Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Valdivielso de Cué
Herr talman! Jag vill göra ett påpekande angående gårdagens protokoll. Jag finns inte med bland dem som har skrivit på närvarolistan. Jag var närvarande hela dagen i går och under omröstningen som ägde rum vid lunchtid och ändå finns jag inte upptagen i protokollet. Jag skulle uppskatta att det rättades till.

Talmannen
Vi skall kontrollera saken, ledamot Valdivielso, och göra de ändringar som krävs.

Bethel, Lord
Herr ordförande! Jag skulle, på grundval av artikel 111 i arbetsordningen, vilja informera kammaren om att i torsdags genomsöktes Moss Media-koncernens kontor i Moskva, inbegripet television och ett antal tidningar och tidskrifter, av s.k. skattepolis, i uniform och beväpnad. Dokument bortfördes, telefonerna stängdes av och hot om rättsliga åtgärder kvarstår. Herr ordförande, denna fråga är av yttersta vikt. Den omfattar pressfrihet i Ryssland och ytterligare övergrepp väntas inom de närmaste två eller tre dagarna. Robin Cook är i dag i Moskva. Han kommer att diskutera frågan med den ryske utrikesministern, Ivanov, och de femton ministrarna funderar på att vidta en gemensam åtgärd. Men vi som är i Europaparlamentet: vad gör vi? Ingenting. Frågan är alltför brådskande, som ni förstår, för att ta itu med eftersom det hände i torsdags och kan inte läggas fram som en brådskande fråga. Skulle ni kunna hänvisa denna fråga till talmanskonferensen, så att vi kan hitta något system för att reagera på denna typ av brådskande frågor av större vikt.

Talmannen
Vi har noterat ert påpekande och ert förslag, Lord Bethell, och vi kommer att framföra dem till talmanskonferensens ordförande.

Stenzel
Herr talman! Eftersom jag tror att det kan vara intressant för plenumet och dess ordförandeskap vill jag helt kort berätta att den österrikiska regeringens företrädare Schaumayer och den amerikanske vice finansministern Stuart Eizenstat i går lyckades enas om kompensationsutbetalningarna till de tvångsarbetande under nazisterna i Österrike på försoningskonferensen i Wien. I detta sammanhang vill jag också särskilt nämna att advokaterna Michael Hausfeld och Martin Mendelson, som företräder vissa av de östeuropeiska regeringarna, har sagt att Österrike på vissa punkter rentav presterar en förmånligare kompensation än Tyskland, då vi a) också inkluderar lantbrukarna och b) även räknar in kompensation för barn under 12 år samt kvinnor vilka fött sina barn under tvångsarbetstiden. Detta är något som församlingen bör få vetskap om.
(Applåder)

Talmannen
Jag tackar er för den informationen, ledamot Stenzel.
(Protokollet justerades.).

Allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0134/2000) av Katiforis för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till kommissionens rekommendation till allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik - utarbetad i enlighet med artikel 99.2 i Fördraget om upprättande av Europeiska gemenskapen.

Katiforis
Herr talman! Det förslag till resolution som utskottet för ekonomi och valutafrågor presenterar för parlamentet innehåller en, i stort sett, mycket positiv bedömning av kommissionens rekommendation om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för medlemsstaterna. Kommissionen har som vanligt arbetat effektivt och omsorgsfullt och stöder sina förslag på en imponerande ekonometrisk analys som jag skulle vilja berömma offentligt.
Rekommendationen för år 2000 har formulerats under förhållanden med en gynnsam utveckling och optimistiska framtidsutsikter för den europeiska ekonomins utveckling. Utsikterna för en ökning av bruttonationalinkomsten i Europa med över 3 procent för åren 2000 och 2001 3,4procent enligt de senaste prognoserna för år 2000 ligger betydligt över medeltalen för tillväxt under hela 1990-talet som var verkligt nedslående. Dessa resultat öppnar på så vis möjligheter eftersom de skapar en bas från vilken Europas ekonomi kan skjuta i höjden med en hållbar ökande tillväxt och en ekologiskt hållbar utveckling. Vi behöver knappast betona att en hållbart ökande tillväxt utgör en förutsättning för att öka sysselsättningen och för att stärka Europas konkurrenskraft i den globala ekonomin.
Utskottet för ekonomi anser att den utvecklingstakt som krävs, bäst kommer till stånd med en tillväxt av BNP på minst 3 procent, att den takten inte kan uppnås varaktigt utan en verklig ökning av tillväxten för den potentiella produktionen (potential produkt) inom unionens ekonomi och att en ökning av den potentiella produktionen förutsätter investeringar inom produktionen; kommissionen undviker dock att fastställa andelen av BNP som utgörs av dessa investeringar.
Utskottet för ekonomi antar åsikten att kvantitativa ekonomiska mål kan vara användbara men vidhåller att man genom att ställa upp dessa mål inte får försvaga de mål som har satts upp i stabilitetspakten och som utgör grundläggande riktlinjer för den ekonomiska politiken inom eurozonen. Trots denna generella reservation uttrycks i utskottets betänkande tillfredsställelse över att kommissionens rekommendation upprepar det kvantitativt bestämda mål som fastställdes i ordförandeskapets slutsatser vid Europeiska rådets möte i Lissabon om en ökning av sysselsättningsgraden från 61procent till 70 procent år 2010 och en ökning av antalet kvinnor från 51 procent till mer än 60 procent år 2000. Utskottet för ekonomi förordar att den nödvändiga ekonomiska tillväxten måste stödjas på en ordning med prisstabilitet och budgetdisciplin, rimliga löneökningar fastställda med prisstabiliteten som bedömningsnorm, produktionstillväxt samt minskning av enhetsarbetskostnaden även vid en minskning av arbetstiden. Utskottet tror också på en friare konkurrens, att de nationella konkurrensmyndigheterna bör stärkas och att de små och medelstora företagens sammanslutningar bör stödjas särskilt, att den inre marknaden befästs i synnerhet inom sektorn för de allmännyttiga företagen liksom för finansiella tjänster. Särskilt för de senare, något som det bland oss råder stor enighet om, kommer vi med ett gemensamt ändringsförslag begära att tillämpningen av åtgärdsprogrammet för finansiella tjänster påskyndas till år 2003 i stället för 2005. En majoritet av utskottet anser att om marknaden aktiveras så kommer det att medföra en nödvändig ökning av investeringarna med rena marknadsmässiga medel. Samtidigt är utskottet dock positivt till en omstrukturering av de statliga utgifterna till förmån för investeringar som kan motiveras då de är motiverade utifrån förhållandet kostnad-vinst, men avvisar offentliga investeringar som ett sätt att endast hantera ekonomiska fluktuationer.
På det hela taget ställer sig utskottet positivt till de utmaningar som framhölls vid Europeiska rådets extra möte i Lissabon: full sysselsättning, kunskapsbaserad ekonomi, modernisering av de sociala trygghetssystemen samt problemet med en åldrande befolkning. Utskottet uttrycker dock oro över den klyfta man kan se mellan de stora utmaningarna och de ofta slentrianmässiga rekommendationerna till särskilda åtgärder för olika delfrågor. Därför uppmanas kommissionen och rådet att allvarligt överväga behovet av en omvälvande förnyelse av den intellektuella processen bakom utarbetandet av de allmänna riktlinjerna.
Kommissionen återkommer också enträget till parlamentets gamla begäran om att ingå ett interinstitutionellt avtal mellan rådet, kommissionen och parlamentet när det gäller att anta resolutionen, trots att det portugisiska ordförandeskapet får tack för sitt välvilliga samarbete i denna fråga. Men det är fråga om ett ad hoc-samarbete och inte ett samarbete som är en reflektion av ett interinstitutionellt avtal, och det anser vi vara en svaghet i vårt förfarande.
Mina damer och herrar kolleger! I vårt arbete i utskottet för ekonomi har vi lyckats uppnå ett betydande samförstånd. Jag skulle vilja understryka att det råder en allmänt positiv uppfattning om att målet full sysselsättning under det kommande decenniet är möjligt att uppnå. Naturligtvis finns bland oss vissa olikheter i bedömning beträffande vilken metod som behövs för att nå dessa mål. Vissa av oss anser att det skulle underlätta för Europa att konkretisera ansträngningarna i den riktning som behövs om kvantitativa mål fastställdes, även utan ett åtagandebemyndigande. Det påpekandet gäller särskilt målet om nödvändig investeringsgrad, som behövs för att få den möjliga ekonomiska tillväxten att öka till och ligga kvar på 3 procent. Den graden av tillväxt känner vi igen sedan tidigare. Kommissionen har med sina utredningar fastställt den upprepade gånger och det skulle inte ha skadat om vi hade tagit den till oss. Vi skulle också ha kunnat uttrycka mer tydligt den allmänna, tror jag, känslan av att det krävs en nystart bland de intereuropeiska nätverken och att vi måste ta itu med behovet av nya sätt för finansiering av dessa, samt med frågan om samverkan mellan det privata kapitalet och offentliga investeringar inom den sektorn. Utan att på något vis uppmana till slöseri i offentlig konsumtion skulle vi ha kunnat försöka ge den offentliga ekonomin en mer positiv roll än att bara vara "vakthund" åt prisstabiliteten. Det finns möjligheter för allt detta, särskilt om man använder sig av tillfälligheter som kan öppna sig, ifall den främsta faran för vår ekonomi skulle komma just från en eventuell kris på den amerikanska börsmarknaden som skulle kunna förorsaka förlamning inom det privata investeringssystemet. Tänk er, mina damer och herrar kolleger, om den faran skulle bli verklighet och att vi under tiden skulle ha glömt bort hur offentliga investeringar går till. Det finns enorma utvecklingsmarginaler för den europeiska ekonomin. Det är sant att Europas ekonomi kan bli mer produktiv men det krävs större djärvhet när det gäller sättet vi agerar på.

Cocilovo
Herr talman! När vi utarbetade vårt förslag till yttrande, ställt till utskottet för ekonomi och valutafrågor, insåg vi i utskottet för sysselsättning och socialfrågor till fullo betydelsen av denna resolution, den första som parlamentet har utarbetat om riktlinjerna för den ekonomiska politiken sedan toppmötet i Lissabon. Resolutionen lyfte framför allt fram kopplingen mellan dessa båda tidpunkter och hävdade att bästa sättet att utnyttja utformningen av allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken borde vara att samordna de olika processer som rådet under tiden har hunnit besluta om, och med det avser jag processerna i Luxemburg, Cardiff och Köln. Vår övertygelse är att metoden med öppen samordning, som man angav som ett experiment i samband med toppmötet i Lissabon, borde göra det möjligt att utnyttja kopplingen mellan tillväxt och sysselsättning, en koppling som enligt vårt förmenande är ofrånkomlig.
Här handlar det om att förstärka subsidiaritetsprincipen när det gäller regeringarnas, men även de decentraliserade institutionernas roll, utan att förringa den avgörande betydelse som en bättre synergi, en bättre samordning mellan allmänna riktlinjer och ett utnyttjande även av den roll som den gemensamma europeiska dimensionen spelar, sett i perspektivet av en ekonomisk politik som kan förstärka de potentiella utvecklingsmöjligheterna i Europa och faktiskt uppnå de mål som vi ställt upp när det gäller arbete så att vi kan uppnå full sysselsättning.
Vi har analyserat de allmänna riktlinjernas olika kapitel, framför allt de avsnitt som gäller införandet av viss flexibilitet och effektivitet på marknaderna för produkter och finansiella tjänster och även på arbetsmarknaden, en flexibilitet och effektivitet som skall balanseras av förnuftigt utnyttjade förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter och av sociala målsättningar.
En sista synpunkt: vi anser - och hänvisar för övrigt till det som sägs i yttrandet - att parlamentets roll i detta avseende borde förstärkas genom en formalisering av processen, vilket förutsätter ett detaljerat interinstitutionellt avtal om parlamentets deltagande i de formella samråden när det gäller riktlinjerna för den ekonomiska politiken och i kontrollen av utfallet.

von Wogau
Herr talman, mina högt ärade kolleger! Under en tidigare debatt om ekonomisk politik yttrade Jacques Delors i denna församling att 70 procent av de ekonomiska rambetingelserna som utfärdas i form av lagar utfärdas som en följd av europeiska direktiv. Jag vill inte låsa mig vid en bestämd procentsats, men jag tycker att vi gemensamt kan fastställa att det är så att vissa av de ekonomiska rambetingelserna bestäms av Europeiska unionen och andra av nationalstaterna. På lång sikt kan detta endast gå väl om man förfar enligt gemensamma principer. Den i fördraget fastslagna principen är marknadsekonomins princip - i den här församlingen skulle flertalet säga den sociala marknadsekonomin; här finns det två punkter som är av central betydelse. Dels är det konkurrensen. Europeiska unionen är högst kompetent att utforma konkurrensvillkor. Jag välkomnar verkligen initiativen från kommissionen att stegvis decentralisera konkurrenspolitiken; det gäller även viljan att skapa konkurrens samt låta den bäras även av nationerna och regionerna. Det är en mycket viktig utveckling.
Det andra: Den andra viktiga grundvalen för den sociala marknadsekonomin är ett stabilt penningvärde. Här har vi i Europeiska centralbanken en stark europeisk institution. Men å andra sidan finns arbetsmarknadens parter, som ansvarar för penningvärdets stabilitet; det tredje är regeringarna och parlamenten med sitt budgetansvar. Jag måste nog hänvisa till att penningvärdets stabilitet inte bara är en nödvändig grundval i all slags ekonomisk politik; den är också en nödvändig del av all socialpolitik, eftersom denna utgår från ett stabilt penningvärde och inflationen ej drabbar dem som förfogar över stora förmögenheter utan dem som tvingas leva med små inkomster. Därför är ett stabilt penningvärde en så viktig beståndsdel i vår politik. Och här är en av de viktiga saker som vi skapat stabilitets- och tillväxtpakten. Jag välkomnar starkt att man nu i föreliggande betänkande gynnar en konsekvent tillämpning av denna; vad vi vill ha är ju en tillväxt för Europeiska unionen som grundar sig på ett stabilt penningvärde.

Randzio-Plath
Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden till hans betänkande och gläder mig åt att utskottet för ekonomi och valutafrågor för första gången skall förhandla med EU-finansministertrojka om inriktningen på den ekonomiska politiken; det kommer han att göra med ett betänkande som stöds av en bred majoritet. Alla vet vi att den friska vinden från Lissabon bådar uppbrott, och det vore inte dumt om inriktningen på den ekonomiska politiken också i ökad utsträckning präglades av Lissabon-andan. Det är trots allt fortfarande på det sättet att man inte har gjort den centrala frågan i Europeiska unionen till tyngdpunkten i utformningen av den ekonomiska politiken; jag tänker på kampen mot arbetslösheten. Kostnaderna för arbetslösheten uppskattas i Europeiska unionen till 12 procent av den europeiska bruttonationalinkomsten. Europeiska unionen vill därför med allt berättigande satsa på full sysselsättning.
Engagemanget saknas fortfarande för tyngdpunkten i den ekonomiska politiken - det är fråga om hur värdefull en ökad investeringsverksamhet skulle vara; detta är något som jag särskilt saknar. Det är säkert riktigt att satsa på strukturreformer på varu-, tjänste-, kapital- och arbetsmarknaderna. Emellertid känner vi alltjämt inte till sysselsättningseffekterna av detta. Vad vi däremot känner till är effekterna av en tillväxt understödd av investeringar. Vi vet att även offentliga investeringar kan ha en gynnsam inverkan på tillväxt och sysselsättning. Därför bör införandet av kvantitativa mål för tillväxt och sysselsättningskvot värderas positivt, i syfte att komplettera de kvantitativa målen och benchmarking för investeringar.
Vad jag likaså beklagar är att det saknas kvalitativa inslag i målsättningarna från Lissabon - och därmed, logiskt nog, även i tyngdpunkten i den ekonomiska politiken. Det skulle ju också tas emot med öppna armar i det Europa, som avser att bli den mest konkurrenskraftiga regionen i hela världen. Det saknas likaså varje uppgift om hur stor andel av bruttonationalinkomsten som investeringarna måste utgöra för att ett permanent uppsving skall kunna åstadkommas. Nuvarande positiva trend är förtroendeingivande, i synnerhet som konjunkturen i Tyskland och Italien äntligen pekar uppåt; dessa ekonomier står ju tillsammans för hälften av värdeskapandet i Euroland. Där kan vi se exempel på det ömsesidiga beroendet, sammanflätningen av de europeiska ekonomierna, och dessa båda har ju inte precis varit några konjunkturlokomotiv för den europeiska tillväxten i stort.
Vi vet alltså att vi i Europa behöver någon slags reglering av ekonomin. Europa måste i ekonomisk-politiskt avseende tala med en röst. Således behövs en bättre samordning än vad som hittills varit fallet. Jag önskar därför att man konkretiserar vari tyngdpunkten skall ligga i den ekonomiska politiken; då kan Lissabon-besluten få en tydligare återspegling också i språkbruket, och en tidsram kan fastläggas. Föredraganden bör säkert stödjas i sin önskan, som parlamentet också vid upprepade tillfällen givit uttryck för: Vi behöver ett interinstitutionellt avtal mellan råd, kommission och parlament, i syfte att avlägsna det demokratiska underskottet i den ekonomiska och monetära unionen.

Gasòliba i Böhm
Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp kommer att stödja Katiforis betänkande om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, som vi är särskilt positiva till eftersom vissa av våra påpekanden och förslag har beaktats i debatten i utskottet.
I en tid då eurons svaghet diskuteras, åtminstone i förhållande till dollarn, tror jag att det är viktigt att komma ihåg att ett stabilt läge råder för den europeiska ekonomin som bildar en stabil och solid ram med mycket goda utsikter för tillväxt och sysselsättning; kort sagt en mycket positiv utveckling de närmaste åren.
Det faktum att det går bättre för den nordamerikanska ekonomin än för den europeiska, åtminstone vad tillväxtmöjligheterna beträffar, får inte innebära att de goda tiderna för den europeiska ekonomin glöms bort. Det är å andra sidan den europeiska ekonomin som till stor del finansierar den nordamerikanska utvecklingen.
Men vår uppgift är inte bara att lägga märke till de mest positiva aspekterna utan även att fästa avseende vid svagheten, så att vi kan bevara tillväxten och soliditeten i den europeiska ekonomin. Ur vår synvinkel är det uppenbart att en förutsättning för att vi skall kunna övervinna denna svaghet är att den europeiska ekonomin fungerar bättre, en ekonomi som fortfarande lider av en överdriven stelhet av korporativ karaktär, både på det politiska och på det privata området, såväl från de ekonomiska som från de sociala aktörernas sida.
Vi förespråkar därför en ökad rörlighet och flexibilitet på arbetsmarknaden; och självfallet ett undanröjande av de hinder som fortfarande står i vägen för att den europeiska inre marknaden skall kunna fungera ordentligt; en djupgående reform av skattesystemet med ett godkännande av ett skattepaket på europeisk nivå; kort sagt ett övervinnande av den konservatism som fortfarande råder på vissa ekonomiska och sociala områden i Europeiska unionen.

Lipietz
Herr talman och kära kolleger! Gruppen De Gröna har inte röstat för Katiforisbetänkandet enligt ändringarna från utskottet för ekonomi och valutafrågor. Varför?
Vi stämmer självfallet in i Katiforisbetänkandets allmänna inriktning. Framför allt vad gäller ambitionen om full sysselsättning och sunda sociala relationer, särskilt på arbetsmarknaden. Däremot har vi inte uppskattat en rad ändringsförslag som vi anser vara ytterst farliga. Vi avslår dessa ändringsförslag, och vi avslår dem genomgående. Under innevarande mandatperiod hoppas vi kunna övertyga våra kolleger, även de i PPE-gruppen, om att de är farliga.
För det första kan vi inte längre uppmana till en reformering av och flexiblare relationer på arbetsmarknaden utan att exakt ange våra avsikter. Att skriva under på målet om ett så konkurrenskraftigt europeiskt samhälle som möjligt innebär att göra maximala investeringar i humankapital. Men ett förbättrat humankapital är inte något som man sliter och slänger med, ett förbättrat humankapital är något man respekterar, något man erbjuder en person genom att ge denne tid att utbilda sig, att förvärva erfarenheter och att utnyttja sig av dem. Om det nu är så att det krävs strukturella reformer av relationerna på arbetsmarknaden, bör de syfta till större och inte mindre stabilitet på sysselsättningsområdet.
Det finns en andra grundläggande punkt som jag förtvivlat hoppas kunna övertyga mina kolleger om under de närmaste fem - nu fyra - åren, nämligen att vi inte kan påstå oss vilja respektera Kyotoavtalet år 2008. Vi vet, och det medges i betänkandet, att det för närvarande finns en motsättning mellan målet om en tillväxt på 3 procent per år och den envisa vägran att investera i effektiva energikällor, transportsystem och förbättrade bostäder, på ett sådant sätt att Kyotomålet och målet om en tillväxt på 3 procent blir förenliga.

Theonas
Herr talman! Även om kommissionens rekommendation om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken 2000 antar en återgång till full sysselsättning, bevarar den de senaste årens huvudinriktning. Jag ger parlamentet och vår föredragande mitt erkännande för deras bidrag till att begreppet full sysselsättning antas på nytt och jag tror att den föredragande själv, som jag gratulerar för hans insats, kommer att hålla med om att vi på nytt behöver definiera vad vi menar med sysselsättning och förvisso full sysselsättning. Vad betyder sysselsatt då vi framför oss har en politik som löser upp strukturen i arbetsrelationerna, gör sysselsättningen flexibel och, genom detta förfarande, gör den allmänna fattigdomen till ett massfenomen. Beträffande den allmänna inriktningen rör sig kommissionens rekommendation inom den mer allmänna nyliberala ekonomiska och sociala politiken som, med stöd av majoriteten inom utskottet för ekonomi och valutafrågor, uttrycks även i det betänkande som är under debatt. För oss borde de politiska huvudfrågorna vara att stödja offentliga investeringar, att ha en stabil, hållbar och full sysselsättning, att skydda och förbättra socialförsäkringssystemet samt att stärka den faktiska efterfrågan genom att förbättra de arbetandes köpkraft. Den inriktningen borde de allmänna riktlinjerna ha. Samma inriktning har de ändringsförslag vi lägger fram för Europaparlamentet och som vi uppmanar våra kolleger att anta.

Berthu
Herr talman! Efter att ha läst de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, som kommissionen har lagt fram för år 2000, får man en märklig känsla av att det saknas något. Inte någonstans kommer den gemensamma valutan på tal, annat än på ett kortfattat och slumpartat sätt för en erinran om betydelsen av Maastrichtkriterierna om sanering av offentliga finanser eller om kravet på att penningpolitiken skall grundas på prisstabilitet.
Men när det gäller eurons aktuella värdeminskning och dess konsekvenser för ekonomin och den ekonomiska politiken - inte ett ord. Det är förvånande, i synnerhet då det på var tredje sida i kommissionens dokument står att det krävs en övergripande strategi för att nå effektivitet.
Detsamma gäller tyvärr Europaparlamentets betänkande, eftersom ingen av de 35 punkter som behandlas i resolutionen handlar om den gemensamma valutan - man endast finner en lakonisk anspelning i skälen.
Tydligen är det order om tystnad som gäller, och som också tog överhanden när de stora grupperna i kammaren avslog förslaget från Gruppen unionen för nationernas Europa om att i dag organisera en debatt om eurons fluktuationer. Denna debatt har än en gång skjutits på framtiden. Ändå finns det så mycket att säga. I åratal har man ständigt upprepat alla de ekonomiska och finansiella fördelar som en stark euro skulle komma att ge. Nu när euron är svag spelar det då ingen roll att dessa fördelar försvinner, eftersom man inte talar om det? Någonstans är det fel! En svag euro skapar exportfördelar - som man ofta stoltserar med - men också allvarliga baksidor - som man döljer - t.ex. att kapital förskingras, att tredje man köper upp företag i euroområdet och att incitamenten till strukturella reformer försvagas, reformer som trots allt är nödvändiga.
Återstår till sist det grundläggande problemet. Sjunker euron i värde beror det på att den framstår som en artificiell valuta. Men om ingen säger det rakt ut kommer vi aldrig att finna ett sätt att komma tillrätta med det. Vi får hoppas att Europaparlamentet också i denna fråga vill organisera en debatt, innan det inte finns någonting att säga längre.

de Gaulle
Herr talman, mina kära kolleger! Europa hann knappt komma ur det dystra 1980-talet förrän det störtade ner i den internationella spekulationens plågor. Man lovade oss en euro-mark som skulle bli starkare än dollarn, och som skulle kompensera den svaga ekonomiska tillväxten med en kontinuerlig uppvärdering av våra tillgångar. Nu har vi en surrogatvaluta vars icke-fastställda karaktär ökar flyktigheten.
I går drabbade spekulationerna på valutamarknaden pundet. I dag är det euron. Det förvånar inte oss parlamentsledamöter särskilt mycket, eftersom vi dagligen ser hur Europa fungerar utifrån skiljelinjer och antagonism. Hur kommer det att se ut efter utvidgningen, när marknaderna kommer att reagera på varje händelse och därmed påverka alla de 30 länder som ingår i den europeiska teknostrukturen? Litet som om FN utfärdade en valuta.
Eurons sjunkande värde kan Duisenberg inte göra något åt, eftersom Europeiska centralbanken är - vad man än säger - ett uttryck för euroområdets två huvudsakliga stater och eftersom den franska och den tyska regeringen har gett instruktioner om att ingenting skall göras. För att upprätthålla eurons värde gentemot dollarn krävs det att eurons räntor höjs till en nivå något ovan dollarns, kanske till en nivå kring 50 basenheter. Anhängare av postkeynesianismen som jag är, tror jag inte att det skulle påverka den ekonomiska tillväxten särskilt mycket, eftersom den är beroende av olika faktorer, varav de viktigaste är av psykologisk art.
Självklart kan vi inte acceptera att alla tillgångar i Frankrike devalveras i den händelse euron även på lång sikt fortsätter att sjunka i värde. Under sådana omständigheter - som vi givetvis inte önskar se - är det vår sak att kritisera de ansvariga, och det kommer inte att vara Duisenberg. Vi kommer att döma kandidaterna i det franska presidentvalet mot bakgrund av vilka ansträngningar de har gjort för att ta oss ur denna fälla.

Bonde
Herr talman! Betänkandet är motsägelsefullt. I punkt 14 stöder det stabilitetspaktens krav på att prisstabiliteten alltid måste gå före hänsynen till sysselsättning. På andra ställen efterfrågas ökad sysselsättning och demokratiskt inflytande över den ekonomiska politiken. Men inflationen skall ju alltid ligga på mellan noll och två procent. Det stöder man, även om inflationen bara har legat på den nivån under sex år i efterkrigstidens Tyskland och Danmark. Men nu är man helt säker på att den utvecklingen alltid kommer att vara den bästa för alla länder i alla tider. Vi behöver inte längre några folkvalda politiker för att skapa den rätta policymixen. Vi har en riksbank som fastställer räntan utifrån inflationen. På det viset kan euron tillåtas falla och räntan skrivs upp, så att tillväxten sjunker och arbetslösheten stiger igen. Det är värre än de heliga korna i Indien, men det protesterar man inte emot i betänkandet. I punkt G skapar man däremot en ny helig ko: det höga skattetrycket. Socialförsäkringsbestämmelserna skall granskas kritiskt och de sociala kostnaderna sänkas, men man kan ju också spara in på de sociala kostnaderna genom att placera sysselsättningen främst bland de ekonomiska målen. På det sättet skulle de som får socialbidrag och arbetslöshetsersättning kunna få byta ut sitt bidrag mot en riktig lön. Det finns ett annat recept på ekonomisk politik, men den strider mot fördraget. Underskottet till följd av finanslagstiftningen får i vanliga fall vara högst en procent av nationalprodukten - oberoende av om pengarna går till investeringar som senare kan innebära ett intjänande av ett betydligt större underskott. Det kan inga val i medlemsländerna eller till Europaparlamentet ändra på, och det är absurt. Det strider mot alla erfarenheter och innebär ett förnekande av den demokratiska princip som förenar våra länder och innebär att väljarna kan gå till valurnorna och rösta fram en högre sysselsättning, även om inflationen emellanåt överstiger två procent.

Ilgenfritz
Herr talman! Det europeiska näringslivslokomotivet vill inte riktigt få upp ångan. Arbetslösheten i Europa är för hög, framför allt när man betänker att det är de svaga som drabbas värst av den, dvs. ungdomar, kvinnor och långtidsarbetslösa. Förutom den tekniskt betonade ekonomiska offensiven i unionen, som består av uppbyggande av informationsmotorvägar och koncentration av forsknings- och utvecklingsuppgifter, måste, för att tillväxten skall kunna garanteras och arbetslösheten minskas, investeringskvoten höjas med runt 10 procent. Startande och drivande av små och medelstora företag måste främjas starkt framöver; syftet med detta är att underlätta tillgången till investeringsvilligt kapital, undanröja byråkratiska hinder, minska skattebördan och erbjuda kostnadsfri ekonomisk rådgivning.
Emellertid bör vi också reformera förvaltningssystemen. Unionen bör därför utfärda ett direktiv om en förenklad förvaltning, som föreskriver för medlemsstaterna att de endast får utfärda föreskrifter rörande det logistiska området om medborgarna enkelt och snabbt kan praktisera dem och dessutom begriper dem.

Suominen
Herr talman! Jag stöder varmt en fördjupad integration - många frågor löses bäst på gemenskapsnivå, men när jag läser min ärade kollega Katiforis betänkande, som innehåller många för marknadsekonomin positiva riktlinjer som således är värda att stödjas, kan jag ändå inte ställa mig bakom en del av förslagen i betänkandet. Man förstärker inte den europeiska ekonomins dynamik och önskade tillväxt genom att skapa integrerade program som omfattar hela unionen, oavsett om de har goda syften inom utbildningen eller är avsedda att förstärka företagsamheten eller om det handlar om gemensamma stödsystem för små och medelstora företag. Personligen ställer jag mig också tveksam till den europeiska vetenskapsgemenskapen om man försöker skapa den ovanifrån på kommissionens och rådets begäran och inte så att den uppstår på ett naturligt sätt genom att man skapar nätverk mellan vetenskapliga sammanslutningar mellan företag, universitet och andra; finansieringen skall naturligtvis säkerställas på nationell och europeisk nivå.
Det som känns främmande för mig är den tro på överbyggnader som betänkandet andas; övergripande planering och program kan till och med bromsa utvecklingen i stället för att göra den mera dynamisk. I dag förbättras den europeiska dynamiken genom att man river överbyggnader, bland annat handelshinder som fortfarande försvårar den verkliga inre marknadens tillblivelse. Detta kräver även min ärade kollega Katiforis, visserligen av kommissionen medan man i stället borde kräva det av de nationalstater som i olika fall bromsar, exempelvis när det gäller trafik, offentlig upphandling eller energisektorn.
När vi i samband med detta betänkande talar om riktlinjer för den ekonomiska politiken kan man inte heller glömma konkurrenspolitiken. Man har på sistone med all rätt ifrågasatt neutraliteten i gemenskapens konkurrenspolitik, bland annat i fallet Volvo-Scania. Förklaringen med regionala monopol eller maktkoncentrationer i områden med ett litet befolkningsunderlag är haltande. Det är ett klart slag mot små och avlägsna länders industri och handel när de strävar efter att öka sin konkurrenskraft inom hela unionen.

McNally
Herr ordförande! Jag vill gratulera Katiforis och kommissionär Solbes, som båda har visat en större förståelse än vanligt för vad som är nödvändigt för en framgångsrik ekonomi.
Vi måste dra fördel av att vi är i Europeiska unionen för att agera kollektivt. Jag vill inrikta mig på forskning och utveckling. Jag beklagar att utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi inte utarbetade ett yttrande om betänkandet av Katiforis - det borde ha gjort det.
Jämfört med USA och Japan saknar vi sorgligt nog en ordentlig forskningsstrategi i nästan samtliga medlemsstater utom Finland, Sverige och Irland - länder som enligt vad som framgår av kommissionens dokument har gjort osedvanliga framsteg.
Vi behöver vetenskapare så att vi får forskning och utveckling. Vi måste hindra ungdomar från att välja andra inriktningar. Vi måste uppmuntra kvinnor. Vi måste se till att kompetensen ökar vad gäller de stora språken. Vi måste framför allt se över lönerna för forskare och specialister på teknologi. Det är det som gör att de väljer andra yrken.
Vi behöver naturligtvis infrastruktur för vetenskapliga anläggningar och kommunikationer. Jacques Delors sade det tydligt i sin vitbok, så vi behöver inte fundera på vad han tyckte igen.
Den stora skillnaden mellan oss och framgångsrika ekonomier i världen - framför allt USA - är emellertid att de lägger ut mycket mera pengar på investeringar i forskning och det betalar sig.
Kommissionär Busquins meddelande om det europeiska forskningsområdet är mycket bra. Men det viktiga är nästa etapp: att överföra kunskapen till varor och produkter som kan säljas. Vi måste ha innovation i Europeiska unionen. Vi måste börja med att flytta tillbaka innovationsenheten från Luxemburg till Bryssel, där den kan använda sina färdigheter i samband med att den arbetar med andra avdelningar i kommissionen. Det skulle inte vara särskilt revolutionerande men klokt att göra det.

Ainardi
Herr talman! Alla framhåller att euron har förlorat nästan 30 procent av sitt värde på 16 månader, men varken Europeiska kommissionen eller centralbanken visar någon större beredvillighet att dra lärdomar av detta, eftersom det riskerar att ifrågasätta den nuvarande penningpolitiken, som endast gynnar börsoperationer och spekulation.
Ambitionerna om full sysselsättning och en modern ekonomi, vilka bekräftades i Lissabon, är i själva verket mycket lovvärda mål, men i praktiken krockar de med det liberala tvånget. I dokumentet om de allmänna ekonomiska riktlinjerna fortsätter kommissionen på den liberala vägen, och dessa riktlinjer är nu en referens för samordningen av medlemsstaternas ekonomiska politik. Kommissionen drar sig för övrigt inte för att rikta tillsägelser till enskilda stater inför deras budgetförberedelser. Kommissionen betonar en fortsatt budgetsanering genom att till och med gå längre än vad kraven i stabilitetspakten gör. I likhet med centralbanken ställer den krav på en måttlig löneutveckling och strukturella reformer av arbetsmarknaden, framför allt för att den skall göras mer flexibel.
Betänkandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor ligger i linje med detta förhållningssätt och förlängningen av besluten från Lissabon. Man förespråkar en påskyndad avregleringsprocess och ett tryck på lönerna; man föreslår en förstärkt flexibilitet på arbetsmarknaden. Därför kan jag inte stämma in i betänkandets riktlinjer, som dessutom försämras genom ett stort antal ändringsförslag från högern.
Den nuvarande ekonomiska situationen, särskilt eurons fall, borde förmå unionen och medlemsstaternas regeringar att arbeta för en nystart för den europeiska politiken, så att den äntligen skall kunna bemöta de sociala förväntningarna. Stabilitetspaktens dogmer måste ifrågasättas. Vi måste vända på den aktuella strategin, som gör att socialpolitiken endast blir en konsekvens av den ekonomiska och monetära politiken och enbart har en uppgift: att reparera marknadens skador med hjälp av en bidragspolitik. Den nya politiken borde bl.a. grunda sig på ett stöd till investeringar som skapar arbetstillfällen genom en selektiv kreditpolitik; förbättrade levnads- och arbetsvillkor, bl.a. en arbetstidsförkortning utan vare sig ökad flexibilitet eller osäkerhet samt en beskattning av finansiella inkomster och rörelser i syfte att bromsa spekulationen och frigöra nya resurser.

Cappato
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera föredragandena just av de skäl som föregående talare tyckte så illa om, dvs. på grund av de liberala tankegångar som ryms i dessa betänkanden. I själva verket står Europeiska unionen och dess institutioner i dag inför ett vägval, något som den senaste tidens utveckling för euron visar: å ena sidan en väg som innebär välstånd och tillväxt och för att kunna slå in på den måste EU ha modet att genomföra radikala strukturella reformer som innebär avregleringar; å andra sidan den väg som innebär ett bevarande och förevigande av en korporativ och statlig vision av ekonomin, den vision som dömer många europeiska länder till en kraftig arbetslöshet, två eller tre gånger så hög som den amerikanska, och till att spela en marginell roll i de sektorer av ekonomin som är mest innovativa och dynamiska.
Mot den bakgrunden kan jag bara uttrycka min stora tillfredsställelse med innehållet i Katiforis och Pomés Ruiz förslag, som klart och tydligt understryker att avreglerade och flexibla marknader, speciellt arbetsmarknaden, en drastiskt minskning av skattetrycket, en djupgående reformering av de offentliga pensionssystemen och statens gradvisa utfasning från ekonomin, i första hand genom privatisering av företag som är offentligt ägda, alla är åtgärder som inte längre kan skjutas upp om man vill undvika att bygga ett Europa som visserligen är förenat, men som förenas av arbetslöshet, av marginalisering av de svagaste, ungdomar och kvinnor framför allt, av en byråkratisering av samhällets sociala sfär, dvs. ett Europa som inte klarar av att skapa vare sig tillväxt eller sysselsättning.
Detta är, för övrigt, eurons problem, en valuta som lider av en strukturell kris, av stelbenta och hyperreglerade marknader. Man talar om en politisk styrning av ekonomin på europeisk nivå som ett svar på denna kris. Men se upp! Om den politiska ledningen skall vara en ledning som överför de nationella ekonomiernas centralstyrning till Bryssel, så tror jag att detta skulle vara ett dåligt val. Även vi, de italienska radikala, vill se en politisk ledning, men en liberal, federalistisk ledning med få, tydliga lagar och ingen inblandning från statens sida, inte heller från den europeiska statens, i ekonomin.

Blokland
Herr talman! Det står många bra saker i det här resolutionsförslaget av kollega Katiforis. På en viktig punkt måste det dock till en principiell nyansering. Både i kommissionens rekommendation och i resolutionen ställs målet med en hög och hållbar ekonomisk tillväxt över allt annat och en sådan jagas med andan i halsen. Det är konstigt med tanke på förhållandena i världsperspektiv där det rika Väst kan betraktas som ett stenrikt villaområde. Vill vi ha ännu mer? Behöver vi verkligen så mycket tillväxt eller kan vi bekämpa arbetslösheten på andra sätt?
Det ensidiga betonandet av materiella aspekter av tillvaron gagnar absolut inte vårt samhälle. Det stimulerar egoism, social uteslutning, normutmattning och moraliskt förfall. Samhällets upplösning har till sist också en negativ effekt på den ekonomiska utvecklingen.
Något positivt är uppmärksamheten för den allt äldre befolkningens effekt på den statliga ekonomins hållbarhet. Det är först sedan 1999 som både statliga utgifter och inkomster sjunkit. I flera medlemsstater behövs det en konsolidering, en skuldminskning för att i framtiden kunna ha medel tillgängliga för hälsovård och omhändertagande av äldre personer. Skatte- och avgiftstrycket är högt i Europeiska unionen jämfört med Förenta staterna. Bilden ändras dock i grunden när vi tänker på de ibland skyhöga försäkringspremier som de amerikanska medborgarna måste betala.
Ändringsförslagen angående en förskjutning av skattetrycket på arbete till användandet av sällsynta grundämnen och mineralier stöder vi. Kyotoavtalet är ju mer än värt att efterlevas.

Evans, Jonathan
Herr ordförande! Jag vill nu på morgonen ansluta mig till de personer som har uttalat sig i debatten och uttryckt en viss önskan att utmana den belåtna atmosfär som råder om den europeiska ekonomins aktuella tillstånd. Jag delar den åsikt som McNally tidigare uttryckte om att man kan vända sig till Förenta staterna och se att där har investerats i forskning. Det är ett av skälen till att Förenta staterna klarar sig bättre än Europa. Men vi måste också betona att ett av de andra skälen till att Förenta staterna fortsätter att klara sig bättre än Europa är därför att Europa ännu inte ordentligt har tagit itu med frågan om strukturreformer och avreglering av marknaden.
Jag vill hänvisa till Lipietz inlägg tidigare för utskottet för ekonomi och valutafrågor. Jag är mycket glad över att under de närmaste fyra åren få ta upp debatten med honom om denna fråga om avreglering av marknaden. Faktum är att vi ännu inte har fått se den avtalade avregleringen av marknaden i Europa tillämpas i vissa medlemsstater, inte minst i hans egen medlemsstat. Jag delar oron över de anställdas arbetstillfällen. Jag skulle gärna vilja ta med Lipietz för att tala med anställda i Förenade kungariket som kan förlora sina anställningar till följd av beslut som fattas av en fransk ägare av kraftföretag i Förenade kungariket, när brittiska företag inte ges tillträde till den franska marknaden eftersom fransmännen inte tillämpar avtalad europeisk politik. Det är en strukturreform som vi måste driva igenom.
Det är inte bara på det området. Vi kan se att de rikaste staterna i Europeiska unionen fortsätter att vara de stater som tillämpar sig av de största statliga stöden. Det är att beröva arbetstillfällen för några av de fattigare stater som är företrädda här. Det är också ett av skälen till att jag inte delar von Wogaus åsikt som han uttryckte i samband med konkurrenspolitiken. När det gäller decentralisering är jag orolig för att det inte får bli en åternationalisering av konkurrenspolitiken.

Van den Burg
Herr talman! De senaste dagarna har diskussionen om en europeisk ekonomisk regering startats på nytt från olika håll. Det är tydligt att det behövs mer ekonomisk styrning på europeisk nivå, men det är inte klart att det bara är Euro-11 eller Ekofin-rådet som skall ta på sig samordningen av det hela. På toppmötet i Lissabon tog man ju ställning för ett bredare socialekonomiskt synsätt, i vilket sysselsättning, ekonomiska reformer och social sammanhållning ses i sitt inbördes sammanhang. För mig var den viktigaste slutsatsen av det toppmötet att Europeiska rådet självt skall ta på sig en aktiv, ledande och samordnande roll. Våra regeringschefer själva kommer varje vår att diskutera den socialekonomiska politiken mot bakgrund av en integrerad framstegsrapport från Europeiska kommissionen.
Tyvärr hade våren redan börjat den här gången. Texten för de allmänna ekonomiska riktlinjerna var redan klar, helt i enlighet med det gamla mönstret. Varför har kommissionen inte tagit litet mer tid på sig och ställt upp riktlinjerna i linje med toppmötet i Lissabon på ett tvärvetenskapligt sätt, utarbetade inom de olika generaldirektoraten? Låt kommissionen fortsätta och utöka den typen av samarbete på det socialekonomiska området som även användes vid förberedandet av toppmötet i Lissabon. Det tycker jag verkar vara en utomordentligt intressant utmaning för kommissionens nya allmänna sekreterare, David O'Sullivan.
Tänk i det sammanhanget på slutsats 29 i det här betänkandet. I den yrkas för en drastisk förnyelse av den intellektuella apparaten bakom den ekonomiska politiken så att den skall överensstämma med slutsatserna från Lissabon. Jag skulle också vilja peka på slutsatserna av utskottet för sysselsättning och socialfrågor, uppställda av Cocilovo. Varje år en integrerad rapport om den ekonomiska och sociala situationen i unionen och en uppsättning riktlinjer för en hållbar tillväxt, sysselsättning och social sammanhållning. Jag skulle vilja lägga till ett kompletterande förslag om att det socialekonomiska forum som planeras till nästa månad, skall anordnas tidigare, alldeles i början av året. Nu blir det hängande litet på efterkälken.
Slutligen skulle jag för mina kolleger i utskottet för ekonomi vilja peka på det enhällighetsinriktade samarbete som vi haft i utskottet för sysselsättning och socialfrågor på det här området. Även här i parlamentet måste vi försöka bryta den här sönderkokningen och försöka släppa våra käpphästar och på den grunden ha något att säga till om vid till exempel det här forumet nästa månad.

Brie
Herr talman! De av kommissionen framlagda ekonomisk-politiska rekommendationerna samt betänkandet av kollegan Katiforis är inte något jag ser alltigenom positivt på, det finns en del där som bör tänkas över. Själva huvudkonceptet måste vi avvisa. För det första: Det är frapperande hur okritiskt övriga partigrupper övertar en dogmatisk nyliberalism. I motiveringarna registrerar man tillbakagången för offentliga investeringar i infrastrukturen med tydlig oro, men i slutsatserna varnar man uttryckligen för en aktiv offentlig investeringspolitik.
Vad jag kan se är flexibilitet, avreglering och monetarism de enda tankarna man har med denna politik. Om det uttryckligen sägs att målen med stabilitetspakten för närvarande är rättesnöret för den ekonomiska politiken och att kommissionen rentav vill gå ännu längre, så måste det därvid bli så att sociala, kulturella och ekologiska krav rent principiellt kommer till korta.
För det andra: Man kräver med hänvisning till den tekniska omvandlingen, jag citerar: "en fullständig omvandling av arbetsvillkor, belönings- och skattesystem", utan att hänvisa till nödvändigheten av att man bibehåller och förnyar de sociala och demokratiska institutioner som hittills har utgjort kärnan och framgången för den europeiska samhällsmodellen.
För det tredje har det redan nämnts att en ny tillväxtfetischism postuleras i betänkandet. Full sysselsättning och till och med övergången till det s.k. kunskapssamhället sägs vara praktiskt taget helt beroende av en högre tillväxt. Vad som däremot ignoreras är: en rättvis fördelning av den befintliga mängden av förvärvsarbetstillfällen, förverkligandet av en modern tredje ekonomisk sektor för sociala, kulturella och ekologiska tjänster, regionaliseringen av ekonomiska kretslopp, om man skall ha efterfrågepolitik och till och med de sociala och utbildningspolitiska och kulturella delarna av kunskapssamhället. För tillväxtens skull ställer man i motiveringen till och med i utsikt att man skulle kunna bryta mot de för överlevnaden avgörande klimatbesluten från Kyoto. Detta menar jag är verkligen en skandal!
För det fjärde: Den ytterligare flexibiliseringen av de finansiella systemen får stöd, i stället för att man äntligen tar itu med problemet som ligger i följande tydliga samband: att den även i betänkandet berörda strukturella bristen på investeringar hänger ihop med ett politiskt gynnande av de spekulativa valuta- och aktietransaktionerna medan realekonomiska investeringar försvåras. Det är ett ekonomisk-politiskt förnuftsbud att man äntligen på ett seriöst sätt tar itu med koncept som bland andra Tobin-skatten.

Krarup
Man kan bedöma kommissionens krav och betänkandet mot bakgrund av eurosystemets grundläggande problem - och de är onekligen stora och iögonenfallande. Jag kommer från ett land vars befolkning åtnjuter det ovanliga privilegiet att bli tillfrågad i samband med så pass viktiga beslut som deltagandet i eurosystemet. Det råder hos det danska folket en stark skepsis och ett motstånd mot att den nationella valutan slukas av euron. Jag tvivlar inte på att denna skepsis och detta motstånd delas av stora och växande grupper av befolkningen i de övriga medlemsländerna, som inte blir tillfrågad. Jag hinner bara ta upp ett par punkter. Den ena är en punkt som är oerhört viktig i europroblematiken. Nobelpristagaren Franco Modigliani säger att arbetslösheten enligt hans uppfattning medvetet har använts av Europeiska centralbanken som ett instrument i den ekonomiska politiken för att kontrollera inflationen. Det är en avgörande punkt. Den andra viktiga punkt jag vill nämna har ett direkt samband med frågan i föreliggande förslag till beslut: eurosystemets politiska svaghet. Det saknas en politisk överbyggnad för att styra den ekonomiska politiken. Det är bakgrunden till den franska regeringens förslag om att eurosystemet skall förses med en egen ekonomisk regering. Det är dessa politiska konsekvenser som är så avgörande när det handlar om det danska folkets samtycke. Jag förutspår att frågan om en utvidgning av euroområdet till Danmark, Sverige och Storbritannien kommer att avgöras i Danmark i folkomröstningen den 28 september. Den skepsis som jag har gett uttryck för här fortsätter att växa.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Debatten och betänkandet självt visar att vi har en optimistisk syn på detta betänkande - optimistiskt på grund av prognoserna och på grund av det uppsving i den europeiska ekonomin som ägt rum med början under sommaren 1999. Men vi närmar oss också betänkandet på ett realistiskt och beslutsamt sätt. Realistiskt försåvitt gäller eurons aktivitet, underskott och yttre värde, och beslutsamt ifråga om att vi så snart och snabbt som möjligt kan få bort underskottet gentemot Förenta staterna. Detta underskott grundar sig på att vi har en lägre tillväxt, en högre arbetslöshet, lägre investeringsnivå, mindre forskning och utveckling, långsammare omvandlingstakt och lägre genomsnittsinkomst.
Det är härur som den plan resulterar, som innefattar ett flertal projekt och nödvändiga åtgärder: ökad tillväxt utan kapacitetstak, utan inflationstryck dvs. med bibehållen prisstabilitet, en försiktig löneutveckling, en ökning av insatserna på forskning och utveckling samt ytterligare minskning av underskotten och skulderna. Vi behöver fortsatta strukturreformåtgärder - och det modigt och beslutsamt - ökad avreglering och därmed en reduktion av den statliga andelen i ekonomin. Vi behöver bemödanden om en ny typ av arbete, dvs. ett stöd för den nya ekonomin; vi behöver också övergången till den kunskapsbaserade ekonomin, vilket man också kan uttrycka som att vi behöver konkurrens när vi tar oss an den nya telekommunikationstekniken inom högre utbildning, yrkesutbildning och forskning. Gör vi detta så får vi inom några år åter uppleva möjligheten av full sysselsättning i Europa, vilket är vårt mål.

Bordes
Herr talman! Katiforisbetänkandet är en vulgär hyllning till de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas ekonomiska politik.
Utav de 29 punkterna är 8 i första hand ett godkännande och 4 ett självberöm. Den arbetande befolkningen i Europeiska unionens länder har verkligen inget att glädja sig åt. Vilket syfte tjänar egentligen den ekonomiska tillväxten, som man förhäver sig med i betänkandet, om inte för att rekommendera löntagarna - självfallet - att inta en förnuftig attityd vid löneförhandlingarna eller för att gå så långt som till att hävda att det krävs en omfattande översyn av pensionssystemen för att se till att de är finansiellt sunda? Det är ett sätt att erkänna att denna tillväxt inte har någon plats för vare sig löntagare eller pensionärer.
Än en gång beter sig rådet och kommissionen som de stora arbetsgivarnas talesmän och begär parlamentets stöd.
Men vi har inte blivit valda för att gratulera de regeringar som ger de stora arbetsgivarna och de stora finansiella grupperna en hjälpande hand, så att de kan berika sig genom att öka orättvisorna, låta 18 miljoner kvinnor och män gå arbetslösa, tillåta flexibiliteten och otryggheten breda ut sig och brutalt sänka de samlade lönerna för att garantera fortsatt växande kapitalinkomster, även i de mest parasitära spekulativa formerna.
Om det nu stämmer att tillväxten har kommit tillbaka, vilket hävdas i betänkandet, är det än mer upprörande att det i hela Europa endast är en liten minoritet som gynnas. Följaktligen kommer vi att rösta emot detta betänkande.

Musotto
Herr talman, ärade kolleger! Europeiska unionen befinner sig i en situation där den har att bemöta en serie utmaningar från globaliseringen och en framväxande ny ekonomi, baserad på kunskap och på ny teknik.
Unionens strategiska mål inför det kommande decenniet borde vara att främja den ekonomiska tillväxten och det fria företagandet utan att det får negativa sociala konsekvenser, genom att bedriva en politik baserad på konkurrenskraft, hållbar utveckling och skapandet av nya arbetstillfällen. När det gäller denna sista punkt - vilket också understryks i betänkandet från kollegan Katiforis - har vi i Europa kunnat notera en liten sänkning av arbetslösheten, men den ligger fortfarande på oacceptabelt höga nivåer, framför allt när det gäller arbetslösheten bland kvinnor och ungdomar. Situationen verkar ännu mera dramatisk i vissa regioner i södra Europa och framför allt i Italiens Mezzogiorno, där arbetslösheten uppgår till 21,9 procent av arbetskraften mellan 14 och 25 år. Följaktligen borde, enligt min mening, de allmänna riktlinjerna för tillväxt när det gäller ekonomi och sysselsättning omfatta åtgärder som syftar till att öka konkurrensen på den europeiska arbetsmarknaden och införa en större flexibilitet vad gäller arbetskraften.
När det gäller en hållbar utveckling måste vi bygga ut den inre marknaden och avlägsna de hinder som fortfarande finns genom en avreglering av de sektorer som fortfarande inte är fullständigt öppna för fri konkurrens, som transport-, gas-, el- och postsektorn. Vi måste gå vidare med de reformer som medlemsstaterna absolut måste genomföra i syfte att sänka företagens avgifter, minska arbetskraftskostnaden, stödja de åtgärder som syftar till att främja ett livslångt lärande inom ramen för en kunskapsbaserad ekonomi samt stödja forskningen så att Europa kan hämta in det försprång som USA och Japan har. Vi måste genomföra strukturella reformer när det gäller den offentliga administrationen i de länder där en överdriven byråkratisering utgör ett hinder för privata investeringar och anpassa de sociala skydds- och skattesystemen till de krav som de nya reglerna för ekonomin ställer samt till de begränsningar som tillväxt- och stabilitetspakten medför.

Bullmann
Herr talman, mina ärade damer och herrar! Toppmötet i Lissabon hade ett entydigt budskap: det satte återigen människan i fokus som producent av ekonomiska framsteg. Detta är den centrala idén, en kunskapsekonomi, där var och en kan utveckla sina färdigheter. Det är också den centrala idén i förbindelsen mellan innovationer och deltagande i samhället, varmed vi vill mobilisera hela samhällets potential och rikedom för att på nytt nå full sysselsättning.
De ekonomisk-politiska riktlinjerna har uppgiften att omsätta detta höga mål i praktisk politik. Kommissionens rekommendationer åstadkommer detta, dock inte på ett fullt tillfredsställande sätt.
Alltför ofta uppträder kommissionen småsint, och alltför ofta fastnar den i föråldrat tänkande i stället för att, som den egentligen borde göra, utveckla en ny form av policy mix. Av den anledningen behöver dessa riktlinjer bättras på, och framför allt behöver vi också i framtiden en gemensam vårrapport där områdena hållbar tillväxt, sysselsättning och social sammanhållning verkligen förs samman. Detta torde också få till kännbara konsekvenser i den praktiska politiken.
Detta innebär konsekvenser på speciellt två områden. Den som vill ha en hållbar tillväxt i ekonomin på runt 3 procent eller mer måste på ett dramatiskt sätt öka investeringarna, särskilt på de områden som är ekologiskt meningsfulla. Och han måste göra detta såväl på det privata området som i den offentliga sektorn. Kommissionen måste fatta ett beslut på denna punkt. Den kan inte samtidigt följa målen som ställdes upp i Lissabon och propagera för en kompromisslös skattesänknings- och utgiftsminskningspolitik!

Cossutta
Herr talman! Vi vill protestera mot kommissionens riktlinjer. Vi står här inför attityder som är föråldrade och som verkligheten har sprungit ifrån, som inte visar tecken på att innehålla några möjligheter till lösning av de mycket svåra problem som tynger, inte bara unionens ekonomiska utveckling utan också, och framför allt, den stora massan av befolkningen. De åtgärder som föreslås är kopior av strategier som redan misslyckats: flexibilitet till varje pris, en ytterligare nedmontering av det sociala skyddet med nedskärningar när det gäller pensioner, doktrinära begränsningar av alla rättvisa lönekrav, där man inte ens backar för diskriminerande skillnader mellan olika regioner, minskade offentliga investeringar och en fanatisk hänvisning till den stabilitetspakt, den monetarism som inte bara redan har lett till irreparabla skador, utan som sannerligen inte har kunnat stödja en euro som alltmer pressas tillbaka av den dominerande dollarn. Den allmänt hyllade makroekonomiska utvecklingen för att skapa nya arbetstillfällen blir så inburad i den fria marknadens självreglering att den hittills inte har producerat utan förstört fasta arbeten och, dessutom, drivit på tendenserna till låga löner för tillfälliga arbeten. På det viset, kära kolleger, bekämpar man inte arbetslösheten, utan man ökar de sociala problemen, demokratiska underskottet och människors misstro mot de demokratiska institutionerna.

Solbes
. (ES) Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden och utskottet för ett fantastiskt arbete, och alla dem som har deltagit i dagens debatt för de idéer som de har bidragit med och som utan tvekan är till gagn för kommissionen och debatten i ministerrådet.
I dag har även andra frågor tagits upp i samband med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, i synnerhet frågan om euron.
När vi talar om euron skulle jag vilja påpeka två saker: för det första kräver jag att problemet analyseras i sin helhet, inte bara problemet med typen av växelkurs. För det andra vill jag påpeka att kommissionens ståndpunkt fortfarande är den samma; nämligen att en markant tillväxt och en prisstabilitet logiskt sett bör leda till att euron stärks. Det här är en debatt vi inte kan föra i dag, men jag ville ändå göra detta uttalande.
I dag diskuterar vi i synnerhet de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. De nya allmänna riktlinjerna innehåller en faktor som skiljer sig från de förra, eftersom de till viss del inkluderar Lissabon. Det har påpekats att Lissabon inte inkluderas fullt ut. Det stämmer så till vida att Lissabon rent tidsmässigt ligger alldeles för nära framläggandet av de allmänna riktlinjerna och att den största delen av arbetet hade gjorts innan. Ändå tror jag att det redan innan Lissabon fanns faktorer som gjorde att man på förhand kunde förutspå eller förutse vad som skulle ske där, faktorer som omfattas av de allmänna riktlinjerna.
Många av er har nämnt tanken på full sysselsättning som en grundläggande faktor. Full sysselsättning, enligt kommissionens första dokument - som låg till grund för beslutet i Lissabon - är något som bara kan uppnås om man inför den planerade politiken. Det råder inga tvivel om att problemet med full sysselsättning är en av våra viktigaste angelägenheter. Full sysselsättning och sysselsättningsmålen kan omvandlas till kvantitativa mål, precis som vissa av er föreslår. Det beror helt på vad vi menar med mål. När vi talar om mål måste vi veta om det gäller politiska mål eller möjligheten att uppnå vissa resultat i ekonomiska termer till följd av den politik vi inför.
Hur som helst kan jag säga till dem som är engagerade i frågan att den kvantitativa och kvalitativa utvärderingen av den fulla sysselsättningen kommer att bli mer effektiv allt eftersom vi inför indikatorer för olika politikområden.
Vissa av debattdeltagarna har gett uttryck för sin oro för de vanliga förslagen från kommissionen om flexibilitet på arbetsmarknaden. En sådan flexibilitet innebär, ur vår synvinkel, en bättre anpassning av tillgången och efterfrågan på arbetskraft. Det leder alltså till en ökad sysselsättning, men även - det har vi alltid hävdat - en ökad kvalitativ sysselsättning. Det har vi hävdat som vi brukar. Flexibilitet på arbetsmarknaden innebär också mycket annat: här kan nämnas en reglering av arbetstiden, men även undanröjandet av alla de hinder som för närvarande står i vägen för sysselsättningen, bland annat faktorer som gäller beskattningen.
En viktig fråga under debattens gång har varit främjandet av investeringarna. Den genomgående linjen i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken är att tillväxtpotentialen i Europeiska unionen skall stärkas. Om vi inte lyckas göra det är det uppenbart att de nuvarande goda utsikterna för en tillväxt på över 3 procent inom en relativt kort period kommer att påverkas och den tendensen får inte fortsätta.
Dessutom är de offentliga och privata investeringarna helt grundläggande. Man kan säga att det sedan 1997 har skett en progressiv ökning av investeringarna. År 2001 bör de offentliga och privata investeringarna uppgå till 21 procent av bruttonationalinkomsten och år 2004 till 23 procent, och då skulle vi befinna oss nära målet på 24 procent, det mål som en gång infördes i kommissionens vitbok om konkurrens, tillväxt och sysselsättning.
Här vill jag ta upp en fråga som jag anser vara av stor betydelse: det råder enligt min uppfattning ingen motsättning mellan ökade investeringar och ökade offentliga investeringar och stabilitetspakten; tvärtom tror jag att stabilitetspakten, i den mån den har medgett en sanering av de offentliga finanserna, kommer att medge större offentliga investeringar i framtiden. Jag håller med dem som anser att en ökad kvalitet på de offentliga finanserna under de nya omständigheterna måste innebära ökade offentliga investeringar. Det är en fråga som kommissionen har framhävt i de olika stabilitets- och konvergensprogrammen och det är utan tvekan en fråga vi kommer att fortsätta att framhäva.
Några talare kommenterade även vikten av forskning och utveckling och den nya ekonomin. Det är en av de främsta faktorerna i de allmänna riktlinjerna, men jag vill påminna om - så som jag alltid brukar göra - att den grundläggande frågan i samband med den nya ekonomins införande är en ökning av produktiviteten, den faktor som tydligast möjliggör en framtida tillväxt.
Jag vill kommentera ytterligare två frågor. För det första det interinstitutionella avtalet som har varit en viktig fråga för kommissionen, och för det andra problemen med en bättre samordning inför en ökad subsidiaritet.
Angående det interinstitutionella avtalet är det sant att det har varit en ofta återkommande begäran från parlamentets sida. Likaså att förverkligandet av detta medför problem av rättslig natur, bland annat problem med deltagarnas omfattning, men jag tycker ändå att vi bör vara nöjda med de framsteg som har skett i år. Jag lovade er för några månader sedan, när frågan för första gången diskuterades i utskottet för ekonomi och valutafrågor, att kommissionen skulle sträva mot en maximal ökning av sitt samarbete med parlamentet. Det har inte skett i form av ett interinstitutionellt avtal, men jag betraktar framläggandet av dokumentet om resultatet av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken med ett innehåll som möjliggör en debatt i förväg i parlamentet som positivt. Dessutom tror jag att andra viktiga faktorer, så som framkastandet av ett förslag om mer omfattande ekonomiska debatter med parlamentets deltagande, de berömda entretiens économiques, i framtiden kommer att leda till nya möjligheter och idéer för vår politiska debatt.
Det portugisiska ordförandeskapets tanke - som vi ställer oss bakom - om att även skapa en debatt med parlamentet i de här frågorna, inte på institutionell nivå som parlamentet föreslår utan under andra former, bedömer jag som klart positiv. Jag anser att det är en bra metod som vi bör fortsätta samarbeta kring i framtiden.
Slutligen vill jag påpeka att det tycks finnas en motsättning mellan dem som försvarar en bättre samordning av den ekonomiska politiken och dem som försvarar en ökad subsidiaritet i tillämpningen av denna.
Som ni alla vet åligger den ekonomiska politiken medlemsstaterna och det innebär att subsidiariteten är garanterad. Jag anser att en bättre samordning är nödvändig. Därför försvarar jag teorin om att fortsätta samordningen av den ekonomiska politiken, bland annat genom angivelser om vad medlemsstaterna bör göra. Jag förstår att vissa av er kan uppfatta det som en inblandning från kommissionens sida i medlemsstaternas ansvarsområden, men det är det som fastställs i fördraget, det som fastställs i den lagstiftning vi har infört, och det är det mandat kommissionen har fått: att utfärda särskilda rekommendationer.
Jag sade att en samordning är nödvändig, men jag tycker inte att det finns något som säger att det strider mot subsidiariteten. En bättre samordning och en bättre definition av den globala politiken utesluter emellertid inte att medlemsstaterna får större handlingsutrymme.
Jag vill avsluta mitt anförande med att tacka för alla era bidrag, ert deltagande i debatten och det stöd som de flesta av er har uttalat för det dokument som har lagts fram.

Stabilitets- och konvergensprogrammen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0108/2000) av Pomés Ruiz för utskottet för ekonomi och valutafrågor om den årliga bedömningen av genomförandet av stabilitets- och konvergensprogrammen (2000/2041(INI)).

Pomés Ruiz
Herr talman, herr kommissionär! Jag upprepar med glädje de sista orden ni sade i debatten om subsidiaritet och samordning. Jag håller med er, herr kommissionär, om att det inte finns någon motsättning mellan dessa båda begrepp, utan att de båda kan anammas utan problem. Kanske är nu tiden inne - i och med debatten om de 11 stabilitetsprogram som har lagts fram av de länder som är anslutna till euron och de 4 konvergensprogrammen - att granska harmoniseringen mellan den så nödvändiga subsidiariteten och samordningen som införandet av den gemensamma valutan och dess framtid kräver.
Detta är baksidan av den debatt som vi just har fört om kollegan Katiforis betänkande, och vi måste börja med att fundera över instrumentet. Det här är första gången parlamentet för en debatt om de 15 planer som har lagts fram av medlemsstaterna. Jag förmodar att betänkandet i kommande utgåvor inte måste vara ett och detsamma, utan en ingående granskning av lösningarna bör ske, av de starka och de svaga punkter som parlamentet upptäcker i den ekonomiska politik som medlemsstaterna föreslår.
Därför måste vi kräva fler detaljer i de planer som läggs fram, vad gäller kostnadsstrukturen och även intäkterna, och vi bör i synnerhet rikta vår uppmärksamhet mot investeringarna. Vi måste också kräva att de planer som upprättas på medellång eller lång sikt skall omfatta olika möjligheter till utveckling av räntesatserna, till en demografisk utveckling och andra faktorer som påverkar stabiliteten i våra finanser på lång sikt.
Vi ber även här - och jag återkommer till debatten om subsidiariteten - ett större politiskt åtagande från de 15 nationella parlamenten. Vi anser att det är en uppgift för alla, att den inte bara åligger Europaparlamentet. Vissa medlemsstater har låtit stabilitets- och konvergensprogrammen bli föremål för inrikes debatter i syfte att vinna politiskt stöd för tanken på ett gemensamt inrättande av en ekonomisk enhet och vi bör kräva att de medlemsstater som inte har gjort det diskuterar programmen i sina respektive parlament för att i första hand få parlamenten att dela denna gemensamma uppgift och för det andra vinna politiskt stöd för de löften som man kommer att enas om beträffande den nödvändiga samordningen av den ekonomiska politiken.
För att nu gå in på det som enligt betänkandet föreslås parlamentet, kan jag med tillfredsställelse konstatera att alla de budgetmål som har fastslagits i tidigare program har uppfyllts och till och med överskridits. Men denna anledning till tillfredsställelse har sitt pris, för oberoende av om det finns de som kritiserar att målen kanske inte har varit tillräckligt stringenta eller krävande, måste vi konstatera att målens uppfyllande inte beror på räntesatsen och medlemsstaternas insatser utan helt enkelt på sådana faktorer som den förmånliga ränteutvecklingen eller på skatteintäkter som överstigit de man räknade med.
Därför anser vi att även om saneringen av de offentliga finanserna måste fortsätta att vara en prioritering, måste det ekonomiska läget - som har förbättrats avsevärt - innebära att vi kan skynda på saneringen samtidigt som vi tar itu med strukturella reformer på medellång sikt. Det får inte bli så att detta relativa ekonomiska uppsving gör att medlemsstaterna underlåter att fatta beslut - i vissa fall svåra sådana - om strukturella reformer. Bland dessa beslut förekommer i första hand den reform av arbetsmarknaden som vi tidigare har talat om. Det är uppenbart att inte alla stater har genomfört de reformer av arbetsmarknaden som vi anser nödvändiga. I själva verket är det så att den bäst fungerande arbetsmarknaden - det är uppenbart - har grundat sig på en tillfredsställande ekonomisk tillväxt, och det är inte alla medlemsstater som har genomfört de stränga reformer som de måste göra, radikalare reformer som löser det oacceptabla problemet med den höga arbetslösheten i de europeiska länderna jämfört med andra länder, som inte bara medför ekonomiska missförhållanden utan i synnerhet personliga och familjära missförhållanden som vi inte kan tillåta oss i ett modernt Europa på 2000-talet.
Det är också brådskande med ett genomförande av avregleringarna av telekommunikations- och energimarknaderna som inte sker på samma sätt i alla länder.
När det gäller skattereformerna kan vi välkomna sänkningen av den höga skattenivån i Frankrike, Tyskland, Nederländerna och Spanien, och vi bör ha i åtanke att den höga arbetslösheten många gånger har att göra med det faktum att vi har höga skatter.
De långsiktiga reformerna bör även inbegripa det allvarliga demografiska problemet. I de program som har lagts fram inför oss kan vi se att särskild uppmärksamhet ägnas åt det faktum att befolkningen blir allt äldre. Kanske är det dags att vi härifrån uppmanar medlemsstaterna att lösa det demografiska problemet från grunden, genom en ändamålsenlig inriktning på politiken för både skatteintäkter och de sociala kostnaderna, så att man värnar om barnfamiljerna. På det sättet angriper man problemets kärna och inte bara dess effekter. Endast på det viset kan vi undvika att det gamla Europa förvandlas till ett orkeslöst Europa.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! För oss står det klart att de i stabilitetspakten fastlagda målen är det avgörande rättesnöret för den ekonomiska politiken i euroområdet. Därför är detta betänkande viktigt, och om föredraganden i sin motivering pekar på att Greklands program inte tas upp utförligt i hans dokument, eftersom det kommer att bli föremål för ett särskilt betänkande, så måste jag i min partigrupps namn säga att det särskilda betänkandet kommer för sent för oss; för i jämförelse med debatten om anslutningsländerna under 1998, för två år sedan, föreligger en viss obalans. I april utfärdade vi också konvergensrapporten och förde sedan i maj en debatt om anslutningen. Efter att nästa punkt på föredragningslistan om Greklands anslutning diskuterats och man i morgon tagit beslut därom, kommer vår partigrupp att ha inlämnat flera ändringsförslag, vilket är tänkt att möjliggöra en likabehandling på denna punkt.
Jag vill därför helt kort gå in på att kriterierna vad gäller Greklands statsskuldsättning ännu inte är helt uppfyllda; jag vill å andra sidan också ta upp hållbarhetsbudet, som vi lägger stort värde vid, åtminstone i fråga om inflationstakten; denna inställning delas av såväl Europeiska centralbanken som kommissionen; vi ser med oro på detta. Därför vill vi betona att vi välkomnar att Grekland deltar i EMU sedan 18 maj 1998 samt även ansträngningarna för att kriterierna måste tillämpas i full utsträckning i alla anslutningsländer.
Vi konstaterar att Grekland enligt kommissionens och Europeiska centralbankens rapporter för närvarande uppfyller konvergenskriterierna, om de dras ut ytterligare, vilket gjordes 1998, men att tvivel på varaktigheten inte kan uteslutas. Detta gäller inflationskriteriet; vi kräver att ytterligare en sänkning av skuldsättningen samt att ett bestämt program genomförs; vi kräver likaså en konkret handlingsplan för fortsatt privatisering av grekiska statliga företag, syftande till ett genomförande av den inre marknadens principer.

Randzio-Plath
Herr talman! Europeiska socialdemokratiska partiets grupp ställer sig bakom föredragandens förslag; detta på grund av att det i detta det första aktualiserade betänkandet om stabilitets- och konvergensprogrammet blir mycket klart att dessa program inklusive kontrollen av dem inte bara innebär en övning i allmänhet utan att man för första gången i Europeiska unionen och särskilt i Euro 11-området inser att den ekonomiska utvecklingen, den finansiella planeringen och även det budgetpolitiska engagemanget inte bara är angelägenheter för en stat utan för samtliga medlemsstater i Europeiska unionen. Det är därför riktigt att Europaparlamentet tar dessa betänkanden på allvar och själv prövar om det stämmer att en inre marknad utan växelkursfluktuationer och därmed förbundna effekter på tillväxt och sysselsättning uppstått; man kan då också pröva huruvida medlemsstaterna i själva verket håller sina löften, vilket gäller för både dem som är medlemmar i Euro 11-området och dem som har att framlägga ett konvergensprogram.
Slutligen är den monetära unionen redan i Maastrichtfördraget tänkt och föreskriven som en stabilitetsgemenskap. I den monetära unionen deltar endast stater vilka har bevisat sin orientering mot prisstabilitet och sin finansiella soliditet och vilka kan bidra till att den monetära unionen verkligen också blir en stabilitetsgemenskap. Samma sak gäller för Grekland. Om detta kommer vi att fortsätta debatten. Herr Karas, jag måste säga att samma krav som vi ställer på exempelvis Italien och Belgien att reducera sin skuldsättning kommer naturligtvis att gälla också för Grekland. Vi kommer att hålla uppsikt så att man inte presenterar alltför optimistiska data. De måste också kunna genomgå faktatestet.
Den årliga övningen i stabilitets- och konvergensprogrammet gör det tydligt att EU-medlemsstaterna är mogna partners för att även kunna ta emot kritik. De måste underkasta sig utvärderingar gällande sitt ekonomiska läge och budgetläge från partnersidan, och de måste anta och genomföra slutsatserna. Därför kommer den andra rundan att vara av betydligt större vikt än den nuvarande, då konkret kritik för första gången har yttrats. Vi måste se efter vilken effekt detta kommer att få på de övriga programmen.
Emellertid tror jag att det finns en sak som kan beklagas, nämligen att Luxemburgprocessens arbetsmetoder inte har blivit en måttstock för EU:s finansministrar. Likaså kan man beklaga att man därigenom inte har bidragit mer till stabilitets- och konvergensutvecklingen, då programmens kvalitet inte har jämförts med varandra. Med utgångspunkt i detta skulle man kunna ge ett starkare inslag av harmoni till såväl utvecklingen på den inre marknaden som Euro 11-området, om bara dessa synpunkter får genomslag här. Det gäller även för samordningen av skattesystemen. Äntligen måste här en samordning av dessa äga rum, en samordning som förtjänar namnet.

Gasòliba i Böhm
Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp stöder det krävande och stringenta betänkandet av vår kollega Pomés Ruiz. Där framställs och understryks både framgångarna och bristerna hos medlemsstaterna i tillämpningen av stabilitets- och konvergensprogrammen som, precis som jag kommenterade i mitt tidigare anförande om Katiforis betänkande, har lett till en del tillfredsställande resultat för den europeiska ekonomin i sin helhet.
Men den tillfredsställande situation som för tillfället råder får inte dölja en rad brister utan måste lämna utrymme för en rad rekommendationer som föredraganden Pomés Ruiz på ett mycket klokt sätt framför i sitt betänkande.
Han nämnde en av dessa rekommendationer i sitt anförande: behovet av att utnyttja den gynnsamma situationen, det gynnsamma läget för de offentliga finanserna - som å andra sidan hålls i schack genom stabilitets- och konvergensprogrammen - i ett försök att minska underskottet till noll och sänka skuldnivåerna, så att de hamnar under de gränser som fastslås i konvergensprogrammen. Och detta i syfte att föreslå djupgående skattereformer som bidrar till ett gynnsammare läge för vår ekonomi, för initiativ från företag, för att frigöra resurser och främja dessa skattevägen i en angelägenhet som vi har anammat som en prioritering: att hänga med och bli konkurrenskraftiga på högsta nivå i informationssamhället och i användningen av den nya tekniken.
Jag skulle vilja avsluta, mina damer och herrar, med att hävda - och jag tror att det är en av de slutsatser vi bör dra av Pomés Ruiz betänkande - behovet av en bättre samordning mellan medlemsstaterna i genomförandet av dessa program. Det får oss att än en gång poängtera behovet av en riktig ledning av den ekonomiska politiken och penningpolitiken inom Europeiska unionen.

Ilgenfritz
Herr talman, kära kolleger! Jag skulle kunna börja med en ursäkt för att vår österrikiska finansminister under förra valperioden ej förmådde uppnå rådets mål från mars 1998. I föreliggande betänkande ser man mycket tydligt att det inte bara är Österrike utan också en del andra medlemsstater vilka ej på alla punkter har uppfyllt den aktuella rådsförordningen. Vår nuvarande finansminister Grasser var tvungen att under tidspress upprätta budgeten för år 2000, och i och med denna budget uppfylls också viktiga kriterier i rådsförordningen, bland annat åtgärderna på pensionsområdet. Ansträngningarna för att sanera budgeten inom unionen kommer endast att bli framgångsrika om skatte- och utgiftsbördan i unionen märkbart kan sänkas.
Det är och var ett allvarligt fel att mena att höga skattesatser och även höga utgifter också garanterar höga skatteintäkter. Motsatsen är fallet. Japan och USA visar att det går att ha framgång med lägre skattesatser. USA belastar sina medborgare med i genomsnitt en skattekvot på 30 procent (i unionen tar man jämförelsevis ut 46 procent) och för närvarande kan landet uppvisa ett överskott i budgeten på över 250 miljarder dollar.

Katiforis
Mina herrar och damer kolleger! Pomès Ruiz betänkande har turen att utvärdera tillämpningen av stabilitets- och konvergensprogrammen under ekonomiska förhållanden som har varit gynnsamma för att dessa program skall slå väl ut. Den föredragande klagar på att målen förmodligen har uppnåtts på grund av att skatteintäkterna har varit högre än de förväntade och att räntorna har haft en gynnsam utveckling snarare än medlemsstaternas ansträngningar i sig. Detta sätt att uppfatta frågan avslöjar ett förmodligen inskränkt sätt att se på finanspolitik. Enligt min egen uppfattning finns det inget klandervärt i om vi kan lyckas med att få budgetarna i balans genom utveckling och inte bara genom att påbjuda en spartansk svångremspolitik i medlemsstaterna.
Att sträva efter en budgetbalans enbart genom nedskärningar av utgifterna, medan vi naturligtvis samtidigt vill ha skatteminskningar, är något som leder bortom saneringen av ekonomin och andan i stabilitetspakten till, åtminstone såvitt jag förstår, en begränsning av den offentliga sektorns del av ekonomin. Detta är något utöver stabilitetspakten. Den här tendensen märks också då man nämner att skatterna och samhällets intäkter i Europa uppgår till ca 46 procent av BNP, medan de i USA och Japan uppgår till bara 30 procent. Men de är större i Europa p.g.a. välfärdsstaten. Om herr Pomés Ruiz partigrupp vill ändra den politik som har att göra med välfärdsstaten, bör de framföra det uttryckligt och inte lägga fram det som en del av stabilitetspakten.
Jag har inte kunnat se i rapporten att man åberopat något som ger anledning att särskilt nämna Grekland, som herr Karas gjorde, men eftersom ämnet har kommit på tal skulle jag vilja säga följande: det är inte riktigt att säga att inflationen i Grekland bara minskat de senaste månaderna. Under åtta år har inflationen, efter fortlöpande och stora ansträngningar, minskat från 18 procent till 2 procent. Jag hade hoppats att vi skulle ha rätt att få ett mer generöst mottagande av denna stora ansträngning som har inneburit uppoffringar av det grekiska folket.
Att säga att man i Grekland inte kommer att kunna bibehålla de uppnådda kriterierna är, ursäkta mig, att döma på förhand. Hur kan vi veta att Grekland inte kommer att kunna bibehålla dem men att t.ex. andra länder i Europeiska unionen kommer att göra det? Det grekiska folket har beslutat sig för att tillämpa kriterierna och kommer att visa denna beslutsamhet i fortsättningen.
(Applåder)

Nobilia
Herr talman! Vi instämmer i den allmänna målsättningen när det gäller det aktuella förslaget till resolution, dvs. behovet av en ständig budgetdisciplin från de enskilda medlemsstaternas sida i enlighet med stabilitetspakten. Men just med tanke på dessa åtaganden och mot bakgrund av den aktuella situationen tror vi ändå inte att man detaljerat och i grunden kan bestämma utformningen av de olika ingripanden som krävs för att behålla en god förvaltning av budgetmedlen.
Men alltför många variabler, som samverkar på olika sätt i olika medlemsstater, kombineras i detta scenario för att man skall kunna sammanfatta dem i dessa tämligen allmänna riktlinjer. Med detta syftar jag på de upprepade uppmaningarna att hålla nere de sociala utgifterna, att genomföra strukturella reformer av arbetsmarknaden, att privatisera telekommunikations- och energisektorn. Tvärtom är behovet av en mer beslutsam konvergensprocess, dvs. av ekonomisk sammanhållning, väl känt, bland annat för att den gemensamma valutan rycker närmare, en valuta som snart inte längre är virtuell i sin berg-och-dalbanefärd, men även när det gäller att harmonisera priser och skatter; utan tvekan behövs det en harmonisering av skatte- och bidragsregler, men även av sociala avgifter; det behövs harmonisering när det gäller investeringar, såväl inom forskningen som när det gäller att överbrygga de infrastrukturella klyftorna, också inom de enskilda medlemsstaterna, men även när det gäller en större homogenitet i de offentliga myndigheternas agerande. Bland de olika variablerna är utan tvekan tidsplan och innehåll när det gäller reformen av fördragen och unionens konstitutionaliseringsprocess, dvs. frågan om en större eller mindre grad av politisering av EU, den övergripande.

Solbes
Herr talman! Jag förstår att det inte är lätt att i en debatt som den vi för i dag hålla isär de aspekter av vår politik som vi i vanliga fall föreslår i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, i stabilitets- och tillväxtpakterna eller i hänvisningarna till de betänkanden om konvergens som kommer att vara föremål för den tredje debatten denna förmiddag.
I den just förda debatten har vi blandat dessa tre komponenter. Jag vill huvudsakligen ägna mig åt det jag bedömer som viktigt i dag, nämligen stabilitetspakten, även om jag också kommer att kommentera några av de anspelningar som har gjorts på andra frågor.
För det första håller jag med om Pomés analys, vad gäller behovet av en större samordning, som inte är förenlig med subsidiariteten, och jag finner hans andra krav intressanta om en ingående granskning av kostnaderna och intäkterna, förekomsten av olika ramar eller de viktigaste åtagandena för den nationella politiken. Ändå vill jag påminna er om att det inom subsidiaritetens ramar är upp till medlemsstaterna att fastställa sina egna stabilitets- och tillväxtprogram. Kommissionen skall göra en bedömning av dessa men inte utfärda anvisningar i frågan. Varken om stabilitetsprogrammen eller de strukturella reformerna, som ni nämnde. Dessa strukturella reformer är snarare föremål för de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.
Däremot finns det en fråga - den tredje frågan ni tog upp - som befinner sig mellan den strukturella reformens område och skyldigheterna av skattemässig natur vad gäller underskottet och framför allt stabiliteten hos de offentliga finanserna i synnerhet på skuldområdet. Jag syftar då på det demografiska problemet, närmare bestämt den stigande åldern hos befolkningen. Det stämmer att detta är ett mycket större problem än det problem som endast är av finansiell natur, och det är en viktig angelägenhet som vi poängterade i Lissabon.
Jag kan tala om att det i det här fallet - som i en annan kommentar av ledamot Randzio-Plath om behovet av att jämföra programmens kvalitet och en större harmonisering, eller det ledamot Gasòliba i Böhm till exempel sade om att fördjupa skattereformerna - i vår nuvarande planering finns en rimlig chans att uppfylla målen i stabilitets- och tillväxtprogrammen och vi anser att vi bör ägna större uppmärksamhet åt det vi kallar hållbarhet och kvalitet hos de offentliga finanserna.
Vi kommer i maj månad att lägga fram en rapport i just den här frågan, där vi försöker se inte bara typen av intäkter utan även typen av kostnader; hur man har lyckats minska det offentliga underskottet och vilka instrument som har använts. Det rör sig om instrument av permanent karaktär och de uppvisar samma drag i de olika medlemsstaterna. Vi kommer också att ta upp frågan om våra framtida skyldigheter. I många fall har medlemsstaterna skyldigheter som inte räknas som en skuld men till slut blir en skuld av det ena eller andra slaget. Allt detta innebär att vi kan påbörja den debatt som ni har väckt. Jag tror att tiden är inne för att fördjupa och fullfölja denna typ av jämförelser.
Nu när detta är sagt vill jag tacka för den möda ni har lagt ned på att utvärdera det arbete vi har åstadkommit. Jag tror att problemen med stabilitet och konvergens huvudsakligen kan definieras - något som ni på ett fint sätt har lyft fram, herr Pomés - för det första tack vare att vi har uppfyllt de fastlagda målen; för det andra för att vi följer samma linje. Däremot är det objektiva uppfyllandet, vad gäller minskningen av det offentliga underskottet, mindre målinriktat - till följd av ett bättre ekonomiskt läge - och detta gynnsamma ekonomiska läge måste vi dra nytta av, inte för att backa utan för att fortsätta framåt i rätt riktning.
Jag sade att jag vill kommentera ytterligare två punkter som har tagits upp i frågor som inte direkt rör detta betänkande utan snarare nästa betänkande. Ledamot Karas talade om det grekiska problemet och problemen med hållbarhet beträffande konvergenskriterierna. När det gäller Grekland har man inte gjort annat än att tillämpa exakt samma kriterier som tillämpades vid tidigare utvärderingar. Jag förstår den oro som kommer till uttryck i kommissionens rapport, för en hållbar inflation, men jag skulle även vilja ge några uppgifter som kan klargöra situationen.
Enligt de senaste uppgifterna från det harmoniserade konsumentprisindexet - som offentliggjordes den 15 maj och avsåg april månad - håller det i Grekland på att ske avsevärda förbättringar vad inflationen beträffar, jämfört med den tidigare situationen: den har sjunkit från 2,8 procent till 2,1 procent och enligt det icke harmoniserade indexet är siffrorna i april ännu bättre än i mars månad. Därför anser jag att oron för inflationen i Grekland ibland är överdriven.
För det andra är det er uppgift att diskutera problemen angående de ändringsförslag som ni vill göra till Pomés betänkande. Jag vill bara när det gäller två ändringsförslag från er grupp påpeka att det i det ena förekommer ett mindre fel beträffande det datum då Grekland ansluter sig till växelkursmekanismen i det europeiska monetära systemet; och i ändringsförslag 4 skulle det enligt min uppfattning vara klokare att lägga fram ett positivt förslag beträffande den grekiska regeringens framtida åligganden, i stället för att lägga fram ett förslag som ger upphov till tvivel på dess förmåga att uppfylla sina åligganden.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Införande av den gemensamma valutan i Grekland
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0135/2000) av Goebbels för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslag till rådets beslut i enlighet med artikel 122.2 i fördraget för införande av den gemensamma valutan i Grekland den 1 januari 2001(KOM(2000)274 - C5-0226/2000 - 2000/0110(CNS)).

Goebbels
. (FR) Herr talman! Grekland blir det tolfte landet som ansluter sig till euron. Grekland behöver inte be om att få träda in i euroområdet. Landet är fullt kvalificerat att vara en av de stater som år 2002 inför euron som ett effektivt och definitivt betalningsmedel.
Att Grekland uppfyller kriterierna om ekonomisk konvergens är en realitet. Det är ett resultat av en stabiliseringspolitik som de grekiska myndigheterna har fört på ett mycket konsekvent sätt sedan 1996. I början av 1990-talet ansågs Grekland vara Europas mesta ekonomiska sjukling. Inflationstakten låg över 20 procent. Europeiska unionen bedömde officiellt landets budgetunderskott som alltför stort. Den offentliga sektorn hade en beryktat illa skött förvaltning. Nära hälften av statsskulden hade sitt ursprung i att staten kontinuerligt överförde medel till offentliga företag.
Stora internationella organisationer, såsom IMF, OECD, kommissionen och även Europeiska centralbanken (ECB), talar i dag generellt i berömmande ordalag om grekernas ansträngningar. Man måste dessutom konstatera att också de privata aktörerna har upptäckt Grekland. Landet har under de senaste åren blivit en betydande nettomottagare av utländskt kapital. Börsen har fått ett snabbt uppsving. De internationella kreditvärderingsinstituten har förbättrat de grekiska lånens rating. Situationen är självfallet långt ifrån perfekt. Det kvarstår problem bl.a. när det gäller omstruktureringen av den offentliga sektorn.
Utskottet för ekonomi och valutafrågor insisterar på följande punkter. Grekland måste fullfölja sina insatser så att de förverkligade framstegen i fråga om sänkt inflation blir varaktiga. Regeringen måste stärka den anti-inflatoriska inriktningen på den ekonomiska politikens instrument, framför allt på budgetområdet och i lönepolitiken.
Att samtliga parter på arbetsmarknaden samarbetar framstår som ytterst viktigt för att bevara en icke-inflatorisk tillväxt. Även om det har gjorts avsevärda framsteg när det gäller genomförda strukturella reformer, måste Grekland öka takten för de reformer som fortfarande krävs, bl.a. att verkligen införliva den europeiska lagstiftningen i den nationella rätten. Parlamentet rådfrågas inom ramen för det politiska beslut som skall fattas av Ekofin-rådet efter en överläggning vid Europeiska rådets nästa möte. Parlamentets svar kan således endast vara politiskt, dvs. positivt eller negativt, precis som alla definitiva beslut i god demokratisk ordning.
Greklands anslutning till euroområdet medför inga politiska risker. Grekland har rätt och faktiskt skyldighet att ansluta sig till EMU. Utan tvekan finns det ekonomiska risker, men de är större för Grekland än för länderna i euroområdet. Genom att träda in i euroområdet kommer Grekland att tvingas bevara den stabilitetskultur som inrättades 1996 och som består i att bedriva en ansvarsfull ekonomisk politik. Men den har redan skapat en god cirkel som leder till en hållbar icke-inflatorisk tillväxt. Det visar att stabiliteten inte är ett mål i sig, utan att den bör vara ett redskap för en sund tillväxt. Den stora majoriteten i utskottet för ekonomi och valutafrågor begär därför att parlamentet skall rösta för Greklands anslutning till euroområdet år 2001.
Herr talman! Tillåt mig att framföra några personliga synpunkter. Jag vill gratulera den danska och den svenska regeringens beslut att rådfråga medborgarna om den gemensamma valutan. Jag önskar att resultaten av dessa demokratiska rådfrågningar blir positiva. På samma sätt önskar jag att Förenade kungariket inom en snar framtid säger ja till den gemensamma valutan.
De femton staternas gemensamma ambition att skapa en allt fastare sammanslutning, vilket bl.a. innebär ett område utan interna gränser, kan inte lyckas helt utan en gemensam valuta. Förenade kungariket, som är ett av världens främsta affärsområden, kommer inte att kunna begära alla fördelar med en ständigt mer integrerad europeisk finansmarknad utan att bli en fullvärdig deltagare och utan att åta sig det ansvar och de begränsningar som följer av den ekonomiska och monetära unionen.
Vissa kolleger kommer i morgon att rösta mot mitt betänkande, eller avstå från att rösta. Somliga är motståndare till euron - vilket de har rätt till - andra försöker politisera de reella farhågor som förhållandet mellan euron och dollarn väcker hos unionsmedborgarna.
Man måste insistera på det faktum att euron är en stabil valuta. Köpkraften för medborgarna i euroområdet har praktiskt taget inte minskat eftersom inflationen är och förblir mycket dämpad.
Eurons värde har självklart minskat gentemot dollarn, och i mindre utsträckning gentemot yenen och pundet. I ett system med flytande växelkurser är sådana fluktuationer oundvikliga. Euron har för den skull inte blivit en svag valuta. Under de senaste 20 åren har den tyska marken genomgått betydligt större variationer i förhållande till dollarn. 1985 var en dollar värd 3,5 D-mark. För att nå en så låg nivå gentemot dollarn krävs det att eurons kurs faller till under 0,6 för en dollar. Somliga påstår att euron inte värderas av finansmarknaderna på grund av att Europa släpar efter med strukturella reformer. Men vilka strukturella reformer har Tyskland vidtagit sedan 1985 för att D-marken skulle återfå ett värde av 1,7 eller 1,8 för en dollar?
Faktum är att det ekonomiska läget i Europeiska unionen är mycket sunt, mycket mer gynnsamt än under föregående decennium. Det enda orosmolnet är arbetslösheten, som visserligen går tillbaka men som fortfarande är alltför hög. Men det är med största säkerhet inte finansmarknaderna som kommer att glädjas mest åt den fulla sysselsättningens återkomst. Goda nyheter på sysselsättningsområdet gör i allmänhet börsen ängslig, eftersom det skapar en rädsla för ökad inflation. Finansmarknaderna fungerar faktiskt enligt en egen logik. Där eftersträvas omedelbara vinster, något som för närvarande garanteras på ett bättre sätt i Förenta staterna, som bl.a. har högre räntor. Denna tendens kommer att hålla i sig, eftersom Federal Reserve just har höjt sina räntor. Men eftersom det är flockmentaliteten som råder på marknaderna kommer man till slut att inse, herr talman, att euron är en valuta som på medellång sikt är säkrare än dollarn.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Först vill jag liksom föregående talare peka på att för att den inre marknaden skall fungera krävs det en gemensam valuta. Det andra jag vill säga är att vi måste klara ut ett rykte som figurerat i början av denna debatt, nämligen att eurons yttre värde skulle ha något med Greklands eventuella anslutning att göra. Det står klart att eurons yttre värde inte har någonting att göra med om Grekland ansluter sig eller inte; snarare hänger det samman med bristen på beslutsamhet hos vissa medlemsstater att omsätta de nödvändiga strukturåtgärderna och avregleringsstegen samt med vissa skiljaktigheter i ekonomins struktur mellan Europa och Förenta staterna - låt oss börja med räntorna.
Därför vill jag för min partigrupps räkning ge Grekland våra gratulationer och vårt erkännande för landets ansträngningar och framgång på vägen mot ett inträde i den ekonomiska och monetära unionen. För att komplettera vad jag sade gällande konvergensrapporten säger vi ett klart ja till Greklands inträde i den ekonomiska och monetära unionen. Detta klara ja förringas ej av att vi av ansvarstagande och av självrespekt uppmärksammar värdet av en stark euro, hållbarheten, prisstabiliteten, alla länders jämställdhet och av att vi uppmuntrar Grekland att fortsätta sina ansträngningar; vi pekar dessutom på att man har att vidta åtskilliga ytterligare bemödanden från grekisk sida om man skall kunna uppvisa en varaktig prisstabilitet och en balanserad, lågt skuldsatt offentlig sektor.
Detta säger jag av den anledningen att vi vet att inflationstakten har gått starkt tillbaka men att tillbakagången delvis kan förklaras av tillfälliga faktorer. Det är därför oundgängligt att vi vidtar ytterligare ansträngningar som kan stödja en varaktig prisstabilitet. Jag säger detta med tanke på kraven i stabilitets- och tillväxtpakten avseende behovet av strukturreformer och bestående överskott i budgeten, om skuldkvoten skall kunna sänkas med 60 procent under överskådlig tid.
Vi säger ja till en anslutning, men vi uppmuntrar och ställer krav på att de nödvändiga åtgärderna fortsätter och att hållbarhet i stabilitetspaktens innebörd garanteras.
Tillåt mig också att till slut rikta en vädjan till Sverige att förutom att uppfylla många olika kriterier också äntligen göra sina politiska läxor; den svenska regeringen uppträder för närvarande väl trögt vid anslutningen till EMU-2 och ändringen av lagen om centralbanker, vilka krävs för att Europeiska centralbankens självständighet efter anslutningen skall garanteras.
(Applåder)

Randzio-Plath
Herr talman, de grekiska ansträngningarna för att uppfylla konvergenskriterierna övertygar PSE-gruppen. Vi stöder föredragandens rekommendation och betänkande. Det är av vikt att den europeiska inre marknaden äntligen kan fullföljas. Det kan endast ske om alla medlemsstater i Europeiska unionen verkligen blir medlemmar av den monetära unionen. För handelsutbytet är det således betydelsefullt att samtliga EU-stater blir medlemmar, framför allt de som verkligen förmår uppfylla konvergenskriterierna. Först då kommer en större del av den ekonomiska regionen att skyddas från växelkursfluktuationer.
Med en stor ekonomisk och monetär union ökas också chanserna att samordna den ekonomiska politiken och därmed en fördjupad europeisk integration. Som alla andra medlemmar i Ekonomiska och monetära unionen kommer Grekland i fortsättningen att vara tvungen att anstränga sig och göra sina hemläxor. Det är självklart. För Greklands del handlar det främst om skuldsättningsgraden. Här befinner sig landet, som sagt, under observation i likhet med Belgien och Italien. Dock vill jag ännu en gång påpeka att granskningen av stabilitetsprogrammet under det gångna året har givit anledning till kritik också gentemot vissa andra länder. Såtillvida är Grekland inte ett land som står helt ensamt och som ständigt på nytt måste bevisa sin förmåga.
En oupplöslig solidarisk gemenskap - och en sådan är den monetära unionen - erfordrar en oavlåtlig och ständig anpassning. Det har parterna i den monetära unionen lovat varandra. Och det måste de också hålla! Detta uttrycks såväl i fördraget som i tillväxt- och stabilitetspakten.
Liksom även andra medlemsländer kommer Grekland att tvingas arbeta på att varaktigt kunna uppfylla konvergenskriterierna. Även de nödvändiga ränteanpassningarna till euroområdets nivå kräver mycket av näringsliv, samhälle och arbetsmarknadens parter. Därför är det så viktigt att det föreligger en enighet mellan de stora politiska partierna och arbetsmarknadens parter. Detta ger oss tillförsikt för att tro att Grekland skall bli en framgångsrik partner i den monetära unionen.
Ingen skall behöva vara rädd för att den monetära unionen skall försvagas av Greklands inträde, eftersom denna beror på den inre penningvärdesstabiliteten. Den som vill upptas i euroområdet måste uppfylla konvergenskriterierna. Det är endast den inre stabiliteten som på sikt avgör en valutas yttre värde. En genomsnittlig inflationstakt i euroområdet på 1,9 procent ger en tydlig signal om detta. Här vill jag ännu en gång påminna om att Maastrichtfördraget talar om vårt behov av penningpolitik, vilken garanterar valutans stabilitet. Detta åstadkoms också under de inledande månaderna i euroområdet. Växelkursen dollar/euro kan inte vara ett rättesnöre för penningpolitiken! Det viktiga är att eurons inre köpkraft är stabil, på samma sätt som D-marken var stabil.

Huhne
Herr ordförande! På den liberala gruppens vägnar skulle jag vilja hälsa Grekland välkommet till euron och säga att vi sannerligen skall rösta för grekisk anslutning. Vad gäller de övriga länderna som står utanför, inbegripet mitt eget land, hoppas jag innerligen att de skall kunna ansluta sig till euron snart. Jag beklagar också mycket att det är så få brittiska konservativa ledamöter här i kammaren i dag, eftersom det nu då Grekland blir den tolfte medlemmen i euroområdet visar hur långt från verkligheten den brittiska euroskepticismen över valutans framtid är.
Euron har med framgång gett oss låg inflation, ökad tillväxt, minskad arbetslöshet och skydd för euroområdets ekonomier från de utländska valutornas upp- och nedgångar. Den brittiska uppfattningen att euron är ett misslyckande på grund av dess fall gentemot dollarn är ju helt enkelt en missuppfattning om hela projektet. En valutas grundprov är prisstabilitet i den egna ekonomin, inte valutans värde gentemot andra valutor utanför ekonomin.
I provet på inre stabilitet med en inflation på mindre än 2 procent och en tillväxt på 3,1 procent i euroområdet högre än i Storbritannien håller euron påtagligen på att lyckas. Vid en undersökning vid Tokyo Mitsubishibanken beräknades nämligen nyligen eurons värde som om den hade funnits under de senaste årtiondena och varje föregående valutas värde viktades för att skapa en syntetisk euro. Vid undersökningen fann man att historiskt sett svängde euron mellan ett toppvärde på 1,70 USD i december 1979 och det lägsta värdet på bara 0,69 i februari 1985. Med andra ord skulle euron kunna stanna inom sin historiska värdeskala för byteshandel och gladeligen nu kunna falla med ytterligare 23 procent eller gå upp med 188 procent. Den syntetiska euron omfattade visserligen valutor såsom den italienska liran, men samma sak gäller också för den tyska marken på helt egen hand.
Om euron är en svag valuta, då var marken säkert anemisk. Den störtade till 3,45 DM mot dollarn i slutet av februari 1985, vilket är en tredjedel under dess aktuella värde på 2,16 DM mot dollarn. Inom tre års tid och en dollarkrasch var marken tillbaka på 1,57 DM i december månad 1987.
Sanningen är att historien om valutahandeln handlar om grovt felaktiga justeringar, övervärderingar och undervärderingar som alla enskilt tillfogar ekonomin antingen en smärtsam nedgång eller inflatoriska kostnader och såsom Grekland helt riktigt har erkänt är euron ett sätt att återta kontrollen över en väsentlig del av vår ekonomiska miljö.

Papayannakis
Herr talman! Det betänkande som vi diskuterar innehåller exakta uppgifter och ger en objektiv värdering. Grekland bedöms på samma sätt som EMU:s första länder. Denna bedömning ger Grekland den plats det förtjänar, den plats som landet skulle ha kunnat ta då och bli medlem av EMU tillsammans med de övriga, något som emellertid inte skedde på grund av svaghet hos dem som regerade landet. I alla händelser är detta tillfälle historiskt för Grekland och, herr talman, tillåt mig säga det, också för Europa. Jag hoppas att vi får uppleva fler sådana tillfällen då även de andra länderna skall införlivas, och ännu mer då vi skall gå vidare, vilket är nödvändigt, till att integrationen blir politiskt fullbordad. Euron har återfört politiken till Europa. Det ankommer på oss att bana väg för att politiska institutioner skapas i Europa och, snart, genom det enade Europa, bana väg för att skapa politik av den globalisering som blint avancerar, utan historisk eller politisk planering.
För Grekland liksom för övriga medlemmar av EMU, är problemet med att bibehålla kriterierna avgörande. Det är framför allt ett politiskt problem om de skall kunna agera tillsammans i sin ekonomiska politik, som om de redan hade lyckats förenas politiskt. Det är ett problem om utvecklingens val och förändringar, och det är naturligtvis också ett problem som rör hur man skall sköta den offentliga ekonomin. Grekland, herr talman, har problem med att reformera skatterna. En stor del av ekonomin är inte beskattad och grundläggande skatter som finns i andra medlemsstater finns inte i Grekland. Den skattebetalande genomsnittsgreken har en större börda än andra européer, men Greklands sammanlagda skatteintäkter är mycket lägre i andel av BNP. Se där är en strukturförändring som väntar på att genomföras, medan vår regering inskränker sig mest till privatiseringar. Även andra viktiga strukturförändringar väntar på att genomföras, t.ex. att stärka den regionala makten och regionernas ekonomiska självständighet, att i grunden omorganisera kooperativen inom alla områden samt att liberalisera och stärka samhällsekonomin och den tredje sektorn. Det är dessa inriktningar som genast måste förstärkas för att kriterierna ska kunna behållas i framtiden.

Berthu
Herr talman! Europaparlamentets betänkande om Greklands införande av den gemensamma valutan den 1 januari 2001 är anmärkningsvärt, vilket beror mer på den uttryckta politiska viljan att utvidga euroområdet än på angelägenheten om teknisk precision. Men det stämmer att Grekland har gjort stora ansträngningar för att uppfylla Maastrichtkriterierna och att landet har lyckats ganska väl, förutom i vissa fall som i fråga om statsskulden, fast i det avseendet har vissa länder i euroområdet inte mycket att lära Grekland.
Dessa små svagheter, som skulle ha fått få konsekvenser om euron hade varit stark, riskerar nu - mot bakgrund av värdeminskningen, då minsta tvetydighet noteras på den gemensamma valutans minuskonto - att få mycket mer negativa följder, av psykologiska skäl. EU-institutionerna har dock inte trott sig behöva skjuta upp Greklands anslutning eftersom man inte vill ge ett intryck av rädsla, och ur deras synvinkel framstår den uppfattningen som tämligen logisk, om än något riskfylld.
Gruppen Nationernas Europa ger dem i princip rätt, men stöder sig på ett helt annat resonemang. Vår spontana reaktion skulle självklart vara att inte delta i en debatt som enligt många av oss inte är vår sak. Men å andra sidan anser vi att ett utvidgat euro-område i slutändan kan bli en stimulans för välgörande reformer. Ju mer området utvidgas, desto svårare blir det för den gemensamma valutan att företräda mycket olika nationer, och i desto högre grad kommer man att inse att det vore enklare att luckra upp systemet genom att låta euron utvecklas till en enkel gemensam valuta som med en viss flexibilitet placeras ovanför de nationella valutorna, men utan att dessa avskaffas. Denna lösning för utvecklingen mot den gemensamma valutan skulle utan tvivel göra det möjligt att ansluta de länder i unionen som hittills har stått utanför euroområdet, att skapa en gemensam referens för alla och att äntligen överbrygga en klyfta som i dag är katastrofal för hela Europas trovärdighet.

Giannakou-Koutsikou
Herr talman! Rådets lagförslag om att införa den gemensamma valutan i Grekland från den 1 januari 2001 är positivt och överensstämmer med Europeiska unionens mål om att stärka den sociala och ekonomiska sammanhållningen genom den ekonomiska och monetära unionen. Ny demokratis partigrupp har alltid, inom ramarna för Europeiska folkpartiet, fullt ut stött den politik som varit nödvändig för att Grekland, som stått utanför den första gruppen av medlemsstater, skulle kunna uppfylla de krav som ställs för att delta i eurozonen. Sanningen är att mitt land i dag uppfyller konvergenskriterierna, utom det om statsskulden. Samma sak gäller emellertid även för Italien och Belgien och det är naturligtvis inte möjligt att låta, i det här fallet, Grekland drabbas av en ofördelaktig särbehandling.
Politiken för ekonomisk utveckling och konvergens började faktiskt i Grekland i början av 90-talet, något som både kommissionären och Europeiska centralbankens representant betonade under den konferens som hölls av utskottet för ekonomi och valutafrågor, och har angått olika regeringar och olika politiska krafter. Huvudsakligen har den dock kunnat genomföras tack vare ansträngningar av det grekiska folket i sin helhet. I dag måste politiken i Grekland koncentreras till ytterligare strukturförändringar, samtidigt som den anti-inflationistiska filosofin bevaras, med en verkligt social marknadsekonomi under sunda konkurrensförhållanden som målsättning, så att mitt land utan problem kan följa det som föreskrivs i stabilitets- och tillväxtpakten från Dublin.
För EMU, herr talman, kommer det att vara en verklig framgång då man lyckats få samtliga medlemsstater att delta, ännu mer gäller det länder som Sverige, vars konvergens visar en fantastisk utveckling. Jag önskar att svenska folkets mening snart skall kunna göra att euroområdet kommer ytterligare ett steg närmare sin fullbordan. För ögonblicket uppmanar vi Europaparlamentet att anta Greklands inträde i euroområdet och vi försäkrar er att, i den mån det ankommer på oss som största oppositionsparti, kommer vi med vår politik att bidra till de ansträngningar som krävs för att tillämpa stabilitetspaktens regler och för att uppfylla de gemensamma europeiska kraven, inom ramen för ett gemensamt Europa utan gränser.
(Applåder)

Blokland
Herr talman! Grekland uppfyller konvergenskriterierna, så lyder Europeiska kommissionens utlåtande. Den domen bygger på en mycket normalistisk tolkning. Varje god ekonom vet att Grekland, trots imponerande prestationer de senaste åren, ännu inte har tillräcklig kontroll eller ordning på inflationen och statsskulden.
De grekiska myndigheterna har stora ekonomiska intressen i ett stort antal statliga företag som till största delen går med förlust. År 2001 upphävs undantaget för avregleringen av vissa sektorer. Då blir den stora dolda statsskulden offentlig och den är lika stor som hälften av den nuvarande. Varför har inte kommissionen tagit hänsyn till dessa lik i skåpen vid bedömningen? Den grekiska drakman revalverades den 17 januari i år med 2,5 procent för att framför allt dämpa inflationstendenserna. Nu ligger den korta räntan i Grekland ungefär 600 baspoäng över Europeiska centralbankens nivå. Deltagande den 1 januari 2001 innebär att den korta räntan måste gå ner senast i slutet av det här året. Därigenom kommer krediterna att öka kraftigt och Grekland kan inte uppfylla inflationskriteriet. Varför blundar kommissionen för detta faktum?
För den grekiska befolkningens skull och för en smidigare utveckling av den grekiska ekonomin ser vi oss tvungna att inte stödja det här kommissionsförslaget.

Katiforis
Herr talman! Jag vill tacka den föredragande för det allvar och den objektivitet han visat inför Greklands kandidatur. Jag vill tacka honom för att han behandlat den med samma stränghet som visats alla medlemsstater före oss då de införde den gemensamma valutan. Det är den bästa komplimang han skulle kunna ge ett land som under en period gav intrycket av att dess ekonomi gick utför mot en allmän kollaps. Det finns många exempel i världen på vart en sådan utveckling kan leda, det finns relativt sett färre exempel på länder som funnit kraften, inte bara att stoppa den, utan att vända den nedåtgående utvecklingen och nå dithän att kunna tillgodose de mest stränga kriterier för stabilitet som finns i den nutida världen.
Den framgången har en speciell betydelse därför att den har byggts på grunden av en ekonomi som inte är solid och inte är särskilt stark. Vi behöver inte er för att påminna oss om att den grekiska ekonomin är svag. Vi vet det. För ett folk som skall bygga en stabil valuta på en sådan grund behövs både större ansträngningar och uppoffringar än de som krävdes av dem med mer solid ekonomi. Att det grekiska folket gick med på dessa uppoffringar utgör det bästa beviset på dess beslutsamhet att definitivt undkomma, med sina egna ansträngningar och givetvis genom att ta väl vara på stödet från Europeiska unionen, ödet med en efterbliven ekonomi. De kommer att göra samma ansträngningar i framtiden, inte därför att er stränghet ålägger oss det, utan därför att vårt eget intresse ålägger oss det. Det som manar oss till det är vår egen vilja att leva bättre, att fungera som en modern ekonomi och att leva i välstånd tillsammans med det övriga Europa. Vi är här inte därför att vi ville dölja våra svagheter utan därför att vi ville kämpa, och vi har kämpat och lyckats.
Vad oss beträffar så är vi ett litet folk, men vi är ett folk som kämpar och vår anslutning till den gemensamma valutan utgör ett förtroendevotum för detta Europas stora företag, den utgör ett prov på att vi stöder den europeiska satsningen och vi önskar att också andra länder, mycket rikare än oss, skall få se det och följa samma väg.
Ingen bör ta ut glädjen i förskott över den gemensamma valutans äventyr i dag. Vi visar, med vår anslutning, vårt förtroende för Europa, för dess monetära union, för dess framtida integrerade ekonomi, för ett framgångsrikt gemensamt ekonomiskt öde. Det är meningen med Greklands anslutning, det är meningen med att det antagits. Europa blir i dag, herr talman, starkare och inte svagare av den grekiska anslutningen.
(Applåder)

Olle Schmidt
Herr talman! Kommissionens och ECB:s konvergensrapport behandlar inte endast det grekiska konvergensprogrammet, utan också det svenska. Det gör också Goebbels betänkande, även om delen om Sverige är begränsad. Den svenska ekonomin går bra - mycket bra. Detta påpekar också Goebbels. Han påminner, liksom Karas och Randzio-Plath, dessutom om att styrkan i EU skulle öka om alla medlemsländer deltog i EMU. Det är bra att Goebbels påminner om detta självklara. Skall man vara medlem i EU, skall man också vara det fullt ut.
Även om ekonomin i Storbritannien, Danmark och Sverige går bra, måste det tydligt framhållas, precis som kommissionär Solbes Mira gjorde i ekonomiutskottet, att fördragets anda säger att inget medlemsland i längden kan ställa sig utanför ett så strategiskt samarbetsområde som den gemensamma valutan. Detta kunde ha framhållits tydligare i betänkandet.
Euron har givit en större stabilitet. Detta har gynnat företagen, inte minst de många småföretagen. Priskonkurrensen har ökat, och öppenheten har förbättrats. Euron är inte svag, utan det är dollarn som är extremt stark. Låt mig påminna "utanförländerna" om att deras inflytande riskerar att ytterligare minska. I förra veckan kunde vi höra att Frankrikes premiärminister önskar ett Euro 11, snart Euro 12, med mer av inflytande och makt inom den ekonomiska och finansiella politiken.
I dag är konjunkturen på väg uppåt i Europa, men det kommer andra tider - i USA och i Europa. Herr talman, man köper inte ett paraply när det har börjat regna, utan man köper ett paraply när solen skiner för att vara beredd när regnet kommer. Euron ger Europa ekonomisk stabilitet och konkurrenskraft.
Mycket starka ekonomiska och moraliska skäl talar för att Sverige borde gå med i EMU. Sverige borde ha en skyldighet att också bidra till att Europas ekonomiska konkurrenskraft stärks. Jag hade därför, herr talman, önskat att mitt hemland Sverige i dag hade kunnat slå följe med Grekland.

Koulourianos
Herr talman! Kära kolleger! Våra reservationer angående Greklands anslutning till EMU är inte en fråga om principer utan grundar sig på faktiska händelser, både rörande EMU i allmänhet och rörande den grekiska ekonomin. Beträffande EMU i allmänhet är vi för en verklig ekonomisk och monetär union. Tyvärr är unionen bara monetär och inte ekonomisk. Den är en MU och inte en EMU. Vi vet att EMU föddes i förtid av politiska skäl som härrör från händelserna 1989 och 1990. Nedkomsten ägde alltså rum för tidigt, Euron fick ligga i kuvös och förlorade vikt. Den åsikten har även uttryckts av nobelpristagarna och ekonomerna Friedman, Tobin och Modigliani. Skapandet av EMU föregicks inte av ett avtal om den ekonomiska politiken som medlemsstaterna måste följa. Först nu försöker kommissionen och rådet att skissera en gemensam politik för vissa ekonomiska problem, som t.ex. arbetslösheten och konkurrensen. Men vägen är lång, full av äventyr, som diktaren säger.
I Goebbels betänkande sägs att parlamentets yttrande inte kan vara något annat än politiskt och han försäkrar oss att det inte ligger någon politisk risk i Greklands anslutning till euroområdet. I betänkandet tilläggs emellertid att det finns ekonomiska risker och att de är större för Grekland än för länderna i euroområdet. Vi håller med. De övriga 14 medlemsländernas ekonomi är inte i fara. Det är givetvis svårt för mig att förstå hur någon så lätt kan skilja mellan politiska och ekonomiska risker. Men må så vara.
Beträffande Grekland syftar våra reservationer på de ekonomiska risker som nämns i betänkandet. Den ekonomiska politik som har bedrivits i Grekland de senaste åren har haft som enda syfte att uppfylla konvergenskriterierna. Ansträngningarna har koncentrerats på att förbättra de kvantitativa värdena och inte på det som är av störst betydelse för ekonomin. Ekonomins konkurrenskraft har inte blivit bättre, arbetslösheten fortsätter att öka. De nödvändiga strukturella förändringarna har inte blivit av och privatiseringarna har presenterats som det nya universalmedlet för utveckling och välstånd. Ojämlikheterna i inkomst har vuxit för de kvantitativa värdenas skull, vilket resulterat i att siffrorna varit framgångsrika, men folket har lidit.
Med fullständig ärlighet sägs i Goebbels betänkande att beträffande konvergensen är unionens alla regeringar skyldiga att visa resultat, men de har möjlighet att välja medel. Det är alltså den grekiska regeringens val av medel vi har invändningar emot. De medel som valdes var inte ekonomiskt lämpliga och inte heller socialt rättvisa. De rika blev rikare och de fattiga blev fattigare. Med landets inträde i EMU ger vi oss ut på djupt vatten, och sedan får man se vem som klarar sig.

Collins
Herr ordförande! Först och främst vill jag gratulera Goebbels för ett mycket professionellt betänkande och en utomordentlig framläggning. Vissa statliga finanser är nödvändiga förutsättningar för ekonomisk stabilitet och ekonomiska framsteg. Att säkra budgetdisciplin stärker prisstabiliteten och skapar främjande förutsättningar för väbehövligt sysselsättningsskapande i unionen.
Stabilitets- och tillväxtpaktens stater förser unionens femton medlemsstater med ett omfattande övervakningsförfarande för att följa deras budgetpolitik. Genom stabilitets- och tillväxtpakten krävs det att medlemsstaterna på medellång sikt uppnår en budgetsituation näst intill balans eller med överskott. De måste också ansluta sig till de anpassningspakter som antagits för att minska de allmänna statliga nyckeltalen för skulder.
Kommissionen och parlamentet övervakar de förslag som lämnats in av varje medlemsstat i unionen för att säkra överensstämmelse med stabilitets- och tillväxtpakten. Vi måste också komma ihåg att det finns mer omfattande bestämmelser för en närmare samordning av den ekonomiska politiken i allmänhet mellan unionens medlemsstater. Stabilitets- och tillväxtpakten är också en logisk följd på de kriterier som fastställdes i Maastricht så att medlemsstaterna skall rätta sig efter de ekonomiska förutsättningarna för att delta i den nya europeiska gemensamma valutan.
Den enda kommentar jag skulle vilja göra om den europeiska gemensamma valutan är följande: varför vill så många medlemsstater ansluta sig till en sådan ordning? Det står klart att Grekland inom kort kommer att ansluta sig till de nuvarande elva medlemsstater som deltar i den ekonomiska och monetära unionen och jag vill gratulera Grekland till dess ekonomiska återhämtning och önskar landet allt gott för framtiden. Jag vill välkomna Grekland till euroområdet.
Det står också klart att Sverige och Danmark kommer att gå med i det gemensamma europeiska monetära systemet inom de närmaste två åren. Det är känt att en stor majoritet av länderna från Central- och Östeuropa vill anmäla sig till den ekonomiska och monetära unionsprocessen inom så kort tid som möjligt, men jag tror att Europeiska centralbanken måste ange en klar och tydlig strategi för hur den ämnar stärka den nya eurons värde.
De två hundra nittio miljoner invånarna i de nuvarande elva EMU-länderna har rätt att få reda på vad Europeiska centralbanken ämnar göra för att stödja och stärka eurons värde för närvarande och i framtiden.

Talmannen
Vi kommer att skjuta upp behandlingen av betänkandet av Goebbels. Det kommer att återupptas kl. 15.00 i eftermiddag, eftersom vi nu skall inleda omröstningarna. Omröstningarna kommer att pågå från kl. 11.30 till 12.00. De kommer att avbrytas för ett högtidligt möte, för att sedan direkt återupptas. Jag uppmanar således kollegerna att inte lämna församlingen efter det högtidliga mötets slut.

Föredragningslista
Talmannen
När det gäller betänkandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslag till rådets rambeslut om bekämpning av bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter, som för närvarande har tagits upp för torsdagen den 18 maj, har föredraganden Gerhard Schmid konstaterat att den text som skall underställas rådet den 29 maj väsentligen skiljer sig från den text som lagts fram för parlamentet och som ligger till grund för betänkandet i fråga, vilket gör att det krävs ett nytt samråd med parlamentet. För att undvika en andra debatt om detta ämne vill föredraganden att rådet ger ny giltighet åt samrådet med parlamentet i syfte att utarbeta en ny text. Följaktligen begär socialistgruppen att ärendet skall återförvisas till utskottet och därmed att denna punkt stryks från torsdagens föredragningslista.
(Parlamentet gav sitt samtycke.) På grund av att betänkandet Buitenweg för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om likabehandling av enskilda personer oavsett ras eller etniskt ursprung lämnades in så sent, vill jag meddela att detta betänkande inte fanns tillgängligt på franska, spanska och svenska för de politiska gruppernas möten i går kväll. Jag föreslår därför att vi behåller debatten om betänkandet, som just nu har tagits upp som första punkt för torsdagen den 18 maj, men att vi skjuter upp omröstningen till nästa sammanträdesperiod.
Finns det några invändningar?

Barón Crespo
Fru talman! Det skulle vara mer följdriktigt och i överensstämmelse med våra regler att omröstningen om debatten på torsdagen skedde i slutet av samma dag eller på fredag förmiddag.

Talmannen
Herr Barón Crespo! Problemet är att texten fortfarande inte finns tillgänglig på franska, spanska och svenska, vilket med hänsyn till våra ordningsregler skapar problem. Därför har presidiet föreslagit denna lösning.

Barón Crespo
Fru talman! Jag har full respekt för ordförandeskapets meddelande, men jag har fått andra uppgifter: att samtliga versioner är klara nu på förmiddagen. Jag accepterar talmannens uttalande, men vill ändå påpeka att det finns en motsägelse här.

Talmannen
Herr Barón Crespo! Jag förstår mycket väl er invändning. Tjänsteenheterna påpekar att ett annat skäl bakom förslaget har att göra med gruppernas korta tidsfrist för att lämna in ändringsförslag. Men till följd av er önskan föreslår jag att kammaren rådfrågas om det förslag jag har lagt fram är motiverat. Kanske föredraganden vill framföra sin åsikt?

Buitenweg
. (NL) Fru talman! Jag tycker att det vore väldigt synd om mitt betänkande skulle falla bort från föredragningslistan och om omröstningen inte blir av den här veckan. Det var överenskommet mellan alla partigrupper i parlamentet att vi skulle använda oss av ett brådskande förfarande för det här direktivet. Det brådskande förfarandet behövs för att snabbt avhandla det här direktivet, och det fortfarande under det portugisiska ordförandeskapet som ju engagerat sig väldigt mycket för det här.
Rådet sammanträder före vårt nästa plenarsammanträde. Det innebär att om vi inte antar någon resolution nu, så kan rådet inte heller anta sin ståndpunkt och då blir det uppskjutet för en lång tid framåt. Jag vill påpeka att den grupp som har mest problem och som angriper de administrativa problemen för att skjuta upp det hela, också är den grupp som röstade mot betänkandet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter. Jag utesluter alltså inte att det även kan vara fråga om andra motiv.
Det får konsekvenser för hur snabbt lagstiftningen mot antidiskrimineringen i Europa kan ske, alltså hur människor kan skyddas mot diskriminering på grund av ras eller etniskt ursprung, och jag uppskattar inte att parlamentet yrkar för att det skyddet skall skjutas upp.

Poettering
Fru talman! Förfarandet med Buitenwegs betänkande är helt oacceptabelt, och det har inte så mycket att göra med betänkandet i sig som med själva förfarandet. I Europaparlamentet har vi egentligen avtal om att när det hålls en omröstning om ett betänkande på ett utskottssammanträde här i Strasbourg så kan det inte tas upp på föredragningslistan redan samma sammanträdesperiod. Det är den generella överenskommelsen. Nu har man synbarligen förra torsdagen på talmanskonferensen, där jag hade en ersättare då jag inte kunde delta, beslutat att avvika från regeln, dock endast, har man låtit meddela mig, om alla översättningar förelåg före kl. 19.00 i går kväll. Dessa översättningar förelåg ej i går kväll, och det är omöjligt att lämna in ändringsförslag på vissa språk när betänkandet inte fanns på dessa språk.
Jag begär därför verkligen att vi inte fortsätter diskussionen här nu, utan att partigrupperna i eftermiddag rådgör angående hur de skall förfara med betänkandet och att vi tidigt i morgon fattar vårt beslut: Det är inte godtagbart i framtiden att vi förhandlar om betänkanden här, och i förekommande fall också röstar om dem, när a) man tagit ställning till betänkandena i utskottet först denna vecka, och b) översättningarna inte föreligger. Detta motsvarar ej parlamentets värdighet, och jag protesterar därför mot ett sådant förfarande.

Talmannen
Kära kolleger! Jag inser hur viktig denna diskussion är, men jag föreslår er att vi tar upp debatten på morgondagens föredragningslista i enlighet med presidiets önskan.
Jag föreslår att talmanskonferensen eller åtminstone att grupperna kommer överens om vilket förfarande som skall följas när det gäller omröstningen efter debatten, och att vi i morgon fattar ett slutligt beslut om tidpunkt för omröstningen.
Är gruppernas ordförande och kollegerna med på denna princip, för skulle jag ge ordet till alla kolleger som vill tala är jag rädd att vi inleder en debatt om innehållet?

Howitt
Herr ordförande! Såsom ni vet är jag medföredragande tillsammans med Buitenweg om detta viktiga direktiv för utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Jag hoppas att ni kommer att besluta att omröstningen skall genomföras enligt den föredragningslista som vi godkände i måndags och jag har två saker att säga till våra kolleger i PPE i det avseendet.
I första hand följande: alltsedan direktivet föreslogs har hela uppståndelsen i Europeiska unionen på grund av händelserna i Österrike och på andra håll där extremhögern gått framåt tvingat oss såsom parlament att med största möjliga stöd över partigränserna arbeta med rådet och kommissionen för att anta en påskyndad tidsplan, så att detta direktiv kan gå igenom för att ge starkast möjliga respons åt rasist- och extremisthoten som undergräver våra gemensamma värderingar. Denna överenskommelse med rådet och med det portugisiska ordförandeskapet innebar att vi skulle komma fram till en överenskommelse i parlamentet denna vecka före ministerrådets sammanträde i juni. Om vi inte lyckas hålla detta åtagande, vad ger det för svar åt rasisterna?
Och för det andra: vi talar om parlamentets värdighet. Hur är det då med värdigheten för de svarta och människor från etniska minoriteter som är föremål för rasförföljelse, faller offer för denna förföljelse och diskriminering?
(Applåder)

Talmannen
Kära kolleger! Jag vill att saker och ting skall vara tydliga.
Debatten kommer att äga rum i enlighet med föredragningslistan, och precis som kammaren i övrigt inser jag hur viktigt det är. Jag ber er ändå att godkänna mitt förslag, som är följande: debatten äger rum som planerat och i morgon beslutar den suveräna kammaren - efter samråd med grupperna - om betänkandet skall gå till omröstning eller inte under nuvarande sammanträdesperiod. Enligt min mening är det inte lämpligt att genomföra omröstningen omedelbart.

Cohn-Bendit
Fru talman! Jag förstår inte varför det är talmanskonferensen som skall fatta beslut. Det är en sak för oss här i plenarkammaren att besluta om omröstningen skall äga rum eller inte under denna sammanträdesperiod, inte för talmanskonferensen.
Vi vill fatta beslut här, i dag eller i morgon, huruvida omröstningen om detta direktiv och detta betänkande skall äga rum den här veckan och inte överlåta beslutet till talmanskonferensen.

Talmannen
Herr Cohn­Bendit! Ni har inte lyssnat tillräckligt uppmärksamt på vad jag sade. Jag föreslog inte att talmanskonferensen skall besluta, det är den inte behörig för. Jag föreslog att uppfattningarna inom grupperna jämkas samman och att kammaren i morgon avgör om det är lämpligt att hålla en omröstning den här veckan. Det säger sig självt att denna behörighet är förbehållen plenarkammaren.
Jag skulle önska att vi sätter punkt för inläggen i denna fråga, för om de blir fler är jag rädd att vi inte kommer att nå fram till något entydigt beslut.
Jag skall bara ge ordet till Ludford, vars grupp ännu inte har uttalat sig.

Ludford
Fru ordförande! Jag vill bara på den liberala gruppens vägnar betona vår önskan att diskutera och gå till omröstning om detta betänkande denna vecka.
Trots den korta tid vi har för att granska denna fråga har den mycket uttömmande debatterats i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och det har funnits tillräckligt med möjligheter att lägga fram ändringsförslag.
Det är beklagligt att det har blivit administrativa förseningar med framställningen av de olika språkversionerna. Jag känner emellertid att det ligger en aning opportunism i att PPE-gruppen motsätter sig en omröstning i denna vecka. När allt kommer omkring, om det hade varit tekniskt omöjligt skulle aldrig tjänsteenheterna ha föreslagit en omröstning om det i morgon. Vi måste därför diskutera och gå till omröstning om det i morgon, annars är det fara för att en grupp obstruerar.

Talmannen
Kära kolleger! Jag föreslår således att vi slår fast följande: vi inleder debatten i enlighet med föredragningslistan och i morgon överlägger kammaren för att komma fram till om omröstningen skall hållas som planerat, efter samråd mellan de olika grupperna.

OMRÖSTNING
Talmannen
Fru Muscardini! Jag antar att ni vill göra ett inlägg om nästa punkt, men uppriktigt sagt uppmanar jag er att inte ta ordet. Jag kan inte frånta er yttranderätten, men jag vädjar till er ansvarskänsla.

Muscardini
Mitt ansvar, fru talman, är ansvaret hos en person som under elva år har arbetat i detta parlament och därvid sett det försämras för varje dag. Jag tänker inte lägga mig i det vi diskuterade nyligen, även om jag begärde ordet i samband med föregående punkt. Det är inte första gången, dessvärre, som talmannen inte lägger märke till denna del av kammaren, varför jag har synpunkter på hur arbetet bedrivs i parlamentet. Jag uppmanar talmannen att organisera kansliet och det egna arbetet på ett sådant sätt att samtliga ledamöter får samma rätt att yttra sig om de frågor som de vill diskutera. Det är outhärdligt att tala om demokrati och mänskliga rättigheter och inte ge ledamöterna rätt att vara sig läsa texterna på sina egna språk eller att kunna yttra sig i kammaren.
Gemensamt resolutionsförslag
om utnämning av höga tjänstemän i Europeiska kommissionen
(Parlamentet antog resolutionen.)
Förenklat förfarande
Gemensam ståndpunkt antagen av rådet inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om främre underkörningsskydd för motorfordon och om ändring av rådets direktiv 70/156/EEG (5378/1/2000 - C5-0179/2000 - 1999/0007(COD)) (utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
- Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 70/220/EEG beträffande åtgärder mot luftförorening genom utsläpp från motorfordon (KOM(2000)42 - C5-0091/2000 - 2000/0040(COD)) (utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
Betänkande (A5-0120/2000) av Jackson för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till rådets beslut om att på gemenskapens vägnar tillträda den nya konventionen för skydd av Rhen (KOM(2000)61 - C5-0168/2000 - 2000/0037(CNS)) (förenklat förfarande)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0128/2000) av González Álvarez för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets beslut om att inrätta ett system för övervakning av de genomsnittliga specifika koldioxidutsläppen från nya personbilar (C5-0105/2000) - 1998/0202(COD))
(Parlamentet godkände det gemensamma utkastet.)
Betänkande (A5-0129/2000) av Smet för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén omförlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 93/104/EG om arbetstidens förläggning i vissa avseenden för att täcka sektorer och verksamheter som inte omfattas av direktivet (C5-0183/2000 - 1998/0318(COD))
(Parlamentet godkände det gemensamma utkastet.)
(Sammanträdet avbröts kl. 11.55 för det högtidliga mötet och återupptogs kl. 12.30.)
Betänkande (A5-0117/2000) av Roth-Behrendt för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om fastställande av bestämmelser för förebyggande och kontroll av viss transmissibel spongiform encefalopati (KOM(1998) 623 - C4-0025/1999 - 1998/0323(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0113/2000) av Savary för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om driftskompatibiliteten hos det transeuropeiska järnvägssystemet för konventionella tåg (KOM(1999) 617 - C5-0301/1999 - 1999/0252(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0112/2000) av Savary för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rapporten från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om genomförandet och effekterna av direktiv 96/48 om driftskompatibiliteten hos det transeuropeiska järnvägssystemet för höghastighetståg (KOM(1999) 414 - C5-0207/1999 - 1999/2165(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Röstförklaringar- Betänkande (A5-0128/2000) av González Álvarez

Fatuzzo
Fru talman! Jag röstade för González Álvarez betänkande om att inrätta ett system för övervakning av de genomsnittliga specifika koldioxidutsläppen från nya personbilar. Varför är jag positiv till detta? Jag är verkligen positiv till att man övervakar nya bilar när de kommer ut på marknaden, men denna röst till stöd för förslaget innebär också en uppmaning att göra kraftigare ansträngningar när det gäller att kontrollera begagnade bilar, för i verkligheten kör det inte omkring några nya bilar på vägarna, utan, på grund av själva det faktum att de kör ute på vägarna så har de rent definitionsmässigt redan en viss ålder. Det är framför allt de "äldre" bilarna, de bilar som har körts i flera år som förorenar atmosfären. Jag skulle vilja att dessa "gamla" bilar kontrolleras så att de alltid är vid god vigör och inte skadar jordens atmosfär. Jag är med andra ord positiv till att man använder, att man bevarar, även pensionerade bilar.

Krivine och Vachetta
. (FR) Betänkandet av González Álvarez handlar om att minska koldioxidutsläppen, ett nödvändigt mål som också innefattar den viktiga frågan om bekämpning av den klimatologiska uppvärmningen. Ett sådant mål fordrar att Europa förser sig med faktiska instrument för att begränsa den här typen av utsläpp, antingen genom bindande normer, vilket är fallet för andra förorenande ämnen, eller genom incitament, med hjälp av kontroller och sanktioner. Dessutom spelar det ökade antalet fordon en stor roll för de ökade koldioxidutsläppen. Det är viktigt att också angripa den sidan av problemet, genom att föra en politik för utveckling av järnvägs- och vattentransporter samt kombinerade transporter, och av en offentlig sektor som kan erbjuda ett effektivt alternativ till den privatägda bilen.
Med hänsyn till motiveringen skall kommissionen nu "försöka övervaka", dvs. samla instatistik, men utan att göra faktiska kontroller och tydligen genom att utesluta lätta och tunga nyttofordon (transportbilar och tunga lastbilar). Det är bättre än ingenting... men i princip ingenting! Trots dessa begränsningar har vi gett betänkandet González Álvarez en positiv röst.
Betänkande (A5-0129/2000) av Smet

Fatuzzo
Fru talman! Jag röstade för betänkandet om förlikningskommitténs gemensamma utkast om arbetstiden, framför allt vad gäller artikeln som gäller läkare under utbildning. Det är i själva verket bra att de har en chans att vila sig mellan operationerna, framför allt under utbildningen, bland annat därför att under deras fortsatta karriär, så är det i första hand - inte enbart, men i första hand - de äldre som hamnar under deras knivar. De måste därför ha lärt sig sitt yrke väl, utan att behöva oroa sig för arbetstiden. Men framför allt vill jag med min positiva röst uppmana till att man överväger en sänkning av inte bara det tid man arbetar under en arbetsdag, utan också av hela livsarbetstiden: det är faktiskt bra om en person inte arbetar åttio år om vederbörande lever i nittio år, utan i trettio år om man lever i sextio, sjuttio år.

Speroni
Fru talman! Jag röstade för ändringen av direktivet om arbetstider för att direktivet skall utvidgas till att omfatta vissa kategorier som hade utelämnats: framför allt tänker jag på kategorier inom transportsektorn. Jag hoppas att man äntligen skall besluta sig för att godkänna reglerna om flygtider och arbetstimmar för flygplansbesättningar som ett resultat av detta godkännande. Det är inte, i det här fallet, enbart en social fråga och en fråga om att skydda de anställda - även om naturligtvis också denna aspekt ingår - utan en fråga som även bör ses mot bakgrund av flygsäkerheten.

Alavanos
- (EL) Det är ett faktum att människans krafter och möjligheter har sina gränser. Arbetstiden kan vara skadlig inte bara för den kroppsliga hälsan utan också för den själsliga, både för individer och familjer. Av denna anledning bör arbetstiden läggas upp på sådant sätt att de arbetstagarnas säkerhet och hälsa inte utsätts för fara. Det finns emellertid inom EU 7 000 000 arbetstagare inom transport och fiske samt läkare med specialistkompetens som är undantagna från direktiv 93/104/EG om arbetstidens förläggning. De oacceptabla förhållanden och det missbruk beträffande arbetstiden gentemot arbetstagarna inom de ovan nämnda undantagna områdena är av sådant slag och av sådana dimensioner att åläggandet av regler inte längre bör skjutas upp, då det finns arbetstagare som t.ex. specialistläkarna i Storbritannien som är sysselsatta upp till 72 timmar i veckan.
Det är alltså nödvändigt att utveckla ett direktiv men det räcker inte. De föreslagna förordningarna kan inte effektivt skydda arbetstagarnas säkerhet och hälsa, då det fortfarande finns flera undantag och långa perioder har fastställts för tillämpning av direktivet. Och låt oss inte glömma att i det ursprungliga direktivet är inte arbetstiden per dag fastställd (arbetstiden per vecka är fastställd till 48 timmar - man kan misstänka att åtgärden kan komma att kringgås).

Blokland
. (NL) Min partigrupp instämde slutligen med den kompromiss som förlikningskommittén uppnått i fråga om tillämpningen av arbetstidsdirektivet för de undantagna sektorerna. Avgörande är att det nu finns en reglering i sikte för de här sektorerna så att även de kan omfattas av direktivet.
Vi har dock mycket svårt att godta den långa övergångsperioden för läkare under utbildning. Totalt har medlemsstaterna nio år på sig efter ikraftträdandet innan de blir skyldiga att införliva direktivet i den nationella lagstiftningen. Under vissa villkor kan den perioden förlängas med ytterligare två eller tre år.
Naturligtvis har vi förståelse för den personalbrist som råder inom sjukvårdssektorn i flera medlemsstater. Å andra sidan vet medlemsstaterna sedan länge att en anpassning till arbetstidsdirektivet kommer att bli nödvändigt på sikt. Det verkar egentligen som att det här allvarliga problemet skjuts på framtiden, och att de argument som ligger bakom den långa övergångsperioden mer tyder på ovilja än på oförmåga.
Det här innebär att det kommer att behövas en sträng kontroll vid verkställandet av direktivet och den nationella lagstiftning som blir resultatet av direktivet för att verkligen se till att arbetstiden för läkare under utbildning ligger inom de lagstiftade normerna.

Darras
. (FR) Jag kan inte annat än att rekommendera ett godkännande av denna text, ett resultat av en lång och besvärlig förlikning som har fört samman rådet, kommissionen och Europaparlamentet. Denna positiva omröstning är oerhört viktig, eftersom den berör säkerheten och hälsan för 7 miljoner arbetstagare i Europa. Arbetstagare inom transportsektorn, offshore-arbetstagare, havsfiskare och läkare under utbildning har äntligen fått rätt att omfattas av EU:s bestämmelser om arbetstid.
I egenskap av fransk ledamot i utskottet för sysselsättning och socialfrågor i Europaparlamentet gav jag vid andra behandlingen mitt stöd till parlamentets ståndpunkt, som framför allt bestod i att man skulle föreskriva en övergångsperiod på fyra år för läkare under utbildning, med en maximal veckoarbetstid på 54 timmar under en beräkningsperiod på fyra månader.
Det avtal som träffades på denna punkt i förlikningskommittén föreskriver att läkare under utbildning skall omfattas av direktivets tillämpningsområde (maximalt 48 veckoarbetstimmar under en beräkningsperiod på fyra månader) efter en period på nio år. Nioårsperioden är uppdelad på följande sätt: en tidsfrist på fyra år för genomförande och en övergångsperiod på fem år. Under övergångsperiodens tre första år får antalet veckoarbetstimmar inte överskrida 58 och under de två sista åren 56 timmar.
Men för vissa stater kan en period på nio år inte vara tillräcklig för att de skall kunna göra de nödvändiga anpassningarna. Därför kan en medlemsstat beviljas en ytterligare tidsfrist på två år. Kommissionen kommer att yttra sig om hur den berörda medlemsstaten skall underrättas efter samråd med arbetsgivare och arbetstagare på europeisk nivå samt medlemsstaternas företrädare. Underrättelsen, kommissionens yttrande och - i den händelse medlemsstaten inte iakttar yttrandet - medlemsstatens motivering, skall offentliggöras i EGT och översändas till Europaparlamentet. Om särskilda svårigheter skulle uppstå kan tvåårsperioden förlängas med ett år, men då måste medlemsstaten gå igenom hela förfarandet på nytt. Under den perioden får den maximala veckoarbetstiden inte överskrida 52 timmar.

Reis
. (PT) Jag röstade mot då jag, som läkare till yrket, anser att den långa arbetsdagen som föreslås i betänkandet för läkare under utbildning är oacceptabel.

Wurtz
. (FR) Den text ni nu behandlar efter flera års förhandlingar syftar till att fastställa gränsvärden för antalet veckoarbetstimmar, och är i mer än ett avseende betecknande för den europeiska socialpolitikens tvetydigheter och otillräcklighet.
När det för det första gäller själva principen om en europeisk socialpolitik, drar Maastrichtfördraget gränsen vid sociala miniminormer, och de får dessutom inte innebära "orimliga ålägganden för små och medelstora företag ". Dessa begränsningar är inte längre godtagbara i dag. Redan nu har vi således en brådskande fråga att ta upp vid nästa fördragsrevidering.
Men tvetydigheterna och otillräckligheterna framgår lika tydligt av det förslag som läggs fram till oss. Är man tillräckligt medveten om att medlemsstaterna undantog flera miljoner arbetstagare när de år 1994 kom överens om en maximal arbetstid på 48 timmar - vägtransportarbetstagare, arbetstagare på oljeplattformar och läkare under utbildning.
Smets förslag låter några av dem omfattas av den nya bestämmelsen om 48 timmar. Men hon har fortfarande inte löst frågan om de transportarbetstagare som arbetar på långa sträckor, och när det gäller läkare under utbildning föreslår hon ärligt talat en överdriven tidsfrist för direktivets genomförande!
Situationen för läkare under utbildning ser likadan ut i många länder: 70, 80 arbetstimmar i veckan under ibland ovärdiga och farliga förhållanden för de sjuka. Läkaraspiranterna i Frankrike genomförde nyligen en strejk, vilket visar att situationen är oacceptabel, såväl för läkarna, patienterna som för den offentliga hälso- och sjukvårdssektorn.
Men efter det att Europaparlamentet föreslog - nästan enhälligt i november förra året - att de 48 timmarna skall tillämpas efter en tidsfrist på fyra år, hävdar man nu att vi bör ändra ståndpunkt radikalt. Vi bör således anta ministrarnas och parlamentsdelegationens gemensamma ståndpunkt, enligt vilken det är godtagbart att medlemsstaterna får upp till tolv år (!) på sig för att tillämpa direktivet om 48 timmar för läkare under utbildning.
För att vi verkligen skall förstå vad det betyder: detta innebär att de första läkare under utbildning som kommer att omfattas av dessa bestämmelser just har börjat högstadiet! Jag känner inte till ett enda annat område - euron, fri rörlighet för personer, varor och tjänster - där en sådan tidsfrist tillämpas.
Hur kan man under sådana omständigheter tro att Europeiska unionens socialpolitik skall tas på allvar?
Dessutom skall perioden på tolv år enligt förslaget delas upp i flera perioder med olika gränser för den maximala arbetstiden:
fram till 2004: inga förändringar, arbetstiden begränsas inte,
från 2004 till 2007: den maximala arbetstiden skall vara 58 timmar,
från 2007 till 2009: 56 timmars arbetstid,
från 2009 till 2012: 52 timmar.
Vi ger en oroväckande signal genom att anta denna text.
Detta är faktiskt det första sociala direktiv som antas efter Lissabontoppmötet om sysselsättningen, och tillåt mig slutligen önska att kommissionen, parlamentet och rådet tar den europeiska socialpolitiken på ett större allvar. Det är inte med den här typen av förslag som det sociala Europa gör framsteg och övertygar medborgarna i våra länder.
Betänkande (A5-0117/2000) av Roth-Berendt

Fatuzzo
När det gäller Roth-Behrendt-betänkandet, fru talman, röstade jag för och även i det här fallet vill jag att min röst uppfattas som en önskan om en förbättrad europeisk lagstiftning när det gäller att tillämpa försiktighetsprincipen. Säkert är det riktigt att vi, om man ser till vår hälsa som mänskliga varelser, slaktar så här många djur som är i riskzonen; det är rätt att, med det betänkande som vi har godkänt, ställa upp regler som gör att bönder och djuruppfödare anpassar sig efter dem, men vi måste också vara realistiska. Låt mig förklara: i detta ögonblick jag ser framför mig bönder som springer efter sin ko - kanske den heter Klara - och kontrollerar att den äter hö, foderväxter, produkter från de egna fälten och kanske hinner de inte kontrollera att djurets hälsa är den bästa. Låt oss alltså förena önskan om förbättringar med lite vanligt bondförnuft!

Caudron
. (FR) Jag vill uttrycka min tillfredsställelse vad gäller innehållet i detta betänkande. Genom att lägga fram detta förslag till förordning respekterar kommissionen sitt åtagande från 1997 gentemot Europaparlamentets tillfälliga undersökningskommitté, nämligen att presentera åtgärder för en effektiv kontroll av transmissibel spongiform encefalopati (TSE). Förslaget syftar till att inrätta en enhetlig rättslig grund för kontroll och förebyggande av alla typer av TSE och för alla animala produkter. Denna grund integrerar alla gällande gemenskapsbestämmelser på TSE-området.
I likhet med föredraganden godkänner jag den generella strategi som Europeiska kommissionen har antagit, men jag anser att det krävs en förstärkning av den föreslagna texten för att garantera en maximal säkerhet för konsumenterna. Därför har jag gett mitt stöd till ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.
Syftet med dessa ändringsförslag är att införa en möjlighet att systematiskt använda sig av snabba diagnostiska tester, att återinföra Europaparlamentets begäran inom ramen för uppföljningen av rekommendationerna angående BSE, dvs. att hela besättningar skall tas bort från näringskedjan, att djur som anses ligga i riskzonen skall omfattas av flyttningsbegränsningar samt att man bör förorda att de skall slaktas och destrueras, med undantag för djur avsedda för vetenskaplig forskning. Det var också nödvändigt att komplettera förslaget genom att uppmana kommissionen att lägga fram förslag om att vissa kosmetiska produkter och läkemedel skall omfattas, att inrätta ett förfarande för att fastställa epidemiologisk status för länder och regioner med avseende på BSE (dvs. en klassificering av länder på grundval av smittans utbredning).
Jag skall avsluta genom att insistera på det faktum att Europaparlamentet måste förbli delaktigt, genom medbeslutandeförfarandet, i grundläggande beslut om förebyggande av TSE.

Figueiredo
. (PT) Det är viktigt att alla nödvändiga åtgärder vidtas för att kontrollera, förebygga och bekämpa all transmissibel spongiform encefalopati, vilka är en strategi för att bekämpa de sjukdomar som har följt i spåren efter krisen med galna kosjukan, och som inkluderar snabba diagnoser, med syftet att skydda folkhälsan och återvinna konsumenternas förtroende.
Det är också viktigt att kommissionen och medlemsstaterna vidtar nödvändiga åtgärder för att garantera genomförandet av studier, forskning och praktiskt arbete som gör det möjligt att snabbt utplåna dessa sjukdomar.
Men det är också viktigt att inte glömma boskapsproducenternas rättigheter, speciellt småjordbrukarna och familjejordbrukarna, vilka befinner sig i en besvärlig situation och måste få nödvändigt stöd, framför allt i Portugal där frågan om stöd är särskilt betydelsefull, särskilt om embargot förlängs än en gång.

Souchet
. (FR) Det problem vi behandlar denna förmiddag är sedan länge identifierat. Att man i dag är angelägen att på gemenskapsnivå förebygga riskerna för BSE är hedervärt, men det är nu 15 år sedan som våra forskare klart och tydligt slog fast att ett av upphoven till galna ko-sjukan var förtäring av djurfoder med animaliskt mjöl, som bl.a. var gjort på fårkadaver smittade av skrapie.
Det var skälet till att vi bestämt hävdade - när vi medverkade till inrättandet av parlamentets undersökningskommitté om BSE - att alla bestämmelser absolut måste omfatta alla former av transmissibel spongiform encefalopati. Varför krävdes det så lång tid för att genomföra erforderliga anpassningar av bestämmelserna? Varför en sådan eftersläpning mellan gemenskapens förslag och vetenskapliga upptäckter?
För befolkningarnas skydd har reaktionerna på nationell nivå och i ett antal medlemsstater lyckligtvis varit snabbare och effektivare, i jämförelse med gemenskapsbyråkratins osannolika tröghet och sedvanliga paradoxer. Jag vill påminna om att vissa länder medvetet måste bryta mot gemenskapens bestämmelser för att kunna garantera sina konsumenter livsmedelssäkerhet.
Det är utmärkt att snabba diagnostiska tester generaliseras. De är en betydelsefull beståndsdel för BSE-kontroller på gemenskapsnivå. Men vi får inte betrakta det som ett universalmedel. Sådana tester kan faktiskt endast spåra förändrade prioner ovan ett visst gränsvärde. Testerna kan således inte ersätta tillbakadragande av specificerat riskmaterial.
Det skulle vara särskilt befängt att de medlemsstater som har inrättat ett spårningssystem grundat på mycket striktare tester än gemenskapsprogrammets straffas i förhållande till de stater som har nöjt sig med gemenskapens minimiprogram, i samband med att man klassificerar BSE-relaterade risker. Gemenskapens bestämmelser får inte bromsa eller hindra de medlemsstater som önskar ge sina befolkningar ett högre skydd. Sedan BSE-krisen bröt ut står det klart att den mest adekvata och mest effektiva skyddsnivån för våra befolkningar hänger direkt samman med de nationella myndigheternas vaksamhet. Gemenskapens förfaranden kan - när de till slut utformas - självfallet spela en roll som ett värdefullt komplement.
Betänkande (A5-0113/2000) av Savary

Caudron
Fru talman! Jag vill med ett par ord först välkomna vår kollega Savarys arbete. Än en gång visar han sig vara en hårdnackad försvarare av järnvägen och den offentliga sektorn. Till dem som har röstat för detta betänkande skulle jag vilja säga att jag självklart höll med om att man inte kan fortsätta acceptera att järnvägens andel fortsätter att minska till vägtransporternas fördel, och att man inte heller kan acceptera alla de kvarstående tekniska och t.o.m. regelmässiga hindren mot den rörlighet som är en nödvändighet i Europa som helhet.
Inför framtiden vill jag i dag ändå säga, att om man konstaterar detta och bekräftar denna vilja att gå framåt, får det inte leda till en ohämmad avreglering och privatisering, eftersom det innebär risker för vår säkerhet - det har vi många exempel på i vissa europeiska länder - och eftersom det är destruktivt för vår offentliga sektor. Detta är inte ämnet för dagens betänkande, men med tanke på våra framtida debatter ville jag säga det offentligt.

Cauquil
Fru talman! Samtidigt som jag är positiv till en kompatibilitet hos och en fullständig harmonisering av det transeuropeiska järnvägssystemet - vilket är en nödvändighet - och samtidigt som jag är för en utveckling av den här typen av kollektiva transporter, såväl på de stora internationella linjerna som på de regionala och lokala näten, har vi avstått från att rösta om detta betänkande. Skälet är att man inte någonstans nämner kravet på att se till att järnvägen överallt skall fungera som en allmännyttig tjänst, dvs. en tjänst som skall utformas och utföras för att uppfylla användarnas behov och inte för att frigöra vinster för privata företag.

Fatuzzo
Fru talman! Jag röstade för förslagen i Savarys betänkande om ett förslag till regler för det transeuropeiska järnvägssystemet för konventionella tåg. Och hur skulle jag kunna låta bli det! Detta är just ett exempel där Europeiska unionen bör ingripa på grund av subsidiaritetsprincipen. Det är omöjligt att reglera transporter över långa distanser om man inte gör det på europeisk nivå. I detta betänkande hade det kunnat finnas något som var bättre, men jag hoppas att vi skall kunna uppnå det under de kommande åren. Man borde börja här för att äntligen skapa ett europeiskt departement för europeiska transporter, men framför allt borde man underlätta resorna mellan de europeiska huvudstäderna för äldre och pensionärer, som reser så gärna och som borde ha tillstånd att resa gratis från huvudstaden eller från det egna landet till huvudstäderna i EU:s övriga fjorton medlemsstater.

Miranda
Vi stöder givetvis samverkan mellan de europeiska järnvägarna som ett sätt att vitalisera och utveckla sektorn på internationell nivå, för att bättre motsvara användarnas behov, och även som ett miljöskyddsinstrument. Dock ser vi inte i texten ett tillräckligt skydd för arbetarna inom sektorn.
Vi är också medvetna om, och vi måste uttrycka vår oro här, att de förslag vi nu diskuterar utgör en del av ett åtgärdspaket som syftar till att avreglera sektorn, och erfarenheterna av det som redan genomförts på detta område visar klart på en försämrad säkerhet och sämre sociala villkor för arbetarna.
Betänkande (A5-0112/2000) av Savary

Fatuzzo
Fru talman! Jag röstade för Savarys andra betänkande, ett betänkande som skiljer sig från det föregående eftersom det avser det transeuropeiska järnvägssystemet för höghastighetståg. Det jag vill säga i det här sammanhanget är att även här skulle man kunna förbättra det europeiska systemet för höghastighetstransporter som borde vara utformat för att användas av den genomsnittliga medborgaren, inte bara av affärsmän som snabbt vill ta sig till Madrid eller Köpenhamn eller kanske ännu längre: de affärsmännen har sina flygplan. Höghastighetstågen borde vara avsedda framför allt för turister, för fritiden och för alla europeiska medborgares underhållning, framför allt de äldre som är bland dem som gärna skulle resa om det var bekvämare, om tågen mer var avsedda för nöjesresor än bara rena transportmedel.

Gorostiaga Atxalandabaso
. (EN) Jag röstade emot betänkandet om det transeuropeiska höghastighetssystemet (A5-0112/2000).
Det är i hög grad upplysande att jämföra de två betänkanden som lagts fram av vår kollega, Savary, även om dessa dokument inte har samma rättsliga grund.
Höghastighetssektorn och det konventionella järnvägssystemet är resultatet av två olika filosofier. Det förra betänkandet fick enhälligt stöd i utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Bara hälften av ledamöterna i samma utskott röstade för det senare betänkandet. Detta är i sig själv tydligt nog.
Utskottet för miljö och konsumentfrågor avgav förvånansvärt nog inte något yttrande om järnvägssystemet för höghastighetståg, även om de miljömässiga aspekterna inte alls nämns i det.
Det verkar som om de flesta i denna kammare inte alls bryr sig om behovet att ombalansera de olika transportsätten till förmån för järnvägar och att nå en påtaglig ökning av varu- och passagerarvolymer som för närvarande företrädesvis använder vägarna.

Caudron
. (FR) Jag vill först gratulera föredraganden till hans utmärkta arbete om rapporten från kommissionen om genomförandet och effekterna av direktiv 96/48/EG om driftskompatibilitet hos det transeuropeiska järnvägssystemet för höghastighetståg. Att skapa tekniska villkor för driftskompatibilitet hos de europeiska järnvägsnäten innebär en harmonisering av ett stort antal system och beståndsdelar som ombesörjer tågtrafiken, mellan olika nät. Målet är faktiskt tresidigt. Det handlar om att gradvis skapa förhållanden för avbrottsfri trafik med tågsätt på de 15 nationella järnvägsnäten: målet är fri rörlighet; att avskaffa de merkostnader och förseningar som för närvarande existerar, för att förbättra järnvägens konkurrenskraft och pålitlighet gentemot konkurrenterna: målet är hållbar rörlighet; och att genom harmonisering av järnvägskomponenter skapa förhållanden för en inre europeisk marknad för järnvägsutrustning: ett ekonomiskt och tekniskt mål.
Ändamålet med det direktiv vi diskuterar i dag var att fastställa tekniska specifikationer för driftskompatibilitet (TSD) för sex delsystem (underhåll, infrastruktur, energiförsörjning, rullande materiel, drift, kontrollstyrning), att inleda ett standardiseringsarbete för komponenter i samarbete med Europeiska standardiseringsorganisationen (CEN), Europeiska kommittén för elektrotekniska standarder (CENELEC) och Europeiska standardiseringsinstitutet för telekommunikation (ETSI), samt att i varje medlemsstat upprätta en lista över de anmälda organ som har i uppdrag att bedöma överensstämmelsen hos de komponenter som producerats av industrin. Detta betänkande, som utarbetats i enlighet med direktiv 96/48/EG, ger en första bedömning av de förverkligade framstegen.
Man tvingas konstatera att inte en enda teknisk specifikation för driftskompatibilitet (TSD) har utarbetats fyra år efter det att direktivet antogs, samtidigt som driftskompatibilitet anses vara grundläggande för personers rörlighet och de transeuropeiska järnvägssystemens effektivitet. Hittills har en majoritet av medlemsstaterna inte införlivat direktivets bestämmelser i deras nationella lagstiftning. Det är långt till talet om att prioritera järnvägen!
Men det skulle vara orättvist att säga att det inte har gjorts några framsteg. Ett trepartsorgan, AEIF ("Association européenne pour l'interopérabilité ferroviaire"), har bildats och det har inlett ett arbete med att identifiera och specificera teknik, komponenter och befintliga tillvägagångssätt som inom en snar framtid bör utmynna i två TSD. Dessutom har de senaste investeringarna i järnvägsnät för höghastighetståg, med Thalys som förebild, för första gången experimenterat med ett försök till överensstämmelse och teknisk samstämmighet.
Dessa framsteg är trots allt otillräckliga med hänsyn till vad som står på spel. De nationella skillnaderna är ett stort hinder för järnvägstransporternas utveckling i Europa, trots att detta transportsätt har ett stort antal fördelar i fråga om hållbar utveckling, föroreningar och säkerhet. Dessa siffror behöver inte kommenteras: 1970 hade järnvägen 21 procent av marknadsandelarna inom godstrafiken, i dag har den endast 8,5 procent.
Vad gäller resenärer är tendensen densamma: 1970 års marknadsandel på 10 procent har sjunkit till 6 procent. När det gäller gods skulle järnvägen mycket väl kunna försvinna helt och hållet från stora segment på godstrafikmarknaden. Det råder inga som helst tvivel om att nedläggningen av betydande sträckor på det europeiska nätet kommer att ta sig uttryck i ett stort antal förlorade arbetstillfällen.
Vi måste därför skapa nya drivkrafter till förmån för driftskompatibilitet.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.20 och återupptogs kl. 15.00.)

Införande av den gemensamma valutan i Grekland (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A5­0135/2000) av Goebbels för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslag till rådets beslut om förslag till rådets beslut i enlighet med artikel 122.2 i fördraget för införande av den gemensamma valutan i Grekland den 1 januari 2001.

von Wogau
Herr talman, mina ärade kolleger! Det är naturligtvis alltid extra spännande att få tala inför så fullsatta rader i Europaparlamentet. En viss hjälp kan man nog få om man lyckas bemästra rampfebern. Men det avgörande är ju egentligen inte kvantiteten utan kvaliteten på åhörarna.
(Skratt, applåder)
Vi fortsätter debatten om Greklands anslutning. Då måste vi naturligtvis inse att den debatten äger rum i en atmosfär präglad av eurons växelkursfluktuationer och även av utvidgningen; i samband med den är vi medvetna om att varje beslut som nu fattas kan skapa precedensfall för övriga anslutningsländer. Jag tror att vi måste ta hänsyn till detta under hela debatten.
Förvisso måste vi också hålla oss till fakta. Det är ett faktum att Europeiska kommissionen och Europeiska centralbanken har framlagt rapporter för oss. I båda rapporterna står det att Grekland uppfyller kriterierna i Maastrichtfördraget - möjligen sägs detta med större förbehåll i centralbankens rapport. Tittar man närmare på siffrorna och fakta så upptäcker man att det finns olika positiva och negativa fakta. På den positiva sidan kan man anmärka att inflationen, som 1990 när konsolideringsprocessen började i Grekland, låg på 20,4 procent, i mars 2000 sjunkit till 2 procent. Det är säkert en högst avsevärd prestation.
Det andra viktiga kriteriet: budgetunderskottet. Detta uppgick år 1996 fortfarande till 7,6 procent. 1999 har det sjunkit till 1,5 procent. Också detta är ett resultat av den grekiska ekonomiska politiken som måste bedömas mycket positivt. Det finns förvisso också sådant som inger betänkligheter, vilka måste presenteras här. Dels är det faktumet att kriterierna avseende inflationstakten har uppnåtts först för kort tid sedan, under de senaste månaderna, och att det säkert spelat en viss roll att konsumtionsskatterna har sänkts; sedan har vi frågan om den totala skuldsättningen, som när allt kommer omkring ligger på över 100 procent och endast långsamt rör sig mot de föreskrivna 60 procent. På denna punkt måste vi göra en avvägning.
Man bör också, tror jag, överväga möjligheten att marknaden kan ha föregripit det grekiska inträdet i en ekonomiska och monetära unionen efter Europeiska centralbankens förklaring; detta skulle alltså innebära att en negativ förklaring från vår sida nu inte skulle gynna eurons växelkurs, men att å andra sidan den grekiska ekonomin skulle tillfogas allvarliga skador. Jag menar att man bör ta hänsyn till detta i en objektiv bedömning. Vi säger därför "med tveksamhet ja" till Greklands anslutning. Majoriteten i min partigrupp kommer att rösta ja. Dock har vi i betänkandet från Pomés Ruiz lämnat in ett antal förslag som torde klargöra våra betänkligheter.
För det första blir det helt klart att Maastrichtkriterierna måste tillämpas fullt ut för samtliga anslutningskandidatländer och att vi inte här får skapa några ytterligare precedensfall.
För det andra att vad gäller inflationstakten måste hållbarheten säkras. Jag menar att en ökad genomförandegrad av direktiven för den inre marknaden, vilka ju leder till ökad konkurrens, kan bidra till att detta mål uppnås i Grekland.
För det tredje att avkastning från privatiseringar skall användas för att betala av skulderna. Det är förutsättningarna under vilka en majoritet i min partigrupp kommer att rösta för en grekisk anslutning.

Färm
Herr talman! Låt mig först gratulera Grekland till de utomordentliga framstegen i landets ekonomi. Kommissionen drar nu slutsatsen att Grekland uppfyller alla konvergenskrav. Det är jag övertygad om att parlamentet kommer att instämma i. Det är en stor prestation att klara konvergenskraven och samtidigt - som Grekland gör nu - öka tillväxt och sysselsättning.
Europa, inte minst de återstående konvergensländerna Sverige och Grekland, visar nu att det är fullt möjligt att uppfylla konvergensprocessens stabilitetskrav och ändå upprätthålla en dynamisk ekonomi med tillväxt och sjunkande arbetslöshet. Mot den bakgrunden är jag inte orolig för att rekommendera att Grekland bör bli ett euroland från och med 2001.
Även Sverige uppfyller de grundläggande ekonomiska kraven. Svensk ekonomi är i dag en av Europas starkaste med låg inflation, hög tillväxt och överskott i statsfinanserna. Däremot uppfyller Sverige ännu inte alla de mer formella kraven. Sverige har inte anslutit sig till växelkursmekanismen, ERM, och den svenska lagstiftningen kring Riksbanken uppfyller ännu inte fullt ut fördragets krav. Men, Sveriges riksdag har påbörjat en rad förändringar av lagstiftningen kring penningpolitiken för att möjliggöra svensk anslutning till euron. Det som återstår kommer att förändras den dag Sverige faktiskt begär anslutning till euron, bl.a. genom att ansöka om
inträde i ERM.
Jag är väl medveten om fördragets innebörd. Men i ett Europaskeptiskt land som Sverige, som fortfarande känner sig som ett nytt medlemsland, är det nödvändigt av demokratiska skäl att låta en så stor förändring som anslutning till euron föregås av en noggrann demokratisk process.
Vid utskottets hearing deklarerade kommissionär Solbes att det är det enskilda landet som ansöker om inträde i ERM. Med andra ord, vad gäller Sveriges inträde, så är min och vad jag förstår kommissionens bedömning att det är ett politiskt ställningstagande om man vill ha fullvärdig status i EMU genom att träda in i ERM. Kommissionär Solbes sade i utskottet att han respekterar den svenska regeringens vilja att låta folket avgöra frågan i folkomröstning. Därför är vi också tacksamma för formuleringarna i Goebbels betänkande där han välkomnar denna demokratiska process.
Jag som arbetar hårt för ett svenskt "euromedlemskap" är övertygad om att vi om några år kommer att få fatta samma beslut också för Sverige som vi nu gör vad gäller Grekland, dvs. välkomna och godkänna Sverige som fullvärdig medlem i den ekonomiska och monetära unionen och den gemensamma valutan. Jag ser fram emot den dagen!

Peijs
Herr talman! Kort om Sverige. Sverige anslöt sig till Europeiska unionen utan opting out. Särskilt inte för den monetära unionen. Det är bara när det gäller punkter som Sverige själv har i sin hand som landet inte uppfyller kraven. Man talar om en folkomröstning. Jag skulle gärna vilja höra ett datum för den, men ett sådant finns antagligen inte. Hur länge dröjer det tills kommissionen gör sin plikt och påminner den socialdemokratiska regeringen i Sverige om dess signatur under ett mycket viktigt avtal? Den svenska regeringen ger en mycket dålig förebild till de kandidatländer som just nu sitter i väntrummet.
Sedan Grekland. Där har jag vissa svårigheter. Grekerna har gjort en otrolig prestation. Det tvivel jag känner gäller bara den här prestationens hållbarhet. Jag är dock mycket medveten om att genom att straffa Grekland för en mycket positiv prestation så låter vi de verkliga skyldiga löpa. Grekland uppfyller antagligen inte kriterierna mer eller mindre än andra länder gjorde. Euroområdet borde kunna bära en sådan ganska liten ekonomi som den grekiska. Just nu är det emellertid en felaktig psykologisk signal till marknaderna och till medborgarna som med oblida ögon sett euron träda ner från berget Olympos, för att nu vara stilenlig. Därför måste parlamentet, i medborgarnas namn, ge en signal till de stora medlemsstaterna i unionen. Centralbanken handlar till exempel inte om eurons externa värde. De verkliga skyldiga är i det avseendet är regeringarna i Tyskland, Frankrike, Belgien och främst Italien. De länderna slarvar verkligen med sitt ansvar gentemot valutan och gentemot de europeiska medborgarna. Inte ens bara medborgarna i deras egna länder.
De genomför inte de strukturella reformer som behövs på deras marknader. Regeringarna är alldeles för tillmötesgående mot varandra när man inte håller sig till fasta överenskommelser, under mottot: i dag är det du, i morgon kan det vara min tur. Varför reagerar man inte mot Italien när det blir pannkaka av deras goda föresatser. De stora medlemsstaterna och Belgien spelar med alla europeiska medborgares intressen. De märker ingenting så länge de stannar i Europa, sägs det alltid. Det behöver vi väl inte bestämma för människorna, herr talman? I Nederländerna emigrerar flera lantbrukare till Nordamerika. En svag euro drabbar dem hårt. Företagen i Europeiska unionen har blivit en fjärdedel billigare för Förenta staterna att köpa. Jag tror att det börjar bli dags för förändringar. Jag kommer att lägga ner min röst vid omröstningarna i dag, herr talman!

Langen
Herr talman! Det råder inga tvivel om att Grekland har underkastat sig stora bemödanden för att uppfylla konvergenskriterierna. Detta är något som vi absolut bör ge landet vårt erkännande för, dock som föredraganden Goebbels sade är Grekland faktiskt inte fullt kvalificerat. Frågan om hållbarhet inställer sig på nytt. Kollegan Randzio-Plath betonade återigen vikten av hållbarheten i uppfyllandet av konvergenskriterierna. Ser vi oss omkring i Europa så kan vi konstatera att överallt där socialister är eller nyligen har kommit till makten i regeringsställning finns problem med hållbarheten. Det gäller även de stora länderna Tyskland, Frankrike och Italien. Detta kan kommissionen i dess egenskap av fördragens väktare inte bara förbigå och låtsas som om allt var i sin ordning. Det som vi i dag har att besluta om är viktigt därför att flera medlemsländer står på tur att ansluta sig till euroområdet, och därför måste vi tillämpa samma kriterier på Grekland.
För två år sedan anslöt sig Grekland till EMU och revalverade vid årsskiftet drakmen. Den punkten är till stora delar uppfylld. Det andra är att man i varje fall på kort sikt nått en godtagbar inflationstakt. Om detta kommer att bestå återstår att se. Jag skulle hellre ha sett att man flyttat inträdet ett år framåt, till 1 januari 2002. Räntegapet uppfyller - som man pekat på - inte på långt när de kriterier som föreskrivs i Maastrichtfördraget. Skuldsättningen har bara kunnat minskas en del, på åtta år med sex procentenheter, i motsats till Italien och Belgien, länder som har lyckats med betydligt större minskningar. Huruvida det finns en hållbarhet i detta betvivlar jag verkligen.
Privatiseringen av statliga verksamheter har bara tagit små steg framåt. I grund och botten får endast 49 procent av den statliga ägandeandelen säljas, dvs. det handlar om privat kapitalanskaffning, inte mer. Det är alltså inte fråga om någon äkta privatisering. Beslutet om anslutning får inte vara ett tillfällighetsbeslut. I Europaparlamentet finns det en stark minoritet som önskar en grekisk anslutning men som anser att det är för tidigt nu; frågan om hur vi förhåller oss nu påverkar också om euron på sikt kommer att bli stabil, inåt och utåt.
Låt mig också göra en sista anmärkning gällande jämförelserna med D-marken 1985. Man kan över huvud taget inte göra denna jämförelse. 1985 fanns inte ens den europeiska enhetsakten. I dag har vi en förverkligad inre marknad. Herr kollega, ni kan inte jämföra äpplen och päron. Håll er därför liksom vi till en strikt uppfyllelse av konvergenskriterierna.

Fatuzzo
Herr talman! Jag är definitivt och fullständigt för att Grekland kommer med i det europeiska valutasamarbetet och inför euron. Som Goebbels skriver i sitt betänkande så ankommer det inte på oss, Europaparlamentet, att konkret utvärdera i vilken utsträckning Maastrichtkriterierna är uppfyllda, vilket redan har påpekats av kommissionen och de organ som är kompetenta att kontrollera detta och att ge oss den informationen. Europaparlamentets uppgift är att uttrycka en politisk uppfattning, det skall tala med hjärtat och själen och inte med siffror.
Hur kan man föreställa sig en union som tvingar en av de femton medlemsstaterna, som begär att få delta även i det sista och viktigaste stadiet när det gäller europeisk sammanhållning, dvs. den gemensamma valutan, att vänta utanför dörren? När man tänker på - vilket sägs i betänkandet - att alla kriterier från Maastricht har uppfyllts och att detta land dessutom heter Grekland - ett namn som i sig är magiskt - så kan detta inte undgå att väcka vår entusiasm och medvetande om att man inte kan säga nej. Och jag tänker framför allt på pensionärerna i Grekland. Man kommer att fråga mig vad jag, från det italienska pensionärspartiet, har med de grekiska pensionärerna att skaffa. Men visst, herr talman: om vi skall kräva av Grekland att landet minskar sin skuldsättning - och vi vet att detta sker i dag tyvärr enbart genom att man sänker de äldres och pensionärernas pensioner - i stället för att undvika slöseri - som hos framför allt de socialistiska regeringarna, vilket föregående talare nämnde för ett kort tag sedan, är budgetslöseri - för att komma in i valutaunionen, så borde man inte låta Greklands pensionärer och gamla betala.

Berend
Herr talman, mina ärade damer och herrar, kära kolleger! De framsteg som Grekland gjort i att uppfylla konvergenskriterierna är faktiskt imponerande. De visar på den vilja som finns i detta land att inte låta sig hindras av stora ansträngningar för att bli medlem i Euroland. Jag ställer mig bakom att alla länder skall behandlas på samma sätt i bedömningen av kriterierna. Det innebär ett generellt ja till Greklands inträde, men en tydlig tvekan vad gäller hur vi ställer oss till det aktuella resultatet.
Inflationskriteriet och skuldsättningen ger när det kommer till kritan anledning till oro. Först under de senaste månaderna har Grekland lyckats nå upp till referensvärdet för en godtagbar inflationstakt. Man har inte skrätt några medel för att klara denna målsättning. Då kan man också fråga sig om den nu uppnådda penningvärdestabiliteten kan säkras på lång sikt, eller annorlunda uttryckt, hur förhåller det sig egentligen med hållbarheten? Något som också ger anledning till oro är den totala skuldsättningsnivån, som med över 100 procent av BNP jämfört med referensvärdet på 60 procent är alldeles för högt. Härvid bör man också ta hänsyn till att en varaktig minskning av den grekiska statsskulden inte direkt underlättas av det fria fall euron för närvarande är utsatt för, och att man inte kan förvänta sig några för denna sak positiva signaler från en ökning av räntenivån på medellång sikt i euroområdet.
Låt oss ha en sak klar för oss vid detta beslut: Finansmarknaderna kommer omedelbart att dra slutsatser av den förestående östutvidgningen. Måttstocken kan inte sättas en centimeter högre för alla euroaspiranter bland de central- och östeuropeiska länderna än för Grekland. Därför bör man vara försiktig med att uppvisa en alltför utpräglad storsinthet när man tolkar de aktuella resultaten. Dessa resultat medför - det framhåller jag ännu en gång - ett med stora bemödanden åstadkommet tillfälle vilket de jure har gjort Grekland berättigat att bli medlem. Kort sagt, till vårt ja måste man lägga en tydlig tvekan.

Carlsson
Herr talman! För två år sedan föddes euron. För mig som Europavän var det en stor dag att valutaunionen kom i hamn, precis som planerat, med så många som 11 medlemsstater. För mig som svensk kändes det snopet att socialdemokratin i Sverige inte förmådde leverera resultat då. Nu har det gått två år - utan besked eller framsteg från svensk sida. Vi är tyvärr landet utan EMU-strategi. Jag kan för min del bara gratulera Grekland som tolfte euroland.
När nu vi koncentrerar diskussionerna till Grekland och vänder och vrider på dess ekonomi, borde samtliga EU-länder göra detsamma. Man hör många som förklarar eurons fall med att USA:s ekonomiska utveckling är starkare än Europas. Det kan inte bestridas. Däremot är det förvånansvärt att inte mer görs från europeiskt håll för att vända denna trend. För mig är orsaken bakom fallet klar. Förtroendet för de europeiska regeringarna brister. Det är dags att verkställa de strukturomvandlingar som det ofta talas om, men som ännu inte genomförs. Med lägre skatter och flexiblare arbetsmarknad kan Europa ta steget in i den nya ekonomin. Det behövs mer budgetsanering, mer konkurrensutsättning, mer avreglering och snabbare avveckling av monopolen. Om Europas regeringar prioriterar detta arbete, kommer vi omedelbart att få se att förtroendet för euron stärks. Men många av EU:s socialdemokratiskt styrda regeringar förmår inte visa handling. Det saknas ledarskap. Det är inte ECB-chefen som kan "prata upp" valutan, utan det är medlemsstaterna som kan göra EU och euron konkurrenskraftiga.

Radwan
Herr talman, just i PPE-gruppen visar diskussionen att man inte gör det lätt för sig, att bedömningarna i slutändan är likartade och man möjligtvis kommer att komma till andra slutsatser.
Till att börja med vill jag dock gratulera den grekiska regeringen för dess enastående framgångar under det senaste året vad gäller statsskuldsättningen och inflationen. Vi måste emellertid rikta blicken mot dagens situation. Det stämmer säkert att Grekland rent nationalekonomiskt inte kommer att bli någon igångsättningsmarknad inom euroområdet, det kommer inte att bli någon stor marknad.
För att säga något om inflationen: Herr Goebbels, jag hoppas att det alltid kommer att vara en sådan här låg inflationsnivå, som ni menade - jag vet inte om jag förstod er rätt i morse. På den punkten kommer vi att tvingas föra en kamp. Dock det handlar här om den första anslutningen av ett land till euroområdet. I motsats till Start, där det finns referensfall också med Italien och Belgien, måste vi med blicken riktad mot östutvidgningen se till att inte skapa några nya referensfall, vilket skulle kunna medföra att detta blir en never ending story. Just det tycks emellertid bli vårt stora problem. Det är viktigt att man i dag kan anta ett beslut som stärker det politiska förtroendet för euron. Det innebär att marknaderna i framtiden skall tycka att det är fråga om ekonomiska mål och kriterier och inte några politiska beslut.
CSU kommer i dag att rösta nej, vilket inte innebär ett nej till Grekland och till euron, utan ett nej till att göra detta i dag, med förhoppningen att under det kommande året kunna uppta Grekland. Europeiska centralbanken har själv tagit upp temat "Hållbarhet". Just den synpunkten - att man får ett år till på sig för att på plats kunna stabilisera ekonomin - skulle kunna bli en signal, såväl inom euroområdet, till medlemsstaterna och gentemot finansmarknaderna.

Solbes
Herr talman! Jag vill tacka Goebbels för hans betänkande och alla er som har deltagit i denna debatt. I dag skärskådar vi betänkandet om konvergensen som handlar om de svenska och grekiska problemen. Vad Sverige beträffar så har situationen i princip varit oförändrad sedan 1998. Den ekonomiska situationen är positiv, men den svenska riksbankens anpassning till lagstiftningen har inte skett, och den ingår inte heller i växelkursmekanismen i det europeiska monetära systemet.
Vad Grekland beträffar så är situationen en helt annan. Grekland uppfyllde inte konvergenskriterierna år 1998 men det gör man i dag. När jag säger det, menar jag att de uppfyller dessa i strikt bemärkelse, exakt så som de tolkades år 1998. Det är uppenbart att Grekland har gjort stora ansträngningar, och därför har jag inget att tillägga angående de positiva resultat som ledamot Goebbels lyfter fram i sitt betänkande.
Däremot vill jag ta upp några av de punkter som har kommenterats i dag, angående oron för den grekiska modellen. Jag kan förstå denna oro med tanke på att Grekland bildar prejudikat inte bara för de nya kandidatländerna utan även för de nuvarande medlemmarna i unionen som i framtiden kan ansluta sig till den gemensamma valutan. Därför är det uppenbart att det är viktigt hur vi går tillväga med Grekland, men jag vidhåller att det som har gjorts med Grekland är det samma som gjordes med övriga länder då situationen analyserades år 1998.
Orosmomenten är huvudsakligen två: skulden och inflationen. Är de av varaktig natur? Är inflationsläget varaktigt - eller hållbart som ni brukar säga? Det är sant att skulden i Greklands fall ligger på mer än 100 procent av BNI; en situation som i princip är den samma som för den belgiska och den italienska. Jag finner ingen anledning att jämföra dagens grekiska situation med dagens italienska och belgiska situation. Vi får inte glömma att Belgien och Italien har gynnats av en skuldsänkning till följd av minskade räntesatser, som framför allt beror på att räntesatserna i deras riksbanker och i Europeiska centralbanken har närmats varandra. Som en jämförelse kan sägas att den grekiska situationen påminner om den italienska eller den belgiska situationen.
Den andra fråga som har gett upphov till en viss oro är inflationen. Jag har förståelse för den oron utifrån två argument: för det första stämmer det att den inflationsnivå som krävs för att uppfylla kriterierna har uppnåtts för inte så länge sedan; för det andra att det kommer att ske en minskning av räntesatserna som utan tvekan är positiv för påskyndandet av en minskning av underskottet och skulden, men att detta kan orsaka spänningar på marknaden.
Vad beträffar den första punkten - huruvida Grekland har uppnått inflationsläget med en icke hållbar metod - bör jag göra vissa kommentarer. Grekland uppfyller inflationskriteriet sedan några månader tillbaka och läget håller på att förbättras avsevärt. I morse hade jag tillfälle att tala om de grekiska siffror som för några dagar sedan lämnades av den grekiska statistikbyrån. I morse hade siffrorna från Eurostat nyligen offentliggjorts. För närvarande ligger det harmoniserade konsumentprisindexet i Greklands fall på 2,1 procent med en nedgång på sju decimaler jämfört med siffran för mars månad; ett bättre läge till exempel än i vissa länder i Ekonomiska och monetära unionen, som Belgien, Spanien, Irland, Italien, Luxemburg och Finland. Det innebär i en jämförelse att läget i Grekland ärligt talat är bra i dag.
Om vi håller oss till det strikta kriteriet för de senaste 12 månaderna, ser vi att vi för närvarande har en inflation på 2 procent, en situation som är klart bättre än den i Spanien och på Irland och i stort sett densamma som i Italien, Luxemburg eller Nederländerna. Därför tror jag inte att den grekiska situation bör oroa oss vad siffrorna beträffar.
Men kommissionen delar även den oro som vissa av ledamöterna har gett uttryck för. Därför har vi framhävt två punkter när vi har diskuterat de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och konvergensbetänkandet. Det är två saker Grekland måste göra - och den grekiska regeringen är beredd att göra det och har lovat att göra det -: för det första fortsätta föra politiken mot en avreglering och strukturella reformer som gör en förbättring av inflationsläget möjlig; för det andra måste Grekland fortsätta föra politiken för en minskning av underskottet, men i så fall med en kombination av olika politikområden (policy mix) som gör att man, om en ökad efterfrågan till följd av sänkta räntesatser skulle leda till inflationsspänningar, kan omvärdera sin skattepolitik, så att den inte ger negativa effekter på integrationsprocessen i Ekonomiska och monetära unionen.
Jag är övertygad om att allt detta kommer att ske. Det har den grekiska regeringen lovat. Därför tror jag inte att Greklands anslutning till euron kommer att bli något hinder för euron utan snarare ett stöd. Euron visar att den fortsätter att vara en eftertraktad valuta som vissa länder vill ansluta sig till. Jag hoppas att andra medlemsländer de närmaste åren kommer att följa den väg som Grekland nu slår in på. Det här är slutet av en process. Vi måste vänta på att den kulmineras i och med besluten i juni, men jag är övertygad om att vi genom att välkomna Grekland till euron när det blir dags, kommer att vinna större trovärdighet inför varje typ av motargument vad gäller framtiden för den gemensamma valutan.

Peijs
Herr talman! Jag frågade kommissionären när han skall göra sin plikt med avseende på Sverige och påminna den svenska socialdemokratiska regeringen om den underskrift som Sverige satt här. När kommer kommissionen att verkligen vaka över fördraget?

Solbes
. (ES) Kommissionen respekterar fördraget; det är vår skyldighet att uppfylla det. Glöm inte bort, mina damer och herrar, att Sverige inte deltar på grund av att landets riksbank inte har anpassats till de europeiska kraven, ett ställningstagande från den lagstiftande makten i Sverige. För det andra får vi inte heller glömma bort att deltagandet i växelkursmekanismen i det europeiska monetära systemet är frivilligt.
Ni får tala om i fall detta inte strider mot andan i Maastrichtfördraget, men det är en fråga som vi givetvis inte kan diskutera nu.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär Solbes Mira.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Insyn i de finansiella förbindelserna mellan medlemsstater och offentliga företag
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0109/2000) av Randzio-Plath för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till kommissionens direktiv om ändring av direktiv 80/723/EEG om insyn i de finansiella förbindelserna mellan medlemsstater och offentliga företag (SEK(1999) 404 - C5-0102/2000 - 2000/2065(COS)).

Randzio-Plath
Herr talman! Målet med direktivet är att identifiera och motverka subventioner som snedvrider konkurrensen. För detta ändamål är avsikten med direktivet att ålägga de offentliga och privata företag vilka utför uppdrag i allmänhetens tjänst att hålla en delad bokföring; denna bokföring skall för sig omfatta å ena sidan det förbehållna området och å andra sidan de konkurrensutsatta delarna i affärsverksamheten. Direktivet grundar sig på artikel 86.3 och utfärdas därmed av kommissionen enligt dess befogenhet. Detta motsvarar egentligen inte längre tidsandan och vad vi föreställer oss under europeisk lagstiftning, och det bör därför ändras. Dock dagens överläggning bör uttryckligen välkomnas, eftersom den utgör ett exempel på den nya form av genomblickbart lagstiftningsarbete i kommissionen också på områden där kommissionen har egen befogenhet; samt för att kommissionär Monti och hans tjänsteenheter är måna om Europaparlamentets åsikt.
De drabbade företagen har särskilda eller exklusiva rättigheter, eller också framlägger de tjänster med allmänt ekonomiskt intresse. I den meningen finns här möjligheter att korssubventioner kan förekomma liksom att man överklagar dessa. Tusentals företag kommer att drabbas. Det förefaller tveksamt om de verkligen ser vilken belastning det kommer att bli i förhållande till målen med direktivet. Majoriteten i utskottet för ekonomi och valutafrågor har med eftertryck understrukit dessa regler, med tanke på kravet på ökad öppenhet på den inre marknaden. Såtillvida är detta också hela utskottets åsikt, även om föredraganden på vissa områden företrätt en minoritetsståndpunkt. Det är tveksamt om denna åtgärd verkligen är ägnad att lättare kunna efterforska misstankar om konkurrenssnedvridande subventioner, i synnerhet som det inte finns några europeiskt harmoniserade metoder för den interna redovisningen.
Jag formulerar dessa tvivel för att kommissionen i sin bearbetning skall ha möjligheten att undanröja det ena eller andra tvivlet på ett konkret och konstruktivt sätt. Jag sade tidigare att kommissionen förväntar sig överklaganden på grund av korssubventioner och att den redan tidigare behandlat olika överklaganden. Därvidlag såg man emellertid på den tiden att kommissionen alltid föreskrivit en sektorspecifik reglering, vilken föreligger på ett flertal olika regleringsområden. Tyvärr gick man inte vidare på den vägen. Man kan naturligtvis säga att det är enklare att ha en enhetlig reglering för det återstående områdena, och detta var också majoritetens åsikt i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Men jag tror ändå att varje direktiv också måste prövas med avseende på effektivitetsprincipen, preciserad måluppfyllelse och differentiering, för att kommissionen skall vara berättigad att på optimalt sätt fullfölja sin kontrollfunktion.
Ytterligare ett problem har förekommit i samband med överläggningarna kring detta direktiv. Kommissionen har nämligen inte klargjort att det enligt artikel 295 helt och hållet ligger inom medlemsstaternas behörighet att bestämma vilka tjänster som har ett allmänt ekonomiskt intresse och hur de skall tillhandahållas. Jag frågar mig huruvida kommissionen, genom att inte klargöra detta i direktivet om insyn, steg för steg tränger sig in i denna maktfunktion och därmed försöker urholka subsidiaritetsprincipen. Det ankommer på medlemsstaterna att avgöra om en viss TV-kanals utbud motsvarar det offentliga uppdraget och om därmed samtliga sändningar skall omfattas av detta eller ej. Här kan man inte ingripa på EU-nivån. Såtillvida måste man också i direktivtexten ännu en gång hänvisa till protokollet från Amsterdam, eftersom det där fastslogs att detta är en uppgift för medlemsstaterna, alltså att specificera de finansiella och organisatoriska strukturerna i de offentlig-rättsliga TV-programföretagen och deras enskilda aktiviteter. Det är explicit tillåtet att lämna bidrag till uppfyllandet av det offentliga uppdraget, vilket också en majoritet i utskottet för ekonomi och valutafrågor beslutat sig för. För områden utanför det offentlig-rättsliga uppdraget får TV-programföretag förvisso inte erhålla några statliga bidrag.
Kommissionen måste alltså i grunden göra det klart att den ingalunda ifrågasätter betydelsen av tjänster med ett allmänt ekonomiskt intresse i sig. Den måste göra det klart att utkastet till direktiv inte är ytterligare ett angrepp på systemet med offentliga företag. Konkurrensreglerna måste självklart efterlevas av alla. Det är visserligen viktigt och dessutom riktigt att konkurrensreglerna tillämpas effektivt och enhetligt och att korssubventioner som inte berättigar till bidrag förhindras, men konkurrensregler är inte ett ändamål i sig utan ett medel att nå ett friktionsfritt fungerande i den sociala marknadsekonomin på den inre marknaden.

Peijs
Herr talman! Kärnan i resolutionen är artikel 86 i fördraget. I punkt 1 anges att medlemsstaterna beträffande offentliga företag och företag som de beviljar särskilda eller exklusiva rättigheter inte skall vidta och inte heller bibehålla någon åtgärd som strider mot reglerna i detta fördrag. I punkt 2 kompletteras detta i korthet med att företag som anförtrotts att tillhandahålla tjänster av allmänt intresse skall vara underkastade reglerna i detta fördrag. Det är kommissionen som skall säkerställa att bestämmelserna i denna artikel tillämpas och utfärda lämpliga direktiv eller beslut vad avser medlemsstaterna.
Ändringen av det direktiv som den här resolutionen gäller måste göra det möjligt för kommissionen att på ett bättre sätt utföra denna uppgift, vilket absolut är nödvändigt med tanke på den allt mer långtgående avregleringen de senaste åren. Offentliga företag och före detta offentliga företag ger sig allt oftare ut på det kommersiella området där de bland annat med statliga medel konkurrerar med privata företag, med de egna medborgarna alltså.
Det måste dock stå klart att det då absolut inte längre är tal om det så önskade level playing field. Det medför slöseri med pengar, stör den internationella handelstrafiken och utgör därmed ett hot mot den inre marknaden. Det är ju inte mer än logiskt och rimligt att offentliga företag är tvungna att följa samma regler som privata företag när de ger sig ut på marknaden. För att garantera ett level playing field förpliktar kommissionen med en nettoomsättning över 40 miljoner euro att göra en separat redovisning som skall ge insikt i skillnaden mellan de olika verksamheterna med avseende på de kostnader och inkomster som hänger samman med varje verksamhet, på metoden för beräkning av kostnader och intäkter och på användandet av en nettoinkomst för varje verksamhet. Allt enligt skälen i förslaget. Kort sagt, var de kommersiella investeringarna egentligen kommer ifrån.
I EMAC och i utskottet var det inledningsvis mycket motstånd mot kommissionens förslag. Egentligen var det bara ett antal ledamöter från PPE-gruppen och den liberala gruppen som var för den planerade öppenheten. Det tycker jag var oroväckande. Vi har valts till parlamentsledamöter för att utöva demokratisk kontroll över det verkställande organet, i det här fallet kommissionen. Kommissionen är i sin tur ansvarig för att artikel 86 efterlevs. Å ena sidan är vi alltså skyldiga att se till att kommissionen utför sin uppgift på ett tillfredsställande sätt men samtidigt skulle somliga av oss vilja göra det omöjligt för den. Vilket intryck ger vi egentligen i en sådan situation? I alla möjliga lägen ropar vi ut att vi strävar mot rättvis konkurrens och användande av vår inre marknad, men när det verkligen gäller så tänker vi endast på vårt eget bästa.
I betänkandet om Greklands anslutning anklagar jag regeringarna för att de inte gjort det som måste göras. Motståndarna mot det här direktivet hjälper regeringarna med det. Som parlament kan vi inte göra något annat än att se till att marknaderna fungerar klart och med öppenhet och insyn, och att vi inte prioriterar det ena företaget framför det andra.
Det här direktivet ser så tråkigt ut men är egentligen "proof putting".

Berès
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag skulle vilja ta upp tre punkter som rör detta direktiv, detta samråd som jag vill gratulera föredraganden till. Hon har lyckats finna en förnuftig kompromiss inom vårt utskott, där debatten ibland nästan får en ideologisk prägel.
I ert förslag, herr kommissionär, utesluter ni med rätta ett antal sektorer, vilket vi endast kan glädja oss åt. Jag vill för det andra påpeka att man inte bör försumma medlemsstaternas behörighet på det här området, något som föredraganden har visat. Till dags dato finns det ingen definition på tjänster av allmänt ekonomiskt intresse på Europeiska unionens nivå. Vi måste således använda oss av subsidiaritetsprincipen, och vi är helt medvetna om att nationernas preferenser kan gå åt olika håll på den här typen av områden. Jag kan därför bara uppmana er, herr kommissionär, att med en lika stor dos företagsamhet som beslutsamhet utnyttja samtliga bestämmelser i fördraget - i synnerhet de som genom Amsterdamfördraget ger er nya handlingsredskap - framför allt för att ge en definition på kapaciteten att erbjuda tjänster av allmänt ekonomiskt intresse.
Jag uppmanar Peijs att läsa om den senaste versionen av fördraget med tanke på vad hon anser vara a och o i Europeiska unionens konkurrenslagstiftning.
Min tredje synpunkt, herr kommissionär, avser systemet för radio och TV i allmänhetens tjänst. Inte heller här kan jag förbise vad vi införde i fördraget i samband med revideringen i Amsterdam. Där införde man klart och tydligt särskilda bestämmelser för den här sektorn. Det var en markering av medlemsstaternas vilja att behandla denna sektor som en sektor för sig, en sektor som inte omfattas av de konkurrensregler som existerar på andra områden.
Följaktligen tror jag inte att era förslag om öppenhet och insyn kan tillämpas på samma villkor inom denna sektor, och idén om en separat redovisning - som skulle göra det möjligt att skilja mellan konkurrensutsatta och allmännyttiga aktiviteter inom radio- och TV-sektorn - förefaller väl svår att genomföra i den här typen av sektor. I förbigående sagt finns det dessutom ingen europeisk harmoniserad redovisning.

Maes
Jag skulle bara vilja klaga över kvaliteten på högtalarsystemet. Det är mycket resonans i salen. Vi kan nästan inte höra de som talar på deras originalspråk på grund av resonansen. Går det att göra något åt det?

Talmannen
Fru Maes! Vi skall försöka lösa det problem ni har tagit upp.

Olle Schmidt
Herr talman! Den liberala gruppen välkomnar kommissionens förslag som kommer att leda till ökad offentlig insyn i de offentliga företagen och stärka konkurrensen. Vi vill tacka Randzio-Plath för ett gott samarbete.
Statligt stöd snedvrider konkurrensen och missgynnar såväl konsumenter som företag. I princip förbjuder fördraget alla typer av statligt stöd, inklusive så kallade korssubventioner. Fördraget förbjuder dock inte att offentliga företag får finnas för att tillhandahålla tjänster i allmänhetens intresse. Oavsett vad man tycker om detta, så är det för medlemsländerna själva att definiera vad som avses med tjänster i allmänhetens intresse. Medlemsländerna får dock inte själva avgöra vilka slags stöd de skall bevilja dessa företag.
Förstainstansrätten i Luxemburg fastställde så sent som i förra veckan att statligt stöd till TV- och radiobolag endast får ges efter det att kommissionen har sagt att det är förenligt med fördraget. Spelreglerna måste tillämpas lika för alla parter. Allt stöd som inte går till att finansiera tjänster i allmänhetens intresse är förbjudet och skall bekämpas. Ett statligt radio- och TV-bolag tillhandahåller i dag ofta tjänster som faller utanför vad vi kallar tjänster i allmänhetens intresse. Ett exempel är Internetanslutning. De medel som staten skjutit till företaget för att finansiera grundverksamheten får naturligtvis inte användas till att finansiera utbjudande av Internetanslutningar. I så fall snedvrids konkurrensen till nackdel för såväl konsumenter som för privata företag.
Kommissionens förslag kräver av företagen att de öppet redovisar vilka medel som offentliga företag har tillförts och hur de använts. Företagen måste också visa vilka kostnader de har, varifrån intäkterna kommer och hur de härrör från de olika verksamheterna. Detta är mycket rimliga krav. Båda dessa skyldigheter är enkla medel för att upprätthålla spelreglerna mellan privata och offentliga företag. Detta är viktigt för att upprätthålla riktiga spelregler på den inre marknaden.

Jonckheer
Herr talman, herr kommissionär Monti! I samband med det förslag vi behandlar skulle jag å min grupps vägnar vilja framföra fyra synpunkter, eller kommentarer, dock utan att glömma att först gratulera vår kollega, Randzio­Plath.
Jag skulle först vilja tacka kommissionär Monti för att han var artig nog att rådfråga Europaparlamentet. När det gäller det direktiv som kommissionen har hänvisat till oss tror jag faktiskt inte att ett samråd med Europaparlamentet är rättsligt sett obligatoriskt, även om ämnet givetvis är ytterst viktigt. Detta uppmuntrar mig att förnya önskan om att nästa regeringskonferens skall lägga fram ett förslag om att all lagstiftning gällande konkurrensrätten skall omfattas av medbeslutandeförfarandet. Det skulle juridiskt sett ge oss möjlighet att arbeta på ett mera jämbördigt plan.
Min andra synpunkt syftar på själva syftet med detta förslag till direktiv. Syftet är ytterst precist: att med hjälp av en kontroll från kommissionens sida undvika att lagliga statsstöd till förmån för allmännyttiga tjänster skall kunna omdirigeras till förmån för aktiviteter som är öppna för tävlan och konkurrens. Problemet är samtidigt inte lätt att lösa, vilket föregående talare visade på ett bra sätt. Han hävdade t.ex. och jag är nyfiken på vad Monti svarar på detta - att Internetuppkoppling är något som inte faller under begreppet samhällsomfattande tjänster. Jag anser däremot att det strider mot de mål som slogs fast vid Europeiska rådets möte i Lissabon och att man tvärtom bör ha en vittomfattande syn på samhällsomfattande tjänster. Man skulle kunna gå så långt som till att tänka sig - trots att det faller under subsidiaritetsprincipen - att gemenskapen som sådan åtminstone definierar miniminormer för vad samhällsomfattande tjänster skulle kunna vara. I annat fall rör vi oss mot en tämligen kaotisk situation.
Den tredje synpunkten: jag skulle vilja veta hur kommissionen reagerar på punkt 4 i betänkandet, där föredraganden och utskottet för ekonomi och valutafrågor faktiskt kräver kommissionen på ett klargörande om vilken betydelse kommissionen tillmäter tjänster i allmänhetens intresse. Jag förväntar mig ett svar från kommissionen i denna fråga.
För det fjärde till sist syftar ändringsförslag 3 uttryckligen till att radio- och TV-sektorn skall undantas från tillämpningsområdet i detta förslag till direktiv. Enligt min mening är ändringsförslaget bättre än den nuvarande texten, dvs. punkt 6, som är ett mästerverk i diplomatiskt språkbruk men ganska obegripligt. Jag önskar därför att kommissionen kan uttrycka sitt stöd för ändringsförslag 3, såsom det har lagts fram för kammaren.

Crowley
Tack så mycket, herr ordförande. Jag skulle vilja förena mig med mina kolleger för att tacka kommissionär Monti för att han samrått med parlamentet i denna fråga och gratulera föredraganden för ett mycket gott arbete.
Innehållet i betänkandet hänvisar till en granskning av vilka offentliga åtaganden som kan få finansiellt stöd från de medlemsstater som agerar inom EU. Det finns tydligt motsatta åsikter i kammaren om denna fråga. Det finns en del som skulle vilja att åtaganden som bara är i direkt konkurrens med den privata sektorn skall omfattas av direktivet, medan andra skulle vilja föreslå att offentliga åtaganden som uttryckligen är av allmänt intresse skulle kunna omfattas av undantagen i direktivet. Det kan sägas att den rättighet som är förbehållen medlemsstaterna att bestämma vad som utgör tjänster av allmänt intresse behålls, och det enda område som jag särskilt skulle vilja ta upp är frågan om radiosändningar.
Jag skulle vilja påminna kammaren om att i det protokoll som bifogas EU:s Amsterdamfördrag medges det att systemet för statliga radiosändningar i EU:s medlemsstater har ett direkt samband med vårt samhälles demokratiska, sociala och kulturella behov. Vi måste se till att inte de statliga radiosändningarnas etik undergrävs med den nya teknikens framåtskridande. Jag skulle vilja hävda att det är viktigare, då nu vi har en stark statlig radiosektor, att se till att denna demokratiska, sociala och kulturella sektor bevaras.
Herr talman! Sammanfattningsvis tror jag därför att den statliga radions roll måste bevaras och samtidigt som jag välkomnar att rätten förbehålls medlemsstaterna att bestämma vad som utgör...
(Talmannen avbröt talaren.)

Langen
Herr talman, föreliggande utkast för ändring av direktivet 80/723/EEG reglerar ett viktigt problemområde i konkurrenspolitiken, nämligen kravet på det allmänna att klarlägga sina relationer till offentliga företag. Det är inget nytt problem. Detta direktiv gäller sedan 1980, och det var säkert på tiden att det förnyades eftersom det genom avregleringsprocessen på många punkter blivit föråldrat. Men frågan är: Om man säger ja till denna principiella ändring, pekar då hela förehavandet, så som kommissionen föreslagit ändringen, verkligen i rätt riktning?
Jag vill omnämna ett flertal punkter och be kommissionären att i den slutgiltiga versionen av direktivet om insyn ännu en gång ompröva och ta hänsyn till dessa. För det första: undantagsreglerna för små och medelstora företag, som sedan 1980 legat på 40 miljoner euro. Sedan dess har försäljningsindex stigit flera gånger om. Därför vore en höjning av gränsen upp till 100 miljoner euro meningsfull och nödvändig.
För det andra: Den nyinförda gränsen för balansomslutningen för offentliga kreditinstitut på 800 miljoner euro, som hitintills inte funnits. Hittills var dessa kreditinstitut fullständigt uteslutna. 800 miljoner euro är ingenting! I min före detta lantdagsvalkrets med 70 000 invånare har Sparkassan, som endast är regionalt verksam, en balansomslutning på 1,5 miljarder euro! Det är inte rimligt att vi här skall skapa ytterligare en möjlighet för kommissionen att bestämma.
För det tredje: den delade bokföringen. Hittills hade medlemsstaterna endast plikten att kungöra sina finansiella resultat. Nu måste företagen själva lämna in en delad bokföring. Detta kan väl ändå inte syfta till att kommissionen skall få ytterligare ett kontrollinstrument!
För det fjärde: Definitionen av tjänsterna av allmänt ekonomiskt intresse. Dessa tjänster är uteslutna endast då - hör på nu - företagen i ett öppet, genomblickbart, icke-diskriminerande förfarande har fått särskilda eller exklusiva rättigheter för en bestämd tidsperiod, alltså enbart efter ett anbudsförfarande. Och hur blir det med de sociala tjänsterna? Hur blir det med de traditionellt framvuxna sociala tjänsterna? Herr professor Monti, jag vill inte att kommissionen skall ha någon generalklausul så att den skall kunna ingripa i allt möjligt. Vi har förtroende för att ni, herr professor Monti, inte vill kontrollera allting. Men om det även gäller för tjänstemän i oinskränkt omfattning, det tvivlar jag ganska starkt på!

Skinner
Herr ordförande, jag skulle också vilja framföra mina gratulationer till Randzio-Plath för arbetet med detta betänkande som tidvis har varit svårt.
Syftet med direktivet är att identifiera och förhindra stöd som snedvrider konkurrensen. Därför föreslås det i direktivet att statliga och privata åtaganden begärs för att utföra statens uppgifter när det gäller att genomföra separata bokföringsförfaranden. Jag är självklart överens med föredraganden om att konkurrensreglerna strängt måste tillämpas för att förhindra att korsvisa subventioner lämnas som går emot stödets syfte. Inom den statliga radiosfären är det emellertid viktigt att komma ihåg att när det gäller det statliga radiosystemet i medlemsstaterna är det i enlighet med Amsterdamprotokollet varje medlemsstats sak att ange den statliga radions finansiella och organisatoriska struktur.
Såsom jag sade, har det varit ett svårt betänkande. Atmosfären har varit laddad och ofta mycket spänd i utskottet och alldeles särskilt vid utskottets omröstningar. Jag tror emellertid att slutversionen kommer att fungera och att det är en praktisk och riktig metod.

Maes
Herr talman! Trots den här diskussionen i parlamentet om de ändringar som kommissionen vill göra i direktivet om finansiell insyn så kommer vi inte att ha mycket att säga till om. Det är nämligen kommissionen ensam som kommer att besluta utan ytterligare mellankomst av Europaparlamentet eller rådet, vilket vi djupt beklagar. På grundval av sina självständiga befogenheter intar kommissionen enligt vår åsikt endast en ekonomisk hållning utan att ta hänsyn till övriga samhällsaspekter. När det gäller finansieringen av radio och TV i allmänhetens tjänst så förbigår kommissionen, enligt oss, de kulturella aspekterna och den mediapluralistiska aspekten. Det görs visserligen ett undantag, men på det undantaget finns det i sin tur ytterligare undantag. För radio och TV i allmänhetens tjänst är det till exempel mycket svårt att hävda sig i en allt mer kommersialiserad omgivning. Jag är mot marknadsanpassningen av kultur. Jag tycker att kultur står över och utanför marknadsreglerna.
Kommissionen överträder på det sättet sina befogenheter. Den försöker nämligen med den här direktivändringen att ändra i Amsterdamfördraget, nämligen i det bifogade protokollet angående radio och TV i allmänhetens tjänst. Jag tycker därför att regeringskonferensen för de allmänna bestämmelserna angående konkurrenspolitiken borde införa det normala lagstiftningsförfarandet med medbeslutanderätt för rådet och parlamentet. Jag talar redan på förhand om att jag kommer att stå här igen när ni kommer med ett direktiv om film.

Monti
. (IT) Herr talman! Jag gläder mig tillsammans med Europaparlamentet åt det viktiga arbete som utförts i samband med betänkandet från Randzio-Plath. Jag vill framför allt tacka parlamentet för det stöd man gett kommissionens initiativ och jag gläder mig åt det faktum att parlamentet delar våra ansträngningar som syftar till att öka insynen när det gäller hur de offentliga resurserna utnyttjas, för att på det viset garantera en lojal konkurrens. Den omständigheten att kommissionen, trots att den enligt grundfördragen inte var skyldig till detta, ville rådfråga parlamentet, något som påpekades av Jonckheer och av andra, hälsades med tillfredsställelse av er. Det sätt på vilket denna debatt har utvecklats stärker mig dessutom i uppfattningen att det var nyttigt för kommissionen och för detta initiativs lyckliga resultat att rådfråga parlamentet.
Direktivet om insyn, i dess nuvarande form, ger kommissionen makt att undersöka de ekonomiska förbindelserna mellan medlemsstaterna och deras offentliga företag. Sammanfattningsvis syftar förslaget till ändring av direktivet till att garantera införandet av en särskild redovisning för vissa typer av företag. De företag det handlar om är sådana som å ena sidan levererar tjänster av allmänt ekonomiskt intresse och som i utbyte erhåller olika typer av stöd, ett stöd som kan utgöras av särskilda rättigheter eller betalning, och som, å andra sidan, även bedriver normal kommersiell verksamhet, vilket innebär att de verkar i konkurrens med andra företag. Det är uppenbart att de intäkter som skapas genom att man bedriver reserverad verksamhet eller genom betalningar som motiveras med allmänintresset eller med att man erbjuder offentliga tjänster, inte är avsedda att finansiera konkurrensutsatta verksamheter, och att de därför inte bör ge upphov till interna subventioner.
Under de senaste åren har kommissionen emellertid haft att undersöka ett ökande antal anmälningar som just avser internt stöd av denna typ. För att genomföra sina undersökningar - något som Peijs påmint om - har kommissionen varit tvungen att analysera dessa fall av internt stöd, och ofta har kommissionen inte kunnat få fram den information som krävs när det gäller kostnader och avkastning i samband med olika typer av verksamheter. Kommissionen föreslår därför att man för denna typ av verksamhet inför en särskild typ av redovisning som gör det möjligt för kommissionen att på rätt sätt genomföra sin uppgift som garant för konkurrensen.
Låt mig också understryka att skyldigheten att föra en särskild redovisning även är ett användbart instrument för medlemsstaterna, eftersom det ger dem den information som krävs för att uppfylla skyldigheten att inte ge statligt stöd som strider mot fördraget och att meddela kommissionen om de subventioner som planeras.
Direktivet inför ett krav på att föra särskild redovisning för företag som tillhandahåller tjänster av allmänt intresse och som samtidigt är verksamma utanför uppgiften att tillhandahålla offentliga tjänster. Denna skyldighet gäller i lika hög grad för privata och offentliga företag. Direktivet är inte i första hand tillämpligt på företag som enbart tillhandahåller tjänster av allmänt intresse utan att bedriva annan verksamhet. För det andra krävs inte enligt direktivet att man gör åtskillnad mellan olika verksamheter som samtliga ryms inom definitionen av tjänster av allmänt intresse.
Med andra ord, ärade ledamöter, direktivet syftar till att sprida ljus över och tillföra öppenhet på det område där gränsen mellan tjänster av allmänt intresse och övriga verksamheter går. Genom direktivet vill man åstadkomma detta samtidigt som det orsakar minsta möjliga störningar när denna öppenhet uppnås.
Jag vill gärna stryka under att direktivet naturligtvis inte ändrar vare sig bestämmelserna i fördraget om uppgiften att tillhandahålla vissa tjänster av allmänt intresse eller fördelningen mellan vissa företag att utföra sådana tjänster. Enligt direktivet bestäms principerna för att skapa en ökad insyn samtidigt som det lämnar medlemsstaterna fria, under iakttagande av subsidiaritetsprincipen, att vidta lämpliga nationella åtgärder.
Jag kommer så till ett par påpekanden som gjorts. Jonckheer frågar sig vad man kan säga om tillträdet till Internet, om detta skall inkluderas eller inte i de allmänna tjänsterna. När det gäller detta kan jag bara hänvisa till att det senaste rådet (telekommunikation) debatterade denna fråga.
När det gäller de tvivel som föredraganden, Randzio-Plath, gett uttryck för, så skulle jag helt kort vilja gå igenom dem. När det gäller definitionen av vad som menas med tjänster av allmänt intresse vill jag stryka under att direktivet inte på något sätt ändrar eller reducerar medlemsstaternas nuvarande befogenheter - ledamot Berès, ledamot Langen! - när det gäller definitionen av allmänintresset. Detta gäller även för offentliga radiosändningar, för vilka Amsterdamprotokollet bekräftat medlemsstaternas kompetens att avgöra vad som avses med offentliga tjänster. Det har påpekats av ledamöterna Berès, Jonckheer, Crowley, Skinner och Maes att man kanske borde utesluta området radioutsändningar. Jag måste säga att denna sektor skulle kunna vara ett av de bästa tillämpningsområdena, ett av de områden där direktivet om insyn kommer bäst till sin rätt, för Amsterdamprotokollet, om vi fortfarande har det i åtanke, överlåter helt åt kommissionen att kontrollera om fullföljandet av den offentliga servicefunktionen överkompenseras i förhållande till sin verkliga kostnad. Det finns med andra ord en kontrollskyldighet som kvarstår, och i det avseendet kommer detta direktiv att göra nytta.
Frågan om företagens storlek kommer inte in i bilden, och här vänder jag mig till Langen och andra: tröskeln på 40 miljoner euro utesluter de små och medelstora företagen. Att höja denna tröskel skulle utesluta företag där man på grund av storleken inte utan vidare kan förutsätta att stödet inte har betydelse för handeln mellan medlemsstaterna. Men för att ge en uppfattning om omfattningen: enbart 0,2 procent av samtliga jordbruksföretag inom gemenskapen befinner sig ovanför denna tröskel.
Låt mig slutligen påpeka - och detta verkar parlamentets ledamöter ha förstått perfekt - att detta direktiv inte i något avseende utgör en attack på de offentliga företagen. Tvärtom, jag ser det - om jag skall vara uppriktig - som en viktig hjälp åt de offentliga tjänsterna. Varför? Därför att direktivet gör det möjligt att skapa klarhet och därmed inte utsätta offentliga tjänster för de attacker som annars skulle komma. Denna öppenhet - vilket också Olle Schmidt underströk - är viktig inte bara för en god tillämpning av konkurrenspolitiken, utan den tillåter mig att säga att denna öppenhet är av avgörande betydelse även för en korrekt relation mellan de offentliga makthavarna och skattebetalarna, medborgarna.
Jag tror därför att vi, i och med detta direktiv som kan verka mycket irriterande, vilket Peijs underströk, i verkligheten når en avgörande punkt, inte bara när det gäller konkurrensen utan också när det gäller samvaron i samhället och den ekonomiska demokratin.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Fattiga länders skulder
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande muntliga frågor:
B5-0221/2000 av Mantovani m.fl. för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater (PPE­DE), till rådet, om de fattiga ländernas skulder;
B5-0222/2000 av Mantovani m.fl. för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater (PPE­DE), till kommissionen, om de fattiga ländernas skulder;
B5-0224/2000 av Miranda m.fl. för Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster till rådet om de fattiga ländernas skulder;
B5-0311/2000 av Miranda m.fl. för Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster till kommissionen om de fattiga ländernas skulder;
B5-0312/2000 av Coûteaux för Gruppen Unionen för nationernas Europa till rådet om de fattiga ländernas skulder;
B5-0313/2000 av Rod m.fl. för Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen till rådet om avskrivning av fattiga ländernas skulder;
B5-0314/2000 av Rod m.fl. för Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen till kommissionen om avskrivning av de fattiga ländernas skulder.

Mantovani
Herr talman! Låt mig tacka Tajani, Van Velzen och Poettering för deras viktiga och konkreta bidrag till denna debatt. Jag vill också uttrycka tillfredsställelse över det mandat vi fått av Europeiska folkpartiets grupp att lägga fram en fråga som är av så stor betydelse som den som gäller de utlandsskulder som plågar ekonomierna i världens fattigaste utvecklingsländer.
Vi står inför ett problem av global betydelse som berör alla utvecklade och demokratiska länder som blir hjälplösa vittnen till hur skuldsättningen fortsätter att öka i de fattigaste länderna som i dag i genomsnitt utnyttjar 40 procent av sin årliga budget för att finansiera underskottet. Tänk bara på att skuldsättningen varje år ökar med cirka 12 procent, och att den har gått från 110 miljarder dollar under 80-talet till 350 miljarder dollar i dag.
Parlamentet har flera gånger behandlat problemet, utan att någonsin komma till - verkar det - kvalitetslösningar. I dag, i samband med Jubileumsåret, kräver man från Vatikanen och från olika håll en omfattande nedskrivning, om inte en total avskrivning, av de internationella skulderna, på ett sätt som gör det möjligt för de kraftigast skuldsatta länderna att ta del av det globala produktions- och handelsutbytet. Även FN:s generalsekreterare vände sig den 3 april, i samband med millenniet, med en tydlig vädjan till de långivande länderna och de internationella finansinstitutionerna om att i sin bokföring radera alla offentliga skulder som de fattiga och djupt skuldsatta länderna har.
Samma vädjan kommer från Världsbanken och Internationella valutafonden (IMF), men i dag tjänar uppmaningar ingenting till: jag tror det krävs handling. Om vi analyserar situationen inser vi att vi, å ena sidan, drar nytta av skulder som det är närmast omöjligt att indriva och, å den andra, när det gäller avskrivning, att vi kan kräva en större respekt för mänskliga rättigheter och ökad demokrati samt ingripanden av social natur till förmån för de fattiga befolkningarna, och här räcker det att tänka på barnen, de gamla och handikappade. Dessutom kommer vi att dämma upp invandringsvågen, vilket är ett problem inte bara för ursprungsländerna, utan framför allt för de mottagande länderna.
Jag frågar därför om man i rådet är medveten om alla de initiativ som hittills har tagits av samtliga länder i unionen för att reducera eller minska de fattiga, djupt skuldsatta ländernas skulder, och om det är möjligt att skapa en helhetsbild i frågan som visar de konkreta åtgärder som vidtagits av de aktuella länderna och som visar ett verkligt engagemang, så att initiativen inte bara får karaktären av simpla politiska manövrer som alltför ofta bara smakar valfläsk.
Slutligen, med tanke på behovet av att skapa en gemensam utrikespolitik som ger ett intryck av att Europa är ett sammanhängande system som kan ta gemensamma initiativ, anser inte kommissionen att det skulle vara lämpligt att skapa en struktur som analyserar detta problem tillsammans med de lokala kyrkorna, frivilligorganisationerna och samhället för att kunna dra konsekvenserna av detta? Detta vore ett nytt sätt, anser jag, att tolka det nya millenniet, denna gång i tecknet av solidariteten mellan folken.

Miranda
Herr talman! Att lösa problemet med utlandsskulden för de mindre utvecklade länderna är en viktig faktor för deras stabilitet, säkerhet och utveckling, och för att utplåna fattigdomen och hejda de migrationsströmmar de drabbas av och som tömmer dem. Det är en välbekant situation. Deras resurser slukas av skuldbetalningar, för vissa av dessa länder går 40 procent av budgeten åt till att betala räntor och amorteringar. Trots detta växer skulden hela tiden och fördjupar avståndet till industriländerna vilka ofta agerar som vilka skrupelfria långivare som helst. Till denna klyfta bidrar också införandet av olämpliga program för strukturjusteringar från världsbanken och IMF, samt i-ländernas otillräckliga samarbets- och stödåtgärder till utvecklingen, vilka ligger långt under de 0,7 procent av BNI som rekommenderas av FN. Situationen förvärras också genom den felaktiga merkantilistiska inriktningen, enligt vilken allt begränsas till att lösa marknadernas funktion under WTO:s hägn, när det är så att den globaliserade ekonomin faktiskt i hög grad har ökat skillnaderna, förvärrat orättvisorna och fördjupat eftersläpningen. För att övervinna denna situation är det därför nödvändigt att inrätta ett allmänt projekt för en ny världsordning som sätter utvecklingen av dessa länder i centrum för prioriteringarna, och som måste baseras på idén om att alla, verkligen alla, även de rika länderna, gynnas av denna utveckling. Ett sådant projekt måste innehålla skuldavskrivningar, vilket inte kan begränsas bara till bara intentioner, såsom det G7-gruppen rekommenderat, vars omfattning inte sträcker sig längre än till 1 procent av tredje världens skulder och som i dag begränsas till målet om en delavskrivning av skulden för bara tre eller fyra länder. Europeiska unionen och dess medlemsstater kan och måste få ett ord med i laget i denna fråga, och överge begränsade perspektiv och villkor som ofta följer vissa skamliga meddelanden om skuldavskrivningar. Vi måste stoppa nuvarande och planerade nedskärningar av stöd, och i stället gå framåt med ett brett projekt med bestämd inriktning som på ett avgörande sätt kan bidra till att få slut på denna situation och stödja och planera en utveckling för dessa viktiga områden i världen.

Coûteaux
Herr ordförande, mina damer och herrar! Under år 2000 har det tagits allt fler initiativ som syftar till att helt eller delvis avskriva tredje världens skulder. I den här frågan ledde Kairomötet inte till någorlunda tydliga slutsatser, inte mer än något annat möte. Men den här typen av åtgärder är inte annat än sunt förnuft, och vi skulle vilja fråga rådet om det en dag räknar med att ta itu med detta.
Vi börjar faktiskt närma oss det löjeväckande. Länderna i syd saknar inte endast finansiella resurser för att betala tillbaka sina skulder, det är också så att den internationella ekonomiska ordningen - som har påtvingat världen en förryckt liberal uppfattning - till råga på allt hindrar flertalet partner i syd att få tillgång till villkor för en i någon mån hållbar utveckling, och då tänker jag särskilt på länderna i Nordafrika och de i södra Afrika. De trycks ständigt ner av en blind tillämpning av frihandel tillsammans med en besatt och ideologisk privatisering av de flesta av deras rikedomar. De rika länderna, som enfaldigt anpassar sig efter IMF:s och Världsbankens imperialistiska regler, var likväl de första som insåg att den typen av regler inte får förstöra ett ekonomiskt uppsving, eftersom deras egen utveckling inte skulle ha gynnats utan ett flitigt bruk av protektionism, vilket för övrigt har garanterat en privilegierad roll för staten och offentliga interventioner i alla dess former.
Fred mellan nationer kan endast uppstå med hjälp av jämvikt. Men den politiska och ekonomiska jämvikten ruinerar tvärtom en alltmer enpolig värld. Vi är mycket väl medvetna om det: trots den strutspolitik som tillämpas av rika länder som inte bekymrar sig över morgondagen och som för med sig världen på riskfyllda vägar, är det nu dags för oss - samtidigt som parlamentet förlorar sig i detaljer och underordnade frågor - att ha förstånd nog att se på världen i sin helhet. I stället för att ge upp i öppen terräng och överge den enda förnuftiga politiken, som representeras av Loméavtalen, är det hög tid att inleda ett verkligt ekonomiskt och framför allt politiskt partnerskap med länderna kring Medelhavet och i Afrika. Men då krävs det att Europa har en tillräckligt legitim och insiktsfull auktoritet för att till varje pris ta sig ur liberalismens fälla. Det är dock uppenbart att Europa inte äger en sådan auktoritet värdig sitt namn.

Rod
Herr talman! När jag lyssnar till mina kolleger märker jag att vi alla är överens om fakta. Siffrorna finns där - tragiska, grymma. De 50 fattigaste länderna spenderar två gånger mer på sina skulder än vad de får i bistånd. De fattigaste länderna anslår i genomsnitt 40 procent av sin budget för att betala av sina skulder. Det hindrar inte bara deras ekonomiska utveckling och drastiskt minskar deras förmåga att erbjuda grundläggande sociala tjänster, såsom vård och utbildning, det skapar också en form av slaveri till de västerländska samhällenas fördel.
Två tredjedelar av skulden genereras faktiskt av räntor på tidigare lån, som de har tagit för att betala det som vi har sålt till dem, som de multinationella bolagen har sålt till dem. Det påminner starkt om exploateringen av vissa jordbruksarbetare i vissa länder, som får köpa varor till höga priser i arbetsgivarens och ägarens butik, och sedan är tvingade att arbeta i resten av sitt liv för en usel lön för att kunna betala tillbaka sina skulder till just denna butik. Och vad gör vi åt det?
G 7-länderna aviserade med buller och bång ett program för skuldavskrivning, men villkoren är sådana att de inte går att tillämpa. Initiativet är nämligen underordnat de makroekonomiska reformprogrammen under IMF:s och Världsbankens ledning, vilka strider mot målen att utrota fattigdomen, eftersom de har en hämmande effekt på förmågan att anslå medel till att erbjuda social service och skapa nya arbetstillfällen. De aviseringar om skuldavskrivning som har kommit från vissa stora länder är selektiva och förbundna med vissa särskilda intressen, och pengarna tas från utvecklingsbudgeten. De skuldsatta länderna förväntade sig en stark signal från det möte mellan Europeiska unionen och Afrika som nyligen hölls i Kairo. Men de fick endast vackra ord, inga konkreta åtgärder.
Vilka initiativ föreslår kommissionen och rådet skall vidtas på europeisk eller internationell nivå, för att ytterligare lätta eller skriva av skulden för att hjälpa de allra fattigaste länderna? Hur tänker kommissionen se till att de medel som erhålls tack vare en skuldavskrivning verkligen investeras för att utrota fattigdomen och främja en hållbar utveckling? Och hur reagerar slutligen kommissionen på kraven från vissa organisationer som företräder det civila samhället i länderna i syd, på att förbättra kontrollen över det makroekonomiska anpassningsprogrammet genom att organisera konferenser om nationell utveckling, i syfte att ge allmänheten i dessa länder en chans att slå fast nationella prioriteringar och projekt?

Seixas da Costa
Herr talman, ärade ledamöter! För det första vill jag i denna fråga om de fattiga ländernas skulder, betona att problemet med en delvis skuldavskrivning och avskaffande av skulderna, i det väsentliga, är medlemsstaternas sak och i detta fall har Europeiska unionen bara en roll som marginell fordringsägare. Det är dock viktigt att notera att Europeiska unionen har deltagit i alla initiativ för att minska de fattiga ländernas skulder. Jag skulle vilja påminna om att ett initiativ om skulderna i de djupt skuldsatta fattiga länderna antogs 1996 av IMF:s och Världsbankens interims- och utvecklingskommittéer under deras respektive årsmöten. ­Gemenskapen och medlemsstaterna åtog sig då att delta i detta initiativ och bidra med ett extra stöd till AVS-länderna utifrån det internationella ekonomiska samfundets åtagande om minskning av ländernas skulder till en hållbar nivå, under förutsättning att de skuldsatta länderna genomför program för ekonomiska reformer.
Rådet godkände i juli 1998 ett beslut om extraordinärt stöd till de djupt skuldsatta AVS-länderna, med ett inledande belopp på 40 miljoner ecu från räntorna från Europeiska utvecklingsfonden (EUF).
I juni 1999, på G7-mötet kom stats- och regeringscheferna överens om en utvidgning av initiativet angående de djupt skuldsatta fattiga länderna för att ge en djupare och snabbare skuldlättnad. Denna inriktning förstärktes ytterligare av institutionerna i Bretton Woods vid sina årsmöten i september 1999.
Inom gemenskapens område beslutade EU:s och AVS-ländernas ministerråd på sitt sammanträde i december, att de orörda planerade medlen från Europeiska utvecklingsfonden skulle kunna användas som subventioner för att täcka de kvarvarande skulderna till gemenskapen, för de första AVS-länderna som är berättigade enligt initiativet "Djupt skuldsatta fattiga länder", till ett totalt belopp på 320 miljoner euro. Dessa medel skulle också kunna användas som bidrag upp till ett maxbelopp på 680 miljoner euro till den ekonomiska fonden för de djupt skuldsatta fattiga länderna, inrättad av Världsbanken, för en allmän finansiering av detta initiativ. Det är planerat att EUF-kommittén skall lägga fram förslag till Europeiska kommissionen i juli i år, för ett genomförande av detta beslut.
Europeiska unionen har också garanterat extra konstitutionella fonder för strukturanpassning, till ett belopp av 250 miljoner euro som skall underlätta möjligheten för de bidragsberättigade länderna att få tillgång till åtgärder för skuldavskrivningar. Det är också viktigt att tillägga att efter de ovan nämnda resolutionerna, och även de beslut som fattades under toppmötet i Kairo nyligen, har flera medlemsstater förklarat sig villiga att ensidigt öka sina åtgärder för att minska, omvandla eller totalt avskriva betydande belopp för utvecklingsländer, särskilt de djupt skuldsatta fattiga länderna.
Europeiska unionen anser att en förbättring av detta initiativ skall baseras på integrerade program som knyter skuldlättnaden till målen för en hållbar utveckling och minskning av fattigdomen. Trots Europeiska unionens ansträngningar, handlar inte det nuvarande problemet så mycket om att öka skuldavskrivningen, som att garantera att det förstärkta initiativet för de djupt skuldsatta fattiga länderna verkligen genomförs av alla givare. Det är också viktigt att USA bidrar med sin andel av de multilaterala skuldlättnaderna, utan vilken detta initiativ i grunden faller. Vi hoppas alltså att alla givare fortsätter att anstränga sig för att på ett fast sätt genomföra fattade beslut, så att det gynnar så många bidragsberättigade länder som möjligt. Detta parlament kommer regelbundet att informeras om utvecklingen, framför allt om hur det går med beslutet att delta i initiativet för de djupt skuldsatta fattiga länderna.
När det gäller de frågor som har ställts om övervakning av användningen av de fonder som frigörs genom dessa initiativ, anser jag att vi inte kan göra mer än att uppmuntra de bidragstagande länderna att använda medlen på bästa sätt, eftersom det inte är möjligt att, så som man vill, garantera att de medel som ställs till förfogande genom skuldavskrivningar investeras på det sociala området, främst i sjukvård och utbildning. Jag tror att detta resonemang och denna typ av interventioner - vilka goda avsikter de än har - kan tolkas, om man vill det, som en strävan mot nykolonialistiska interventioner, vilket aldrig är eller får vara avsikten med en intervention, varken från Europeiska unionens eller medlemsstaternas sida, i den interna förvaltningen, främst när det gäller budgetens genomförande i dessa länder.
Beträffande en total skuldavskrivning, som föreslås av vissa ledamöter, är det värt att påminna om att experterna på området kan anföra vissa argument mot det alternativet. Det är nämligen föga troligt att privata banker beviljar lån till länder om dessa väntar sig att skulderna skall betalas av helt av statliga fordringsägare. Dessutom är det viktigt att tänka på att de förväntningar som skapas på det politiska planet, om en automatisk reglering av skulderna, naturligtvis minskar den finansiella beredvilligheten hos låneinstituten.

Nielson
. (EN) Kommissionens bidrag till skuldlättnad kan ses i HIPC-initiativet. Detta startade i september 1996 i syfte att hjälpa till att lätta skuldbördan i de fattigaste länderna som gör anpassningsansträngningar gemensamt. Det är en samordnad insats från samtliga givare, inbegripet multilaterala kreditgivare i synnerhet. Det var första gången någonsin som den multilaterala aspekten beaktats direkt.
Vid G7-toppmötet i Köln 1999 enades ministrarna om ett utvidgat och mer flexibelt initiativ som kommer att ge snabbare, djupare och bredare skuldlättnad. Till följd av de föreslagna förändringarna väntas kostnaderna för detta HIPC II-initiativ öka avsevärt till omkring 27,4 miljarder USD från en tidigare beräknad nivå på omkring 13 miljarder USD i HIPC I. Den ursprungliga uppskattningen av kostnaden för HIPC I var nämligen på bara omkring 8 miljarder USD.
Det kan noteras att kommissionen redan har lämnat ett stort bidrag till HIPC I. Rådet fattade den 6 juli 1998 ett beslut om gemenskapens deltagande i HIPC-initiativet rörande skulder, speciella lån och riskkapital som förvaltas av Europeiska investeringsbanken för stödberättigade AVS-länder. Såsom tidigare nämnts, är kommissionen i egenskap av kreditgivare bara en liten spelare i denna diskussion. Tur nog är vi huvudsakligen givare av direkta bidrag och inte av lån.
Vi avsätter 40 miljoner euro i ränta som samlats i EUF-fonder, vilket borde täcka kostnaden för de första sex länderna. Gemenskapsbidrag till Uganda och Guyana lämnades i mitten av 1998 och i början av 2000 som uppgick till 4,59 miljoner euro respektive 6,44 miljoner euro.
Gemenskapen har senare beslutat att i hög grad stärka stödet till HIPC II-initiativet. Vid årsmötet i Washington i september 1999 meddelades det att gemenskapens bidrag skulle vara i storleksordningen en miljard euro. Kommissionen lade följaktligen fram förslag till beslut inför det gemensamma rådet EU-AVS och Europeiska unionens råd som antogs av rådet för övriga frågor den 6 december och av det gemensamma rådet EU-AVS den 8 december.
Vi måste komma ihåg att AVS-ländernas instämmande krävs eftersom det är Europeiska utvecklingsfondens pengar som omplaceras och deras bifall behövs således i egenskap av beslutandepart. Kommissionen håller för närvarande på att avsluta diskussionerna med medlemsstaterna, Europeiska investeringsbanken, Världsbanken och Afrikanska utvecklingsbanken om de viktigaste principerna för det aktuella genomförandet av gemenskapsstödet till HIPC II-initiativet både i egenskap av givare och kreditor. Det kommer att lägga fram de relevanta finansieringsförslagen i juni.
Gemenskapens övergripande bidrag till HIPC:s förvaltningsfond i egenskap av givare kommer att uppgå till 680 miljoner euro för ansökande AVS-länder. 670 miljoner euro kommer att öronmärkas till Afrikanska utvecklingsbanken för att fylla ut dess finansieringshål i HIPC-initiativet samt 10 miljoner euro till det enda icke-afrikanska AVS-landet i HIPC, Guyana.
Gemenskapsbidraget på 680 miljoner från EUF kommer att få gå till HIPC:s förvaltningsfond i tre etapper varvid effektiva finansieringsbehov samt stöd från andra givare beaktas. Enligt tillgängliga informationer kommer behoven för den första etappen i år att vara i storleksordningen 250 miljoner euro. Gemenskapens första del kommer att betalas i juli. Förutom dessa bidrag som skall finansieras med icke avsatta EUF-medel kommer också ett bidrag på 54 miljoner euro till HIPC:s förvaltningsfond att lämnas till icke-AVS-länder ingående i HIPC-initiativet genom att utnyttja medel från budgetposterna för Latinamerika och Asien. Vi vill med andra ord se till att EU:s deltagande i HIPC är fullständigt och i överensstämmelse med beloppen i HIPC.
Det måste slutligen betonas att med beslutet av rådet EU-AVS att stärka EG:s strukturanpassningsfond med 250 miljoner euro kommer dessa medel att delvis användas för interimavskrivningar för HIPC-länder som tillhör AVS-området. Det är viktigt att betona att gemenskapsbidraget för skuldavskrivningar inte får ses som en ersättning för bidrag från bilaterala givare. Dessa behövs fortfarande för att till fullo finansiera det initiativ som tillkännagavs vid G7-toppmötet i Köln. Man väntade sig för ett år sedan att G7-länderna skulle komma med extra medel.
Vad gäller övriga bidrag till HIPC:s förvaltningsfond kan det vara lämpligt att notera att det i USA-administrationens budgetförslag föreslås ett bidrag enligt tidigare utfästelser från USA på 600 miljoner USD som motsvarar Världsbankens beräkningar beträffande USA:s del i HIPC. Budgetförslaget måste antas i kongressen och detta möter utan tvekan en del svårigheter. Det verkar förvisso mycket tveksamt att USA skall överlämna sin del såsom planerat.
De medel som gemenskapen frigjort till HIPC-initiativet omfattas av samma principer som andra medel som kommer från Europeiska utvecklingsfonden och kommissionen är noga med att inbegripa EUF-kommittén, det vill säga medlemsstaterna, i alla etapper.
I artikel 366 b i Lomékonventionen i dess nuvarande form anges stränga villkor för en eventuell användning av EUF-pengar. Politiskt sett skulle det inte vara någon mening med att stoppa EUF-finansierade projekt i länder som anges i artikel 366 b och ge dem nästan direkt icke-öronmärkt budgetstöd från gemenskapen, till exempel genom HIPC-mekanismer för skuldavskrivning. Det är kommissionens ansvar att säkra att EUF-pengar inte används för att underlätta en statskupp eller lämnar manöverutrymme för diktatorer med en tilläggsbudget så att de kan förtrycka folket. Det verkliga syftet med artikel 366 b i dess nuvarande form är att göra det svårare för länder som bryter mot grundläggande mänskliga rättigheter och goda regeringsprinciper. Denna åsikt har också uttryckts av Europeiska revisionsrätten när den har uttalat sig i dessa frågor. Vi är lite bundna i denna diskussion om hur vi skall kunna genomföra detta i praktiken.
Vid de diskussioner som förra året ledde till enighet om att stärka HIPC-initiativet rådde ett starkt samförstånd i givarsamfundet om att det åter måste framhållas att den främsta inriktningen för utvecklingsinsatser är att minska fattigdomen. Konceptet strategidokument för fattigdomsminskning lanserades för att upprätta en ram för att integrera fattigdomsminskning i regeringarnas och givarnas politik. Det kommer att kräva en specifik metod per land för att bedöma landets situation vad gäller utveckling, fattigdomsstrategier och institutionell kapacitet.
Kommissionen har uttalat starkt stöd för denna radikalt nya metod som först lanserades av Världsbanken och Internationella valutafonden. Landets äganderätt är av största vikt för utvecklingen av dessa idéer och regeringarna kommer att få ansvar för både utformningsprocessen och slutprodukten. Kommissionen lägger särskild vikt vid en öppen delaktighetsprocess som inbegriper det civila samhället, parlament samt berörda internationella institutioner och givare. Politik för frågor rörande social rättvisa och jämlikhet är lika väsentlig som ekonomisk politik för tillväxt och fattigdomsminskning. Gemenskapen står fast vid och stärker sitt åtagande att stödja makroekonomiska reformer, sociala sektorer, regional integration och god ekonomisk förvaltning.
Detta behövs för att säkra att fattigdomsbekämpning förblir en central fråga när vi verkligen håller på att förbättra situationen för dessa fattiga länder genom det stärkta HIPC-initiativet. Jag tror att det är lämpligt att kommissionen och EU i allmänhet tydligt framstår som den odelat viktigaste bidragaren till att verkligen få detta initiativ att fungera.

Corrie
Herr ordförande! När man hör talas om den förfärliga skuld som har hopats i många afrikanska stater är den första reaktionen en djup sympati. Jag har emellertid haft fördelen att besöka många av dessa länder under det senaste året och jag måste säga att i många fall vänds sympatin till vrede när man ser den yttersta misär som människor i dessa länder lever i medan deras ledare och ministrar frossar i rikedom och välmåga, och man börjar ifrågasätta utdelningen av stöd och skuldavskrivning.
Trots den hjälp som lämnats från Europa, enskilda nationalstater och institutioner, växer Afrikas utlandsskulder med omkring 12 procent per år och en del länder återbetalar mer i ränta än de mottar i stöd. Vi kan inte tillåta att det fortsätter, men inte heller kan vi tillåta att de historiska orsakerna till att det sker får fortsätta. Jag kommer att kritiseras av en del ledamöter för att jag säger det, men konditionalitet måste byggas in inte bara i utvecklingsstöd utan också i skuldavskrivning.
Jag har alltid vidhållit att gott styre är viktigare är ren demokrati för att få slut på korrupta metoder och om vi inte kan utplåna dessa metoder kastar vi bara bort pengarna.
Vi måste därför se till att vi har tillfälle att övervaka effekterna av skuldavskrivningen och säkra att medlen används till det civila samhället för att ge bättre folkhälsa, utbildning och sysselsättningsmöjligheter till de människor som förvägras det.
Det finns en sekundär effekt av dåligt styre och det är bristen på utlandsinvesteringar i dessa länder vilket tar ifrån dem möjligheten att få en högre grad av välstånd, bättre sysselsättningsmöjligheter och högre levnadsstandard. Kamp mot bedrägerier och korruption måste få bli ett villkor för att ge av skuldavskrivning och utvecklingsstöd - det är inte mina ord, herr talman, utan Nigerias president Obasanjos ord i Abuja vid öppnandet av det trettonde sammanträdet för den gemensamma församlingen AVS-EU. Om det bara kunde upprepas som ett eko av de övriga presidenterna i Afrika skulle motståndet mot att ge skuldavskrivning minska och verkliga framsteg skulle göras för att lindra misär och fattigdom för miljoner människor.

Veltroni
Herr talman! Medan vi genomför denna debatt utspelas i Sierra Leone ännu en i raden av episoder i en tragedi som har pågått i tio år: ett inbördeskrig som har orsakat 50 000 dödsfall, 2 miljoner hemlösa, 40 000 män och kvinnor i alla åldrar har bestialiskt lemlästats i en systematisk terrorkampanj. Liknande humanitära katastrofer drabbar i dag stora delar av Afrika och når ända till saharawi-folket, som vi träffade i morse här utanför.
Globaliseringens baksida utgörs av fattigdom, skuldsättning av de fattigaste utvecklingsländerna, spridning av konflikter som minskar utrymmet för deras utveckling och som i sin tur ger näring åt nya konflikter och ny fattigdom. Det är av den anledningen som det nyligen genomförda toppmötet i Kairo mellan Europeiska unionen och Afrika får en sådan betydelse, ett toppmöte som åter startat en global dialog med länderna på den afrikanska kontinenten och som för första gången knyter utvecklingsbiståndet till frågan om de demokratiska principerna, rättigheterna och kampen mot korruption. Det är nödvändigt att ha en långsiktig strategi, och avskrivning av skulderna är utgångspunkten för denna strategi. Därför är det viktigt - vilket anges i den resolution som lagts fram av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp - att öka procenttalen för de resurser som de industrialiserade länderna avsätter till de fattigaste länderna, men samtidigt med det är kvaliteten i vårt engagemang viktigt.
Resolutionen pekar på två viktiga alternativ: nya kriterier för hållbarheten och ökad flexibilitet för de svårast skuldsatta länderna samt bilateral avskrivning för de minst utvecklade AVS-länderna. Detta är de första konkreta riktlinjerna, även om vi i framtiden måste undvika att spiralen krediter/skuldsättning upprepas utan någon som helst kontroll av de val som görs. Vi vet, i själva verket, att det inte räcker att skriva av skulderna om övriga mekanismer är oförändrade, de mekanismer som styr politiken som helhet. Skuldavskrivningen måste vara knuten till villkor för hur de frigjorda resurserna skall användas, resurser som borde investeras i skolor, sjukhus och utveckling av befolkningen, och inte slösas bort, vilket fortfarande ofta sker, i korruption eller för att göda marknaderna för vapenhandlarna och i förödande krig, vilket är ännu värre. En global ekonomi borde åtföljas av en global politik; tillväxten bör förenas med en förstärkning av mänskliga och civila rättigheter och med en förstärkning av demokratin.
För att bryta skuldspiralen måste man med andra ord integrera de olika åtgärder som vidtas: mer samarbete, mer informationsutbyte, fler initiativ när det gäller att förhindra konflikter och mer konsekvens i motståndet mot korrumperade och skuldsatta regimer som lastar över de problem som kriser och utebliven utveckling medför på befolkningen. Löftet att skriva av skulderna är en preliminär förutsättning för att starta alla de olika programmen för att minska fattigdomen. Lösningen på skuldproblemet skall integreras med olika åtgärder för att främja den lokala utvecklingen. Om vi skall lyckas måste vi harmonisera de olika nationella åtgärderna och låta dem följas av öppnare marknader.
De nyligen undertecknade avtalen Europeiska unionen-AVS är ett steg i denna riktning och de kommer att hjälpa de 31 minst utvecklade länderna under en tidsperiod som angetts till år 2005. I det sammanhanget är engagemanget från den privata sektorn av avgörande betydelse för att underlätta utbytet och, förutom att överföra resurser, skapa förutsättningar för utveckling av en inre marknad i utvecklingsländerna, och förutom förutsättningarna, även stimulansen.

Van den Bos
Herr talman! Det som skall lyftas upp ur träsket får inte belastas ännu mer. Därför måste den katastrofala onda cirkeln av lån, skulder och åter nya lån brytas. De enorma avbetalningskostnaderna hindrar varje form av utveckling. Det blir knappast några pengar över för skola, hälsovård eller uppbyggandet av en väl fungerande myndighetsapparat. En skuldminskning är därför mycket brådskande. En sådan måste genomföras genom en gemensam insats av alla långivare, unionen, staterna, framför allt också Förenta staterna, internationella institutioner och banker.
Med en mycket global strategi kommer vi emellertid inte mycket längre. Programmen för skuldavskrivning måste anpassas till de särskilda omständigheterna i varje enskilt land. I det sammanhanget är det av stor vikt att inte endast de sociala problemen åtgärdas utan att det även läggs en stabil grund för en hållbar ekonomisk utveckling. Om en sådan uteblir så kommer även de utländska investeringarna att utebli.
Ett absolut villkor för ett lättande av skulderna är en sund, ekonomisk hushållning vid de berörda myndigheterna. I det avseendet får vi inte vara naiva. Vi kan inte skriva ut några in blanko-checkar längre. Tidigare har miljarder inte använts till det de var avsedda för. Väldigt mycket pengar har hamnat i händerna på korrumperade regimer som låtit schweiziska banker vara med och dela i vinsterna från de storskaliga stölderna av utvecklingspengar. När kommer den civiliserade världen äntligen att bli fullt medveten om att länder som håller fast vid banksekretessen är medskyldiga till stora brott på de fattigaste befolkningsgruppernas bekostnad.
IMF och Världsbanken startade redan 1996 ett initiativ för att hjälpa de fattigaste länderna att bli av med sina skulder. Förra sommaren anpassades villkoren för detta. Stödet har gjorts beroende av resultat som går att mäta. Det vore mycket bra om Europeiska unionen och medlemsstaterna kunde agera mycket generöst om de här villkoren uppfylls. Låt oss göra allt för att dra upp de fattigaste länderna ur träsket. Det kan lyckas om offret hjälper till med sin egen räddning.

Schörling
Herr talman! Jag tror att vi alla är överens om det fullständigt absurda i att flera av världens fattigaste länder ibland betalar mer i ränta och för skuldhantering än vad de får i stöd. Det är åtminstone två frågor som jag tycker måste besvaras. Den första är: Hur kan EU och G7-länderna samt andra västländer leva upp till sina åtaganden, så att det inte bara blir tomma löften? Trots det som rådet och kommissionen har sagt, är det ju så att G7-länderna, trots det lovvärda initiativ som har tagits, hittills tyvärr inte har levt upp till detta initiativ i form av åtgärder. Man har bara avskrivit u-ländernas skulder med 0,25 procent hittills - och det bara i tre länder. Det räcker naturligtvis inte. Även de EU-länder som har sagt att de vill avskriva skulderna, har inte avsatt pengar i budgeten för detta; ibland har man tagit denna finansiering från områdena samarbete och utveckling.
Den allra viktigaste frågan är: Hur skall man se till att resurserna används på ett bra sätt i EU-länderna? Rådet svarade att man inte var för en sådan styrning. Men EU, IMF och Världsbanken har ju ställt upp kriterier i andra sammanhang, så varför skulle vi inte kunna ställa upp kriterier för att se till att skuldavskrivningen verkligen kommer befolkningen...
(Talmannen avbröt talaren.)

Gollnisch
Herr talman, kära kolleger! Afrikanerna, som i dag är 800 miljoner och som kommer att vara dubbelt så många om 25 år, och som givetvis inte är de enda som bor i utvecklingsländer, lever till stor del i misär och utvandrar i allt större utsträckning till europeiska länder, som befinner sig mitt i en demografisk depression. Man måste komma ihåg att denna fattigdom sammanfaller med 1960-talets oorganiserade avkolonisering, som gjorde att många av dessa länder störtades ned i misär och etniska krig, vilket också hängde samman med installationen av korrumperade diktaturer, som allra oftast var, det måste man erkänna, socialistiska.
Det vi skulle vilja säga är att det utan tvivel är en lovvärd avsikt att avföra de fattiga ländernas skulder och att vi är positiva till avbetalningsplaner, men vi skulle vilja att man på allvar också angriper problemens orsaker. Vi kan t.ex. konstatera att de afrikanska stater som fram till 1990-talet var förenade med Frankrike genom avtal om ekonomiskt, penningpolitiskt och militärt samarbete också var stabila och relativt välmående tillflyktsorter. Detsamma gäller de stater som genom den typen av ekonomiska avtal fortfarande är förenade med en västmakt.
För oss framstår det som en mer seriös lösning på tredje världens problem än den förfärande rekommendation som FN utfärdade den 4 januari. Enligt denna rekommendation bör Europa på 25 års sikt ta emot 159 miljoner invandrare från afrikanska länder, för att råda bot på den sjunkande nativiteten. Det är inte genom att förflytta den tredje världen till Europa som man kommer att förmå tredje världen att lyckas nå en verkligt tillfredsställande ekonomisk utvecklingsnivå.
Den verkliga lösningen finns i Afrika, i en utvecklingspolitik som gör att afrikanerna kan bo i sina egna länder, och i det avseendet måste man fundera över frihandelns påstådda nytta. För vår del tror vi inte att den är reell eller snarare att reella effekter endast uppnås när det är fråga om länder med en jämförbar ekonomisk och social utvecklingsnivå, och att det endast är i skydd av säkra gränser och tullavgifter som dessa länder successivt kommer att gå från ett hantverkssamhälle till en industrialisering.

Van Dam
Herr talman! Vi lever nu i året A.D. 2000, ett jubileumsår. Ett år där vi utifrån tanken på det bibliska jubelåret måste göra allvar av skuldminskningen för de allra fattigaste. I jubelåret, vart femtionde år, avskrevs skulder i Israel, släpptes slavar fria och låg marken i träda. Ett sådant år gjorde det möjligt att se framtiden an utan skulder. I enlighet med denna bibliska utgångspunkt måste år 2000 bli ett jubelår för de allra fattigaste i världen. Vi stöder därför också verkligen de nationella och internationella initiativen med avseende på skuldminskning.
Jag kan dock inte låta bli att ge några kritiska kommentarer angående de stolta tillkännagivandena av ett antal G7-länder de senaste åren. Dessa rika länder stoltserar med att inte längre krångla angående de jättelika belopp som de fattiga länderna är skyldiga dem. Erfarenheter från det så kallade HIPC-initiativet 1996 har dock visat att en skuldminskning inte alltid haft en positiv effekt på de fattigas utveckling. I bästa fall ger 100 procent skuldavskrivning endast 40 procent effektiv minskning av skulden. Orsaken till det är i första hand att det kopplas sådana villkor till skuldminskningen att endast få länder kommer i fråga för en sådan. Dessutom finner man inte sällan utrymme för skuldminskningen i nationella och internationella budgetar för utvecklingspolitik. Då är det alltså inte alls tal om att skapa extra ekonomiska medel utan snarare att förskjuta de anslag som redan finns. Fattiga länder behöver visserligen ge ut mindre för att betala av sina skulder men konfronteras samtidigt med minskat utländskt bistånd. Om vi verkligen menar allvar med att bekämpa fattigdomen i världen så måste skuldminskningen gå hand i hand med en aktiv politik inom området fattigdomsbekämpning. I det avseendet behöver lokala myndigheter och icke-statliga organisationer engageras.
Dessa kommenterar hindrar emellertid inte att utlovade eftergifter måste infrias och att nya initiativ måste komma igång. I det sammanhanget är det önskvärt med en noggrann och generös hållning. Kommissionen, medlemsstaterna och internationella givare måste göra allt för att Herrens år 2000 verkligen skall bli ett jubelår.

Maij-Weggen
Herr talman! Med anledning av det nya millenniet, som Van Dam nyss talade om, har det både vid G7-ländernas möte, EU-toppmötet i Lissabon och toppmötet EU-Afrika i Kairo nyligen sagts många vackra ord om avskrivning av ett stort antal utvecklingsländers enorma skulder. Frågan är i dag: vad blir det nu egentligen av det? Vi har hört en del exempel om HIPC-I och HIPC-II och jag har förstått att det andra programmet nu omfattar en miljard. Utvecklingsländernas gemensamma skuld ligger på 350 miljarder. Det betyder alltså att en 1 miljard egentligen är småpotatis i jämförelse med det. Många av de här länderna betalar 25 till 40 procent av sin nationella budget till räntor och avbetalningar vid banker i Västeuropa, i Förenta staterna och i Japan. Den bittra verkligheten är att de miljarder som går åt till att betala av skulderna högt överstiger utvecklingsbiståndet. Det är en katastrofal situation eftersom vi ofta undrar varför vårt utvecklingsbistånd inte hjälper. Det här är en av de viktigaste orsakerna. Om pengarna kommer in med en hand och sedan måste betalas tillbaka med tre, fyra händer så kommer de länderna naturligtvis ingenstans.
En fråga som kvarstår är: måste skulder avskrivas utan klausuler? Det håller jag inte med kollega Miranda om och jag håller inte heller med andra kolleger som tycker det. Jag tycker att det måste ställas villkor. Det måste gälla de fattigaste länderna. Låt oss börja där. Det måste röra sig om en demokratisk regering och ett mångformigt parlament som också har en god kontroll över regeringen. Landet måste aktivt bekämpa korruptionen. De berörda länderna får inte heller befinna sig i krig eller delta i krig och en överenskommen del av budgeten måste verkligen anslås för sociala program för de fattigaste medborgarna, alltså för undervisning, hälsovård och social trygghet. Jag håller inte med Da Costa som nyss sade att det kanske är litet nykolonialistiskt. Till och med i Köpenhamn, vid det sociala toppmöte för utvecklingsländer som hölls där, kom man överens om att man vill anslå en del till de kostnaderna.
Herr talman! Den uppmaning som vi egentligen måste göra är: gör något åt det! Anslå helt enkelt tio procent av den totala utvecklingsbudgeten till avskrivning av skulderna. Om vi inte gör något åt det kommer de här länderna att fortsätta i en nedåtgående spiral.

Sauquillo Pérez del Arco
Herr talman! Jag har med stort intresse lyssnat till både rådet och kommissionen.
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp anser att frågan om den skuld som paralyserar utvecklingen i världens fattigaste länder inte kan behandlas för sig, som ett rent finansiellt problem, utan bör bli föremål för en omfattande och gemensam strategi som i och med utrotandet av fattigdomen kan leda till en utveckling.
Det förutsätter för det första att avskrivningen av skulden inte leder till att andra finansieringskällor avskaffas, utan att avskrivningen blir ytterligare en åtgärd i en gemensam utvecklingspolitik. För det andra att de medel som frigörs genom avskrivningen omvandlas till medel för den mänskliga utvecklingen, i synnerhet till investeringar i offentlig hälso- och sjukvård och utbildning. Jag håller inte med om det rådet sade att det kan innebära en ny form av kolonisering. Så tror jag inte att det är.
För att avskrivningen av skulden skall bli effektiv ur utvecklingssynpunkt förutsätts dessutom, så som vi begär i resolutionen, en global strategi som genomförs i samstämmighet inom och av de internationella finansinstituten.
Europeiska unionen bör som främsta givare av bidrag till utvecklingen samordna sitt agerande i dessa institut och fastställa fattigdomens utrotande som en gemensam målsättning för medlemsstaterna, och en av aspekterna är avskrivningen av de fattigaste ländernas skuld.
Vi står alltså inför ett fall med samstämmighet och samordning mellan gemenskapens politikområden. Utrikespolitiken och den gemensamma säkerheten som vi alldeles för ofta endast uppfattar som säkerhetspolitik, bör täcka denna aspekt och likaså handelspolitiken och utvecklingspolitiken.
Vad gäller de fattiga länder som är hårt skuldsatta och gynnas av den strategi för skuldavskrivning som redan har antagits av Världsbanken och Internationella valutafonden, så bör de lova att föra en ändamålsenlig makroekonomisk politik, anta vissa mål för en social utveckling, öka statens tillförlitlighet, som är det enda sättet att locka till sig utländska investeringar, samt stärka kapaciteten på det institutionella området.
Genom att förena gäldenärernas och fordringsägarnas agerande i en global strategi i syfte att utrota fattigdomen, är det möjligt att vi kan uppnå mål 15 15 från toppmötet i Köpenhamn om social utveckling, ett mål som vi kan identifiera oss helt med.
Därför uppmanar vi bestämt alla medlemsstater och kommissionen att stödja de internationella finansinstitutens HIPC-initiativ för de fattiga länder som är hårt skuldsatta.

Van Hecke
Herr talman! Det är lovvärt att den internationella gemenskapen nu tydligen ändå menar allvar med skuldminskningen. Tyvärr kommer den här inspirerade politiken sent, mycket för sent. Redan i slutet av åttiotalet fastställde Unicef mycket riktigt att de rika i tredje världen fick lånen och att de fattiga belastades med skulderna.
Enligt Oxfam dör det 19 000 barn varje dag i utvecklingsländerna på grund av skuldbördan. Visserligen som en indirekt följd av de IMF-program som förpliktar länder att minska sina utgifter för hälsovård med en tredjedel. Är det inte hallucinatoriskt att länder ibland måste använda upp till 40 procent av sin budget till avbetalning av skulder som ofta byggts upp av oansvariga och giriga diktatorer med Världsbankens och privatbankers stillatigande medverkan?
Låt oss därför dra lärdom av historien. Jag yrkar för en skuldminskning men inte en linjär och ovillkorlig sådan. Den måste ingå i en integrerad och multilateral strategi. Den måste kopplas till krav angående ett anständigt styre. Mot dessa krav måste det stå stenhårda garantier från de berörda länderna. Garantier att det ekonomiska utrymme som öppnas genom avskrivningen av skulder används för att bekämpa fattigdom. Garantier att det inte används för finansiering av vapenköp och annan militär verksamhet.
Det, herr Da Costa, är verkligen ingen nykolonialism. Det är att se till att de europeiska skattebetalarnas pengar inte missbrukas för att finansiera krig, vansinniga krig, i Afrika. För att ställa villkor krävs mod och, ursäkta att jag säger det, mer mod än vad medlemsstaterna och kommissionen hittills har visat prov på.

Kinnock, Glenys
Herr ordförande! Såsom det har sagts av andra, har många löften givits om skuldavskrivningar men i själva verket har mycket få beviljats. Efter alla nyhetssammandrag från toppmötet i Köln förra året har mindre än 13 miljarder USD av utlovade 100 miljarder USD i själva verket annullerats och, såsom kommissionen och rådet har berättat för oss, är bidragen till HIPC:s förvaltningsfond fortfarande långt under målsättningarna. Såsom kommissionsledamoten så riktigt säger, förtjänar bördan att delas. Faktum är att trots ett budgetöverskott på tio miljarder på tio år är inte president Clinton i stånd att pressa fram 210 miljoner USD till HIPC från kongressen. Det är svårt att acceptera för oss.
Det är också så att vi fortfarande väntar på att Världsbanken och Internationella valutafonden kommer fram med något likartat som Europeiska unionen. Samtliga G7-länder har lovat något form av hundraprocentig skuldavskrivning men många av dem är mycket långsamma och inte benägna att göra det så som vi skulle vilja. För att uppfylla kraven för skuldavskrivning måste också varje land genomföra en lång och ofta motsägelsefull HIPC-process och hittills har bara fem länder lyckats kämpa sig över de stötestenar som de har ombetts klara av.
Förenade kungariket är hittills det enda land som har erbjudit hundraprocentig skuldavskrivning. Frankrike, Tyskland och Japan inbegriper bara i förväg indragna skulder och förbigår därmed en stor del av skulderna. Japan förbinder för övrigt sina skuldavskrivningar med ansvar att köpa japanska exportvaror.
Vad gäller Mozambique, till exempel, är det mycket betecknande att Internationella valutafonden, Världsbanken och Parisklubben bara sköt upp betalningarna från Mozambique och sedan faktiskt lånade ut mer pengar.
Det som jag slutligen ville säga är att vi i parlamentet uppmanar samtliga kreditgivare att sluta med att förhala och börja arbeta mycket hårt på att genomföra fullständiga skuldavskrivningar för de fattigaste länderna. Jag instämmer naturligtvis med mina kolleger, de fattigaste länderna som uppfyller kriterierna för beviljande av skuldavskrivning till de länder som visar ett engagemang för den sociala sektorn och mänskligt utvecklingsstöd.

Seixas da Costa
Herr talman, ärade ledamöter! Jag tycker att det i dag har stått klart att situationen i denna fråga är oroande och den har uppmärksammats av rådet. Det handlar framför allt om en fråga som samlar relativt stor enighet, framför allt i Europeiska unionen. Det portugisiska ordförandeskapet för Europeiska unionen tog också upp denna fråga i sitt arbetsprogram och gav den prioritet på dagordningen på toppmötet mellan Europa och Afrika i Kairo. Men frågan måste betraktas på ett lugnt och genomtänkt sätt, oavsett om det för med sig en viss dramatik, med tanke på befolkningarnas allvarliga situation i de djupt skuldsatta länderna.
Den viktiga frågan om skulderna är inte den centrala frågan för de länder vi talar om, den viktiga frågan är deras utveckling, och detta är den grundläggande punkt som ligger bakom allt det här. Vi måste alla vara medvetna om att det är den allmänna utvecklingspolitiken, och särskilt Europeiska unionens och dess medlemsstaters deltagande i ett internationellt sammanhang för att få till stånd denna politik, som vi nu diskuterar på ett övergripande sätt. Detta är den grundläggande frågan: skulderna är ett symptom, sjukdomen är underutvecklingen. Det finns problem med ojämlikhet och det ­finns problem med en ojämn fördelning av rikedomarna i dessa länder, men dessa problem måste övervinnas med politiska lösningar.
Jag pratade nyss om försöken eller tendenserna till nykolonialism, men jag menade inte på något sätt att de villkor som är knutna till bidragen - vilka för övrigt kommer från det som i dag är filosofin bakom samarbetet mellan AVS-länderna och EU - inte skulle vara helt legitima eller normala. Vi får inte glömma bort att det finns ett rättesnöre för den interna förvaltningen av anslagna medel, främst medel som frigjorts för dessa länder och är avsedda för skuldlättnader. Vi måste vara noga med att se till att i viss mån respektera förvaltningen av dessa belopp från dessa länders regeringars sida. Vi måste inse att vi är tvungna att anstränga oss för att se till att det är de politiska villkoren och de demokratiska ansträngningarna i dessa länder som ligger till grund för vårt agerande. Arbetet för en god förvaltning av offentlig verksamhet, ett stärkande av de demokratiska strukturerna och det aktiva politiska deltagandet, är grundläggande faktorer för att skapa fria samhällen med en bättre förvaltning av de interna resurserna och en lämpligare välfärdsfördelning och som framför allt inte gynnar korruption och förskingring av medel. Vi ser dessa som grundfrågor för utvecklingen. Som jag sade anser jag att skuldfrågan är ett symptom på något mycket mer allmänt: utvecklingen. Jag tycker att Europeiska unionen och medlemsstaterna har varit uppmärksamma på denna fråga och har lagt fram konkreta förslag på området.

Nielson
. (EN) Herr ordförande! Jag vill börja med att kommentera nödvändigheten av konditionalitet. Jag instämmer med många inlägg här. Jag skulle också vilja säga att det vi möter här är inte ett strängare konditionalitetssystem än det som medlemsstaterna för närvarande följer i sitt bilaterala utvecklingssamarbete, eftersom det nu för tiden är nödvändigt att se till att resursanvändningen motsvarar de mål som satts upp.
Om vi ser till kärnan, är det också länken till att bättre inrikta sig på de sociala aspekterna i HIPC-länderna - det vill säga nyckeln till vad de måste göra. Det finns också belägg för att Världsbanken och Internationella valutafonden håller på att engagera sig i det eftersom de båda institutionerna har börjat ge prioritet åt dessa aspekter. Man kan på ett sätt säga att vi upplever en förflyttning från samförstånd i Washington till samförstånd i Köpenhamn.
Det positiva i detta är att med strategidokumenten för fattigdomsminskning håller Internationella valutafonden på att rätta sig efter de mål som Världsbanken satte upp för några år sedan. Allt detta visar att kampen mot fattigdom står i centrum för insatserna. Kombinationen att inrikta sig på kanske snävt avgränsade HIPC-länder och att undersöka de sociala konsekvenserna i dessa länder är därmed ganska förnuftigt.
Jag tar upp frågan huruvida det är alltför få länder som deltar i initiativet. Det skulle vara felaktigt att tänka sig att vi bara helt enkelt skulle kunna bredda dess omfattning och ta emot samtliga utvecklingsländer i det. Det skulle bli ett antal negativa effekter om så skedde. I första hand skulle kostnaden för HIPC-initiativet öka dramatiskt för ju rikare dessa länder är, eller mindre fattiga, desto större skuld har de dragit på sig. Så vi måste komma ihåg att det handlar om att vi måste hjälpa de fattigaste länderna att bestämma på vilka områden de kan klara av den återstående skulden. Tanken var aldrig att samtliga skulder från länder i tredje världen skulle avskrivas, eftersom det var fullständigt ogenomförbart. Vad gäller officiell utvecklingshjälp står vi på en nivå av 0,22 procent eller 0,23 procent, långt ifrån målet på 0,7 procent som alla i princip varit eniga om och som bara ett begränsat antal länder verkligen har nått.
De 350 miljarderna skulle inte vara ett hanterligt tal och värdet skulle också bli urvattnat för de fattigaste länderna om pengarna delades av de mindre fattiga medelinkomstländerna.
Jag skulle vilja säga till fru Schörling att nästan alla pengar till HIPC har kommit från befintliga utvecklingsbudgetar. Det gäller också för den miljard EUF-pengar som vi håller på att omfördela. Det trevliga här är att AVS-länderna godkände det och detta är en omfördelning där pengar flyttas från de relativt bättre ställda till de fattigaste länderna i AVS-gruppen. Så det vi gör är mycket konkret när vi förbättrar fattigdomsinriktningen i vår allmänna verksamhet genom denna omfördelning. Denna del av det är mycket välkommen. Det fina är att vi hade pengar att kunna göra någonting riktigt värdefullt i egenskap av enda närvarande givare, förutom några huvudgivare som försöker få de andra att skämmas genom att gå framåt och föregå med gott exempel - det vanliga gänget. Europeiska unionen är annars den enda givaren som kan göra något riktigt värdefullt.
Jag vill slutligen tala om hur tacksam jag är över det sätt på vilket debatten har fortskridit. Parlamentets intresse är en betydelsefull tillgång för Europeiska unionen.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag har erhållit fem resolutionsförslag i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen.
Härmed förklarar jag debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Situationen i Zimbabwe
Talmannen
Nästa punkt enligt föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om situationen i Zimbabwe.

Seixas da Costa
Herr talman, ärade ledamöter! Den pågående valkampanjen i Zimbabwe präglas fortfarande, på ett ibland tragiskt sätt, av ett klimat där man skrämmer oppositionen och vägrar respektera lagar och medborgarnas rättigheter. Situationen har förvärrats, trots betydande internationella ansträngningar, i synnerhet från Europeiska unionens sida, för att förmå president Mugabe att omedelbart stoppa de så kallade krigsveteranernas ockupationer av plantageägarnas egendomar, så att alla medborgares säkerhet kan garanteras och särskilt, i det här fallet, de utländska medborgare som bor i Zimbabwe.
Europeiska unionen är djupt oroad över situationen i Zimbabwe och rådets ordförandeskap har offentliggjort två uttalanden, den 13 mars och den 7 maj, där det uttrycker sin djupa oro över situationen. Dessa uttalanden har fått stöd från alla Europeiska unionens kandidatländer, liksom från Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. På initiativ från rådet har också flera åtgärder vidtagits för myndigheterna i Zimbabwe. När det gäller den centrala frågan, markfrågan, vilken ligger bakom den nuvarande krisen, är Europeiska unionen fortfarande beredd att stödja Zimbabwe att genomföra en omfördelning i jordbruket som är förenlig med respekten för äganderätten och särskilt med principerna och slutsatserna från givarkonferensen om Zimbabwes jordbruksreform, vilken ägde rum i Harare 1998. När det gäller genomförandet av det kommande parlamentsvalet i Zimbabwe, vilket är utlyst till den 24 och 25 juni, måste det genomföras på ett fritt, rättvist och öppet sätt och inom den utlysta tidsfristen. Vid valet bör helst internationella observatörer närvara som kan vittna om hur de genomförs och övervaka valets slutresultat, den nödvändiga legitimiteten och se till att legitimiteten godkänns av det internationella samfundet.
Europeiska unionen är i denna fråga beredd att skicka en internationell övervakningsgrupp, men uppmärksammar naturligtvis myndigheterna i Zimbabwe på behovet av tillfredsställande säkerhetsgarantier och fri tillgång till alla vallokaler. Trojkan med uppdragschefer från Europeiska unionen i Harare kommer personligen att förmedla detta budskap till landets myndigheter. Kommissionens företrädare kommer att besöka Zimbabwe den 19 maj för att förbereda valobservatörernas närvaro, om de kan intyga att de lämpliga förutsättningarna är uppfyllda. Nu på måndag kommer rådets möte (allmänna frågor) göra en bedömning av kommissionens slutsatser från sitt besök.
Jag skulle vilja påminna om, herr talman, ärade ledamöter, att Zimbabwe är en av Europeiska unionens partner inom ramen för Lomékonventionen, och enligt konventionen skall Zimbabwe respektera de fastställda principerna i denna, principer som ligger till grund för samarbetet med Europeiska unionen. Europeiska unionen kommer att fortsätta följa utvecklingen av landet i ljuset av dessa principer och kommer att ta de nödvändiga konsekvenserna om principerna inte följs.

Nielson
. (EN) Kommissionen är orolig över utvecklingen i Zimbabwe. Zimbabwe, som varit ett stabilt land i årtionden, genomgår för närvarande en allvarlig ekonomisk och politisk kris. Parlamentsval har nu tillkännagivits av regeringen till den 24 eller 25 juni. Det är ett gott tecken.
Olagliga ockupationer av lantegendomar, fortsatt våld, dödande, förolämpande och terrorisering av oppositionen tolkas såsom en del av det regerande partiets valkampanj. De senaste veckorna har man upplevt en rad internationella initiativ för att underlätta att fria och rättvisa val skall kunna hållas. Rådet (allmänna frågor) den 10 april uppmanade Zimbabwes regering att skapa förutsättningar för fria och rättvisa val. Kommissionen fortsätter att uppmana Zimbabwes regering att hålla val som är fria från skrämselaktioner. Jag hade en mycket direkt konversation med president Mugabe vid toppmötet EU-Afrika. Jag följde upp detta med ett brev denna vecka.
Till följd överenskommelsen av EU:s medlemsstater på Azorerna den 6 och 7 maj har kommissionen denna vecka ett besök i Zimbabwe för att göra de nödvändiga förberedelserna för en observationsgrupp från EU och samordna med andra valobservationsinitiativ av SADC, samväldet och USA. Kommissionen har redan överlämnat 220 000 euro för utbildning av 1 440 valobservatörer från Zimbabwe och har ställt ytterligare sex miljoner euro till förfogande för att stödja initiativ från det civila samhället, inbegripet för gott styre och demokratisering. Kommissionens valutvärderingsgrupp som för närvarande är i Zimbabwe diskuterar med medlemsstaterna om åtgärder för att sköta den logistiska och operativa sidan av uppgiften, i synnerhet, finansiering, rörelsefrihet och säkerhet vid tjänsteutövandet.
EU-observatörerna sänds inte i väg för att legitimera en valprocess som hittills varit präglad av skrämselaktioner och våld. Internationella observatörer skulle emellertid kunna spela en viktig roll genom att förhindra våld och bygga upp förtroende, inte minst på landsbygden. Ett preliminärt EU-förslag som för närvarande håller på att utarbetas skulle vilja se att 150 observatörer utnyttjas, varav 100 skulle utnyttjas första veckan i juni för att observera valkampanjen och resten för att öka EU:s observation av valet och rösträkningen. Samråd med regeringen samt samordning med andra internationella observationsgrupper, såsom brittiska samväldet, USA och Norge, och med lokala observationsinitiativ pågår. Med tanke på Europaparlamentets långa erfarenhet av valobservation inbjuder vi ledamöter att delta.
Vad gäller utvecklingssamarbete fortsätter kommissionen med Europeiska utvecklingsfondens fattigdomslindrande stöd som styrs genom de sociala sektorerna för folkhälsa, utbildning och landsbygdsutveckling och i synnerhet, för att bekämpa hiv-Sida-epidemin. Dessa fattigdomslindrande program underlättar en fortsatt dialog med det civila samhället och ger rätt politisk signal. Trots att det fördömer vissa regeringsåtgärder stöder det internationella samfundet fortfarande Zimbabwes folk. Mot bakgrund av regeringens dåliga makroekonomiska prestationer har EU liksom Internationella valutafonden och Världsbanken redan frusit inne strukturanpassningsstöd.
När det gäller frågan om den eventuella indragningen av Zimbabwes förmåner som anges i Lomékonventionen kan det finnas skäl för indragning om kommissionen efter ingående samråd med medlemsstaterna anser att det inte skulle kunna motverka sitt syfte på detta stadium före valet. Vi fruktar att det skulle manipuleras och tolkas som en kollektiv reaktion, iscensatt av det som polemiskt kallas "f.d. kolonialmakter" mot Zimbabwe och dess regering.
I det värsta scenariot, om respekten för rättssäkerhet försämras ytterligare eller om valen skulle gå snett, skulle kommissionen tvingas att tänka över om Zimbabwe förtjänar att få de förmåner som anges i Lomékonventionen. Indragning av dessa förmåner skulle vara ekonomiskt lamslående för Zimbabwe och skulle göra krisen allvarligare. Men hittills tror jag att vi har följt rätt kurs.

Corrie
Herr ordförande! Jag antar att jag kan börja i lätt optimistisk anda eftersom president Mugabe nu har angett valdagarna till den 24 och 25 juni. Men på den negativa sidan ökar han de armé- och statsanställdas löner såsom en ren muta. Jag hoppas uppriktigt att detta parlaments ledamöter kommer att få möjlighet att närvara som observatörer eftersom dessa val måste anses vara fria, rättvisa och öppna i den atmosfär av fruktan som president Mugabe har skapat.
Vi antog så sent som för en månad sedan en resolution i kammaren som fördömer våld och manar till att fullständig demokrati återställs och fria och rättvisa val hålls. En del av dessa uppmaningar har nu förhoppningsvis genomförts, men dessförinnan har ännu en vit lantbrukare mördats. Vi accepterar alla att det måste bli en omfördelning av den bästa marken i Zimbabwe, men det måste ske via rundabordsförhandlingar och inte med de våldsdåd som vi har sett under de senaste månaderna.
President Mugabe har nu bildat en kommitté av vita jordbrukare och Mugabeanhängare i förhoppning om att nå fram till ett förnuftigt avtal om omfördelning av marken. President Mugabe får aldrig glömma den ekonomiska skada som det kommer att medföra för Zimbabwes ekonomi om omfördelningen av mark endast innebär att man återvänder till överlevnadsjordbruk på små jordlotter. Det finns få personer i den larmande folkhop som vi har sett invadera lantgårdarna som skulle kunna betala anställda, maskiner, utsäde och gödningsmedel för att driva jordbruk på dessa enheter, så att de kan få ett potentiellt exportutbyte.
Jag har sett en del av de jordbruk som återkrävdes för några år sedan av Mugabe och det mesta av den rika, bördiga jorden har återgått till buskvegetation och byggnader och lantgårdar är nu förfallna ruiner. Vilket slöseri i ett land som är beroende av jordbruksexport!
De senaste åren har det funnits en tendens att övertyga politiska ledare i de afrikanska områdena att ta större ansvar för konfliktförebyggande. Därför var det tacksamt att höra Nelson Mandela kritisera den politik som förs av Zimbabwes president som förstör sitt land. Jag beklagar att president Mbeki, hans efterföljare, som troligtvis är den starkaste ledaren i Afrika, inte offentligt har fördömt våldet i Zimbabwe.
Vi gör rätt i parlamentet när vi uppmanar kommissionen att se över utvecklingssamarbetet med Zimbabwe om det inte hålls öppna val eller om oppositionen vinner och våldet fortsätter. Man borde fundera på om inte artikel 366 skall tillämpas. Världsbanken har nu stoppat finansiering på grund av försenade skuldbetalningar och Zimbabwe är som land i konkurs. Vi kan bara hoppas att en fredlig lösning kommer att uppnås i Zimbabwe, eftersom det är befolkningen själv som lider mest i den instabila situation som landet befinner sig i.

Kinnock, Glenys
Jag måste börja med att säga att jag är mycket uppmuntrad av att kommissionen har utarbetat en så tydlig strategi för att ta itu med de avgörande veckorna före valet. Jag är särskilt glad över att vi utbildar inhemska observatörer - jag tror att det är viktigt och kommer att bilda motvikt till den kritik som Mugabe troligen kommer att göra av oss för att vi såsom neokolonialister kommer och blandar oss i hans val. Jag är också glad över att vi kommer att stödja det civila samhällets mål under de närmaste få veckorna. Jag hoppas, herr kommissionär, att vi kommer att sprida denna typ av information i Zimbabwe eftersom de personer som försöker sätta i gång en oppositionskampanj kommer att bli uppmuntrade av den typ av information som vi har fått av er i dag och jag tror att det skulle vara viktigt.
En av de saker jag skulle vilja tala kort om är de statskontrollerade mediernas roll i upptakten till valet. Kommissionsledamoten nämnde det inte, men det skulle vara klokt att göra det, eftersom TV, radio och statsägda tidningar i Zimbabwe nu agerar som om de var agenter för Zanu-PF. All rapportering från oppositionspartierna är negativ och har MDC till särskild måltavla. Jag skulle verkligen vilja veta vad vi kan göra från Europeiska unionens sida för att försöka se till att oppositionsgrupperna - tjugosex partier har ställt upp i valet - får något tillträde till medierna. Herr kommissionär, statskontrollerade media vägrar att ta emot betald reklam, till och med från de främsta icke-statliga organisationerna, som bara arbetar med att stödja valprocessen och demokratin i Zimbabwe, eller från några oppositionspartier. Bara tre oberoende tidningar har någon typ av reklam från andra partier än Zanu-PF, så att enbart regeringens anspråk kan läsas eller ses av befolkningen och det måste vara en motsägelse om vi talar om att stå för demokrati.
Den oberoende pressen har inte tryckningskapacitet för att klara av efterfrågan. Befolkningen i Zimbabwe är rädd. Dödsfall och skador i landsbygdsområdena och alltmer i städerna är djupt oroande. Zanu-PF har de statliga resurserna och MDC-anhängarna är alltför rädda för att donera pengar. Jag läste till och med i den brittiska pressen att Kabila och Kadafi nu ger pengar till Mugabes kampanj vilket är en aning skrämmande.
Det är djupt oroande att oppositionen utkämpa sin valkampanj på Zanu-PF:s marker. De har ingen kontroll över valregistret och de har ingen kontroll över valförrättningslokalerna som kommer att skötas av statsanställda. Det är fel eftersom dessa statsanställdas roll verkligen var mycket tvivelaktig vid den senaste folkomröstningen. Befolkningen förstår det och är medveten om det. Det finns också belägg för att denna femte brigad är inblandad i kraftåtgärderna inför valet. Den femte brigaden var ansvarig för de brutaliteter som Mugabe begick i Matabeleland på 80-talet - det är också något som oroar mig och jag skulle vilja att EU undersöker det.
Herr talman, vi måste slutligen se till att vi arbetar såsom en europeisk union för att skapa förutsättningar för att folket i Zimbabwe skall kunna göra sitt val, i hemlighet och utan fruktan, i valet i juni.

Van den Bos
Herr talman! Varför har så många afrikanska frihetshjältar som vi beundrar så mycket slutligen blivit maktpotentater? Varför har så få före detta kolonier blivit rättsstater? Där anarki och laglöshet råder, där gäller den brutalastes rätt. I Zimbabwe är det Mugabe. Tidigare var det landet en förebild för den tredje världen på hur det skulle gå till, nu har det blivit tvärtom. En diktator härskar som anser att hans egen makt och privilegier är viktigare än instabiliteten i sitt land och den egna befolkningens lidande. Naturligtvis behövs det jordreformer. Markägandet i Zimbabwe återspeglar fortfarande de gamla koloniala förhållandena, och naturligtvis leder detta till spänningar. Mugabe har dock i flera år själv haft möjlighet att genomföra dessa jordreformer, med utländsk hjälp märk väl. Frågan är alltså: vilka skumma skäl har Mugabe att först inte göra någonting och precis före valet låta sina hantlangare härja fritt på de vitas lantgårdar?
Enligt Zimbabwes valråd omöjliggör det ihållande våldet fria och rättvisa val. Så länge det är så, måste valet skjutas upp. Det måste absolut förhindras att Mugabe rättfärdigar sin ställning genom våld och hot. Det vore bra om ledamöter från parlamentet skulle kunna fungera som observatörer vid det här valet och i sin bedömning även ta hänsyn till Mugabes intriger före valet.
Om valet verkligen inte går rättvist till så måste det europeiska biståndet upphävas. Om Mugabe omöjliggör det här valet så kan det heller inte bli tal om en fortsättning på Lomé-samarbetet.
Ett ännu sämre läge i Zimbabwe skulle kunna få långtgående konsekvenser för de afrikanska länderna i allmänhet och för södra Afrika i synnerhet. Befolkningen i Zimbabwe förtjänar en mycket bättre regering än den nuvarande. Det börjar bli hög tid att Europeiska unionen talar ett tydligt språk. Vårt tålamod börjar ta slut när det gäller afrikanska ledare vars hjältedåd numera bara består av maktmissbruk.

Lucas
Herr ordförande! Jag skulle också vilja börja med att välkomna kommissionens strategi inför upptakten till valet, som just har lagts fram av kommissionsledamoten, och i synnerhet utbildningen av valobservatörer från Zimbabwe.
Den svarta befolkningen i Zimbabwe lider fortfarande av arvet från kolonialismen. Cecil Rhodes, en av Storbritanniens mest framgångsrika kolonister, sade att syftet med kolonialism var följande: "Att hitta nya marker där vi lätt kan finna råmaterial och samtidigt exploatera billig arbetskraft som är tillgänglig bland de infödda i kolonierna". Arvet från denna barbariskt framgångsrika strategi kan ses i det kaos som försiggår i Zimbabwe för närvarande.
För närvarande äger endast 4 000 vita jordbrukare över 70 procent av den brukbara jorden samtidigt som över sju miljoner svarta invånare i Zimbabwe skrapar ihop sitt uppehälle från överbefolkade gemensamhetsområden. Vi fördömer våld men vi ser också att de svarta i Zimbabwe har obestridliga skäl. Det gör att president Mugabes vägran att fortsätta med det berättigade jordomfördelningsprogrammet är ännu beklagligare.
Det är ett överväldigande svårt problem att Mugabe inte vill förhandla. Men jag uppmanar Förenade kungarikets regering att göra allt vad den kan för att övertyga Zimbabwe om att bilda en oberoende medlingsnämnd som fullt ut företräder det jordlösa folket och då den en gång bildats, kanske med Storbritanniens hjälp, återuppta det ekonomiska stödet så snart som möjligt.
Den brittiska regeringen måste erkänna sin moraliska skuld för slaveribrott och kolonialism och fortsätta att med all sin makt stödja en fredlig och progressiv lösning av markfrågorna i Zimbabwe.

Ribeiro e Castro
Herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag börjar med att uttryck min oenighet med föregående talare: det har utan tvivel varit allvarliga problem i det förflutna, men kolonialismens problem löstes genom självständigheten. Den syn som min kollega före mig gav, är en felaktig syn, som bara kan gynna Mugabes fortsatta despotism och ett större lidande för Zimbabwes befolkning. Redan under förra debatten nämnde jag en sak jag anser mycket viktig: det säger allt att en av huvudrollsinnehavarna i denna kris, ledaren för veteranrörelsen, president Mugabes vapendragare, har valt att kalla sig "Hitler" som smeknamn. Vi får inte missta oss i fråga om vad det verkligen handlar om, sakerna talar för sig själva.
Resolutionen från april, som redan har nämnts, gav mig en liten känsla av - även om vi stöder den - att den, även om den går i rätt riktning, var litet för svag i förhållande till situationens allvar. Det är värt att påminna om detta: Europaparlamentet rekommenderade att valet skulle fastställas så snart som möjligt, men inte till efter den 1 juni. Valet är nu fastställt, men till den 24 och 25 juni. Och vi får se vad som händer fram till dess.
Senare ställde vi krav på Zimbabwes myndigheter att de skulle respektera de mänskliga rättigheterna, inklusive minoriteternas rättigheter, liksom internationella valbestämmelser. Vi vet att inget av detta sker. Vi ser ett land som är taget som gisslan, och vi har själva svårigheter med att hävda en riktig hållning i den dramatiska situationen, för de vädjanden som når oss från Zimbabwe, från MDC och de demokratiska krafterna, säger att ett val är något dåligt, eftersom det troligen inte kommer att gå rätt till, så stora hot handlar det om, men att inte genomföra det är ännu värre. Landet har alltså blivit gisslan inför våra och världens ögon, och den tycks handlingsförlamad och oförmögen att komma fram till ett kraftfullt agerande.
Vi måste också vara tydliga i vårt ställningstagande. Det handlar inte enbart om de vita. Här har redan på ett mycket bra sätt tagits upp de ohyggligheter som har inträffat tidigare i Matabeleland och...
(Talmannen avbröt talaren.)

Deva
Herr ordförande! Zimbabwes historia handlar om hopp som vänt i förtvivlan - hopp om att Zimbabwe 1980 skulle ha kunnat förverkliga sin potential fullt ut och bli ett ledande land i Afrika; nu förtvivlan eftersom nationens fader har förvandlat sin skapelse från att ha varit ett av de rikaste och bäst utbildade afrikanska länderna till att ha blivit ett av de fattigaste. Det är i sanning en riktigt anmärkningsvärd prestation och en fallstudie för dålig förvaltning på senare tid. Jag är säker på att Mugabes plats i historien nu är säkrad på helt felaktiga grunder.
Landet lider i dag av en arbetslöshet på femtio procent och en inflation på sextio procent. Han ger ut en miljon USD om dagen på ett utländskt vågstycke i Kongo. Den utländska valutareserven är borta och Världsbanken har stoppat projektfinansiering. Jag blev förvånad när jag just hörde inlägget av min kollega från De gröna. Ändå uppstår beslutsamhet, föresatser och hopp ur förtvivlan. Landets invånare är bland de bäst utbildade i Afrika och Europeiska unionen bör vara stolt över sin roll i att ha hjälpt till att upprätta denna stödstruktur för utbildning under de senaste tjugo åren. Det har en fungerande samhällsstruktur och kultur. Valet står för dörren och väljarregister håller på att utarbetas, men dessa väljarregister måste kontrolleras före valet. Oppositionspartierna vill ha större öppenhet.
20 personer har dödats och över 1 200 lantgårdar har olagligen ockuperats. Mugabe har förlorat kontrollen över landet och leder rättslöshet och korruption. Den 24 juni skall valet hållas. Samväldets generalsekreterare sade i går att det fortfarande är möjligt att få fria val. Landets framtid finns hos Zimbabwes ungdomar. De begär val. De måste få en möjlighet. Det är deras framtid. Det är en sak vi måste göra och det är att ändra den kultur, som råder i Afrika för närvarande, att vinnaren tar allt. Vi måste stoppa denna kultur som innebär att vinnaren tar allt och som finns i samtliga afrikanska länder, jag menar verkligen samtliga länder. Vi måste anses ha fria och rättvisa val och uppvisa att de har varit fria och rättvisa.

Mulder
Herr talman! Ganska många talare har redan sagt att det enda hoppingivande just nu i den anarkistiska situationen i Zimbabwe är att det inom kort kommer att hållas val. Jag håller också med alla talare som sagt att vi måste se till att valet blir så rättvist som möjligt. Det kommer inte att bli lätt. Det var uppmuntrande att höra kommissionär Nielson säga att observatörer skall sändas till Zimbabwe redan i början av juli. Det tror jag är mycket viktigt eftersom de som inte är positivt inställda till Mugabes regering, oppositionen alltså, behöver tydligen skyddas. Därför skulle jag mycket riktigt vilja stärka kommissionen i den åsikten. Observatörer måste skickas till Zimbabwe så snabbt som möjligt, i dag om det går, det är ännu bättre än i morgon.
En anan oroväckande utveckling är reaktionen i grannländerna. Från europeisk sida har vi i flera år kämpat för att få igenom jämlikhet mellan raser, lika chanser, demokrati, och så vidare, i södra Afrika. Just nu är det dödstyst i grannländerna. Det är en mycket oroväckande utveckling, tycker jag.
Jag tror därför också att om det är så att valet i Zimbabwe inte går rättvist till, av vilka skäl det än må vara, så måste kommissionen hålla fast vid den kurs den nu har stakat ut. Om det finns tydliga tecken på storskaligt fusk och om Mugabe blir kvar vid makten på ett illegalt sätt så måste biståndet stoppas i enlighet med villkoren i Lomé-konventionen. Om kommissionen inte gör det så skulle den olagliga exproprieringen av mark kunna sprida sig till resten av södra Afrika och det skulle innebära en katastrof, inte bara för det området utan för resten av Afrika också. Det måste förhindras till varje pris.

Sacrédeus
Herr talman! Jag vill vända mig personligen till det fria Zimbabwes president, till er Robert Mugabe, till er regering och ert socialistiskt orienterade parti ZANU-PF: Hat, president Mugabe, kan aldrig ett samhälle byggas på. Hot kan aldrig skapa förtroende och samhällsgemenskap. Laglöshet kan aldrig skapa trygghet och medmänsklighet. Våld och mord kan aldrig förenas med den kristna människosyn som jag vet att ni, president Mugabe, har vuxit upp med och bekänt er till. Zimbabwes kyrkor, Lutherska världsförbundet och Kyrkornas världsråd vädjar till ert samvete.
Sverige, mitt hemland, har på ett mycket uthålligt och konkret sätt stött Zimbabwe, såväl i kampen för ett fritt och demokratiskt land utifrån det lika, unika, okränkbara människovärdet, oavsett hudfärg, som i utvecklingen av ert lands ekonomi. Totalt har Sverige lämnat 2 miljarder kronor, motsvarande 220 miljoner USD, i bistånd sedan självständigheten 1980.
För 20 år sedan genomförde den svenska kyrkans ungdomsrörelse, som jag själv var aktiv i, en särskild satsning som vi kallade "Bli kamrat med Zimbabwe". Entusiastiska ungdomar från våra två länder möttes. Vi trodde på er, president Mugabe, och på ert lands framtid utifrån att ni ville värna om den kristna människosynen i Zimbabwe. Vi vill tro på er igen, även om mycket ont har skett. Lägg ned hatet! Gör det för ert eget eftermäles och ryktes skull! Gör det för Zimbabwes medborgares skull - och gör det för Afrikas skull!

Seixas da Costa
Herr talman, ärade ledamöter! Jag skall helt kort komma med ett inlägg för att säga att denna debatt är mycket betydelsefull, särskilt omständigheten att detta parlament än en gång har visat sitt engagemang inför denna aktuella fråga som framkallar så mycket oro i Europeiska unionen. Vi tror att Europeiska unionens agerande och uppmärksamhet på problemet håller i sig, och jag kan från rådets sida intyga - och jag tror även från kommissionens sida, vilken redan har genomfört en mycket konkret operation inför den kommande valproceduren - att denna fråga hela tiden kommer att vara närvarande.
Jag vill också säga att rådets överväganden av möjligheten att använda Lomékonventionens mekanismer för rådfrågning, med tanke på en mindre positiv utveckling av händelserna efter valet, hela tiden finns med. Denna fråga var som bekant föremål för en analys på utrikesministrarnas informella möte i maj. Vi kommer att fortsätta övervaka denna fråga i rådet (allmänna frågor), och vi kommer givetvis att uppmärksamma hur valkampanjen och valet genomförs, och vi hoppas att Zimbabwes myndigheter är medvetna om att sättet de sköter valet på naturligtvis får konsekvenser för regimens egen trovärdighet inför det internationella samfundet.
Vi anser att det är mycket viktigt, som Ribeiro e Castro påpekade, att följa den riktning frågan tar från nu och fram till valet. Fler än 20 människor har nu dött till följd av de senaste veckornas våldsamheter, och vi är också medvetna om - och detta är en mycket viktig punkt med tanke på vad som sagts om konsekvenserna för södra Afrika - att en instabil situation i Zimbabwe kan få bieffekter i andra länder i denna del av Afrika, och vi måste alla fortsätta att ta denna fråga på allvar.

Nielson
. (EN) I första hand, mitt svar till fru Kinnock - vi står verkligen i kontakt med det civila samhället. Det civila samhället utgör verkligen ett hopp om att lyckas skapa ett civiliserat samhälle. Men vi har en bit väg att gå just nu.
Vi står också i direkt kontakt med oppositionen. Vi är noga med att komma i kontakt med samtliga aktörer på ett mycket klart och tydligt sätt. Vi uppmanar Mugaberegeringen att acceptera att mångfalden har kommit för att stanna och det är också skälet till att vi sänder observatörer.
Jag hoppas vi kan lösa problemen med att finansiera observatörernas uppdrag. Jag måste säga parlamentet att detta visar än en gång hur otillräckligt vårt system är. Vi kan inte bara trycka på en knapp någonstans i systemet och medlen kommer fram. Det är i hög grad komplicerat att finna pengar till detta i tid. Det är den sorts system vi har. Gårdagens diskussion om reformen för yttre förbindelser är också relevant i dag. Vi har åtminstone en utmärkt samordning på platsen i Zimbabwe med medlemsstaterna, vilket är till stor hjälp.
Låt mig slutligen förklara för er vad vi gör på platsen till och med i denna situation. Vi håller på att besluta om ett anslag på 19 miljoner euro för i hög grad inriktad fattigdomslindring i Zimbabwe genom ett system för mikroprojekt, varav en del kommer att utnyttjas för att stödja omflyttning av de fattigaste människorna på lagligen förvärvad mark. Det kommer i praktiken att visa hur marken bör omfördelas - i påtaglig kontrast till det som pågår i Zimbabwe för närvarande.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag har erhållit sju resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Härmed förklarar jag debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon torsdag kl. 12.00.

Frågestund (rådet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet(B5-0220/2000).
Jag vill förvarna er om att vi är 20 minuter försenade. Vi har inte möjlighet att fortsätta efter kl. 19.00 eftersom rådets företrädare har en officiell intervju kl. 19.05 med parlamentets kontaktgrupp för att diskutera ledamotsstadgan. Det är en mycket viktig uppgift som redan är inplanerad och vi måste arbeta på så snabbt vi kan så att de flesta av frågorna kan besvaras. Övriga frågor kommer att besvaras skriftligen.
Låt oss inleda frågestunden.

Talmannen


Alexandros Alavanos
Fråga nr 1 från (H-0350/00):
Angående: Icke önskvärda personer i Turkiet Den turkiska tidskriften Sabah har offentliggjort en förteckning över 56 personer som inte är önskvärda i Turkiet. På listan finns ett stort antal parlamentsledamöter upptagna från flera av Europeiska unionens länder (Danmark, Italien, Grekland, Sverige och Spanien) men även personer från tredje land såsom flera journalister, religiösa ledare, medlemmar av människorättsorganisationer och så vidare. Trots den uppståndelse som förteckningen skapat har den inte dementerats av den turkiska regeringen.
Förteckningen över icke önskvärda personer är en oacceptabel och odemokratisk handling från den turkiska regeringens sida. Kan rådet mot denna bakgrund undersöka frågan och uppmana den turkiska regeringen att dra in listan?

Seixas da Costa
Herr talman! Jag skall försöka fatta mig så kort som möjligt i svaren på dessa frågor, utan att det kortfattade påverkar det djupa intresse rådet har av att ge parlamentet så kompletta svar som möjligt.
Det är riktigt att nyheter har publicerats i en turkisk tidning som handlar om en lista över människor som betraktas som icke önskvärda i Turkiet. Denna fråga togs upp av ordförandeskapet under associeringsrådet EU-Turkiet den 11 april 2000 och jag vill säga att Turkiets utrikesminister, Schem, officiellt hävdade att denna lista inte existerar, detta är skälet till att vi, med tanke på en officiell förklaring av denna rang, inte anser att vi bör fortsätta att trycka på denna punkt. Om någonting inträffar från de turkiska myndigheternas sida som innebär en vederläggning av vad den turkiske utrikesministern sagt, kommer rådet givetvis att agera utifrån detta.

Alavanos
Jag tackar herr ordförande både för att han tog upp ämnet och för hans svar. Jag hoppas att det stämmer. Med anledning av att jag ska ställa en andra kompletterande fråga, och med anledning av att maken och sonen till Leila Zana, som fått Europaparlamentets Sacharovpris, befinner sig här skulle jag vilja ställa följande fråga till ministern: anser han inte, innan även det portugisiska ordförandeskapet avgår, att frågan borde ställas om frigivning av riksdagskvinnan som hedrats av vårt eget organ med Sacharovpriset för hennes kamp för de mänskliga rättigheterna, samtidigt som Turkiet vill ta steg mot ett närmande till och inträde i Europeiska unionen? Borde inte rådet och ordförandeskapet ta ett initiativ till stöd för Leila Zana?

Seixas da Costa
Herr talman, ärade ledamöter! Europeiska rådets beslut i Helsingfors resulterade i att Turkiet betraktas som ett kandidatland för en anslutning till Europeiska unionen. Utifrån detta beslut fastställdes att en anslutningsstrategi skulle skapas, vilken innehåller ett strikt uppföljning av det som Europeiska unionen anser vara viktigt i fråga om reformer, främst när det gäller de mänskliga rättigheterna, i ljuset av Köpenhamnskriterierna som är grundläggande för alla länder som vill anslutas till Europeiska unionen.
Rådet kommer att följa alla dessa frågor och när det är nödvändigt ge parlamentet all information om hur anslutningsstrategin fortskrider och särskilt hur vi tolkar Turkiets uppfyllande av kraven inför framtida öppna förhandlingar med Europeiska unionen om en anslutning.

Purvis
Herr ordförande! Jag vill uttala mig om en ordningsfråga. Jag deltar i frågestunden nästan varje gång och varje gång är en eller två av de första frågorna från våra kolleger bland de grekiska kommunisterna och, i synnerhet Alavanos. Ni kan notera att datum på denna fråga är den 30 mars 2000, vilket var två veckor före den senaste delsessionen. Enligt min åsikt, bör den inte ha varit nummer ett på listan utan borde ha varit på den senaste delsessionens frågelista. Det verkar finnas något system som gör att Alavanos och hans kolleger alltid får den första och andra frågan och de går alltid till angrepp mot Turkiet. Jag skulle vilja be er undersöka hur det står till med detta.

Talmannen
Herr Purvis, jag tror inte att vi skall ge oss in på någon bedömning av intentionerna. Jag kan tala om för er - även om ni redan vet det - att det är talmannen och hennes medarbetare som avgör frågornas ordning. Jag vet inte om Alavanos har ett sådant starkt inflytande på parlamentets ordförandeskap. Det jag däremot kan tala om för er är att han inte tillhör det grekiska kommunistpartiet utan Synaspismos. På den punkten är jag informerad. Men låt oss följa föredragningslistan. Jag skall ta fasta på er fråga.

Talmannen


Marie Anne Isler Béguin
Fråga nr 2 från (H-0361/00):
Asunto: Tvisten mellan Armenien och Turkiet Den 11 december godkände rådet Turkiets ansökan om medlemskap i Europeiska unionen.
I artikel 3 i Europaparlamentets resolution av den 18 juni 1987 begär man att rådet skall förmå den dåvarande turkiska regeringen att erkänna folkmordet på armenierna 1915-17 och främja skapandet av en politisk dialog mellan Turkiet och de behöriga företrädarna för Armenien..
Turkiet erkänner inte folkmordet i fråga och upprätthåller handelsblockaden mot Armenien.
Vilka åtgärder har rådet vidtagit för att främja utvecklingen av politiska förbindelser mellan Armenien och Turkiet?
Anser rådet att hävande av embargot utgör en grundläggande förutsättning för att Turkiet skall kunna anslutas till Europeiska unionen?

Seixas da Costa
Europeiska unionens politiska mål har varit, vilket är uppenbart, att främja stabilitet i Kaukasus, såväl mellan regionens länder, i förbindelserna Nagorno-Karabach, som mellan dessa och deras grannar.
Jag tror att omständigheten att vi nu har en ny ram för våra förbindelser med Turkiet, en ram som det är lämpligt att påpeka, inte automatisk är flexibel i förhållande till de turkiska intressena, utan också tvingar Turkiet att bättre motsvara Europeiska unionens krav, skapar en ny dialogsituation, som naturligtvis kommer att tvinga Turkiet att ställa upp på en rad förhållningssätt till Europeiska unionens traditionella punkter i utrikesförbindelserna med länderna i området. Här är det lämpligt att säga att samarbetet mellan Europeiska unionen och Armenien ingår i en del av den tradition som Turkiet måste ställa upp på om dess förhandlingsförfarande inleds. Ett uppfyllande av dessa krav från Turkiets sida utgör givetvis också en uppenbar upplösning av spänningarna mellan Turkiet och Armenien.

Isler Béguin
Herr talman! Jag skulle också vilja tacka rådsordföranden för hans svar. Dessvärre måste jag säga att det ändå var synnerligen luddigt, eftersom jag i min fråga hänvisade till en av Europaparlamentets resolutioner från 1987, där vi faktiskt erkänner bl.a. folkmordet på armenierna 1915­1917. Men i dag vet vi inte vilka åtgärder som har vidtagits av de olika råd som har avlöst varandra för att försöka upprätta förbindelser mellan de båda länderna, med tanke på att Turkiet fortfarande upprätthåller en ekonomisk blockad mot Armenien.
Jag ställer därför följande fråga: har frågan om denna blockad tagits upp i förhandlingarna om Turkiets anslutning till Europeiska unionen, och skulle ett hävande av blockaden kunna utgöra en nödvändig förutsättning för Turkiets anslutning till EU?

Seixas da Costa
Ledamoten ställer två frågor: den ena handlar om 1987 års resolution angående erkännande av folkmordet 1915-1917; den andra handlar i grunden om de politiska förbindelserna mellan Armenien och Turkiet. När det gäller den första punkten är det givet att detta är den typ av frågor som hör till en politisk tolkning, grundad på historiska förutsättningar som vi alla erkänner och som är av största vikt, men som inte är en förutsättning för att uppta en dialog med Turkiet. När det gäller förbindelserna mellan Armenien och Turkiet, vilka vi i framtiden önskar skall bli positiva förbindelser, har Europeiska unionen bara försökt få Turkiet att anpassa sig till de normala ramarna för Europeiska unionens utrikes förbindelser. Dessa ramar innehåller en aspekt med goda förbindelser, främst på det handelsmässiga planet, med Armenien. Dessa goda förbindelser, och hela denna ram för samarbete som hör till dessa, är en del av den politik som Turkiet måste acceptera. Vi kan emellertid inte på ett internationellt plan tvinga länderna till goda relationer, sådana införs inte via dekret, utan genom politiska beslut. Turkiet måste, om det vill inleda förhandlingarna med Europeiska unionen och bli medlem av Europeiska unionen, oberoende av dess syn på situationen i Armenien, visa praktiskt att det kommer att se sig tvunget att respektera hela Europeiska unionens ram för goda förbindelser med Armenien. Detta är en fråga som bara är av bilateral karaktär och i det sammanhanget kan inte Europeiska unionen ingripa.

Talmannen


John Purvis
Fråga nr 3 från (H-0365/00):
Angående: Associeringsavtal mellan EU och Jordanien Skulle rådet vänligen kunna räkna upp de medlemsstater som fortfarande inte har ratificerat associeringsavtalet mellan EU och Jordanien samt tala om på vilken prioritetsnivå rådet har placerat frågan om att försöka uppmuntra dessa stater att sätta fart på processen ifråga?

Seixas da Costa
När det gäller denna fråga, herr talman, anser jag att vi skulle kunna ha en viss nytta på det objektiva planet i förbindelserna mellan rådet och Europaparlamentet, om vi fullt ut kunde utnyttja det som öppenheten ger alla medborgare när det gäller information, inklusive till Europaparlamentets ledamöter. I detta sammanhang skulle jag vilja uppmana alla ledamöter som är intresserade av denna fråga att via rådets Internetsida, som uppdateras dagligen, kontrollera datum för underskrift, ratificering och godkännanden och ikraftträdande av alla avtal, främst avtalen gällande Medelhavsområdet, liksom avtalet med Jordanien, vilket tas upp i ledamotens fråga.
På denna punkt, och enligt den senaste informationen, skulle jag vilja säga att det just nu är åtta medlemsstater som ännu inte har ratificerat associationsavtalet EU-Jordanien. Som bekant ligger detta ansvar på de nationella parlamenten, dessa har sista ordet eftersom det gäller blandade avtal, med en gemenskapsdimension och en bilateral karaktär. Vi kan naturligtvis inte lägga oss i de nationella parlamentens beslut, däremot både kan och bör vi trycka på regeringarna i dessa länder, och jag vill säga att det portugisiska ordförandeskapet under nästa informella möte med utrikesministrarna om processen mellan EU och Medelhavsstaterna, avser att framföra ett budskap om vikten av att dessa länder förstår att det är nödvändigt att ratificera detta avtal i synnerhet, och även andra avtal som är kvar att ratificera.
Jag skulle också vilja nämna en fråga som man normalt sett inte tar hänsyn till. Med tanke på att dessa avtal innehåller en gemenskapsdimension och att denna dimension har en handelsdel, föregås dess ikraftträdande vanligtvis av ett beslut från kommissionen. Kommissionen har för övrigt redan, liksom när det gäller andra avtal inom ramen för EU-Medelhavsstaterna, inlett de unilaterala åtgärderna för att avveckla tullarna för att ge Jordanien tillgång till gemenskapsmarknaden.

Purvis
Herr ordförande! Jag vill börja med att säga hur glad jag är över att ordförandeskapet är berett att göra påtryckningar på regeringarna som i sin tur hoppas jag kommer att göra påtryckningar på sina parlament så att de genomför ratificeringen. Det är ganska förargligt att efter mer än sex månader finns det fortfarande åtta medlemsstater som skall ratificera. Jordanierna är särskilt känsliga för att det går så långsamt framåt.
Kommissionär Patten är fast besluten att återuppta hela Barcelonaprocessen och Europa-Medelhavsförbindelserna. Jag hoppas att rådet kommer att följa detta exempel och se till att det hänvisas ner genom regeringarna till medlemsstaternas parlament.
Skulle han kunna ge mig försäkringar om att rådet ger Patten sitt stöd fullt ut för det som han försöker genomföra i Medelhavsområdet?

Seixas da Costa
Herr talman! När det gäller sista delen av ledamotens fråga vill jag säga att de betydelsefulla åtgärder som genomförs i Medelhavsområdet, är en av det portugisiska ordförandeskapets prioriteringar. Det portugisiska ordförandeskapet har dessutom avsikten att fortsätta att fördjupa arbetet med att fastställa en gemensam strategi för Medelhavsområdet och har tagit flera initiativ på området. När det gäller just Jordanien, bortsett från att vi erkänner och beklagar att avtalet ännu inte trätt i kraft, har tidigare erfarenheter visat att det dröjer nära tre år innan dessa avtal ratificerats. Det avtal som har gått snabbast att ratificera var avtalet med Tunisien, vilket undertecknades i juli 1995 och trädde i kraft i mars 1998, alltså något mindre än tre år. Erfarenheterna av övriga avtal är en period på nära tre år, och jag tror att vi nu har kommit till mitten av vad som krävs för avtalet med Jordanien. Detta hänger mycket på de nationella parlamenten, dock kommer ordförandeskapet att trycka på regeringarna angående detta problem.

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 4.

Talmannen


Brian Crowley
Fråga nr 5 från (H-0370/00):
Angående: Kultur och WTO Det portugisiska ordförandeskapet har understrukit kulturens betydelse i det europeiska projektet och har speciellt satt detta i samband med behovet att klargöra Europas strategi inför den framtida WTO-rundan. Kan rådet nu uttala sig i frågan?

Seixas da Costa
. (PT) Herr talman! Jag tror mig förstå att frågan handlar om kulturen i WTO. Som bekant var många medlemsstater, vid fastställandet av rådets mandat för toppmötet i Seattle, speciellt angelägna om att understryka den kulturella dimensionen, och framför allt att Europeiska unionen i dessa förhandlingar skulle inta en mycket fast ståndpunkt för att försvara de kulturella särdragen. Jag vill alltså påminna om att rådets slutsatser den 26 oktober i förberedelserna inför ministerkonferensen i Seattle uttryckte följande: under de kommande WTO-förhandlingarna skall unionen garantera, liksom i Uruguayrundan, möjligheten för gemenskapen att skydda och försvara sina medlemsstaters rätt att definiera en tillämpning av deras respektive kulturpolitik och audiovisuell politik för att skydda den kulturella mångfalden.
Ledamöterna känner lika bra som jag till vilket öde inledningen av Världshandelsorganisationens nya förhandlingsrunda fick i Seattle, vilket naturligtvis ledde till att behandlingen av denna fråga försenades. Dock är det lämpligt att säga att inom ramen för det specifika GATT-avtalet, handels- och tjänsteavtalet, förutsågs behovet av att förhandlingarna i den så kallade built-in agenda skulle inledas från 1 januari i år. Dessa förhandlingar har inletts, hittills har inga viktiga steg tagits, för att använda ett understatement vad gäller framsteg i dessa frågor, eftersom hela denna process är klart knuten till att de globala förhandlingarna inleds. Jag kan också säga att, enligt rådets tolkning, finns inga förutsättningar för att denna inledning skall kunna äga rum i år på ett tillfredsställande sätt.

Crowley
Jag vill tacka tjänstgörande ordförande för svaret. Orsaken till att jag ställer frågan är att vi har många olika modeller i våra egna ideologier på EU-nivå som är unika för Europeiska unionen i sin helhet: många gånger talar vi om den europeiska jordbruksmodellen eller den europeiska sociala modellen och så vidare. När det gäller framför allt ämnen såsom de audiovisuella hade vi en diskussion i dag i parlamentet om betänkandet av Randzio-Plath om öppenhet och finansiella förbindelser mellan åtaganden och statliga stöd. Det finns ett omfattande hot för närvarande mot den kulturella mångfalden i Europeiska unionen på grund av importen av program från Amerika och globaliseringen till och med av matkedjor såsom McDonald's. Det undergräver ständigt det som är unikt inte bara med Europa såsom en världsdel utan också med den enskilda medlemsstaten. Jag hoppas att ni och era kolleger kommer att hålla ett vaksamt öga på detta så att vi har möjlighet att behålla denna mångfald, eftersom den bidrar till vad Europa innerst inne väsentligen handlar om.

Seixas da Costa
Jag kan försäkra ledamoten att, såväl när det gäller rådets allmänna ståndpunkt (vilken givetvis är referenspunkt för kommissionens förhandlingar för unionens räkning under nästa period) som i ett nationellt perspektiv - och detta är Portugals perspektiv i denna fråga - kommer frågan om bevarande av den kulturella identiteten och behovet av att bevara ett antal instrument som utan att utgöra någon snedvridning av konkurrensreglerna i någon form kan garantera skyddet av de väsentliga värdena i den europeiska identiteten, att fortsätta vara en del av våra angelägenheter. Jag tror också att mitt land inte står ensamt i denna fråga.

Rübig
Ärade herr talman! I WTO är det främst fråga om frågor som rör öppnandet av marknader, t.ex. nu i samband med Kina, om textilmarknaden skall öppnas även för våra europeiska producenter. Det är en miljardmarknad som kan skapa många nya arbetsplatser hos oss, särskilt om man betänker att många kineser bara äger ett par byxor. Men den kulturella fråga som tränger sig på mig är: Hur förhåller man sig här i framtiden till de olika språken? Frankrike följer här en högst självständig politik med det franska språket. Kan ni se några liknande tendenser för tyskan, spanskan, portugisiskan? Kommer man att ha en jämställdhet här, eller blir det fråga om en värdering efter olika länder och befolkningsstorlek?

Seixas da Costa
Jag skulle väldigt gärna vilja svara ledamoten, om jag i detta ögonblick hade några idéer om hur diskussionen kommer att se ut. Jag menar dock att rådets avsikt är att understryka de olika dimensionerna av nationell karaktär i den mångfald som utgör Europeiska unionen. Jag vill också säga att, åtminstone i mitt land, finns en mycket stor vilja att just dessa kulturella aspekter, främst på det språkliga området, skall vara den första ­bland de första prioriteringarna i den debatt som Europeiska unionen kommer att hålla med sina partner inom Världshandelsorganisationen.

Talmannen
Eftersom frågeställarna är frånvarande, bortfaller frågorna nr 6 och 7.

Talmannen


María Izquierdo Rojo
Fråga nr 8 från (H-0376/00):
Angående: Europeiska unionen betalar FN:s uppdrag i Kosovo med jordbruksbudgeten Kommer EU att betala FN:s uppdrag i Kosovo med anslag ur jordbruksbudgeten?

Seixas da Costa
. (PT) Herr talman! I förhållande till vissa av de tidigare frågorna anser jag att, i frågan om jordbruket borde det portugisiska ordförandeskapets arbete vara tillräckligt talande för att ha besvarat ledamotens fråga utan att den skulle behöva ställas här.
Beträffande frågan om finansiering av Kosovopolitiken via jordbruksbudgeten, anser jag att vi måste konstatera att det är omöjligt att finansiera ett FN-uppdrag i Kosovo med poster ur jordbruksbudgeten, eftersom det inte finns någon lämplig rättslig grund för dessa poster. Den befintliga budgetförordningen tillåter alltså inte en överföring av medel mellan två poster i budgetplanen. Detta betyder inte nödvändigtvis att det inte finns intentioner (framför allt som kommissionen gett uttryck för) att föreslå en förändring av budgetplanen mellan 2000 och 2006 som enligt kommissionens tolkning inte kommer att beröra den gemensamma jordbrukspolitikens anslag. Denna fråga behandlas just nu i rådet. Det är en mycket kontroversiell fråga. Vi vet också att detta parlament har en majoritet mot en revidering av budgetplanen som går ut på att minska de tillgängliga medlen för den gemensamma jordbrukspolitiken. Jag upprepar emellertid att kommissionen säger att det inte på minsta sätt handlar om att minska direktstödet till jordbrukarna, utan bara om att arbeta med grunden i ekonomier som i huvudsak gäller utvecklingen av växelkursen mellan euron och dollarn, ekonomier som kommer att planläggs de närmaste två åren.
Kommissionen anser å andra sidan att översynen av den gemensamma jordbrukspolitiken efter år 2002, vilken som bekant är planerad i Europeiska rådets slutsatser från Berlin, också kan skapa nya ekonomiska möjligheter. Men som jag sade är rådets politiska ståndpunkt i denna fråga just nu mot en revidering av budgetplanen. Rådet anser att det är nödvändigt att göra en korrekt bedömning - och detta har vi begärt dels av kommissionen, dels av den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken - av behoven och den objektiva absorptionsförmågan i Balkanregionen, framför allt med tanke på och med en tydlig fokusering på Europeiska unionens roll bland de internationella finansiärerna i detta område. Just därför ber vi kommissionen om en vägledande distributionskarta över alla bidrag som har meddelats, fördelade på bidragsdelar och lånedelar. Bara utifrån denna typ av information har rådet ansett det möjligt att göra en konkret utvärdering av kommissionens förslag. Just därför har vi ännu inte diskuterat hypotesen om en revidering av budgetplanen.

Izquierdo Rojo
Det som rådets tjänstgörande ordförande just har sagt strider helt mot det kommissionären sade i går, i förrgår och det hon har sagt vid tidigare tillfällen här i parlamentet. Det som rådet tror är sant: anslagen till jordbrukarna står på spel. Det är verkligen orättvist att anslagen till nötter och mandlar - som vägras kontinuitet - inte utbetalas och att jordbrukarna inte får det de begär: en sänkning av priset på diesel. Det kommissionen i stället gör är att ta anslag som redan har beviljats i Agenda 2000 på toppmötet i Berlin, och är avsedda för jordbruket - som om dessa anslag vore för stora - för att använda dem till utrikespolitiken.
Oberoende av att jag är positiv till anslagen till Kosovo, så är jag emot detta, och jag betraktar det som rena vansinnet att man i materiell bemärkelse tar från de anslag som är avsedda för jordbruket och godkända inom ramen för Agenda 2000 - att man gör det bevisar att det var ett spel för gallerierna - för att använda dem till utrikespolitiken.
Min fråga är följande: Hur skall vi göra när det rådet säger är raka motsatsen till det kommissionen säger? Herr rådsordförande, hur skall vi göra i det här fallet?

Seixas da Costa
Vad parlamentet kan göra, om det anser att det finns en motsättning här, är att tolka denna motsättning genom att konfrontera den med verkligheten, och verkligheten är att jag, tvärtom mot vad ledamoten sade, inte vid något tillfälle i mitt inlägg sade att direktstöden skulle drabbas av denna omfördelning av anslag. Det är bra om det står klart att kommissionen bara sade att den skall använda tillgängliga medel, som är besparingar inom den gemensamma jordbrukspolitiken. Inget mer än detta. Vilket inte betyder att kommissionen inte kan komma att lägga fram förslag till omfördelning av anslag, men som inte heller - säger kommissionen själv - kommer att påverka direktstödet till jordbrukarna.

Korakas
Herr talman! Rådets ordförande förvånar mig verkligen. Å ena sidan försäkrar han oss att anslag inte kommer att beviljas från den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) till Kosovoprovinsen eller till Europeiska unionens utrikespolitiska utövande och å andra sidan säger han, i alla fall sa kommissionen och det gjorde den rätt i att den skall dela ut anslag som inte har utnyttjats. Det kommer alltså att göras en omfördelning av anslagen från GJP. Vi vill insistera och fråga om rådet verkligen anser det vara möjligt att anslag kan tas från en jordbruksbudget, som är exceptionellt minskad för år 2000, för att användas för ändamål som inte har det minsta att göra med dem för vilka anslagen hade beviljats.
Förutom att vi helt motsätter oss den politik som Europeiska unionen utövar i Kosovoprovinsen, är frågan här konkret: vi vill att rådet förbinder sig att inte låta ens en euro gå från jordbruksbudgeten någon annanstans. Våra jordbrukare är redan oerhört pressade, de har enorma behov, det ser vi dagligen, och det skulle vara oacceptabelt om anslag skulle tas bort från deras redan reducerade anslag.

Seixas da Costa
Jag skulle vilja börja med att klargöra för ledamoten att de flesta anslag inom ramen för AVS-länderna är anslag ur Europeiska utvecklingsfonden, det är extra anslag från gemenskapsbudgeten som rör Europeiska utvecklingsfondens specifika budget, ett skäl till att jag menar att det vore litet svårt att omfördela anslag ur Europeiska utvecklingsfonden för stöd till Kosovo, också för att det inte är inskrivet i gemenskapsbudgeten.
Jag skulle också vilja göra följande mycket klart: jag har förklarat mycket väl att de anslag som har beviljats till Kosovostöd är icke utnyttjade anslag inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken. Jag upprepar: icke utnyttjade.
Jag vill också säga att jag, angående kommissionens förslag, har varit tydlig när jag sade att det just nu i rådet finns en allmänt positiv inställning till ändringen av budgetplanen mellan 2000 och 2006. Man har i rådet ansett att den interna balansen i budgetplanen inte bör ändras i denna fas. Men det är också klart att man bör läsa slutsatserna från Europeiska rådet i Berlin, där man ser att budgetplanen för perioden mellan 2000 och 2006 förutser en revidering på medellång sikt, främst när det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken. Kanske vore det också bra om ledamöterna började bry sig om att den gemensamma jordbrukspolitiken på sikt skall vara förenlig med det som kommer ut av första rundan i Världshandelsorganisationen. I budgetplanen mellan 2000 och 2006 förutses också en revidering som, för övrigt första gången, kommer att antas med kvalificerad majoritet, och jag skulle vilja be ledamöterna att uppmärksamma denna - punkt.

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 9.

Esko Olavi Seppänen
Fråga nr 10 från (H-0381/00):
Angående: Ekonomiskt stöd till partier på europeisk nivå I sitt svar på min muntliga fråga H-0268/00 den 12 april 2000 i parlamentet konstaterade kommissionen följande:
Artikel 191 i EG-fördraget utgör i sin nuvarande utformning inte någon rättslig grund för finansiering av politiska partier i Europa. I artikeln hänvisas det till betydelsen av politiska partier på europeisk nivå. Den ger emellertid inte någon institution behörighet att ingå åtaganden om utgifter till stöd för politiska partier i Europa; inte heller fastställs det något förfarande för godkännande av åtgärder för att möjliggöra dylika åtaganden.
Av denna anledning anser kommissionen att man av hänsyn till rättssäkerheten bör införa en lämplig rättslig grund för sådana utgifter i EG-fördraget.
Frågan bör behandlas under regeringskonferensen.
Har rådet samma uppfattning om den rättsliga grunden för denna fråga? Kommer frågan att tas upp på regeringskonferensens dagordning?

Seixas da Costa
Herr talman! Det är verkligen som ledamoten säger i sin fråga, att artikel 191 i fördraget inte utgör någon rättslig grund för finansiering av politiska partier i Europa. Denna fråga har behandlats under den regeringskonferens som fastställde Amsterdamfördraget, och det ansågs då -, jag säger detta i egenskap av att jag var där som företrädare för den portugisiska regeringen - att det inte fanns någon majoritet av medlemsstater, eller ens en enighet bland staterna, för att skapa en specifik rättslig grund i denna fråga.
På regeringskonferensen, och särskilt med tanke på inlägget från parlamentets talman Nicole Fontaine, under regeringskonferensens ministermöte den 10 april, är detta en fråga som kommer att komma upp igen på regeringskonferensen. Jag själv, som ordförande för den förberedande gruppen, tänker åter ta upp denna fråga på regeringskonferensen, fram till slutet av det portugisiska ordförandeskapet.
Hur som helst anser jag att vad vi nu kan göra, när det inte finns någon rättslig grund, att än en gång försöka få reda på om det bland de medlemsstater som utgör denna konferens, finns någon vilja att arbeta för finansiering av de politiska partier i Europa.

Kauppi
Herr talman! Jag delar Seppänens åsikt om att man måste prioritera den rättsliga grunden, dvs. det måste finnas en sådan innan man börjar betala ut ett sådant här stöd. Därefter är det dock parlamentets och rådets sak att avgöra stödets storlek, beskaffenhet och form. Följaktligen skulle jag vilja fråga vad för slags planer rådet eventuellt har för dessa praktiska arrangemang. I den här rapporten, som handlade om förvaltningen av parlamentets finanser och i vilken alla politiska grupper kritiserades för att anslagen från parlamentet också vidarebefordrats till europeiska politiska partier, tog man nämligen inte hänsyn till att till exempel Europeiska socialdemokratiska gruppens kansli ligger i Europaparlamentets byggnader, medan min egen grupp PPE fick synnerligen hård kritik, trots att vårt partikansli åtminstone inte ligger i närheten av Europaparlamentets tjänsteenheter. Jag skulle alltså vilja höra om det finns några planer för vad allt det här stödet, som parlamentet och rådet gemensamt beslutat om, eventuellt skulle kunna innehålla och vad man därvid kommer att beakta.

Talmannen
Jag kan tala om för rådets tjänstgörande ordförande och ledamöterna att vi håller på att diskutera de här frågorna inom parlamentet. Frågan handlar om den rättsliga grunden och regeringskonferensen. Det är en fråga för parlamentet.
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 11.
Eftersom frågeställaren är sjuk, kommer fråga nr 12 från Bowis att besvaras skriftligen.

Mihail Papayannakis
Fråga nr 13 från (H-0389/00):
Angående: Turkisk invasion i Irak Hur bedömer rådet nyheten att tungt beväpnade turkiska trupper genomfört en storskalig invasion i Irak?

Seixas da Costa
, rådet. (PT) Det är välkänt att situationen i Irak, och särskilt omständigheten att det finns en bristande kontroll från Bagdads myndigheter i landets norra del, leder till ett politiskt och militärt tomrum, vilket har lett till konkreta åtgärder från Turkiets sida. Det är en faktisk situation som i grunden visar den otydliga situation detta område befinner sig i. I denna fråga är det uppenbart att Europeiska unionen har, vad gäller de åtgärder som innebär att man inte respekterar andra staters gränser, en negativ inställning. Mer kan jag inte säga i denna fråga, om det inte är så att vi bryr oss om Iraks territoriella integritet och anser att alla faktorer som kan utgöra en kränkning av denna territoriella integritet är oönskade.

Papayannakis
Herr talman! Herr ordförande! Tack för ert svar. Det är intressant. Ni säger att situationen är oklar och att det finns ett politiskt och militärt tomrum, att Irak alltså inte kontrollerar sitt norra område. Nu får jag be er om ursäkt, herr ordförande, men Irak kontrollerar inte sitt norra område eftersom vi inte tillåter Irak att kontrollera det, och det gör vi kanske rätt i. Men om vi inte låter Irak kontrollera sitt norra område så betyder inte det att vi måste tolerera att någon annan kontrollerar det. Det jag hör är helt irrationellt. Jag antar att ni inte kan stå till svars för beslut som, i alla händelser, fattas av alla dem som är där. Det är bara det att bland dem finns givetvis finns också medlemmar i Europeiska unionen.
Kanske skulle de kunna upplysa er om vad som händer i det området och säga till er, t.ex., varför de tillåter i ett område i norra Irak, som Irak på grund av dem inte kontrollerar, att andra beger sig dit för att kontrollera, d.v.s. för att säga sanningen invadera militärt? Jag anser att denna situation är bokstavligt talat absurd utifrån internationell och politisk synvinkel och jag undrar hur ni kan tolerera den.

Seixas da Costa
Jag vill bara säga följande: man kan inte någonstans i mina ord dra slutsatsen att Europeiska unionen på något sätt accepterar de handlingar de turkiska trupperna genomför utanför sitt territorium.

Talmannen


Pat the Cope Gallagher
Fråga nr 14 från (H-0390/00):
Angående: EU-stadga för små bolag I samband med skapandet av en ekonomisk omgivning som främjar företagarverksamhet och innovationer har rådet föreslagit att man skall upprätta en europeisk stadga för små bolag. Kan rådet försäkra att det i en dylik stadga kommer att ge sitt stöd för att man på ett vederbörligt sätt erkänner fiskerisektorns mycket speciella natur, inom vilken man bl.a. bör beakta säsongsbetonade faktorer?

Seixas da Costa
Herr talman! Jag tackar för ledamotens fråga, särskilt för att jag därigenom än en gång här i parlamentet får tillfälle att informera om det arbete som utvecklas ur Europeiska rådets extra toppmöte i Lissabon, om en rad åtgärder i kampen mot arbetslöshet, och för en ekonomisk och innovativ reform.
Vi anser att den europeiska stadgan för små och medelstora företag som skall antas i juni i år, är ett extremt viktigt instrument, som kan stärka kampen mot arbetslösheten, för en ökad social sammanhållning och även gynna den grund som det nya kunskapssamhället vilar på genom en större demokratisering av instrumenten för innovation.
Jag vill nämna att slutsatserna från Europeiska rådet i Lissabon underströk de små och medelstora företagens roll som motor i den europeiska ekonomin, och att de står för nära 80 procent av sysselsättningen i Europeiska unionen. De små och medelstora företagen kan inte heller skiljas från det strategiska mål som skisserades i Lissabon, det vill säga, att skapa en mer konkurrenskraftig, dynamisk kunskapsekonomi. De små och medelstora företagen är grundläggande, och stödet till dem måste förbättras. Därför håller rådet och kommissionen på att utarbeta en stadga för små och medelstora företag, som vi som sagt hoppas skall antas i juni, i Europeiska rådet i Santa Maria da Feira.
Avsikten med denna stadga är att få medlemsstaterna att koncentrera sig på dessa instrument och på ett effektivt svar svara mot de specifika behov som de små och medelstora företagen har. Jag skulle vilja understryka att även om frågan om en stadga för de små och medelstora företagen inte är ny, har aldrig tidigare Europeiska rådet på ett så tydligt sätt uttalat sig om betydelsen av dess genomförande. Vi tror att det kommer att ske ett ganska noggrant arbete på detta område, vilket inte bara gör det möjligt att låta gemenskapsintressena omdirigeras till förmån för arbetet i de små och medelstora företagen, utan också appellera till att knyta medlemsstaternas behov till en rad förfaranden, så likvärdiga som möjligt, som gör att de kan agera i denna fråga.

Gallagher
Herr ordförande! Jag vill tacka tjänstgörande ordföranden för svaret. Jag gläder mig åt att arbetet pågår och i själva verket håller på att avslutas. Det kommer förhoppningsvis inte att dröja länge innan vi får det detaljerade förslaget. Jag gläder mig också åt att tjänstgörande ordföranden har medgett att ekonomins tillväxtmotor är de små och medelstora företagen som står för sjuttio procent av arbetstillfällena. Det är därför alldeles uppenbart att de små och medelstora företagen kommer att spela en viktig roll om vi skall lösa problemen med den mycket höga arbetslöshet som i allmänhet råder i unionen och speciellt i unionens olika regioner.
Jag ställde en särskild fråga om fiskerisektorn. Fiskerisektorn skapar på grund av sin speciella karaktär välbehövlig sysselsättning i unionens kustområden. Fiskerisektorn är till skillnad från övrig industri i hög grad beroende av säsongsbetonad verksamhet och väderfaktorer. Skulle ordföranden kunna bekräfta att man i den genomförda undersökningen till och med på detta sena stadium snarare granskar fiskerisektorn isolerat än att fiskerisektorn granskas ur ett globalt perspektiv?

Seixas da Costa
Herr ledamot! Jag beklagar att jag inte specifikt tog upp frågan om fisket i mitt svar. Jag vill dock säga att i enlighet med vad som har beslutats i denna fråga, dels från kommissionens sida, dels från rådets - frågan kommer till exempel upp i morgon i rådet för industriministrarna, - erkänner vi fiskerisektorns mycket specifika karaktär, och vi delar ert engagemang för de små och medelstora företagens betydelse i denna sektor.
Detta är dock en stadga med en allmän politisk karaktär och en inriktning mot alla små och medelstora företag, det är inte ett dokument med en förteckning över sektorer eller prioriteringar för sektorsvisa åtgärder.
Stadgan är ämnad att skapa en allmän regelram, för det som definieras i den europeiska planen för de små och medelstora företagen, och att dessutom fastställa etapper för att uppnå dessa åtgärder. Någon definition av sektoriella åtgärder, för att godkänna ett införande av dem i unionen, är inte förutsatt och en sådan kan bara göras i ett mer tekniskt dokument härledd ur själva tillämpningen av stadgan.

Martin, David W
När jag talar med små och medelstora företag gläder de sig förvisso åt den stämningsfulla musik som strömmar ut från rådet, men uppriktigt sagt är de litet skeptiska till om stadgan kommer att innebära något konstruktivt för dem. De tror att det bara är ytterligare en papperslapp som anger hur underbara de är.
Kan rådets tjänstgörande ordförande tala om för oss om det i denna stadga anges att nya gemenskapsinstrument skall upprättas för att hjälpa dem med yrkesutbildning, utbildning, lokalanpassning eller användning av ny teknik. Om det är på det viset, kan han också ange att de skall vara så fria från byråkrati som möjligt, eftersom det andra klagomålet från små och medelstora företag är att det är nästa omöjligt att få pengarna, som redan finns på europeisk nivå, på grund av de byråkratiska svårigheter som de måste ta sig igenom för att få dem.

Seixas da Costa
Jag medger att de små och medelstora företagen troligen redan för länge sedan har förlorat tålamodet genom bristen på konkreta åtgärder riktade till dem. Emellertid skulle vi, även om vi är medvetna om denna situation, så krävs det ytterligare tre veckors tålamod, tills ledamöterna konkret kan se det förslag till stadga som kommer att läggas fram för Europeiska rådet. Detta förslag kommer också att diskuteras i rådet (industri) i morgon, och inom tre veckor kommer stadgan att offentliggöras. Dessutom anser jag, litet grand i likhet med slutsatserna från Europeiska rådet i Lissabon, som ledamoten säkert håller med går litet längre än den traditionella retoriken med ett mer spekulativt språk och innebär konkreta åtgärder, tidsplanerade och med tidsmål, att stadgan bör ha exakt samma inriktning. När det gäller stadgans mål och innehåll, kommer vi att offentliggöra dem och vi kommer naturligtvis att stå till förfogande för att lyssna på de små och medelstora företagens kritik och särskilt från de europeiska institutioner som samordnar och företräder dem. Vi är öppna för att ta hänsyn till alla uttryck för de små och medelstora företagen.

Talmannen
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer följande frågor att tas upp tillsammans:

Carmen Cerdeira Morterero
Fråga nr 15 från (H-0391/00):
Angående: Särskilt direktiv mot diskriminering av funktionshindrade I enlighet med Amsterdamfördragets artikel 13 mot diskriminering, har Europeiska kommissionen nyligen lagt fram ett åtgärdspaket som inbegriper tre direktiv. Trots att diskriminering på grund av funktionshinder skall bekämpas enligt artikel 13 innehåller åtgärdspaketet inte något särskilt direktiv mot diskriminering som orsakas av funktionshinder.
Hur ställer sig rådet till att eventuellt utfärda ett särskilt direktiv mot diskriminering som orsakas av funktionshinder? Om svaret är positivt, när avser rådet lägga fram ett initiativ i frågan?

Rodi Kratsa-Tsagaropoulou
Fråga nr 16 från (H-0396/00):
Angående: Bekämpning av diskriminering I början av det tjugoförsta århundradet - ett århundrade som för det europeiska samhällets del signalerat om en ny start med större demokrati, sammanhållning och erkännande av samtliga medborgares roll i samhällslivet - kan man även iaktta oacceptabla fenomen av rasism och social utslagning. I Grekland har sociala och politiska problem uppstått till följd av att man utestängt rörelsehindrade medborgare från deltagandet i två uttagningsprov, ett för anställning vid statliga banker, och ett annat för anställning av undervisningspersonal (lärare och lektorer) inom det offentliga undervisningssystemet. Detta har kunnat ske på grund av att man i den nya tjänstemannalagen talar om personer som skall vara "fysiskt obehindrade". Vi vill poängtera att denna tjänstemannalag godkändes av Greklands parlament 1999, nästan samtidigt som Amsterdamfördraget trädde i kraft, vilket ju skyddar medborgarna i medlemsstaterna från alla former av diskriminering (artikel 13). På vilket sätt ingriper rådet i fall som detta för att göra Europeiska unionens politik trovärdig och för att ge upprättelse åt sina egna medborgares värdighet?

Seixas da Costa
Herr talman! I tillämpningen av artikel 13 i Europeiska gemenskapens fördrag, har kommissionen lägligt lagt fram tre förslag som just nu debatteras i arbetsgruppen för "Sociala frågor". ett förslag till direktiv som fastställer en allmän ram för lika behandling vid anställningar och i yrkeslivet, ett förslag till direktiv om principen om likabehandling av människor utan diskriminering på grund av ras eller etnisk härkomst och likaså ett förslag till rådets beslut för att fastställa ett gemenskapens åtgärdsprogram för 2000-2006 för bekämpning av diskriminering. De tre förslagen från kommissionen slår fast olika sätt att bekämpa diskrimineringen. Det första förslaget förbjuder diskriminering vid anställning på grund av ras, etniskt ursprung, religion eller tro, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Det andra förslaget till direktiv förbjuder diskriminering på grund av ras eller etniskt ursprung vid anställning, utbildning, tillgång till varor och tjänster, liksom det sociala skyddsnätet. Förslaget till beslut om ett åtgärdsprogram för bekämpande av diskriminering, som avser att stödja och komplettera tillämpningen av direktiven genom utbyte av information och erfarenheter, genomförs genom att sprida en god praxis på det rättsliga området eller på andra.
Kampen mot diskriminering på grund av funktionshinder omfattas också av det första förslaget till direktiv, vilket syftar till en tillämpning av principen om lika behandling vid anställning och vid yrkesverksamhet. Detta förslag omfattar ett grundläggande del i tillämpningen av medborgarnas rättigheter, eftersom det gäller ett område där diskrimineringen är synligare och får större negativa effekter för människors integration i samhället. Som Europaparlamentet känner till, ligger rätten till lagstiftningsinitiativ på kommissionen och inte rådet, varför de förslag rådet kommer att anta utgår ifrån det kommissionen föreslår.

Cerdeira Morterero
Jag vill börja med att uttrycka min tillfredsställelse, både över artikel 13 och det åtgärdsprogram som rådets tjänstgörande ordförande just nämnde och som har upprättats för den fråga som vi ägnar oss åt i dag. Men glädjen är aldrig fullständig och det gäller för ögonblicket även den tillfredsställelse jag känner. Visserligen omfattar artikel 13, åtminstone för närvarande, nästan alla tänkbara former av diskriminering. Men den senare stadgeenliga utvecklingen och de initiativ som föreslås är ofullständiga och ojämlika, anser jag.
Rådets tjänstgörande ordförande tog just upp tre exempel som jag vill kommentera. Det finns fall som omfattas av artikel 13 och som kan bli föremål för diskriminering, som till exempel det vi talar om i dag nämligen fallet med rörelsehinder, som jag anser är ojämnt reglerade. Visserligen finns det fall som är ännu sämre reglerade, som till exempel diskriminering på grund av sexuell läggning. Men för att återgå till rörelsehindret anser jag att Europeiska unionen behöver en mer heltäckande lagstiftning som omfattar alla tänkbara varianter och även fall av dubbla handikapp. Jag vill veta vad rådet - och även kommissionen - anser, och om man planerar några initiativ som exempelvis riktar sig till kvinnor med funktionshinder, där diskriminering kan ske på grund av kön och på grund av själva funktionshindret i det fall som jag syftar på.

Seixas da Costa
Som jag sade, herr talman, ärade ledamot, läggs dessa förslag fram på initiativ av kommissionen, vilken naturligtvis, när det gäller det som framförs av dess olika kommittéer, tar hänsyn till de ståndpunkter som uttryckts av olika intressegrupper, främst de som företräder legitima inställningar mot diskriminering. Jag anser, fru ledamot, att oavsett de objektiva skäl som finns i denna typ av frågor, måste vi inse att vi de senaste åren (framför allt efter Amsterdamfördraget) har tagit mycket konkreta steg i Europeiska unionen för att hantera dessa frågor på ett mycket mer korrekt sätt och med hänsyn tagen till de olika berörda samhällsskiktens intressen. Europeiska unionen har de senaste åren och det senaste decenniet, nått en punkt och ett politisk arbete i denna fråga som, även om det är långt ifrån idealiskt, utgör ett fantastiskt kvalitativt steg framåt. Det är klart att vi på global nivå kan känna oss stolta över de steg vi har tagit på detta område. Men jag medger givetvis att vi har mycket kvar att göra och att den ackumulerade diskrimineringen troligen kan ge upphov till och behöva en annan behandling av mer juridisk natur. Jag tycker att det är viktigt att fortsätta att uppmärksamma kommissionen på denna fråga, och rådet kommer att vara uppmärksamt och aktivt.

Kratsa-Tsangaropoulou
Herr talman! Herr ordförande! Jag tackar er för de svar ni gett oss. Jag skulle vilja påminna om att Europeiska rådets möte i Lissabon särskilt betonade främjandet av social integration och uppmanade kommissionen samt rådet att utarbeta prioriterade åtgärder för särskilda målgrupper. En sådan grupp är också personer med funktionshinder. Medlemsstaterna skall bland dessa åtgärder välja ut, de som passar deras särskilda situation och därefter ska de inkomma med betänkanden om deras tillämpning. Det som inträffar i Grekland och som jag beskriver i min fråga skapar hos mig en mer allmän oro över möjligheten som detta förfaringssätt, beskrivet av Lissabonmötet, kan ge att tillämpa indirekt särbehandling genom nationellt rättsväsende och praxis.
Kanske borde det skapas en europeisk instans för övervakning för att bättre kunna hålla uppsikt över medlemsstaternas egenheter och tillämpningen av den europeiska politiken? Har rådet också för avsikt att samarbeta med kandidatländerna beträffande erkännande av rättigheterna för personer från missgynnade grupper, eftersom vi vet att i flera av dessa finns inte tillbörlig respekt?

Seixas da Costa
Fru ledamot! Jag kan inte lägga till så mycket mer än vad jag redan har sagt. Ledamoten är orolig för den bristande tillämpningen av dessa principer, och jag vill säga att dessa brister måste avhjälpas. Jag har klart för mig att det är mycket viktigt att alla typer av diskriminering i dag kan hanteras och följas upp politiskt. Jag vet inte om det skall ske genom ett specifikt övervakningscentrum eller genom att använda befintliga mekanismer, vilka handlar mer om att använda de nationella erfarenheterna för uppföljning och hantering. Hur som helst vill jag säga att från rådets sida har vi det största intresse av att följa denna typ av frågor, och jag tror att parlamentets uppmärksamhet på frågorna är avgörande för att de skall finnas med på gemenskapens dagordning, och för att unionens olika länder inte skall känna sig frestade att i sina länder skapa några undantag från det som unionen beslutar i sin helhet.

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 17.

Glenys Kinnock
Fråga nr 18 från (H-0392/00):
Angående: Burma Vilka ytterligare åtgärder kan rådet komma att vidta om de befintliga åtgärderna visar sig vara otillräckliga och om EU-trojkans andra uppdrag inte uppnår bättre resultat än det första när den gemensamma ståndpunkten om Burma på nytt skall förnyas i oktober?

Seixas da Costa
Herr talman! Frågan om Myanmar har under flera år ständigt varit mål för Europeiska unionens uppmärksamhet. Nyligen, under sammanträdet i april, godkände rådet tre specifika tilläggssanktioner mot regimen i Burma. På detta rådsmöte - och i ljuset av den oro som de senare åren hela tiden har funnits, uttrycktes unionens oro inför situationen i ­Myanmar (Burma), främst när det gäller det upprepade och intensiva undertryckandet av civila och politiska rättigheter, liksom de hårda villkor som hindrar befolkningen från att ta del av sina ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter.
Rådet har än en gång riktat sig till regeringen i Myanmar (Burma) och krävt att den skall respektera de mänskliga rättigheterna, återupprätta demokratin och inleda en dialog med oppositionen som kan leda till en nationell förlikning i en enad och demokratisk stat. Rådet beslutade av dessa skäl att skjuta upp den beslutade gemensamma ståndpunkten angående Burma med sex månader, och samtidigt förbjuda export av utrustning som kan användas i repressiva syften eller i intern terror, stärka det befintliga viseringssystemet för identifiering av de personer som tillämpar det nämnda systemet och de som stöder det, och genom en överenskommelse med alla medlemsstater, att införa inreseförbud för utrikesministern, vilket kan upphävas om det ligger i Europeiska unionens intresse, frysa utlandskapitalet för de personer som nämndes i förra punkten, för de som är knutna till dessa förtryckande krafter, samt göra ytterligare ansträngningar för att förklara och främja Europeiska unionens politik gentemot detta land genom att upprätta en verklig politisk dialog. Europeiska unionen avser därför att skicka en andra delegation från Trojkan till Rangoon. Rådet beslutade också att be kommissionen att undersöka möjligheterna för ökat humanitärt stöd till Myanmar (Burma) i syfte att ge direkt hjälp till befolkningen, och särskilt att skilja det offentliga stödet från det direkta stödet till befolkningen, främst genom icke-statliga organisationer.
Jag tycker att Europeiska unionens uppmärksamhet på situationen i Myanmar (Burma) har uttryckts tillräckligt väl, och jag anser att det går i linje med den oro som har uttryckts av detta parlament.

Kinnock, Glenys
Herr tjänstgörande ordförande! Tack för svaret. Jag gläder mig naturligtvis åt att den nya gemensamma ståndpunkten har fastställts av rådet och att det har stärkt ståndpunkten jämfört med tidigare.
Jag föredrar att använda Burma framför Myanmar, eftersom folket i Burma och nu San Suu Kyi, Burmas legitima ledare, inte hänvisar till det såsom Myanmar. Jag skulle föredra att parlamentet också undviker termen Myanmar. Jag måste säga tjänstgörande ordföranden att nettoeffekten av de olika åtgärder som Europeiska unionen har vidtagit sedan 1996 har varit mycket begränsade: folket i Burma har inte inlett dialogen med Aung San Suu Kyi och de demokratiska styrkorna i Burma står lika långt utanför processen som tidigare.
Medan jag uttalar mitt stöd är det en sak som fortfarande orsakar bryderi för mig. Samtidigt som vi vidtar dessa åtgärder har det inte blivit några framsteg i fråga om de påtryckningar som en del av oss i parlamentet har försökt utöva på rådet i samband med behovet av sanktioner - sanktioner som Aung San Suu Kyi naturligtvis konsekvent har efterlyst. I samband med detta fortsätter vi att bekämpa Massachusetts federala lagar enligt vilka det åläggs mycket effektiva sanktioner mot Burma. Vi väntar på att USA skall fatta beslut mot dessa federala lagar. Kommer det att vara på det viset? Om USA beslutar till Massachusetts fördel kommer Europeiska unionen att därefter på nytt lägga fram våra invändningar inför Världshandelsorganisationen mot de åtgärder som vidtagits i Massachusetts?

Seixas da Costa
Fru ledamot! Jag är glad över att det finns ett avtal mellan oss angående att skjuta upp den gemensamma ståndpunkten. Jag medger att det Europeiska unionen har gjort i detta sammanhang kanske inte får något konkret resultat i den förändrade situationen. Jag vill påminna om att när det gäller detta område tog mitt land under flera år, ibland tämligen ensamt i gemenskapen, upp den situation som rådde i Indonesien, och framgången med dessa påtryckningar kan bara mätas i den inre reaktionen och framför allt genom Östtimors befolknings agerande. Men det är uppenbart att Europeiska unionens åtgärder i ett område långt bort inte alltid får en omedelbar effekt i form av förändring av de politiska villkor som kännetecknar den nuvarande regimen, nämligen kränkningar av mänskliga rättigheter och bristande respekt för de mest grundläggande demokratiska principer i dessa länder.
Jag vill dock säga att även den resolution som antogs i april i år, av FN:s kommissariat för mänskliga rättigheter i Burma, är viktig - och jag tog inte upp det nyss -. Jag skulle också vilja säga att - och detta är en viktig punkt som också handlar om den allmänna ramen för förbindelserna mellan Europeiska unionen och länderna i området, och detta fungerar som ett kumulativt påtryckningsinstrument - att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Asean under 1998 kom in i en något krampaktig fas just på grund av de problem som Burmas upptagande i organisationen innebar. På grund av den gemensamma ståndpunkten angående Burma var det omöjligt att ta emot den burmanska delegationen på ministermötet EU-Asean i Berlin, vilket ledde till att detta möte ställdes in. När det gäller Europeiska unionens framtida reaktion angående denna situation kan jag inte nu förutsätta hur den kommer att se ut.

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 19.

Per Gahrton
Fråga nr 20 från (H-0395/00):
Asunto: Euro 11:s beslutskompetens I massmedierna omnämns inte sällan "Euro 11" som om det vore ett formellt beslutande organ inom EU:s institutionella struktur. Men enligt informationsbladet Infoeuro nr 13 definieras Euro 11 på följande sätt: "Det är inte något råd i juridisk mening, utan ett informellt möte mellan ekonomi- och finansministrarna i de 11 medlemsstater som deltar i euroområdet... EKOFIN förblir dock det beslutsfattande organet". Mot denna bakgrund vill jag fråga rådet: Kan rådet redogöra exakt vad som sker på Euro 11-mötena och vilka eventuella konsekvenser detta kan ha för EU:s reglerade beslutsordning? Kan rådet bekräfta att inga som helst beslut fattas vid Euro 11-mötena? Kan rådet avvisa massmediauppgifter om att det har förekommit att man på Ekofin-möten hänvisat till att beslut redan fattats av Euro 11?

Seixas da Costa
Jag beklagar än en gång att frågeställaren till fråga 19 är frånvarande, vilket hade gett mig tillfälle att svara angående mitt eget land, men hur som helst vill jag med stor glädje besvara fråga nr 20 genom att svara följande: så som resolutionen från Europeiska rådet den 13 december 1997 erinrade om, är mötena i den så kallade Euro 11 informella och deras syften är att göra det möjligt för medlemsstaterna att genom debatten samordna de frågor som tar upp deras ansvar för den gemensamma valutan. De formella besluten kan inte fattas i denna grupp och fattas i varje fall, vilket för övrigt den nämnda resolutionen tar upp, av Ekofin-rådet i enlighet med de förfaranden som fördraget slår fast. Jag tycker att detta är klart och att denna dubbla ram fungerar enligt sin inre logik, nämligen: ett informellt forum och ett informellt forum, vilket är Ekofin-ramen. De första mötena har bara en samordningsfunktion mellan de länder som utgör den Ekonomiska och monetära unionen och ingår i den gemensamma valutan.

Gahrton
Jag tackar för svaret, som jag tycker var viktigt och värdefullt. Det har nämligen förekommit i debatten i de länder som inte deltar i den tredje fasen av EMU, och alltså inte ingår i Euro 11-gruppen, att man har sagt att ministrar från dessa länder förlorar inflytande, inte bara i frågor som direkt rör euron, utan att de också förlorar inflytande när det gäller andra frågor som behandlas i Ekofin-rådet. Det skulle nämligen ske en sorts reell maktförskjutning från Ekofin-mötena till Euro 11-sammanträdena, trots att dessa är informella.
Jag skulle därför gärna vilja att rådets representant bekräftar att det inte förekommer någon som helst reell maktförskjutning från de formella, reguljära Ekofin-mötena till Euro 11-gruppen. Jag skulle vilja att rådets representant verkligen bekräftar att det inte är så att ministrar från t.ex. Danmark eller Storbritannien blir maktlösa i andra frågor som behandlas i Ekofin-rådet, eftersom de inte deltar i Euro 11-gruppen.

Seixas da Costa
Denna oro, herr ledamot, kommer att försvinna den dag dessa länder ingår i rådet, vilket inte längre kommer att vara Euro 11, utan Euro 15. Hur som helst vill jag säga att det inte finns någonting som inom ramen för Europeiska unionen förhindrar länderna att träffas i mindre sammanhang än det normala gemenskapssammanhanget. Vi vet alla, genom tidningar eller i korridorspratet att flera länder i Europeiska unionen systematiskt samordnar sina ståndpunkter, främst de nordiska länderna, i en ram som föregår gemenskapens beslutsprocess. Denna samordning innebär naturligtvis inte någon typ av maktförskjutning till den specifika ram där denna debatt sker. Det handlar bara om samordning av gemensamma ståndpunkter, och det är helt naturligt att de länder som skall ingå i den tredje etappen av Ekonomiska och monetära unionen och är en del av den gemensamma valutan, har behov av att finna specifika sätt att diskutera sin verksamhet och kollektivt ta upp dessa frågor inom ramen för Ekofin. Jag anser dock inte att andra länders makt inom Ekofin skall begränsas gentemot tidigare. Vi måste dock säga att verkligheten är att minoriteter är minoriteter. Det är alltså en demokratisk logik att länderna sedan arbetar inom Ekofin, men det kan vi inte göra något åt. Det är unionens bestämmelser.

Sandbæk
Herr talman! Även jag vill gärna tacka den portugisiske ordföranden för svaret, och jag vill be honom bekräfta att det inte är möjligt att säga att en fråga har behandlats i Euro-11-rådet och därför stryks från Ekofin-rådets dagordning. Om det händer, skall inte då vilken minister som helst kunna kräva att frågan återinförs på dagordningen i Ekofin-rådet?

Seixas da Costa
Fru ledamot! Vi skall vara tydliga. Euro 11-gruppen är en grupp som är förutsatt inom ramen för förbindelserna mellan vissa länder med olika integration eller, för att använda en modernare jargong, ett stärkt samarbete som är förutsatt i fördraget, och som innebär vissa samordningsmekanismer. Det är uppenbart att Euro 11-rådet kan debattera vad det vill och kan till och med anse att en viss fråga inte skall diskuteras i Ekofin, vilket inte betyder att de länder som inte ingår i Euro 11, med som naturligtvis ingår i Ekofin, inte kan väcka denna fråga inom Ekofin-rådet. Vad man inte kan begära är att de som står utanför skall bestämma dagordningen för de som är med. Och jag vill lägga till en mycket enkel sak fru ledamot: de övriga länderna står bara utanför Euro 11 eller Euro 15 för att de inte vill vara med, inte för att någon har förbjudit dem att ingå.

Talmannen
Tack så mycket, herr Seixas da Costa. Vi önskar er lycka till i diskussionen med parlamentets grupp om den så viktiga ledamotstadgan.
Eftersom tiden är ute för frågestunden med frågor till rådet, kommer frågorna nr 21 till 31 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.05 och återupptogs kl. 21.00.)

Telekommunikationsområdet - Nästa steg i radiospektrumpolitiken
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0094/2000 av Paasilinna för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om meddelandet från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om femte rapporten om genomförandet av EU:s lagstiftning på telekommunikationsområdet (KOM(1999) 537 - C5-0112/2000 - 2000/2072(COS));
A5-0122/2000 av Alyssandrakis för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: "Nästa steg i radiospektrumpolitiken - resultat från det offentliga samrådet om grönboken" (KOM(1999) 538 - C5-0113/2000 - 2000/2073(COS)).

Paasilinna
Herr talman, bästa kolleger! Avregleringen av telekommunikationsområdet har pågått under ett decennium och den har varit framgångsrik. Det finns inte längre mycket kvar av telefonen. Förr skaffade folk en telefon för att hålla kontakt med varandra, men i dag har de blivit aktieägare i ett företag som till exempel sysslar med förmedling av sextjänster. Många har säkert blivit överraskade av detta. Själva apparaten är också så liten att man av misstag kan stoppa den i munnen i stället för tandprotesen, även i detta hänseende är förändringen stor.
Avregleringen har skapat farhågor om försämrad offentlig service och högre telefonavgifter. Så har det emellertid inte blivit, utan servicen har blivit mer mångsidig och priserna sjunkit. Pengar till den här kvarnen har förstås tillförts med hjälp av nya terminalutrustningar, nät och tjänster. 1998 års regelpaket låg rätt i tiden och tack vare ett resultatinriktat genomförande fungerade det bra i många medlemsstater. I vissa länder har genomförandet visserligen gått långsamt och till och med på ett formellt sätt. Vi ställer oss också bakom kommissionen när det gäller en förbättring av gränsöverskridande tjänster och ärlig konkurrens. Vi är bekymrade över att det ringa utbudet av abonnentanslutningar har förhindrat många användargrupper, framför allt de mindre bemedlade, att till exempel få tillgång till tillräckligt billiga Internetanslutningar. Man behöver också fler alternativa kommunikationsvägar, man måste utveckla den trådlösa kommunikationen och även till exempel utnyttjandet av kabel-TV-nät, dock utan särskild lagstiftning. Parlamentet påpekar att omfattande variationer i det nuvarande tillståndssystemet i olika medlemsstater har lett till rättslig osäkerhet. De särskilda tillståndsvillkoren skall vara tillräckligt öppna och på så sätt förhindra onödiga dröjsmål vid beslutsfattandet.
Europeiska unionens viktigaste reformstrategi utgörs av detta förändringsprogram som går under namnet eEurope. Ramarna för detta godkändes nyligen i Lissabon. Man måste tacka komissionen för att det europeiska informationssamhällets struktur och strategi på ett positivt sätt skiljer sig från andra såtillvida att man där förutom konkurrenskraften även beaktat till exempel samhörigheten, den sociala jämlikheten och sysselsättningen. Målet är att förhindra social diskriminering och att öka konsumenternas förtroende och sociala samhörighet. Rubriken för hela programmet är också ståtlig: Ett informationssamhälle för alla.
Radiofrekvenserna är en knapp naturresurs som man nu börjat auktionera ut. Vi ställer oss negativa till detta förutom när det gäller särskilda fall. Vi visste redan för två år sedan att GSM-auktionen i USA lett till en ansenlig röra, konkurser. I Indien har man också dåliga erfarenheter. De som förordar auktioner anser att detta är ett bra sätt att hantera resurser. Vi anser att det leder till höjda användaravgifter och till en långsammare spridning och utveckling av kommunikationstjänsterna. Auktionspriserna har nu trissats upp till obegripliga höjder och överförs till konsumenterna vilket innebär en ny teleskatt, och det är såtillvida en orättvis skatt att den är lika hög för såväl fattiga som rika. Nu när vi precis lyckats godkänna eEurope-programmet med alla dess goda mål så börjar man med hjälp av en ny "digital divide", en girig inkasseringsprincip, en skatt, att bromsa upp vårt i praktiken främsta projekt, utvecklingen av informationssamhället. Detta är ett orosmoment som enligt min mening borde utredas, och jag ber också kommissionen att omedelbart undersöka dess effekter i olika länder, dvs. vilka konsekvenser auktionsförfarandet lett till, detta för att vi skall kunna vara mera upplysta i våra ställningstaganden. Dessutom gynnar denna princip stora aktörer som sätter i gång och delar upp marknaden mellan sig, och till slut kan man befara att det går till på det viset att de, när vi minskar antalet regler, dvs. avreglerar, träffar en överenskommelse och återreglerar, skapar ett nytt regelverk, vilket inte kan vara rätt.

Alisandrakis
Herr talman, herr kommissionär, herrar kolleger! Användningen av radiospektrum för överföring av signaler framkallade en verklig revolution inom telekommunikationsområdet. Under de årtionden som har gått sedan dess har nya tillämpningar, där radiospektrum används, fortlöpande utvecklats. Vi har således, från den enkla trådlösa telegrafen, i dag nått digital överföring av ljud och bild, navigering per satellit och till tredje generationen mobiltelefoni. Här vill jag betona att telekommunikationerna inte är det enda användningsområdet för radiospektrum. Förutom de tillämpningar som har stöd i utsändande och mottagande av radiosignaler, finns också de s.k. passiva användningsområdena som har att göra med endast mottagande av signaler som skapas av naturliga fenomen. De mest betydande av dessa är radioastronomi, där man studerar naturliga fenomen bortom vår planet med stöd av deras utsändning av radiovågor, och fjärranalys av jorden då radiospektrum används.
Den ständigt ökande efterfrågan på radiofrekvenser till nya tillämpningar medför naturligtvis att man återkommande diskuterar principerna till grund för hur de ska fördelas, samt vilken politik som Europeiska unionen bör föra i denna fråga. Som ett svar på detta behov förde Europeiska kommissionen 1998 ut grönboken om radiospektrumpolitiken till offentlig debatt. Därefter offentliggjorde Europeiska kommissionen det meddelande, grundat på även den offentliga diskussion som vi redan nämnt, som vi idag utreder. Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi uttrycker sin tillfredsställelse med Europeiska kommissionens arbete och lägger sedan fram en rad slutsatser och formulerar vissa principer.
Man börjar med att konstatera att ett spektrum är en viktig naturtillgång som finns i otillräcklig mängd och att efterfrågan ständigt ökar och betonar att dess användning måste göras effektiv, så att det allmännas väl tjänas på bästa möjliga sätt och det stöder utvecklingen av nya tjänster av hög kvalitet. Ur den synvinkeln anser utskottet för industrifrågor att spektrumpolitiken inte kan styras uteslutande av marknaden och att det ekonomiska och samhälleliga värdet av användandet av frekvenser inte bör värderas utifrån möjligheterna till vinst, utan att kommersiella intressen och samhällsintressen måste samverka på ett balanserat sätt.
Vidare betonar utskottet för industrifrågor att särskilda åtgärder måste vidtas så att man ser till att tillräckligt antal frekvenser finns för offentligägda och privata radio- och TV-sändningar, för radioamatörer, för navigeringssystem och för passivt bruk, t.ex. radioastronomi och fjärranalys av Jorden. Utskottet för industrifrågor ansluter sig till Europeiska kommissionens förslag om skapandet av en specialistgrupp för spektrumpolitik med en rent rådgivande roll och en öppen inre struktur och funktion. Trots att utskottet medger att det skulle vara önsvärt med en i viss grad ökad harmonisering av gemenskapens radiospektrumpolitik vad gäller tjänster och tillämpningar med bärvidd över hela Europa, antar dock inte utskottet Europeiska kommissionens förslag till inrättandet av ett regelverk på alleuropeisk nivå, något utskottet anser vara alltför tidigt och förhastat.
Jag vill fästa er uppmärksamhet på ett ämne som blivit föremål för allvarlig begrundan i utskottet för industrifrågor - även Paasilinna tog upp det tidigare - alltså i vilken utsträckning principen om fast taxa för bruk av frekvenser skall antas, auktionsförfarande och skapandet av en sekundär marknad. Den föredragandes ståndpunkt är att radiofrekvenser i sig inte kan bli ett köp- och försäljningsobjekt, därför att det skulle leda till att man avskiljer överlåtelsen av frekvensen från den användning den var avsedd för. Därtill i sin praktiska tillämpning med auktionsförfarande och en sekundär marknad, kommer det konsekvent att leda till en dominans av de starkaste ekonomiska intressena som kommer att få en monopolställning på marknaden. Föredraganden ansluter sig till att inbetalning av ett totalbelopp skall gälla för varje kommersiell tjänst som använder spektrumet. Utskottet för industrifrågor har inte antagit min synpunkt och, utan att det ansluter sig enhälligt för auktionsförfarande, anser utskottet att det kan passa vid kommersiell användning.
Jag skulle vilja framhålla för mina kolleger att resultaten från auktionen nyligen av radiofrekvenser för tredje generationens mobiltelefoni i Förenade kungariket ger anledning till eftertanke i denna fråga. I själva verket kommer de enorma summor som man rörde sig med vid auktionen inte att härröra från företagens vinster, utan de kommer att betalas av användarna. Jag hörde att i Förenade kungariket, för att det som betalades vid auktionen inte skall medföra förlust, måste varje man, kvinna och barn varje år förbruka 400 pund på telefonsamtal. Låt oss alltså tänka på de konsekvenser som sådant har i praktiken för slutanvändaren. Jag uppmanar alltså mina kolleger att anta ändringsförslagen 4, 12, 5 och 6, så att vårt slugiltiga beslut innehåller ett klart ställningstagande mot auktioner.

Harbour
Herr ordförande! Jag vill på PPE-DE-gruppens vägnar gratulera Paasilinna till betänkandet, som vi i hög grad välkomnar. Han har inte bara utarbetat ett mycket kortfattat utan också slagkraftigt betänkande. Det är helt rätt svar på telekommunikationsmeddelandet från kommissionen, och exakt vad vi behövde för att ge oss en grund på vilken vi kan gå in i vår nästa behandling av hela det elektroniska kommunikationspaketet, som vi skall debattera igen om en månad.
Jag vill inrikta mig på vissa av de huvudpunkter som belyses i betänkandet. Jag kommer att lämna frågorna om radiospektrumspolitiken till min kollega, Niebler, som kommer att svara på vår grupps vägnar på betänkandet av Alyssandrakis.
Bara för att gå framåt med vissa av frågorna i samband med öppnandet av marknaden. Det första och mest uppmuntrande från vår synpunkt sett är att vi nu ser hur klokt det var att öppna telekommunikationsmarknaden. Att ha ett öppet konkurrenskraftigt system har nu blivit accepterat. Det är fullständigt accepterat och vi måste nu överföra det och gå framåt så snabbt som möjligt mot vidare avregleringar och ännu snabbare öppningar av de marknader som fortfarande fungerar bristfälligt.
Det finns en ofantlig mängd detaljerade analyser i betänkandet och det visar tydligt konsumentfördelarna med prisnedsättningar, valmöjlighet och ökade tjänster som har strömmat fram efter avregleringen. Det visar emellertid också tydligt att det finns alldeles för många hinder och kommissionen har vårt fulla stöd med att ta itu med dem.
För att konsumenterna skall kunna dra fördel av detta val måste de uppmuntras att handla på olika ställen, jämföra priserbjudanden, kontraktsvillkor och tjänstepaket som i många fall kan vara ganska komplexa. Vi skulle vilja uppmuntra oberoende regleringsorgan att arbeta tillsammans för att skaffa fram enkla opartiska prisjämförelser till konsumenterna och utnyttja den sorts verktyg som de har till hands, såsom Internet, för att ge konsumenterna möjlighet att beräkna den verkliga samtalskostnaden. Vi uppmuntrar justerarna att dela bästa metoder med varandra för att skaffa ett enhetligt system för pris- och kontraktsjämförelse.
Vi vill inte ha en utvecklad marknad om vi inte får investeringar. Den andra frågan vi måste ta upp är investerarnas förmåga att ge tillräcklig avkastning på investeringen. När vi därför granskar de marknadsöppnande regleringarna måste vi se på konkurrensmetoder och uppmuntra till konkurrens mellan plattformarnas olika delar och faktorer. Det är något som vi skall ta upp i nästa meddelande.
Vi välkomnar betänkandet som verkligen kommer att uppmuntra till marknadsöppnande till fördel för konsumenterna och den europeiska ekonomin.

Glante
Kommissionär Liikanen, mina damer och herrar, kolleger! För min partigrupps räkning vill jag yttra mig gällande vissa delar av Alyssandrakis betänkande om kommissionens meddelande om radiospektrumpolitik. Detta meddelande och betänkandet om meddelandet utgör en del av betänkandena i parlamentet om telekommunikationsområdet vilka hör nära samman. Jag kan nämna betänkandet av Thors som man snart kommer att rösta om, samt betänkandena av van Velzen och Paasilinna, som just talat, och av min kollega Alyssandrakis.
Här vill jag också ytterligare en gång tacka kollegerna föredraganden, skuggföredraganden och de gruppsansvariga för samarbetet mellan grupperna på detta område. Frekvenser är i motsats till den kabelbundna infrastrukturen inte oändligt utbyggbara. Såtillvida måste de behandlas för sig. Radiospektrumpolitiken har en i Europeiska unionen, men även globalt, växande betydelse som hänger samman med de nya teknikerna - UMTS har nämnts här - men även med den kända överbryggningen av den sista milen för att sätta ortstaxorna i rörelse.
Licensbeviljandet - oavsett om det sker via auktioner eller via en s.k. skönhetskonkurrens - är reglerat, och de första resultaten av detta från Förenade kungariket föreligger, det sade flera av föregående talare. Paasilinna och Alyssandrakis har upplyst oss om det. Auktioner kan leda till höga priser. Också i Tyskland förmodar man att det är ett faktum att auktioner resulterar i mycket höga priser. Vissa kolleger i min partigrupp hyser betänkligheter, då de förmodar att dessa höga belopp som därvid blir fallet, tillsammans med de investeringar som måste göras på detta område, leder till att de totala kostnaderna övervältras på konsumenterna. Det må så vara. Men jag vill peka på en sak, nämligen att även vid införandet av GSM-systemet var de första instrumenten dyra och de första avgifterna som krävdes mycket höga. Med tilltagande penetration av marknaden har priserna emellertid sjunkit.
Det är viktigt, menar jag, att vi riktar en vädjan till regeringarna, att de pengar som inflyter från auktioneringen på dessa områden också skall användas för att förverkliga informationssamhället och sprida förutsättningarna för detta i medlemsländerna. Som nyckelord kan jag nämna det program vi ständigt krävt, "Skolorna till nätet" eller "Offentliga förvaltningar och bibliotek till nätet". Den genomsnittlige EU-medborgaren lär säkert, när han vill använda Internet, utnyttja sin PC hemma, i biblioteket eller i förvaltningen. Jag tror inte att han i första rummet kommer att bli den första användaren av UMTS-instrumenten.
Dessutom kommer inkomsterna från auktionen att kunna avlasta medlemsländernas budgetar. Även budgetavlastningen bidrar till att göra politiken handlingskraftig på nytt - men det ligger litet utanför vårt speciellt tekniska ämne. Såtillvida anser jag inkomsterna vara berättigade. Jag hoppas att kollegorna stöder min grupps ändringsförslag 8. Vi kan dock inte stödja några av de andra ändringsförslagen.

Thors
Herr talman, ärade kommissionär! Tidigare talare har nämnt den breda konsensus som råder om vinsterna med liberalisering av telesektorn. Någon sådan rådde inte tidigare. Till min stora glädje har jag kunnat konstatera att det är liberala personer som har gått i förtruppen för detta, kommissionär Bangemann liksom Finlands dåvarande trafikminister Norrback, som var bland de första ministrarna att liberalisera denna sektor.
Jag vill exempelvis nämna att vi i Finland förra året kunde se att GSM-priserna i genomsnitt var sju procent lägre. Även utlandssamtalen var tio procent lägre än tidigare. Vi gör alltså fortfarande ganska stora framsteg på detta område.
Jag hoppas också att vi i fortsättningen skall kunna föra en lika öppen dialog med kommissionen om utvecklingen inom denna sektor. Kommissionen gör många undersökningar och efterforskningar. Vi behöver opartiska uppgifter för att kunna följa med och som samhälleliga beslutsfattare kunna fatta de nödvändiga besluten.
I dessa två betänkanden behandlas stora och små frågor. Liksom tidigare talare tackar jag för ett gott samarbete med föredragandena. De stora frågorna handlar om hur alla skall kunna få bredband samt om de auktioner som vi har varit inne på. Det är klart att det är upp till varje medlemsstat att avgöra sin strategi för hur de skall få nät med hög överföringshastighet till alla. Vi vill emellertid i dag ge ett starkt stöd till kommissionens rekommendation att dominerande nätoperatörer skall vara skyldiga att tillåta samtrafik ända fram till abonnenterna. I vissa medlemsstater är detta redan fallet, t.ex. i mitt hemland, Finland. Även där skulle man dock kunna överväga att gå vidare genom att införa att dominerande operatörer blev skyldiga att hyra ut teleföretagens utrymmen för utrustning. Jag tycker att vi skall se till att vi får ett verkligt gott kapacitetsutnyttjande, bättre service och därmed lägre priser.
Auktionsfrågan har väckt diskussion och gör det varje dag. Man kan väl fråga sig med det svenska uttrycket: Är det så att snålheten bedrar visheten? Förutom risken att auktionspriserna för tredje generationens mobiltelefoner leder till uppbromsning i utvecklingen, finns det två andra saker som jag skulle vilja betona. Det kan finnas en risk för att roamingen för tredje generationens mobiltelefoni äventyras. Det kan även finnas en risk för att barriärer uppstår mellan medlemsländerna. Därför hoppas jag att kommissionen är uppmärksam på denna fråga, och att vi kan föra en nyskapande diskussion i ämnet.

Ortuondo Larrea
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det har gått tjugo år sedan filosofen och essäisten Alvin Toffler definierade den nya informationstekniken som den tredje av mänsklighetens stora revolutioner.
Men i Europa fäste vi åter igen inget större avseende vid våra tänkare medan Förenta staterna under tiden, det senaste årtiondet, höjde sin bruttonationalinkomst och inkomst per capita så att de kom att överstiga motsvarande indikatorer i Europeiska unionen där de knappt uppgick till 75 procent av amerikanarnas. Medan hälften av Internetanvändarna i dag är amerikanare och 44 procent av hemmen är direktanslutna till nätet ligger motsvarande andel i Europa på knappt 15 procent.
I dag rör vi oss i snabb takt framåt i våra satsningar på informationssamhället, datateknik, Internet, det galileiska nätet med en fortsättning och kommunikation via satellit, en avreglering och konvergens på telekommunikationsområdet och rent generellt på tekniska framsteg.
Mot bakgrund av allt detta kräver jag att medlemsstaterna snarast börjar tillämpa samtliga direktiv beträffande radio och TV, rösttelefoni, samtrafik och bevarande av nummer, allmänna godkännanden och tillstånd, hyrda ledningar, erbjudanden om öppna nät, mobiltelefoni och uppgiftsskydd.
I det avseendet måste vi kritisera och förkasta det faktum att de nationella myndigheterna med lagstiftningsbefogenheter i vissa stater - till exempel i Spanien, Tyskland, Sverige och Storbritannien - inte sköter sina uppgifter ordentligt, något som har orsakat klagomål från de nya företagen som är med om att de monopolbolag som redan finns på telekommunikationsområdet ställer till problem och försinkar den fria konkurrensen till nackdel för användarna.
Å andra sidan begär vi att man åtminstone uppmuntrar fasta taxor för anslutning till Internet, till nätverk till nätverk, och vi förespråkar dessutom att det skall vara gratis, att det precis som hälso- och sjukvård eller utbildning skall tillhandahållas som en offentlig service som är viktig för medborgarna.

Seppänen
Herr talman! Vi har i Europa - och även globalt - övergått till en elektronisk kapitalism. På börserna är IT-bolagens aktier föremål för en guldrusch. IT-aktierna är vår tids Klondyke. I herrarna Paasilinnas och Alyssandrakis betänkanden framhålls behovet av regler för guldgräveri: Om man inte tryggar allmänna och offentliga intressen lägger de rika, stora och snabba beslag på allt, äter upp alla frukter av den nya tekniska utvecklingen. Förnimmelseindustrin är stadd i en snabb koncentration som betalas av konsumenterna. Kampen om marknadsandelar när det gäller till exempel nästa generations mobiltelefonfrekvenser kommer att höja konsumentpriserna till skyarna. Aktieintäkterna kommer ju alltid i sista hand från samtalsavgifter. Nu måste man se till, precis som Alyssandrakis föreslår, att man tryggar allmänhetens intressen och tryggar en tillräcklig tillgång till radiofrekvensband för offentliga sändningar. Detta kommer inte att lyckas om knappa naturresurser såsom radiofrekvenser auktioneras ut till högstbjudande storföretag för monopolanvändning.

Niebler
Ärade herr talman, ärade herr kommissionär, ärade kolleger! Också jag vill börja med att hjärtligt tacka Alyssandrakis, föredraganden för hans betänkande om radiospektrumpolitiken. Hur viktiga frekvenserna är för framför allt näringslivet visas av auktionsförloppet för frekvenserna för mobiltelefoni av tredje generationen, de s.k. UMTS-frekvenserna, som för närvarande äger rum i vissa medlemsländer. Ämnet har redan berörts av Paasilinna med flera. I Storbritannien såg sig mobilteleoperatörerna tvungna att betala sammanlagt 38,5 miljarder euro för frekvensbanden. I Tyskland väntar man vid auktionsförfarandena belopp i storleksordningen 50-60 miljarder. En sådan utveckling har ingen förväntat sig. Auktionerna sades inbringa belopp till en tiondel av nämnda belopp. Det skulle marknaden ha kunnat bära.
Den nuvarande utvecklingen vid utauktioneringen ger enligt min uppfattning anledning till allvarlig oro. Företagen får sin finansiella grund för investeringar i infrastruktur och nya innovationer undandragen. Dessutom kan operatörerna inte erbjuda kunderna någon billig mobil tillgång till Internet. Just detta bedömdes tills nyligen vara chansen att inhämta USA:s försprång. Och utöver detta leder olika förfaringssätt i medlemsländerna - alltså antingen utauktionering eller beauty contest - vid dessa miljardbelopp till snedvridningar av konkurrensen på den inre marknaden.
En del regeringar är uppenbarligen beredda att sätta utvecklingen av mobiltelefonin, som är en av Europas framtidsindustrier, på spel för att sanera statsbudgeten. Herr kommissionär Liikanen, får jag helt öppet tilltala er i detta ämne: Vilken ståndpunkt intar Europeiska kommissionen till denna utveckling? Ser ni något handlingsbehov på europeisk nivå? Låt mig hålla fast vid den åsikten att jag rent principiellt anser utauktionering av kommersiell nyttjanderätt vara en bra modell. Emellertid tror jag att utvecklingen på området för utauktionering av UMTS-licenser bör föranleda att man ännu en gång tänker över den "rena läran".
Sedan kan jag själv helt kort anmärka gällande betänkandet: Enligt mitt förmenande har det utkristalliserats tre prioriteringar för en ny utformning av radiospektrumpolitiken i den debatt vi fört i utskottet för industri, utrikeshandel, forskning och energi. De finns fastslagna också i betänkandet av Alyssandrakis. För det första: de europeiska institutionerna måste få en starkare representation på världsradiokonferenserna. För det andra: gemenskapen måste vid förhandlingarna inom CEPT, alltså Europeiska post- och telesammanslutningen, få artikulera sig på så sätt att gemenskapens intressen blir iakttagna i högre grad i radiospektrumpolitiken. För det tredje: kommissionen måste kunna kräva av medlemsländerna att de, omgående och utan motstånd, släpper på de nödvändiga frekvenserna för de alleuropeiska tjänster och tillämpningar som beslutats av råd och parlament. För detta måste motsvarande föreskrifter utarbetas.

Caudron
Herr talman, herr föredragande, kära kolleger! 1993 åtog sig Europeiska unionen att avreglera telekommunikationssektorn.
Detta beslut har sedan dess lett till att en rad direktiv har antagits, och man har ofta upprepat att det bakom dessa bestämmelser finns ett politiskt mål: tillväxt, sysselsättning, konkurrenskraft samt att alla skall få tillträde till informationssamhället, där det skall finnas lämpliga rättsliga skydd.
I det sammanhanget har kommissionen fullgjort sin överinseende funktion och framställt en rad betänkanden. Det meddelande vi debatterar i kväll ligger i linje med detta tillvägagångssätt. Jag skulle vilja säga att den presenterade sammanfattningen är minst sagt nyanserad. Sedan två år tillbaka, då avregleringen fullbordades, karakteriseras telekommunikationsmarknaderna av tillväxt, nystartade företag och sänkta avgifter på vissa håll. Samtidigt har vi konstaterat minst sagt allvarliga brister, bl.a. det man kallar den numerära klyftan mellan regioner och medborgare, vilket har att göra med kostnaderna för att få tillgång till dessa nya tjänster, och med denna klyfta utestängs vissa medborgare och regioner från det nya tekniksamhället. Om vi vill undvika nya klyftor i vårt samhälle måste vi därför absolut bevara målet om samhällsomfattande tjänster med kvalitet.
För övrigt debatterar vi i dag sänkta kostnader för tillgång till Internet mot bakgrund av konkurrensen på det lokala telefonnätet. Jag tror att målet är lovvärt, men att man måste undvika vissa misstag och därför diskutera saken seriöst med de nationella myndigheterna.
Jag vill också nämna kravet på att förenkla reglerna; konsumentskyddet; de nationella förordningsmyndigheternas roll samt systemet för beviljande av licenser, som vi har talat länge om. Ett sista ord: att avreglera är inte ett mål i sig; det gäller att se till att övergången till informationssamhället genomförs av alla och för alla genom att skapa varaktiga arbetstillfällen, vilket långt ifrån alltid är fallet på det här området.

Matikainen-Kallström
Herr talman! Jag tackar Reino Paasilinna för ett grundligt och bra betänkande, men samtidigt tackar jag också kommissionen som gjort mycket till förmån för utvidgningen av Internet och för detta eEurope-program. Såsom även kommissionen konstaterar har man under senare år gjort stora framsteg inom EU:s telekommunikationssektor, men framför allt på mobiltelefonimarknaden finns det det fortfarande mycket kvar att lära sig. Till exempel måste man fundera över möjligheten att välja mobiltelefonoperatör via förval. Man måste erbjuda den möjligheten om man med hjälp av utredningar kan bevisa att konsumenterna drar nytta av detta förval. Kommissionen måste i fortsättningen lägga ned mer energi för att se till att de så kallade roaming-avgifterna, som operatörerna tar ut av användarna, i alla EU-länder sänks till en vettig nivå som grundar sig på verkliga kostnader. Samtidigt måste kommissionen se till att de avgifter som man tar ut av operatörerna håller sig inom rimlighetens gränser.
Logiken i EU:s verksamhet är alltså tudelad. Operatörerna får inte skinna användarna, men operatörerna får inte heller skinnas av myndigheterna. Operatörernas kostnader kan bli orimligt höga om frekvenserna för den nya generationens mobiltelefoni auktioneras ut. Auktioner kan också snedvrida konkurrenssituationen om operatörerna börjar lämna in så kallade taktiska anbud på frekvenserna för att skada konkurrenternas situation i auktionen. Därför är "skönhetstävlingar" mellan operatörerna ett klart konsumentvänligare alternativ. Åtminstone Storbritanniens senaste UMS-auktion, där priserna steg till astronomiska pundbelopp, får alarmklockorna att ringa. Efter klubbslaget är det alltid konsumenten som betalar räkningen, och det vill vi ju inte, vi hör alla till dessa konsumenter. Om vi även i framtiden i mycket stor omfattning vill ha Internet på skolor, bibliotek och inom räckhåll för alla och även utnyttja dess framtida möjligheter i konkurrensen med USA måste Internet vara billigt för alla.

Read
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger, kan jag få lägga till mina gratulationer till kommissionen och till mina två kolleger, föredragandena, för de snabba och grundliga betänkandena. Jag vill kommentera de båda betänkandena i några få men, jag hoppas, betydelsefulla avseenden.
Vad gäller betänkandet av Paasilinna vill jag kommentera och kanske be kommissionen kommentera hela frågan om balansen mellan reglering och avreglering. Caudron berörde detta i sitt inlägg som gick ut på att fördelarna med avregleringen har upplevts oproportionerligt i affärsvärlden och av dem som ringer långdistanssamtal och nationella samtal, samtidigt som inhemska konsumenter har haft mindre nytta av det, särskilt de personer som ringer få samtal eller personer som bor ensamma. Jag vill fråga kommissionsledamoten om regleringshastigheten och syftet med reglering. Det kändes gott att se att kommissionen vidtog brådskande åtgärder, till exempel, med avseende på hyrd linje och avgifterna för hyrda linjer där den befintliga lagstiftningen inte har genomförts ordentligt. Attitydskillnader, skillnader i etik, resurser och grad av oberoende bland de nationella justerarna är fortfarande ett orosskäl.
Vad gäller betänkandet om spektrum har andra nämnt frågan i vilken utsträckning det är viktigt att olika system för att besluta om den tredje generationens mobila licenser har utvalts. Det betecknande och jag skulle vilja att kommissionen kommenterade det med avseende på tredje generationens mobiltelefoner samt digital television som är de båda områden där Europeiska unionen har ledningen. Jag skulle också vilja fråga kommissionsledamoten om han tror att metodskillnaderna snedvrider konkurrensen och kan han säga parlamentet vilka åtgärder han skall vidta för att övervaka och ta itu med frågan?

Rübig
Herr talman, ärade kommissionär Liikanen, chèr ami Paasilinna! Det är en stor glädje för mig att kunna diskutera detta viktiga ämne gällande auktioneringslust gentemot skattefrustration, så att säga. Det är en lust att få höga inkomster, men det är en frustration när man vet att inkomsterna från utauktioneringen de facto innebär en frivilligt accepterad beskattning. Jag tror att vi kan lära något av det sätt man bedriver utauktionering i Storbritannien på den här punkten. De som ansökt om dessa licenser har faktiskt räknat fel på ett kommatecken. De tvingas betala mer än faktor 10 för att få licenserna. Jag tror att det på sikt kommer att få konkurrenssnedvridande effekter, eftersom andra företag vilka endast måste delta i en "beauty contest", då naturligtvis kan bedriva en väsentligt aggressivare prispolitik och i förlängningen sedan ta över telekommunikationsbolag med svag likviditet. Därför gäller det nu att på kort sikt göra möjligheterna och riskerna med de olika sätten att ge ut licenser på till föremål för granskning.
Jag tror att det vore en viktig uppgift för kommissionen att också analysera auktionsbeloppen och de konsekvenser detta får; och till dem som ropar in licenserna bör man med den största tydlighet kritisera dem för huruvida de är medvetna om vilka risker som lagstiftaren, den legislativa makten, fortfarande har att bära. Ingen vet hur lagstiftaren framdeles kommer att engagera sig för denna universaltjänst. Vår partigrupp är ju emot detta på mobiltelefoniområdet. Men trots detta känner man inte till vad som kommer att tillkomma t.ex. i samband med nummerportabiliteten eller dataskyddet. Jag skulle kunna räkna upp åtskilliga saker som skulle kunna göras från lagstiftarens sida och som utgör en avsevärd risk för utauktioneringen. Jag tror att man naturligtvis också bör ta sig en titt på börskurserna. Om ett företag i Spanien så att säga bara deltar i en beauty contest och betalar väldigt litet för det, så kommer förstås detta företags börskurs stiga i motsvarande mån. Det har högre likviditet och ett assymmetriskt förhållande på marknaden. De företag däremot som måste betala stora belopp för sin licens och inte har den möjligheten får snart problem på börsen. Därför: Skall man nu tillämpa auktionsförfarandet så måste det ställas krav på rambetingelser. Till exempel skulle man kunna tänka sig att man i första hand gynnar investeringar i utbildning och vidareutbildning med dessa auktionsinkomster, man skulle kunna gynna investeringar i forskning och utveckling med tyngdpunkt på företagsgrundare eller små och medelstora företag, vilka särskilt ägnar sig åt programutveckling inom telekom-, Internet- och multimediabranscherna. Slutligen skulle man kunna tänka sig, förstås, att främja infrastrukturen, för att driva på för konkurrenskraftiga ledningar, nät och maskinvaruutveckling. Men att bara skjuta över pengarna till budgeten, det är väl litet!

Liikanen
. (EN) Herr ordförande! Jag vill gratulera herr Paasilinna och herr Alyssandrakis för deras punktliga och ovärderliga arbete. Såsom en del av en pågående övervakningsövning av kommissionen är den femte rapporten scenen för många av de slutsatser och rekommendationer som har gjorts i meddelandets översikt som gavs ut på samma gång och på vilka vi och Europaparlamentet arbetar för närvarande.
Betänkandet av Paasilinna berör oundvikligen vissa av de frågor som skall tas upp i de slutliga förslagen som vi kommer att diskutera här igen nästa månad.
Kommissionen delar mycket av den oro som uttrycks i betänkandet av Paasilinna om den aktuella regleringssituationen. De är av avgörande betydelse för informationssamhället, utvecklingen av Internet, e-handel och m-handel - mobil handel. De erbjuder obolagiserat tillträde till lokalnätet, underlättar utveckling med licens, samhyrning, förval av bärare samt de nationella regleringsmyndigheternas oberoende och makt.
Kommissionen håller på att ta itu med många av dessa problem som ni identifierar för närvarande. Den har rekommendationen från nyligen om den lokala slingan för sammanpackning. Kommissionen kommer också att använda sin makt med avseende på konkurrens för att noggrant övervaka dominerande ställning.
Vi har också gjort en reviderad rekommendation om prissättning vid sammanlänkning och nu har vi pågående förstärkningsåtgärder och överträdelseförfaranden mot till exempel ett antal medlemsstater i fråga om förvalsbärare och lokala tariffstrukturer.
I avvaktan på att den nya ramen skall antas som kommer att läggas fram i juni kommer kommissionen att fortsätta att trycka på för att de aktuella reglerna skall genomföras effektivt. Detta begärs av marknadsaktörer, nationella tillsynsmyndigheter och nationella förvaltningar och har nu enhälligt fått avtal vid toppmötet i Lissabon.
Kommissionen håller för närvarande på att utarbeta det sjätte rambetänkandet som skall antas under år 2000. Parlamentets betänkande kommer att bli en stor insats. Jag är säker på att betänkandet kommer att bli en referens vid uppföljningen av informationssamhället.
Kabelsystemen kommer att granskas närmare av kommissionen. Vi har redan en politik att kräva avyttrande av kabel-TV-nät för att säkra större lokal kompetens och stimulera investeringar och tjänster såsom parlamentet uppmanar till i betänkandet.
Vad gäller radiospektrumfrågor och betänkandet av Alyssandrakis, instämmer jag i att radiospektrum är en alltmer sällsynt och värdefull resurs. Det används inom många viktiga politikområden i EU, såsom telekommunikationer, radiosändning, transport, forskning och utveckling som alla är mycket viktiga för europeisk ekonomi.
Mobila och trådlösa kommunikationer utvecklas i snabb takt och det oväntat höga resultatet av utauktionering av spektrumlicenser i Förenade kungariket visar sektorns växande betydelse. Budskapen i grönboken om radiospektrum visar dessutom på behovet att ta itu med vissa radiospektrumfrågor på gemenskapsnivå och nå en balans mellan olika användarsektorer. För det andra, en gemenskapsåtgärd är fördelaktig om den vidtas inom en tydlig regelram. Politiskt stöd krävs för övrigt för att underlätta att gemenskapens målsättningar uppfylls på internationell nivå.
Vi har den pågående radiokonferensen i Istanbul där frågor såsom Galileo eller tredje generationens spektrum kommer att diskuteras. Kommissionen välkomnar därför betänkandet av Alyssandrakis. Eftersom betänkandet påkallar en radiospektrumpolitik som fullföljer gemenskapens politik är det nödvändigt med ytterligare harmonisering av radiospektrum. Vi måste få utveckling av informations- och kommunikationsteknik och en balans mellan samtliga spektrumbehov inbegripet privat och offentligt intresse. Den europeiska industrin konkurrensförmåga på global nivå måste utvecklas i de europeiska medborgarnas intresse.
Samtidigt skulle kommissionen vilja betona att det är brådskande och inte för tidigt att få en lämplig ram på gemenskapsnivå för att genomföra de alternativ för spektrumpolitik som antogs i gruppen för spektrumpolitik och säkra att resultaten från harmoniseringsuppdraget genomförs i unionen. Vi skulle utan dröjsmål kunna främja harmoniseringsåtgärder som motsvarar teknisk utveckling och marknadsutveckling. Kommissionen kommer varje år att rapportera till rådet och Europaparlamentet om de vidtagna åtgärderna.
När det gäller ytterligare åtgärder kommer kommissionen att i slutet av juni - efter parlamentets diskussioner och omröstningarna om radiobetänkandena - lägga fram en lämplig ram för radiospektrumpolitik i EG. Den kommer också att ta hänsyn till resultatet från den allmänna diskussion som för närvarande äger rum i översynen för 1999.
Vi förstår debatten om auktionspriserna väl som har fått mycket uppmärksamhet här. I enlighet med de aktuella nya reglerna måste kommissionen erkänna medlemsstaternas behörighet att välja sin föredragna spektrumlicensmetod vare sig det är den administrativa metoden eller auktionsmetoden, men kommissionen kommer att nära övervaka utvecklingen för att undvika snedvridning av konkurrensen och säkra genomförandet av licensdirektivet samt också utveckling av teknik och tjänster i de europeiska medborgarnas intresse.
Read ställde en fråga om balansen mellan konkurrens och reglering. Jag skulle säga att vi behöver reglering för att främja konkurrensen eftersom annars kan flaskhalsar verkligen vara ett hinder för konkurrensen vilket kan hjälpa medborgarna eftersom det kommer att locka till lägre priser och högkvalitativa tjänster. Men det finns områden där vi också har ett avsevärt offentligt politiskt intresse, särskilt med hänsyn till allmän tjänst och dataskydd. På dessa områden kommer kommissionen att utarbeta förslag i samband med den nya lagstiftningen om elektroniska kommunikationer som kommer att läggas fram i slutet av juni.
Samtidigt ämnar också kommissionen fastställa balansen mellan marknaderna och offentlig politik i samband med den europeiska handlingsplanen som bör läggas fram i nästa vecka.
Vad slutligen gäller sammanhållningen av licensutdelningsåtgärderna måste vi se till att det inte kommer att bli någon snedvridning av konkurrensen och säkra genomförandet av licensdirektivet. Hela denna diskussion är mycket viktig för att fastställa innehållet i den nya lagstiftningen för elektroniska kommunikationer och jag är säker på att dessa frågor inte kommer att vara bara ett fåtal passionerade specialiserade ledamöters angelägenhet såsom fallet är i dag - elektroniska kommunikationer kommer att vara en betydande politisk fråga inom de närmaste åren.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär Liikanen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Att stärka enhetligheten i den europeiska rymdpolitiken
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0119/2000) av Alyssandrakis för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens arbetsdokument "Att stärka enhetligheten i den europeiska rymdpolitiken" (SEK(1999) 789 - C5-0336/1999 - 1999/2213(COS).

Alisandrakis
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar kolleger! Då Sovjetunionen sände upp den första satelliten 1957 markerade det starten på utforskningen av rymden och samtidigt utgjorde det början på en ny epok för mänskligheten. Människans möjlighet att sända upp rymdfarkoster har utvidgat våra gränser långt bortom jordatmosfären och har gett oss en mängd nya kunskaper om solsystemet, men också om hela universum. Samtidigt har det gett möjlighet till praktiska tillämpningar som har förändrat våra liv. Användningen av satelliter i telekommunikation, i väderprognoser, fjärranalys av jorden och navigering, är så utbredd att man har svårt att föreställa sig att dessa verksamheter skulle kunna fortsätta utan användning av rymden. Dessutom har de höga tekniska kraven på rymdapparaturen blivit utgångspunkt för enorma tekniska framsteg som gradvis nått in i vårt vardagsliv. Rymden har också alltid haft en strategisk betydelse eftersom den som kontrollerar rymden samtidigt också kontrollerar jorden. Rymden är en sektor där framför allt det internationella samarbetet är särskilt betydelsefullt. Inom Europa har Europeiska rymdstyrelsen (ESA), som är en oberoende organisation i vilken 14 europeiska länder deltar, varav 12 är medlemmar i Europeiska unionen, spelat en avgörande roll i samarbetet för utforskning av rymden, tillämpningar i rymden, och för utveckling av forskning från rymden.
Både rådet, Europeiska kommissionen och Europaparlamentet har sysslat med rymdpolitiska frågor vid flera tillfällen hittills. Som diskussionens politiska huvudfråga har framträtt utformandet av ett sammanhållet synsätt rörande rymden samt främjandet av ett samarbete mellan Europeiska unionen och ESA grundat på konkreta mål inom en tydlig ram.
Arbetsdokumentet från Europeiska kommissionen som vi tar upp i dag kommer som svar på omröstningen i rådet den 22 juni 1998 då kommissionen uppmanades vidta praktiska åtgärder för att främja samarbetet mellan Europeiska unionen - ESA. I texten diskuteras aspekter på Europeiska unionens rymdpolitik som rör praktiska tillämpningar främst inom områdena för telekommunikation, navigering samt fjärranalys av jorden utan att vare sig utforskning av rymden eller dess användning för vetenskaplig forskning blir omnämnda. Ur den synvinkeln är dokumentets räckvidd något begränsad eftersom en samlad rymdpolitik inte borde omfatta bara de praktiska tillämpningarna. Kommissionen uttrycker klart det faktum att ett sammanhållet synsätt är nödvändigt för Europeiska unionen. I det syftet har redan skapats en rådgivande struktur för rymden och relaterade frågor med aktiv medverkan av ESA. Denna struktur innehåller en rådgivande grupp för rymdfrågor samt andra grupper på hög nivå. I Europeiska kommissionens dokument kommer man fram till att Europeiska unionen måste finna nya sätt att sätta en rymdpolitik i verket och man föreslår konkreta grundprinciper.
I resolutionen från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi uttrycks en stark önskan att rymden skall användas för fredliga ändamål till nytta för hela mänskligheten. Samtidigt anses det att rymdpolitiken inte bara kan styras av marknaden, och att man med långsiktiga uppskattningar måste beakta nyttan med och riskerna med exploateringen av rymden, inte bara utifrån industrins intressen, utan även för alla människors välfärd. Resolutionen betonar betydelsen av internationellt samarbete, behovet av att alla medlemsstater deltar i rymdverksamheten, betydelsen av samarbete med tredje land och framhåller att ESA har fungerat effektivt och har spelat en ledande roll inom forskningen, samt för tillämpningar i rymden, både i Europa och globalt.
Utskottet för industrifrågor välkomnar Europeiska kommissionens avsikt att skapa en politisk ram för framtida program och betonar att den måste utvecklas efter omfattande och grundliga överläggningar mellan alla inblandade parter. Utskottet ansluter sig till en vidare utveckling av uppskjutningssystem, utveckling av nya system för telekommunikation, samt för en utveckling av europeisk medverkan i Station Alphas program och upprepar Europaparlamentets stöd till utvecklingen av ett globalt system för satellitnavigering, det kända Galileo. Utskottet uppmanar kommissionen, i samarbete med medlemsstaterna, att vidta alla nödvändiga åtgärder för en effektiv användning av rymdsystemen för att hålla miljön och säkerheten under uppsikt, skydda medborgarnas liv och naturtillgångarna, på ett tidigt stadium lokalisera och till och med förhindra naturkatastrofer eller skapade katastrofer samt hjälpa till att bekämpa bedrägerier. Jag är övertygad om, herrar kolleger, att den diskussion vi för i dag kommer att hjälpa en vidare utveckling av politiken inom rymdområdet.

Radwan
Herr talman! Först ett stort tack till kommissionen och till föredraganden för det arbete de presterat och för ett gott samarbete. I fråga om rymdfärder handlar det ju om ett högteknologiskt område som har en stark framåtverkande karaktär och tar fram tillämpningar i dag som kommer att stå den breda massan till förfogande först om en tio-femton år. Europa konkurrerar här med länder som USA, som naturligtvis ligger främst, men även olika asiatiska länder och Ryssland. Vi måste se till att Europa positionerar sig starkare på detta strategiska område och skaffar sig en ledande roll. Ett positivt exempel här är den allom bekanta Airbus, som genom åratal av samarbete mellan länder och industrier har lett till att vi i dag spelar en ledande roll i den civila flygplansindustrin och på vissa segment till och med har en 50-procentig marknadsandel.
Här handlar det alltså inte bara om själva rymdfärden, utan även om frågan om Europas framtida konkurrenskraft. Några exempel har ju redan nämnts: studier av jordklotet, telekommunikation, miljöskydd, säkerhet. Det är inte bara fråga om den praktiska tillämpningen, utan också om forskningen, som sagts.
Tre punkter skulle jag vilja ta upp här, som är viktiga för mig. En är det framtida samarbetet mellan ESA, Europeiska unionen och även medlemsstaterna. Med bibehållen subsidiaritet bör medlemsländerna absolut ges ett visst eget utrymme. Men vi bör också, just på grund av att det är en så kapitalintensiv verksamhet, åstadkomma en bättre samordning mellan de länder som deltar i ESA och medlemsländerna i EU. Vi måste också skapa en pendang till industrin. Industrin håller på att konsolidera sig. Det finns allt fler public private partnerships på området. Därför är det bråttom med att ge industrin en samtalspartner som den kan tala med och som inte bara utgör en förvaltning som tiger stumt.
Det andra är den framtida kommersialiseringen. Vi måste se till att produkterna och tillämpningarna från rymdfärderna i framtiden också kommer till praktisk användning för konsumenterna. Här måste nya möjligheter öppnas, i synnerhet för de små och medelstora företagen, start-up companies, vilka för med sig innovationsmöjligheter. Galileo är ett nyckelord i detta sammanhang. Här befinner vi oss naturligtvis i konkurrens med det amerikanska GPS-systemet. Men jag tror att om vi bidrar mer till kommersialiseringen så kan vi också få ut en större mängd innovationer ur hela systemet.
Det tredje området av vikt är det som gäller Västeuropeiska unionen, den yttre säkerheten. I Kosovokonflikten fick vi ju erfara vad det betyder att inte ha ett eget informationssystem. Därför bör vi hålla denna option öppen för oss, om VEU integreras i EU. En egen utrikes- och säkerhetspolitik måste också innehålla en egen informationsförmåga. Denna väg bör vi inte på förhand stänga för oss, utan alltid behålla i minnet att den finns.

Caudron
Herr föredragande, mina kära kolleger! Alla är överens om att människans direkta eller indirekta tillgång till rymden i första hand är en dröm, ett förunderligt äventyr och en källa till framsteg på kunskapens område. Men bortsett från detta är det framför allt en fantastisk källa till förändringar av vårt vardagliga liv. Vi har talat om satelliter, telekommunikationer, och man skulle kunna tillägga meteorologiska prognoser. Men man måste också erkänna att rymden har en strategisk betydelse. Det har erinrats om det hemska krig som Förenta staterna och f.d. Sovjetunionen en gång i tiden gav sig in i.
Även om Förenta staterna och Ryssland fortfarande dominerar denna sektor, spelar de europeiska länderna en viktig och allt större roll. För att stärka unionens betydelse är det av största vikt att utforma en strategi på europeisk nivå. Med en sådan strategi bör man hitta en bra balans mellan rymdens olika användningsområden.
Europeiska rymdorganisationen har spelat en avgörande roll för de europeiska ländernas samarbete i fråga om utnyttjandet av rymden och forskningsutvecklingen. Men som föredraganden påpekar förefaller det nödvändigt att organisationens aktiviteter även skall omfatta projekt som initieras inom gemenskapens ramar.
I Europa måste man också komma till rätta med bristen på en verklig politik och en strategi för en effektiv användning av rymdsystemen i syfte att övervaka miljön och garantera säkerhet, skydda naturresurser, spåra och förhindra naturkatastrofer eller katastrofer orsakade av mänskligt handlande samt att bekämpa bedrägerier. En del av rymdens praktiska tillämpningar kontrolleras redan av marknaden, vilket förefaller riskfyllt. Kommissionen bör föreslå åtgärder för att ta kontroll över dessa formliga avsteg.
Liksom många av mina kolleger gläder jag mig slutligen åt att Galileo-projektet har fått ett mycket varmt välkomnande, ett projekt som möjliggör ett betydande europeiskt deltagande när det gäller att inrätta ett världsomspännande satellitnavigeringssystem. För att avsluta vill jag säga att det nya synsättet på rymdpolitiken bör grundas på ett nära partnerskap mellan medlemsstaterna, Europeiska unionen och Europeiska rymdorganisationen. Det är den enda möjligheten att nå ett samförstånd, något som detta politikområde kräver.

Plooij-Van Gorsel
Herr talman, kolleger, herr kommissionär! Den europeiska marknaden för rymdfartstillämpningar är splittrad. Många mindre företag är verksamma och de samarbetar inte tillräckligt mycket. En omstrukturering av rymdfartsindustrin, det vill säga integrering av flera företag i ett bolag eller konsortium, behövs för att kunna konkurrera på världsmarknaden. Så det finns alltså jobb tillräckligt för den så kallade space advise group. Samarbete inom gemenskapen och internationellt när det gäller rymdverksamhet är ett absolut krav.
Min andra punkt gäller den europeiska satellitindustrins ställning. Den strategiska betydelsen av en egen satellitindustri är sedan det kalla krigets slut av kommersiellt intresse. Sektorn växer med 10 procent per år och bidrar därmed till skapandet av arbetstillfällen. Om Europeiska unionen inte vill missa båten så bör kommissionen och medlemsstaterna främja industrins utveckling. Satellitsystem är sättet att ytterligare utveckla informations- och kommunikationstekniken. Tyvärr blir den europeiska satellitindustrin starkt dominerad av myndigheterna.
Därför jobbar den för isolerat utan särskilt mycket växelverkan med industrin för datorer, nätverk, programvara och kringutrustning och det har till följd att industrin förlorar en allt större marknadsandel till USA. Det behövs mer samarbete, sammanslagning av företag och mer stöd till teknikutveckling, bland annat via ramprogrammet.
Min partigrupp väntar med spänning på det utlovade dokumentet från kommissionen om en europeisk rymdsatellit, i vilket naturligtvis insatserna av Europeiska rymdorganisationen är mycket viktiga.
Det är mycket svårt här med allt oljud, akustiken är förfärlig. Teknikerna skulle nog kunna göra någonting!

Talmannen
Tack så mycket, fru Plooij-van Gorsel. Även presidiet har noterat att vi har ett ljudproblem, men det är naturligtvis ett problem som bara kan lösas när sammanträdet avbryts. Vi hoppas att ljudförutsättningarna är bättre i morgon.

Fatuzzo
Herr talman! Även om jag vill gratulera Konstantinos Alyssandrakis till hans uttömmande betänkande, så måste jag säga att här har framför allt kommissionen - liksom detta definitiva betänkande - inte varit tillräckligt modig när det gäller Europas initiativ inom rymdforskningen. Det finns inte längre, vilket också har påpekats, någon konkurrens mellan de båda blocken USA och Sovjetunionen, och Europa, med sina vetenskapsmän, med sin tekniska kompetens, lyckas inte ta sig ut i rymden och få sin rymdforskning att lyfta.
Det är nödvändigt att öka avsättningarna och att skapa en särskild budgetpost; det är nödvändigt att Europeiska unionen hanterar de nationella budgeterna när det gäller rymdforskningen, för tack vare sina karakteristiska egenskaper hör detta till Europeiska unionens specifika uppgifter och, om forskningen genomförs på nationell nivå av de enskilda medlemsstaterna kommer den helt klart inte att kunna uppnå tillfredsställande resultat. Vi måste skapa Europeiska unionens egen rymdorganisation, vilket inte är detsamma som ESA: ESA är något annat. Vi måste placera Europeiska unionens egna satelliter i omloppsbana runt jorden till låg kostnad och sedan låta dem utnyttjas av de europeiska företagen.
Avslutningsvis vill jag påminna om att på något sätt måste även pensionärerna engageras i denna rymdforskning. Hur skall pensionärerna kunna engageras? Jo, i USA har en berömd pensionär, astronauten John Glenn, promenerat i rymden vid en ålder av 69 år. Jag är 55 och om 15 år är jag 69. Jag är redan politiker; jag skulle kunna bli astronaut, Europeiska unionens första pensionärsastronaut. Jag anmäler mig!

Busquin
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle först vilja tacka föredraganden Alyssandrakis och alla de parlamentsledamöter som har bidragit till att utarbeta detta betänkande.
Å kommissionens vägnar kan jag garantera er att vi gläder oss åt denna resolution från parlamentet, eftersom den betonar hur viktigt det är att politiskt stärka kommissionens analys, bl.a. vad gäller rymdens strategiska och ekonomiska roll; kravet på att stödja europeiska investeringar och den europeiska rymdindustrins plats samt när det gäller att utforma nya strategier för en rymdpolitik.
Som ni vet antog rådet (forskning) den 2 december en resolution som uppmanar kommissionen att tillsammans med Europeiska rymdorganisationen utveckla en europeisk rymdstrategi. Denna strategi skall hänvisas till rådet för en bedömning före årets slut.
I går översände jag en skrivelse till kommissionen, där det görs en sammanställning över arbetet. Jag vill erinra om att detta arbete har utförts inom en grupp med företrädare från rymdorganisationen, olika berörda generaldirektorat inom kommissionen, men också från näringslivet och VEU. Gruppen har redan haft ett flertal möten. Ytterligare ett kommer att hållas i juli. Den information som kommer att översändas till er kommer att innehålla en beskrivning av hur långt detta arbete har kommit. Uppgiften att utveckla en europeisk rymdstrategi är en angelägenhet för alla, och denna strategi bör tjäna som grund för de beslut som väntas till slutet av år 2000 angående just Galileo-programmet samt för de utredningar som redan har påbörjats vad gäller miljö och säkerhet. De bör mynna ut i initiativ, vars betydelse framgår av parlamentets resolutionsförslag.
Den dialog som har inletts med Europeiska rymdorganisationen överensstämmer enligt min mening helt och hållet med den dynamik som önskas i det mer omfattande meddelande som vi kommer att diskutera i samband med nästa betänkande, dvs. dynamiken i ett europeiskt forskningsområde. Jag anser att synsättet är detsamma: det gäller att skapa samverkanseffekter utifrån alla slags utvecklingsmöjligheter i Europa på ett sådant sätt att kontinenten kan inta sin plats, en så viktig och fullständig plats som möjligt i morgondagens värld.
Jag gläder mig således åt den diskussion som har ägt rum här och som, vilket jag nämnde, har gett ett politiskt stöd. Med hjälp av parlamentet, Europeiska unionens råd och ESA-rådet - eftersom vi vill arbeta parallellt - tror jag att vi under de närmaste månaderna kommer att förfoga över en referens för de framtida rymdaktiviteterna i fråga, som är - vilket betonas i betänkandet - ytterst viktiga.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Busquin.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Ett europeiskt område för forskningsverksamhet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0131/2000) av Plooij-van Gorsel för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: "Mot ett europeiskt område för forskningsverksamhet" (KOM(2000) 6 - C5-0115/2000 - 2000/2075(COS)).

Plooij-Van Gorsel
. (NL) Herr talman, ärade kolleger, herr kommissionär! Först skulle jag vilja tacka kommissionär Busquin för att han satt igång en bred debatt om ett europeiskt område för forskningsverksamhet. Det sker i exakt rätt ögonblick, mellan två ramprogram. Just nu kan man inte säga att det finns någon europeisk forskningspolitik. Medlemsstaternas och unionens forskningspolitik förs vid sidan av varandra utan att de bildar en sammanhängande helhet. Dessutom investerar vi betydligt mindre i forskning än Förenta staterna och Japan.
De här två faktorerna gör att Förenta staternas försprång bara ökat de senaste åren. Om Europeiska unionen vill investera i mer konkurrenskraft och alltså i mer sysselsättning så behövs det ett bredare och mer innovativt handlingssätt än vad som hittills varit fallet.
Den kommande utvidgningen av unionen gör det ännu mer nödvändigt. De europeiska medlemsstaterna bör lägga sin tekno-nationalism åt sidan och sträva mot en europeisk union även vad avser forskning och teknik. Det betyder att europeiska forskare måste få tillgång till varandras nationella program. Det europeiska ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling är ett nyttigt instrument för att stimulera internationellt samarbete, men enbart det programmet räcker inte för att förbättra de gemensamma europeiska forskningsinsatserna.
Fastän det endast utgör 6 procent av de totala europeiska forskningsutgifterna så har ramprogrammet en viktig mångfaldigande funktion, en sorts drivhjulsfunktion. Näringslivet står för 60 procent av de totala investeringarna i forskning i Europa. Av dessa medel används dock 90 procent till forskning för att förbättra redan befintliga produktionssystem och på det sättet behålla konkurrensförmågan. Endast 10 procent används för ny innovativ forskning. Till dessa 10 procent ger ramprogrammet alltså absolut ett stort bidrag.
Europa har inga problem att omsätta euron i forskning. Det är dock mycket svårt att omsätta forskning i euron. Kommersialisering eller tillförandet av kunskap till en produkt verkar lyckas mycket bättre i Förenta staterna än i Europa. Det behövs en bättre koppling mellan ny teknik och användning på marknaden. I det sammanhanget är mångfaldigande av kunskap inget mål i sig. Däremot förvandlandet av kunskap till nyskapande och industriella framgångar. Det ger sysselsättning och välfärd. Universitet och företag bör därför ha ett intimare samarbete. Vetenskapsmän bör precis som i Förenta staterna växelvis arbeta i akademiska funktioner och kommersiella funktioner i företag.
Nu har kommissionär Busquin angivit hur ett europeiskt område för forskningsverksamhet skulle kunna förverkligas. Han inriktar sig dock främst på en optimering av infrastrukturen, bland annat genom sammankoppling av centres of excellence i ett nätverk och genom skapandet av virtuella centrer. Jag tror emellertid att det behövs mer än åtgärder på infrastrukturnivå för att åstadkomma ett europeiska område för forskningsverksamhet. Infrastrukturer är lika litet nyskapande som elektroniska nät, även om de måste finnas. Ett europeiskt område för forskningsverksamhet kan dock endast åstadkommas om det förutom en avancerad infrastruktur samtidigt finns en europeisk identitet och en europeisk kreativitet. Jag tror att i det avseendet har kvinnornas potential nonchalerats allt för länge.
Min sista punkt gäller avsaknaden av ett gemenskapspatent. Det befintliga europeiska patentsystemet orsakar fragmentering och leder till avsevärda extrakostnader. En patentansökan i Europa är tio gånger så dyr som i USA och mycket krångligare. Förutom ett gemenskapspatent har vi heller inga mekanismer för att hjälpa små företag skydda sina patent. Kommer kommissionären att förhandla med sin kollega Bolkestein för att göra något åt det här? De små och medelstora företagen har ju inga medel för att föra dyra rättsprocesser.
Avslutningsvis skulle jag vilja konstatera att Europa behöver en gemensam forskningspolitik där det finns utrymme för både tillämpad och grundläggande forskning inom diverse tekniska fackområden och i vilken hänsyn tas till och med till det faktum att innovationer ofta uppstår i gränsområdet mellan olika vetenskapliga discipliner. I framtiden kan nya arbetstillfällen främst uppstå inom fackområdena bioteknik och informations- och kommunikationsteknik men även forskning vad avser människan och de sociala vetenskaperna fortsätter att vara nödvändig i Europa med dess stora skillnader i kultur. Jag vill tacka mina kolleger för det trevliga samarbetet.

MacCormick
Herr talman! Jag måste med beklagande säga att jag inte är överens med Plooij-van Gorsel på en punkt, nämligen denna: Om det finns något slut som är värt att sträva efter i människans liv är det kunskap för kunskapens egen skull. Om det finns en impuls som bidrar till god forskning så är det den rena nyfikenheten. Arbete har genomförts av ren nyfikenhet för kunskapen som ett mål i sig som i slutändan har fått de stora sidoeffekter som utgör hela skillnaden.
Jag är dock överens med henne om att det inte räcker med att använda offentliga medel och sedan försvara det med att någon lider av akut nyfikenhet. Därför är det ett löfte om långsiktigt nitiskt arbete och långsiktigt ekonomiskt bidrag som berättigar till utgifter ur offentliga medel. Men vi måste komma ihåg att offentliga medel inte används väl om de inte används till människor som har en nyfiken drift och kunskapsengagemang för dess egen skull. Det är någonting som vi i Europa glömmer till egen nackdel. Det nämns i artikel "n" och "o" i inledningen. Jag är mycket tacksam för det.
Jag är verkligen Plooij-van Gorsel mycket tacksam över hennes sätt att arbeta in i betänkandet av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi strängt taget samtliga punkter som fanns i utkastet till yttrande från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden som jag hade ansvar för och som är skälet till att jag talar till er i kväll. Helheten är bättre än summan av dess båda delar. Det var mycket bra att hon arbetade in det så effektivt.
Ändringsförslagen av Pietrasanta och Maes, i vilka punkterna om hållbarhet, miljömässiga varor och folkhälsa läggs till de övriga ekonomiska punkter som vi har gjort, är viktiga och bör antas.
Det är verkligen en europeisk kris i forskningsfinansiering. Vi måste öka den. Den måste gå upp till 3 procent från det aktuella patetiska 1,8 procent - omkring hälften av vad våra japanska och amerikanska vänner och konkurrenter investerar.
Rättsliga anordningar är viktiga. Vi bör förbättra det europeiska patentet. Subsidiariteten är övergripande viktig: subsidiariteten, såsom kommissionsledamoten har sagt, i dess vidaste mening - regionerna kan bidra till forskning såväl som medlemsstaterna och kommissionen, ända ner till forskningsgruppen. De är människorna på den skarpa sidan. Vi måste se till att vi aldrig har system för forskningsstöd som är så överbelastade med byråkrati, med tillämpningsmekanismer som är så svåra att gå igenom att vi använder resurser för att ansöka om forskningspengar som bör utnyttjas för forskningen själv. Enkelhet är allt och subsidiaritet betyder i detta sammanhang, enkelhet och en lämplig period för översikt av forskning.
Vi behöver också annat. Vi behöver vederbörlig och riktig uppmärksamhet för rörlighet och allt som tillhör det, riktiga forskningskarriärer i hela Europa, möjlighet för människor att få sysselsättning inom forskning och röra sig fritt. Tecknen är inte särskilt goda. Vi har i fallet med lärarna i främmande språk i Italien som tillbringade tolv år i orörlighet inneslutna i europeisk rätt eftersom rätten till fri rörlighet utan hänsyn till nationalitet har förvägrats och har ännu inte blivit effektivt stärkt av kommissionen. Vi måste verkligen stå fast vid att förbättringar skall göras här och går från lärarsamfundet till det nära allierade forskningssamfundet.
Kort sagt vi måste på gemenskaps- och unionsnivå göra de saker som bara kan göras på de nivåerna och skjuta resten åt sidan. Allt som sägs i punkt 40 i betänkandet. Vi måste också bli bättre på att utveckla och tillämpa den kunskap vi har. Min kollega i Edinburgh, professor Salter, har utvecklat en anordning för att säkert förstöra minor. Det har aldrig tagits upp industriellt. Många goda idéer som utvecklas får ingen uppföljning. Det är också betydelsefullt.

Harbour
Herr talman! Jag gläder mig mycket åt att svara på PPE- och DE-gruppens vägnar och på min kollegas vägnar, Quisthoudt-Rowohl, som var skuggföredragande i utskottet för industrifrågor, men som oturligt nog inte kan vara här i kväll. Jag har nöjet att vara skugga åt MacCormick i utskottet för rättsliga frågor. Ni har redan hört att det är en fantastisk kombination och en ytterst omfattande och grundligt betänkande från Plooij-van Gorsel, men MacCormick satte sin egen prägel på betänkandet, vars kryddning ni just har hört talas om.
Helt klart har kärnan i kommissionens synsätt kommit med i betänkandet och vår reaktion har förvisso inriktat sig på två följande sidor: konkurrensförmåga och samordning, eftersom forskningskapacitet och förmåga att överföra denna forskning till produkter och tjänster med verkligt handelsvärde kommer att vara nyckeln till Europeiska unionens och den utvidgade unionens konkurrensförmåga i detta nya århundrade. Vi behöver verkligen använda de intellektuella kapaciteter som finns i Europeiska unionen bättre genom att förbättra sättet att arbeta tillsammans, särskilt genom att bättre inrikta våra ansträngningar, inte att fördubbla arbetet, och föra samman originella tänkare som MacCormick talade om. Alla som har arbetat med forskning vet att om man för samman människor får man nya och kreativa idéer hela tiden. Denna verksamhet kan inte genomföras utan en hög grad av centralisering. Kommissionens arbete är att fungera som katalysator för processen. Såsom MacCormick säger måste vi samla människor i hela unionen för att tala med varandra, region med region och universitet med universitet. Vi måste ha bättre informationsnät, vi måste ha detta informationsutbyte horisontellt, inte komma in i centrum och sedan gå ut igen.
Vi har nu fantastiska nya redskap för att kunna göra det. När allt kommer omkring var Internet ett redskap avsett för att underlätta forskningsnäten. Det var vad det ursprungligen avsågs till och nu har vi kunskapen att utnyttja det och tänka ut hur vi skall utveckla telekommunikationskapaciteten, sätt att använda dem för den struktur vi talade om i vår tidiga debatt om telekommunikationer samt idén om utmärkta virtuella centrer. Jag tror att det är en mycket viktig faktor att försöka uppnå den inriktningen och denna syntes av idéer. Om någonting skulle komma fram mycket snabbt på pilotstadiet genom Busquin och hans grupp är det idén om att flytta in i de virtuella utmärkta centrer och uppnå framsteg på kärnområden.
Den andra punkten är förbunden med vår konkurrensförmåga. Jag upprepar slutfraserna av Plooij-van Gorsel för oss just nu: vi måste uppmuntra forskning och utveckling av skicklighet att föra ut produkter på marknaden. Vi måste förbättra det sätt vi gör det på. Processerna för ursprungligt utförande är att göra en prototyp, prover och tillverkning. Vi måste minska tiden till marknaden, ta med idéerna ut till konsumenterna så snart som möjligt och att göra produkter enkelt, snabbt, effektivare och flexiblare. Det är en mycket viktig kompetens som vi behöver för att utveckla, och forskning har en mycket viktig del däri. Genom att välkomna betänkandet av Plooij-van Gorsel föregriper vi nästa stadium, herr Busquin, genom att möta dessa utmaningar som vi har skrivit ner.

Desama
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Jag skulle först vilja gratulera kommissionen och kommissionären med ansvar för forskning, för att de med hjälp av ett solitt dokument till viss del har överbryggat den klyfta i vår verksamhet som ständigt blir djupare, nämligen avståndet mellan gällande och efterföljande ramprogram. Ibland har vi perioder på två år - som vissa kallar en vilotid, andra en reflektionstid - samtidigt som ni i det här fallet inte lämnar oss någon vila, och det med all rätt, genom att lägga fram ett mycket relevant meddelande om ett europeiskt område för forskning och utveckling.
Detta bidrag är mycket lyckosamt, eftersom det till viss del intar en terräng som man har låtit ligga i träda med syftet att ge det ny näring - nämligen medlemsstaternas och Europeiska gemenskapens samarbete på forskningsområdet. Detta samarbete, som man skulle kunna säga redan har förstärkts och som föreskrivs av fördraget i artiklarna 165, 168 och 169, har hittills endast existerat i teorin. Ert meddelande skänker det liv. Vi hoppas att det inte bara skall komma till stånd, utan att det också skall växa, men jag återkommer till det.
I det avseendet vill jag självklart också - och inte bara i en kamratlig och kollegial anda - gratulera Plooij-Van Gorsel till hennes betänkande. Med tanke på att hon var tvungen att sammanställa det i all hast, under förhållanden som inte alltid var särskilt lätta, är resultatet helt tillfredsställande. Under alla omständigheter stöder vi betänkandet, som i förbigående dessutom har förbättrats av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi.
Men jag skulle inte heller vilja att sammanträdets behandling av betänkandet Plooij-Van Gorsel och dess motivering skall låta antyda att a och o för FoU endast består i att finna en lösning på vad man kallar den europeiska paradoxen inom forskningen, dvs. att forskningen ligger på en hög nivå men lider brist på innovationer, vilket gör att den inte kan nå Förenta staternas nivå. Därför är frestelsen stor - och ni, kära kolleger, föll för den - att säga att det viktiga givetvis är att röra sig bort från laboratorieforskning till marknadens verklighet. Ni har med stor kraft framhållit alla de beståndsdelar som underlättar en sådan övergång: benchmarking, stöd till privata investeringar, skattelättnader och ett antal stöd till unga snabbväxande företag samt små och medelstora företag med ett högt tekniskt mervärde. Allt detta är viktigt och nödvändigt. Vi måste omvandla forskningen till tillväxt och tillväxten till sysselsättning.
Men hur kan man få för sig att Europeiska gemenskapen, som anslår två gånger mindre medel till forskning och utveckling än vad Förenta staterna och Japan gör, skall kunna behålla en tillräcklig bas av vetenskap och kunnande. Om vi i framtiden vill få fram fler innovationer krävs det att den vetenskapliga basen motsvarar ambitionen. Det bästa förslaget, enligt min uppfattning, i detta viktiga meddelande är ur den synvinkeln att inrätta "centres of excellence", nätverk som binder samman dessa centrer, infrastrukturer, gemensamma forskningsanläggningar och en bättre strukturerad rörlighet. Kort sagt, allt som bidrar till att stärka vår vetenskapliga bas.
Och som föregående talare Harbour påpekade kan ni nu, herr kommissionär, räkna med ett mycket brett stöd från Europaparlamentet. Jag vet att ni redan har ett stöd från det europeiska forskarsamfundet, vilket är ytterst viktigt. Nu krävs det att försöket omvandlas till förslag, men också mer radikala förändringar. När det femte ramprogrammet har löpt halva tiden kommer vi att sammanträffa, och i stället för att invänta det sjätte ramprogrammet är det kanske ett bra tillfälle att omsätta era mycket lovande ord i dag till handling och nya prioriteringar.

Pohjamo
Herr talman, herr kommissionär! Det aktuella meddelandet är en betydelsefull debattöppning för att åstadkomma ett intimare samarbete inom forskningsområdet. I dag slösas resurser bort på grund av parallella verksamheter och bristande samordning. Å ELDR-gruppens vägnar tackar jag föredraganden Plooij-van Gorsel för ett bra betänkande och det rentav passionerade arbete som hon lagt ner på den här frågan: Vår grupp ställer sig bakom era synpunkter.
Den statistik över EU-ländernas ringa satsning på forskning som ingår i meddelandet är oroväckande. Ännu värre är att skillnaden i jämförelse med USA ökar. Vissa medlemsstater har emellertid satsat kraftigt på forskningen, vilket ser ut att ha varit till nytta i synnerhet inom informationstekniken.
Jag vill i detta inlägg ta upp ytterligare några synpunkter. Jag talar inte gärna om forskningspolitik utan om samarbete eller strategi. Ordet politik har en klang som tyder på en stram styrning av verksamheten från Bryssel. När det gäller forskning skall målen dock inte fastställas alltför exakt. Varje forskarlag vet bäst vilka satsnings- och utvecklingsbehov det har, de bör inte styras alltför starkt med hjälp av politik. Kvinnornas deltagande i forskningen i EU är fortfarande för liten. För att främja deltagandet måste fler konkreta åtgärder infogas i programmen. Forskarutbyte och samverkan forskningsgrupper emellan är saker som är väl värda att stödjas. Med hjälp av dessa sprider man kunskap och färdigheter, med dessa åtgärder skapar man ett verkligt europeiskt samarbete, nätverk som även senare kommer att bära frukt. COST-sekretariatet arbetar redan i dag på ett förtjänstfullt sätt. Dess ställning som samordnare av forskningsarbetet borde förstärkas ytterligare.

Piétrasanta
Herr talman! Det är faktiskt viktigt att utveckla ett gemensamt forskningsområde på europeisk nivå, men det får inte endast utgöras av det som staterna inte gör. Det bör byggas upp på ett öppet sätt, genom att man delar på kompetens och resurser i ett så tidigt skede som möjligt för att uppnå bättre samverkanseffekter. Jag tackar Plooij för hennes mycket driftiga arbete i samband med detta betänkande.
Visst skall man räkna med de ekonomiska effekterna och det faktum att det skapas arbetstillfällen, som vår kollega Desama i vår grupp De gröna/Europeiska fria alliansen hävdade, men vi prioriterar inte en konkurrerande och konkurrenskraftig forskning till varje pris, och inte heller en kommersialisering av forskningen. Såväl grundforskningen som den tillämpade forskningen bör framför allt behålla sitt offentliga stöd och sin offentliga dimension.
Vi är motståndare till en bioteknik grundad på genetiska modifieringar samt möjligheten att ta patent på levande organismer, men vi är positiva till forskning grundad på s.k. hållbar teknik, särskilt inom området för miljö och hälsa.
Precis som Regionkommittén förespråkade i betänkandet av Blandin, lägger vi tonvikt på stöd till decentraliserad forskning, upprättande av nätverk och samarbete mellan regioner. Exempelvis det samarbete som har utvecklats i samband med naturområden i fråga om miljöteknik enligt kriterierna om hållbar utveckling och anpassat efter den lokala utvecklingen och stödet till små och medelstora företag och industrier.
Jag skulle också vilja framhålla det stöd som vi kan ge den nya informationstekniken och IT-kommunikationen genom att utveckla virtuella laboratorier för insamling av data, analys av diagnoser samt förebyggande inom riskfyllda områden. Här finns det en potential som endast kan förverkligas fullt ut på europeisk nivå, i samarbete med universitet, "centres of excellence" och offentliga myndigheter.
Till slut vill jag framhålla det intresse som vi visar för det gemensamma forskningscentrumet, en fråga som verkligen måste studeras grundligt. Vi måste se över dess inriktning vad gäller kärnenergi, som var aktuell när centrumet inrättades genom Euratom. Det handlar inte om att kopiera utrustning eller forskning som bedrivs i vissa av unionens medlemsstater, utan att utveckla, vilket McNally föreslår, ett gemensamt system med tekniska och vetenskapliga referenser för politisk tillämpning. I det avseendet krävs det också ett reflektionsarbete om STOA.
För att avsluta skall jag tacka vår kommissionär Philippe Busquin, för att han redan då han tillträdde inledde detta arbete om ett gemensamt område, som vi ger vårt stöd. Han har inte glömt ansträngningarna för ungdomar och kvinnors deltagande i forskning och genom att kontinuerligt samråda med staterna och parlamentet medverkar han till utvecklingen av ett kunskapens Europa på spjutspetsområden, utan att förbise den sociala och mänskliga aspekten.

Montfort
Herr talman, herr kommissionär! Det krävs verkligen mycket forskning för att få rätsida på de 27 skälen och de 60 punkterna i ett betänkande som arbetet i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har gjort kraftigt överviktigt; i ett betänkande där man finner allt, låt vara att det på sina ställen är luddigt och ofta otydligt.
Samtidigt skall vi vara konstruktiva och börja med att glädja oss åt att man i detta bidrag till en bättre integrering av det europeiska vetenskapliga samfundet försöker bevara balansen mellan grundforskningen och den tillämpade forskningen, i syfte att motverka att våra bästa hjärnor lämnar Europa, att göra arbetslösheten bland unga forskare till ett prioriterat problem för en europeisk politik som innefattar en medvetenhet om reella problem samt att befästa företagens roll som föregångare på området för forskning och utveckling.
Vi kan också återupprepa betänkandets innehåll genom att betona den risk som en koncentration av forskningsinfrastrukturer - i och med strävan efter en rationell kritisk massa i fråga om kostnader - innebär för avlägsna regioner, som generellt sett allt oftare glöms bort i de europeiska programmen.
Vi skall också uppmärksamma kravet på en strikt respekt för subsidiaritetsprincipen så att vi låter medlemsstaterna, och genom dem regionerna - som är de verkliga drivkrafterna bakom forskningscentrumen och de som har direktkontakt med företagens och universitetens värld - få förmågan och ansvaret att slå fast hur deras prioriteringar och åtgärder skall se ut.
Vi vågar till slut hoppas på att er lovvärda ambition att utveckla kommunikationen och översättningstjänsterna - med syftet att avlägsna språkliga hinder för den samverkan som man önskar skall skapas utifrån våra respektive forskares insatser - inte döljer ytterligare ett försök att främja ett av unionens språk till nackdel för de andra, ett språk vars imperialism inte är neutral, minst av allt här.
Fru föredragande! Gruppen Unionen för nationernas Europa kommer att rösta för ert betänkande, men konkret sett: är det effektivt nog för att vi skall kunna nå vårt gemensamma mål: vetenskapliga kunskaper på hög nivå för bättre resultat på alla områden?

Novelli
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Det utmärkta betänkandet av Plooij som vi nu behandlar, om Europeiska kommissionens meddelande "Mot ett europeiskt område för forskningsverksamhet", har väckt ett genuint intresse i kammaren, att döma av det faktum att nära 150 ändringsförslag har ingivits.
Forskningens utveckling i Europeiska unionen är uppenbarligen en av nycklarna till framtiden. Det 21:a århundradet kommer att bli kunskapens och hjärnkontorets århundrade. Kommunikationens framsteg påskyndar spridningen av kunskap, vilket Internets utveckling visar, och de är en mäktig faktor bakom den ekonomiska tillväxten. Forskning i bred bemärkelse är således mer än någonsin en grundläggande framtidsfaktor.
Enligt kommissionens siffror lider Europa av en viss eftersläpning i förhållande till Förenta staterna. Några exempel: det genomsnittliga stödet till forskningen i unionen som helhet är endast 1,8 procent av BNI, mot 2,8 procent i Förenta staterna; antalet europeiska högskolestudenter i Förenta staterna är två gånger högre än antalet amerikanska studenter i Europa.
På det området har jag några synpunkter om såväl kommissionens förslag som betänkandet av Plooij. Den första är att de europeiska investeringarna i forskning är minst lika betydelsefulla som ett europeiskt forskningsområde. I Förenta staterna bryr man sig något mindre om semantik och något mer om konkreta åtgärder. Den andra är att nära två tredjedelar av forskningen bedrivs av privata företag och att Europeiska unionen därför måste koncentrera sina investeringar med hänsyn till denna realitet. Den tredje synpunkten är att vi absolut måste undvika allt som både på nära och långt håll liknar en europeisk superplan för forskning, något som påpekades för en stund sedan. Forskning är i första hand frihet, inte en plan.
Kommissionens meddelande och vår kollegas betänkande innehåller allt. Men när det gäller förslagen saknas det en rangordning för prioriteringarna, något jag skulle vilja föreslå. Denna rangordning bör utgå från forskarna och företagen. Forskarnas levnadsvillkor i Europa måste absolut främjas. Och när det gäller företagen måste vi uppmuntra deras investeringar i forskning.
Min slutsats är: satsa först på människorna, sedan på företagen och se till sist till att Europeiska unionen varken hindrar somligas verksamhet eller andras utveckling. Så bör vår strategi se ut. Området...
(Talmannen avbröt talaren.)

McNally
Herr ordförande! Jag vill tacka Plooij-van Gorsel för hennes vanliga goda betänkande. Jag tackar kommissionären, vars samordning av tiden är mycket god och det är också hans idé att starta denna debatt. Det finns verkligen en växande känsla av obehag i avsaknaden av europeisk vetenskap och forskning. Svaret har varit positivt såsom kommissionären känner till från sina kontakter ute i Europa, inbegripet ett besök nyligen i Cambridge. Vi ser fram emot att få se granskningen av resultatet av samrådet.
Det finns en växande medvetenhet i Europa om vilka dimensioner hotet från det mycket välbärgade och mycket välinriktade USA har. Uppriktigt sagt viktar inte EU sin tyngd i forskning även om vissa medlemsstater är mycket duktiga. Jag skulle vilja nämna Finland, Sverige och länder såsom republiken Irland, som har gjort goda framsteg. Förutom industriell konkurrenskraft naturligtvis som Desama säger har vi allvarliga miljömässiga och sociala problem som behöver forskning för att de skall ställas till rätta.
Ett mål för forskning på 3 procent av BNI är realistiskt och väsentligt, liksom rekryteringen av många fler vetenskapsmän, inbegripet kvinnor. Undervärdera inte det gemensamma forskningscentrumets potential som i sig själv är ett vetenskapligt centrum för politik -ett referenscentrum för politik - och passar idealiskt rollen såsom nätverk för högnivåcentrer. Det är i sig själv ett högnivåcentrum på många områden.
Jag stöder i hög grad punkterna 16 och 17 där det begärs att den europeiska allmänheten informeras om vetenskapliga uppfinningar och ser på de etiska frågorna. Vi ser fram mot att få regelbundna rapporter från kommissionären om genomförandet och förverkligandet av detta mycket spännande och viktiga projekt.

Maes
Herr talman! Det är en omöjlig uppgift att på två minuter säga något vettigt om ett sådant utmanande betänkande som Plooij skrivit och samtidigt inte bli helt frustrerad eftersom man egentligen skulle kunna och framför allt vilja säga så mycket mer.
Jag vill gratulera kommissionären till hans ambitioner, de är nämligen stora. Ett europeiskt område för forskningsverksamhet är ett ambitiöst initiativ, ett sådant forskningsområde finns nämligen inte och det är vårt eget fel. Vi har nämligen för litet medel till övers för ett sådant fastän vi alla, och McNally underströk det också alldeles nyss, inser sambandet mellan framsteg, utveckling och skapande av välfärd, av arbetstillfällen. Det inser vi allihop och ändå investerar våra myndigheter inte tillräckligt. Inte medlemsstaterna, inte regionerna och i vissa av dessa är andelen generande låg. Vi borde egentligen höja några av dem till skyarna, men vi får inte syssla med medelvärden här.
Därför är det bra att vi pekar på samarbetet. Här har det inte yrkats så mycket för en pyramid och en hierarki eftersom vi vet att talangen kommer bubblande nerifrån från alla regionerna, från alla de miljöer där talangerna odlas, både manliga och kvinnliga. Även om det går väldigt trögt för de kvinnliga, och det har också sagts flera gånger, att klättra upp till de högsta topparna i våra akademiska miljöer.
Den som säger samarbete, säger dock även organisation. Egentligen är det något som vi bara har oss själva att skylla för. Om vår organisation av den vetenskapliga miljön halkar efter så får vi inget europeiskt område för forskningsverksamhet. Det är ju nämligen det området, där människor mycket lättare skall kunna kommunicera med varandra, som skall få vetenskapsmän att känna sig hemma i Europa.

Rübig
Herr talman! En konkurrensorienterad forskningspolitik sådan vi i dag bedriver den är den bästa social- och sysselsättningspolitiken för morgondagen. Såtillvida åvilar ett mycket stort ansvar på herr Busquin i Europeiska gemenskapen. För oss handlar det därför om att stödja personliga samtal mellan forskare - vetenskapliga studier har bevisat att personliga samtal forskare emellan ger de största framstegen. Det är frågan om att dra forskare från hela världen till Europa, men framför allt från de anslutningsvilliga länderna. Där finns enastående forskningsresultat, vilka väntar på marknadsföring och förståelse och vilka kan utvecklas i hög grad.
Detta leder oss vidare till frågan om ungdomen. Jag tror att vi till ungdomarna borde förmedla denna företagaranda, denna glädje över innovationer och forskning. Det är härligt att se hur ungdomar engagerar sig i forskningsprojekt. Kanske skulle det också vara meningsfullt att driva ett Leonardo för forskare, ett utbytesprogram mellan universitet, skolor, företag och forskningsanstalter. Jag tror att varje individ kan bidra med mycket vetande och att kommunikationen mellan specialister i slutändan är den bästa bäraren av sådant vetande.
Det är också viktigt att de små och medelstora företagen, men även underleverantörerna, får tillträde till de stora forskningsanstalterna, att de får tillträde till den senaste forskningen helt enkelt. Vi i utskottet för forskning har lagt fram en särskild öronmärkning i budgetutskottet. Vi har sagt att minst 10 procent av forskningsuppgifterna måste sättas in för de små och medelstora företagen. Jag skulle säga en större del, 20 eller 30 procent bör bindas till samarbetet mellan småföretag, underleverantörer och stora forskningsanstalter för att dramatiskt förbättra kommunikationen och nätverken på området; härigenom kan helt nya möjligheter komma att visa sig. En aktiv och passiv licens- och patentpolitik - om detta skrev jag min avhandling på universitetet - är grunden för en framgångsrik forskning. Att sysselsätta sig med detta, det har vi redan hört i dag, är en viktig uppgift för Europeiska unionen.
Vilka hinder finns det då? Jag tror att vi skall skilja mellan små och stora stödprojekt, särskilt med tanke på kostnaden som ju måste finansieras. Just i samband med småföretagen och de småskaliga projekten bör förvaltningskostnaden minimeras. Kommissionen bör koncentrera sig på de stora projekten, men förvisso med åläggandet att de stora projekt man driver skall delas upp i mindre enheter; också här bör vi fastslå en viss andel. Till slut vill jag säga, herr kommissionär: Jag gläder mig redan, om de kommande benchmarking-projekten...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen
Jag måste dock be ledamöterna, jag tycker inte om att avbryta er men det är sent, om litet självdisciplin, annars blir det efter midnatt och det är ju inte heller meningen. Det kan vi inte heller utsätta kommissionären för.

Linkohr
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill också tacka föredraganden Plooij-van Gorsel så hjärtligt för detta betänkande, och för övrigt kommissionen för det dokument den lagt fram här för oss i dag. På denna korta tid har jag två kommentarer: För närvarande beklagar vi i land efter land att vi har för få ingenjörer. Ungdomarna läser inte längre på universitet och studerar inte längre naturvetenskapliga ämnen. Hos oss har man gjort en studie om skälen till detta. Resultatet var överraskande. Vi har alltid trott att ungdomarna inte längre studerar naturvetenskapliga ämnen eller tekniska ämnen vid universitet för att yrkesutsikterna skulle vara dåliga. Det stämmer inte. De väljer att inte studera fysik och kemi för att det inte är roligt. I ett rolighetssamhälle är det uppenbarligen utomordentligt viktigt att allt är roligt. Vi presenterar uppenbarligen inte vetandet på ett sådant sätt att det är attraktivt för människor och de livsvanor de nu har. Det är en annan generation än min. Alltså, jag ber om att hänsyn tas till detta när vi talar så vetenskapligt om de efterföljande generationerna.
Det andra som jag ville föreslå rakt av är: Vi talar om det europeiska forskningsområdet. Vi utvidgar Europeiska unionen - underbart. Alla dessa länder deltar ju redan i dag i det femte ramforskningsprogrammet och kommer också att delta i det sjätte. Därför föreslår jag att vi i förberedelserna till det sjätte ramforskningsprogrammet också tar med parlamentarikerna från dessa länder samt forskningsministrarna. Jag kunde föreställa mig det som så, på franska säger man assises de recherche, att göra det här i Europaparlamentet, för att gemensamt diskutera riktlinjerna för det sjätte ramforskningsprogrammet.

Nisticò
Herr talman! I min egenskap av vetenskapsman - utlånad till politiken, som jag brukar säga - som har arbetat i de mest berömda laboratorierna i Italien och utomlands, och som har bedrivit ett vetenskapligt samarbete med högt avancerade länder som USA och Japan, vill jag tacka föredraganden för den stora klokskap hon visat prov på, för hennes kompetens och passion, och naturligtvis även tacka samtliga kolleger i utskottet, oberoende av politisk partitillhörighet, och framför allt, som företrädare för den akademiska världen, uttrycka min djupt kända tacksamhet inför kommissionär Philippe Busquin, för den stora klokskap han visat prov på när han äntligen har skapat ett gemensamt område för forskning i Europa.
Ett gemensamt område i Europa för forskning tillåter, äntligen, att vi utnyttjar nätverk som utgörs av de främsta forskningscentrerna och att vi uppnår den kritiska massa som krävs, å ena sidan, för att öka kunskapsmängden i sig men, å den andra, för att kunna presentera praktiska lösningar inför allmänheten: lösningar som kan avse allt från att kontrollera hemska sjukdomar som aids, cancer eller neurologiska sjukdomar till att reparera skador på grund av miljöföroreningar osv. Det är därför vi står nära kommissionären! Kära kommissionär, detta blir en utmaning! Vi kommer att följa er hack i häl för att besegra den byråkrati som ofta försenar uppnåendet av just dessa mål.
Godkännandet av de ändringsförslag som jag lagt fram förstärker avsevärt möjligheterna att effektivt utnyttja det gemensamma området för forskning. Sålunda innebär det första ändringsförslaget, i vilket vi begär att de ekonomiska resurserna skall utgöra minst 3 procent av bruttonationalinkomsten i samtliga länder inom Europeiska unionen, ett stort framsteg som tillåter oss att bli konkurrenskraftiga i jämförelse med USA och Japan.
Det andra ändringsförslaget som jag lagt fram är till förmån för de svagare regionerna, de sårbara, de övergivna, regionerna i söder inom Mål 1, och det syftar till att investera minst 5 procent av regionfonderna som inte utnyttjats - och som annars kommer att återföras - till fördel för nämnda regioner. Förslaget skulle äntligen göra det möjligt att utnyttja det utmärkta humankapital vi har och att minska det infrastrukturella och tekniska gap som finns mellan just dessa regioner och övriga regioner i Europa.
Det tredje ändringsförslaget, som utarbetats tillsammans med Novelli - som jag tackar - gör det äntligen möjligt att ytterligare öka nivån på forskningen i samtliga sektorer genom en sänkning av skatten.
Det är därför, herr kommissionär, jag vill avsluta med att prisa den nya strategin för den vetenskapliga forskningen, en strategi som två Nobelpristagare, Rita Levi Montalcini, Nobelpristagare i medicin, och Renato Dulbecco, kommer att bringa sin hyllning den 20 juni, just för att visa att ni äntligen, genom detta område för forskning, har skänkt alla forskare stor värdighet.

Corbey
Herr talman, herr kommissionär, bästa kolleger! Samarbete inom området forskning är svårt i Europa. Mycket svårare än i Förenta staterna och precis därför är meddelandet från kommissionär Busquin så viktigt. Investeringar i forskning och i samarbete måste leda till mer ekonomisk tillväxt och mer sysselsättning. Dessa insatser förtjänar allt stöd från parlamentet, och därför kan jag verkligen instämma med betänkandet av Plooij. Härmed framför jag även mina välmenta gratulationer till henne.
Jag skulle dock gärna vilja att vi är litet exaktare i vår debatt. Vi måste fastställa att inte varje vetenskaplig undersökning leder till mer ekonomisk tillväxt eller mer sysselsättning. Det finns en stor efterfrågan på forskning för stöd till val av politisk inriktning, riskanalyser, miljöeffektbedömningar, övervakning, jämförande undersökningar. Dessa sker alla som förberedelse för en utvärdering av politiska beslut inom miljöområdet, livsmedelsområdet eller med avseende på folkhälsan. Just på dessa områden är europeiskt samarbete meningsfullt. Det gemensamma forskningscentret (GFC) har många exempel på goda samarbetsprojekt.
Inom många av forskningsområdena sitter GFC-forskarna som en spindel i nätet. Vid politiskt stödd forskning är alltså initiativ från kommissionen av stor betydelse för att förebygga dubbelt arbete, motverka splittring och fragmentering och att se till att de bästa mätmetoderna och de bästa teknikerna blir normgivande. Vid den här typen av forskning är dock ingen stor spin-off att förvänta med avseende på sysselsättning utanför själva forskningscentrerna.
Vidare är det stor efterfrågan på tillämpad forskning. Här kan man vänta sig en mycket större effekt för sysselsättningen. Den europeiska politiken skulle dock här kunna inskränka sig till att skapa goda villkor och praktiska hinder borde skaffas undan.
Till sist den grundläggande forskningen. Forskning mellan tillämpad och grundläggande forskning mattas ut men fortsätter att vara viktig. Många grundläggande vetenskapliga frågor om natur och liv är fortfarande obesvarade. Just här är samordningen av de nationella forskningsinsatserna av stor betydelse.

Matikainen-Kallström
Herr talman! Jag tackar föredraganden för ett värdefullt arbete. Betänkandet blev genom ändringar i utskottet mera omfattande, i frågor som rör forskning får man inte enbart koncentrera sig på vetenskapliga sammanslutningar. Även små- och medelstora företags (SME) centrala roll som motor för innovationer och forskningsverksamhet måste klart hållas i minnet.
Kommissionens meddelande ger en onödigt ensidig bild av den europeiska forskningens utmaningar. Man ser i meddelandet att man vid förberedelserna inte horisontellt utnyttjat de olika generaldirektoratens sakkunskap. Eftersom debatten om forskningen till exempel har beröringspunkter med unionens utvidgning och SME-sektorns vitalitet hade man önskat att kommissionens meddelande innehållit mera visioner och konkretiseringar. Det räcker inte med att man vitt och brett talar om unionens konkurrenskraft. Nyckelord i forskningspolitiken är flexibilitet, globalt tänkande och ett mer effektivt resursutnyttjande än i dag. Det måste lämnas tillräckligt med plats åt den vetenskapliga autonomin och medlemsstaternas egna forskningspolitiska tyngdpunkter. Därför måste man noggrant tänka efter vad man i framtiden vill ha ut av de gemensamma forskningscentra som framhålls i kommissionens meddelande. I vilket fall som helst är det inte ändamålsenligt att rollen för unionens forskningscentra utvidgas så att de nationella forskningsinstitutens verksamhet försvåras när resurserna omfördelas.
Forskningens inre marknadstänkande skapar mest mervärde just genom forskning som finansieras med icke-offentliga medel och genom en jämnare fördelning av know-how. I praktiken har det visat sig att man med hjälp av ramprogram inte kan reagera tillräckligt flexibelt när det gäller sådana problem som kräver snabba åtgärder, såsom BSE-krisen. En utökning av forskarnas behovsbundna rörlighet samt en effektivisering av samarbetet mellan EU:s och Östeuropas vetenskapliga organisationer skapar exempelvis en trovärdig grund för olika forskningsprojekt.
I den här debatten måste man också särskilt fästa uppmärksamhet på kvinnornas ställning i den europeiska forskningspolitiken. Framför allt inom IT-branschen, som lider av brist på arbetskraft, är de teknikkunnigas skara alarmerande mansdominerad. EU måste se det som en av sina mest centrala utbildnings- och forskningspolitiska utmaningar att väcka kvinnornas intresse för den här sektorn.

Caudron
Herr talman, fru föredragande, kära kolleger! Jag är personligen också mycket glad över att kunna uttala mig om kommissionärens meddelande, för att säga honom att det är ett dokument av mycket hög kvalitet som, vilket vi har fått se redan i kväll, har medverkat till en relevant diskussion för att återge en dynamik till forskningen i Europa.
Vi har faktiskt trätt in i ett kunskapssamhälle, vilket har fått oss att åter placera forskningen i samhällets centrum. Men om man ser till siffrorna är forskningens situation i Europa oroväckande, vilket många har påpekat. Därför är det nödvändigt och brådskade att anta en övergripande strategi på europeisk nivå för att hämta in vår eftersläpning. Det handlar inte om att ifrågasätta ramprogrammen för forskning och utveckling, vi har sett att de har gett resultat. Men vi måste ändå konstatera att det krävs nya initiativ för att undanröja hindren mellan medlemsstaternas nationella system, som i dag bara utgör en summa av investeringar.
Bland alla de åtgärder som bör vidtas skall jag i kväll mera särskilt tala om utbildning av och rörlighet för forskare, som ett eko till den debatt som redan har hållits med kommissionären och forskare från min region. Jag vidarebefordrar således deras farhågor, nämligen att vi inte utbildar tillräckligt många forskare och i än mindre utsträckning europeiska forskare. Forskarutbildningen behöver således en europeisk dimension, vilket innebär en större rörlighet. Det finns program, men i praktiken missgynnas ett stort antal forskare av administrativa hinder som förhindrar rörligheten före och under programmens genomförande, exempelvis de som rör socialförsäkringsskyddet.
Jag skall avsluta genom att säga att man också måste föresätta sig att informera medborgarna, de vetenskapliga framstegen väcker lika mycket förhoppningar som oro hos dem. Jag hoppas därför att ministrarna är kloka nog att i juni ge sitt samtycke, så att en hel rad arbeten snabbt kan sättas igång i Europa, med utgångspunkt i kommissionärens förslag.

Gutiérrez Cortines
Herr talman! Jag vill gratulera kommissionär Busquin till att han har fastställt och haft modet att skapa ett europeiskt område för forskning, med tanke på att subsidiaritetsprincipen på kunskapsområdet alltid har varit en kamp.
Jag är ledamot i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott och parlamentet har inte bett om utskottets åsikt. Jag är den enda från utskottet som talar i den här debatten. Jag beklagar verkligen att man har avstått från det berikande inslag som ett bidrag från utskottet för kultur hade kunnat ge. Jag vill därför framföra en del konstruktiv kritik.
För det första vill jag påpeka att det är ett mycket lovvärt och djärvt arbete - för subsidiariteten är en tung last som européerna bär med sig trots de goda intentionerna - som saknar en parallell plan för de mänskliga resurserna. Det talas mycket om pengar och om företag, men inte för ett ögonblick tas någon hänsyn till - annars sägs det med små bokstäver och indirekt - att det handlar om mänskliga resurser och att forskning därför kräver utbildning och åter utbildning.
I Europa finns det inga utbildningsprogram för forskare. Europeiska regionala utvecklingsfonden och projekten inom den omfattar inte stipendiater. Dessutom ingår det i det femte forskningsprogrammet bara en person per projekt, när det är omöjligt att genomföra ett projekt av större omfång endast med stipendiater.
I de befolkningspyramider vi förfogar över ingår ytterst få lärare "post doc" och det finns inte tillräckligt mycket folk. Varför talar vi om rörlighet när vi inte har forskare? Det är den stora utmaning vi måste ta oss an och i det här fallet stöder jag ledamot Rübig och andra som har föreslagit särskilda utbildningsprogram.
Vi måste stödja universiteten och forskarna, för i Europa är forskning lika med uppoffring och ett yrke fullt av risker med nästan ingen kompensation och naturligtvis ingen förmögenhet.
Det är nödvändigt - jag upprepar - att vidareutbilda lärarkåren. Endast med hjälp av en strategisk europeisk resursplan kan något göras.
Slutligen vill jag säga att jag befarar att endast de högkvalificerade centrerna kommer att erkännas.

Bodrato
Herr talman! Jag tänker begränsa mig till att understryka tre frågor som tagits upp av kommissionär Busquin och som återges i det betänkande vi diskuterar. Den första avser det nära sambandet mellan forskning, tillväxt i ekonomin och sysselsättning. För att kunna bemöta utmaningen från USA är det nödvändigt att unionen i dess helhet, men framför allt vissa länder, avsätter större resurser till forskning och främjar investeringar från privata företag. Jag håller med dem som föreslår skattelättnader, harmoniserade på europeisk nivå, som en rekommendation för medlemsstaterna.
För det andra: forskning och utveckling ger numera upphov till ett i hög grad integrerat system. Inom vissa områden är det svårt att skilja mellan grundforskning och tillämpad forskning, men det är nödvändigt att den offentliga finansieringen och även de europeiska programmen i huvudsak är orienterade mot mål på medellång och lång sikt, inte bara av ekonomisk art, medan det åligger företagen själva att svara för kompetensen när det gäller den marknadsanpassade forskningen.
För det tredje: "territorialiseringen" av forskningspolitiken och förstärkningen av regionernas roll. Den territoriella dimensionen när det gäller forskningspolitiken har betydelse framför allt när det gäller spridning av den vetenskapliga kunskapen och tekniken till de små och medelstora företag som är typiska för många industriregioner. De små och medelstora företagen är en styrka för den europeiska industrin, framför allt i vissa länder, men deras ställning är marginell när det gäller forskningssystemet.

Busquin
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle först och främst vilja ställa mig bakom de tack jag har hört här. Också jag skulle vilja tacka fru Plooij-van Gorsel för det utmärkta betänkande som hon har utarbetat på mycket kort tid. Jag skulle vilja tacka herr MacCormick från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden för hans betänkande och er alla för ert bidrag och för allt som ni har kommit med i kväll under debatten.
Som jag redan har sagt till er alla, tror jag att debatten fordrar en kollektiv aktivitet och att ni parlamentsledamöter kan spela en avgörande roll i relationerna med forskarsamfundet och näringslivet. Ni kan vara förvissade om att jag, tillsammans med kommissionens övriga medlemmar, är beredd att fullfölja denna dialog och debatt.
I det avseendet tror jag att parlamentets resolution kommer att ge ett starkt demokratiskt stöd i samband med att förslaget från rådet i Lissabon skall befästas, ett förslag som för övrigt innehåller såväl konkreta mål som tidsfrister. Vi måste verkligen inse i vilken utsträckning stats- och regeringschefernas möte i Lissabon har möjliggjort en betoning på - och jag tror att det är mycket viktigt - forskningspolitikens centrala roll, något vi har erinrat om redan i kväll, samt ett erkännande av denna roll för uppkomsten av en ekonomi och ett samhälle baserat på kunskap. Detta är ett tillfälle för oss att hoppas på större och mer avgörande framsteg på det här området.
Vid sidan om detta vill jag understryka vikten av samråd med forskarsamfundet, som är mycket uppmärksamt, men också näringslivet, där man inser hur viktiga saker som står på spel.
Jag skulle vilja tillåta mig att helt kort lyfta fram några punkter i resolutionen, inte för att inleda debatten på nytt, herr talman, eftersom det är sent, utan för att ge er några kortfattade kommentarer.
"Centres of excellence" tror jag är ett begrepp som möjligen bör fördjupas. Och här framstår något för mig som absolut centralt, och det är att "excellence" är en nödvändig förutsättning för vetenskapliga och tekniska framsteg. Denna "excellence" existerar i Europa, i alla medlemsstater, men den har inte nått en tillräcklig kritisk massa, och kan därför förbättras ytterligare. Det är syftet med alla nätverk av "centres of excellence", som man bör skapa utan att nödvändigtvis betrakta dem som infrastrukturer. Detta är något som hänger samman med den mänskliga potentialen, men den måste skapas för att Europa skall få förmågan att höja nivån. Och som Harbour betonade kan denna "excellence" också ta sig uttryck i en virtuell prägel på dagens teknik och de höghastighetsnät som vi önskar inrätta.
När det gäller grundforskningen och den tillämpade forskningen anser jag att det handlar om en fråga om jämvikt. Det finns en mycket nära koppling mellan dessa båda aspekter. Alla erkänner det, näringslivet såväl som forskarvärlden givetvis, och på samma sätt förhåller det sig med tvärvetenskapligheten, en konsekvens av vetenskapens utveckling. Det är således något som fordras för att skapa den nödvändiga dynamiken, för att utveckla begreppet benchmarking. Det tror jag är ett redskap som gör det möjligt att på europeisk nivå skapa den här typen av dynamik, men också att inrätta en frivillig och öppen samordning. Patentfrågan, som vi har talat tillräckligt om, anser jag också vara en nödvändig förutsättning. Bolkestein, som har ansvar för den inre marknaden, är helt och hållet medveten om det.
Jag skulle för övrigt vilja dra nytta av detta tillfälle för att tacka parlamentet, för att det såg till att inför regeringskonferensen inleda en diskussion om en europeisk rättslig instans, ett oundgängligt villkor för att göra gemenskapspatentet till verklighet. För små och medelstora företag är patentfrågan slutligen en avgörande faktor vid sidan av mer specifika faktorer.
Man har betonat den regionala dimensionen, som jag fäster stor vikt vid, eftersom det har gjorts lyckade försök i vissa regioner som borde visas upp som exempel i hela Europa. Jag fäster också stor vikt vid sambandet mellan forskningen och strukturfonderna, men utan att glömma Europeiska investeringsbanken (EIB). Det har förts diskussioner med Europeiska investeringsbanken och det pågår projekt som syftar till att EIB skall få en mer dynamisk roll i allt som rör innovationer och överföring, bl.a. med kandidatländerna, med tanke på att vi har talat om dem.
Det gemensamma forskningscentrumet och dess expertroll har framhållits och målet på 3 procent av BNI är enligt min mening ett ambitiöst mål, men likväl nödvändigt i samtliga medlemsstater.
För att fatta mig kort skulle jag bara vilja informera parlamentet om kommande etapper. Den första etappen är självklar. Jag vill vidare betona hur viktigt det är att parlamentet uttalade sig i dag. Därför har jag tackat Plooij för att hon utarbetade sitt betänkande så snabbt, och även alla parlamentsledamöter för att ha debatterat betänkandet på ett så grundligt sätt med så litet tid till sitt förfogande. Nästa etapp är således ett möte i ministerrådet med ansvar för forskningsfrågor, vilket kommer att hållas den 15 juni. Detta betänkande främjar den beslutsamhet som vi måste ge prov på genom konkreta exempel. För jag inser mycket väl att det krävs konkret handling.
Vad gäller konkreta handlingar skall jag - i telegrafisk stil - ta upp benchmarking. Det finns en metodik i nationernas forskningspolitik. Enligt min uppfattning accepterar medlemsstaterna denna metodik i och med inrättandet av en grupp företrädare på hög nivå. De första resultaten kommer att finnas tillgängliga till året slut. En kartografi över den "excellence" som finns i Europa är nu i färd med att utarbetas, genom ett samarbete mellan specialiserade nationella institut. Jag anser inte att man skall stöta sig med någon. Jag hoppas att också denna första karta kommer att bli färdig till slutet av året.
Rörligheten för forskare innefattar arbetstagarna i allmänhet. Med Diamantopoulou har vi ambitionen att inrätta en grupp med företrädare från varje medlemsstat, för att ta reda på var hindren finns. På temat Kvinnor och vetenskap har en betydelsefull grupp med 500 kvinnor inrättats, för övrigt på parlamentets initiativ. Denna grupp har presenterat en mycket intressant rapport, som ni känner till, och som kommer att inleda förfaranden i alla medlemsstater samt leda till en utvärdering, vars resultat jag kommer att kunna presentera för er inom kort. När det slutligen gäller de elektroniska näten vill vi tillsammans med Liikanen snabbt utöka dem till flera gigabyte.
Detta, herr talman och kära kolleger, är vad jag ville säga med några ord, eftersom det är ont om tid och jag inte skall uppehålla er längre. Men jag vill rikta ett stort tack till er för det intresse ni har visat för denna debatt. Jag tror att detta är en dynamik som vi måste skapa, en dynamik som vi måste berika, och för egen del kommer jag att hålla er regelbundet informerade. Jag hoppas att vi alla kommer att kunna skapa ett europeiskt forskningsområde, som jag tror mycket starkt på.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär, för ert bidrag. Med hänsyn till tiden så får vi inte diskutera för länge. Jag är ingen talare i den här debatten men jag vill ändå redan nu önska fru Plooij-Van Gorsel lycka till med det här viktiga betänkandet.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Handlingsplanen från Peking
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0125/2000) av Smet och Gröner för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om uppföljningen till handlingsplanen från Peking (2000/2020(INI)).

Smet
. (NL) Herr talman! Det här initiativbetänkandet är Europaparlamentets bidrag till FN:s generalförsamlings särskilda session som äger rum om tre veckor i New York och där en utvärdering görs av de senaste fem årens åtgärder som en fortsättning på kvinnokonferensen i Peking och där samtidigt en förklaring skall avläggas för att på nytt fastställa åtagandet och ta reda på vad som måste ske under de kommande fem åren. Det är alltså ett viktigt betänkande eftersom det kommer att vara det enda betänkandet från Europaparlamentet. Jag hoppas att vi får ytterligare möjligheter, och det frågar jag också direkt till kommissionen, att göra förberedelser mellan kommissionen och Europaparlamentet innan vi reser till New York, så att vi sitter på samma våglängd från båda håll.
Jag tror det är bra att vara på samma våglängd eftersom det när det gäller kvinnor i Europa ändå förväntas att vi skall gå i täten. Europa har gjort det tidigare och måste kunna fortsätta göra det. Innan vi kommer till den tätpositionen vill jag först säga ett par ord om själva utvärderingen.
Fru kommissionär! Det är en mycket svår sak att göra en utvärdering om det inte finns några uppgifter för att exakt ta reda på hur stora framsteg som gjorts i de europeiska länderna de senaste åren. Det finns inga sifferuppgifter. Det finns rapporter om de tolv problemområden som vi skall diskutera i New York per land och i dem återges exakt hur långt utvärderingen nått. Jag är därför mycket glad att ni i diskussionen om det femte handlingsprogrammet har tillkännagivit att ni vill inrätta ett sorts övervakningscentrum där insatser skall göras för att samla in alla möjliga jämlikhetsuppgifter. Det är nämligen en stor brist i den här frågan.
För den andra punkten riktar jag mig direkt till parlamentet. Det sätt som vi var tvungna arbeta på för att åstadkomma det här betänkandet visar att utskottets för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor sekretariat är mycket underbemannat. Det var mycket svårt att få någon medverkan och om inte Gröner och jag själv hade haft goda medarbetare så hade det antagligen aldrig blivit något betänkande. Jag tycker det är en skam för parlamentet att andra utskott tydligen kan få ett mycket bra sekretariat och ett välutrustat sekretariat med många personer men att det inte går för utskottet för kvinnors rättigheter. Det vore kanske bra om vi kunde ta ett initiativ i kvinnofrågan.
Det var det om utvärderingen. Det skall jag inte gå in djupare på. För de kommande fem åren tror jag att handlingsprogrammet, det femårsprogram som kommissionen just nu tar upp till diskussion, är väldigt viktigt. Det innehåller naturligtvis klassiska problemområden och det är normalt eftersom världen går framåt men diverse områden blir ändå alltid kvar på dagordningen, visserligen alltid med nya tyngdpunkter men ändå är det alltid samma områden som återkommer.
Området arbetsliv. Var tycker jag att de nya tyngdpunkterna skall läggas? Vi har de nya teknikerna och avsaknaden av eller bristen på kvinnor i det sammanhanget. Det har också nyss blivit sagt. Fördelningen mellan arbete och familj, enligt riktlinjerna för arbete. Lika lön för lika arbete. Något som jag tycker att kommissionen lägger ner för litet energi på. Det tycker jag att man ägnar alldeles för litet uppmärksamhet. Klyftan finns kvar när det gäller löneskillnaderna mellan män och kvinnor.
Beslutsprocessen. Kommissionen har gjort insatser. Europa har gjort insatser, framför allt för politiken. Jag tycker att det saknas när det gäller arbetsmarknadens parter. Mycket mer uppmärksamhet måste ägnas åt detta eftersom de dominerar en stor del av samhället.
Våld. För litet uppmärksamhet för våld inom familjen, tycker jag. Tillräckligt för våld på arbetsplatsen och så vidare men något för litet för våld inom familjen.
Media tycker jag också måste uppmärksammas mer. Media har ett sådant inflytande på samhällslivet. Kvinnorna saknas för mycket.
Vad gäller kvinnors rättigheter och de mänskliga rättigheterna så hoppas jag att det kan göras en del framsteg på regeringskonferensen.
Avslutningsvis så har jag redan sagt att Europa förväntas spela en banbrytande roll. Därför tar jag upp två specifika områden. För det första, om vi ger utvecklingsbistånd eller om vi har kontakter med tredje land, låt oss då inte bara ställa villkor med avseende på kvinnans ekonomiska ställning. Det känner vi ju till redan. Vi vet att i många utvecklingsländer bärs ekonomin upp av kvinnorna och det stöder vi. Det vet vi nu.
Det som vi betonar för litet i våra kontakter med tredje land är att även mänskliga rättigheter vad avser kvinnor måste respekteras. Det som händer i Afghanistan är oförsvarbart. Det är oförsvarbart att beskärningen av kvinnor fortsätter i vissa länder och att vi på ett självklart sätt upprätthåller de bästa kontakter med dessa länder.
Sedan en annan punkt. I samband med utvidgningen till länderna i det före detta Östblocket kommer det att vara enormt viktigt att det i den screeningrapport som skall utarbetas av kommissionen verkligen görs en ordentlig uppföljning av vad som händer där, där kan man nämligen märka en tillbakagång i stället för framsteg.

Gröner
. (DE) Herr talman, mina ärade kolleger! Fem år efter Peking underkastas genomförande av handlingsplattformen en grundlig analys. I utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet har vi gjort en kritisk bedömning av tolv huvudproblemområden: fattigdom, högre utbildning och yrkesutbildning, hälsa, våld, väpnade konflikter, ekonomi, mänskliga rättigheter, medier, miljö samt kvinnor. Nu gäller det hur den politiska vilja som finns skall förverkligas, hur dessa områden skall kunna förbättras.
Jag vill framhålla att samarbetet mellan de två medföredragandena har varit mycket konstruktivt och att vi i föreliggande betänkande har riktat in oss på EU:s och medlemsländernas åtgärder. Vi försöker att påvisa brister och ge ifrån oss en rad rekommendationer för ett snabbare förverkligande av handlingsplattformen. Jag ser detta betänkande också som ett handlingskoncept för den EU-delegation som i juni i New York bör inta en enastående förhandlingsposition och i nära omröstning med regeringarna och företrädarna för de icke-statliga organisationerna stärka kvinnornas rättigheter.
På detta ställe vill jag också hjärtligt tacka rådsordföranden Belèm och kommissionären för att vi blev integrerade på ett mycket bra sätt under förberedelseprocessen till konferensen som genomfördes i februari i Bryssel; jag hoppas att det skall gå lika bra i den fortsatta förberedelseprocessen.
Vi kan resa till New York med en hel rad framgångar. Förankringen av jämställdheten på alla politikområden, alltså av gender mainstreaming, har med tiden blivit till en normalprincip på många EU-områden. Den parallella ansatsen med positiva åtgärder kommer att fullföljas under det fjärde åtgärdsprogrammet och förmodligen också under det femte programmet.
Trots betydande framsteg kommer en av huvuduppgifterna att vara att äntligen omsätta rättigheterna i praktiken. Amsterdamfördraget kommer oss här till hjälp i artikel 2 och 3, där jämställdhet är definierat som ett mål och uppgift för gemenskapen, eller i artikel 141, där vi kan göra mer inom sysselsättningspolitiken. Men trots detta behöver vi fortfarande en helt säker rättslig grund. I fördraget måste det finnas en enhetlig, sammanhängande rättslig grund för jämställdheten mellan kvinnor och män på samtliga politikområden och även ett direktiv angående genomförandet av de positiva åtgärderna i artikel 141. Femte åtgärdsprogrammet är föredömligt och i slutändan faktiskt som ett ministerråd för kvinnor och jämställdhet, ett beslutande ministerråd.
Jag menar att det i utvidgningsprocessen - som min medföredragande redan framhållit - och vid samarbetet med utvecklingsländerna i Europeiska unionens externa förbindelser måste finnas ett förstärkt samarbete och ett könsperspektiv. När vi ser att empowerment för kvinnorna spelat en stor roll på den fjärde världskvinnokonferensen, så kommer det främst att handla om detta i den vidare utvecklingen av informationssamhället. Det handlar om jobb, vi har en bra lista på detta, om framtida uppgifter och om att kvinnorna inte blir förlorare i globaliseringsloppet.
Vi har också utvecklat ett imponerande spektrum av åtgärder som kan hjälpa till att främja sysselsättningen. Ändå återstår mycket att göra för att uppnå lika löner. När det gäller frågan om hur familjen och yrkesarbetet skall kunna gå att förena måste det tas hänsyn till både fäderna och mödrarna, och bilden av den nya mannen, som också tar ansvar för uppgifter i familjen, måste stärkas.
I fråga om den politiska jämställdheten finns det rörelser som kämpar för kvinnorna. I de olika parlamenten i Europeiska unionen finns i genomsnitt 20 procent kvinnliga ledamöter. Här i denna församling är det 30 procent. Men åtskilligt måste förbättras om vi skall nå den s.k. kritiska massan. För min partigrupp kan jag säga det med full täckning, att detta kan inte göras utan kvotering. Det måste äntligen fastställas kvoter om det inte skall dröja ytterligare hundra år innan kvinnorna kan ta tillvara på sina lika rättigheter på samma sätt som männen; och detta gäller på samtliga samhällsområden, i näringslivet, hos arbetsmarknadens parter, på universiteten och inom vetenskapen. Också i medierna måste vi driva igenom detta.
Kvinnovåld är ytterligare ett stort område. Här i Europaparlamentet har vi med stöd från 350 ledamöter krävt ett europeiskt år mot våld. Mycket kvarstår dock att göra. I New York kommer det att vara viktigt att vi förmår anta ett beslut - Peking plus tio, ytterligare en världskvinnokonferens för 2000-talet.
(Applåder)

Avilés Perea
Herr talman, fru kommissionär! Den särskilda session som kommer att hållas med Förenta nationernas generalförsamling i början av juni under mottot "Kvinnor 2000: Jämställdhet, utveckling och fred för det 21:a århundradet" kommer att få stor betydelse för kvinnans ställning.
Uppföljningen av handlingsplattformen från Peking visar att de viktigaste frågorna, beträffande de föreslagna målsättningarna, fortsätter att vara utbildning och fortbildning, makt och beslutsfattande, hälsa, fattigdom och våld. De samhälleliga förändringar som har ägt rum på senare år påverkar kvinnorna på ett särskilt sätt. Ökningen av den äldre befolkningen har stor inverkan på tillvaron för de kvinnor som i allmänhet övergår från att ta hand om sina barn till att ta hand om sina föräldrar.
Trots de uppenbara framstegen för kvinnans situation finns det fortfarande avsevärda skillnader, i synnerhet diskriminering på arbetsmarknaden och löneskillnader för lika arbete. Merparten av, och i många fall hela ansvaret för hushållsarbetet, faller på kvinnan.
Kvinnornas situation med ansvar för familjen och därtill svårigheter på arbetsmarknaden har gett upphov till ett lika tydligt som orättvist begrepp: feminiseringen av fattigdomen. Vi är fortfarande i behov av initiativ som underlättar kvinnors inträde på arbetsmarknaden och ger dem möjlighet att utvecklas yrkesmässigt, och därför måste kvinnornas andra arbete underlättas med fler daghem och ekonomiskt stöd. Männen kommer att få ta större ansvar i hemmet och anpassa sig till ett samhälle i ständig utveckling där de traditionella rollerna har förändrats.
Informationssamhället kräver allt fler människor med teknisk utbildning som kvinnorna bör ansluta sig till, eftersom det är ett område som de är särskilt lämpade för. Om antalet kvinnor i beslutsprocessen ökade skulle det vara enklare att lösa de problem som berör dem. Det har skett avsevärda framsteg, men det finns fortfarande politiska och ekonomiska områden där kvinnorna är underrepresenterade.
Bland de aktuella problemen kan vi tyvärr inte undgå att nämna de som har att göra med våld mot kvinnor: våld i hemmet, i väpnade konflikter och - något som har ökat på senare år - i slavhandeln med kvinnor. Våld som är ett brott mot individens grundläggande rättigheter, mot deras värdighet och fysiska integritet.
Amsterdamfördraget underlättar införandet av jämställdhetsmålen i gemenskapens politik, och särskilt artikel 141, de positiva åtgärderna på sysselsättningsområdet. Sysselsättning brukar också vara lösningen på andra problem med utslagenhet, ekonomiskt beroende, brist på personlig frihet och så vidare. I gemenskapens femte handlingsprogram bör de problem som fortfarande består tas upp med budgetanslag som gör det möjligt att genomföra program på de mest brådskande områdena. Ett samarbete från massmedias sida är en förutsättning för att dessa mål skall kunna uppnås.

Theorin
. Herr talman! "Halva himlen bärs upp av kvinnor", sade en gång en framgångsrik man. Men himlen är inte tillräcklig. Kvinnor utgör mer än halva jordens befolkning och förblir ohörda och underrepresenterade inom de flesta politiska, ekonomiska och sociala områden. Det är inte acceptabelt!
Genom århundradens lopp har kvinnor krävt rätt som fullvärdiga medborgare. Från kvinnliga rösträttsaktivister i norr till antikönsstympningsgrupper i syd. Under Pekingkonferensen 1995 fattades beslut om en gemensam handlingsplan för dessa olika kvinnogrupper, en milstolpe i erkännandet av kvinnans rättigheter som en del av de mänskliga rättigheterna. Så gott som samtliga världens regeringar skrev under Pekingkonferensens handlingsplan.
Pekingdeklarationen urskiljer tolv kritiska områden och definierar långsiktiga mål och åsikter som skulle vidtas av regeringar, Förenta nationerna, folkrörelser och det privata näringslivet för att förbättra kvinnors villkor. Fem år senare är diskriminering av kvinnor fortfarande utbredd, och våld mot kvinnor är alltjämt en global företeelse. Ett glastak avstänger kvinnorna från befordran i yrkesliv, förvaltning och politik. Kvinnorna utgör den överväldigande majoriten av den miljard människor som lever i yttersta misär och anafalbetism, och beslut som rör kvinnor fattas alltjämt av män.
Det är hög tid att under Peking +5-konferensen i juni ta konkreta beslut som de facto resulterar i ett förverkligande av målen i Pekingplanen. Det betänkande som vi röstar om i morgon betonar att framsteg inom alla tolv områdena är nödvändiga för att kvinnor till fullo skall kunna få del av de mänskliga rättigheterna. En trefaldig strategi är nödvändig för att konferensen inte bara skall bli ytterligare en övning i retorik.
För det första måste världens regeringar anta en konkret handlingsplan och på nytt förbinda sig att uppfylla målen från Peking. För det andra måste de ge utfästelser om ekonomiska medel för att förverkliga besluten, och för det tredje måste kontrollinstrument skapas för att övervaka genomförandet. Dessa tre verktyg har hittills saknats i genomförandet av Pekingplanen. Det faktum att världens regeringar vägrar att erkänna att flickor och kvinnor från vaggan till graven utnyttjas och förföljs är världens genom tiderna mest flagranta och omfattande kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Det vill utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor ändra på. Kvinnor skall inte bara bära upp halva himlen, utan också ha rätt att ta ansvar för beslut som rör hela vår jord. Eller hur fru kommissionär?

Hautala
Herr talman! Vi skall åka till New York framför allt för att diskutera kvinnornas ställning globalt. Det är klart att vi även i Europeiska unionen har anledning att förbättra kvinnornas ställning på alla livets områden, men framför allt handlar det nu om en världsomfattande konferens. Jag tror att det lönar sig att ta med sig tanken att förstärkningen av kvinnornas ställning kan ses som en utvecklingsstrategi för samhället. När vi satsar på kvinnor hjälper vi samtidigt hela orter och samhällen att träda in på utvecklingens väg. Detta har vi ju mycket övertygande bevismaterial på; genom att till exempel satsa på kvinnornas grundläggande hälsovård kan många svåra problem övervinnas. I kampen mot fattigdomen har stödet för kvinnor i form av mikrolån, som ur vår synvinkel är försvinnande små, visat sig vara en mycket bra strategi för att främja ekonomisk aktivitet. Det är förstås genom utbildning som kvinnorna får en chans att bli fullvärdiga medlemmar i samhället.
Jag tror att om vi från Europeiska unionen har någonting att tillföra den här konferensen så är det förknippat med att vi har startat den här gender mainstreaming-processen där vi försöker få med könsaspekten i allt beslutsfattande. Såsom vi alla här vet är det inte lätt, därvidlag finns det även hos oss mycket kvar att göra, men vi kan till exempel ta upp det att kvinnornas ställning i frågor om krig och fred måste omvärderas. Det är kvinnorna som i mycket stor utsträckning blir offer och får lida av nutida krig. Varför skulle vi inte fundera över vad kvinnorna kan göra för att förebygga och lösa sådana här konflikter i dag?
Vid mötet i Peking för fem år sedan sade man att kvinnors rättigheter är mänskliga rättigheter. Precis som även föredraganden Smet konstaterade kan vi inte acceptera det som händer kvinnorna i Afghanistan, och vid konferensen i New York måste vi främja kvinnornas mänskliga rättigheter.

Eriksson
Herr talman! När det gäller detta betänkande kan vi konstatera att det råder i det närmaste hundraprocentig enighet i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet. Jag skulle dock vilja poängtera några saker:
Vi konstaterar att kvinnors och barns rättigheter är en omistlig och oskiljaktig del av de allmänna mänskliga rättigheterna. Ekonomiskt oberoende för kvinnor är en nödvändighet om verklig jämställdhet skall kunna uppnås. Kvinnor både i och utanför Europeiska unionen är särskilt utsatta för fattigdom.
I handlingsplanen från 1995 omnämns uttryckligen friheten att ta eget ansvar i frågor som rör sexualiteten och full respekt för individens integritet och jämställdhet i förhållanden mellan kvinnor och män samt i frågor som rör sexuella relationer och fortplantning.
Detta är punkter som religiösa fundamentalister av olika slag nu vägrar att acceptera. Pro-life-rörelsen och så kallade familjebevarande grupper, Vatikanen och muslimska fundamentalister är mycket aktiva och har så varit på ett mycket väl organiserat sätt under de konferenser som under de senaste månaderna har hållits bland annat i New York. De saboterar alltså en konstruktiv dialog mellan regeringar och frivilligorganisationer. Jag skulle vilja vädja till detta parlaments stora kristdemokratiska grupp att ta avstånd från dessa sabotage av FN:s uppföljningskonferens.
Jag vill också uppmana medlemsstaternas regeringar och den delegation från Europaparlamentet som skall till New York om några veckor att göra allt för att få till stånd det slutdokument från Peking+5-konferensen som faktiskt är hotat av dessa grupper. Det gäller att få till stånd ett slutdokument med de antagna tolv punkterna i handlingsplanen i behåll, så att vi allihop kan arbeta framåt för kvinnors rättigheter och jämställdhet - inte bakåt.

Turco
Herr talman! Vi stöder det grundarbete som medföredragandena har utfört, vi stöder deras uppläggning och det faktum att de fortsätter att lägga fram en rad bra förslag, men sedan, när man kommer fram till att utvärdera vad som har åstadkommits under de senaste fem åren - som man har sagt - så har vi inga data, jag säger inte objektiva data, men inte ens uppskattningar, för att kunna föreskriva nya åtgärder eller för att studera olika sätt att rätta till de åtgärder som har misslyckats. Europeiska kommissionen framträder således än en gång med storslagna planer men med få konkreta åtgärder.
Enligt vår åsikt skulle det vara praktiskt i det här fallet om unionen tog ett initiativ, men ett konkret initiativ med bestämda tidsgränser och som utgör ett prioriterat mål. Vi anser att frågan om kvinnlig könsstympning på grund av problemets enorma omfattning förtjänar särskild uppmärksamhet. Vi vill veta från kommissionären, fru Diamantopoulou, om man har ägnat särskilt intresse åt klausulen som avser förbindelserna med tredje land vad gäller kvinnlig könsstympning, så att man snabbt kan komma fram till ett resultat i det avseendet att alla de länder som tillåter eller tolererar kvinnlig könsstympning inte längre skall få något stöd från Europeiska unionen.
Detta är ett viktigt problem, en vanlig och utbredd företeelse, så vanlig att den även i Europa allt oftare återfinns i den dagliga nyhetsrapporteringen.

Karamanou
Herr talman, fru kommissionär! Eftersom vi talar om handlingsplanen för jämlikhet som fastställdes i Peking 1995, skulle jag vilja ta tillfället i akt och understryka FN:s roll och insatser på detta område, men också påminna om unionens betydande roll och bidrag till en allmänt antagen handlingsplan på global nivå. Med anledning av att FN:s konferens i New York närmar sig anser jag att tidpunkten är lämplig för att göra anspråk på en mer aktiv och effektiv europeisk och global politik inom alla områden, en politik som skall nå till Afghanistan och Gulf-staterna, där kvinnorna än i dag har ett oblitt öde och är förvägrade grundläggande mänskliga rättigheter.
Det betyder naturligtvis inte att vi underskattar de framsteg man har lyckats göra och Europeiska unionens bidrag till kvinnors dynamiska närvaro inom alla yrkesmässiga och vetenskapliga områden, kvinnors resultat på alla utbildningsnivåer och deras framgång överallt där man tillämpar en politik med lika möjligheter och meritvärdering. Trots de otvivelaktiga framsteg som görs återstår ändå allvarliga problem med ojämlikhet och diskriminering med allvarliga konsekvenser för demokratins funktion, men också med ett högt ekonomiskt och socialt pris genom att den värdefulla mänskliga kraft som kvinnorna representerar inte tas till vara fullt ut.
Vi måste därför fortsätta framåt med en konkret vision och plan, med strategi och teknik, med exakt tidsplan och vägvisare och med mätbara mål som kommer att ge oss möjlighet år 2005, till FN:s nya konferens om utvärdering av årtiondet, att med exakthet bedöma de framsteg som gjorts. I dag måste vi utvidga vår verksamhet för att avskaffa diskriminering på arbetsmarknaden, för att kvinnor skall medverka i den sociala dialogen och för att ta itu med det våld som drabbar kvinnor. Vi måste se till att ansvaret och förpliktelserna fördelas rättvist mellan de båda könen, både på det offentliga och det privata området. Vi måste med andra ord skapa en ny institutionell och social ram som avspeglar de förändringar som har ägt rum och som skall lösa de problem och motsättningar som uppkommer ur föråldrade relationer mellan de båda könen. Europeiska unionen och medlemsstaterna måste befinna sig i frontlinjen i denna kamp.

Diamantopolulou
Herr talman! Jag skulle till att börja med vilja gratulera fru Grufner och fru Smet till deras oerhört värdefulla betänkande. Förutom de 28 konkreta rekommendationerna, som är till mycket god hjälp, inte bara för Peking, men också för kommissionens femte program och jag kan försäkra er att de kommer att tas stor hänsyn till, måste jag betona att de också åtföljs av en oerhört intressant politisk analys, med uppgifter och ståndpunkter, som är ett mycket bra verktyg och som jag anser skulle kunna vara mycket intressant även för medlemsstaterna att genomföra.
Vi närmar oss Peking efter 5 år genom att göra en utvärdering av den gångna femårsperioden. Som talarna sagt har mycket hänt och mycket måste hända. Och naturligtvis måste Afganistan bli föremål för samtal, en framställning och en resolution i New York därför att det är en av vårt århundrades största skamfläckar, det är en av 2000-talets mänsklighets största skamfläckar.
Vi åtog oss uppgifter år 1995, och dessa uppgifter har utförts till viss del och vi går vidare mot en fullständig analys av dem i Peking. Frågan har ställts om vi förfogar över de faktauppgifter som krävs när det gäller Europeiska unionen. Jag skulle vilja informera er om att kommissionen kämpar sedan lång tid tillbaka med att samla faktauppgifter från alla medlemsstaterna, att få svar på frågeformulär som de har skickat både en och två gånger, att få svar på alla delfrågor som rör lagstiftning, underliggande strukturer, verksamheter och statistik. Vi har, efter stora ansträngningar måste jag erkänna, kommit fram till en konkret mängd uppgifter, och de kommer att offentliggöras så snart som möjligt jag hoppas att vi skall ha dem om fjorton dagar där också 1999 års uppgifter skall finnas med. Detta har varit anledningen till den här förseningen.
När det gäller betänkandet skulle jag vilja nämna tre punkter vilka, enligt de frågeformulär som skickats in från Europas länder, har prioritet som problemställningar i de europeiska länderna. Den första är de nya förändringarna i informationssamhället. De nya förändringarna, som förändrar ekonomin, samhället och formerna för arbete, skapar stora utmaningar men också stora problem, särskilt bland de svagare grupperna, och stora problem för kvinnorna som deltar i mycket mindre utsträckning i den här nya tekniska världen, och, givetvis, uppvisar en högre grad av arbetslöshet. Här måste vi alltså understryka utbildningens nya mål med livslångt lärande, vidareutbildning, särskilda program som rör kvinnors deltagande i det nya informationssamhället, och följaktligen kvinnors deltagande på arbetsmarknaden.
Den andra frågan rör demokratin men har också samband med informationssamhället, där nya sätt för kommunikation mellan medborgare och politiker tar form, men det är en ny väg som man måste känna till och där man måste ha ett lämpligt fordon. Och naturligtvis finns det klassiska problemet med den kvinnliga representationen som redan har berörts av alla talare.
Den tredje frågan: det framgick att det också är den fråga som är av vikt för medlemsstaterna, är frågan om våld mot kvinnor, där det mest allvarliga problemet är handeln med kvinnor, d.v.s. den moderna människohandeln. Tyvärr, mina damer och herrar, måste vi förmoda att det inte bara är aktuellt med elektronisk handel, på sättet det definieras inom ekonomin, utan också elektronisk handel med kvinnor och barn. Och naturligtvis är detta frågor som kräver nyskapande lösningar, som kräver nya infallsvinklar och som vi inte bara kan anse vara den nya tidens pris. Jag anser att detta också är bland de grundläggande uppgifter där en utvärdering behövs, men, framför allt behövs att vi förnyar våra åtaganden.
Jag skulle vilja betona att i Peking är det klart att det kommer att föreligga förhandlingsproblem. Jag medger att det kommer finnas organisationer och organiserade krafter, som kommer att vilja vända hela utvecklingen tillbaka, och åter ta upp den dagordning som vi har enats om. Och det har mycket stor betydelse hur vi skall organisera oss på alla nivåer och hur våra lobbyer ska fungera på alla nivåer, så att vi inte tillåter en ny granskning av dagordningen eller en återgång till det förflutna, utan att vi också förnyar våra åtaganden och skapar en ny drivkraft för att förverkliga det vi åtagit oss i den nya tiden.
Jag tror att, eftersom varje förhandling är beroende både av förberedelse och goda kunskaper om egna fakta men också om motpartnerns fakta, det kommer att behövas ett särskilt samarbete med det portugisiska ordförandeskapet, ett samarbete både från parlamentets sida och från kommissionens sida. Självfallet kan jag försäkra att kommissionen -liksom jag personligen- står till det portugisiska ordförandeskapets förfogande, så att vi kan förbereda denna förhandling på bästa möjliga sätt.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 12.00.
Jag vill för övrigt lyckönska alla ledamöter som fortfarande är närvarande till deras uthållighet och jag vill också tacka de medarbetare som fortfarande är kvar för deras långvariga insatser.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.53.)

Tal av Sloveniens president Milan Kuçan
Talmannen
I egenskap av Europaparlamentets talman har jag äran och det mycket stora nöjet att välkomna Milan Kuçan, Republiken Sloveniens president. Det är första gången, herr president, som vi har tillfälle att välkomna er här, och jag glädjer mig åt det.
För precis tio år sedan, den 8 april 1990, hölls de första fria och demokratiska valen, vilka var kulmen på den slovenska våren. Denna vår bar på ett frö till konfrontationerna och spänningarna sommaren 1991, då Slovenien erhöll sin självständighet.
Vi minns alla givetvis bilderna från de tio dramatiska dagarna sommaren 1991. Då segrade det slovenska folkets och den slovenske presidentens mod, frihetskärlek och beslutsamhet över hoten om våld. Därigenom föddes det fria och demokratiska Slovenien. Denna händelse markerade samtidigt en återgång till gemensamma europeiska värderingar om frihet och fred, demokrati och respekt för mänskliga rättigheter.
Dessa värderingar är den europeiska civilisationens centrala förvärv och utgör en omistlig bas för våra gemensamma handlingar, i dag och i morgon. Europeiska unionen är framför allt en värdegemenskap.
Det gläder mig att Slovenien efter flera decennier av kommunistisk diktatur har upphöjt dessa värderingar till statens grundval. I dag är Slovenien en del av den stora europeiska familjen, som vi snart hoppas kunna förena.
Associeringsavtalet från 1996 gjorde att vi kunde inrätta en gemensam parlamentarikerkommitté Europaparlamentet-Slovenska parlamentet. Den 10 juni 1996 lämnade ert land in sin officiella ansökan om medlemskap i Europeiska unionen. I mars 1998 inleddes förhandlingarna och jag vet att de pågår aktivt under ledning av kommissionens ordförande, Romano Prodi, och kommissionär Verheugen.
Vi vet att ni i egenskap av Sloveniens president har spelat en avgörande roll för ert lands positiva framåtskridande under de senaste tio åren.
Därför är jag särskilt glad att välkomna er i dag hos oss. Välkommen herr president, jag skall inte dröja med att ge er ordet.
(Applåder)

Kuçan
Fru ordförande, ärade ledamöter! Det är en ära för mig att få tala i detta vördnadsvärda parlament.
Jag gläder mig särskilt åt att jag har fått tillfälle att göra det på den femtionde årsdagen av Robert Schumans appell till Frankrike, Tyskland och andra länder om att ansluta sig till en gemensam ekonomisk politik för stål och kol. Det var den dagen som den europeiska integrationsprocessen inleddes. Det är er och vår gemensamma europeiska dag för högtidlighållande och jag vill framföra mina uppriktiga gratulationer.
Jag gratulerar er med tillförsikt och förtroende för den europeiska associeringstanken. Min tillförsikt för detta stärks av det nyligen mycket lyckade besöket av Europaparlamentets framstående talman, fru Fontaine, i Slovenien. I sitt tal till det slovenska parlamentet uttryckte fru Fontaine sitt tydliga engagemang i att främja projektet att ena Europa och sade följande: "Det är viktigt att vi stöder viljan att stärka de speciella särdragen i vart och ett av våra länder. Vi måste därför fördjupa Europeiska unionens grundvalar och förbereda unionen inför utvidgningen på ett sådant sätt att den i framtiden behåller sin förmåga att anta både inre och yttre utmaningar. Det kommer att vara möjligt bara under förutsättning att vi behåller den befintliga balansen mellan små och stora länder och fortsätter på vägen mot ett medborgarnas Europa."
Denna tanke verkar för mig vara av särskild vikt därför att den betonar samlevnad.
Samlevnad är det enda verkliga alternativet för mänsklighetens framtid, inbegripet Europas framtid. Ändå är frågan följande: vad kommer samlevnaden att grundas på? Min egen fasta övertygelse är att den först och främst bör grundas på den erfarenhet som vi för med oss och som har alstrat de värden som vi har angett såsom kärnan för europeisk demokrati och förklarat vara de principer som binder samman själva strukturen i det nya Europa.
In i det tredje årtusendet för vi med oss erfarenhet från kolonialmakters och ideologisk, politisk och social totalitarisms uppgång och fall. Dess motbild, som också är en väsentlig del av vår erfarenhet, är det grundläggande inrättandet av rättssäkerhet och mänskliga rättigheter, frihet för individer och nationer, demokrati såsom kriterium för politisk makt, social rättvisa och stabilitet såsom de mål mot vilka vi ständigt måste sträva.
Jämsides med erfarenhet bör vår samlevnad grundas på en samling lagar som kommer att styra människans liv på tröskeln till det tredje årtusendet och i vilka dessa värden kommer att genomföras och bekräftas. Det är lagarna för global gemenskap. Den globala gemenskapen tycks för närvarande vara begränsad till marknader, ekonomier samt informations- och kommunikationsteknik. Politiken släpar efter denna utveckling. Ändå kräver de solida samlevnadsgrundvalarna i världen en globaliserad politik i stånd att skapa en social sammanhållning som balanserar effekterna av det redan globaliserade kapitalet.
Globaliserad politik förutsätter att nationell politik och nationella intressen, grundade på nationalstatens överhöghet, skall vara anknutna till det gemensamma ansvarets globala politik. Det skulle vara en sorts "inhemsk världspolitik" till vilken alla länder skulle vara anslutna. Den skulle delvis vara grundad på följande faktorer: en global spridning av politisk och ekonomisk demokrati, bindande normer för individuella och kollektiva mänskliga rättigheter, dialog mellan olika kulturer, religioner och samhällskulturer, opposition mot nationalism och främlingsfientlighet, ny balans mellan ekonomiskt utvecklade delar av världen och utvecklingsländer, globalisering av lärande, kunskap, forskning och information, utveckling av internationellt och interregionalt samarbete, uppbyggnad av en social ordning grundad på modellen för social rättvisa och solidaritet, gemensam säkerhet och gemensamt försvar samt kamp mot organiserad brottslighet. Med en sådan politik får vi söka ett sätt att säkra att de tidigare ideologiska, politiska och militära kraftmätningarna från det kalla krigets dagar inte ersätts av kulturkrockar samt religiösa och samhälleliga konflikter.
Om vi skall gå mot ett världsomfattande politiskt ansvar bör vi med det snaraste gå mot en gemensam ansvarspolitik i Europa, i just det Europa som för närvarande håller på att stärka grundvalarna för framtida samlevnad. Detta håller på att inledas genom en gemensam europeisk politik - inte bara penningpolitik utan också utrikespolitik samt försvars- och säkerhetspolitik. den europeiska stadgan för mänskliga rättigheter och kanske en framtida europeisk konstitution. Det har också inletts genom ansträngningarna att skapa krisförvaltning, vilket förebygger yttre och inre kriser i länder i området som går över till väpnad konflikt och angrepp som kan hota gemensam fred och säkerhet samt gemensamt välstånd. En global politik för gemensamt ansvar kräver inte bara att vi förebygger andras åtgärder som kan skada gemenskapen utan också och viktigast att vi avstår från sådana åtgärder.
I den öppna multipolära värld där det inte längre finns eurocentrism kan Europa bli en av fanbärarna för civiliserad utveckling bara om det har inre globalisering, samtliga av dess delar är införlivat i det och ingen är utestängd från den gemensamma framtiden eller marginaliserad.
I ruinerna från Berlinmuren håller emellertid spår av nya skiljemurar på att framträda i Europa. I verkligheten finns det flera Europa. Vi har här länderna i Europeiska unionen och medlemmarna i Nato, som utvecklas mot bakgrund av den långa europeiska demokratiska traditionen, iakttagande av mänskliga rättigheter och utsikter till ett nytt ekonomiskt uppsving med en tillhörande gemensam europeisk valuta. Denna gruppering omfattar också en del små länder som har upplevt en betydande utveckling i EU och har bevarat sina särdrag.
Det andra Europa är de länder som förhandlar med Europeiska unionen: länder som därför väntar i första- eller andraklassväntrum på det europeiska tåget.
Det tredje Europa utgörs av de länder i Öst- och Sydösteuropa (Ukraina, Kroatien, Bosnien-Herzegovina, Albanien, Makedonien och Moldavien) som ännu inte kommit fram till stationen trots att de vill det. En del av dem kommer inte att nå den utan hjälp.
Det finns också en grupp länder som för närvarande inte vill ansluta sig till EU. De skulle föredra att leka med projektet för en ny ideologisk splittring av Europa. Vi kan kalla det för det fjärde Europa. Serbien, berett att fälla utslaget om stabilitet i Sydösteuropa, har kastats in i det fjärde Europa av dess aggressiva nationella politiska elit som från tid till annan har stötts av de nationalistiska ambitionerna hos politiska eliter från andra Balkannationer. Eftersom landet beslutar om de varaktiga grundvalarna för fred och också, efter krigets fasor på Balkan, om Kosovos och Montenegros framtid, får den europeiska enheten än en gång genomgå ett svårt prov. Möjligheten för blodiga militära sammanstötningar är fortfarande verklighet.
Denna enhet kommer att bli ännu viktigare när Serbien behöver hjälp till den demokratiska omvandlingsprocessen och när landet kommer att möta sanningen och sitt eget ansvar. Denna omvandling kommer att öppna upp för en demokratisk och mångfaldig politik samt ansträngningar att åter införa det europeiska värdesystemet i det serbiska folkets medvetande. Det kommer då att bli nödvändigt för Serbien - och också för andra Balkanländer - att få sig förelagt den utmanande men realistiska utsikten att ansluta sig till den europeiska integrationen. En integration som föreläggs varje land på samma villkor utan särskilda fördelar men som därför kräver ännu mer hjälp.
Inget av dessa Europa är immunt mot politiska och kulturella omläggningar som kan snedvrida deras demokratiska bild, inte ens det första Europa. Jag tänker på de grova formerna av främlingsfientlighet och utlänningshat, motståndet mot fri rörlighet för arbete samt antisemitism som i sin helhet ingår i dagens politiska populism. Detta sätter press på grundläggande värden och hotar samlevnaden och vår gemensamma framtid. Okänslighet för dessa fenomen skulle skapa nya barriärer mellan oss. Vi påminns om detta genom den erfarenhet vi bär med oss. Jag tror att vissa europeiska länders reservationer gentemot det österrikiska frihetspartiet motiveras av denna erfarenhet och att denna reaktion kommer att vara konsekvent och utan hänsyn till vem som kan påverkas av den.
Jämsides med de gamla splittringarna håller nya splittringar på att uppstå och de drabbar Europa ännu mer radikalt därför att informationssamhället i dagens värld utmanar varje sida av våra liv. Det finns allt ökande tecken på att två klasser i samhället håller på att uppkomma. Världen håller på att splittras på ett nytt sätt. Å ena sidan, finns de arbetslösa och de som genom otillräckliga kunskaper inte har tillträde till den moderna informationstekniken. De hotas av social uteslutning, stagnering och marginalisering. Å andra sidan finns de som har den nödvändiga utbildningen och därmed garanteras en framtid. Det är ett nytt fenomen som nyligen identifierades vid EU-konferensen i Lissabon om social sammanhållning.
Det är tydligt att alla i Europa för närvarande möter samma problem och vi reagerar alla på dem. Vi reagerar naturligtvis inte alla på fullt samma sätt. Det är dock nödvändigt att vi alla utgår från samma värdesystem när vi söker svaren. De gemensamma värdegrundvalarna för samlevnad har fastställts. Nu måste alla ges möjlighet att leva i enlighet med dessa värden.
Avgörande betydelse för detta kan troligen tillskrivas den nya engagemangskänslan i Europa, som jag ser som ett Europaomfattande system för mänskliga band, samarbete, solidaritet, respekt och andra värden. Det innebär inte endast fri rörlighet för idéer, arbete, varor och kapital utan också värden såsom respekt för mångfald, tolerans, jämlikhet inför lagen för 'Europas medborgare', oberoende av deras nationella, etniska och kulturella tillhörighet eller inställning. Det kommer att ge möjlighet till en hög grad av identifikation med samma värden i hela Europa, vilket i sin tur kan utgöra Europas grundläggande förenande struktur.
Denna sinnesstämning skulle vara den bästa garantin för att intolerans och fiendskap förblir ett marginellt fenomen. Samtidigt skulle det betyda att inte i något europeiskt land skulle makthavarna, i överhöghetens namn eller för principen om icke-inblandning i inrikesfrågor, systematiskt våga undertrycka eller begränsa vare sig individuella eller kollektiva mänskliga rättigheter. En sådan händelse skulle tveklöst och kompromisslöst kräva gemensamma åtgärder.
Natointerventionen i Kosovo är kanske det första steget i den riktningen. Värdet av grundläggande mänskliga rättigheter ställdes över värdet av klassisk statlig överhöghet. Systematisk massöverträdelse av mänskliga rättigheter får hädanefter vara inte bara en inrikesfråga för ett enskilt land. Det håller på att bli en ansvarsfråga för det internationella samfundet. Huruvida det anger början av ett nytt kapitel i internationella förbindelser och internationell rätt, kan bara tiden utvisa. Europa, och i synnerhet EU, bör inte var i valet och kvalet över detta.
Den verkliga globaliseringsvägen för Europa är en utvidgning av Europeiska unionen till att omfatta samtliga europeiska länder. Det är ett utmanande företag, för nu börjar en period av utvidgning av Europeiska unionen till länder som har en annorlunda politisk bakgrund än de aktuella medlemmarna. Nu är det de länders tur som i den stora splittringen av världen tillhörde det tidigare ideologis Östeuropa. Det är de länders tur som på grund av detta försenats i sin ekonomiska utveckling. Ändå är det så att endast den här utvidgningen kommer att innebära en verklig integration och globalisering av Europa och kommer att för de europeiska öst- och väststaterna innebära slutet på det förflutna och för båda delarna början på en övergripande europeisk framtid.
Vad gäller länder, såsom Slovenien, som mot sin vilja flyttades av östblockssystemet till en annan kultur skulle också ett införlivande i den europeiska integrationen utgöra bevis för att de äntligen har återvänt till västcivilisationen. Vi skall i varje fall inte glömma att dessa länder, inbegripet Slovenien, har visat att de på en relativt kort tid har kunnat anta regler som det har tagit relativt lång tid att införa i EU och i de europeiska västländerna. De stora ansträngningar som satsats på reformer kan tjäna som säkerhet för att EU:s utvidgning kommer att bli till fördel för både de aktuella medlemmarna och för de länder som vill bli medlemmar. Att hejda utvidgningen skulle ange att Europa fortfarande inte har begravt det förflutna, att det inte har lärt tillräckligt av historien och att globalisering inte är ett inre krav än. Det skulle också ange att Europa överger sitt inflytande och sin närvaro i världen.
Jämsides med det nya kvalitativa steget framåt håller tvivel på att uppstå bland EU:s medlemmar. De går från det fullständigt kända till det inte fullständigt kända. Beslutet om utvidgningen medför fullständigt nya risker och det måste finnas en grad av förståelse för det dilemma som EU står inför.
Jag tänker i första hand på genomförandet av betydande interna, institutionella och väsentliga reformer i EU, EU:s beredskap att godkänna nya medlemmar och uppskjutandet av datum för utvidgningen. Skulle det kanske vara så att än en gång är det enskilda medlemsstaters särintressen som kommer upp till ytan? Betyder inte den förändrade åsikten om gradvis godkännande av nya länder, så snart som de är färdiga att bli godkända, till ett gruppgodkännande av kandidater i en första och andra runda, en ny omkastning av utvidgningen mot slutet av det första årtiondet?
Bryderier, tvivel och osäkerhet håller också på att uppstå bland kandidatländerna. Intrycket av ett "rörligt mål", som förskjuts och dämpar de bättre förberedda kandidaternas entusiasm och ger dem känslan att de kommer att få vänta på de mindre förberedda kandidaterna. Tydlighet och öppenhet när det gäller dessa åsikter skulle naturligtvis få en uppmuntrande effekt och det skulle vara särskilt fördelaktigt om alla kunde upphöra med att be varandra om ursäkt. EU får inte använda kandidatländernas problem till ursäkt för att försena sina egna reformer samtidigt som kandidatländerna inte får använda svårigheterna med EU:s interna reformer till ursäkt för att skjuta upp de reformer de behöver för fullt medlemskap.
Sådana ursäkter skulle fördröja utsikterna för det nya Europas tillkomst och göra utvidgningen villkorad på bilateral begäran och de enskilda ländernas intressen skulle ha samma effekt. Det inbegriper villkor som går långt tillbaka i historien och försöker revidera den, i synnerhet historien om andra världskriget. Sådana krav håller på att uppstå från de länder som har maktpositionen att vara i Europeiska unionen gentemot maktlösheten hor de länder som bara nätt och jämt utövar rätten att bli godkända för anslutning till Europeiska unionen.
Här skulle jag vilja påminna om mitt tal i november 1995 till utskottet för utrikespolitik, säkerhets- och försvarsfrågor i ert parlament i dess föregående sammansättning. Vid den tiden argumenterade jag mot den diskriminerande behandlingen av Slovenien, eftersom den dåvarande italienska regeringen med sitt veto hindrade oss från att skriva under associeringsavtalet och satte som villkor lösningen av problem som för Italien var tvistefrågor som härrörde från gränsavtalen mellan Italien och f.d. Jugoslavien. Med ryggen mot väggen undertecknade Slovenien den så kallade "spanska kompromissen". Jag nämner inte denna episod för att återuppliva minnen utan snarare för att det också har uppstått tendenser i de aktuella förhandlingarna att öka påstått berättigade räntor i samband med Slovenien till en EU-begärans nivå. Jag tänker på kraven på återställande av egendom till de personer från vilka den beslagtogs efter andra världskriget såsom en del av bestraffningen för samarbete med nazistiska och fascistiska ockupationsregimer. I dåvarande Jugoslavien gjorde inte Slovenien något som inte skedde i andan från Potsdamresolutionerna av de allierade med vilka slovenierna kämpade tillsammans mot nazism och fascism. Denna gång vill inte Slovenien acceptera detta slags åläggande av villkor och förväntar sig förståelse och sympati från Europeiska unionen.
Jag tror att enskilda bilaterala frågor inte i något fall bör tillåtas bli ett skäl för att ställa villkor för godkännande till fullständigt medlemskap i EU. Inte heller bör de tillåtas vinna pragmatiskt stöd av EU-medlemmarna av hänsyn till tydliga och öppna grundvalar bör finnas i den europeiska integrationen och i dess framtid.
Slovenien är en liten nation. Under många århundraden har vi levt i en multinationell politisk gemenskap, i imperiet Österrike-Ungern och två Jugoslavien. Vi kände ångest för att den nationella identiteten inte respekterades, för påtryckningar så att vår nationella identitet skulle utplånas och de ödesdigra konsekvenserna av ojämlikhet i samhället och inför lagen. Det värsta av allt var angreppen under nazist- och fascistockupationen. Vår rätt att existera såsom nation togs ifrån oss. Därför värderar vi i hög grad ansträngningarna av dem som för projektet för ett gemensamt europeiskt hem framåt, som är grundat på begreppet: öppet självstyre för nationella och andra enheter i samhället. Ett liv i mångfald är nyckeln till framgång för den europeiska sammanslutningen och Slovenien har bundit sin framtid till den. Våra historiska erfarenheter och våra medborgares framtid påbjuder att vi inte kan förlika oss med vare sig frivillig eller påtvingad isolering från europeisk-atlantiska institutioner. Slovenien vill bli en del av dem och är berett att bidra efter förmåga i de europeiska nationernas vanliga liv, men är inte berett att betala ett orättvist pris för det.
Slovenien kommer att vara berett före slutet av år 2002 och tror att landet då kommer bli välkommet i klubben av EU:s medlemsstater. Vi gläder oss också åt att EU:s medlemsstater band sig i Helsingfors för utvidgning samma datum som för de bäst förberedda kandidatländerna. För att de aktuella målen skall uppnås bör förhandlingarna avslutas nästa år. Vi är övertygade om att de aktuella framstegen i förhandlingarna bör göra det möjligt.
Jag skulle slutligen vilja betona att jag inte ser globalisering och europeisk integration såsom ett enande. De positiva effekterna av dessa processer är beroende av den samtidigt upprättade friheten till individualisering och fragmentering. Det är inte bara frihet och självstyre för individen utan också frihet för socialgrupper att uttrycka etniska, kulturella, religiösa, politiska och spirituella anknytningar och övertygelser. Dessa friheter har en särskild betydelse i människors liv och genom dem uttrycker människor sitt band till specifika värden. Grundvalen för europeisk samlevnad kan bara vila på respekten för dessa friheter. Detta innebär att principen om "enighet i mångfald" skall fastställas.
Alternativet är klart och tydligt. Om vi inte i detta nya årtusende lyckas finna grundvalarna för samlevnad, vilket inte bara får vara ett förnekande av det förflutna utan också ett aktivt accepterande av framtiden, inbegripet utformningen av en allmän europeisk politik för gemensamt ansvar i en öppen europeisk union, kommer Europa att styra sitt öde bakåt till det förflutna i stället för till framtiden. Under det första årtiondet i det nya århundradet och årtusendet står också det demokratiska Europa inför nya prov. Min bestämda övertygelse är att enade européer skulle kunna lyckas över förväntan i dessa prov.

Talmannen
Jag tackar er herr president för ert kraftfulla, övertygande och uppriktiga tal. Ni tog upp Robert Schuman-deklarationens 50-årsdag, som parlamentet faktiskt firade mycket högtidligt. Jag märkte, herr president, att ni talade om "vår gemensamma årsdag". Tillåt mig säga att vi blev mycket rörda av detta påpekande.
Tack också för att ni tog upp mitt besök i Ljubljana för några veckor sedan. Detta besök gick inom ramen för det nionde mötet mellan Europaparlamentets talmän och kandidatländernas presidenter, ett möte som initierades för flera år sedan av mina föregångare Enrique Barón Crespo, Klaus Hänsch och José Maria Gil Robles. Under besöket blev jag mycket hedrad över att ni gav mig tillfälle att tala inför det slovenska parlamentet, och jag måste säga - tillsammans med Podestà, vice talman med ansvar för utvidgningen, Brok, ordförande i utskottet för utrikesfrågor och Ebner, delegationens ordförande - att vi blev mycket imponerade av de betydande framsteg som ert land har gjort på vägen till en europeisk tillhörighet.
Tillåt mig till sist säga att jag tror att parlamentet till stor del kände igen sig i era uttalanden. Bland de mål ni tog upp talade ni om er önskan att träda in i ett gemensamt hus, ett solitt, starkt och enat hus, och jag tror mig kunna säga att majoriteten i kammaren har samma önskan. Ni talade också om en enhet med olikheter. I samband med det vill jag påminna om att 80 000 ungdomar från Europeiska unionens länder för några veckor sedan deltog i en tävling för att finna ett motto för Europa, och att det motto som tävlingsjuryn slutligen enades om var "Enhet med mångfald". Jag måste erkänna att det kanske inte är lysande, men det är mer intressant än det verkar, eftersom det tycks bemöta mycket djupa känslor hos många medborgare i våra länder.
Herr president! Ni erinrade slutligen om de värderingar som ni är angelägen om och som ligger till grund för den europeiska integrationen. Ni framförde också en önskan om att den sociala solidariteten inte får gå förlorad i samband med globaliseringen. Också här verkar ni helt och hållet sluta upp kring Europaparlamentets mål.
Jag önskar således er, och även de slovenska myndigheter som deltar vid förhandlingarna, lycka till. Vi hoppas verkligen att förhandlingarna kan slutföras enligt planerna och vi tackar än en gång för ert besök och ert tal.
(Det högtidliga mötet avslutades kl. 12.30.)

