Papastamkos till hans utmärkta betänkande. Som föredragande för yttrandet från utskottet för utveckling är jag glad att utvecklingsaspekten har fått den framträdande plats som den förtjänar.
Det råder inget tvivel om att handel kan bidra till utvecklingen, minskningen av fattigdomen och uppfyllandet av millenniemålen. Det är dock fortfarande ett svårt ämne. Trots att olika länders intressen inte alltid sammanfaller är det viktigt att världshandeln präglas av lag och ordning. Alla tjänar på rättvisa handelsregler. Därför är de multilaterala handelsramarna fortfarande så viktiga, särskilt för utvecklingsländerna. Därför måste vi också göra allt vi kan för att framgångsrikt avsluta detta års Doharunda.
Jag hoppades att vi skulle lyckas med detta. Men nu blir jag mer och mer tveksam. Vi har hållit på i nästan fyra månader och har nästan inte gjort några framsteg. Rio har uppenbarligen inte heller lett till önskat resultat. Det återstår fortfarande mycket att göra på många områden, däribland – vilket kommissionsledamoten redan har påpekat – utarbetandet av ett system med särskild och differentierad behandling för att stödja de minst utvecklade länderna, framför allt för att öka deras handels- och förhandlingskapacitet vid handelssnedvridande såsom inhemska stöd osv. Ytterligare förhandlingar behövs i dessa frågor och inget av detta bör enbart bero på hur det går med marknadstillträdet för andra produkter än jordbruksprodukter (NAMA).
Pascal Lamy varnade oss nyligen för att om vi inte senast den 11 april lyckas nå de tre nyckelmålen kommer detta att leda till att rundan misslyckas. Han tog upp inhemska stöd, marknadstillträdet för jordbruksprodukter och industritariffer. EU, Förenta staterna och de mer utvecklade utvecklingsländerna bör ta sitt ansvar för detta.
Jag hoppas fortfarande att vi ska lyckas avsluta rundan i år. EU:s engagemang är starkt, men om inte alla nyckelaktörer anstränger sig når vi inget avgörande resultat för de svagaste utvecklingsländerna på den multilaterala nivån. Låt oss fortsätta arbeta för en framgångsrik runda med goda resultat, framför allt för de fattiga ländernas skull. 
Margarita Starkevičiūtė (ALDE ),
   . –Som föredragande för yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor skulle jag vilja lyfta fram att betänkandet har en bättre balans än de tidigare dokument om angränsande ämnen som tidigare har debatterats. I betänkandet, och i själva samtalen, ges emellertid inte tillräckligt med uppmärksamhet åt att lösa handelsproblemen i EU:s tjänstesektor. Detta trots att EU:s tjänstesektor står för 70 procent av EU:s bruttonationalprodukt. För att betona denna sektors betydelse och dess betydelse för internationella handelstjänster kommer jag kort att beröra två aspekter. Detta handlar särskilt om finansiella sektorer. I utvecklingsländerna hindras moderniseringen av ländernas ekonomier och övergången från jordbruk till områden med högre produktivitet av bristen på möjlighet att dra fördel av olika progressiva finansprodukter. Detta gäller särskilt små och medelstora företag, som sysselsätter huvuddelen av dessa länders befolkning. Å andra sidan kan EU-institutionerna inte utnyttja potentialen hos den stora marknaden för finansiella tjänster. Vi är mycket konkurrenskraftiga på detta område. Och detta skapar problem för vår handel med jordbruksprodukter från utvecklingsländerna. I själv verket måste vi sträva efter att ändra handelsstrukturerna så att det blir lättare att arbeta och så att en modernare ekonomi blir liktydigt med en modernare global ekonomi. Med andra ord måste vi uppmuntra handeln med finansiella tjänster. Detta skulle göra det möjligt för utvecklingsländerna att modernisera sina ekonomier och i sin tur effektivisera den internationella handelsstrukturen. Detta betyder givetvis att vi måste diskutera införandet av standarder för att reglera handeln, för hur företag ska styras och för att reglera finansiella tjänster. 
Albert Deß (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag skulle vilja inleda med att framföra ett stort tack till min kollega Giorgios Papastamkos för hans betänkande och för de klara och tydliga beskeden om vilken typ av resultat vi vill se från WTO.
Även utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling skulle vilja att Doharundan avslutas på ett framgångsrikt sätt – men inte till vilket pris som helst. Det är oacceptabelt att ett fåtal får alla fördelar medan många andra lämnas i sticket. Vad vi behöver är rättvisa handelsvillkor. Jag välkomnar att det i betänkandet framhålls att det finns ett behov av en grundläggande reform av WTO. Det räcker inte att WTO får till mål att öka den befintliga handeln. Miljöstandarder, konsumentskyddsstandarder, djurrättsstandarder och sociala minimistandarder måste också anges som mål för WTO. Det är oacceptabelt att de stora vinnarna i WTO-förhandlingarna blir de som plundrar naturen och utnyttjar människor.
Det är orättvist att europeiska jordbrukare som sysslar med livsmedelsproduktion är skyldiga att följa det ena kravet efter det andra, medan dessa krav inte gäller vid import. Helmut Kohl, Tysklands förre förbundskansler, sa en gång att han ville att samma regler som tillämpas för motorindustrin skulle tillämpas vid import av livsmedel. Bilar från Japan, Förenta staterna och Korea får importeras till Tyskland, men får endast köras på vägarna om de uppfyller de höga tekniska standarder som gäller här. Om samma höga standarder som vi europeiska jordbrukare måste uppfylla skulle gälla för importerade livsmedel skulle vi inte behöva vara rädda för globaliseringen.
Vi möter gärna denna konkurrens när vi får ett resultat som innebär att många, snarare än ett fåtal, får vara med och dela på det växande välståndet. 
Paul Rübig,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka Giorgios Papastamkos varmt för den tydliga vägledning han gav i Hongkong. Vi kan skatta oss lyckliga att vi i Hongkong fick till stånd en politisk ram som nu i praktiken avgör vilken form förhandlingarna i Genève kommer att få. Politik har när allt kommer omkring lett till något. Nu är det upp till experterna i Genève att utarbeta detaljerna. Vi kan bara hoppas att de gör detta så snabbt som möjligt. Vi vet att det inte kommer att bli lätt. Men vi har en viss tidspress, något som i regel krävs för att få till stånd lösningar på detta område.
För de små och medelstora företagen är det givetvis viktigast att öppna upp marknaderna. Detta bör göras ambitiöst och framför allt med ömsesidighet som grund. Jag anser att det är på detta område som ”utvecklingsboxen” – ett program för små och medelstora företag avsett att föra samman små familjeföretag i industriländerna och i de minst utvecklade länderna – skulle kunna vara ett bra sätt för båda sidor att bli framgångsrika i framtiden.
För att uppnå detta måste parlamenten i de olika WTO-länderna bli delaktiga. Som vi alla vet finns det i varje parlament både en regering och en opposition. Det är oppositionen som skulle kunna föra arbetet framåt i dessa frågor. Åtminstone i de minst utvecklade länderna är oppositionen och givetvis medierna extra viktiga för att föra förhandlingarna framåt.
Avslutningsvis – och detta saknar inte betydelse – har vi de transatlantiska förbindelserna. Här finns det ett stort behov av dialog, särskilt om jordbruksfrågor. Jag måste hålla med Albert Deß. Vi behöver ramar som ger alla en chans att bli vinnare. Vi behöver världsmarknaden, och så kommer det nog att förbli även i framtiden. 
Javier Moreno Sánchez,
   . – Herr talman, fru vice ordförande, mina damer och herrar! Först och främst skulle jag vilja gratulera Giorgios Papastamkos till hans betänkande och tacka honom för den samarbetsvilja som han har visat för att få parlamentet att konsekvent följa den allmänna strategi som det har följt allt sedan Doharundan inleddes.
Vår grupp kommer att föreslå några smärre ändringar och sedan stödja detta arbete i morgon.
Resultaten i Hongkong var blygsamma – vi debatterade detta redan i januari – men man utarbetade en färdplan och fastställde tidsfrister. Den första löper ut den 30 april.
Mina damer och herrar! I mitt anförande tänker jag koncentrera mig på vårt arbete inför Genève. Det är uppmuntrande att förhandlingarna har återfått sin balans och att diskussionerna inte längre enbart handlar om jordbruk. Det sker framsteg när det gäller NAMA, tjänster, handelsresurser och utvecklingsfrågor.
Vi vill fortfarande att denna runda ska avslutas vid årets slut med en ambitiöst och balanserad överenskommelse på alla områden där förhandlingar pågår. Vi stöder kommissionens strategi fullt ut och vi försvarar fortfarande principen om ett samlat åtagande.
Framgången beror huvudsakligen på de stora aktörernas politiska vilja och flexibilitet. Det är dags att gå framåt. Vi räknar med att de behöriga kommissionsledamöternas förhandlingsförmåga ska förmå Förenta staterna att lägga fram nya förslag om inhemskt stöd till sina jordbrukare och förmå tillväxtländerna, särskilt Brasilien och Indien, att vara flexibla och lägga fram förslag som verkligen leder till att deras industrimarknader öppnas upp.
För NAMA har den schweiziska modellen valts. Ett lämpligt antal koefficienter ska därför definieras och principen ”mindre än fullständig reciprocitet” tillämpas så att utvecklingsländerna kan skydda sina bräckliga industrisektorer och EU:s industri kan stärka sin konkurrensställning när det gäller tillträdet till industrimarknader.
På tjänsteområdet måste vi fortsätta i samma riktning som stakades ut vid de senaste multilaterala förhandlingarna och begäran av den 28 februari måste åtföljas av ordentligt reviderade erbjudanden den 31 juli. Vi måste hela tiden komma ihåg att vi måste upprätthålla en balans mellan avreglering av marknader och medlemsstaternas fulla rätt att reglera verksamheten inom denna sektor, särskilt nödvändiga offentliga tjänster.
Fru kommissionsledamot! I Hongkong hade vi parlamentsledamöter en magnifik utsikt över Hongkongbukten, men vi var tvungna att använda kikare för att kunna följa konferensen. Det finns en vacker sjö i Genève. Jag hoppas att samma sak inte kommer att hända där.
Vi vet att vi kan räkna med kommissionens stöd och logistiktjänster så att Europaparlamentets delegation får sin rättmätiga plats och kan delta och informeras fullt ut under hela förhandlingarna. 
Sajjad Karim,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att formellt tacka Georgios Papastamkos för hans sätt att gripa sig an sitt arbete. Hans tillvägagångssätt har gjort det möjligt för oss att nå ut till hela parlamentet och därigenom åstadkomma ett mycket positivt arbete, vilket jag anser kommer att föra frågan framåt till fördel för parlamentet, kommissionen och EU som helhet.
WTO har vidtagit konkreta åtgärder för att förbättra öppenheten och det demokratiska deltagandet i beslutsfattandeprocessen, men ännu återstår vissa grundläggande brister som jag med mitt bidrag till betänkandet har försökt att åtgärda.
I Hongkong anordnades omkring 450 sammanträden, men utvalda observatörer var endast inbjudna till ett litet antal av dessa. Under endast två sammanträden figurerade samtliga medlemmar av WTO medan majoriteten av sammanträdena var slutna och hölls i hemliga ”gröna rum”. Detta kanske bidrog till effektiva förhandlingar, men det gav små möjligheter till offentlig övervakning av den viktigaste institutionen i det globala handelssystemet. Denna kultur av slutet beslutsfattande är ett stort bakslag i kampen för att avlägsna sekretessen, en kamp som motsvarar vår egen strid gentemot Europeiska rådet. Även om konferensens ledare välkomnade den öppna process som grundar sig på ”nedifrån och upp-principen”, finns det inga redogörelser eller protokoll från dessa sammanträden. Vem som sa vad och vilka länder som var inbjudna eller som närvarade kommer allmänheten aldrig att få veta. Dessa farhågor ökar i och med anordnandet av miniministermöten och ”grönarumsmöten”, där majoriteten av utvecklingsländerna antingen inte har bjudits in eller inte haft möjlighet att närvara.
Ett ökat medlemsantal och ett samförståndsbaserat beslutsfattande, som kan tyckas mer demokratiskt, kan fortfarande inte uppväga de industrialiserade ländernas inflytande i jämförelse med utvecklingsländernas. Trots att mer än tre fjärdedelar av medlemmarna är utvecklingsländer ställer WTO fortfarande upp tungviktare mot flugviktare.
Bristen på tillträde ledde till att samtalen i Seattle och Cancún bröt samman när ministrarna utövade sin demokratiska rätt och sa ”nej”. Men ändå drog man ingen lärdom av detta. Förhandlingarna 2005 var fortfarande organiserade på så sätt att diskussionerna ägde rum på olika platser samtidigt. Detta gynnar de stora delegationerna från EU och Förenta staterna, men leder till att vissa av utvecklingsländernas ministrar – de som inte lyckas dela sig i två delar – känner sig hjälplösa, och vet ofta mindre än de allestädes närvarande icke-statliga organisationerna och de rika företagsledarna.
De icke-statliga organisationerna har skapat sig en större roll i WTO-förhandlingarna med anledning av att de företräder det civila samhället, men gör de verkligen det? Vilka är deras uppdragsgivare, och hur kan de möjligen dra nytta av snäva enfrågekampanjer? Vad som är viktigare, hur kan demokrati råda när icke-valda icke-statliga organisationer har lättare att komma till tals med huvudaktörerna än vad de demokratiskt valda företrädarna har?
Kommissionen kanske gjorde medvetna ansträngningar för att kommunicera med observatörerna i Hongkong, men detta kan inte kompensera de valda parlamentarikernas direkta bidrag för att rätta till detta påfallande demokratiska underskott. 
Frithjof Schmidt,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Doharundan handlade egentligen om att handeln måste stödja och främja utveckling. Att göra detta till ett normativt krav var en milstolpe i de internationella handelsförbindelsernas historia. Det var och är det enda rätta. Detta betyder att samtalen i fortsättningen måste bedömas utifrån ett utvecklingsperspektiv.
Därför är det desto mer oroande att Carnegiestiftelsen nu har kommit ut med en rapport där det påpekas att den pågående rundan praktiskt taget inte har något som helt utvecklingsinnehåll. Vi måste ta denna analys, och denna bedömning, på största allvar. Mot bakgrund av detta måste kommissionen i förhandlingarna använda sig av det som kallas ”särskild och differentierad behandling”, som ett sätt att komma fram till och stödja flexibla lösningar för utvecklingsländerna.
Nu är det viktigt att resultaten från Hongkong inte försämras i de pågående förhandlingarna. Därför är vi i gruppen den gröna emot förslaget i Giorgios Papastamkos betänkande att antalet koefficienter i den schweiziska modellen bör vara så få som möjligt. Detta strider mot andan i Hongkongkompromissen och skulle minska utvecklingsländernas möjligheter till oberoende utveckling. Ändå är det just denna flexibilitet som de behöver. Jag uppmanar därför rådet och kommissionen att strunta i denna typ av förslag och anta en förhandlingsstrategi som gynnar utveckling. 
Helmuth Markov,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot! Även jag skulle vilja tacka Giorgios Papastamkos för hans betänkande. Det stora antal ändringsförslag som lades fram i utskottet visar att det finns mycket olika åsikter om värdet av att tillgodose olika intressen, och givetvis av att fastställa en rad olika prioriteringar.
När detta gäller jordbruket står det klart att den gemensamma jordbrukspolitiken behöver reformeras, även om den måste behålla sin multifunktionella karaktär. Detta får bland annat till följd att EU:s jordbrukare även i fortsättningen måste få stöd, samtidigt som man måste se till att bidrag till socialt och miljömässigt hållbar regional utveckling används i stället för att de stora jordbruksföretagen och bankerna ska särbehandlas. Jag kan tillägga att jag inte betraktar EU:s erbjudande om att avskaffa exportbidragen senast 2013, som en del av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, som särskilt generöst. Detta är inte mer generöst än den blygsamma minskningen av det inhemska stödet.
Så som den för närvarande ser ut anser jag att den schweiziska modellen för marknadstillträde för andra produkter än jordbruksprodukter (NAMA) är helt otillräcklig. Detta beror på att ”lika” inte är samma sak som ”rättvis”. Alla länder, särskilt utvecklingsländerna, måste få rätt att industrialiseras i den takt som de själva bestämmer. Detta betyder även att de måste få skydda sårbara industrier. Låt mig dessutom varna starkt för de negativa ekonomiska följder som snabbt minskade kundinkomster kan få för sådana länder, eftersom tullavgifter ofta är en viktig inkomstkälla i dessa länders statsbudgetar.
Samma sak gäller i ännu högre grad för tjänster. Under den senaste veckan har ingen mindre än Pascal Lamy, generaldirektör för Världshandelsorganisationen, än en gång bekräftat att de nya GATS-reglerna gör det möjligt för alla länder att fritt välja om de vill avreglera sina tjänstemarknader. Om de skulle vilja göra detta kan de fritt välja hur, när och i vilken omfattning detta ska ske. Inte ens bilaga C till ministerförklaringen kan, eller får, stå i vägen för detta när det gäller tjänster i allmänhetens intresse, såsom utbildning, kultur, hälso- och sjukvård, infrastruktur och energi.
Jag går nu över till preferenser. I betänkandet berörs problemet med att preferenssystemet håller på att luckras upp och att råvarupriserna faller. Med tanke på att AVS–EG-avtalet löper ut är det emellertid här som parlamentet i ännu högre grad bör betona utvecklingsmålen vid förhandlingarna om ekonomiska partnerskap.
Sedan kommer vi till demokratin. Jag menar att det definitivt krävs mer samråd på demokratins område, inte bara inom Interparlamentariska unionen utan även med parlamentet, med nationella och regionala församlingar och med allmänheten.
TRIPs: Jag välkomnar avtalet om ändringarna av TRIPs så att utvecklingsländerna får bättre tillgång till mediciner. Men jag anser inte att det räcker. Om alla människor ska garanteras tillgång till mediciner behöver de obligatoriska licenserna ändras ytterligare. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk,
   . – Herr talman! Vi debatterar betänkandet av Giorgios Papastamkos om bedömningen av Doharundan efter WTO:s ministerkonferens i Hongkong, som ägde rum 2005. Till och med förberedelserna inför denna konferens och de åtgärder som kommissionen och rådet vidtog under denna period oroade Europaparlamentet. Detta gällde särskilt jordbrukets framtid i EU. Jag skulle vilja uppmärksamma ledamöterna på två omständigheter i samband med denna period.
För det första meddelade kommissionsledamot Peter Mandelson vid EU:s utrikesministermöte den 18 oktober att EU måste göra eftergifter till andra länder under WTO-förhandlingarna, eftersom EU tjänar mer på export av industritillverkade varor och tjänster än det förlorar på svagare jordbruksskydd. Detta uttalande visade att det eventuellt fanns en önskan om att offra EU-jordbrukarnas intressen för vaga vinster på andra områden.
För det andra meddelade kommissionen och rådet i december 2005 – innan de relevanta betänkandena hade antagits av Europaparlamentet – att sockermarknaden skulle reformeras. Detta kommer förmodligen inte att hjälpa de fattigaste av de länder som exporterar socker till EU. Men det kommer att slå hårt mot EU:s sockerbetsodlare, särskilt i de nya medlemsstaterna.
Dessa två omständigheter visar att kommissionen och rådet före Hongkongkonferensen ville visa världen att de var villiga att erbjuda eftergifter under förhandlingarna, särskilt på jordbruksområdet. Det visade sig att andra WTO-medlemmar inte delar denna långtgående önskan om ett erbjuda eftergifter. De har i stället anklagat EU för bristen på framsteg i förhandlingarna.
Vid de fortsatta förhandlingarna – som kommer att äga rum under 2006 – verkar det därför som om EU-institutionerna måste följa följande principer för jordbruket: eftergifter som gjorts vid WTO-förhandlingarna får varken undergräva EU:s självförsörjning av livsmedel, den europeiska jordbruksmodellen eller dess multifunktionella karaktär. Erbjudanden om jordbrukseftergifter måste villkoras och dras tillbaka om det saknas tillfredsställande erbjudanden från andra WTO-partner under de framtida förhandlingarna. På grund av de kraftigt minskade tullavgifterna på jordbruksprodukter bör för det tredje endast produkter som inte förknippas med ekonomisk dumpning, miljödumpning eller social dumpning ges fritt tillträde till EU:s marknad. Jordbruksprodukter som har producerats under förhållanden som innebär kränkningar av de mänskliga rättigheterna och internationella avtal om miljöskydd och djurskydd måste beläggas med extra avgifter eller omfattas av särskilda skyddsklausuler.
De europeiska jordbrukarnas kostnader för att garantera tillfredsställande djurskyddsstandarder har uppskattats till ungefär 10 miljarder euro. Vi måste därför kräva att produkter som har sitt ursprung utanför EU uppfyller liknande standarder. 
Kathy Sinnott,
   . – Herr talman! När allting annat var borta och Jack sålde den sista kon från det som en gång hade varit familjens blomstrande lantbruk fick han åtminstone en handfull bönor. Under ministerkonferensen i Hongkong gjorde kommissionsledamot Peter Mandelson betydande eftergifter när det gällde EU:s jordbruk, i utbyte mot – antar jag – förhoppningar om eftergifter när det gällde marknadstillträde för icke-jordbruksprodukter från andra ekonomiska stormakter, men som vi vet gjorde dessa stormakter inga betydande eftergifter.
När det gällde jordbruksprodukter i utbyte mot tjänster förlorade de irländska sockerbetsodlarna sin årsproduktion, och vi har nu förlorat våra sista sockerfabriker i Mallow, i min egen valkrets, som lades ned för bara två veckor sedan.
Irländska jordbrukare är oroade över att sektorn för nötkött och mejeriprodukter blir nästa offer, i ett försök att uppnå handelseftergifter på tjänsteområdet. Fru kommissionsledamot! När Peter Mandelson byter bort den sista irländska kon, vad tror ni då han får i utbyte? Hittills kan jag inte se att vi har uppnått vidare mycket. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Trots att den nuvarande rundan av multilaterala handelsförhandlingar har pågått sedan 2001 tycks ambitionen att avsluta dem under innevarande år alltmer ouppnåelig, i synnerhet om vi dömer efter de negativa effekterna av konferensen i Hongkong. Under konferensen i Hongkong misslyckades man med att göra några väsentliga framsteg när det gäller liberaliseringen av den internationella handeln med tjänster eller marknadstillträdet för icke-jordbruksprodukter. EU fick ingenting av betydelse i utbyte mot sitt åtagande att senast 2013 avlägsna exportstöden.
Denna eftergift, som tillkommer utöver besväret med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, innebär uppoffringar för EU:s landsbygdssamhällen. I exempelvis Nordirland är vår mjölkproduktionsindustri kraftigt beroende av de exportbidrag som finns att tillgå för helmjölkspulver. Denna eftergift borde dras tillbaka under en kort tidsperiod om det inte görs några ömsesidiga eftergifter när det gäller marknadstillträdet för icke-jordbruksprodukter och tjänster.
Min andra viktiga fråga gäller bristen på verklig demokratisk kontroll över det som på våra vägnar förhandlas fram av kommissionen. Som ett av villkoren för EU-medlemskapet överlämnar varje stat kontrollen över sin handelspolitik till Bryssel, för att ingen medlemsstat ska kunna förhandla på egen hand om handelsavtal med något annat land i världen. Nationella intressen blir fullständigt underordnade det som anses ligga i EU:s allmänna intresse. Det innebär att man överger en stor del av de nationella befogenheterna, som dåraktigt nog förenas med bristen på verklig kontroll över det som kommissionen gör i vårt namn. Även om vi debatterar denna fråga här kan vi i praktiken inte förändra någonting. Det finns ingen effektiv mekanism för att ställa kommissionsledamot Peter Mandelson till svars. Ett sådant demokratiskt underskott är en av bristerna i EU:s utformning. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Innan jag börjar vill jag säga att jag finner det fullständigt häpnadsväckande att först en irländska påstår att Irland inte har fått någonting över huvud taget av Europeiska unionen, och att sedan någon från Nordirland säger att handelspolitiken inte har något att göra med demokrati. Detta är mycket förvånande. Det är helt uppenbart att Irland är EU:s största framgångssaga. Och ja, handel är en exklusiv befogenhet för Europeiska gemenskaperna, men i själva verket sitter medlemsstaterna runt ett bord och fattar beslut genom kvalificerad majoritet, och sedan ges kommissionen mandat att förhandla. Givetvis, om ni hade velat ha en federation kanske ni skulle ha agerat på ett annat sätt, men jag har inte hört talas om något sådant. Hur som helst; jag är ledsen, men jag kunde inte hejda mig.
Jag har flera punkter att ta upp. Först och främst vill jag välkomna betänkandet, vilket jag är tvungen att göra eftersom Georgios Papastamkos sitter framför mig, för om jag inte gjorde det skulle han vända sig om och klippa till mig! Jag anser att det tas upp centrala frågor i betänkandet. Jag anser också att globaliseringen är det bästa som har hänt oss under de senaste 150 åren. Den har ökat den globala välfärden; hundratals miljoner människor har förbättrat sina levnadsvillkor. Vår stora utmaning inom ramen för WTO är hur vi ska finna en nyckelroll för Europeiska unionen och hur vi ska lyckas få alla med oss.
För det andra, om Doha misslyckas kommer vi troligtvis att överleva på kort sikt; vi är trots allt en global handelsmakt – mer än 20 procent av världshandeln kommer från oss och mer än 20 procent från Förenta staterna. Vi skulle kunna ingå vissa bilaterala handelsavtal med andra parter i världen. Men på lång sikt tror jag inte att det skulle fungera. På lång sikt fungerar protektionismen som en struts; man försöker gömma sig från verkligheten på många olika sätt.
För det tredje, och detta säger jag till er fru Wallström – och genom er till Peter Mandelson –, håller jag med dem som säger att vi redan har gjort flera eftergifter, särskilt inom jordbruket. Jag anser att kommissionen gör ett mycket bra jobb, men verkligheten är den att vi ändå, med största sannolikhet, kommer att bli tvungna att göra fler eftergifter.
Slutligen anser jag att vi bör avsluta dessa förhandlingar under 2006, för efter det kommer vi inte att ha Förenta staterna med oss. 
Erika Mann (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det finns en rad saker som jag skulle vilja ta upp. För det första måste jag tacka Giorgios Papastamkos. Jag vill emellertid också tacka Javier Moreno Sánchez. Han tillhör min grupp och var dess skuggföredragande. Tillsammans med alla andra ledamöter som har fungerat som skuggsamordnare har dessa två – i viss mån gemensamt – gjort ett utmärkt arbete för att få till stånd en bra kompromiss och ett trovärdigt betänkande.
Jag skulle vilja nämna några viktiga punkter som rör de aspekter som ni tog upp, fru kommissionsledamot. Vi befinner oss i en mycket svår situation. London var ingen framgång, Rio var ingen framgång och nu kommer Genève. Är ni beredd att, och kan ni, säga något om utsikterna för dessa förhandlingar? Kommer Genève att bli av? Hur kommer det att fungera?
En annan fråga som vi redan har tagit upp med kommissionsledamoten flera gånger är huruvida kommissionen den här gången kommer att vara redo att i slutförklaringen erkänna parlamentens roll. Det finns redan ett erkännande av det civila samhällets roll, men parlamentens roll förbigås fortfarande med tystnad. Det är bara genom att nämna parlamenten som man i framtiden kan ge bättre garantier för parlamentens delaktighet och deras förmåga att utöva en kontrollfunktion. 
Jorgo Chatzimarkakis (ALDE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Först och främst skulle jag vilja gratulera Giorgios Papastamkos till hans verkligt utmärkta betänkande. Jag vet att han har lagt ned sin själ i arbetet och att han personligen har varit delaktig i arbetet. Därför gratulerar jag honom varmt till detta dokument.
Jag skulle vilja uppmärksamma två punkter. Den första är geografiska ursprungsbeteckningar. Det är beklagligt att varken kommissionen eller vi européer i allmänhet har lyckats lösa frågan om geografiska ursprungsbeteckningar trots att det är en så viktig fråga. Det handlar inte bara om platser och namn utan även om den kunskap som är förknippad med de produkter som kommer från dessa platser. I många fall är Europa det original som många andra imiterar, och vi bör tvinga dem att betala för detta.
För det andra skulle jag vilja diskutera den fråga som Erika Mann, Sajjad Karim med flera har tagit upp och som lyckligtvis till viss del påverkade betänkandet. Det är oacceptabelt att 130 parlamentsledamöter från 80 länder ska tillbringa tre dagar med att förhandla och sedan inte nämnas med ett enda ord i slutkommunikén, samtidigt som det finns sex hänvisningar till frivilligorganisationer i samma dokument. Det är detsamma som att ifrågasätta denna församlings demokratiska legitimitet. Till vem, om inte demokrater, bör sådant dokument hänvisa? Bortsett från detta önskar jag Giorgios Papastamkos all framgång i det vidare arbetet med denna fråga. 
Margrete Auken (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden för ett utmärkt betänkande som slår fast viktiga principer. Först och främst att det inte finns något alternativ till det multilaterala handelssystemet. Bilaterala avtal gynnar alltid den starkaste parten. Vi måste inrikta oss på utvecklingsländerna. Det är dessa länder som gynnas mest av ett tydligt multilateralt system som gör det möjligt för dem att frigöra sig från sitt beroende av kolonialmakterna. För det andra anges det i betänkandet att EU måste visa ledarskap. Det betyder att vi i EU måste acceptera att vi kommer att få betala ett pris för avtalen. Vi måste komma ifrån principen om motprestationer och inte koncentrera oss på vad i vi EU på kort sikt kan få ut av avtalen. Avtal som bekämpar fattigdomen i världen gynnar även oss.
Sedan kommer vi till jordbruksfrågan. Beslutet att fasa ut exportbidragen är visserligen bra men vi måste även se till resten av bidragssystemet, inklusive bidragen till landsbygdsdistrikt. Enligt FN:s utvecklingsprogram (UNDP) skapar sådana system stora problem för världens fattiga. Slutligen är jag mycket tacksam över att betänkandet hänvisar till ILO och miljöstandarder, även om detta sker i allmänna ordalag. 
Vittorio Agnoletto (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Doharundan har reducerats till en typisk förhandling avsedd att öka avregleringarna så att stora ekonomiska grupper gynnas. Den är därför ett misslyckande. Trots att den har kallats utvecklingsrundan är det just utvecklingsländerna som kommer att bli de stora förlorarna. Detta framskymtade även i den rapport som Världsbanken beställde från en oberoende grupp.
Att EU kommer att fortsätta med sina exportbidrag för jordbruksprodukter till 2013 och att Förenta staterna kommer att fortsätta med sina bidrag till bomullsindustrin kommer också att leda till social katastrof i utvecklingsländerna. De rika ländernas begäran om att utvecklingsländernas tariffer ska avskaffas eller kraftigt minskas kommer ytterligare att påskynda den negativa trenden i dessa regioner. Möjligheten att behålla importtullarna för 3 procent av de produkter som för närvarande skyddas kommer dessutom att göra det möjligt för exempelvis Förenta staterna att stärka tullskyddet för upp till 420 produkter. Förmodligen kommer de produkter som kommer att skyddas extremt mycket att vara just de produkter som är viktigast för de fattigaste länderna.
En annan viktig faktor är översynen av TRIPs-avtalet, som trots all retorik kommer att göra det ännu svårare för länderna på södra halvklotet att få tillgång till medicin. Sammanfattningsvis anser jag att man i betänkandet varken lyfter fram dessa aspekter eller påpekar att WTO faktiskt inte har uppfyllt sitt löfte om att skapa en form av multilateralism som kan fördela välståndet på ett mer rättvist sätt. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag delar Giorgios Papastamkos oro för att Doharundan hittills har dominerats av jordbruksfrågor. Det är därför EU har lämnat förhandlingarna om beteckningar och tjänster mer eller mindre tomhänt. EU måste prioritera framsteg på dessa områden. Därför är jag mycket glad åt det ändringsförslag där föredraganden uppmanar kommissionen att föreslå en alternativ plan om förhandlingarna misslyckas. Detta visar på en mer realistisk inställning än att bara framhålla att rundan ska avslutas 2006.
En annan sak som jag skulle vilja belysa i detta annars utmärkta betänkande är Kinas roll. EU måste uppmärksamma inte bara immaterialrättsligt skydd och åtgärder mot olagligt statligt stöd utan även tillträdet till den kinesiska marknaden. Jag gläds därför åt det ökade samarbete mellan EU och Förenta staterna som har resulterat i ett gemensamt klagomål om import av bildelar till Kina. Detta är ytterligare ett bevis för att kommissionen även i fortsättningen måste prioritera att få Kina att tillämpa WTO-reglerna på ett bättre sätt. 
Jean-Claude Martinez (NI ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Alla här i kammaren är för frihandel. Ingen vill återskapa Albanien på Enver Hoxhas tid. Vi är därför alla för multilaterala regler, men vilka regler, och till gagn för vem?
Vi får höra att frihandel främjar sysselsättning och tillväxt. Men har de nuvarande handelsreglerna gjort länder rika? Här kommer svaret: I Mexiko har 94 frihandelsavtal undertecknats och detta har inte lett till rikedom, i Ecuador är ursprungsbefolkningen i Anderna motståndare till frihandelsavtal, i Frankrike demonstrerar för närvarande tre miljoner studenter eftersom det inte finns några arbetstillfällen, och där jag bor är vinodlarna fattiga människor och folk begår självmord – och ändå har vi frihandel.
Att de nuvarande frihandelsreglerna inte leder till ekonomiskt välstånd ger oss två alternativ. Det första alternativet är att frihandel är det sekulära namnet för kristendom och att de europeiska vinodlarna, småjordbrukarna och arbetstagarna måste klättra upp på korset för att sona sina världsliga synder. Låt oss i så fall fortsätta med detta. I utbyte mot våra eftergifter kommer Brasilien och Indien inte att öppna sina marknader, och den anglosaxiska världen kommer inte att erkänna våra immaterialrätter i samband med våra jordbruksbeteckningar. Fru kommissionsledamot! Vi fortsätter således ihärdigt på vägen mot fattigdom, vilket efter tio rundor av GATT- och WTO-förhandlingar inte har lett till några förbättringar för Afrika.
Det andra alternativet är att vi äntligen slutar att göra misstag och slutar att använda oss av den föråldrade metoden med minskade eller avskaffade tullavgifter och i stället använder oss av den moderna metoden med avdrag för tullavgifter. Vi ska ta det tekniska språnget genom att uppfinna avdragsgilla tullavgifter eftersom vi, i form av skattekrediter till exportländer som kan användas i importlandet, kommer att få tullavgifter som garanterar ekonomisk neutralitet. Och vi kommer att lösa de tragedier som globaliseringen har gett upphov till.
Tala om för Peter Mandelson att han inte ska följa i David Ricardos spår utan i stället vara lika uppfinningsrik som John Maynard Keynes.
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka min vän Giorgios Papastamkos, Greklands förre finansminister, för det fantastiska arbete han har lagt ned på att samla in uppgifter och nå en kompromiss. Fru kommissionsledamot! Jag skulle vilja be er att vidarebefordra mitt tack till Peter Mandelson för allt arbete han har lagt ned.
Den största framgången med Hongkongkonferensen var att den inte var ett misslyckande. Den fas vi nu befinner oss i är livsviktig för jordens balans. Jag har två förslag och en kommentar. När det gäller att avskaffa exportbidragen 2013 skulle jag vilja återkomma till förslaget om att inrätta en oberoende granskning av alla former av konkret och abstrakt stöd så att vi kan få ett slut på det hyckleri som råder. Dessutom måste vi betona viktiga planeringsinsatser så att det går att göra kvantitativa och kvalitativa bedömningar av de ekonomiska och sociala följderna i EU, exempelvis i termer av sysselsättning inom ramen för dessa förhandlingar. Vissa av våra ekonomiskt viktiga sektorer, exempelvis den jordbruksbaserade livsmedelsindustrin, är mycket sårbara i dessa förhandlingar. Det minsta vi kan göra är att förse dem med information.
Slutligen måste vi ta itu med kopplingen mellan internationell handel, välstånd och fattigdom. Det är viktigt att de ekonomier – särskilt i väst – som skapar sitt välstånd genom att följa marknadsekonomiska principer hjälper till att vidta konkreta åtgärder för att utrota fattigdomen i världen. Om vi som demokrater inte gör detta kommer vi att få betala ett mycket högt politiskt pris, inte minst genom ökad extremism. Det finns ledamöter av Europaparlamentet som tror att internationell handel skapar fattigdom, inte välstånd. Vi i PPE-DE–gruppen tror i stället att det är det motsatta förhållandet som gäller. Historiskt sett har världen hanterat sina stora omvälvningar genom krig. I dag har militära krig ersatts av ekonomiska krig, med två skillnader: i stället för människor som dör har vi människor som är arbetslösa, och vi vet inte vem fienden är. I denna fråga – och med det ökade egenintresset, som till syvende och sist bara är summan av individernas egenintresse – är det mycket som står på spel för EU. Under debatterna om EU:s konstitution förklarade vi att vi behövde ett mer politiskt EU för att kunna existera i en värld som blir mer och mer komplex för varje dag. Om våra medborgare tvivlar på att EU kan användas i denna globala kraftmätning blir detta ännu ett hårt slag mot vårt stora Europaprojekt.
Harlem Désir (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Först och främst vill även jag gratulera vår föredragande. Efter hans redogörelse, och den redogörelse som Pascal Lamy lämnade på WTO:s vägnar inför utskottet för internationell handel för några dagar sedan, kan vi se att efter Hongkong, London och Rio har Doharundan gått i stå och är rent av hotad.
Det görs visserligen framsteg vid rundan men det går inte tillräckligt fort för att den ska hinna bli färdig innan den amerikanska administrationens förhandlingsmandat löper ut. Om vi inte vill riskera hela den multilaterala strukturen kan vi den här gången, till skillnad från vid föregående rundor, heller inte förlänga debatterna med två eller tre dagar. Om vi tror på denna multilaterala ram måste vi nu uppmana alla parter att göra en sista kraftansträngning. Efter datorsimuleringen i London och de lovande inledande förhandlingarna i Rio är det nu dags att agera.
Framför allt måste industriländerna, EU och Förenta staterna fatta beslut, göra åtaganden och visa vad som krävs. Denna runda är trots allt en utvecklingsrunda. G20-länderna – tillväxtländerna – måste visserligen också göra vissa eftergifter i samband med industritullarna, men vi vet att det kommer att handla om mindre än fullständig reciprocitet. Vi kan inte kräva att de ska riskera flera bräckliga ekonomiska sektorer eller industri- eller tjänstesektorer som ännu inte är redo att öppnas upp för internationell konkurrens.
När allt kommer omkring anser jag därför att denna runda förtjänar att avslutas och här skiljer sig kanske min uppfattning från vissa av mina kollegers. Vittorio Agnoletto uppmärksammade exempelvis nyligen de brister som finns. Visst finns det brister och EU:s kraft måste inriktas på att se till att åtagandena om att främja utvecklingen respekteras. Vi får emellertid inte glömma frågan om att avskaffa exportbidragen. Genomförandet av denna process måste påbörjas före 2013 och den måste framför allt åtföljas av ett åtagande och en kontrollmekanism som garanterar att övriga industriländer, inte bara EU, arbetar för att avskaffa alla exportbidrag.
Utvecklingsländerna kommer ändå att få större tillträde till de rika ländernas marknad för sina jordbruksprodukter, och förteckningen över känsliga varor måste minskas. De minst utvecklade länderna måste få tillträde till marknaden utan tullavgifter och kvoter, men man måste avskaffa en del av tullpositionerna på 3 procent, som gör det möjligt för vissa länder, däribland Japan och Australien, att undvika att göra denna ansträngning. TRIPs-avtalet om tillgång till mediciner måste ändras och bestämmelser införas om ett utvecklingspaket, inklusive handelsstöd, som inte får ersätta det stöd som redan tillhandahålls i samband med det officiella utvecklingsstöd som har öronmärkts för Millennieutvecklingsmålen.
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar på det nya italienska socialistpartiets vägnar. I tio år har nu WTO övervakat den komplexa frågan om internationell handel. Denna handel växer såväl kvantitativt som kvalitativt med en exponentiell hastighet. Det har därför blivit viktigt att utveckla en stark, enhetlig regleringsram som garanterar öppenhet och avlägsnar ojämlikheter. Det multilaterala systemet är den enda form av förhandling där ett balanserat synsätt kan garanteras bland alla medlemmar.
Jag hoppas därför att EU kan försvara sin position vid de nya förhandlingarna och arbeta hårt för att ingå avtalen senast vid utgången av 2006. Ytterligare ett misslyckande skulle försvaga hela systemet och få allvarliga följder, särskilt för utvecklingsländerna. Det är framför allt dessa länder som vi måste skydda. Att industriländerna avstår från exportbidrag är ett stort steg i denna riktning. Om detta slags initiativ ska lyckas måste det naturligtvis få ordentligt med stöd och läggas fram på nytt av andra WTO-medlemmar.
För att de minst utvecklade länderna ska utvecklas är det dessutom viktigt att se till att avregleringen av andra sektorer, exempelvis tjänstesektorn, inte orsakar så allvarliga skador på ekonomin och den sociala strukturen i dessa länder att skadorna inte kan repareras. Framför allt är det viktigt att se till att tillhandahållandet av allmänna tjänster inte utsätts för konkurrensregler och kommersiellt tryck från företag på norra halvklotet.
Avslutningsvis uppmanar jag kommissionen att se till att vår produktion skyddas, särskilt i de sektorer där förfalskningar och olaglig import håller på att bli en oacceptabel börda för tusentals branscher. Kommissionen måste se till att de gällande reglerna tillämpas strikt mot denna typ av verksamhet. 
Margrietus van den Berg (PSE ).
   – Herr talman! Afrika står för mindre än 2 procent av världshandeln. Trots detta är otillräckliga eftergifter fortfarande en olöst fråga i utvecklingsrundan. Förenta staterna har kommit på efterkälken när det gäller jordbruksreformer, EU är inte särskilt tillmötesgående om ytterligare restriktioner för bilkänsliga produkter och restriktioner för ”blå” tjänster, och G20-länderna ligger fortfarande efter när det gäller minskningen av industritullar. Afrika och de minst utvecklade länderna riskerar att bli förlorare. De förtjänar permanent rätt att skydda sitt eget jordbruk eftersom denna sektor försörjer sju av tio personer i dessa länder, och de förtjänar fri tillgång till EU:s, Förenta staternas och G20-ländernas tillväxtmarknader.
För två veckor sedan var WTO:s generalsekreterare Pascal Lamy inte nådig i sin kritik när han sa att om vi inte arbetar ihärdigt i Genève i slutet av månaden kommer rundan att sluta i ett misslyckande. Detta skulle innebära minskad ekonomisk tillväxt och förlorade arbetstillfällen för EU. Och Afrika skulle bli en förlorare när det gäller den ekonomiska utvecklingen och inte kunna uppfylla millenniemålen på områden som grundläggande utbildning och hälsovård. Låt oss kombinera EU:s och Afrikas intressen. Jag uppmanar kommissionsledamot Peter Mandelson att göra allt han kan för att avskaffa och begränsa jordbruksbidragen, stödja 2000-talets Europa och inte låta Afrika och våra medborgare vara bundna av tidigare beslut! 
Saïd El Khadraoui (PSE ).
   – Herr talman! Låt mig först och främst tacka föredraganden för ett utmärkt arbete. Även om det fortfarande återstår mycket arbete för att föra förhandlingarna framåt talar åtminstone folk med varandra. Bara det är glädjande. Jag skulle vilja ta upp tre punkter som jag anser kommer att vara viktiga under de kommande veckorna och månaderna.
För det första måste de fattigaste länderna göras delaktiga. Många delegationer från de fattigaste länderna – som kommer att tjäna mest på denna runda – har svårt att delta i förhandlingarna på expertnivå.
För det andra är det just dessa utvecklingsländer som gynnas mest av världshandeln. Det är ju inte för inte som vi talar om Doharundan som ”utvecklingsrundan”. Jag uppmanar därför kommissionen och EU:s medlemsstater att omvandla denna fina princip – som det har hänvisats till i så många anföranden – till konkret handling såväl under som efter förhandlingarna.
Slutligen handlar det om avregleringen av handeln med tjänster. Det sätt på vilket dessa förhandlingar förs håller på att ändras och jag betraktar detta som en farlig utveckling. Att frångå nedifrån-och-upp-synsättet anser jag inte vara förenligt med en utvecklingsrunda, och betänkandet kunde ha varit mer kritiskt på denna punkt. 
Margot Wallström,
   . – Herr talman! Jag ska bara göra tre korta kommentarer. För det första vill jag tacka er för denna debatt, som jag anser ha varit mycket konstruktiv och balanserad, och förvisso mycket intressant. Tack för att ni inte sköt budbäraren! Jag kommer givetvis att se till att allt det som har sagts här i kväll omedelbart vidarebefordras till Peter Mandelson, som jag också tror kommer att uppskatta att jag inte fördjupade mig i alla detaljer kring Doharundan.
Jag vill också kommentera den övergripande processen. Som ni kan förstå får vi regelbundna rapporter om läget som vi sedan diskuterar i kommissionen. Som flera ledamöter frågade, vad händer om Doha misslyckas, och vad ska vi då säga om den övergripande processen? Det är sant att processen inte är enkel, men den är inte heller blockerad, och vi är fortfarande fast beslutna att avsluta rundan före årets slut, och vi står fast vid principen om avtalen som odelbara enheter.
Som redan har nämnts har vi föreslagit kraftiga sänkningar av tullarna på jordbruksprodukter, men de måste motsvaras av kraftiga sänkningar av tullarna på industriprodukter och en liberalisering av tjänster. Vi har några veckor kvar till slutet av april, och vi kommer att fortsätta att diskutera med våra partner, steg för steg, för att enas om bestämmelser innan den tidsfrist som vi själva fastställde i Hongkong löper ut.
Jag vill också säga ett par ord om parlamentsledamöternas deltagande i nästa WTO-möte, för jag tror att detta är mycket viktigt för er alla. Såvitt jag har förstått kommer WTO:s aprilmöte sannolikt att bli ett möte för WTO:s allmänna råd med ansvar för förhandlingsprocessen; det är som sådant inte något ministermöte och har således inte samma uppläggning. Därför räknar kommissionen inte med att skicka en fullfjädrad officiell EU-delegation som vi vanligtvis skickar till ministermötena likt det i Hongkong. Om parlamentets utskott för internationell handel skickar ledamöter till Genève under detta möte kommer kommissionsledamoten att finnas till hands för att ta emot dem och för att som vanligt ge en utvärdering av läget. Kommissionens delegation till Genève kommer också att ge det stöd som vi vanligtvis erbjuder parlamentets ledamöter på plats när de är på officiell tjänsteresa utomlands. Det är vad vi i dag kan säga om parlamentsledamöternas deltagande.
Jag tackar er återigen för diskussionen, och jag kommer att se till att era åsikter omedelbart vidarebefordras till Peter Mandelson och till kommissionen som helhet. 
Erika Mann (PSE ).
   – Herr talman! Jag har en kort fråga om det som kommissionsledamoten just sa, dvs. att aprilmötet skulle vara ett möte för WTO:s allmänna råd.
Enligt mina uppgifter kan det allmänna rådsmötet komma att ändras – om det är framgångsrikt – till ett ministermöte. I så fall är det gängse praxis att vi har politiker tillgängliga. Kan ni tillsammans med era kolleger i kommissionen, och med kommissionsledamot Peter Mandelson, fastställa hur ni skulle vilja gå till väga i ett sådant fall? 
Margot Wallström,
   . – Herr talman! Kommissionsledamot Peter Mandelson skulle ha velat vara här för att ge er den senaste informationen. Om beslutet eller formatet ändras kommer vi också att behöva se till att förberedelserna – när det gäller parlamentsledamöternas deltagande – ändras därefter i enlighet med detta. Vi välkomnar ett deltagande från Europaparlamentets ledamöter, som alltid har varit till stor hjälp och som, återigen, skulle stå för en öppenhet och ett positivt stöd. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 

