Rezultatele Summit-ului de la Copenhaga privind schimbările climatice (dezbatere)
Preşedintele
Următorul punct pe ordinea de zi îl reprezintă dezbaterea privind declaraţiile Consiliului şi Comisiei referitoare la rezultatele summitului de la Copenhaga privind schimbările climatice.
Elena Espinosa Mangana
Domnule preşedinte, stimaţi deputaţi, mă aflu astăzi în faţa Parlamentului pentru a împărtăşi cu dumneavoastră opiniile mele privind rezultatul summitului de la Copenhaga şi provocările care decurg din acesta, atât pentru Uniunea Europeană, cât şi pentru Preşedinţia asigurată prin rotaţie şi pe care Spania o deţine în prima jumătate a anului 2010.
Miniştrii mediului din Uniunea Europeană au discutat aceste chestiuni pe îndelete weekendul trecut. Ar trebui să subliniez faptul că suntem în general de acord cu privire la dorinţa de a continua să progresăm, în special în ceea ce priveşte trei aspecte: valorificarea rezultatelor summitului, în vederea aplicării acestora cât mai curând posibil, consolidarea elementelor acestora în cadrul Naţiunilor Unite şi depunerea de eforturi în vederea îndeplinirii obiectivelor pe care ni le-am stabilit de reducere a emisiilor globale.
Împărtăşim aceleaşi obiective şi strategii. Prin urmare, sarcinile noastre cele mai urgente vor fi încheierea procesului de anunţare oficială a angajamentului luat, consolidarea unui cadru de acţiune comparabil cu cel al altor ţări industrializate şi emergente şi utilizarea tuturor instrumentelor de care dispunem, atât în cadrul Uniunii Europene, cât şi în relaţiile noastre cu ţări terţe.
Summit-ul din decembrie - o conferinţă extrem de complicată, caracterizată de discuţii înfocate privind procedura - a fost finalizat prin aşa-numitul Acord de la Copenhaga. Un număr mare de şefi de stat sau de guvern, precum şi lideri de grupuri regionale au fost personal implicaţi în elaborarea documentului care a fost adoptat şi care reprezintă voinţa unor ţări ale căror emisii totale echivalează cu mai mult de 80 % din emisiile la nivel mondial. Printre participanţi s-au numărat toate ţările industrializate, marile economii emergente şi un număr semnificativ de ţări deosebit de vulnerabile. Acesta trebuie, de asemenea, să ne ajute să răspundem numeroaselor îndoieli care continuă să blocheze procesul oficial care ar trebui să ne conducă spre soluţii cu caracter obligatoriu din punct de vedere juridic, în cadrul Naţiunilor Unite şi, de preferinţă, în Mexic.
În ceea ce priveşte conţinutul acordului, consider că este important de subliniat faptul că avem susţinere clară pentru a nu permite ca temperatura să crească cu mai mult de două grade Celsius. Acesta este, cu siguranţă, unul dintre elementele cele mai puternice şi cu cel mai mare potenţial de a da rezultate: angajamentul tuturor ţărilor industrializate de a fixa un obiectiv de reducere care să poată fi aplicat în întregile economii ale acestora.
Cât despre ţările emergente, acestea vor lua măsuri concrete, verificabile, care le vor permite realizarea unei reduceri substanţiale a creşterii emisiilor: finanţare bazată pe solidaritate şi vizând sprijinirea acţiunilor imediate şi a celor pe termen mediu din cadrul luptei împotriva schimbărilor climatice, elemente menite să dirijeze noi modele de guvernanţă şi mecanisme care să favorizeze dezvoltarea tehnologică şi o reducere a emisiilor provocate de despădurire.
Summit-ul de la Copenhaga a demonstrat faptul că ne aflăm într-un nou context internaţional, care necesită îmbunătăţiri dacă dorim să oferim soluţii pentru problemele globale. Normele în vigoare privind luarea deciziilor trebuie schimbate astfel încât să se poată adapta în mod corespunzător acestor noi timpuri şi necesităţi.
Dispunem de instrumentele necesare pentru a acţiona: un pachet legislativ deja în vigoare la nivel comunitar, cel mai înalt grad de angajament în ceea ce priveşte intensificarea reducerii emisiilor, a solidarităţii internaţionale şi a inovării şi cooperării tehnologice şi structura instituţională adecvată în cadrul Uniunii, pe care trebuie să o folosim în mod inteligent, profitând pe deplin de complementaritatea acesteia.
Va trebui să combinăm poziţia de lider a Consiliului Mediu în momentul negocierii şi planificării politicilor privind schimbările climatice cu o capacitate sporită în ceea ce priveşte acţiunile externe. Mai mult, ar trebui să facem conexiunea între, pe de o parte, sarcina privind mediul care ne aşteaptă şi, pe de altă parte, opiniile experţilor noştri referitoare la politicile privind economia şi inovarea; ar trebui, de asemenea, să sporim coerenţa dintre obiectivele noastre privind clima şi modelul nostru de dezvoltare şi de bunăstare. Toate acestea trebuie întreprinse fără a pierde din vedere necesitatea - atât în interiorul, cât şi în afara Uniunii Europene - de a consolida rolul opiniei publice şi al legiuitorilor, care şi-au luat angajamentul de a investi într-un viitor mai bun şi de a proteja interesele publice.
Haideţi să utilizăm experienţa noastră europeană colectivă. În primul rând, trebuie să impulsionăm obţinerea unui răspuns adecvat înainte de 31 ianuarie. Acordul de la Copenhaga, prin reunirea tuturor celor care trebuie să-şi reducă emisiile, oferă astfel posibilitatea comparării eforturilor care trebuie întreprinse, o comparaţie pe care Uniunea Europeană a solicitat-o; cu toate acestea, nu suntem încă siguri cât de puternice sunt în realitate angajamentele celorlalte ţări. În cazul în care acestea se dovedesc a fi insuficiente, trebuie să ne continuăm eforturile în vederea sporirii reducerilor noastre colective.
Va trebui, de asemenea, să creăm condiţiile care să permită punerea rapidă în aplicare a elementelor care fac parte din acord. Este vital pentru Uniunea Europeană şi statele membre ale acesteia să se afle în avangarda ţărilor care îşi ţin promisiunile făcute. Din acest motiv, va trebui să realizăm cât mai curând posibil transferul de fonduri planificat pentru perioada 2010-2012.
Dorim să elaborăm un cadru financiar care să poată susţine angajamentele noastre de solidaritate cu ţări terţe în cadrul Fondului verde pentru climă de la Copenhaga şi, în acelaşi timp, să încurajăm progresele privind normele contabile şi răspunsul nostru atât în materie de reducere a emisiilor provocate de despădurire, cât şi în materie de cooperare tehnologică. Următoarele elemente trebuie adăugate acestuia: propriile noastre politici, care vizează îndeplinirea obiectivelor stabilite de reducere a emisiilor, atât la nivel naţional, cât şi la nivel comunitar, susţinerea oferită de inovare şi de utilizarea în mod inteligent a energiei, încorporarea unor măsuri de adaptare pentru politicile sectoriale şi o acţiune externă consecventă.
Dorim să colaborăm îndeaproape cu Comisia şi Parlamentul cu privire la toate aceste aspecte, urmărind construirea regiunii din lume care să se afle în avangarda luptei împotriva schimbărilor climatice, care să aibă cele mai scăzute emisii de carbon, care să fie cel mai bine pregătită pentru confruntarea cu provocările schimbărilor climatice şi care să fie cea mai eficientă în ceea ce priveşte transformarea acestei realităţi într-un puternic impuls pentru inovare şi competitivitate.
Politica noastră privind schimbările climatice este una dintre caracteristicile principale de identificare a modelului european. Am fost pionieri atunci când am inclus acest principiu în propunerile noastre vizând o dezvoltare mai justă şi mai durabilă, nu doar din punct de vedere economic, ci şi social şi ecologic, luând în considerare faptul că, în acest fel, consolidăm şi securitatea internaţională. Acest lucru a permis unor actori importanţi, precum China şi Statele Unite, să se reunească la aceeaşi masă de negocieri şi să identifice şi să împărtăşească elemente decisive pentru cooperare.
Uniunea Europeană, apărătoare statornică a rolului Naţiunilor Unite în soluţionarea chestiunilor mondiale, va avea eforturi de depus în alte domenii, atât bilaterale, cât şi multilaterale, oficiale sau informale, oferind tuturor sprijin în identificarea corectă a oportunităţilor, ascultându-i pe parteneri şi lucrând la consolidarea răspunsurilor sectoriale care să fie consecvente cu necesităţile luptei împotriva schimbărilor climatice.
Trebuie să profităm pe deplin de adoptarea Tratatului de la Lisabona şi de intrarea în vigoare a noilor instituţii, prin integrarea sistematică a principalelor mesaje privind lupta împotriva schimbărilor climatice în relaţiile noastre cu ţări terţe.
Sarcina care ne aşteaptă nu este neînsemnată. Guvernul Spaniei este conştient de amploarea provocării şi doreşte să arate aici că şi-a luat angajamentul de a realiza cât mai multe progrese posibil în ceea ce priveşte elementele care ar putea facilita un acord ambiţios, cu caracter obligatoriu, în Mexic.
Nu putem irosi oportunitatea politică creată la Copenhaga, şi nici nu putem reduce aşteptările noastre sau pe cele ale comunităţii internaţionale. Este în joc credibilitatea noastră. Trebuie să ne menţinem pe poziţii. Noile puteri, mai însemnate, ale Parlamentului European, care îl aduc şi mai aproape de cetăţeni, vor permite o cooperare mai apropiată şi mai fructuoasă.
Doresc să-mi închei intervenţia felicitându-vă pentru acest lucru şi reamintindu-vă că, acum mai mult decât niciodată, avem nevoie de eforturile dumneavoastră susţinute şi de sprijinul dumneavoastră în perioada vitală de şase luni care ne aşteaptă.
Olli Rehn
membru al Comisiei. - Domnule preşedinte, permiteţi-mi să vă mulţumesc, în numele Comisiei, pentru ocazia oferită de a discuta despre rezultatul Conferinţei de la Copenhaga privind schimbările climatice şi despre acţiunile care vor urma Acordului de la Copenhaga. Colegul meu, Stavros Dimas, m-a rugat să vă transmit scuzele sale pentru faptul că nu poate fi prezent personal aici deoarece este bolnav, situaţie regretabilă în special pentru că aceasta ar fi fost probabil ultima sa apariţie în plen. M-am oferit să îl înlocuiesc pe Stavros în această dezbatere foarte importantă.
Doresc să exprim aprecierea noastră faţă de rolul activ şi de susţinere pe care l-a jucat Parlamentul European înainte de conferinţă şi la conferinţă. Contactele cu delegaţia dumneavoastră, pe tot parcursul conferinţei, s-au dovedit a fi extrem de utile. Aţi jucat un rol crucial în special în ceea ce priveşte sporirea deschiderii noastre către actori majori din alte ţări şi alte regiuni.
Cred că suntem de acord în ceea ce priveşte faptul că rezultatul Conferinţei de la Copenhaga este foarte departe de obiectivul nostru care viza un acord ambiţios şi cu caracter obligatoriu din punct de vedere juridic, care ar fi necesar pentru a limita schimbările climatice la o valoare mai mică de 2° C. Acest lucru reprezintă o mare dezamăgire pentru noi toţi, cei care am luptat ani şi ani de zile pentru decizii politice concrete în vederea dominării schimbărilor climatice.
Motivele acestui eşec au fost numeroase şi voi reveni asupra acestora peste câteva momente. Totuşi, se poate concluziona, de asemenea, că acordul încheiat este un rezultat mai bun decât lipsa oricărui acord, situaţie care ar fi constituit scenariul cel mai catastrofal.
Pe de o parte - pentru a găsi un aspect pozitiv - măcar Acordul de la Copenhaga recunoaşte necesitatea de a limita schimbările climatice la mai puţin de 2° C. De asemenea, acesta invită ţările dezvoltate să întocmească o listă a obiectivelor privind emisiile pentru ansamblul economiilor lor respective, până la 31 ianuarie 2010, şi ţările în curs de dezvoltare o listă a acţiunilor de atenuare, până la aceeaşi dată. Mai mult, acordul stabileşte bazele unui pachet financiar destul de substanţial, de 30 de miliarde USD, pentru următorii trei ani şi recunoaşte necesitatea unei sume de 100 de miliarde USD anual până în 2020.
Pe de altă parte, acordul are neajunsuri grave. El nu conţine nicio referire la obiective de atenuare pe termen mediu sau lung. Angajamentele de reducere anunţate până acum nu sunt suficiente pentru a putea respecta obiectivul de 2° C. Din nefericire, după părerea mea, nu există prea multe motive de optimism în ceea ce priveşte îmbunătăţirea, până la 31 ianuarie, a ofertelor formulate - mai degrabă contrariul. În cele din urmă, dar cu siguranţă nu cel mai puţin important, acordul nu este obligatoriu din punct de vedere juridic şi, poate încă şi mai îngrijorător, nu prevede încheierea unui acord obligatoriu din punct de vedere juridic anul acesta, lucru care era unul dintre obiectivele noastre cheie.
Dacă privim în perspectivă, următorul pas va fi să garantăm că acest acord va deveni cel puţin operaţional şi că va deschide drumul unui nou tratat privind clima, asupra căruia trebuie să se convină urgent, în cursul acestui an. Ca prim pas, va fi crucial să ne asigurăm că toate părţile-cheie aderă acum la acord şi că acestea vor informa asupra obiectivelor sau acţiunilor lor până la 31 ianuarie. De asemenea, este necesară furnizarea finanţării adecvate. În această privinţă, trebuie să examinăm modalităţile de creare a unui Fond verde pentru climă de la Copenhaga. Trebuie, de asemenea, să consolidăm alianţele cu ţări şi regiuni care împărtăşesc viziunea noastră asupra unui rezultat reuşit al negocierilor internaţionale privind clima.
Pentru a încheia, ne aşteaptă provocări uriaşe în ceea ce priveşte asigurarea unităţii la nivel european, colaborarea strategică cu parteneri externi majori şi menţinerea angajamentului nostru deplin în legătură cu acţiunea multilaterală privind clima, dar avem multe învăţăminte de tras de pe urma COP 15. Unul dintre învăţămintele evidente este, cu siguranţă, faptul că trebuie să învăţăm să vorbim cu o singură voce. La Copenhaga, China, India, Statele Unite şi alte mari puteri au vorbit fiecare cu o singură voce, în vreme ce Europa a vorbit pe multe voci diferite. Acelaşi lucru este valabil pentru guvernarea economică mondială şi securitatea internaţională. Într-adevăr, ne aflăm astăzi la o răscruce. Ori întreprindem acţiuni ferme şi unite pentru regenerarea Europei din punct de vedere ecologic, economic şi politic, ori riscăm o situaţie de stagnare economică şi irelevanţă politică.
Haideţi să considerăm Copenhaga un semnal de alarmă îngrijorător cu privire la acest scenariu. Trebuie să realizăm mai mult decât atât şi putem face acest lucru. Doar uniţi putem reuşi şi aştept cu nerăbdare să lucrez cu dumneavoastră pentru atingerea acestui obiectiv.
Corien Wortmann-Kool
Domnule preşedinte, în primul rând, permiteţi-mi să vă rog să-i transmiteţi dlui comisar Dimas gândurile noastre de bine şi mulţumiri din partea Grupului Partidului Popular European (Creştin-Democrat) pentru eforturile depuse în aceşti ultimi ani. Fireşte, şi noi suntem dezamăgiţi de rezultatele summitului privind schimbările climatice, însă este important să nu uităm că au fost într-adevăr făcuţi paşi istorici în ceea ce priveşte anumite elemente, precum finanţarea acţiunilor privind clima, despădurirea şi obiectivul de două grade; deşi acesta este imperfect, aşa cum aţi subliniat pe bună dreptate. Fireşte, am fi preferat ceva mult mai ambiţios - a se vedea în acest sens rezoluţia noastră - dar aceştia sunt paşii iniţiali pe baza cărora trebuie să construim de acum înainte.
Este extrem de important să realizăm o analiză aprofundată a contribuţiei Europei la acest summit, având în vedere că Europa a fost absentă într-un moment crucial. Se prea poate ca summitul să fi fost bine pregătit de Europa din punctul de vedere al conţinutului şi din punct de vedere tehnic, însă din punct de vedere politic a fost un dezastru. Performanţa politică a Europei a fost pur şi simplu mediocră. Aveţi dreptate să spuneţi că Europa trebuie să vorbească cu o singură voce, dar acest lucru este mai uşor de zis decât de făcut. Trebuie să folosim acum, cu adevărat, şi oportunităţile oferite de noul Tratat de la Lisabona. Două femei noi vor fi - sperăm - în curând în prima linie: dna Hedegaard şi dna Ashton. Ele trebuie să determine restul lumii să adere la idee, deschizând drumul summitului din Mexic prin intermediul unei diplomaţii puternice în domeniul climei. Domnule preşedinte, Grupul PPE consideră că necesitatea de a menţine obiectivul de 30 % exprimat în rezoluţia noastră din noiembrie este un dat şi că acest obiectiv trebuie însoţit nu doar de ambiţia europeană, ci şi de cea mondială. Trebuie să ne revizuim strategia având în vedere că nu a fost sprijinită; o parte dintre actorii majori nu au sprijinit un obiectiv mondial. Trebuie să ne revizuim strategia, însă trebuie, de asemenea, să ne păstrăm ambiţia.
Marita Ulvskog
Summit-ul de la Copenhaga a fost un eşec. Decalajul dintre ţările bogate ale lumii şi ţările sărace a crescut şi nici Preşedinţia suedeză, nici prim-ministrul danez nu au putut preveni sau evita acest lucru. Aşa cum a spus recent un coleg deputat, Europa a fost absentă. După această dezamăgire, este important să luăm din nou iniţiativa. Bineînţeles, acest lucru nu poate fi realizat refuzând să recunoaştem faptul că Conferinţa de la Copenhaga a fost un eşec - aşa cum a făcut dna Hedegaard, candidata la postul de comisar pentru combaterea schimbărilor climatice. Această atitudine nu face decât să sporească riscul ca greşelile să fie repetate.
În ce mod Preşedinţia spaniolă şi Comisia vor deschide drumul pentru încheierea unui acord cu caracter obligatoriu privind clima în Mexic? Veţi asigura finanţare pentru noile iniţiative privind clima din ţările în curs de dezvoltare astfel încât aceasta să nu consiste în reambalarea finanţării pentru asistenţă, care este deja destinată combaterii sărăciei, printre altele? Veţi propune ca propriile noastre reduceri de emisii să fie mărite de la 20 la 30 la sută? Aceasta ar însemna să luăm din nou iniţiativa. Veţi eradica neîncrederea ţărilor în curs de dezvoltare prin luarea în considerare a valorii acordului de la Kyoto ca bază pentru eforturile permanente legate de un acord mondial privind clima?
Corinne Lepage
Domnule preşedinte, doamnă ministru, domnule comisar, doamnelor şi domnilor, circumstanţele care au condus la reunirea a 192 de şefi de stat şi de guvern la Copenhaga nu s-au schimbat şi este evident că eşecul de la Copenhaga nu trebuie să fie un motiv pentru a ne reduce ambiţiile.
Cu toate acestea, trebuie, fără îndoială, să ne schimbăm strategia; avem nevoie de o nouă strategie. Această strategie trebuie să fie fermă, dinamică şi inovatoare.
În primul rând, trebuie să fie fermă deoarece este esenţial nu doar să ne menţinem obiectivele, ci şi să le amplificăm, mergând până la o reducere cu 30 % a emisiilor de gaze cu efect de seră. Trebuie să accelerăm tranziţia industriilor noastre către o economie verde, bazată pe eficienţa energetică, pe procese curate şi sobre, pe energiile regenerabile şi pe noile sinteze dintre tehnologiile informaţiei şi tehnologiile de mediu, deoarece lupta care a început la Copenhaga este în egală măsură cea a industriei şi a poziţiilor de lideri în industria secolului XXI.
Trebuie să dispunem de o strategie dinamică, fără a ştirbi în vreun fel legitimitatea procesului Naţiunilor Unite. Trebuie să luăm iniţiative în ceea ce priveşte Statele Unite şi China pentru a putea stabili o potenţială bază pentru un acord în Mexic. Nu trebuie să permitem ca G2-ul pe care l-am văzut în acţiune să devină o realitate ci, mai degrabă, să ne plasăm în centrul acestui proces; acest lucru nu va fi posibil decât dacă vorbim cu o singură voce.
Trebuie să fim inovatori: inovatori pe pieţele carbonului prin impunerea unui preţ plafon şi inovatori în ceea ce priveşte modalităţile de finanţare. Din punctul meu de vedere, fără să angajez grupul din care fac parte, chestiunea unei taxe pe carbon la frontierele noastre va trebui abordată. Şi apoi trebuie să restabilim încrederea în legătură cu Africa, prin sporirea fondurilor, însă nu reutilizând fondurile de asistenţă publică pe care să le redenumim fonduri "carbon”.
Esenţialul este că trebuie să facem un efort considerabil pentru a ne putea menţine voinţa de a fi liderii mondiali în ceea ce priveşte schimbările climatice.
Satu Hassi
Domnule preşedinte, rezultatul summitului de la Copenhaga este o dezamăgire, pentru motivele care au fost deja expuse. Pentru prima dată, documentul Naţiunilor Unite menţionează o limită a încălzirii de două grade, însă limitele emisiilor stabilite de diferitele ţări la Copenhaga sunt echivalente cu o creştere de mai mult de trei grade a încălzirii globale. Ultima dată când s-au înregistrat cu trei grade mai mult decât acum, suprafaţa mării a fost cu 10 metri mai ridicată.
Trebuie să recunoaştem cu sinceritate faptul că UE nu a dat dovadă de calitatea de lider pe care şi-o proclamă. Principala modalitate prin care am fi putut conduce ar fi fost, şi este în continuare, să vizăm un obiectiv mai strict de reducere a emisiilor cu cel puţin 30 %. Obiectivul nostru real ar trebui să fie o reducere de 40%, dacă ar fi să luăm în seamă mesajul climatologilor, lucru pe care ar trebui să-l facem întocmai. În cazul în care, în momentul de faţă, ne oprim brusc la o reducere a emisiilor de 20 %, acest lucru va însemna că declaraţia UE privind stabilirea unei limite de două grade a încălzirii nu a însemnat nimic având în vedere că pune în aplicare acest lucru de peste zece ani.
Potrivit rapoartelor comandate de numeroase guverne, inclusiv de guvernul olandez, o reducere a emisiilor de 20 % este departe de obiectivul cel mai ambiţios la nivel mondial. În lumina informaţiilor pe care le deţinem în prezent, un obiectiv de reducere cu 30 % va costa mai puţin decât ceea ce s-a estimat a fi costul reducerii emisiilor cu 20 %, în urmă cu doi ani.
Bineînţeles, la Copenhaga au existat ţări care doreau să paralizeze negocierile. Dacă UE ar fi condus discuţiile, le-ar fi fost greu să facă acest lucru. De această dată, UE le-a facilitat acţiunile prin blocarea celei de-a doua perioade de angajament a Protocolului de la Kyoto, lucru extrem de important pentru ţările în curs de dezvoltare. Ar fi constructiv să spunem că suntem pregătiţi pentru cea de-a doua perioadă a Protocolului de la Kyoto în anumite condiţii şi ar fi constructiv să ne angajăm să susţinem acţiunile de combatere a schimbărilor climatice din partea ţărilor mai puţin dezvoltate din punct de vedere economic fără a reutiliza fondurile destinate cooperării pentru dezvoltare sub un nou nume.
Pe baza acestui rezultat slab, trebuie să ne îndreptăm în prezent către un acord adecvat privind clima. Acesta nu poate fi legitim la nivel internaţional decât dacă este negociat prin intermediul Naţiunilor Unite. Avem nevoie, de asemenea, de o nouă formă de diplomaţie în domeniul climei. Faptul că experţii noştri ştiu să se orienteze în jungla tehnică nu este suficient. Avem nevoie de eforturi diplomatice tenace pentru a depăşi piedicile şi, de asemenea, pentru a spori viabilitatea procesului de negociere al ONU, astfel încât, de exemplu, aceasta să adopte norme privind votarea.
Martin Callanan
în numele Grupului ECR. - Domnule preşedinte, sper să se dovedească că nu am dreptate, însă mie mi se pare din ce în ce mai improbabil ca negocierile începute şi continuate la Copenhaga să conducă, de fapt, la un tratat cu caracter obligatoriu din punct de vedere juridic, care să-i angajeze pe toţi emiţătorii importanţi din lume la reduceri majore de emisii.
În aceste circumstanţe, cred că ar fi foarte nesăbuit ca cei dintre noi din UE care dezbatem aceste aspecte să convenim asupra unor reduceri de emisii încă şi mai mari. A fost menţionată o cifră de 30 %. Dna Hassi tocmai a menţionat 40 %.
În absenţa unui acord la nivel mondial, cred că am fi nebuni să convenim asupra unor reduceri suplimentare deoarece vom risca să împovărăm consumatorii noştri cu unele dintre cele mai ridicate facturi de energie din lumea dezvoltată, făcând ca industria grea europeană şi marii consumatori de energie să fie deosebit de necompetitivi la scară planetară.
Am asistat deja la delocalizarea multor industrii în afara UE, în acest fel transferându-se pur şi simplu, bineînţeles, emisiile din UE în China, India şi în alte părţi. Aceasta este o politică economică nebunească deoarece nu aduce absolut niciun beneficiu net mediului. De fapt, din anumite puncte de vedere, aceasta are un efect dăunător clar asupra mediului, având în vedere că, până la urmă, bunurile respective sunt pur şi simplu reimportate înapoi în UE.
Este nevoie de un acord cuprinzător, la scară planetară. Sunt pe deplin în favoarea acestui lucru. Sper că vom depune eforturi în vederea realizării acestuia, dar în absenţa unui astfel de acord ar trebui să fim foarte precauţi în ceea ce priveşte reducerile unilaterale suplimentare în Europa.
Bairbre de Brún
Domnule preşedinte, este nevoie urgent de un tratat ambiţios, cu caracter obligatoriu din punct de vedere juridic.
Conform celor mai recente informaţii ştiinţifice, UE trebuie să se angajeze la o reducere cu 40 % a emisiilor până în 2020 şi la o reducere de 80-95 % până în 2050, iar un astfel de angajament nu poate fi luat în funcţie de acţiunile altora.
Toată lumea trebuie să ştie ce reduceri reale de emisii vor fi realizate şi trebuie să ştim că ţările în curs de dezvoltare vor primi finanţarea necesară pentru le permite să combată schimbările climatice şi consecinţele acestora.
Este nevoie de claritate. Avem cu toţii nevoie de claritate cu privire la cine, mai exact, va furniza aceste fonduri, cât va fi furnizat de fiecare ţară dezvoltată şi în ce mod şi când vor fi furnizate. Lipsa de voinţă politică de care s-a făcut dovadă la Copenhaga nu se poate repeta.
Şi, de asemenea, doresc mult succes domnului comisar Dimas.
Anna Rosbach
în numele Grupului EFD. - (DA) Domnule preşedinte, s-a vorbit mult despre aşa-numiţii refugiaţi din cauza schimbărilor climatice în raport cu COP 15. Oamenii au fugit întotdeauna din calea dezastrelor naturale, a recoltelor sărace, a secetelor, a inundaţiilor şi a foametei. Realitatea este că schimbările climatice şi impactul direct al acestora asupra oamenilor şi mediului reprezintă probleme de care trebuie să ne ocupăm, nu avem de ales. Cu toate acestea, nu mă pot împiedica să întreb dacă am adoptat abordarea corectă în ceea ce priveşte aceste probleme. Sunt de acord că trebuie să fim mai conştienţi de modul în care utilizăm resursele în viaţa de zi cu zi şi să întreprindem cercetări cu privire la noi tehnologii. Nu trebuie să uităm totuşi că de fapt dispunem deja de mijloace de atenuare a problemelor care apar pe neaşteptate. În legătură cu COP 15, de exemplu, au fost menţionate Insulele Cook, un grup de insule din Oceanul Pacific. Problema cu care se confruntă aceste insule este faptul că sunt ameninţate de nivelurile crescânde ale apei. Un dig maritim ar putea proteja insulele şi, de fapt, un dig maritim constituie o investiţie cât se poate de abordabilă, doar că nu pentru un grup de insule sărac. În vreme ce noi, în vest, discutăm despre energie eoliană, autovehicule electrice, energie solară, biocombustibili şi noi modalităţi de triere a deşeurilor în suburbiile Europei, numeroase insule dispar încetul cu încetul. Aş întreba deci dacă lumea occidentală ar trebui să investească miliarde în tehnologia legată de climă, ale cărei efecte sunt foarte discutabile, în vreme ce milioane de oameni ar putea fi ajutaţi folosindu-se măsuri deja cunoscute, necostisitoare. Decât să ne certăm în legătură cu statisticile, probele şi cercetările, acum este timpul de care avem nevoie pentru a aborda impactul schimbărilor climatice la nivel global prin intermediul unor acţiuni reale.
Nick Griffin
Domnule preşedinte, după Copenhaga, haideţi să reevaluăm întreaga chestiune a încălzirii globale. La Copenhaga, am avut parte nu doar de ironia unui "Climategate II”, ci şi de începutul uneia dintre cele mai grele ierni din ultimele decenii. De atunci, am asistat la arătarea în adevărata lumină a panicii privind nivelul mării iniţiată de Institutul din Potsdam; s-a descoperit că Institutul Goddard a falsificat registrele privind temperaturile; s-a demascat faptul că gheţarii himalayeni pe cale de a dispărea nu sunt decât o fantezie; dl Pachauri s-a dovedit a fi un profitor de pe urma schimbărilor climatice. Planeta se răceşte. Încălzirea globală este o înşelătorie.
Nu este vorba de un delict fără victime. Taxele pe carbon determină creşterea preţului combustibililor, omorându-i pe bătrânii noştri chiar în momentul de faţă. Miliardele irosite în cercetarea acestei probleme inexistente sunt miliarde care nu pot fi cheltuite pentru combaterea unor nenorociri reale, precum Alzheimerul, sau pentru oprirea unor dezastre ecologice reale, cum ar fi despădurirea. Tranzacţiile cu credite de carbon generează miliarde pentru rechinii din City pe seama familiilor afectate de sărăcie. Pierderea terenurilor agricole în favoarea biocombustibililor a determinat deja dublarea preţurilor la produsele alimentare pe plan mondial, prin urmare milioane de oameni mor de foame în vreme ce corporaţii lacome înregistrează profituri şi mai grase.
Cei care promovează ideea absurdă, fără bază ştiinţifică, a schimbărilor climatice provocate de acţiunile umane - Shell, Monsanto, băncile internaţionale, membrii clubului Bilderberg care susţin ideea unui guvern mondial, miliardarii carbonului şi aliaţii lor de stânga, utili şi idioţi, conduc cea mai mare înşelătorie din istoria umanităţii. Aceştia trebuie şi vor fi chemaţi să dea socoteală, la fel cum ar trebuie să se întâmple şi în cazul colaboratorilor lor din locuri precum acesta.
Peter Liese
(DE) Domnule preşedinte, doamnelor şi domnilor, la Copenhaga şi după conferinţă s-a vorbit foarte mult despre modificarea regulamentelor ONU. Propun schimbarea regulamentului acestui Parlament, astfel încât persoanele care aparţin unor grupuri marginale, precum dl Griffin, să nu ia cuvântul la început, ci exact la sfârşit, loc care li se cuvine în acest spectru politic, cel puţin în prima rundă de discuţii.
Doamnelor şi domnilor, desigur, acordul de la Copenhaga a fost o dezamăgire. Este clar că multe dintre solicitările noastre şi aşteptările cetăţenilor nu au fost onorate. Aş dori să adaug un lucru la cele spuse mai devreme. Dorim un acord internaţional privind emisiile rezultate din activităţile de aviaţie şi din transportul maritim. Din păcate, acordul de la Copenhaga nu a adus absolut niciun progres în această privinţă. Acest aspect nu a fost nici măcar menţionat în acordul privind clima de la Copenhaga. Este un rezultat dezamăgitor, mai ales având în vedere că ştim că fiecare an pe care îl pierdem va echivala, bineînţeles, cu necesitatea de a ne intensifica eforturile într-o şi mai mare măsură. Cu cât începem mai târziu, cu atât eforturile noastre vor trebui să fie mai îndrăzneţe şi mai puternice, şi cu fiecare an care trece acest lucru va deveni, bineînţeles, mai dificil. Este ca în cazul unei boli grave, cu cât este tratată mai devreme, cu atât mai blând este tratamentul. Iată de ce acordul este o dezamăgire.
Cu toate acestea, nu ar trebui să-l privim dintr-un punct de vedere negativ şi părtinitor. Azi dimineaţă, am fost întrebat dacă subiectul schimbărilor climatice se află în prezent într-un punct mort din punct de vedere politic. Nu este cazul. Acesta trebuie să continue şi asta aşteaptă şi cetăţenii de la noi. Ar trebui să ne îndreptăm atenţia asupra lucrurilor pozitive care au avut loc cu adevărat în Copenhaga. Voi da două mici exemple, şi anume promisiunea a două ţări în curs de dezvoltare, Maldive şi Costa Rica, de a deveni neutre la nivel climatic în următorii zece ani. Întreaga lume, Europa şi restul lumii, pot urma exemplul lor. Statele menţionate sunt mici, dar dacă ne uităm la un stat mare precum Brazilia, de exemplu, ceea ce se întâmplă acolo este, de asemenea, remarcabil.
Prin urmare, ar trebui să ne analizăm greşelile şi să nu fim aroganţi în asemenea măsură încât să continuăm, pur şi simplu, ca până acum. Cu toate acestea, nici nu trebuie să ne punem cenuşă în cap, ci să ne alăturăm celor care, la nivel mondial, doresc să facă progrese în protejarea climei. Jocul nu mai constă în înfruntarea dintre ţările industrializate şi ţările în curs de dezvoltare, ci dintre acele ţări care au înţeles datele problemei şi restul lumii; acest din urmă grup, să sperăm, va deveni treptat din ce în ce mai puţin numeros.
Jo Leinen
(DE) Domnule preşedinte, doamnă Espinosa, săptămâna trecută am participat la reuniunea Consiliului informal de mediu, în Sevilla. A fost prima formaţiune a Consiliului care s-a reunit sub Preşedinţia spaniolă. Dumneavoastră nu aţi putut, bineînţeles, participa la această reuniune din cauza unei probleme familiale regretabile, însă Teresa Ribera, Secretar de Stat în ministerul dumneavoastră, v-a reprezentat în mod strălucit. Pe tot parcursul reuniunii, care a fost extrem de bine organizată, angajamentul Preşedinţiei spaniole cu privire la această chestiune a fost evident.
Toate acestea sunt bune şi frumoase, însă rezultatul acestei reuniuni a Consiliului nu a fost foarte satisfăcător. Consiliul de Miniştri a fost împărţit, neavând absolut nicio direcţie. Nu există absolut niciun acord între statele membre cu privire la acţiunile care ar trebui întreprinse în momentul de faţă. Acesta nu este un semn bun. Este sarcina şi responsabilitatea dumneavoastră să găsiţi numitorul comun între cele 27 de state membre.
După părerea mea, trebuie să întreprindem trei acţiuni în Uniunea Europeană în urma acordului de la Copenhaga. Prima este redobândirea rolului de lider în protecţia climei la nivel mondial. În al doilea rând, trebuie să dăm dovadă de credibilitate în ceea ce priveşte angajamentele pe care ni le-am asumat şi, în al treilea rând, trebuie să câştigăm de partea noastră noi parteneri înainte de summitul din Mexic.
În ceea ce priveşte redobândirea rolului de lider, sunt de acord cu toţi cei care au spus aici că ar trebui să continuăm afirmarea promisiunii de reducere a emisiilor de carbon cu 30 %. Aş dori ca la Bonn, la 31 ianuarie, să indicăm Secretariatului ONU acest obiectiv de 30 %, şi nu vechiul obiectiv de 20 %. Dacă facem astfel încât să fim dependenţi de eforturile comparabile întreprinse de alţii, procesul va dura o veşnicie şi nici summitul din Mexic nu va da vreun rezultat.
În ceea ce priveşte demonstrarea credibilităţii, cele 7,2 miliarde de euro trebuie obţinute de fapt înainte de summitul din Mexic. Este necesar ca ţările din Africa să poată vedea că primele măsuri sunt deja în curs de derulare.
În cele din urmă, în ceea ce priveşte câştigarea de parteneri, sper că vom dezvolta diplomaţia în domeniul protejării climei şi, cu sprijinul Uniunii Africane în special, sper că vom găsi, de asemenea, suficienţi parteneri, inclusiv în America Latină şi în Asia, în vederea încheierii unui acord global în Mexic.
Chris Davies
Domnule preşedinte şi stimaţi colegi, trebuie să mergem mai departe de acordul de la Copenhaga. Adevărul este că nu ştim în ce direcţie să ne îndreptăm. Orbecăim. Consider că trebuie, pur şi simplu, să explorăm fiecare oportunitate şi să sperăm că una sau mai multe dintre acestea ne vor permite să progresăm.
Dar sunt sigur că trebuie să încercăm să ne menţinem ambiţiile şi să ne păstrăm rolul de lider; în această privinţă, urmează să fie luată o decizie crucială în următoarele două săptămâni şi aş vrea să ştiu ce va face Preşedinţia pentru a nu comite erori.
Patruzeci la sută din emisiile noastre provin din combustibilii fosili arşi în centralele electrice. Acesta este motivul pentru care se recunoaşte importanţa atât de mare a dezvoltării tehnologiilor de captare şi stocare a carbonului. Acesta este motivul pentru care, în urmă cu trei ani, Consiliul a convenit că ar trebui să încercăm să elaborăm până la 12 proiecte demonstrative până în 2015. În urmă cu un an am convenit asupra unei metode de finanţare a proiectelor respective: utilizarea unei sume de 300 de milioane, sub formă de cote de emisii din cadrul sistemului de comercializare a cotelor de emisii. A durat trei luni ca ideea respectivă să fie emisă de Parlament, să primească aprobarea Consiliului pentru a debloca fondurile, însă, 12 luni mai târziu, tot nu am convenit asupra modalităţii de selecţionare a proiectelor, nici asupra modalităţii de utilizare a banilor. Comisia a înaintat în sfârşit o propunere de decizie. Aceasta propune doar opt proiecte CSC, iar calendarul pe care îl recomandă înseamnă că va fi imposibil ca toate acestea să fie elaborate până în 2015. Deci dl comisar Rehn se află într-o poziţie dificilă; sper ca cineva să îi transmită o notă între momentul de faţă şi sfârşitul dezbaterii pentru a ne putea explica lipsa de ambiţie a acestui document.
Dar trebuie să fim de acord: oricât de inadecvat este acest document, trebuie să avansăm. Acesta va fi dezbătut la o reuniune a Comitetului privind schimbările climatice al Consiliului, la 2 februarie, şi există rezistenţă din partea unor state membre, care se opun ideii ca Comisia să aibă ultimul cuvânt cu privire la selectarea proiectelor şi utilizarea şi distribuirea fondurilor.
Această reuniune va fi prima oportunitate pe care Uniunea Europeană o are, după Copenhaga, de a demonstra dacă avansează şi ia măsuri practice sau dacă, dimpotrivă, involuează. Este un test crucial atât pentru Comisie, cât şi pentru Preşedinţie.
Aşadar, întrebarea pe care o adresez dnei ministru este: Va garanta Preşedinţia încheierea unui acord la reuniunea respectivă sau se va da bătută?
Bas Eickhout
(NL) Domnule preşedinte, să spunem lucrurilor pe nume: Copenhaga a fost un eşec. Într-adevăr, au fost trei perdanţi reali în urma acestui summit: Naţiunile Unite, Uniunea Europeană şi clima. Prin urmare, este extrem de important ca aceşti trei perdanţi să devină învingători în 2010, pe calea spre Mexic. Pentru a realiza aceasta, trebuie să se întâmple trei lucruri. Primul este faptul că UE trebuie să vorbească cu adevărat cu o singură voce, aşa cum a spus deja dl comisar Rehn, însă - şi aş aprecia să primesc un răspuns precis la această întrebare - cine va fi această voce? Cine va vorbi în numele Europei în Mexic?
În al doilea rând, în ceea ce priveşte Naţiunile Unite, Europa trebuie să dovedească faptul că deţine rolul de lider şi în cadrul negocierilor, ceea ce înseamnă să nu ţinem seama doar de Statele Unite şi China, ci, în schimb, să ne întoarcem privirile în principal către ţările care împărtăşesc dorinţa noastră de acţiune în domeniul climei, precum Uniunea Africană, Mexicul, Brazilia şi Africa de Sud. Ar trebui să extindem grupul de ţări cu care dorim să încheiem un acord.
În al treilea rând, clima. Este adevărat că am convenit asupra valorii de două grade, însă această cifră înseamnă, de asemenea, ceva. Ştiinţa spune că aceste două grade înseamnă că ţările bogate trebuie să-şi reducă emisiile de CO2 cu 40 %. Aşadar, UE trebuie să promită, în momentul de faţă, un procent de 30%. La 31 ianuarie, aceasta va avea o nouă şansă de a dovedi că deţine rolul de lider, prin propunerea unui procent de 30 %, şi solicit ca UE să ofere această cifră. Aş aprecia un răspuns din partea dumneavoastră cu privire la această propunere, având în vedere că acesta este singurul mod de a dovedi că deţinem rolul de lider şi de a face ca 2010 să fie anul Naţiunilor Unite, al Uniunii Europene şi al climei.
Derk Jan Eppink
Domnule preşedinte, susţin obiectivele de mediu pentru 2020, însă am îndoieli serioase cu privire la unele metode. Conferinţa de la Copenhaga a fost un exemplu bun de metodă neadecvată. Şi ce învăţăminte am tras?
Conferinţa a fost prea vastă ca să fie productivă: un concert rock pentru 50 000 de persoane este posibil; nu şi o reuniune. În al doilea rând, China şi India, cărora li s-au alăturat Statele Unite, s-au dovedit a fi mai abile decât Europa. În loc să fie un actor decisiv, UE a fost un spectator confuz.
Ce este de făcut? Cred că trebuie să reevaluăm forma utilizată, mai degrabă un G20 decât un eveniment de proporţiile unui Woodstock. În al doilea rând, trebuie să încetăm să afişăm aroganţă morală spunând Chinei şi Indiei ce să facă. Bariere importante care să pedepsească aceste două ţări ar fi dezastruoase. Dimpotrivă, UE ar trebui să-şi reexamineze propria poziţie, care până la urmă ne va submina creşterea şi ocuparea forţei de muncă.
În cele din urmă, sunt necesare cercetări serioase asupra probelor utilizate. "Climategate” a fost deja un memento, iar afirmaţia conform căreia gheţarii himalayeni se retrag pare acum bazată pe speculaţii. Unii membri ai IPCC prevăd în prezent chiar răcirea globală.
Avem nevoie de cercetări ştiinţifice obiective, imparţiale, nu de un activism politic care urmăreşte un anumit program. Ce e adevărat şi ce nu e adevărat: în momentul de faţă pur şi simplu nu ştim şi cred că întâi de toate trebuie să înţelegem datele problemei. Domnule comisar, doamnă ministru, sper că veţi aborda aceste întrebări cu mintea deschisă.
Sabine Wils
(DE) Domnule preşedinte, Conferinţa ONU privind schimbările climatice a eşuat din cauza intereselor politice de neclintit ale naţiunilor industrializate. Prin urmare, baza existenţei a miliarde de oameni din ţările în curs de dezvoltare şi din insulele care prezintă riscul de a se scufunda este în pericol.
Nu există un acord privind modul în care vom limita eficient încălzirea în continuare a planetei. UE a acţionat în interesele întreprinderilor naţionale şi ale profiturilor marilor concernuri. Obiectivul de a reduce emisiile de gaze cu efect de seră în statele membre ale UE cu un procent total de 30 % până în 2020 nu a fost înaintat suficient de devreme.
Dacă ţintele mai bune de protecţie a climei depind de concesiile anterioare ale altor state, înseamnă că ne jucăm cu viitorul umanităţii. Faptele sunt clare: în 2007, emisiile de CO2 pe persoană erau de 4,6 tone în China, 9,7 tone în Germania şi 19,1 tone în SUA. Avem nevoie neîntârziat de echitate în privinţa schimbărilor climatice pentru întreaga umanitate. Anul viitor în Mexico City, naţiunile industrializate şi economiile emergente trebuie să încheie un acord obligatoriu, cu obiective specifice şi ambiţioase.
Godfrey Bloom
Domnule preşedinte, vă puteţi da seama imediat că sunt sceptic pentru că nu mă îmbrac ca o sperietoare de ciori.
M-am luptat cu viscolul la Copenhaga, precum mulţi dintre dvs. Nu vi se pare interesant că la Londra s-a înregistrat cea mai friguroasă iarnă din ultimii 30 de ani? Acelaşi lucru este valabil pentru Polonia, Coreea şi China. S-au înregistrat cele mai scăzute temperaturi în Florida, Arizona, Texas - în Texas a căzut prima zăpadă, mi se pare, din ultimii o sută de ani. Bineînţeles, aşa cum a afirmat Giles Coren de la London Times, pur şi simplu nu înţelegem - desigur, încălzirea globală presupune aceste lucruri: trebuie să ne obişnuim cu temperaturi sub 0 grade.
Ei bine, am văzut crosa de hochei a lui Al Gore, care cred că încă se mai arată în şcolile de stat din Londra - Al Gore, ce şarlatan, escroc! L-am văzut pe Profesorul Jones de la Universitatea din East Anglia - escroc! Şi acum - nu ştiţi încă despre aceste lucruri deoarece nu au fost publicate - Baza naţională de date climatice din Noua Zeelandă: Am cifrele aici - toate sunt false.
Când vă veţi trezi? Escrocherie!
[Vorbitorul a fost de acord să accepte o întrebare în cadrul procedurii "cartonaşului albastru” în conformitate cu articolul 149 alineatul (8) din Regulamentul de procedură]
Chris Davies
Domnule preşedinte, se pare că întreaga ştiinţă a schimbărilor climatice este ilogică, potrivit dlui Bloom, deoarece am avut o iarnă friguroasă.
Mă întreb dacă dl Bloom ar dori să explice deputaţilor care este diferenţa dintre climă şi vreme.
Godfrey Bloom
Clima, domnule Davies, este ceea ce trebuie să suportăm cu toţii.
Zoltán Balczó
(HU) Domnule ministru, am nişte ştiri surprinzătoare pentru dvs. Conferinţa privind schimbările climatice de la Copenhaga s-a încheiat. Vorbiţi de obiective şi iluzii ca şi cum evenimentul nu ar fi avut încă loc. S-a încheiat cu un eşec. Nu s-a semnat niciun angajament obligatoriu din punct de vedere juridic. Exemplul de la Kyoto arată ce înseamnă voluntarismul. Suntem cu toţii conştienţi de valoarea angajamentelor Statelor Unite, dar şi Canada este demnă de a fi menţionată. Canada a semnat Tratatul de la Kyoto, iar apoi şi-a majorat emisiile de dioxid de carbon cu 26 % fără nicio consecinţă. Copenhaga reprezintă un mesaj clar privind lumea în care trăim.
Lumea de astăzi este determinată de fundamentalism economic. Ori de câte ori interesele societăţii se confruntă cu interesele economiei globale, cea din urmă prevalează întotdeauna. Desigur, în spatele economiei globale se află o elită restrânsă. Pentru a pune capăt schimbărilor climatice ireversibile, trebuie să schimbăm un alt climat. Trebuie să schimbăm climatul politic şi moral. Înainte de a face acest lucru, atât timp cât oamenii servesc economia şi nu invers, până când economia de piaţă eco-socială devine principiul director, toate conferinţele similare sunt sortite eşecului.
Richard Seeber
(DE) Domnule preşedinte, dacă avem ceva de învăţat de la Copenhaga, atunci este vorba despre simţul realităţii. Încă îmi amintesc dezbaterea care a avut loc aici în Parlament înainte de Conferinţa de la Copenhaga. Toată lumea era optimistă, dar nu am obţinut nimic. A fost o conferinţă internaţională cu propriile reguli şi putem obţine foarte puţine numai prin bunăvoinţă. Prin urmare, să abordăm următoarele negocieri din Mexic cu simţul necesar al realităţii.
Dacă ar fi să evaluăm Conferinţa de la Copenhaga, pentru a fi corecţi, trebuie să recunoaştem că nu a fost atât de rea, deoarece rezultatul poate servi drept bază pentru negocierile din Mexic, şi cel puţin s-a obţinut ceva. Cea mai mare dezamăgire pentru noi, europenii, este că noi - UE - nu am fost prezenţi la redactarea documentului final. Acest lucru trebuie să ne dea de gândit, deoarece punem mereu accent pe faptul că noi suntem cei care dorim să preluăm un rol de conducere în lupta mondială împotriva schimbărilor climatice.
De ce? În primul rând, probabil deoarece, cu nivelul nostru de 14 % al emisiilor de CO 2, nu suntem printre cei mai mari poluatori. SUA şi China împreună sunt responsabile pentru aproape jumătate din emisii. Cu toate acestea, în Europa nu adoptăm o poziţie comună. Cel mai recent Consiliu Mediu a demonstrat foarte clar cât de diferite sunt opiniile. De exemplu, numeroase state membre privesc problema foarte diferit faţă de majoritatea deputaţilor de aici.
Cu toate acestea, un alt motiv este, fără îndoială, faptul că noi europenii nu suntem atât de buni pe cât pretindem mereu. Dacă scoatem din ecuaţie aceste mecanisme de dezvoltare curată, cu alte cuvinte aceste măsuri comune de punere în aplicare, precum şi celelalte măsuri şi avem în vedere numai propriile noastre măsuri de reducere a emisiilor de CO2, atunci vom observa că bilanţul nostru nu este atât de bun pe cât susţinem.
În al treilea rând, trebuie să subliniem că alte ţări şi regiuni ale lumii abordează în mod diferit această problemă. Cel mai important obiectiv al nostru este un acord obligatoriu din punct de vedere juridic. Cu toate acestea, China şi SUA aleg un drum diferit.
În ansamblu, trebuie să ne gândim dacă nu ar trebui să fim mai flexibili în negocieri, deoarece este important să colaborăm în vederea combaterii fenomenului schimbărilor climatice, însă metodele pe care le utilizăm pentru a atinge acest obiectiv pot fi destul de diferite.
Dan Jørgensen
(DA) Domnule preşedinte, întrebarea pe care aş adresa-o persoanelor sceptice privind clima din acest Parlament este următoarea: dacă nouă din zece doctori v-ar spune că sunt peste 90 % siguri că aveţi o boală gravă, dar au un medicament care vă vindecă boala - un medicament fără efecte secundare - aţi lua medicamentul? Bineînţeles că da. Astfel ar fi trebuit să reacţioneze lumea la Copenhaga. Astfel ar trebui să reacţioneze lumea când peste 90 % dintre cercetătorii de seamă din domeniu afirmă că încălzirea globală este reală şi că este provocată de om. Prin urmare, UE trebuie să îşi asume un rol de conducere. În mod evident, putem critica SUA. În mod evident, putem critica China pentru că nu a avut voinţa politică necesară la Copenhaga. Totuşi, în acest Parlament trebuie să analizăm ce se întâmplă mai aproape de casă - trebuie să adoptăm o atitudine critică faţă de lipsa de iniţiativă de care a dat dovadă UE. UE ar fi putut să facă două lucruri, şi ar trebui să facă două lucruri înainte de conferinţa din Mexic. În primul rând, ar trebui să preluăm conducerea în ceea ce priveşte angajamentul legat de ţintele de reducere a emisiilor. Acest lucru înseamnă trecerea de la reducerile de 20 % promise până în 2020 la un obiectiv de 30 %. În al doilea rând, ar trebui să precizăm sumele cu care suntem dispuşi să contribuim la finanţarea adaptării pe termen lung la schimbările climatice care ştim că vor urma. În cele din urmă, este evident că vom avea o influenţă mai mare dacă adoptăm o poziţie comună, deoarece astfel, vom putea să negociem mai raţional şi mai clar decât la Copenhaga. Dl Callanan din partea Conservatorilor şi Reformiştilor Europeni a afirmat
că ar fi o nebunie să avem ambiţii mai mari în situaţia de faţă.
Nu, domnule Callanan, ar fi o nebunie să nu avem ambiţii mai mari.
Lena Ek
(SV) Summit-ul de la Copenhaga a fost, fără îndoială, o mare dezamăgire, dar acum este important să ne concentrăm asupra viitorului. Astfel acţionăm noi liberalii şi sper să facem acest lucru împreună în Europa. Avem nevoie de o strategie şi avem nevoie de o "agendă post-Copenhaga”. Un instrument important pentru a realiza acest lucru este investirea continuă în sistemul de comercializare a cotelor de emisii de gaze cu efect de seră. UE ar trebui să deschidă imediat negocierile cu SUA pentru a îmbina sistemul american emergent cu sistemul european. O piaţă transatlantică pentru emisiile de carbon ar putea reprezenta începutul unei pieţe internaţionale.
Prezentarea introductivă a dlui Rehn a fost extrem de bună. Are dreptate în concluzia sa. UE trebuie să adopte o poziţie comună în aceste negocieri. Cu toate acestea, trebuie să avem în vedere că, în temeiul Tratatului de la Lisabona, Parlamentul European poate să influenţeze acum modul de adoptare a acestor decizii. Parlamentul trebuie să se implice în lucrările pregătitoare, întrucât un acord final necesită aprobarea noastră.
În acelaşi timp, în Europa trebuie să continuăm să ne consolidăm propria piaţă a carbonului şi să nu mai acordăm drepturi de comercializare în mod gratuit. Trebuie să investim în noi tehnologii şi, în al treilea rând, trebuie să stabilim un prag al preţului pentru dioxidul de carbon. Obiectivele climatice pot fi atinse prin intermediul mecanismelor pieţei, nu prin mai multă birocraţie.
Dacă lăsăm acum în urmă Conferinţa de la Copenhaga, dacă o luăm de la capăt şi depunem toate eforturile în vederea măsurilor viitoare, atunci trebuie să ne concentrăm în primul rând asupra UE 2020. Măsurile sunt incluse în aceasta şi trebuie să avem propuneri bine puse la punct în privinţa eficienţei energetice şi a modului de investire în noile tehnologii. Avem nevoie de o strategie a locurilor de muncă legate de climă. În cele din urmă, aş dori să afirm că, în mod clar, avem nevoie de o reducere de 30 % a emisiilor de carbon dacă dorim să câştigăm nu doar bătălia pentru climă, ci şi cea pentru piaţă.
Yannick Jadot
(FR) Domnule preşedinte, doamnă Espinosa, m-a surprins foarte mult mulţumirea pe care o arătaţi faţă de acţiunile UE în domeniul climei. Este adevărat că, în ultimii 10 ani, acţiunile Europei au fost mai numeroase şi mai bune decât în majoritatea ţărilor din lume, dar, în mod evident, la Copenhaga, Europa a eşuat din punct de vedere al preluării conducerii.
La Copenhaga am văzut, de asemenea, cum Europa a devenit pur şi simplu îmbinarea între strategiile personale de comunicare ale şefilor europeni de stat şi de guvern şi m-aş referi în această privinţă la dl Sarkozy, dna Merkel şi dl Brown. În aceste circumstanţe, este uşor să criticăm procesul ONU. Este adevărat că sistemul ONU este complicat şi că o reuniune G20, în cadrul căreia acordurile sunt nesemnificative, dar în care există ocazii pentru trucuri majore de publicitate, este mult mai simplă.
Acest lucru înseamnă că în acest an, acţiunile Europei trebuie să fie mai numeroase şi mai bune. În prezent avem o ţintă de 20 %. Cu toate acestea, 20 % înseamnă, de fapt, ca în următorii 10 ani să realizăm mai puţine decât am realizat în ultimii 10 ani; înseamnă reducerea eforturilor Europei privind schimbările climatice. Acest lucru nu este numai absurd pentru climă, în momentul în care oamenii de ştiinţă ne spun că trebuie să atingem o ţintă de 40 %, dar este absurd şi pentru economia noastră şi pentru ocuparea forţei de muncă.
Prin urmare, doamnă Espinosa, vă rugăm nu reduceţi ambiţia climatică a Europei la cel mai mic numitor comun, la obiectivele exprimate de dl preşedinte Barroso, care nu doreşte să se abată de la procentul de 20 %, sau la cele exprimate de Italia şi Polonia, care în curând vor nega existenţa schimbărilor climatice. Recitiţi rezoluţia Parlamentului şi alegeţi imediat ţinta necondiţionată de 30 %.
Konrad Szymański
(PL) Domnule preşedinte, trebuie să acceptăm faptul că nimeni, cu excepţia câtorva state europene, nu doreşte să plătească pentru restricţiile pentru emisiile de CO2 sau să reducă utilizarea energiei. Este chiar mai rău de atât. Anumite ţări în curs de dezvoltare, utilizând retorica iritantă anti-colonială, doresc să se îmbogăţească pe seama acestui lucru, în timp ce sunt cei mai mari emitenţi de dioxid de carbon în atmosferă. Ţările africane, China şi India doresc să îşi menţină scutirile de a nu adera la sistemul internaţional de monitorizare a emisiilor şi, în acelaşi timp, să primească miliarde de euro pentru tehnologii curate. Aceasta este o poziţie pe care nu o putem justifica în faţa contribuabililor. În urma Conferinţei de la Copenhaga, trebuie să înţelegem că Europa nu poate să suporte aceste costuri singură. În primul rând, deoarece acţionând pe cont propriu, vom încetini şi mai mult creşterea economiei noastre şi vom submina prosperitatea cetăţenilor noştri. În al doilea rând, acţionând pe cont propriu, nu vom schimba nimic legat de emisii, deoarece am reuşit deja să ne limităm propriile emisii.
Elie Hoarau
(FR) Domnule preşedinte, domnule ministru, doamnelor şi domnilor, deşi Conferinţa de la Copenhaga a fost un eşec, mobilizarea actorilor neguvernamentali a fost excepţională şi a evidenţiat că există un sprijin internaţional real pentru justiţia în domeniul climei.
Începând din acest moment, se va stabili că procesul continuu de negociere va trebui să ţină cont, în mod prioritar, de interesele micilor state insulare vulnerabile şi ale Africii. De asemenea, va fi esenţial să se asigure că cele 100 de miliarde de USD anunţate la Copenhaga sunt, într-adevăr, suplimentare faţă de angajamentele asumate în domeniul asistenţei oficiale pentru dezvoltare.
În cele din urmă, trebuie să avem în vedere faptul că avem foarte puţin timp la dispoziţie pentru a acţiona înainte ca schimbările climatice să devină ireversibile. Anul 2010 reprezintă ultima noastră şansă dacă dorim să asigurăm succesul real al conferinţei din Mexico City.
Oreste Rossi
(IT) Domnule preşedinte, doamnelor şi domnilor, să nu spuneţi că nu v-am avertizat în această privinţă. Rezoluţia privind COP 15 adoptată de Parlament nu a avut niciun efect.
Am solicitat prea mult şi nu am obţinut nimic. Acestea nu sunt cuvintele lui Lega Nord, ci ale lui Ivo de Boer, secretar al Conferinţei ONU privind schimbările climatice. Nu a fost chiar un dezastru, chiar dacă acordul este doar o scrisoare de intenţie. Textul care a împiedicat COP 15 să redacteze un document gol, convenit la finalul unui maraton de negocieri de o durată şi o intensitate fără precedent, conţine foarte puţină substanţă.
Acordul de la Copenhaga, aprobat de preşedintele SUA Obama, preşedintele brazilian Lula, premierul chinez Wen Jiabao, prim-ministrul indian Singh şi preşedintele Africii de Sud Zuma şi impus asupra tuturor celorlalte ţări, nu a fost nici măcar adoptat oficial. În urma respingerii de către opt ţări, care a împiedicat adoptarea sa, Acordul abia a fost luat în considerare de plenara celor 192 de state participante.
Doamnelor şi domnilor, povestea cu încălzirea globală este o pierdere de timp. Începând cu luna decembrie, ziarele şi programele de ştiri de la televiziune au transmis că Europa este afectată de temperaturi sub 0 grade. Să evităm speculaţiile inutile şi costisitoare privind clima.
Angelika Werthmann
(DE) Domnule preşedinte, doamnelor şi domnilor, unicul rezultat concret al summitului privind schimbările climatice de la Copenhaga a fost limitarea încălzirii globale la două grade Celsius. Totuşi, măsurile necesare pentru atingerea acestui obiectiv au rămas un mister. Acest compromis minim este dezamăgitor pentru noi, în special deoarece acum fiecare stat individual trebuie să decidă dacă să accepte sau nu acordul privind obiectivele de protecţie a climei. Timpul se scurge. Este la latitudinea noastră să hotărâm acum ce va urma. Ar trebui să promovăm dezvoltarea durabilă, care protejează clima şi care ne permite să utilizăm resursele planetei în mod responsabil, pentru noi şi pentru generaţiile viitoare. UE şi statele membre ar trebui să îşi dezvolte rolul de lider mondial în tehnologiile verzi. Acest lucru ar reprezenta un început.
Rachida Dati
(FR) Domnule preşedinte, domnule ministru, domnule comisar, toată lumea a observat că reuniunea de la Copenhaga a fost o ocazie irosită. Cu toate acestea - repet ce aţi spus, domnule comisar - acest summit a avut două aspecte pozitive. Primul a fost că a mobilizat un număr mai mare de şefi de stat şi de guvern decât summitul de la Kyoto. Al doilea este că a permis ţărilor emergente să beneficieze de angajamente financiare destinate în mod specific să le ajute să combată încălzirea globală.
Deci ce ar trebui să facă Europa acum? Desigur, ar trebui să îşi continue eforturile excelente de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră, deoarece adevărul este că Europa a fost deja extrem de sârguincioasă. În ceea ce priveşte ţinta de la Kyoto, care a reprezentat o reducere de 8 %, întreprinderile europene au atins o reducere de puţin sub 13 %. Prin urmare, am fost extrem de sârguincioşi şi foarte angajaţi în vederea protecţiei mediului. Totuşi, această luptă şi această atitudine responsabilă nu trebuie situate într-un context de concurenţă neloială. După cum v-am spus la audieri, domnule Rehn, toate acestea pot fi situate numai într-un context de concurenţă pe deplin loială. Într-adevăr, trebuie să avem în vedere punerea în aplicare a unei taxe pe carbon la graniţele Uniunii Europene, deoarece nu putem lăsa activitatea economică şi locurile de muncă pradă concurenţei complet neloiale, în avantajul ţărilor care nu respectă sau nu aplică aceleaşi norme privind protecţia mediului şi reducerea gazelor cu efect de seră. Prin urmare, cred că este absolut esenţial - şi subscriu aici la ceea ce a spus colegul meu dl Lepage - ca, la un anumit moment în viitor, să ne gândim să punem în aplicare o taxă pe carbon la graniţele Uniunii Europene.
În al doilea rând, am fost destul de încântată să aflu la audieri că dl comisar Tajani nu a exclus realizarea unui studiu de impact privind posibilitatea impunerii aceste taxe pe carbon la graniţele Uniunii Europene. Prin urmare, treptat, cred că vom câştiga această luptă, deoarece este important să protejăm întreprinderile europene şi locurile de muncă.
Anni Podimata
(EL) Domnule preşedinte, doamnă Espinosa, bineînţeles că am fi preferat ca dezbaterea de astăzi să se desfăşoare în alte circumstanţe, în care am nfi solicitaţi să evaluăm un acord internaţional, obligatoriu din punct de vedere juridic şi să hotărâm, la nivelul Uniunii Europene, care vor fi paşii următori. Din păcate, rezultatele de la Copenhaga au fost necorespunzătoare în circumstanţele respective. Acesta este primul motiv principal pentru care ne exprimăm dezamăgirea.
Al doilea motiv pentru care ne exprimăm dezamăgirea şi care ne priveşte în mod deosebit în cadrul Parlamentului European este imaginea nefavorabilă a Uniunii Europene în cadrul summitului de la Copenhaga. În timp ce ne-am fi aşteptat ca, la primul summit mondială de după intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, Uniunea Europeană să coordoneze eforturile de a obţine un acord nou, ambiţios, substanţial, mondial privind combaterea schimbărilor climatice, noi şi cetăţenii europeni am fost martorii unui scenariu fragmentat, în care câţiva lideri europeni au acţionat pe cont propriu, iar Uniunea Europeană a jucat rolul de asociat şi spectator. Nu acesta este rolul pe care ni l-am dori sau care ni se potriveşte.
Deci ce trebuie făcut? Solicităm Comisiei Europene şi Consiliului să demonstreze că sunt capabile să îndeplinească acest rol şi să asigure un rol de conducere pentru Europa în aceste noi eforturi. Vă reamintesc că nu este vorba numai de limitarea repercusiunilor schimbărilor climatice. Este o provocare mult mai complexă; provocarea de a trece la un nou model de dezvoltare, un model de dezvoltare ecologică, care va fi răspunsul Europei la nevoia de a crea noi locuri de muncă, de a susţine competitivitatea economiei europene şi de a consolida rolul de lider al Uniunii Europene în noua ordine.
Fiona Hall
Rezultatele de la Copenhaga au reprezentat o mare dezamăgire, dar acum trebuie să mergem mai departe. Acum, UE trebuie să se angajeze în vederea unei reduceri de 30 % a emisiilor din trei motive.
Primul este pur şi simplu că o reducere de 30 % necesită doar cu puţin mai mult efort decât reducerea iniţială de 20 %, din cauza scăderii activităţii economice datorate recesiunii.
În al doilea rând, a da acum înapoi ar însemna să pierdem din avântul care s-a acumulat în cadrul noilor industrii ecologice. Nu ne putem angaja pe jumătate în investiţiile în sursele de energie regenerabilă şi în transportul cu emisii reduse de carbon. Trebuie instituită o infrastructură masivă, fie că este vorba despre o super-reţea în Marea Nordului sau, la scară redusă, puncte de încărcare cu inserţie automată pentru maşinile electrice. Sunt în joc sute şi mii de locuri de muncă, 70 000 de locuri de muncă potenţiale în domeniul energiei eoliene offshore numai în Regatul Unit, însă aceste locuri de muncă, atât de necesare pentru redresarea economică, pot fi create numai dacă există o foaie de parcurs clară către o Europă fără emisii de carbon până în 2050.
Investiţiile trebuie să cuprindă o certitudine şi trebuie să fim conştienţi că Europa prezintă riscul de a-şi pierde statutul de lider în privinţa tehnologiilor regenerabile. Atât SUA, cât şi China înregistrează o creştere foarte rapidă a industriilor regenerabile. Dacă ezităm acum, noile locuri de muncă ecologice se vor muta pe alte continente.
În cele din urmă, avem nevoie de reducerea de 30 % deoarece majoritatea angajamentelor suplimentare pot fi realizate mai uşor prin creşterea eficienţei energetice. În orice caz, ar fi o nebunie să nu se depună mai multe eforturi în domeniul eficienţei energetice. Eficienţa energetică înseamnă eficienţă economică. Înseamnă facturi mai reduse, nu mai ridicate la energia electrică şi îmbunătăţeşte securitatea energetică. Aşadar, indiferent de procentele înaintate de alte părţi la 31 ianuarie - poate că vom avea o surpriză plăcută - UE trebuie acum să se angajeze în vederea unei reduceri de 30 %.
Ivo Strejček
(CS) La examinarea summitului de la Copenhaga şi a rezultatelor acesteia, trebuie să dăm dovadă de simţul realităţii şi să privim prin prisma multitudinii de date economice şi de mediu disponibile, care confirmă că încălzirea globală nu există, şi dacă există, se află dincolo de controlul oamenilor, fiind produsă numai de forţe naturale. Printre altele, săptămâna trecută am aflat că o parte semnificativă din datele de mediu utilizate de Grupul interguvernamental privind schimbările climatice au fost falsificate intenţionat sau interpretate greşit. În această lumină, este bine să observăm că summitul de la Copenhaga a eşuat. Sper că acest eşec va produce, în primul rând, o abatere de la aşa-numita politică "verde” agresivă. În al doilea rând, politica va reveni la subiecte autentice care îi privesc într-adevăr pe oameni în cadrul recesiunii economice de astăzi. În al treilea rând, va preveni irosirea banilor contribuabililor pentru proiecte verzi controversate. În al patrulea rând, va crea un spaţiu pentru o dezbatere realistă privind furnizarea raţională, eficientă şi mai ieftină de energie şi vom fi martorii renaşterii energiei nucleare. Doamnelor şi domnilor, când îmi întâlnesc alegătorii, aceştia dau din cap a neîncredere privind subiectele pe care le discutăm aici, deoarece nu reuşim să ne ocupăm de adevăratele probleme cu care se confruntă aceştia.
Marisa Matias
(PT) Domnule preşedinte, în pofida caracterului urgent, Conferinţa de la Copenhaga a reprezentat mai mulţi paşi înapoi. Într-adevăr, Conferinţa de la Copenhaga a mobilizat mai mulţi şefi de stat decât cea de la Kyoto, însă a creat, de asemenea, mai multe scindări şi, ca urmare, s-a transformat într-un scenariu individualist, în care fiecare stat şi-a stabilit obiectivele şi, în plus, a făcut acest lucru în mod voluntar.
Trebuie să remarcăm că avem o reducere ţintă de 2 grade Celsius şi obiective de finanţare fără nicio explicaţie. Acestea nu pot fi considerate o consolare. Cu toate acestea, consider că trebuie să acţionăm în perspectiva viitorului şi acest lucru înseamnă să trecem de la cuvinte la fapte.
Uniunea Europeană doreşte şi întotdeauna şi-a dorit să fie lider. Cu toate acestea, când am ajuns la Copenhaga, a ezitat, nereuşind să definească sau să apere obiectivele pe care le-a exprimat acolo şi la care a spus că nu va renunţa niciodată.
Întrebarea mea este dacă în viitor nu vom acţiona mai echitabil, dacă vom continua să acceptăm o situaţie în care popoarele cele mai sărace continuă să plătească preţul cel mai mare din cauza slăbiciunii noastre şi a deciziilor anumitor popoare în defavoarea altora.
Timo Soini
(FI) Domnule preşedinte, summitul de la Copenhaga privind schimbările climatice a fost un eşec total. Am votat împotriva acestei rezoluţii în decembrie. Am avut dreptate, ca alţi 92 de deputaţi de aici.
În mod foarte arogant, Uniunea Europeană a încercat să ofere lumii întregi propria sa soluţie. La câteva zile înainte de începerea conferinţei, a fost expusă o fraudă privind comercializarea cotelor de emisii în valoare de 5 miliarde de euro. Probabil a fost o situaţie stânjenitoare, chiar înainte de începerea reuniunii, ca UE să ofere o soluţie şi să se confrunte cu acuzaţii de fraudă în valoare de 5 miliarde de euro. Aceasta a fost o situaţie jenantă, iar UE nu este acum deloc îngrijorată că aceste abuzuri vor fi investigate? Dacă urmează să impunem restricţii asupra emisiilor, atunci să introducem un sistem specific de emisii, ca în cazul autoturismelor. Acest lucru funcţionează, deşi nu se pune niciodată problema limitării industriei oţelului, metalurgiei sau industriei de prelucrare a lemnului, în Finlanda sau în alte ţări din UE. Acest lucru este inutil: lucrătorii şi angajaţii nu trebuie să aibă de suferit.
(Aplauze)
Romana Jordan Cizelj
(SL) Am fost şi eu dezamăgită de rezultatele Conferinţei de la Copenhaga, dar să nu ne mai plângem de rezultatele slabe şi în schimb, să ne gândim la acţiunile viitoare, pentru a nu ne confrunta cu alte dezamăgiri. Nu este suficient să spunem: "Să ne bazăm pe eforturile depuse până acum pentru că avem nevoie doar de unele schimbări”.
Prima întrebare pe care doresc să mi-o adresez mie însămi în această privinţă este ce reprezintă de fapt conferinţele COP? Sunt conferinţe adevărate sau doar de faţadă, pentru public? Ambele, desigur. Cu toate acestea, trebuie să ne asigurăm că experţii noştri îşi pot continua activitatea şi că publicul este informat, nu doar privind evenimentele neoficiale care au loc în preajma conferinţelor, dar şi privind munca noastră efectivă. Prin urmare, Europa ar trebui să reexamineze aspectele organizatorice ale acestor conferinţe.
Cea de-a doua întrebare este următoarea: Care este rolul liderilor mondiali în cadrul acestor conferinţe? Participă la aceste conferinţe pentru a-şi urmări campaniile politice naţionale sau pentru a-i ajuta pe participanţi să ajungă la un compromis? Cred că trebuie, de asemenea, să reexaminăm metodele de lucru ale acestor conferinţe şi rolurile liderilor mondiali care participă la acestea.
Cea de-a treia întrebare vizează rolul de lider al Uniunii Europene. Da, am adoptat numeroase măsuri bune pentru a asigura că Europa îşi poate menţine rolul de lider în elaborarea tehnologiilor ecologice, dar ne-am pierdut rolul de lider în procesul de negociere. Consider că nu trebuie să ne mulţumim să jucăm numai un rol de coordonare în procesul de negociere, deoarece trebuie să fim noi înşine un negociator activ. De aceea, nu trebuie să ne dăm cărţile pe faţă înainte de începerea negocierilor şi să ne anunţăm obiectivele urmărite. De asemenea, ar trebui să ne apropiem de ţările terţe, nu să ne îndepărtăm de ele.
Ultimul aspect pe care doresc să îl subliniez este că trebuie să includem în reuniunile noastre internaţionale problema schimbărilor climatice ca un aspect urgent şi, în această privinţă, mă aştept la o cooperare mai strânsă din partea ambilor comisari responsabili de aceste două domenii.
Enrique Guerrero Salom
(ES) Astăzi, la începutul lui 2010, nu ne aflăm unde am fi sperat în lupta împotriva schimbărilor climatice. Nu am obţinut rezultatele dorite deoarece acum ar trebui să ne aflăm în etapa trecerii la adoptarea modificărilor legislative în urma unui acord la care s-a ajuns la Copenhaga.
Nu am ajuns la acea etapă şi ar trebui să regretăm acest lucru. Ar trebui să regretăm faptul că, la Copenhaga, ambiţiile s-au diminuat în privinţa combaterii schimbărilor climatice, nu s-a ajuns la un acord obligatoriu, iar procedura a fost lipsită de transparenţă. În consecinţă, nu dispunem de temeiul juridic suficient sau de mijloacele de a acoperi nevoile oamenilor, în special în ţările în curs de dezvoltare.
Cu toate acestea, nu ne aflăm nici în etapa anterioară Conferinţei de la Copenhaga, deoarece la Copenhaga am ajuns la un acord ţintă cu Statele Unite, China, India, Africa de Sud şi Brazilia, la care şi alte ţări au aderat ulterior, precum Rusia, Australia, Norvegia, Suedia şi Spania. Nu ar trebui să uităm că, împreună, ţările respective sunt responsabile de trei sferturi din emisiile de dioxid de carbon; nu trebuie să uităm nici că multe din aceste ţări nu au aderat anterior la Protocolul de la Kyoto.
Prin urmare, pasul pe care l-am făcut nu este suficient, dar este semnificativ. Ar trebui să profităm de acest pas semnificativ pentru a oferi impulsuri din interiorul Uniunii Europene. Uniunea Europeană a constituit forţa motrice a tuturor progreselor realizate. Totuşi, aceste progrese nu vor continua dacă Uniunea Europeană nu depune în continuare eforturi.
Având în vedere reuniunile viitoare din Germania şi Mexic, trebuie să depunem eforturi pentru a încheia acorduri obligatorii şi pentru a obţine resurse care pot ajuta ţările în curs de dezvoltare să îşi reducă emisiile, să îşi adapteze şi să îşi actualizeze tehnologiile. Trebuie să facem aceste lucruri din motive de eficienţă, echitate şi pentru că avem nevoie de mai mulţi parteneri.
Sunt sigur că Preşedinţia spaniolă va încerca să atingă acest obiectiv.
Roger Helmer
Domnule preşedinte, am veşti bune pentru Parlament: la fel ca numeroşi oameni de ştiinţă, personal am ajuns la concluzia că nu există nicio criză climatică! Nivelurile mondiale ale mării nu cresc semnificativ şi, după cum IPCC a fost nevoit să recunoască, gheţarii din Himalaya nu se retrag rapid. Creşterea minoră a temperaturilor medii la nivel mondial din ultimii 100 de ani este pe deplin conformă cu schimbările climatice consacrate, pe termen lung, naturale.
Conferinţa de la Copenhaga a demonstrat că numeroase naţiuni, în special China şi India, pur şi simplu nu sunt pregătite să sacrifice performanţa economică pentru a soluţiona o problemă pur speculativă. În Marea Britanie, majoritatea alegătorilor nu mai cred în schimbările climatice provocate de om şi nu sunt dispuşi să plătească pentru încercări inutile de reducere a efectelor acestora. Memoriile CRU, care au ieşit recent la iveală, arată că şi marii predicatori ai alarmismului climatic sunt disperaţi deoarece natura nu le urmează previziunile, aşa că falsifică cifrele pentru a-şi susţine fantezia.
Trebuie să solicităm acum o anchetă publică completă privind datele suspecte înainte de a mai cheltui bani pentru reducerea efectelor schimbărilor climatice.
João Ferreira
(PT) Domnule preşedinte, Statele Unite şi Uniunea Europeană, primul şi respectiv al doilea emitent din lume pe cap de locuitor, au o responsabilitate categorică şi inevitabilă pentru eşecul de la Copenhaga, care nu poate fi diminuată de transferarea răspunderii.
Printre alte aspecte menţionate aici, summitul a eşuat în privinţa finanţării aşa-numitei "adaptări” pentru ţările în curs de dezvoltare, din cauza numărului insuficient al ţărilor care şi-au asumat angajamente. În acelaşi timp, sarcinile asupra acestor ţări continuă să fie ignorate cu ipocrizie. Printre acestea, se numără datoria externă enormă, o sumă cu adevărat astronomică în raport cu nivelul de finanţare anunţat, şi care limitează în mod grav orice posibilitate reală de dezvoltare economică şi socială durabilă.
Summit-ul a dat greş privind discuţia serioasă asupra rezultatelor contrare ale instrumentelor pieţei şi ale mecanismelor flexibile ale Protocolului de la Kyoto. Printre alte probleme, summitul nu a reuşit să abordeze cauzele schimbărilor climatice dincolo de efectele acestora. Aceasta este o modalitate iraţională de abordare a problemelor economice şi sociale, care exclude orice soluţie pentru această problemă sau pentru altele cu care umanitatea ...
(Preşedintele l-a întrerupt pe vorbitor)
Herbert Reul
(DE) Domnule preşedinte, doamnelor şi domnilor, în acest acord de la Copenhaga, 180 de state membre au acceptat un obiectiv de 2 %, dar acesta încă nu este obligatoriu din punct de vedere juridic. Nu s-au ales prea multe de planurile pe care le-am conceput aici. Lucrurile nu au mers deloc bine la Copenhaga. Putem vorbi de o înfrângere. Este important să descriem situaţia precis pentru a avea ocazia să examinăm atent motivele acestui eşec, în vederea obţinerii de progrese în acest domeniu.
Sunt puţin şocat de unele discursuri pe care le-am auzit aici. Oamenii spun "trebuie să luptăm mai mult”, "să continuăm ce am făcut până acum”, "avem nevoie de un procent mai ridicat”, "mai mulţi bani”, "problema a fost pur şi simplu lipsa unei unităţi suficiente în Europa” - consider că aceste declaraţii sunt prea neglijente, prea superficiale în analizarea situaţiei. Soluţia nu este pur şi simplu să continuăm ce am început şi să mergem înainte. Nu acestea au fost motivele acestui rezultat. Am analizat şi am discutat de fapt unii cu alţii toate aspectele esenţiale în mod echitabil şi obiectiv? Cum am abordat întrebările colegilor deputaţi, justificate sau nu, care au afirmat: "avem întrebări privind aspecte pe care le criticăm, întrebări sceptice la adresa schimbărilor climatice”? Cum am răspuns în cadrul Comisiei pentru schimbările climatice când colegii deputaţi au afirmat: "dorim să auzim şi celălalt punct de vedere - poziţia opusă a unor oameni de ştiinţă”? Ce ocazie am avut efectiv să prezentăm aceste lucruri? În plus, indiferent de poziţia pe care o adoptăm, trebuie să discutăm calm modul în care trebuie să tratăm informaţia recentă pe care colegii deputaţi tocmai au menţionat-o, potrivit căreia IPCC s-a înşelat în privinţa topirii gheţarilor.
O a doua serie de întrebări necesită, de asemenea, răspunsuri. Utilizăm instrumentele adecvate pentru abordarea acestei probleme? Există mereu noi calendare, procente mai mari, noi reglementări şi prevederi. Acesta este un demers destul de birocratic. Dna Ek nu are dreptate când subliniază atât de puternic că tehnologiile, inovaţia şi mecanismele pieţei sunt mijloacele de a avansa? Alte state adoptă abordări diferite, dar în niciun caz nu stau cu mâinile încrucişate. Poate că mai multă deschidere şi mai multă reflecţie ne vor da posibilitatea de a fi mai eficienţi în această privinţă. Aş dori să văd aceste lucruri, şi nu o abordare de tipul "închideţi ochii şi mergeţi înainte”.
Judith A. Merkies
Domnule preşedinte, nu doresc să descriu un scenariu sumbru, aşa cum s-a făcut până acum. Nu doresc să descriu un scenariu sumbru pentru viitor, nici nu doresc să îmi exprim supărarea privind eşecul de la Copenhaga - deşi sunt supărată.
Prin urmare, rezoluţia este să fim mai buni în viitor, iar următoarea ocazie este în Mexic în acest an. În primul rând, data viitoare nu trebuie să acţionăm singuri. La Copenhaga, am privit înapoi şi am acţionat pe cont propriu cu propriile ambiţii. Trebuie să putem să îi convingem pe alţii să fie la fel de ambiţioşi ca noi. Cum putem să ne asumăm un rol de conducere dacă nu reuşim să îi convingem pe alţii de ambiţiile şi destinaţia noastră?
În al doilea rând, o singură soluţie nu este potrivită pentru toată lumea. n După cum s-a afirmat uneori cu mândrie înainte de summitul privind schimbările climatice, nu există un plan "B”. În orice caz, ştim acest lucru: acum nu există nimic. Nu avem nimic. Ar trebui ca data viitoare să avem un plan "B”.
Nu în ultimul rând, cum putem avea de câştigat în diversitate dacă sloganul nostru este unitatea? Data viitoare ar trebui să fim uniţi şi acest lucru înseamnă să adoptăm o poziţie comună. Avem nevoie de un mandat univoc. Europa are nevoie de o singură voce. Aşadar, doamnă Preşedintă în exerciţiu, sunteţi dispusă să vă angajaţi în vederea obţinerii unui mandat exclusiv - şi nu unul comun? Ar fi o competenţă exclusivă pentru Uniunea Europeană în privinţa politicii climatice şi a acordurilor climatice.
Mirosław Piotrowski
(PL) Domnule preşedinte, clima şi natura însăşi, care ne înconjoară, aparţin tuturor oamenilor, inclusiv generaţiilor viitoare, şi de aceea trebuie să fim responsabili de protejarea lor. Pe parcursul recentei reuniuni la nivel înalt privind schimbările climatice, liderii mondiali nu au reuşit să ajungă la o înţelegere privind o strategie comună sau privind instrumentele de atingere a acestui obiectiv. În mod paradoxal, nu cred că aceasta este o veste proastă, având în vedere informaţiile neplăcute care provin de la, printre alţii, Marea Britanie şi Statele Unite, privind o încercare de manipulare din partea anumitor grupuri de lobby, utilizând date ştiinţifice pentru a obţine un anumit rezultat.
Avem nevoie de un diagnostic fiabil al situaţiei. Prin urmare, fac apel la numirea unui grup internaţional, independent de experţi, care va întocmi un raport cuprinzător, prin care va afirma dacă activitatea umană afectează cu adevărat schimbările climatice şi dacă datele au fost falsificate. La instituirea unei strategii comune de protecţie a climei, politicienii UE ar trebui să ţină cont, de asemenea, de discrepanţele economice dintre ţările din Europa de Vest şi Europa de Est. În vederea crizei, măsurile care au fost propuse ar putea conduce la ruinarea a numeroase economii.
Maria Da Graça Carvalho
Domnule preşedinte, domnule ministru, Conferinţa de la Copenhaga s-a încheiat cu un rezultat care nu a coincis nici pe departe cu aşteptările. Ţările au luat notă de un document cu obiective neclare şi fără caracter obligatoriu. Copenhaga a reprezentat mult mai mult decât o reuniune la nivel înalt privind schimbările climatice. A existat o nouă corelaţie între actorii predominanţi de pe scena mondială şi rolul corespunzător al multilateralismului în sistemul ONU. Influenţa tot mai mare a ţărilor emergente a fost evidentă. Copenhaga a arătat că trebuie să regândim rolul Europei pe scena mondială. Va trebui să profităm cât mai mult de posibilităţile oferite de Tratatul de la Lisabona pentru a pregăti terenul pentru următoarea COP. Trebuie să fim ambiţioşi, uniţi în poziţia adoptată şi în încheierea alianţelor strategice.
Rezultatul Conferinţei de la Copenhaga reprezintă o bază de la care să continuăm activitatea. UE ar trebui să încerce să asigure că următoarele etape în cadrul negocierilor vor dezvolta în continuare Acordul de la Copenhaga, în vederea încheierii unui acord cu caracter obligatoriu din punct de vedere juridic până la sfârşitul acestui an. De asemenea, ar trebui să contribuie la punerea în aplicare a prevederilor de acordare a finanţării pentru ţările în curs de dezvoltare şi în ceea ce priveşte pădurile, transferul de tehnologii şi măsurile de adaptare.
La nivel intern, atribuţia viitoare a Europei este semnificativă: trebuie să pună în aplicare pachetul de măsuri privind energia şi clima, să investească în tehnologii curate, cercetare ştiinţifică şi eficienţă energetică, să investească într-o nouă politică industrială bazată pe inovaţie şi eficienţa resurselor naturale, să promoveze politici privind oraşele cu emisii scăzute de carbon şi privind transportul şi mobilitatea durabile. Acesta este singurul mod prin care putem să conducem, dar adevărata natură de lider se bazează pe oferirea unui bun exemplu.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Domnule preşedinte, Conferinţa de la Copenhaga ne-a arătat că UE nu a reuşit să găsească parteneri pentru ideile sale cuprinzătoare. În viitor, UE nu trebuie să renunţe la obiectivele sale, la angajamentul privind de trei ori 20 % dar, în acelaşi timp, ar trebui să îşi reexamineze poziţia de negociere şi mandatul, deoarece nu putem să urmărim o politică de evitare a anumitor probleme. Lecţiile de la Copenhaga trebuie învăţate. Acest mandat nu a avut succes. Nu am înţeles angajamentul Chinei şi al celorlalte ţări în curs de dezvoltare. Nu am înţeles spaţiul de manevră al dlui Obama şi nu am putut să adoptăm o poziţie comună. În cadrul dezbaterii Preşedinţiei spaniole, preşedintele, dl Verhofstadt, a afirmat pe bună dreptate că Europa nu a adoptat o poziţie comună.
Nu putem urma o politică de evitare a anumitor probleme. După Copenhaga, nu ne putem comporta şi nu putem desfăşura politica la fel ca înainte de Copenhaga. UE ar trebui să îşi schimbe poziţia şi să stabilească un nou mandat până la runda de negocieri din Mexic. În primul rând, ar trebui să investigăm modul de a atinge ţinta de 2o C, care este rezultatul Conferinţei de la Copenhaga. Pe parcursul următoarei perioade, politica europeană ar trebui să urmărească stabilirea unei poziţii flexibile pentru a obţine un succes. Vă mulţumesc pentru atenţia acordată.
Esther de Lange
(NL) Domnule preşedinte, doamnă Espinosa, în această dimineaţă, în şcolile olandeze a avut loc Nationale Voorleesontbijt (micul dejun naţional de citire cu voce tare). În circumscripţia mea, în Noordwijk aan Zee, care se află în spatele dunelor din Marea Nordului, într-o zonă care se află în prima linie dacă nivelul mării creşte, elevilor li s-a spus o poveste intitulată "O întâlnire”, despre nişte oameni de zăpadă care se sfătuiesc cum să ţină departe căldura. Vorbesc şi vorbesc până când se topesc cu toţii. Să fiu sinceră, dezbaterea de aici îmi aminteşte puţin de această poveste.
Este adevărat că reuniunea de la Copenhaga nu a fost un succes. Am putea continua să criticăm alte ţări sau sectoarele individuale; aceşti individualişti au apărut ocazional şi în dezbaterea actuală. Mi se pare o idee mai bună să privim înainte către ceea ce Europa poate şi, mai important, trebuie să facă pentru a-şi asuma responsabilitatea şi pentru a asigura încheierea unui acord internaţional. Prin urmare, consider că opţiunea unei reduceri de 30 % trebuie menţinută în mod expres. În plus, Europa trebuie să analizeze modalităţi de promovare a noilor tehnologii, inclusiv din fonduri europene, de exemplu, prin promovarea construirii unor sere fără CO2, care pot, de asemenea, să producă energie, în loc să privim mereu agricultura ca pe o problemă. În plus, demersul nostru trebuie să se bazeze pe ştiinţă, cunoaştere şi competenţe, nu pe emoţii, oricât de mult ne-ar păsa de această dezbatere.
În cele din urmă, după cum au susţinut deja mulţi dintre colegii noştri, trebuie să adoptăm o poziţie comună. În Mexic, Europa trebuie să ocupe un singur loc, şi nu opt, câte se pare că au fost necesare la Copenhaga. Doamnă Preşedintă în exerciţiu, cum aveţi de gând să realizaţi aceste lucruri împreună cu comisarii responsabili de aceste domenii?
Nessa Childers
Domnule preşedinte, speranţa generată de ani de pregătire s-a transformat în deznădejde şi disperare, pe măsură ce a devenit tot mai clar că acordul pe care am dorit să îl încheiem la Copenhaga se transforma într-o iluzie cu fiecare zi ce trecea.
Trebuie să ne preocupe uşurinţa cu care SUA, China şi alţii s-au sustras structurilor ONU, au înlăturat UE şi au ajuns la un acord care nu a coincis cu aşteptările mondiale.
Un lucru este clar. Sistemul de dezbateri privind schimbările climatice al ONU trebuie resuscitat înainte de conferinţa din Mexic din acest an. Conform situaţiei actuale, preşedintele Obama este prizonier al sistemului său politic, deoarece are nevoie de 67 de voturi în Senat.
China refuză orice măsuri cu caracter obligatoriu şi deschise examinării internaţionale. Ironia situaţiei este că, cu cât SUA, China şi alţii dejoacă, amână şi evită mai mult un acord, cu atât mai dificile devin obiectivele de reducere.
Să analizăm soluţiile. UE şi acest Parlament trebuie să examineze cinstit modul de abordare a acestor probleme în viitor. Europa trebuie să fie mai categorică în afirmarea propriei sale poziţii şi, făcând acest lucru, trebuie să stabilească în continuare ţinte ambiţioase care să cuprindă ţinte şi reduceri ale emisiilor de 30 %.
Aceasta este o cursă economică pentru a conduce lumea în secolul XXI pe baza locurilor de muncă verzi şi a unui nivel de trai durabil. Europa trebuie să câştige această cursă indiferent de ce fac sau nu fac prietenii noştri.
Cristina Gutiérrez-Cortines
(ES) Aş dori să îi urez bun-venit dnei Espinosa; Îmi pare bine că se află aici.
Cel mai mult mă preocupă schimbarea atitudinii şi faptul că analiza noastră privind Conferinţa de la Copenhaga poate să conducă la o schimbare a atitudinii. În primul rând, consider că una dintre problemele noastre este lipsa unei atitudini umile şi a realismului, aşa cum au subliniat deja colegii mei. n Cu toate acestea, cel mai mult mă îngrijorează că, atunci când ne-am aflat în alte ţări, am constatat că acestea nu vorbesc despre schimbări climatice, ci despre schimbări globale.
Contextul conferinţei din Mexic, precum şi contextul de până acum, este cel al unei populaţii în creştere, al lipsei de hrană, al necesităţii intensificării agriculturii şi al resurselor limitate de sol şi apă; prin urmare, toate deciziile pe care le adoptăm privind schimbările climatice trebuie să aibă în vedere acest context. Desigur, trebuie să ne amintim, de asemenea, că multe ţări au dreptul să se dezvolte.
Prin urmare, trebuie să adoptăm o perspectivă sistemică, care lipseşte din analiza noastră privind schimbările climatice. Schimbările climatice nu pot fi soluţionate având în vedere numai problema emisiilor. O perspectivă sectorială, cantitativă nu dă niciun rezultat.
În plus, trebuie să acordăm o importanţă mai mare ştiinţei. În special, solicit Comisiei ca echipele care au falsificat datele să fie verificate şi să li se retragă fondurile, dacă Uniunea Europeană le susţine într-adevăr, deoarece acest lucru ne va discredita pentru totdeauna.
Cum avem de gând să coordonăm această problemă? Aceasta este o altă întrebare foarte importantă. Cum se va organiza Uniunea Europeană pentru a ajunge la un acord? În această dimineaţă trebuia să începem să lucrăm deja la acesta.
În cele din urmă, problema care mă preocupă este următoarea: adaptarea se desfăşoară în teritoriul în cauză şi trebuie să începem procesul respectiv, încă o dată, cu o viziune nouă, strategică a teritoriului; aceasta cuprinde productivitatea, reîmpădurirea strategică, regiunile, zonele şi sectoarele consacrate agroenergiei şi, bineînţeles, apa şi biodiversitatea. Ne lipseşte această viziune.
În această privinţă, consider că trebuie să avem în vedere opţiunea fondurilor structurale pentru noi planuri strategice în toate regiunile pentru a putea pune în practică această adaptare, iar decidenţii ar trebui să fie invitaţi să iniţieze revizuirea strategică a teritoriului deoarece nu avem competenţe în acest domeniu şi va fi foarte dificil să lucrăm în acest domeniu din Europa.
Saïd El Khadraoui
(NL) Domnule preşedinte, doamnelor şi domnilor, după cum s-a afirmat deja de multe ori, bineînţeles, summitul a fost un eşec. Ne aflăm departe de obiectivele noastre. În următoarele câteva luni, va trebui să analizăm dacă putem îndrepta lucrurile. Cu toate acestea, consider - după cum au afirmat alţii înainte - că putem îndrepta multe lucruri singuri, chiar fără un acord internaţional sub auspiciile Organizaţiei Naţiunilor Unite. În special, am în vedere acţiunile în vederea obţinerii unui sistem de transport mai durabil. Un obiectiv prioritar a fost reducerea emisiilor în domeniul aviaţiei cu 10 % până în 2020, în colaborare cu Organizaţia Aviaţiei Civile Internaţionale (OACI), şi a emisiilor în domeniul transportului maritim cu 20 %, prin intermediul Organizaţiei Maritime Internaţionale (OMI). Prin urmare, aş dori să le solicit Consiliului şi Comisiei să continue negocierile în cadrul acestor organizaţii şi să accelereze presiunea, iniţiind deja elaborarea unor măsuri unilaterale dacă nu se poate ajunge la un acord într-o perioadă de timp relativ scurtă.
Între timp, desigur, există foarte multe lucruri pe care le putem face singuri. În ceea ce priveşte transporturile intraeuropene, pe parcursul audierilor l-am auzit pe comisarul desemnat Hedegaard susţinând un pachet ambiţios privind clima şi transportul. Comisarul desemnat Kallas a părut mai puţin clar, dar aş dori să amintesc Comisiei că transportul reprezintă 25 % din emisiile de CO2 şi, prin urmare, necesită măsuri urgente. Este complicat, dificil şi necesită o îmbinare de măsuri, dar vă solicit să continuaţi eforturile în acest sens şi, prin urmare, să aduceţi o contribuţie semnificativă în vederea unei politici mai durabile.
Catherine Soullie
(FR) Domnule preşedinte, domnule ministru, doamnelor şi domnilor, nu mai este necesar să demonstrăm importanţa problemei schimbărilor climatice. Efectele pe termen scurt, mediu şi lung ale acestora sunt evidente, deşi rezultatele de la JESC au fost pe prima pagină a anumitor ziare naţionale şi, fără îndoială, vor consolida poziţia scepticilor.
Conferinţa de la Copenhaga a dat impresia lumii întregi că va fi o ocazie unică pentru ca liderii mondiali să fie martori, să acţioneze şi să corecteze efectele acestui proces al schimbărilor climatice. Uniunea Europeană a fost un actor cheie în cadrul acestui forum, nu numai datorită legislaţiei ambiţioase pe care am adoptat-o în vederea limitării impactului activităţilor noastre asupra climei, dar şi pentru că Europa reprezintă o uniune de ţări care poate cu adevărat să schimbe ceva.
În mod evident, rezultatul Conferinţei de la Copenhaga a produs un sentiment de nemulţumire, dar refuz să îl numesc eşec. Lumea, inclusiv una dintre cele mai reticente ţări, China, au căzut de acord asupra problemei limitării creşterii temperaturii cu 2 grade. Brazilia tocmai a adoptat o lege destinată reducerii emisiilor de gaze cu efect de seră cu aproximativ 39 % până în 2020, în conformitate cu angajamentele sale.
Multe alte ţări au dat, de asemenea, dovadă, de mari ambiţii privind ţintele de reducere ale emisiilor de gaze cu efect de seră. Mă refer aici la Japonia şi Norvegia. De asemenea, trebuie să subliniez un aspect pozitiv, şi anume consensul la care s-a ajuns privind necesitatea imperativă a unui mecanism de reducere a emisiilor provenind din despăduriri. S-a întocmit un text specific şi unanim privind punerea în aplicare a aşa-numitului mecanism REDD+ de reducere a despăduririlor şi de a permite depozitarea naturală a CO2.
Deşi nu s-a ajuns nici pe departe un acord cu caracter obligatoriu, ci în mod clar, la unul pe liniile unui acord politic, rezultatul de la Copenhaga ar trebui să ne determine să ne întrebăm de ce a fost o dezamăgire atât de mare. Am participat la Conferinţa de la Copenhaga, ca şi o serie de colegi, cu dorinţa de a participa, de a ajuta şi de a vedea cum acţionează o Europă care negociază şi care are statutul de lider. Am fost foarte dezamăgită deoarece Europa şi, în special, Parlamentul nu au jucat rolul pe care îl merita în cadrul negocierilor.
Pentru a-şi face simţită prezenţa, Europa trebuie să fie considerată mai puternică în acest domeniu. Reuniunea miniştrilor mediului de la Sevilla nu a avut niciun efect, iar liderii noştri au fost consideraţi nesiguri şi ezitanţi şi încă nu suntem uniţi în obiectivele noastre.
Sper că dna Hedegaard, înarmată cu propunerile sale şi cu angajamentele pe care şi le-a asumat înaintea Comisiei pentru mediu, sănătate publică şi siguranţă alimentară, va putea să restabilească ambiţiile Uniunii Europene.
Lambert van Nistelrooij
(NL) Sunt de acord cu ce a spus dna de Lange în numele delegaţiei noastre din partea Apelului Creştin-Democrat (CDA) olandez în cadrul acestei dezbateri. Şi eu sunt dezamăgit că acordul obligatoriu din punct de vedere juridic nu s-a concretizat şi aş dori să adresez o întrebare Preşedintei în exerciţiu. Care sunt implicaţiile lipsei unui astfel de acord pentru cadrul nostru legislativ, şi anume pentru pachetul pe care l-am depus pentru comercializarea CO2, printre altele? Care va fi impactul asupra sistemului respectiv? Ne puteţi spune acest lucru? Aş dori să subliniez, în special în rolul meu de coordonator al Grupului Partidului Popular European (Creştin-Democrat) în domeniul politicii regionale, că obiectivele noastre trebuie menţinute pe deplin. De asemenea, Europa nu trebuie să pună la îndoială eforturile cetăţenilor, oraşelor, regiunilor şi întreprinderilor care s-au angajat în ceea ce priveşte pachetul de punere în aplicare a programelor. Problema schimbărilor climatice nu este doar un aspect publicitar şi observ, de asemenea, că, din fericire, este inclusă în strategia UE 2020 a noii Comisii.
De asemenea, aş dori să subliniez că am orientat propriile instrumente şi resurse ale UE în direcţia priorităţilor legate de schimbările climatice. 30 % din fondurile regionale au fost canalizate pentru proiecte în domeniul climei şi energiei, ceea ce înseamnă o cifră dublă faţă de perioada precedentă. Această prioritate deosebită creează o sferă de acţiune pentru a continua inovaţiile şi noile tehnologii verzi care ne vor acorda un avantaj la nivel mondial. Acest lucru este, de asemenea, valabil pentru cheltuielile în cadrul Planului european de redresare economică. Consider că astfel, impunem o tendinţă pozitivă, inclusiv pentru finanţarea de după anul 2013. Într-adevăr, observ un angajament considerabil în regiuni şi oraşe pentru a continua activitatea în acest domeniu. Reducerea acestei ambiţii ar trimite un mesaj greşit - în disperarea care poate fi întrevăzută în unele discursuri de aici. Vă împărtăşesc speranţa că, în Mexic - a doua noastră şansă - vom înregistra rezultate mai bune.
János Áder
(HU) Domnule preşedinte, nu ar trebui să facem lucrurile să pară mai frumoase. Copenhaga a fost un eşec. Totuşi, nu doresc să mă axez pe acest lucru, ci sugerez ca în loc să îi criticăm pe alţii, să avem în vedere propriile noastre probleme. Trebuie să recunoaştem că unul dintre motivele eşecului a fost lipsa unei poziţii europene comune la Copenhaga, fie în termeni de cote de CO2, fie în termeni de finanţare. Sunt de acord cu cei care afirmă că o poziţie europeană comună este o condiţie esenţială a negocierilor reuşite. Acest lucru este adevărat. Care sunt lucrurile de care avem nevoie pentru a obţine acest lucru? Comisia şi toate statele membre ale Uniunii Europene trebuie să adere la litera şi spiritul Tratatului de la Kyoto. Ungaria, Polonia, România, Bulgaria, statele baltice, Slovacia şi Cehia şi-au îndeplinit angajamentele dincolo de nivelul stabilit la Kyoto. Prin urmare, ele îşi pot vinde cotele de CO2. Cred că nu este onorabil, corect şi nici corespunzător în numele Comisiei şi al celorlalte state ale Uniunii Europene să privăm aceste ţări de această posibilitate.
La Copenhaga, Polonia şi Ungaria au sugerat un compromis. Ideea acestuia a fost să se menţină posibilitatea de a vinde cotele după anul 2012, dar volumul pe an să fie limitat, iar banii primiţi să fie cheltuiţi pe investiţii verzi. Am sugerat un compromis în numele unei poziţii europene comune. Acum este la latitudinea Comisiei şi a UE-15, mai ales că, fără Ungaria, Polonia, România şi celelalte ţări, UE-15 nu ar putea să declare că şi-a îndeplinit angajamentele, întrucât în loc de angajamentul asumat de 8 %, s-ar fi atins numai 5,5 %. Vă mulţumesc pentru atenţia acordată.
Françoise Grossetête
(FR) Domnule preşedinte, negocierile au subliniat eşecul strategiei UE, care avea drept scop ca alţii să o urmeze după ce se dovedea a fi cea mai virtuoasă.
Adevărul este că a existat un decalaj între retorica unei UE care doreşte să fie lider mondial în lupta împotriva schimbărilor climatice şi capacitatea acesteia de a-i include pe alţii în negocierile finale. Nu numai că nu au fost incluşi alţii dar, exprimându-şi intenţiile mult prea devreme, eşecul a fost inevitabil. De fapt, vocea UE abia s-a auzit în cadrul negocierilor finale.
Ce vom face acum? În primul rând, trebuie să punem în aplicare principiul reciprocităţii în schimburile cu ţările terţe. Europa nu mai poate accepta o situaţie în care anumite produse importate nu îndeplinesc cerinţele ecologice. Prin urmare, situaţia provocată de eşecul de la Copenhaga creează incertitudini privind viitoarele norme operaţionale internaţionale în domeniul reducerii emisiilor de carbon, care sunt deosebit de dăunătoare pentru întreprinderile care trebuie să facă investiţii majore. Această lipsă a vizibilităţii ar putea, de asemenea, să aibă un efect negativ asupra pieţei CO2, a cărei consolidare şi funcţionare fără sincope necesită un cadru clar şi stabil.
În acelaşi timp, Statele Unite şi China investesc masiv în tehnologii ecologice pentru a crea locurile de muncă ecologice ale viitorului. Europa nu trebuie să piardă teren în privinţa inovaţiilor. Trebuie să sprijine o adevărată politică industrială europeană deoarece aceasta este provocarea reală a luptei împotriva schimbărilor climatice. Aceste noi tehnologii curate sunt disponibile; depinde de noi să intensificăm utilizarea acestora în politicile noastre, în avantajul tuturor, mai ales al ţărilor în curs de dezvoltare.
Aceasta este provocarea căreia UE trebuie să îi facă faţă. Are mijloacele de a organiza cu succes această revoluţie, dar trebuie să fim mai pragmatici pe măsură ce ne apropiem de următoarele termene limită pentru ca, peste un an în Mexico City, să transformăm acordul încheiat la Copenhaga într-unul cu caracter obligatoriu din punct de vedere juridic.
Andrzej Grzyb
(PL) Domnule preşedinte, doamnă Espinosa, domnule comisar, Preşedinţia spaniolă a hotărât să efectueze o evaluare a Conferinţei de la Copenhaga privind schimbările climatice, în timp ce afirmăm aici, potrivit multor vorbitori, că s-a încheiat cu un fiasco. Cu toate acestea, un fiasco nu trebuie să fie un dezastru - uneori trebuie să tragem concluzii bune de pe urma unui fiasco şi să analizăm cauzele reale ale acestuia. Trebuie evaluată actuala strategie a Uniunii Europene de negociere privind protecţia climei, deoarece pregătirile pentru următoarea reuniune la nivel înalt din Mexic, în decembrie acest an, sunt în curs de desfăşurare.
Am o întrebare: ar trebui să creştem obiectivul de reducere, întrucât actualul obiectiv nu a fost atins în aceste negocieri? Trebuie să găsim parteneri pentru obiectivul actual, iar pentru un obiectiv mai ambiţios nu avem deloc parteneri. Trebuie subliniat că, fără Statele Unite, China şi India, şi acest lucru a fost spus de multe ori în Parlament în timpul acestei dezbateri, obiectivele stabilite de Uniunea Europeană la summitul de la Copenhaga nu vor înregistra un succes. În Mexic situaţia va fi similară. Trebuie să evaluăm declaraţia celorlalte părţi, menţinând, în primul rând, forumul conferinţei privind schimbările climatice ca forumul principal de negociere a unei înţelegeri, indiferent de evaluările critice privind caracterul corespunzător, eficient, adecvat etc. al forumului ONU.
Dorim o economie verde, care utilizează mediul în mod raţional şi care dezvoltă noi surse de energie şi noi tehnologii de generare şi economisire a energiei. În acelaşi timp, ştim că energia cea mai ieftină este cea care nu a fost epuizată, deci trebuie să fim raţionali. În această privinţă - şi aceasta este ultima mea propoziţie - reducerile emisiilor de dioxid de carbon şi ale altor gaze cu efect de seră nu se realizează prin utilizarea unor tehnologii costisitoare. De multe ori, propriile noastre resurse, precum pădurile şi solul, pot fi, de asemenea, un loc excelent de absorbţie, iar aceasta este o absorbţie biologică şi, prin urmare, o absorbţie eficientă.
Preşedintele
Spre deosebire de dimineaţă, când nu am avut timp, acum avem câteva minute la dispoziţie; aşadar, încălcând regula obişnuită, vom încerca să dăm cuvântul tuturor celor care au solicitat să se exprime în temeiul procedurii "catch-the-eye”. Totuşi, vă rog pe toţi să vă limitaţi discursul la cel mult un minut.
Vom întrerupe discursurile după un minut, deoarece lista conţine 13 persoane. Doresc ca toată lumea să aibă posibilitatea să se exprime dar, pentru ca dna Espinosa şi dl comisar Rehn să poată răspunde, trebuie să vorbiţi cu toţii sub un minut.
Marian-Jean Marinescu
Conform aşteptărilor, summitul de la Copenhaga nu s-a încheiat cu rezultate concrete, însă avem o opinie clară asupra fenomenului încălzirii globale şi a necesităţii acţiunii. Uniunea Europeană trebuie să continue eforturile la nivel de politică externă, în special discuţiile cu Statele Unite ale Americii şi China. Ar trebui să se atingă rezultate pozitive; avem comisari atât pentru politică externă, cât şi pentru schimbările climatice.
Până atunci acţiunile, chiar şi unilaterale, ale Uniunii trebuie continuate. Sper ca, la reuniunea informală de la Sevilla din ianuarie, miniştrii mediului să abordeze pragmatic rezultatul de la Copenhaga şi să analizeze schimbările climatice în contextul viitorului plan de acţiune energetică pentru 2010 - 2014.
De asemenea, cel de-al treilea pachet de măsuri pentru piaţa internă de energie trebuie coordonat cu Acordul de la Copenhaga, pentru a realiza securitatea energetică, promovarea energiei regenerabile, captarea şi stocarea dioxidului de carbon.
Linda McAvan
Domnule preşedinte, am o întrebare pentru dna Preşedintă în exerciţiu şi poate şi pentru Comisie, privind termenul limită de 31 ianuarie. Ce se întâmplă în interiorul UE legat de aceste angajamente? Am presupus că UE îşi va asuma un angajament, dar am înţeles că în cadrul Coreper se discută mai multe angajamente. Ce se întâmplă exact?
În al doilea rând, vorbim despre o poziţie comună a Europei, dar aceasta nu face parte din problema că UE s-a dus la Copenhaga cu un mandat şi nu a existat flexibilitate pentru ca echipa de negocieri să poată negocia? Acestea fac parte din problemă. De aceea, UE este exclusă din negocierile finale. De ce să se discute cu un negociator care nu are spaţiu de manevră şi nici flexibilitate? Cum vom soluţiona această problemă? Mi s-a spus că acelaşi lucru se întâmplă în cadrul OMC. Este o mare problemă pentru UE.
În cele din urmă, domnule comisar Rehn, sper că veţi transmite cele mai bune urări dlui comisar Dimas. Îmi pare rău că nu se află aici la sesiunea finală. Ne-ar fi plăcut să îi mulţumim pentru munca excelentă pe care a depus-o în decursul multor ani şi sper că îl vom vedea săptămâna viitoare în cadrul Comisiei pentru mediu pentru a-i transmite mulţumirile noastre.
Gerben-Jan Gerbrandy
(NL) Domnule preşedinte, din păcate, giganţilor - Statele Unite, China, India, Brazilia - nu li s-a alăturat un gigant european la Copenhaga. Mai rău, la masa negocierilor au stat 28 de pitici europeni. 27 de state membre şi o Comisie fără puteri. Acesta este un exemplu negativ. Dacă Europa nu adoptă o poziţie comună, este lipsită de putere şi nu îşi poate îndeplini rolul potenţial. Este păcat nu numai pentru Europa ci şi, în special, pentru rezultatele acestui gen de conferinţe. În această dimineaţă, dl preşedinte Barroso, având în faţă Tratatul de la Lisabona, a spus că instituţia care vorbeşte în numele Uniunii Europene în materie de mediu este Comisia. Să îl lăsăm să acţioneze conform acestui principiu. Întrebarea pe care o adresez Comisiei este următoarea: în loc de cuvinte frumoase privind o poziţie comună, sunteţi pregătiţi să vă asumaţi acest rol şi, dacă este cazul, să înlăturaţi Consiliul?
John Stuart Agnew
Domnule preşedinte, pe parcursul desfăşurării marii conferinţe de la Copenhaga de luna trecută - la care au participat foarte mulţi politicieni, ONG-uri şi activişti - a avut loc o altă conferinţă privind schimbările climatice în acelaşi oraş, unde majoritatea vorbitorilor au fost oameni de ştiinţă şi cred că am fost singurul deputat prezent.
Aceşti oameni de ştiinţă, rând pe rând, au desfiinţat aşa-numitele fapte legate de încălzirea globală cauzată de om, cu argumente ştiinţifice, şi nu cu vorbe nesusţinute, acide şi alarmiste. Am auzit despre eşecurile tehnice ale graficului "crosa de hochei” al lui Al Gore şi lipsa de fiabilitate a datelor staţiilor meteo după căderea Zidului Berlinului. Am fost sfătuiţi privind dezavantajele ştiinţifice ale modelelor pe calculator care sunt reticente să prezică temperaturi scăzute şi privind probabilitatea legăturii contrare dintre dioxidul de carbon şi temperaturile mondiale faţă de cea pe care suntem sfătuiţi să o acceptăm. Ni s-au arătat imagini din satelit indicând creşterea rapidă a gheţii arctice din ultimii trei ani şi ni s-a spus despre creşterea numărului urşilor polari.
Andrew Henry William Brons
Domnule preşedinte, trimiterile anterioare la aşa-numitele dovezi privind gheţarii din Himalaya trebuie detaliate. Grupul interguvernamental privind schimbările climatice a afirmat în 2007 că aceştia vor dispărea până în 2035.
The Sunday Times a descoperit recent că raportul s-a bazat în cele din urmă pe un interviu acordat ziarului New Scientist de un om de ştiinţă indian, dl Hasnain, în 1999. Ulterior, dl Hasnain a afirmat că aceste date se bazau pe estimări personale şi că nu a menţionat anul şi nu a efectuat cercetări oficiale.
În cazul în care concluziile noastre privind ipoteza schimbărilor climatice se bazează pe dovezi, aceste dovezi trebuie să fie ireproşabile. Nu trebuie să fie artificiale sau inventate.
Iosif Matula
Spre deosebire de alte regiuni ale lumii, Uniunea Europeană înţelege şi îşi asumă un rol de pionierat în lupta împotriva schimbărilor climatice. În acelaşi timp, participarea numeroasă la reuniunea de la Copenhaga îmi trezeşte speranţa că demersul unui asemenea număr de aliaţi va avea, în cele din urmă, sorţi de izbândă. Deşi concluziile summitului nu au fost cele aşteptate, eu cred că implicarea noastră la diferite niveluri va conduce la rezultatele dorite.
Trebuie să promovăm mai mult programele de investiţii în statele noastre, atât în energia regenerabilă, dar şi în domenii cu implicaţii directe în schimbările climatice. Mă refer aici atât la proiecte mici, cum ar fi cele de asistenţă tehnică pentru energia locală, cât şi la proiecte mari, cu acoperire regională, precum gestionarea selectivă şi reciclarea deşeurilor sau reabilitarea şi extinderea reţelelor şi sistemelor de apă - canalizare.
Gilles Pargneaux
(FR) Domnule preşedinte, domnule ministru, la 11 noiembrie, Václav Havel ne-a spus: "Europa este patria patriilor noastre”. Cu toate acestea, după Conferinţa de la Copenhaga, compatrioţii noştri sunt foarte severi. Există o lipsă reală de încredere şi, prin urmare, confruntându-ne cu această criză a încrederii şi pentru a permite restabilirea încrederii, aş dori să vă adresez o întrebare dublă.
În primul rând: pe parcursul celor şase luni ale Preşedinţiei dvs., doriţi să readuceţi la masa negocierilor introducerea unei taxe pe carbon, de tip Tobin, pentru tranzacţiile financiare? Mi se pare că această taxă ar permite restabilirea încrederii, nu numai în rândul compatrioţilor noştri, dar şi în rândul tuturor persoanelor din întreaga lume care şi-au pierdut încrederea.
În al doilea rând: doriţi să readuceţi la masa negocierilor o listă cu caracter obligatoriu pentru cotele de carbon şi relocarea emisiilor de dioxid de carbon?
Seán Kelly
Domnule preşedinte, aşa cum cu o floare nu se face primăvară, o iarnă friguroasă nu respinge teoriile privind schimbările climatice şi încălzirea globală. Într-adevăr, pentru tot mai multe persoane, dovezile sunt copleşitoare deoarece atât dovezile ştiinţifice, cât şi cele vizuale, dovedesc că schimbările climatice există.
Oamenii au descris Conferinţa de la Copenhaga ca fiind un eşec. Cred că poate fi descrisă mai precis ca un mic pas în direcţia bună: un mic pas în direcţia cea bună. Însă, în Mexic, provocarea este ca acest mic pas să se transforme într-un pas mare pentru umanitate.
În special pentru noi, cei din Uniunea Europeană, este o mare provocare să demonstrăm că noile instituţii şi noile poziţii create prin Tratatul de la Lisabona sunt eficiente. Dacă suntem marginalizaţi, aşa cum s-a întâmplat la Copenhaga...
(Preşedintele l-a întrerupt pe vorbitor)
Andrés Perelló Rodríguez
(ES) Puţine subiecte s-au bucurat de un consimţământ atât de general în Parlamentul European şi în societate şi este o ruşine să spulberăm speranţele societăţii care ne susţine şi care a crezut în Conferinţa de la Copenhaga.
Nu consider că summitul a fost un eşec şi în niciun caz nu cred ceea ce spun persoanele care nu fac diferenţa dintre climă şi vreme: şi anume că este de aşteptat să ningă în nord, dar nu este normal să ningă în Sevilla şi să se înregistreze 4 grade Celsius în Cuba, ceea ce, efectiv, confirmă efectele schimbărilor climatice. Nu cred că aceste aspecte ar trebui să ne determine să lăsăm garda jos.
Acum, mai mult ca niciodată, trebuie să ne menţinem poziţia, domnule ministru. Cu alte cuvinte, în aceste şase luni, trebuie să depuneţi mai multe eforturi, să convingeţi Consiliul de necesitatea unei poziţii tot mai uniforme şi mai unificate. Trebuie să însufleţiţi Comisia să se asigure că adoptăm o poziţie comună pentru ca, atunci când vom merge în Mexic, dl Obama să nu se întoarcă şi să spună: "Mă voi întâlni cu chinezii şi apoi îi voi informa şi pe europeni”, deoarece aceasta este baza frustrărilor pe care le resimte Uniunea Europeană.
Domnule ministru, trebuie să ne menţinem poziţia de lider, de dragul climei, al Uniunii Europene şi al întregii umanităţi.
Preşedintele
Puteţi să vă transmiteţi discursurile şi în scris, iar acestea vor apărea în stenograma Parlamentului. Dacă vorbiţi foarte repede, problema este că interpreţii nu pot urmări ce spuneţi şi veţi fi singurii care aud discursurile, sau cel puţin vor fi auzite numai de cei care înţeleg limba respectivă.
Prin urmare, vă recomand să vorbiţi rar pentru ca discursul să poată fi interpretat şi, aşa cum am spus, să transmiteţi discursul şi în scris pentru a apărea în stenogramă.
Bogusław Sonik
(PL) Domnule preşedinte, trebuie să recunoaştem că tactica pe care Uniunea Europeană a utilizat-o până acum, inclusiv la summitul de la Copenhaga, este greşită. Este tactica jocului cu cărţile pe faţă, crezând că dacă adoptăm obiective ambiţioase, ceilalţi ni se vor alătura. Negocierea, care a avut loc şi aici în Parlament, privind limitarea emisiilor cu 40 % sau 50 %, a fost greşită. Aceasta aminteşte oarecum de negocierile din timpul Războiului Rece, când unele grupuri politice considerau că dezarmarea unilaterală ar determina Uniunea Sovietică să se dezarmeze. Trebuie să schimbăm această tactică şi să fim categorici în negocierile cu cele mai puternice ţări din lume - China, Statele Unite - şi chiar să ameninţăm cu impunerea taxei despre care vorbesc colegii noştri din Franţa, şi anume o taxă pe carbon la graniţele Uniunii Europene. Întreprinderile noastre trebuie să fie competitive pe piaţa internaţională. De asemenea, trebuie să avem în vedere noile tehnologii, inclusiv tehnologiile (...).
(Preşedintele l-a întrerupt pe vorbitor)
Marc Tarabella
(FR) Domnule preşedinte, toată lumea a recunoscut că summitul de la Copenhaga s-a încheiat cu un dublu eşec. Într-adevăr, summitul nu numai că a înşelat aşteptările, având drept rezultat un acord fără caracter obligatoriu care nu a fost semnat de toate ţările, dar trebuie, de asemenea, să ne acceptăm propria înfrângere, deoarece în cadrul negocierilor de la Copenhaga în prim-plan s-a aflat rolul-cheie jucat de cele mai poluante ţări ale planetei, China şi Statele Unite. Acest grup G2 a condus negocierile fără ca europenii sau ţările în curs de dezvoltare să aibă un cuvânt de spus. Astfel, agricultura abia a fost abordată. Totuşi, acest sector este unul dintre elementele fundamentale în lupta împotriva schimbărilor climatice. În prezent, agricultura europeană se pregăteşte să treacă la modele mai durabile de producţie, cu o gestionare mai responsabilă a apei şi la modele mai puţin intensive la nivel energetic şi care depind mai puţin de substanţe chimice, întrucât ne-am dat seama că biodiversitatea şi conservarea ecosistemelor sunt aspectele cheie pentru reducerea poluării mediului. Aşadar, vă rog, când vom recunoaşte că agricultura...
(Preşedintele l-a întrerupt pe vorbitor)
Bogdan Kazimierz Marcinkiewicz
(PL) Domnule preşedinte, summitul de la Copenhaga a arătat o altă modalitate de a privi problema schimbărilor climatice. Adevărata problemă nu a fost limitarea emisiilor de gaze cu efect de seră, ci propunerea unor mecanisme eficiente care sprijină reducerea acestora. Până în prezent, Comunitatea Europeană a fost lider în domeniul reducerii emisiilor de CO2 şi încă stabileşte norme de atingere a acestui obiectiv la nivel mondial.
Prin urmare, în cadrul Uniunii Europene, merită efortul de a propune o abordare durabilă care ar facilita finanţarea unor măsuri corespunzătoare proprii, în primul rând în cadrul UE. Banii ar proveni dintr-un fond UE creat în comun de toate statele membre, contribuţiile bazându-se, proporţional, pe PIB-ul pe cap de locuitor al fiecărei ţări. Astfel, fiecare stat membru ar contribui cu aceeaşi sumă, fără complicaţii inutile. S-ar acorda prioritate finanţării măsurilor care ar contribui la o reducere reală a emisiilor cu cel mai mic cost.
Adam Gierek
(PL) Domnule preşedinte, în ceea ce priveşte observaţiile critice ale oamenilor de ştiinţă privind fiabilitatea concluziilor IPCC şi descoperirea falsificării datelor, aceste aspecte afectând, fără îndoială, rezultatul Conferinţei de la Copenhaga, am adresat o întrebare Comisiei privind posibilitatea de a efectua cercetări pentru a verifica rezultatele contestate. În răspunsul său, dl Dimas a spus: "evaluarea IPCC este exprimarea unui consens la care au ajuns mii de oameni de ştiinţă”. Prin urmare, vă întreb, rezultatele în ştiinţă sunt hotărâte prin consens, iar concluziile ştiinţifice sunt rezultatul votului? În ceea ce priveşte Climategate, dl comisar a spus: "Poziţia Comisiei Europene este de a nu afecta concluziile evidente şi justificate din cadrul raportului IPCC”. Vă întreb, prin urmare, ce concluzii provin din date falsificate? Consider că avem nevoie de cercetări imparţiale pentru a verifica efectele CO2. Fără credibilitate ştiinţifică, ne aşteaptă un nou dezastru în Mexic.
Sirpa Pietikäinen
Domnule preşedinte, în etapele ulterioare Conferinţei de la Copenhaga, poziţia şi capacităţile de negociere ale Organizaţiei Naţiunilor Unite ar trebui să fie îmbunătăţite.
Ar trebui să îi facilităm ONU începerea negocierilor la nivel înalt cu şefii de stat, pentru ca apoi să continue redactarea detaliată cu funcţionarii, aşa cum s-a întâmplat în cadrul G8 sau G20. UE are interesul şi capacitatea de a impulsiona o astfel de schimbare în cadrul sistemului ONU.
În al doilea rând, dorinţa şi speranţa mea pentru Consiliu şi pentru noua Comisie este ca acum, cu noul Tratat de la Lisabona, aspectele esenţiale ale politicii noastre externe să fie abordate de trio-ul format din preşedintele Comisiei, Înaltul Reprezentant şi comisarul pentru schimbările climatice şi să permită negocieri pe baza unui singur text negociat.
Edite Estrela
(PT) S-a afirmat deja aici, şi este adevărat, că reuniunea de la Copenhaga a fost o dezamăgire, întrucât până la urmă, nu s-a aprobat niciun acord cu caracter obligatoriu la nivel politic. Cu toate acestea, acum trebuie să privim înainte şi să ne pregătim din punct de vedere politic pentru conferinţa din Mexic - Uniunea Europeană s-a pregătit deja la nivel tehnic. Uniunea Europeană trebuie să îşi redobândească rolul de lider şi să adopte o poziţie comună. Tratatul de la Lisabona va fi de ajutor, permiţându-i Europei să se impună şi să se exprime cu o voce unificată şi cu autoritatea unei persoane care şi-a făcut temele. De asemenea, contăm pe Preşedinţia spaniolă pentru ca, atunci când vom sosi la reuniunea de la Bonn...
(Preşedintele l-a întrerupt pe vorbitor)
Preşedintele
Această sesiune s-a încheiat. A fost foarte lungă, dar cel puţin am putut să dăm cuvântul unui număr semnificativ de deputaţi. Numărul ridicat de deputaţi prezenţi denotă, de asemenea, interesul Parlamentului faţă de subiectul pe care îl discutăm.
Am ajuns la partea finală a dezbaterii şi, mai întâi, vom da cuvântul dnei Espinosa, pentru a răspunde.
Dna Espinosa şi Parlamentul înţeleg că sunt încântat să îi ofer cuvântul, datorită prieteniei, căldurii şi admiraţiei pe care le resimt pentru dumneaei.
Elena Espinosa Mangana
Doamnelor şi domnilor, aş dori să vă mulţumesc tuturor pentru contribuţii, care, fără îndoială, ne vor ajuta să ne îmbunătăţim activitatea. Îmi pare rău că nu vă pot răspunde tuturor personal, de la prima contribuţie, a dnei Wortmann-Kool, până la ultima, a dlui Grzyb, şi, de asemenea, celor 15 discursuri suplimentare pe care le-am ascultat. Permiteţi-mi totuşi să mai spun câteva cuvinte în plus faţă de discursul meu de deschidere.
Avem înainte o serie de obiective de mare importanţă în domeniul schimbărilor climatice: consolidarea sprijinului şi a unui nivel corespunzător de angajament în jurul acordului de la Copenhaga şi consolidarea tuturor componentelor acestuia, elaborând şi detaliind conţinutul lor şi accelerând punerea lor în aplicare.
Summit-ul de la Copenhaga a scos la iveală noul scenariu internaţional din jurul nostru. În cadrul acestui scenariu, avem nevoie de îmbunătăţiri suplimentare, în cadrul cărora noi obiective şi aşteptări sunt exprimate de actori foarte diferiţi şi unde regulile de adoptare a hotărârilor trebuie schimbate pentru a le adapta eficient la noi perioade şi nevoi.
În cadrul acestui context, Uniunea Europeană trebuie să aibă în vedere cea mai bună modalitate de a-şi demonstra statutul de lider în domeniul politicii climatice pe scena internaţională.
Nu trebuie să pierdem din vedere obiectivele noastre deoarece acest lucru ne-ar diminua credibilitatea şi poziţia, care a fost contestată în ultimii ani. Nimeni nu ştie mai bine decât Uniunea Europeană cât de dificilă este construirea acestei conduceri colective. În aceeaşi măsură, nimeni nu ştie mai bine decât Parlamentul care sunt avantajele şi mulţumirea unui rezultat care ameliorează lucrurile pentru noi toţi. La nivel mondial, putem avansa numai dacă această cale se bazează pe încredere reciprocă şi pe interesul public.
Unii au definit Conferinţa de la Copenhaga drept furtuna perfectă cu un rezultat dulce-amar. Prefer să extrag din această conferinţă un aspect care mi se pare foarte preţios: faptul că ne-a oferit un mare potenţial pe care ne vom putea baza în următoarele luni. Doamnelor şi domnilor, vă asigur că putem afirma cu convingere că nu Uniunea Europeană a fost problema de la Copenhaga.
Trecând la discursuri, mulţi dintre dvs. aţi menţionat solidaritatea cu ţările terţe, reducerea emisiilor, despăduririle şi o industrie mai eficientă şi mai durabilă şi mulţi aţi vorbit despre conducere şi unitate. În această etapă, este datoria noastră să solicităm în mod imperativ aplicarea Acordului de la Copenhaga.
De asemenea, este datoria noastră să impulsionăm integrarea deplină a acordului în procedura obişnuită a Organizaţiei Naţiunilor Unite şi, de asemenea, să punem bazele categorice ale unui progres semnificativ în Mexic. Rolul alianţelor regionale şi sectoriale va fi fundamental, iar Uniunea Europeană trebuie să le consolideze şi să le extindă.
Trebuie să colaborăm în eforturile noastre, privind către viitor. Trebuie să extragem învăţăminte şi să continuăm. Nu trebuie să cădem pradă lamentărilor. În orientarea către viitor şi în reflecţia privind ceea ce trebuie să lăsăm pentru generaţiile viitoare, Parlamentul poate juca un rol semnificativ. Cu toţii, împreună, statele membre, Consiliul pentru mediu, Comisia, Parlamentul şi, desigur, Preşedinţia: cu toţii avem un rol de jucat.
În loc să ne substituim unii pe alţii, trebuie să acţionăm împreună şi să depunem cele mai bune eforturi pentru a ne apăra viitorul comun, fără a uita că mediul, dezvoltarea, competitivitatea şi inovaţia sunt obiective comune care trebuie să meargă mână în mână.
Iau notă de contribuţiile dvs. şi vă asigur că guvernul spaniol, care va deţine Preşedinţia prin rotaţie a Uniunii Europene până la 30 iunie, va colabora împreună cu dvs. în vederea asigurării unui viitor mai durabil pentru noi toţi.
Olli Rehn
Membru al Comisiei. - Domnule preşedinte, mai întâi aş dori să vă mulţumesc pentru o dezbatere foarte solidă şi responsabilă. Îi voi transmite, fără îndoială, urările de sănătate colegului meu, Stavros Dimas, şi sper să poată să vi se alăture în curând în cadrul comisiei.
Am luat notă de aspectele menţionate şi voi încerca să răspund la unele dintre preocupările şi poziţiile politice ale dvs., pe baza informaţiilor pe care le-am solicitat pe parcursul acestei dezbateri. Consider că vă putem interpreta mesajele de bază astfel încât, chiar dacă Acordul de la Copenhaga nu reflectă nivelul ambiţiilor dvs., totuşi poartă o anumită amprentă europeană. Cu alte cuvinte, Acordul de la Copenhaga conţine trimiteri la nivelul de ambiţie necesar în vederea abordării problemei schimbărilor climatice pentru acordul climatic de după 2012 şi stabileşte baza unui pachet financiar şi invită angajamente serioase de reducere a emisiilor.
În numele nostru, în ceea ce priveşte angajamentele noastre, are loc în acest moment o reuniune Coreper, iar Comisia şi statele membre doresc să prezinte un singur text clar. Detaliile se discută în prezent şi am încredere că vom fi pregătiţi înainte de termenul de 31 ianuarie. Acesta este răspunsul intervenţiei dnei McAvan şi, de asemenea, ar trebui să creeze o bază solidă pentru textul unic de negociere pe care îl solicita dna Pietikäinen.
În acelaşi timp, considerăm că Acordul este baza pentru viitoarele etape majore din Mexic în cadrul negocierilor internaţionale viitoare privind schimbările climatice. Dna Hassi şi mulţi alţii au solicitat impunerea statutului de lider al UE. Sunt de acord, iar Comisia este hotărâtă să asigure că UE îşi menţine poziţia de lider în următoarele luni şi transformă acest Acord în tratatul ambiţios, cu caracter obligatoriu din punct de vedere juridic, pe care îl aşteptăm cu toţii. Contez pe sprijinul dvs. pentru atingerea acestui obiectiv.
Din păcate - după cum s-a afirmat, pe bună dreptate, în cadrul acestei dezbateri - unii dintre partenerii noştri importanţi de negociere, precum China şi Statele Unite, nu au putut sau nu au fost dispuşi să se angajeze atât de puternic ca Uniunea Europeană, ceea ce, fără îndoială, a avut un impact negativ asupra negocierilor. Este clar pentru toată lumea că, în special, China nu a dorit să se angajeze în vederea unor obiective cu adevărat semnificative. Personal, consider că noua Comisie va trebui să definească o strategie globală pentru China, pentru ca Uniunea Europeană să urmărească şi să îndeplinească mai bine interesele noastre comune, având în vedere politica climatică, tensiunile comerciale şi politica cursului de schimb. Nu este acceptabil ca dumping-ul monetar al Chinei să pună în pericol redresarea economică în Europa. În acelaşi mod, ne-am aştepta din partea Chinei să îşi asume un angajament serios în domeniul politicii privind schimbările climatice.
Însă să ne amintim, de asemenea, că statutul nostru de lider începe de acasă. Trebuie să depunem toate eforturile pentru a ne îndeplini angajamentele de la Kyoto pe măsură ce ne apropiem de linia finală. De asemenea, trebuie să ne asigurăm că sunt înaintate noi politici şi măsuri ambiţioase, care ne vor conduce la obiectivul de reducere de 20 % - sau chiar 30 % - pe care l-am stabilit pentru noi. Pentru a obţine acest lucru, trebuie să investim în inovare, cercetare şi tehnologii energetice şi de mediu eficiente din punct de vedere al resurselor, care se vor afla în centrul noii strategii UE 2020 pe care o elaborăm în prezent.
Sunt de acord cu dna Dati şi dna Grossetête, precum şi cu dna Ek, că acest lucru presupune că UE 2020 va trebui să fie o industrie climatică şi o strategie privind locurile de muncă - şi, astfel, în centrul redresării economice a Uniunii Europene. De asemenea, aş dori să răspund şi întrebării foarte concrete adresate de dl Davies. Am verificat şi vă pot informa că utilizarea subvenţiilor în valoare de 300 de milioane de euro pentru captarea şi stocarea carbonului va fi stabilită pe 2 februarie în cadrul comitetului de comitologie respectiv. Pot să vă asigur că dorim că sprijinim 12 instalaţii demonstrative. În prima rundă vor fi sprijinite opt instalaţii, iar restul vor fi sprijinite în runda a doua.
În concluzie, este datoria noastră pentru generaţiile viitoare de a continua să oferim un exemplu pozitiv şi de a încheia un acord cu caracter obligatoriu din punct de vedere juridic până la sfârşitul acestui an, asigurând un viitor mai bun şi mai durabil pentru toţi.
Preşedintele
După acest discurs al comisarului, căruia îi urăm mult succes, având certitudinea că se va descurca excelent, aşa cum a făcut şi în trecut, dezbaterea este închisă.
Votarea va avea loc în prima sesiune parţială din februarie, cu alte cuvinte în prima parte a lunii februarie.
Elena Oana Antonescu  
în scris. - "A fi politician înseamnă să fii capabil să spui dinainte ce-o să se întâmple mâine, săptămâna viitoare, luna viitoare, anul viitor. Iar apoi să poţi explica de ce nimic din toate astea nu s-a întâmplat.” spunea Winston Churchill.
În lumina conferinţei de la Copenhaga, cu toţii suntem buni politicieni. S-a plecat la drum cu mult optimism politic pentru un nou acord climatic, dar negocierile au arătat că optimismul şi respectul faţă de mediul înconjurător sunt mai degrabă valori europene decât mondiale. Faptul că rezultatul conferinţei de la Copenhaga a reprezentat o dezamăgire, că atât aşteptările noastre, cât şi cele ale cetăţenilor nu au fost îndeplinite, trebuie să ne motiveze şi să ne determine să fim mai implicaţi şi mai uniţi la viitorul Summit din toamnă din Mexic. Europa trebuie să înveţe să fie un jucător şi un negociator activ şi să vorbească cu o singură voce
Ivo Belet  
în scris. - (NL) Domnule preşedinte, în urma eşecului de la Copenhaga, am putea sta pe margine să ne deplângem, cu compătimire, situaţia, însă aceasta ar fi o risipă de energie. Să continuăm să facem ordine în propria noastră casă. Europa este singurul continent care are o legislaţie specifică, ambiţioasă de reducere a emisiilor de CO2. Aceasta trebuie pusă în aplicare în lunile şi anii care urmează. Nu trebuie să uităm că aceasta are, de asemenea, un impact direct asupra altor superputeri, în special China. Toate produsele de consum pe care China doreşte să le vândă în Europa în viitorul apropiat vor trebui să respecte cele mai stricte norme europene de mediu. Acest lucru îi obligă şi pe producătorii chinezi să efectueze o schimbare de direcţie. Poate că reuniunea de la Copenhaga a eşuat în mare parte, dar trebuie să depunem eforturi din nou, deoarece anul viitor există noi oportunităţi, mai întâi la Bonn şi apoi în Mexic. Între timp, Conferinţa de la Copenhaga a asigurat, fără îndoială, că toată lumea este alertă, sporindu-ne în mare măsură conştientizarea privind mediul. Nu este suficient, dar sunt optimist pentru că am realizat că investiţiile privind clima sunt benefice, de asemenea, pentru propriile buzunare, pentru economie şi, prin urmare, pentru ocuparea forţei de muncă.
Sebastian Valentin Bodu  
în scris. - Summit-ul pe teme de mediu de la Copenhaga a fost caracterizat de mulţi ca un eşec răsunător, deoarece rezultatul său a fost un acord vag, fără asumări clare şi termene. Totuşi, dacă analizăm mai bine ce s-a întâmplat în capitala Danemarcei, vedem că aici s-au pus bazele unei noi ordini mondiale climatice la care se va ajunge, însă, în ani şi ani de muncă grea şi negocieri.
115 şefi de stat şi guvern s-au reunit pentru prima oară pentru a discuta despre schimbările climatice. Este un semnal important, iar faptul că summitul a avut loc sub umbrela ONU arată că şi statele în curs de dezvoltare şi slab industrializate realizează faptul că trebuie să joace un rol activ în reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră.
Importanţa discuţiilor bilaterale între state puternic industrializate şi cele în curs de dezvoltare a crescut, mai ales în lumina următorului summit pe probleme de mediu din Mexic. UE are toate datele să joace un rol important în discuţiile bilaterale cu state precum China, India sau Brazilia. A venit timpul ca nici un efort să nu pară prea mare atunci când vine vorba de viitorul planetei pe care o împărţim cu toţii.
George Sabin Cutaş  
în scris. - De o lună de zile, "eşec” este cel mai utilizat cuvânt pentru a caracteriza Summit-ul de la Copenhaga. Rezultatul nesatisfăcător al summitului se datorează atât reticenţei manifestate de către marile ţări industrializate, cât şi regulilor complicate ale sistemului bazat pe consens al ONU.
De asemenea, ar trebui analizată incapacitatea Uniunii Europene de a-şi asuma postura de catalizator al eforturilor globale pentru limitarea efectelor schimbărilor climatice. Prin anunţarea unilaterală, cu un an înaintea acestei conferinţe, a intenţiei de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră cu 20 % până în 2020, UE avea atuul moral de a da un impuls negocierilor de la Copenhaga. Nu am ştiut, însă, să ne facem auzită vocea într-o reuniune dominată de poziţiile SUA şi ale ţărilor emergente.
Este nevoie de un format de discuţii mai restrâns, pentru a putea spera în negocieri cu sorţi de izbândă. Reuniunile ministeriale de la Bonn şi Mexico din iunie şi decembrie trebuie folosite cât mai eficient pentru a lăsa deschisă calea adoptării unui nou tratat. Este nevoie ca statele membre să se coordoneze, în aşa fel încât să vorbim cu o singură voce la nivel internaţional
Adam Gierek  
Eşecul summitului privind schimbările climatice a expus slăbiciunea Europei şi naivitatea elitei sale politice. Aceasta a demonstrat că suntem doar unul dintre numeroşii actori de pe scena mondială. De ce propunerile privind emisiile de CO2 s-au dovedit a fi inacceptabile? Pentru că ameninţă interesele multor ţări în curs de dezvoltare, nu ţin cont de concurenţă pe baza economiei militare la nivel mondial, distribuie în mod neechitabil dreptul de utilizare a bunului comun, care este Pământul, şi se bazează pe ipoteza puţin credibilă avansată de IPCC privind efectele negative ale CO2, în timp ce, după cum se dovedeşte, aşa-numitele "dovezi” au fost manipulate (Climategate). Ştiinţa nu trebuie controlată la nivel politic, dar trebuie să ţină cont de toate circumstanţele şi să răspundă la toate întrebările posibile. S-a întrebat cineva, de exemplu, ce s-ar întâmpla dacă nu ar exista suficient CO2 în atmosferă? Ar trebui să ne bucure perioada caldă din istoria contemporană a planetei noastre, precum şi faptul că, în acest moment, avem aproximativ 370-380 ppm de CO2 în atmosferă. În fizică şi chimie, cunoaştem principiul echilibrului al lui Le Chatelier, care anticipează dezvoltarea condiţiilor ideale pentru fotosinteză. Pământul devine mai verde, fapt confirmat în repetate rânduri, iar acest lucru garantează recolte mai mari şi condiţii mai bune de dezvoltare. Să continuăm pe aceeaşi linie, deşi, din păcate, există multe indicii că, în următoarele două decenii, Pământul se va răci. Concluzie: Uniunea Europeană ar trebui să îşi revizuiască imediat pachetul restrictiv privind clima şi energia, deoarece reduce competitivitatea economiei UE.
Béla Glattfelder  
Reglementările liberale actuale privind schimburile comerciale încurajează un număr mai mare de emisii de dioxid de carbon. Prin introducerea de cote de comercializare a emisiilor, prin sprijinirea surselor de energie regenerabilă şi prin investiţiile destinate îmbunătăţirii eficienţei energetice, naţiunile dezvoltate depun eforturi considerabile în vederea reducerii emisiilor de dioxid de carbon. Aceste măsuri generează costuri suplimentare pentru activităţile economice. În plus, în aceste ţări se percep tot mai multe impozite pe consumul de energie.
Între timp, numeroase ţări în curs de dezvoltare nu iau nicio măsură pentru a-şi reduce emisiile de gaze cu efect de seră. Acestea chiar îşi sporesc constant emisiile de dioxid de carbon. În loc să le acorde celor mai mari utilizatori industriali stimulente pentru a adopta eficienţa energetică, acestea le oferă energie electrică la preţuri subvenţionate. Mulţi afirmă că astăzi, cel mai important avantaj comparativ al acestor ţări nu mai este forţa de muncă ieftină, ci energia electrică ieftină.
De aceea, trebuie adoptate noi reglementări internaţionale privind schimburile comerciale, care să împiedice ca schimburile comerciale să conducă la sporirea emisiilor de dioxid de carbon. Avem nevoie nu numai de comerţ "echitabil”, ci şi de comerţ "verde”. În acest scop, trebuie să garantăm că dacă o ţară nu îşi îndeplineşte angajamentele din cadrul acordurilor privind schimbările climatice, se aplică sancţiuni legale eficiente.
András Gyürk  
Conferinţa de la Copenhaga privind schimbările climatice a fost o dezamăgire. Nu au existat angajamente obligatorii din punct de vedere juridic care să stabilească viitorul cadru al protecţiei climei la nivel internaţional. Situaţia este agravată de faptul că, în pofida intenţiei sale, UE nu a fost capabilă să influenţeze semnificativ rezultatul final al negocierilor. Eşecul conferinţei nu justifică inactivitatea. Trebuie să ne obişnuim cu ideea accentuării soluţiilor regionale până la redactarea unui tratat internaţional care să aibă caracter obligatoriu din punct de vedere juridic pentru fiecare actor. În consecinţă, Uniunea Europeană ar trebui să îşi finiseze reglementările interne privind protecţia climei. Reglementările Uniunii ar trebui să devină mai eficiente, fără a produce un dezavantaj competitiv pentru industriile europene.
Cu toate acestea, politica UE în domeniul nu trebuie să dezavantajeze nici noile state membre, aşa cum s-a întâmplat recent cu acordul intern al UE de împărţire a sarcinilor. În ceea ce priveşte protecţia climei, trebuie preferate soluţiile care au numeroase efecte suplimentare, în plus faţă de reducerea emisiilor. Astfel, dezvoltarea transporturilor urbane îmbunătăţeşte calitatea vieţii, investiţiile în ameliorarea eficienţei energetice creează locuri de muncă, iar sumele cheltuite pentru cercetare şi dezvoltare îmbunătăţesc în acelaşi timp competitivitatea. Aceste puncte de vedere trebuie, de asemenea, să se reflecte în bugetul pe următorii şapte ani. Europa nu îşi poate permite să fie numai spectator în cadrul negocierilor internaţionale privind protecţia climei. De asemenea, trebuie să continue să ia iniţiativa chiar dacă, în loc de schimbări răsunătoare, politica privind clima va fi caracterizată acum de paşi mici, treptaţi.
Eija-Riitta Korhola  
Domnule preşedinte, am fost oarecum descurajată să aud aceste lamentări privind rezultatul slab de la Copenhaga. Pot să afirm doar că este timpul ca UE să se trezească la realitate. Trebuie să nu ne mai amăgim, imaginându-ne că UE a avut statutul de lider sau că ar putea avea un astfel de statut. Să fim cinstiţi: strategia noastră ineficientă şi costisitoare nu tentează pe nimeni. De asemenea, am să îi spun acest lucru viitorului comisar responsabil de schimbările climatice. Summit-ul a trecut, dar de ce dna Hedegaard încă încearcă să ne convingă că UE este liderul în domeniul politicii climatice şi călăuza mondială? De mult timp nu mai joacă acest rol.
"Urmaţi-mă, sunt chiar în spatele vostru” este sloganul paradoxal pe care UE l-a elaborat pentru sine. UE perpetuează acest gen de autoamăgire prin politica sa jalnică privind clima, care distruge locurile de muncă în cele mai curate industrii. Cei care au urmărit dezbaterea privind clima ştiu de mult timp că nu se va ajunge la un acord internaţional pe baza formulei UE. Statele Unite ale Americii, China şi Japonia au ales să respingă modelul promovat de ONU, cu plafoanele sale negociate privind emisiile şi cu planificarea acestuia. Ele investesc direct în reducerea intensităţii carbonului şi în noi tehnologii care, în timp, vor fi considerate modalitatea logică de reducere a emisiilor. Totuşi, această metodă nu va expune economia şi locurile de muncă birocraţiei, concurenţei neloiale sau variaţiilor neprevăzute ale preţurilor. În Europa, vom fi expuşi dacă UE continuă să adopte o cale diferită, rămânând singură şi înrăutăţind condiţiile companiilor. Este o situaţie nefericită, întrucât nimeni nu are de câştigat, cu atât mai puţin oamenii. Nici mediul nu va avea de câştigat dacă asupra celor mai curate industrii din lume se impun sancţiuni privind comercializarea cotelor de emisie, sancţiuni care nu se aplică celorlalte ţări. A sosit timpul ca UE să îşi revizuiască politica şi să pună capăt fanteziilor.
Petru Constantin Luhan  
în scris. - Uniunea Europeană trebuie să rămână angajată în negocierile internaţionale pentru adoptarea unui acord post-Kyoto. Este evident că, pentru încheierea unui nou acord global post-Kyoto, este necesară evaluarea şi pregătirea temeinică a strategiei de negociere a UE, în vederea continuării negocierilor din 2010.
Deşi nu poate fi considerat un succes şi este departe de ceea ce îşi dorea Uniunea Europeană, Concluziile de la Copenhaga reprezintă un pas către încheierea unui acord internaţional post-Kyoto constrângător juridic. Eforturile UE în perioada imediat următoare trebuie să se concentreze asupra demersurilor diplomatice în vederea obţinerii unor angajamente din partea tuturor partenerilor internaţionali relevanţi, în special SUA, China şi India, astfel încât să poată fi respectat obiectivul global de limitare a creşterii temperaturii până la 2 grade Celsius faţă de nivelul pre-industrial.
Trebuie să fim conştienţi că angajamentul UE de creştere a nivelului de reducere a emisiilor, de 30 % până în 2020, este condiţionat de asumarea de angajamente comparabile sau proporţionale de către statele terţe.
Rovana Plumb  
în scris. - La o lună după Conferinţa privind schimbările climatice putem face un bilanţ. Acordul de la Copenhaga a fost negociat şi încheiat cu mare dificultate, fiind aproape de un eşec total. Compromisul acceptat cu greu a fost numai acela "de a lua notă”.
Deşi UE şi-a asumat obiective concrete şi ambiţioase, acestea nu au condus la comportamente similare din partea celorlalţi parteneri. De subliniat ar fi totuşi faptul că toate marile puteri economice şi politice mondiale s-au reunit pentru a dezbate şi asuma responsabilitatea de a combate schimbările climatice: s-a recunoscut obiectivul de menţinere a gradientului de încălzire globală la 2°C şi de convenire a sprijinului financiar de 30 miliarde dolari în perioada 2010-2012 (fast start financing) şi 100 miliarde dolari până în 2020. Aceste sume sunt destinate finanţării măsurilor de reducere şi adaptare la efectele schimbărilor climatice pentru ţările cel mai puţin dezvoltate şi vulnerabile.
Consider că viitoarea Comisie, mai ales că va exista şi un Comisar pentru schimbări climatice şi acţiune, trebuie să evalueze cu mare atenţie toate propunerile de reducere - angajamente făcute de ţările parte la Convenţie, Naţiunilor Unite şi să pregătească de asemenea manieră negocierile astfel încât la COP 16 - Mexic 2010, să se încheie un acord juridic obligatoriu.
Daciana Octavia Sârbu  
în scris. - Majoritatea ne-am exprimat, pe bună dreptate, dezamăgirea privind rezultatul summitului de la Copenhaga şi privind eşecul de a încheia un acord cu caracter obligatoriu din punct de vedere juridic. Cu toate acestea, s-au înregistrat unele progrese. De exemplu, crearea Fondului verde pentru climă de la Copenhaga va asigura finanţare ţărilor mai sărace pentru a se adapta schimbărilor climatice şi pentru a dezvolta energie curată, iar acceptarea oficială, de către economiile emergente, să împărtăşească responsabilitatea, sporeşte probabilitatea unui angajament concret din partea acestor ţări în viitorul apropiat. UE trebuie să continue să joace un rol de conducere în lipsa unui acord obligatoriu din punct de vedere juridic. Comisarul desemnat pentru climă şi-a exprimat angajamentul pentru un acord internaţional privind protecţia pădurilor tropicale, includerea transportului rutier şi maritim în ETS şi corelarea sistemelor de tip "limitare şi comercializare” ale UE şi SUA, ceea ce ar reprezenta un pas fundamental în cooperarea internaţională în vederea reducerii emisiilor globale. Trebuie să continuăm să elaborăm şi să punem în aplicare propria noastră legislaţie în domeniul climei, aşa cum fac alte ţări. Cooperarea noastră cu organizaţiile internaţionale şi ţările partenere în următoarele luni va creşte şansele unor progrese mai semnificative cu ocazia următoarei conferinţe din Mexic.
Zbigniew Ziobro  
Problema încălzirii globale este una din principalele probleme cu care se confruntă lumea modernă. Recent, a avut loc la Copenhaga o reuniune la nivel înalt privind schimbările climatice. Între timp, am descoperit că a apărut pe internet conţinutul câtorva mii de documente şi emailuri ale departamentului de cercetări climatice de la Universitatea din East Anglia, una dintre cele mai prestigioase instituţii din lume în domeniul încălzirii globale şi al efectului activităţii omului asupra acestui proces. Materialele cuprind corespondenţa dintre oameni de ştiinţă din diferite ţări, ale căror cercetări au avut o influenţă esenţială asupra poziţiei Uniunii Europene şi a ONU în domeniul schimbărilor climatice. Informaţiile care au ieşit la iveală arată că este posibil ca rezultatele cercetărilor să fi fost manipulate şi, prin urmare, este posibil să se fi emis informaţii nefiabile privind efectul de seră şi schimbările climatice. Ţările din UE şi societăţile noastre suportă costuri substanţiale aferente emisiilor de gaze cu efect de seră, în timp ce la Copenhaga s-a încercat convingerea ţărilor dezvoltate, inclusiv UE, să accepte o sarcină financiară mai mare legată de încălzirea globală, pentru a ajuta, astfel, ţările în curs de dezvoltare. Fiecare îndoială care există în această privinţă trebuie clarificată în detaliu, nu pentru că dorim să îi convingem pe cei care se îndoiesc de legitimitatea măsurilor să limiteze emisiile de gaze, ci deoarece contribuabilii europeni suportă şi vor suporta costuri imense în această privinţă şi trebuie să se asigure că aceste măsuri se bazează pe motive solide.
