Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Er der nogen indsigelser?

Janssen van Raay
Meget kort, kollega Killilea har i går berørt et punkt til forretningsordenen, der efter min mening er et indlæg til forretningsordenen, og jeg anmoder Dem venligst om at gøre Præsidiet bekendt med hans klage, nemlig at Parlamentets anseelse ødelægges af nogle kolleger, og at lade det reagere herpå.

Formanden
Janssen van Raay ønskede, at formandskabet tager sig af det spørgsmål, Killilea rejste i går i sit indlæg til forretningsordenen. Jeg kan sige Dem, Janssen van Raay, at formandskabet fra nu af er optaget af dette spørgsmål, da vi anser det for at være meget alvorligt. Formanden har sammen med formandskabet besluttet, at fru McKenna vil modtage et brev fra formanden, hvori han udtrykker sin overraskelse og sin bestyrtelse.
Hvis hun, som vi har al mulig grund til at tro, uden beviser har anklaget funktionærer her i Parlamentet, vil vi naturligvis foretage os det nødvendige for at følge op på disse alvorlige beskyldninger. Det er, hvad jeg har at sige om dette, og jeg vil blot tilføje, at denne form for selvdestruktion bliver mere og mere farlig og skadelig.
Fru McKenna, De vil modtage brevet om få timer.

McKenna
I henhold til artikel 108 bør jeg faktisk have tre minutter til at svare, hvis mit navn nævnes, og i den forbindelse vil jeg gerne oplæse en skrivelse fra anklagemyndigheden i Belgien: «Som svar på Deres brev af 10. juli 1997 ...
(Formanden afbrød taleren)

De Vries
Fru formand, i går har det nederlandske medlem af Revisionsretten, hr. Engwirda, givet en pressekonference i Nederlandene om Revisionsrettens beretning. Beretningen på den nederlandske radio, således som den indirekte er nået frem til mig, drejede sig om, at hr. Engwirda skulle have udtalt, at 70 % af EuropaParlamentets medlemmer misbruger reglerne om godtgørelse af rejseudgifter, 70 % af medlemmerne af EuropaParlamentet skulle misbruge rejsegodtgørelserne.
I Revisionsrettens beretning er det angivet, at 69 % af medlemmerne af Det Økonomiske og Sociale Udvalg skulle have begået uregelmæssigheder i forbindelse med godtgørelse af rejseudgifter. Et af to, enten har hr. Engwirda udtrykt sig forkert eller også er han blevet citeret forkert af den nederlandske radio. Hvor om alting er, den anrettede skade i Nederlande er på ny stor.
Jeg anmoder Dem derfor om, fru formand, at Europa-Parlamentets formand tager kontakt til hr. Friedmann fra Revisionsretten for at få præciseret, hvad hr. Engwirda har sagt, og at få afgivet en erklæring, hvoraf det klart fremgår, at Revisionsretten ikke har udtalt sig om Parlamentet. Det var det første spørgsmål.
Næste spørgsmål. Måske kan formanden oplyse os om, hvorfor medlemmer af Revisionsretten afgiver pressemeddelelser i vores medlemsstater, inden der har fundet forhandling sted i Europa-Parlamentet. Formand, jeg finder dette uelegant.
For det tredje, formand, tror jeg, at vi alle ved, at Revisionsretten også undersøger Parlaments rejseudgifter. Jeg vil derfor endnu engang alvorligt anmode om, at Præsidiet sørger for at gennemføre de beslutninger som Præsidiet og Formandskonferencen har taget i juli måned om reform af reglerne om godtgørelse af medlemmernes rejseudgifter. De principielle beslutninger er truffet. De skal nu gennemføres. Det er, tror jeg, af stor betydning for Parlamentet, at disse beslutninger gennemføres inden 1. januar.

Formanden
Tak, skal De have, Vries. Jeg kan forsikre Dem om, at formanden vil gøre alt, hvad der er nødvendigt for at få tingene på det rene sådan, som De har ønsket det.

Maij-Weggen
Fru formand, efter de fortræffelige ord af hr. De Vries kan jeg gøre det meget kort, fordi jeg havde tænkt mig at intervenere omkring nøjagtigt det samme punkt. Jeg tilslutter mig helt hr. De Vries og jeg anmoder Parlamentets Præsidium om så hurtigt som muligt at skabe klarhed i denne sag, der skader Parlamentet mere og mere på en helt unødvendig måde.

Smith
Fru formand, De afbrød vist fru McKenna, da hun talte. Hun henviste korrekt til en artikel, der giver hende tilladelse til at tale, da hendes navn er blevet nævnt. Hvorfor afbrød De hende så og lod hr. de Vries tale? Jeg klager ikke over, at hr. de Vries fik lov til at tale, men jeg synes, at De afbrød fru McKenna på en meget uhøflig måde.

Formanden
Hr. Smith, jeg vil meget gerne give fru McKenna ordet i henhold til forretningsordenens artikel 108. Men jeg tænkte, at det var bedre, hun så brevet fra formanden først, så hun kunne forberede sit forsvar. Men hvis fru McKenna ønsker at give sin undskyldning offentligt, vil jeg meget gerne give hende ordet.

McKenna
Fru formand, tak for Deres opbakning i forbindelse med min ret ifølge artikel 108. Jeg var yderst overrasket over, at jeg skulle censoreres på denne måde. Jeg har ikke i sinde at undskylde, men jeg vil gerne føre til protokols ...
(Tilråb) Jeg har ret til at forsvare mig i henhold til artikel 108, og De spilder min tid ved at afbryde mig.
Problemet er for det første, at jeg stadig står ved mine udtalelser om, at udgifterne til det nye byggeri ikke kan retfærdiggøres, og at de må undersøges. Hvad jeg blev citeret for i avisen var, at offentligheden ville antage, at der var tale om korruption, hvis ikke disse undersøgelser blev gennemført, og at vi her i Parlamentet har pligt til at få forholdene undersøgt. I den forbindelse vil jeg blot oplæse en skrivelse fra anklagemyndigheden i Belgien: «Som svar på Deres brev af 10. juni 1997, 020211, skal jeg herved meddele Dem, at der er indledt en retslig undersøgelse af de pågældende forhold, herunder det eventuelle misbrug af midler tilhørende belgiske byggeentreprenører, som deltog i opførelsen af Europa-Parlamentets ejendomskompleks i Bruxelles, bygning D1, D2 og D3. Undersøgelsen er bl.a. rettet mod eventuelle udbetalinger af hemmelig provision til mellemmænd med henblik på sikring af kontrakter. Den kan derfor rejse tvivl om handlinger udført af enkeltpersoner, embedsmænd og politikere, hvoraf nogle er beskyttet af immunitet. På dette trin i processen er sådanne personer dog ikke involveret. Skulle der dukke belastende bevismateriale op, vil de relevante procedurer naturligvis blive iværksat. Jeg håber, at dette medvirker til at fjerne Deres betænkeligheder. (Afslutningsformular og underskrift)«.
Jeg mener, at det er Parlamentets pligt at indse, at der skal tages hensyn til offentlighedens opfattelse af Parlamentet, at vi må støtte en hvilken som helst undersøgelse, og selv medlemmer af dette Parlament har anmodet om en uvildig undersøgelse af sagen. Udgifterne til det nye byggeri kan ikke retfærdiggøres. Vi kommer til at bruge det nye byggeri, og vi har derfor pligt til at få disse spørgsmål opklaret. Jeg kan ikke stilles til ansvar for, hvordan sensationsbladene refererer, men jeg vil stadig sige, at jeg står ved det, som jeg har sagt.
Jeg har også kontaktet journalisten fra i går og fortalt ham, at der var visse unøjagtigheder, og jeg har fulgt op på det med en skrivelse, som De kan få en kopi af. Men De gør Dem selv og Parlamentet en bjørnetjeneste ved at lade det gå ud over budbringeren, som De gør nu.
(Bifald fra De Grønne og løsgængerne)
Formanden
Fru McKenna, jeg vil godt appellere meget kraftigt til Deres samvittighed. Er De virkeligt klar over, hvor alvorlige Deres udtalelser er, og at de vil kaste mistanke på samtlige ansatte i Europa-Parlamentet. Dette er meget, meget alvorligt. Der er talt for meget eller måske ikke tilstrækkeligt. Nu må vi lade retten gøre sit arbejde. Hvis der virkeligt er personer involveret, skal det nævnes, men på denne måde anklager De uden at have beviser, og De udleverer udtalelserne fra dette brev til aviserne. Dette vil sætte institutionen i et dårligt lys, og det er meget uretfærdigt.
Jeg tror ikke, vi kan begynde en debat om dette punkt. Vi befinder os meget tæt på noget, der er meget alvorligt for dette Parlament, det vil jeg godt fastholde.
(Afbrydelse af hr. Cohn-Bendit) Nej, Hr. Cohn-Bendit, vi kan ikke forlænge...
Men jeg angriber hende ikke!
Fru McKenna vil modtage brevet fra formanden, hun vil se hvilket svar, hun skal give ham, og vi vil senere høre det. Jeg tror ikke, vi kan fortsætte denne debat.

Cox
Fru formand, jeg vil gerne takke Dem og Præsidiet for at have handlet så hurtigt i denne forbindelse og givet Patricia McKenna, som medlem af dette Parlament, mulighed for at fremføre bevismateriale til underbygning af de påstande, som hun fremførte i en irsk avis i går.
Som medlem af Præsidiet ved De, fru formand, at jeg har skrevet til Dem og alle andre medlemmer af Præsidiet i går, og i den skrivelse anførte jeg nogle direkte citater fra det pågældende medlem. I dag tilføjer hun et forord og siger, at hvis disse forhold ikke blev undersøgt, ville offentligheden få visse indtryk. Desværre var dette forbehold ikke medtaget i nogen del af gårsdagens artikel eller i citaterne. Hvis hendes udtalelser er blevet forvansket eller fejlciteret i aviserne, vil jeg foreslå, at hun tilbagetrækker eller underbygger de påstande, som hun rent faktisk blev citeret for.
Jeg vil gerne fremføre nogle citater for Parlamentet, da mange ved ikke, hvad der blev sagt i de direkte citater. I forbindelse med bygningerne i Bruxelles blev der sagt: «Der er folk i Bruxelles, der får enorme summer under bordet«. Andet citat: «Der foregår en masse lyssky transaktioner«. Der er her tale om yderst alvorlige strafbare handlinger, og når man fremsætter sådanne påstande, må man enten fremlægge beviser for dem eller være anstændig nok til at trække dem tilbage.

Cohn-Bendit
Fru formand, jeg forstår ikke, hvorfor De bliver irriteret, før jeg åbner munden!
Jeg forstår det ikke, fru formand, fru McKenna har nævnt et ganske enkelt forhold...
(henvendt til en kollega) hids Dem dog ned, unge mand, De kan få lov til at råbe op bagefter, eller gå ud og spise Deres morgenmad, og når De så er faldet ned, kan De komme tilbage...
Formanden
Cohn-Bendit, De skal ikke tale nedladende til en af Deres kolleger!

Cohn-Bendit
Jeg beder blot om, at han tier stille. Det hele er meget enkelt. Fru McKenna siger, at der foregår en undersøgelse af noget, der berører os her. Vi ved, at folkestemningen i EU er meget følsom, når det drejer om institutioner, der udelukkende reagerer ved at beskytte sig selv.
McKenna har aldrig sagt - og det har hun gentaget - at hun havde beviser, men hvis en undersøgelse...
(henvendt til en kollega) men jeg forstår ikke, hvorfor De bliver irriteret! Derefter tog fru Fontaine ordet og bad McKenna om at undskylde sine udtalelser om en undersøgelse, der er indledt af en offentlig anklager i Belgien. Jeg kan ikke se, hvorfor McKenna ...
(Her tog formanden ordet fra taleren
Formanden
Kære kolleger, De har kunnet konstatere, og jeg selv med tilfredshed, at hr. Cohn-Bendit har korrigeret de udtalelser, fru McKenna har fremsat i pressen.
Jeg tror, at fru McKenna på samme måde vil blive nødt til at korrigere dem i sit svar til formanden, og vi vil således kunne se denne sag mere klart, for det må nu være klart for enhver, at mellem det Cohn-Bendit netop har sagt og det, vi har kunnet læse i pressen, er meget stor forskel.
Vi går nu over til godkendelse af protokollen.
Er der nogen indsigelser?
(Protokollen blev godkendt)

Oomen-Ruijten
Fru formand, jeg anmoder om, at De opfordrer Kommissionen, i henhold til forretningsordenens artikel 37, til i morgen at afgive en redegørelse om situationen i Irak. Hvorfor anmoder jeg om en redegørelse? Fordi vi mener, at situationen i Irak kan ændre sig fra time til time og at alle beslutninger, som vi vedtager i morgen kan være forældede efter en time, men vi finder det alligevel nødvendigt, at vi er velinformerede om Sikkerhedsrådets beslutninger og også om den uindskrænkede gennemførelse heraf. Derfor anmoder vi Dem om at opfordre Kommissionen til i morgen i den periode, der er afsat aktuelle og uopsættelige spørgsmål at give en redegørelse.

Formanden
Tak, fru Oomen. De fremsætter denne anmodning i henhold til forretningsordenes artikel 37.

Green
Fru formand, en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne på vegne af min gruppe støtte denne anmodning. Som De måske ved, var der en hel del diskussion om dette i Formandskonferencen i sidste uge, og et af de spørgsmål, som jeg og andre rejste, var: Hvad kan man på nuværende tidspunkt helt nøjagtigt sige om sådan et yderst komplekst og ømtåleligt emne? Hvis vi kan få en redegørelse fra Kommissionen, er det rimeligt, at vi i henhold til forretningsordenens artikel 37, stk. 6, får 30 minutter til at stille spørgsmål. Dette vil give os mulighed for at undersøge og høre de forskellige holdninger til dette emne i en atmosfære, der ikke medfører, at problemerne forstørres og forværres.
Jeg støtter anmodningen. Det er vigtigt, at vi behandler dette før den uopsættelige debat og indsigelserne, da der p.t. kun er fire punkter på dagsordenen for den aktuelle og uopsættelige debat. Vi kunne jo tage dette som første punkt og sætte en halv time af til spørgsmål, der specielt vedrører Irak.

Pasty
Fru formand, jeg tror, at en erklæring fra Kommissionen om dette emne ville være velkommen, men det er især en erklæring fra Rådet, vi har brug for, da det er Rådet, og absolut ikke Kommissionen, der har kompetence, hvad angår FUSP.

Formanden
Jeg mener at vide, at Rådet ikke vil være til stede i morgen, og det beklager jeg.
Kære kolleger, vi har fået fremlagt et forslag, der kommer fra to politiske grupper, og som følger reglerne. Denne halve times spørgetid indgår i den tid, der er afsat til uopsættelige emner og med ret til at komme først. Erklæringen vil derfor blive fremsat i morgen mellem klokken 15.00 og klokken 15.30.
Er der nogen indvendinger?
Det er ikke tilfældet. Forslaget er hermed besluttet.

Dell'Alba
Fru formand, tillad mig at gøre indsigelse imod denne procedure. De kender reglementet bedre end jeg. Det forslag, der er fremsat, kommer helt klart fra de to store grupper, der i sidste uge afslog at tillade, at et præcist punkt angående Irak blev sat på dagsordenen.
De har sagt god for forslaget, fordi De kender reglementet. Faktisk er det kun formanden, der kan sætte fremsætte et forslag under mødet. Men netop det første klagepunkt, De har liggende foran Dem, kommer fra vores gruppe og går ud på at indsætte som første uopsættelige punkt spørgsmålet om Irak.
Formanden Pasty har helt bestemt ret. Der er ikke meget idé i at stille spørgsmål til Kommissionen. Lad os få en politisk debat om Irak og lad os derefter stemme, så enhver kan tage sit ansvar med hensyn til denne krise.

Formanden
Hr. Dell'Alba, i virkeligheden er vi jo i bund og grund alle enige om at diskutere dette spørgsmål, der jo også er meget aktuelt.
Jeg vil sætte mit forslag til afstemning.
(Parlamentet erklærer sin tilslutning)

Aktuel og uopsættelig debat (indsigelser)
Formanden
I henhold til forretningsordenens artikel 47 har jeg modtaget skriftlige, begrundede indsigelser imod listen over emner til debatten i morgen formiddag om aktuelle, uopsættelige og vigtige emner.
Hr. Dell'Alba og hr. De Vries, den indsigelse, De havde fremsat om at indføre det irakiske spørgsmål på listen over uopsættelige emner, er blevet uaktuel på grund af den, beslutning vi netop har taget.
Før punkt I

Aldo
Fru formand, jeg vil gerne udtale mig om Togo-spørgsmålet.
Alle her ved jo, ...

Formanden
Hr. Aldo, jeg kan ikke lade Dem fortsætte. Sådan er reglementet: indsigelser omkring uopsættelige emner finder sted uden debat.

Aldo
- (FR) Det er ikke en debat, det er en bemærkning i henhold til forretningsordenen, fru formand.

Formanden
I henhold til hvilken artikel, hr. Aldo?

Aldo
Artikel 127A, fru formand. Jeg beder Dem om tredive sekunder.
Togo udgør en del af Den Paritetiske Forsamling AVS-EU, der fungerer under et regelsæt, som vi har godkendt. Men nu i dag bliver vi bedt om at foretage en afstemning, der vil være en krænkelse af denne forsamlings aktiviteter.
Dette, fru formand, er årsagen til, at vi i vores gruppe hverken ønsker debat eller afstemning i Togo-spørgsmålet, der for to uger siden blev diskuteret og stemt om i Den Paritetiske Forsamling, og resultatet var, at man afviste denne sag.

Formanden
Sådan, som De fremstiller det hr. Aldo, var det korrekt, at De udtalte Dem i henhold til artikel 127.

Amsterdam-traktaten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0347/97) af Méndez de Vigo og Tsatsos på vegne af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om Amsterdam-traktaten (CONF 4407/97 - C4-0538/97).

Méndez de Vigo
Fru formand, denne forhandling er det sidste skridt i en lang proces, som begyndte i juni i år, da Parlamentet udnævnte Dimitris Tsatsos og mig som ordførere for betænkningen om Amsterdam-traktaten. Og det er en proces, der har involveret 17 af Parlamentets udvalg, de nationale parlamenter - som vi holdt møde med i oktober - ikke-statslige organisationer og i særdeleshed Udvalget om Institutionelle Spørgsmål.
Når Amsterdam-traktaten skal vurderes, mener jeg, fru formand, at dette skal gøres ud fra to synsvinkler. Den første er de politiske omstændigheder omkring denne traktat. Og de politiske omstændigheder i juni i år var ikke de fordelagtigste. De husker nok, at der var valg i gang flere steder, og især at EU's medlemsstaters interesse koncentreredes om overholdelsen af tidsplanen for euroen. Det, synes jeg, er udmærket. Jeg tror, at euroen bliver et meget centralt punkt til fremme af den europæiske integration, men jeg ønsker at gøre det klart, at det politiske tidspunkt ikke var det bedste for reformen af traktaterne.
Og den anden synsvinkel, når traktaten skal vurderes, er at analysere indholdet af den. Og indholdet skal ikke analyseres i forhold til forventningerne, ikke engang i forhold til de ambitioner, som vi måtte have haft i Parlamentet. Indholdet skal vurderes i forhold til det, der var før, det vil sige, Traktat om Den Europæiske Union. Og således ønskede Dimitris Tsatsos og jeg fra begyndelsen at formidle et klart politisk budskab: At Amsterdam-traktaten indeholder væsentlige landvindinger for den europæiske integration.
For det første er der fremskridt i det vi har kaldt EF-søjlen. Fremskridt som sammenfattes i artikel F, hvor Unionens grundlæggende rettigheder nævnes på ny, og hvor det klart og tydeligt erklæres, at Den Europæiske Union - Fællesskabet - er et retsfællesskab, hvor frihed, demokrati og individets grundlæggende rettigheder har første prioritet. Men ud over at være et retsfællesskab er Fællesskabet også et værdifællesskab. Det er ikke kun et marked. Det er et værdifællesskab. Og det beviser indførelsen af nye politikker til fordel for miljøet, forbrugerne, folkesundheden og især på det sociale område. Jeg husker, at det undrede mig, da jeg trådte ind i dette Parlament, fru formand, at Fællesskabet ikke gjorde noget for at bekæmpe ledigheden, og en god ven, der er et meget dygtigt medlem af Parlamentet sagde til mig: Nej, det her er et økonomisk fællesskab, vi vil aldrig få en socialpolitik eller træffe foranstaltninger mod arbejdsløsheden. Men i politisk sammenhæng er fem år ingenting. Nu er der truffet foranstaltninger mod arbejdsløsheden. Og det er rigtigt, hvad mange kolleger i Parlamentet siger, at de er utilstrækkelige. Det er rigtigt. Men det vigtige er, at kimen findes, at muligheden eksisterer. De, der siger til os, at det er fordi, de midler, der er til rådighed, er utilstrækkelige, har ret. Men nu eksisterer muligheden for at forøge disse midler. Og erfaringerne viser, at når man slår ind på en vej, så vil denne vej til sidst blive meget bredere og længere.
Hvad angår den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - den anden søjle - mener jeg, at Amsterdam-traktaten rationaliserer de juridiske instrumenter, skaber politiske organer, som enheden for planlægning og hurtig varsling, og Rådets generalsekretær giver en større handlefrihed til trojkaen . Det er alt sammen positivt, men hvad angår udenrigspolitikken er det, der er vigtigt, den politiske vilje. Der vil ikke være en udenrigspolitik, så længe regeringerne ikke anser det for nødvendigt. Og det er klart, at så længe borgerne heller ikke føler noget behov for det, har de juridiske instrumenter, som vi ønsker, ingen værdi. Det er nødvendigt at skabe den politiske vilje. Og jeg mener, at nok har vi opnået meget mindre, end det, nogle af os ønskede på sikkerheds- og forsvarsområdet, men at man skal drage nytte af det, der er. Det er Petersberg-opgaverne, der kan blive spydspids i sikkerhedens og forsvarets Europa.
Med hensyn til den tredje søjle - retlige og indre anliggender - tror jeg ikke, at der er nogen emner, der er mere rodfæstede i medlemsstaternes suverænitet. Og disse emner, disse retlige og indre spørgsmål, blev i Maastrichttraktaten diskuteret inden for rammerne af det mellemstatslige samarbejde. Men Amsterdam-traktaten tager et enormt skridt fremad ved at erkende, at disse anliggender passer bedre i EF-søjlen, at de behandles bedre inden for rammerne af fælleskabsmetoden end inden for rammerne af den mellemstatslige. Og det er rigtigt, at der er begrænsninger. Men i stedet for at beklage sig, skal man forsøge at afskaffe disse begrænsninger. Der findes instrumenter til at gøre det, og tillægserklæringen, der blev præsenteret af Tyskland desangående, peger i den rigtige retning.
Amsterdam-traktaten indeholder også vigtige regler vedrørende subsidiaritetsprincippet og de nationale parlamenters rolle gennem COSAC - jeg bringer min hyldest til fru Fontaine, der med stor dygtighed leder denne delegation.
Men der er en stor mangel ved Amsterdam-traktaten. Manglen er den institutionelle reform. Denne institutionelle reform, der er nødvendig for at Unionen kan fungere effektivt og demokratisk med femten, er helt nødvendig, hvis vi ønsker, at Unionen skal fungere i et udvidet Europa, og derfor har hr. Tsatsos og jeg foreslået en metode til udvikling af den institutionelle reform, der er så nødvendig. Og denne metode er en fællesskabsidé. Det vi beder om - og det vi siger - er, at dette system med regeringskonferencer har nået sin grænse, og det, vi beder om, er, at man benytter den metode, som vi bruger i Fællesskabet for at løse det problem: At Kommissionen udarbejder en beretning med de forslag, der er nødvendige for at iværksætte den nødvendige institutionelle reform for Unionen, og at Parlamentet derefter diskuterer den, og at den derefter overdrages til de nationale parlamenter i overensstemmelse med COSAC-protokollen. Og jeg synes, at svarene fra de nationale parlamenter på det sidste møde, vi havde i COSAC - i Luxembourg for få dage siden - var ualmindeligt positive. De er interesserede i at få Unionen til at gøre politiske fremskridt, og jeg mener, at vi skal regne med dem og samarbejde med dem. Og hvis vi opnår at udarbejde en fælles tekst - Kommission, Europa-Parlament og nationale parlamenter - kan vi lægge denne fælles tekst på bordet på regeringskonferencen, så den udgør grundlaget for den endelige aftale, som regeringerne skal godkende.
Parlamentet ønsker ikke at ændre betydningen af bogstavet N i traktaten. Vi forsøger ikke at gøre noget, der falder uden for rammerne af det, der er nøje angivet i traktaterne. Det, vi forsøger, er at bidrage til løsningen af et problem, som Unionen i øjeblikket har. Og måden at løse det på, fru formand, er at gå fra at være et igangsættende parlament - hvilket Parlamentet har været hidtil - til at være et medbestemmende parlament, som er det, Parlamentet bliver efter Amsterdam-traktaten.
Og mine ord, fru formand, skal også udtrykke en tak, først og fremmest til Dimitris Tsatsos, som jeg med stor fornøjelse har samarbejdet med om udarbejdelsen af denne betænkning - og jeg synes, at vores tandem har fungeret fantastisk godt - og jeg vil takke ham for den tålmodighed han har haft med mig, og også til Udvalget om Institutionelle Spørgsmål og til sekretariatet, som har lavet et fremragende arbejde, og ligeledes til mine samarbejdspartnere.
Og mine sidste ord, fru formand, skal omhandle afstemningen i aften. Jeg ønsker ikke at henvende mig til dem, som vil stemme nej, for de er altid imod, at Europa gør fremskridt. Jeg vil særligt henvende mig til dem, som er gode europæere, som altid har stået i spidsen for fremskridtet og den europæiske integration, men som nu er fristede til at undlade at stemme eller stemme nej, fordi de mener, at Amsterdam-traktaten er utilstrækkelig. Jeg husker nogle ord af Ortega y Gasset, fra et foredrag, han holdt i Berlin, da han refererede til Miguel de Cervantes, der på et tidspunkt, hvor han var gammel, hvor han var træt af livet, sagde, at der var øjeblikke i vores tilværelse, hvor det var nødvendigt at vælge imellem at være kro eller vej. At være kro betyder ikke at flytte sig, at være passiv. At være vej betyder at gøre fremskridt. Amsterdam-traktaten er vej. Det er ganske vist en kort vej sammenholdt med vores ambitioner, det er også en smal vej, og mange af os ville have ønsket, at denne vej var en avenue, men det er vigtigere, at være vej og komme fremad end at forholde sig passiv og være kro.

Tsatsos
Hr. formand, jeg skal begrænse mig til beslutningens strukturelle og logiske opbygning. Dette forslag til beslutning vedrører såvel fortiden og nutiden som fremtiden.
For det første har det været hr. Méndez de Vigos og min opgave at give en politisk vurdering af de vigtigste elementer i fortidens begivenheder. Her understreger vi den reelle og afgørende indflydelse, som EuropaParlamentet har udøvet på indholdet af den nye traktat. Denne indflydelse, som desværre endnu ikke kan støtte sig på en ratificering, har vi vundet gennem en stædig fastholdelse af vores indflydelsesmuligheder, hovedsagelig gennem vores tidligere beslutninger.
For det andet indeholder forslaget til beslutning en politisk vurdering af de begivenheder, der sker nu. Europas folk bør informeres om grundene til, at Europa-Parlamentet opfatter det som sin historiske pligt at plædere for en kritisk accept, med vægten på ordet accept, af traktaten. På dette punkt refereres i betænkningen de vigtigste skridt i retning af europæisk integration uden at fortie de fejl og mangler, der har været. For det tredje vurderer vi i forslaget til beslutning den fremtidige situation. Vores kritik af traktaten er ikke kun opsummerende, men er af konstruktiv art. Med blikket vendt mod fremtiden kræver vi, at de skridt, der ikke blev taget, tages ved en kommende lejlighed, og vi foreslår en ny fremgangsmåde, som nævntes af min gode kollega og ven, hr. Méndez de Vigo.
Nu er vi fremme ved den grundlæggende tankegang bag beslutningen. Vores første mål er at fremlægge en konsensusopfattelse af den europæiske integrationsproces. Vi mener, at Europa ikke kun er en samling af folk, men også en samling af medlemsstater. Integrationsprocedurerne skal føre frem til en fordybelse, som imidlertid også skal respektere de nationale forfatningskulturer. Kun hvis Europas folk i deres egne stater er positivt fortrolige med ideen om en europæisk integration, og kun hvis de ikke opfatter integrationsprocedurerne som en fare for deres nationale og kulturelle identitet, kun således kan Europa-projektet lykkes. De, der forestiller sig den europæiske integration som noget, der sker uanset folkenes viljer, har grundlæggende misforstået dette projekt. Af denne grund hilser vi to forhold velkommen, nemlig at traktaten overfører tilstrækkeligt med beføjelser fra den tredje til den første søjle (socialpakken, en stor del af Schengen-samarbejdet og samordningen af beskæftigelsespolitikkerne) og at traktaten er tilbageholdende på områder, hvor spørgsmålet om den nationale identitet er særligt ømtåleligt.
For Europa-Parlamentet er også beskæftigelsesproblematikken i Amsterdam-traktaten af afgørende betydning. Ordførerne er naturligvis klar over, at det vedtagne ikke bliver til en politisk realitet, blot fordi det er vedtaget. Den politiske vilje til at gennemføre det vedtagne er, som min kollega understregede, en forudsætning.
Forslaget til beslutning forholder sig kritisk til fornyelsen af institutionerne, som da også i realiteten ikke gennemførtes. Derfor henstiller vi til Europa-Parlamentet klart at sige, at en forudsætning for enhver udvidelse af Den Europæiske Union er en tilsvarende fornyelse af institutionernes procedurer. Tillad mig at anføre to eksempler: overgangen fra enstemmighedsprincippet til flertalsprincippet i Rådets beslutningsproces er hovedsagelig nødvendiggjort af den planlagte udvidelse. Denne overgang er dog samtidig meningsløs, hvis der ikke overholdes visse grundlæggende undtagelser til fordel for enstemmighedsprincippet i spørgsmål, der berører medlemsstaternes grundlove. En omlægning af stemmefordelingen i Rådet betragter vi ligeledes generelt og principielt som en nødvendighed. Netop af denne grund bør det undersøges, på hvilken måde dette kan gennemføres, uden at den elementære balance mellem små og store stater anvendes som en undskyldning for at tilsidesætte det grundlæggende princip om medlemsstaternes lighed.
Jeg kommer nu til det historiske perspektiv, som min medordfører, hr. Méndez de Vigo, analyserede før. Udviklingen af de europæiske institutioner bør ikke længere være et spørgsmål, der hovedsageligt og kun beskæftiger diplomater og bureaukrater. Det er på tide, at det bringes i fokus i den politiske debat. Grundlaget for den fornyelse, som vi foreslår, er Europa-Parlamentets, de nationale parlamenters og Kommissionens initiativret. Dette vil medføre, at borgernes ønsker videregives til de repræsentanter, der vil være grundlaget bag og rammen omkring det kommende topmøde. Kun på denne måde kan vi overlade institutionernes skæbne i de hænder, det naturligt tilkommer at træffe sådanne beslutninger. Med vores forslag vil vi samtidig udnytte de nationale parlamenters lovgivningsbeføjelser og gennem samarbejdet med dem få Europa bragt ind i den nationale politiske dialog, noget vi har ønsket i årevis.
Vi har været ambitiøse, hr. Méndez de Vigo og undertegnede, hr. formand, i vores forsøg på at udstikke en ny rolle for Europa-Parlamentet, en rolle, som det solidarisk skal udfylde sammen med de nationale parlamenter og som skal etablere det som bæreren og forkæmperen for en ny demokratisk opfattelse af den europæiske integration.

Spencer
Fru formand, da jeg præsenterede min udtalelse om denne traktat for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, sagde jeg, at den mindede om et glas vand: Man kan kalde den enten halvtom eller halvt fyldt. Med hensyn til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik giver denne traktat os ikke så meget, som vi kunne tænke os, og ikke nær så meget, som Europa behøver. Jeg mener ikke, at vi har nået det afgørende punkt, hvor vi har en konsekvent evne til at påvirke verdensforholdene.
Jeg og mit udvalg er mistænksomme over for de beslutningsmekanismer, der er vedtaget i Amsterdam. Men på den anden side er der sket en vis fremgang, som jeg mener, at vi som Parlament pragmatisk kan bygge videre på og dermed hjælpe Unionen et skridt videre. Vi glæder os over etableringen af analyse- og planlægningsenheden. Den skaber kontinuitet, og den er baseret i Bruxelles. Den kan måske hjælpe os med intellektuelt at flygte fra det eksisterende trojkasystems ad hoc-agtige natur. Tilsvarende hilser jeg Rådets generalsekretærs nye rolle velkommen. Her er der igen tale om en person, der er placeret et bestemt sted, og som man kan sætte navn på, en person, som vi kan opbygge et intellektuelt og vedvarende forhold til.
Jeg tilslutter mig, hvad hr. Tsatsos lige har sagt om at arbejde sammen med nationale parlamenter. Dette er især vigtigt, når det gælder udviklingen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, for i fællesskab skal vi - skal alle parlamenterne i Europa - tilintetgøre myten om den udøvende grens eneberettigelse, som alt for længe har domineret de udenrigspolitiske drøftelser.
Jeg mener, at der er meget, som dette Parlament kunne gøre, men vi vil kun kunne gøre det, hvis vi bygger videre på vores egne udenrigspolitiske kommentarers kvalitet og konsekvens. Jeg mener, at vores beslutning her til morgen om at anmode Kommissionen om en redegørelse om Irak var et stort fremskridt. Systemets svaghed demonstreres ved, at vi ikke kan opnå en redegørelse fra Rådet om Irak. Vi kan glæde os over, at Petersbergopgaverne er medtaget i traktaten, og beklage forsinkelsen i den arkitektoniske omstrukturering af forsvaret i form af Den Vesteuropæiske Unions engagement i Den Europæiske Union.
Kort sagt, med hensyn til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er traktaten intetsigende. Den er til en vis grad skuffende, men stadig værd at have. Som hr. Méndez de Vigo gav udtryk for, bevæger vi os i den rigtige retning, selvom om der er lang vej endnu.

Izquierdo Rojo
Fru formand, Landbrugsudvalget vurderer i sin udtalelse, der ordret er optaget i denne betænknings begrundelse, Amsterdam-traktaten negativt, specificerer dens mangler på landbrugsområdet og viser sin skuffelse.
Det anser det for meget alvorligt, at Europa-Parlamentets lovgivningsmæssige beføjelser og kontrolbeføjelser på landbrugsområdet ikke er blevet udvidet. Det vurderer, at det faktum, at en fællesskabspolitik, som den fælles landbrugspolitik er, fortsat holdes uden for en passende demokratisk kontrol fra Europa-Parlamentets side, fortsat er en stor mangel ved demokratiet i Unionen, og det kræver en udvidelse af den fælles beslutningsprocedure, hvad angår landbrugspolitikken.
Til trods for det, opnår denne betænkning, fru formand, at kanalisere denne utilfredshed og disse krav ind i en dynamisk og positiv fremtidshelhed, og den muliggør, at Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter's indledende nej vendes til et ja til betænkningen af Méndez de Vigo og Tsatsos, for den fungerer i virkeligheden som en dæmper, hvad angår Amsterdam-traktatens mangler. Derfor, fru formand, er historiens ironi, at vi finder, at det, der i realiteten er en kritisk betænkning fra Parlamentet viser sig at være det bedste instrument til at overvinde manglerne i denne nye traktat.
Ordførerne, og også Europa-Parlamentet, har udført et storslået arbejde, et arbejde, der opnår at genskabe værdien af denne vanskelige traktat.

Dell'Alba
Fru formand, kære kolleger, det har været let for Budgetudvalget at gennemgå Amsterdam-traktaten, idet der ikke er kommet noget ud af denne traktat, som svarer til de forventninger og forpligtelser regeringerne selv påtog sig, især da de underskrev den interinstitutionelle aftale i 1993.
De forpligtede sig til sammen med os at tage fat på budgetspørgsmålene, en revision af budgetprincipperne og - reglerne for at nå frem til en afklaring af procedurerne, en forenkling, et bedre samarbejde, og så vidt muligt til en opløsning og under alle omstændigheder en revision af den forældede konstruktion, der består i at skelne mellem obligatoriske og ikke obligatoriske udgifter. De forpligtede sig til at revidere alle disse områder. Forpligtelserne blev gentaget ved åbningen af Regeringskonferencen i Torino, og Europa-Parlamentet har bakket op omkring disse ved mange lejligheder. Men på trods heraf skete der ingenting i Amsterdam. Kommissær Liikanen ved det meget vel, vi ved det alle, og det er derfor, vores opgave har været let.
Vi har selvfølgelig på dette punkt stemplet regeringernes holdninger og resultaterne fra Amsterdam, idet vi indtrængende anmoder om, at de tiltag, der er nævnt i Méndez de Vigos og Tsatsos' betænkning gennemføres - jeg tror, det er under det punkt, hvor man beder om, at der på budgettet, herunder også Den Europæiske Udviklingsfond - bliver oprettet et ligeværdigt, funktionelt og demokratisk forhold mellem de to grene af budgetmyndigheden, og at systemet for egne midler bliver efterset og indsendt til godkendelse af Parlamentet. Det drejer sig for mig om et meget vigtigt punkt i Tsatsos' betænkning, som helt igennem afspejler de interesser, Budgetudvalget har på dette punkt.

Bloch von Blottnitz
- (DE) Det er klart, at Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi - mildt sagt - er meget skuffet over, at der ikke er blevet indført et energikapitel i traktaterne, ikke mindst, når man tænker på, at energi naturligvis vil høre til prioriteterne for de interne politikker i Agenda 2000. Vi har jo også et indre marked for energi. Endvidere er det selvfølgelig højst kritisabelt, at der slet ikke er taget hensyn til Euratom. Det drejer sig jo ikke kun om SAFEGUARD, men om den samlede atomindustri, og på det område har Parlamentet nu som før ingen medbestemmelse, hvilket vi jo beklager og kritiserer den ene gang efter den anden. Vi bliver højst informeret, og det endda på et politisk område, som i alle medlemslandene giver anledning til mange forskellige reaktioner. Af den grund ville vi have fundet det meget tilfredsstillende - og det skal vi også fremover stå fast på - at disse to vigtige politiske områder, som vi alle er afhængige af, bliver indføjet i traktaterne. Det bliver tvingende nødvendigt, at Parlamentet får fuld medbestemmelse her, og at vi ikke blot kan disponere over de hertil afsatte midler. Det er den eneste mulighed for demokratisk kontrol og uden demokratisk kontrol ingen accept og endnu mindre troværdighed.

Kittelmann
Fru formand, mine damer og herrer, de væsentligste krav, hvad angår den eksterne økonomi, er blevet fremsat i form af adskillige beslutninger vedtaget af Europa-Parlamentet, nemlig en styrkelse af forbindelserne mellem udenrigsog sikkerhedspolitik, ekstern økonomisk politik og udviklingssamarbejdspolitik. Vi krævede, at der blev indført en fælles ekstern økonomisk politik, inkl. handel med varer og tjenesteydelser, kapitalbevægelser, intellektuel ejendomsret, investeringer, etableringsret og konkurrence. Vi krævede en fastlæggelse af ordningerne for Unionens deltagelse i internationale økonomiske organisationer, især WTO. Vi krævede endvidere en styrkelse af EuropaParlamentets beføjelser med hensyn til fastlæggelsen af nye strategier, ved udformningen af forhandlingsmandater og overvågning af forhandlinger på det eksterne økonomiske område.
Hvad er så resultatet? Jeg er personligt af den opfattelse, at Europa-Parlamentet har opnået meget. Inden for den eksterne økonomiske politik er vi imidlertid blevet skuffet, så det grænser til ydmygelse. Det var ikke mindst Kommissionen, som blev ydmyget. Jeg håber, at Kommissionen på sin side vil tage konsekvenserne af det elendige resultat med hensyn til anvendelsen af artikel 113. Ved internationale forhandlinger, f.eks. i WTO, vil det fremover desværre ikke være muligt, at Kommissionen taler med én stemme for Den Europæiske Union med hensyn til telekommunikation og tjenesteydelser. Man har tværtimod afvist forsøgene på at implementere dette. Det største problem var udvidelsen af artikel 113's anvendelsesområder med det formål at fjerne usikkerheder med hensyn til fordelingen af beføjelser mellem Unionen og medlemsstaterne og navnlig med det formål at sætte Unionen i stand til at tale med én stemme ved forhandlinger i internationale organisationer. Det oprindelige forslag blev først svækket og til sidst opgivet helt. Der er der sikkert mange grunde til.
Sluttelig vil jeg gerne sige følgende: For Europa-Parlamentet vil kravet om, at vi skal tilpasse os nye udfordringer, forblive det vigtigste punkt på dagsordenen. Den internationale konkurrencepolitik kræver fælles optræden ved de relevante forhandlinger. Jeg håber, at dette kan blive omsat i praksis. Jeg takker for Deres opmærksomhed.

Janssen van Raay
Et par meget rosende ord til begge ordførere, der har arbejdet meget hårdt og som har fået et fremragende dokument igennem.
Jeg appellerer personligt til begge ordførere om at læse artikel 216 i traktaten, hvori det hedder, at Parlamentet ikke har myndighed til selv at bestemme sit hjemsted. Andre parlamenter har dette rettighed, men ikke vi. Og jeg anmoder begge ordførere om at sammenligne dette med den sidste sætningsdel i punkt 12, hvor det hedder, at vi har denne ret. Det er beklageligt, fordi det forringer kvaliteten af en ellers meget god betænkning, fordi, ordførere, da det direkte valgte Parlament for første gang mødtes her i Strasbourg i 1979 havde vi ikke noget at skulle have sagt. Når valget af Europa-Parlament finder sted for femte gang i 1999, kan vi konstatere, jeg håber efter ratificeringen af Amsterdam-traktaten, at intet parlament på så kort tid, 20 år, har opnået så mange beføjelser som Europa-Parlamentet. Retsudvalget betrager ikke Amsterdam-traktaten som et halvt glas vand, men som et fuldt glas vin Mouton Rothschild. Vi er meget tilfredse med Amsterdam-traktaten, og vi mener også, at vi har beføjelser, som vi blot, og det er Retsudvalgets vigtigste punkt, fru formand, skal udnytte meget bedre end vi hidtil har gjort. Parlamentet skal tage ved lære af de tre underformænd, der har udnyttet den fælles beslutningsprocedure sådan, at vi nu er et normalt Parlament. Men vi skal støtte vores tre underformænd heri. Det er de detaljerede henstillinger, som findes i Retsudvalgets betænkning.

Pronk
Fru formand, jeg vil for det første takke hr. Méndez De Vigo og Tsatsos for deres fremragende, udførlige og klare betænkning om Amsterdam-traktaten, hvor jeg har fundet meget tilbage af det, som Socialudvalget tidligere har ville bringe frem. Som ordfører for udtalelse fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender mener jeg, at Amsterdamtraktaten er blevet en succes, der giver nye muligheder for et socialt Europa. Succesen afhænger imidlertid af den måde som medlemsstaterne og EU-institutionerne, hvorunder Parlamentet, gennemfører traktaten på.
Vi er særligt glade for optagelsen af den sociale paragraf i traktaten samt en række andre sociale bestemmelser. Hermed angives det, at den sociale politik kommer på samme niveau som den økonomiske politik, uanset, at der måske stadig er for mange ting, der skal afgøres enstemmigt. I stedet for en økonomisk og monetær union får vi nu en social økonomisk og monetær union. Altså ikke en ØMU, men SØMU. Med den sociale paragraf er også den sociale dialog optaget i traktaten. Det har vi indgivet et ændringsforslag om, som også er medtaget i betænkningen, fordi det nu er meget påtrængende, at der indgås en interinstitutionel aftale herom.
Et andet vigtigt fremskridt er optagelsen af beskæftigelseskapitlet i den nye traktat. Derved kan der vedtages rettesnore og pålægges prøveprojekter. Bolden ligger nu hos Rådet, der i denne uge mødes i Luxembourg for at gennemføre dette kapitel og for at opstille rettesnore og prøveprojekter.
Formand, det drejer sig nu om konkret at få gennemført de ting, vi har opnået i social- og beskæftigelsespolitikken. For at realisere dette har Parlamentet endnu nok at gøre, sammen med de andre institutioner.

Vallvé
) Fru formand, hr. kommissær, jeg vil gerne først sige, at jeg synes, at Amsterdam-traktaten har positive aspekter, og at den er en sejr for Europa, et fremskridt for Europa. Nogle vil måske sige, at det er en pyrrhussejr, en begrænset sejr, men under alle omstændigheder er tiden for de store landvindinger og de store fremskridt forpasset, og dette er et betydningsfuldt fremskridt, omend det må erkendes, at det er beskedent.
Jeg vil begrænse mig til at omtale de regionalpolitiske aspekter. På den ene side findes der i traktaten en overvejelse vedrørende regionerne i den yderste periferi, som frembyder nogle vigtige enestående problemer på unionsplan. En anden overvejelse vedrører problemerne, der udspringer af visse regioners status som øsamfund, øsamfund, der i visse regioner endog kan betegnes som rige - som det kan være tilfældet med Balearerne, som jeg repræsenterer politisk - men som har nogle problemer, der er særlige for øsamfund. Jeg ser også meget positivt på vurderingen af de grænseoverskridende problemer. For første gang i traktaterne nævnes det grænseoverskridende samarbejde, der, det må vi ikke glemme, er et af de grundlæggende elementer i opbygningen af den europæiske enhed. Robert Schuman sagde, at »grænserne er arrene i Europas historie«.
Det er vigtigt, at Parlamentet, når det drejer sig om grænseoverskridende problemer, hører Regionsudvalget, fordi det er en anerkendelse af, at det er på regionsplan, i den institution, der er tættest på borgerne, hvor man på en mere afgørende måde oplever de grænseoverskridende problemer, og derfor mener jeg at denne reference til grænseoverskridende arbejde og til Regionsudvalget er positiv.
På den anden side beklager jeg også, at traktaten ikke giver regioner med lovgivningsmyndighed ret til at gøre brug af Domstolen. Under alle omstændigheder, mener jeg, at denne traktat er et fremskridt, hvad angår Den Europæiske Unions regionalpolitik.

Leperre-Verrier
Fru formand, inden for uddannelse og kultur indfrier Amsterdam-traktaten ikke de forventninger, den havde fremkaldt. Jeg har ikke her tid til at foretage en komplet opgørelse over, hvad der mangler fra vores forslag, men jeg vil dog fremsætte nogle enkelte bemærkninger.
Selvom vi satte pris på, at der i traktaten i dag er en henvisning til sporten - uden dog at give den et juridisk grundlag - beklager vi, at ungdommen endnu en gang er blevet glemt. Der er ikke nævnt noget om børns rettigheder eller om frivillig EF-civiltjeneste i traktaten. Vi kunne også godt have tænkt os, at de, der har udformet denne traktat, havde accepteret at se lidt ud i fremtiden og taget højde for informationssamfundet og dets konsekvenser. Men det er dog ikke det alvorligste. Det, der er fortvivlende - og det vil jeg gerne understrege - er den måde, man behandler kulturen og denne famøse artikel 128 på.
Princippet om medbestemmelse, som i sig selv er udmærket, kombineret med, at man fastholder enstemmighed i Rådet medfører, at al kulturpolitik bliver ufrugtbar. Man behøver blot at se nærmere på de såkaldte "kulturprogrammer« for at blive overbevist. Det er i øvrigt også med kultur og uddannelse, vi opbygger et solidt, åbent EU, der er rigt på værdier og kulturel mangfoldighed. Problemet består i at overbevise de, der udelukkende tænker i vækstrater og økonomiske kriterier.

Dimitrakopoulos
Fru formand, først vil jeg gerne takke de to ordførere, hr. Tsatsos og hr. Méndez de Vigo, for det glimrende arbejde, som de nu forelægger.
Som repræsentant for Udvalget om Udvikling og Samarbejde vil jeg gerne fremkomme med følgende bemærkninger:
For det første hilser vi velkommen den foreslåede udvidelse af den fælles beslutningsprocedure til afsnittet om den fælles udviklingspolitik og betragter dette som en positiv fornyelse i Amsterdam-traktaten.
For det andet vil vi gerne udtrykke vores beklagelse over, at Den Europæiske Udviklingsfond stadig ikke er medtaget i fællesskabsbudgettet og at Fællesskabets beføjelser inden for bistandssamarbejde stadig er begrænsede og kun supplerer medlemsstaternes politik.
For det tredje mener vi, at den nye traktat ikke indeholder tilstrækkelige skridt fremad med hensyn til en udvidelse af samhørigheden og de fælles aktioner inden for aktiviteterne over for tredjelande, hvorunder vi naturligvis henregner den fælles bistandspolitik.
For det fjerde er vi af den opfattelse, at den nye traktat desværre ikke indeholder tilstrækkelige midler og forslag til at imødegå mange af de store udfordringer i det enogtyvende århundrede, hvoraf flere også afspejles i bistandspolitikken.
Afslutningsvis skal jeg anføre, at vi på trods heraf er enige med ordførerne i, at Amsterdam-traktaten uanset vores forbehold udgør et skridt fremad, og at vi derfor ønsker den ratificeret.

Roth
Fru formand, mine damer og herrer, traktaten er blevet et juridisk gummidyr - enhver lægger i den, hvad han finder for godt og giver den den skikkelse og fortolkning, der passer ham, og det er i særdeleshed tydeligt og foruroligende i den tredje søjle, nemlig den fælles politik for retlige og indre anliggender.
Hvad angår EF-Domstolens beføjelser, så er de hullede som en schweizerost. Fortolkningen af Schengen-aftalen er en kilde til usikkerhed. Med den nye traktat ændres EU's forfatningsmæssige indretning grundlæggende, fordi den indebærer en massiv styrkelse af den udøvende magt i forhold til den lovgivende. At fortælle om det på det ene minut, som udvalgene har til rådighed, vil være useriøst. Jeg vil gerne opfordre Dem til at læse den enstemmigt vedtagne betænkning fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, for i betænkningen fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål står der ikke en eneste linje om det.
Nok har jeg oplevet meget, men magen til dette har jeg aldrig oplevet! Her drøfter fagudvalgene i månedsvis Amsterdam-traktaten, som der er blevet forhandlet om i årevis, og så afviser Udvalget om Institutionelle Spørgsmål uden videre alle ændringsforslag. Alle! På den måde kan et parlament føre sig selv ud i det absurde . Jeg er meget ked af at skulle sige dette, da resultatet er givet på forhånd. Det, man ikke vil acceptere, det ignorerer man! Denne holdning virker ikke fremmende for troværdigheden. Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender har enstemmigt slået fast, at vi ikke kan være tilfredse med resultatet. Det har Udvalget ret i både indholdsmæssigt og formelt.

Langenhagen
Fru formand, Amsterdam-traktaten var en skuffelse for fiskeriet. Selv fyrre år efter underskrivelsen af Rom-traktaten er det vel stadigvæk kun retslærde og øvrige eksperter inden for fællesskabsret, som kan finde fiskeripolitikken i Rom-traktaten, hvor den er gemt i artikel 38 og i bilag II kapitel 3 mellem spiseligt slagteaffald, fugleæg og naturlig honning.
Rent juridisk falder fiskeriet ind under landbrugspolitikken. Men enhver, som har fulgt med i debatterne her i EuropaParlamentet, burde vel være klar over, at vi ikke som landbruget har problemer med overproduktion. Tværtimod, det, som er vores problem, er have, som er katastrofalt tømt for fisk. Som en konsekvens af dette har Fiskeriudvalget og Europa-Parlamentet i deres beslutninger i forbindelse med regeringskonferencen krævet et særskilt afsnit i den nye traktat. Et afsnit, som fastlægger de fundamentale mål for et ansvarligt fiskeri.
Desværre har stats- og regeringscheferne i Amsterdam ikke opfyldt dette krav. Det samme gælder for den fælles beslutningsprocedure. Fiskeripolitikken fik ingen fordel af udvidelsen af denne procedure. Derfor er jeg taknemmelig for, at ordførerne og Udvalget om Institutionelle Spørgsmål i beslutningen kræver, at denne procedure også anvendes inden for fiskeripolitikken
En sidste ting, nemlig de internationale aftaler, som er en vigtig del af den fælles fiskeripolitik. Nu skal vi f.eks. kommende fredag her i salen tage stilling til fire internationale aftaler, og alligevel er det - i modstrid med vores krav under regeringskonferencen - kun høringsproceduren, der bliver anvendt. Jeg er også her taknemmelig for, at det i beslutningen kræves, at proceduren med samstemmende udtalelser anvendes ved vigtige internationale aftaler.
Den næste regeringskonference kommer med sikkerhed og det gælder også for vores krav til fiskeripolitikken!

Torres Marques
Fru formand, Udvalget om Kvinders Rettigheder er overbevist om, at udkastet til Amsterdam-traktaten udgør et politisk skridt fremad, eftersom det lovfæster princippet om ikke-forskelsbehandling pga. køn som et fundamentalt princip i fællesskabsretten og opstiller kønnenes ligestilling som et af målene med traktaten om Den Europæiske Union.
Udvalget glæder sig især over, at ligestillingen mellem kønnene fremmes inden for Fællesskabets aktiviteter, og over anerkendelsen af vigtigheden af mainstreaming og af aktive ligestillingspolitikker i alle Fællesskabets foranstaltninger.
Udvalget om Kvinders Rettigheder mener endvidere, at sondringen mellem beskæftigelse og det brede begreb arbejde betyder, at man har ønsket at omfatte alle sider af kvinders virke, ud over det professionelle. Udvalget opfordrer Kommissionen og, i særdeleshed, hr. kommissær Oreja til at henvende sig specifikt til kvinderne i infomationskampagnerne til fordel for ratificeringen i alle medlemsstaterne for derved at øge graden af bevidsthed om de fordele, som de har opnået med den foreslåede traktat.
Udvalget om Kvinders Rettigheder anmoder endelig om, at der indkaldes til en konference, der skal organiseres i samarbejde mellem Kommissionen og Parlamentet, med henblik på gennem kampagnerne at informere og mobilisere det størst mulige antal kvinder fra valgte organer og fra NGO'er i alle medlemsstaterne til fordel for ratificeringen af traktaten.

Barros Moura
Fru formand, Amsterdamtraktaten indeholder betydningsfulde fremskridt med hensyn til de grundlæggende rettigheder, til ikkeforskelsbehandling, til fri bevægelighed for personer, til unionsborgerskab og også til sikring af disse rettigheder gennem domstolskontrol og selve retten til at indgive andragender.
Vores vigtigste bekymring er at sikre disse rettigheders effektivitet i praksis, og derfor nærer vi frygt for, at utilstrækkeligheden i Amsterdam-traktatens institutionelle reformer vil videreføre den manglende effektivitet i de beslutningsprocesser, der skal føre traktatens bestemmelser ud i livet.
Vores holdning er derfor at læse traktaten objektivt uden at glorificere dens fremskridt eller at hyperkritisere helheden pga. den åbenlyse utilstrækkelighed i de institutionelle ændringer set i forhold til den kommende udvidelse. Traktaten tager nogle sikre skridt for at imødekomme borgernes konkrete interesser og ønsker. Parlamentet burde derfor fremsætte en positiv udtalelse om den, der kan lette tilslutningen til den hos den offentlige opinion i en tid, hvor der sker forberedelse til den store kvalitative ændring, som den fælles mønt betyder.
Den institutionelle strategi, der nu foreslås, særlig med hensyn til en ny metode til revision af traktaterne, mindre mellemstatslig og mere svarende til grundlovgivende processer gennem en mere effektiv medvirken fra EuropaParlamentet og, vil jeg gerne føje til, fra de nationale parlamenter, fortjener al min støtte. Jeg kan imidlertid ikke, og jeg bør heller ikke, sige det samme om målene med den foreslåede institutionelle reform, der begrænser sig til spørgsmål om regeringernes beslutningsevne, hvilket hos den offentlige opinion maner et spøgelse frem af en ledelse bestående af de store stater, men som glemmer de andre store institutionelle spørgsmål, der er relevante for udvidelsen, så som reformen af Fællesskabets budget og den rolle og de midler, som samhørighedspolitikkerne skal have. Jeg kan heller ikke være enig i den foreslåede strategi med at gøre udvidelsen betinget af de nævnte institutionelle reformer og således tage kandidatlandenes befolkninger som gidsler i kampen for større magt til de nuværende medlemsstater.
Fru formand, at bekæmpe traktaten, fordi den er for lidt europæistisk og integrationsfremmende, kan bidrage til at styrke den anti-europæiske kritik og mistroen over for ændringer, der godt nok er begrænsede, men som går i den rigtige retning: en mere demokratisk union, men i stand til at regulere de økonomiske processer med henblik på at sikre lighed og samhørighed, mere forbundet med retsstaternes værdier og tættere på borgerne.

Randzio-Plath
) Fru formand, mine damer og herrer, udkastet til traktaten indeholder med god grund en udvidelse af den fælles beslutningsprocedure for Europa-Parlamentet. Det er principielt glædeligt ud fra et demokratisk-politisk synspunkt. Jeg må dog konstatere, at der på væsentlige områder, som er vigtige for, at det indre marked fungerer, ikke er sikkerhed for en udvidelse af den fælles beslutningsprocedure. Det gælder i særdeleshed for industripolitikken, for bank- og finanssektoren og for skattemæssige spørgsmål. Det ville virkelig være godt, hvis samordningen fungerede mere effektivt på dette område, også for beskæftigelsens skyld. Her skal der ske en forbedring.
Det er i det hele taget beklageligt, at der i traktatudkastet ikke er fastlagt helt konkrete instrumenter. Lige så vel som for Den Monetære Unions funktion burde der også have været instrumenter til en bedre samordning af de økonomiske politikker. Det er derfor ud fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik's synspunkt af stor betydning, at vi i mellemtiden alligevel finder frem til en europæisk strategi for samarbejde og samordning inden for den økonomiske politik.
Vi skal konkretisere Den Økonomiske Union og sikre dens funktion. For at gøre det, er det i særdeleshed nødvendigt, at Europa-Parlamentet bliver inddraget, og man må insistere på, at artikel 103 bliver konkretiseret, om nødvendigt også via en interinstitutionel aftale frem til næste traktatændring. Når alt kommer til alt, er det, vi ønsker, en økonomisk politik inden for Den Europæiske Union, som er effektiv og demokratisk legitimeret og på den anden side tager hensyn til beskæftigelsen. Man skal huske på, at den manglende samordning af de økonomiske politikker i årene fra 1991 til 1995 førte til et væksttab på 3 % til skade for beskæftigelsen i Den Europæiske Union. Det har vi ikke råd til! Selvom Amsterdam-traktaten heldigvis ikke førte til nogen tilbageskridt i den økonomiske politik, så må vi alligevel sige, at der mangler et samspil mellem de vigtige politiske områder økonomi, beskæftigelse og finans- og monetær politik. På den baggrund er det vigtigt, at der på dette område gennemføres en udvidelse af Fællesskabets beføjelser, en konkretisering af dets instrumenter og flertalsafgørelser ved den næste traktatændring.

Green
Fru formand, Den Socialistiske Gruppe stemmer i dag for Amsterdam-traktaten og opfordrer kraftigt de nationale parlamenter og - hvor det er relevant - Unionens befolkning, via folkeafstemninger, til at stemme for. Min gruppe har hele tiden haft to prioriteter i forbindelse med denne traktatændring: For det første at den mere hensigtsmæssigt skal opfylde unionsborgernes behov, interesser og håb, og for det andet at den skal forberede Unionens udvidelse.
Vi her i Parlamentet kender og er dybt involverede i Den Europæiske Unions komplekse beslutningsprocedure. Vi her i Parlamentet kræver institutionel sammenhæng og sund fornuft, og vi indser også, at den nuværende traktat er mangelfuld på dette område. Vi anerkender de traktatændringer, som blev indført i Amsterdam i form af en udvidet brug af kvalificeret flertal og fælles beslutningstagning på en række områder og i form af andre mindre institutionelle ændringer, men vi, som er så dybt involverede, indser også, at der ikke er gjort nok for at skabe en beslutningsstruktur, der er velegnet til over 20 medlemsstater. Derfor fastholder vi i forbindelse med afstemningen i dag, at en udvidelse ikke er mulig uden yderligere institutionelle ændringer.
Dette er ikke kun Parlamentets, men også Kommissionens holdning, og det er også flere EU-medlemsstaters erklærede holdning. Vi bør også være klar over de fordele, som traktaten medfører, og det betydelige fremskridt, som den betyder med hensyn til at genskabe forbindelsen mellem Europa og den europæiske befolkning.
Siden juni har vi været engageret i yderst spegede drøftelser om, hvordan vi kan gennemtvinge en ny runde institutionelle ændringer. Jeg tvivler ikke på, at dette er vigtigt, men det er næppe sådan noget, der overbeviser folk uden for Parlamentet om, at vi interesserer os for den dagsorden, som de fleste taler om. Så hvis vi ønsker, at traktaten ratificeres i hele Europa, og det antager jeg, at vi gør, så lad os i det mindste gøre det klart, hvad traktatens fordele er. Lad os glæde os over beskæftigelsesafsnittet, som jeg håber vil få sin første, grundlæggende struktur på det særlige beskæftigelsestopmøde i Luxembourg i denne uge. Lad os glæde os over de nye beføjelser til bekæmpelse af forskelsbehandling, som jeg efter min rundrejse i Unionen i løbet af de seneste par måneder må sige generelt er blevet modtaget med glæde, især her i dette Europæiske År mod Racisme. Lad os glæde os over fremskridtet i forbindelse med lige muligheder, miljø, folkesundhed og forbrugerbeskyttelse. Lad os glæde os over udviklingen i forbindelse med gennemsigtighed og åbenhed, det reducerede antal beslutningsprocedurer, styrkelsen af kampen mod svig og det forbedrede toldsamarbejde.
Dette er en lang og betydningsfuld liste. Nogle hævder, at offentligheden er dybt skuffet over Amsterdam-traktaten. Andre hævder, at den larmende tavshed omkring traktaten siden juni beviser, at det var en tam forestilling. Måske betyder det snarere, at offentligheden ikke er bange for traktaten. Som vi her i Parlamentet har måttet sande, anses godt nyt ofte for intet nyt. Jeg håber, at Unionens borgere vil betragte traktaten som ganske vist beskeden, hvad angår institutionelle ændringer, og med behov for ændringer inden udvidelsen, men i det store hele som en traktat, der på en alvorlig, men udramatisk måde beskæftiger sig med de ting, som optager borgerne mest. Jagten på arbejdspladser, sammenhængen i samfundet, beskyttelsen af vores planet, udvidelsen af borgerrettighederne, åbenhed og demokrati - min gruppe stemmer for den dagsorden.

Brok
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil på vegne af min gruppe gerne takke de to ordførere for deres kloge betænkning, som samler Parlamentet. Vi vil støtte denne betænkning og dermed også anbefalingen om at ratificere Amsterdam-traktaten.
Denne traktat har imidlertid ikke opfyldt målet om at forberede udvidelsen. Den opfylder betingelsen om, at vi skal indlede drøftelserne, men sikrer ikke, at vi kan afslutte dem. Det skyldes i særdeleshed, at den nødvendige effektivitet til at foretage en udvidelse med 5, 10 eller 11 medlemslande ikke er til stede på grund af den utilstrækkelige udbygning af princippet om at træffe afgørelser med kvalificeret flertal.
Når ØKOFIN-rådet siger, at der ikke skal konkurreres på skatter og afgifter, så har det ret. Det ville imidlertid være bedre at indføre princippet om flertalsafgørelser i skattepolitikken for at nå frem til de nødvendige harmoniseringer på de nødvendige områder. Det samme gælder for strukturpolitik-området og for den umulige situation på udenrigshandelspolitikkens område, for blot at nævne nogle få væsentlige punkter. Vi bør ikke kun gennemtvinge disse institutionelle reformer på næste regeringskonference, som skal afholdes inden næste udvidelse, men vi skal også lægge vægt på, at områderne retlige og indre anliggender, som er blevet lagt ind under Fællesskabet, efter den i traktaten fastlagte periode på fem år bliver overført til flertalsafgørelser/fælles beslutningstagning.
Vi har ikke så meget brug for nye kompetenceområder inden for Den Europæiske Union. Det, som vi har brug for nu, er instrumenterne til at udnytte de kompetenceområder, vi allerede har, på en fornuftig måde. Det vil vi gøre klart og gennemføre ved at bruge traktaten til det formål. Men vi skal selvfølgelig ikke kun tale om de negative aspekter.
Vi skal gøre opmærksom på aftalen om, at områderne i den første søjle, hvor Rådet træffer beslutninger med flertalsafgørelser, fremover vil være omfattet af den fælles beslutningsprocedure til gavn for Parlamentet. Det anser jeg for at være et væsentligt gennembrud for Parlamentets rettigheder. Parlamentet er nu endelig kommet med på lovgivningsområdet i Den Europæiske Union. Den eneste virkelige undtagelse er landbrugs- og fiskeripolitikken, både hvad angår lovgivning og budgetpolitik, og det skal revideres i næste omgang for også at skabe ligeberettigelse på dette område.
Vi må konstatere, at forholdet mellem institutionerne på sigt vil blive ændret på grund af Parlamentets ret til at vælge formanden for Kommissionen. Fremover vil stats- og regeringscheferne gøre sig overvejelser om, hvilken formand, der er flertal for her. Det vil betyde, at dette arrangement bliver politiseret og vil også til en vis grad påvirke det fremtidige forhold mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet. Jeg tror, at det er noget, vi skal arbejde med.
Noget af det, som jeg har hørt fra enkelte udvalgs betænkninger, bør man overveje endnu en gang. Det drejer sig ikke om, at vi får ethvert fagområde med specielle ordninger med ind i traktaten. Vi har brug for færre specialordninger, men vi har til gengæld behov for en forenkling af traktaten for at få alle politiske områder ind under de samme regler. Vi skal ikke stræbe efter en kæmpestor traktat, men snarere efter en mindre traktat. Vi skal på sigt nå frem til en forfatning, for det er den eneste måde til virkelig at komme videre på.
Denne traktat giver mulighed for, at de grundlæggende sociale og borgerlige rettigheder kan blive til et grundlag for vores lovgivning, som kan prøves ved domstolene. Det er et stort fremskridt! I næste omgang vil vi også gennemføre individuelle klagemuligheder for vores borgere på basis af de grundlæggende rettigheder, men dette første skridt er et stort og positivt skridt, som vi skal sørge for at udnytte godt. Med indføjelsen af et socialt kapitel og et beskæftigelseskapitel i traktaten er Den Europæiske Unions sociale dimension blevet en realitet. Nu er det op til os her i Europa-Parlamentet at gøre brug af disse instrumenter. Domstolen er, i modsætning til fru Roths opfattelse, blevet styrket i denne traktat og det, at store dele af politikken for retlige og indre anliggender, nemlig alle områder, som har at gøre med at fastlægge normer og standarder, er kommet ind under Fællesskabet, er et gennembrud for EU og mod det mellemstatslige Europa, og dette arbejde skal vi fortsætte med.
Hvad angår udenrigs- og sikkerhedspolitikken har vi fået nye instrumenter og nye procedurer. Hvorvidt de udgør et reelt fremskridt, må vise sig i praksis. Når jeg ser på planlægningsenheden og ser, hvordan der i nogle medlemslandes regeringer tales om, at det kun bliver et COREPER-arrangement, hvor landene er repræsenteret med hver en person, så er det ikke noget fremskridt. Denne planlægningsenhed må ikke blive et mellemstatsligt arrangement på ambassadørniveau eller derunder; det skal være en reel fællesskabsløsning med fuld inddragelse af Kommissionen, ellers kan det ikke føre til noget godt resultat. Vi vil være opmærksomme på, at der bliver lagt et sådant godt forslag på bordet, og Parlamentet vil ikke godtage andet.
Vi kommer ikke længere med den hidtidige metode med regeringskonferencer. Europa skal præges i en politisk dialog, og må ikke blive bremset af kritiske personer på embedsmandskontorerne i de nationale ministerier. Kun på den måde kan vi skabe en nyordning i Europa, og det skal vi arbejde frem mod.

Pasty
Fru formand, kære kolleger. Den debat, vi begynder på i dag om Amsterdam-traktaten, er i høj grad politisk og overhovedet ikke institutionel, idet Europa-Parlamentet paradoksalt nok i kraft af traktaterne er totalt udelukket, selv i en rådgivende funktion, fra ratificeringsproceduren, selvom alle anerkender, at det har spillet en ikke ubetydelig rolle i arbejdet omkring Regeringskonferencen.
Ordførerne fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, fru Méndez de Vigo og hr. Tsatsos - som jeg gerne på min gruppes vegne vil rose for deres arbejde af høj kvalitet - når frem til en overordnet positiv vurdering af Amsterdam-traktaten, som de anbefaler medlemsstaterne at ratificere. Et meget stort flertal i vores gruppe godkender denne anbefaling.
Det er ganske vist rigtigt, at resultaterne fra Regeringskonferencen er meget beskedne i forhold til de ambitiøse mål, der var sat for denne. De institutionelle spørgsmål om sammensætningen af Kommissionen og stemmevægtningen i Rådet undgik man, og de få fremskridt, der blev gjort inden for FUSP er helt utilstrækkelige til at give Unionens udenrigspolitik virkelig troværdighed, da der jo også mangler enhver udsigt til et fælles forsvar. På den anden side kan Parlamentet glæde sig over udvidelsen af anvendelsesområdet og en forenkling af proceduren for medbestemmelse, indføjelsen af et kapitel i traktaten om beskæftigelsespolitikken og en større integrering af Schengen-aftalen i Fællesskabet, en forhåndsgodkendelse af proceduren for et forstærket samarbejde, da denne nu også anerkendes af traktaten.
Vi ønskede, at denne procedure for et forstærket samarbejde ikke i fremtiden bliver anvendt på en overdrevent restriktiv måde som følge af en utidig anvendelse af vetoretten, der er anerkendt hos medlemsstaterne. Disse fremskridt begrunder, at der bliver givet en positiv udtalelse om Amsterdam-traktaten, men vi bør derudover fortsætte med at arbejde for, at den institutionelle reform så hurtigt som muligt igen bliver sat på dagsordenen sådan, at den - og det er absolut nødvendigt - træder i kraft, før den første udvidelse.
Dette krav er fundamentalt, hvis vi ønsker, at et EU udvidet med elleve nye stater reelt bliver til en politisk enhed, der er fast besluttet på at befæste sig på den internationale scene og at opfylde sine borgeres stærke forventninger, hvad angår beskæftigelse og vækst. Hvis vi med andre ord ønsker et politisk EU, som ikke bare er et stort marked og et økonomisk område administreret af simple forvaltere, til hvem de forskellige politiske områder har uddelegeret sine politiske beføjelser.
For at når dertil er det nødvendigt med en politisk vilje; den kan man ikke lovgive sig til. En sådan vilje kan ikke undgå at medføre, at befolkningerne og regeringerne bliver bevidste om de udfordringer, EU må tage op ved indgangen til det 21. århundrede. Indtil nu har EU bestående af De Seks og efterhånden udvidet til De Femten formået at klare den udfordring, der bestod i at forlige de befolkninger, der bekæmpede hinanden under Den Anden Verdenskrig, for derefter at begrænse den sovjetiske ekspansionisme, der var årsagen til nye kunstige opdelinger af vores kontinent. De nye udfordringer er også farlige; det drejer sig blandt andet om globaliseringen, der truer med at sætte spørgsmålstegn ved de sociale modeller, vi benytter os af.
Det skal også lykkes os at genforene Europa, hvilket nødvendigvis må ske via en bekræftelse af en ny solidaritet inden for den økonomiske og politiske samhørighed, men også hvad angår et fælles forsvar. Lad os håbe, når vi først har fået oprettet ØMU, at beviset for resultatet af et ægte politisk samarbejde i et genforenet Europa vil komme til at gælde for alle og enhver.

Spaak
Fru formand, hr. rådsformand, hr. kommissær. Først vil jeg gerne takke de to ordførere fru Méndez de Vigo og Tsatsos for deres analyse af Amsterdam-traktaten, som udgør begrundelsen i deres dokument.
Det er så meget mere beklageligt, at den resolution, der er kommet ud af analysen, ikke er på højde med deres overvejelser. Hvis man fra første punkt forpligter medlemsstaterne til at ratificere traktaten, bliver det mere til en befaling end en afbalanceret overvejelse, hvilket traktaten helt sikkert fortjente. Hvem kan benægte, at der bliver plads til tvivlen ved en sådan vurdering?
Skulle det være nødvendigt i denne forsamling at minde om, at Parlamentet i adskillige resolutioner meget klart har defineret de nødvendige prioriteter, der skal opfyldes, før den udfordring, en udvidelse, som grundlæggende vil ændre Unionen, vil være, idet vi ligeledes skal tage højde for gennemførelsen af ØMU og Agenda 2000?
Atten måneders forhandlinger har ført til en middelmådig og skuffende tekst, der har givet fremskridt på områder, hvor man ikke havde forventet det: starten på en social- og arbejdsmarkedspolitik, menneskerettigheder, lige muligheder for kvinder og mænd, beføjelser til Europa-Parlamentet og en fremlæggelse af dramatiske ligegyldigheder om det altafgørende! Manglen på indledning til Amsterdam-traktaten - og det er en nyhed - viser i mere end foruroligende grad de femten medlemsstaters manglende evne til at sammen at definere EU's mål for det tredje årtusind i en tid, hvor ti stater banker på vores dør for at deltage i et projekt, hvis mål, midler og værdier man ikke længere kan huske.
Hvad angår den institutionelle reform, der allerede er nødvendig i dag med femten medlemmer, og som bliver uomgængelig med tyve medlemmer, indrømmer Rådet sin manglende handlekraft ved at forsikre os, at det vil gøre det bedre i morgen.
Det ser ud til, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, det vil sige Unionens ansigt udadtil - der viste sig at fungere utroligt dårligt i eks-Jugoslavien og også andre steder i verden - har fået tildelt forbedrede mellemstatslige instrumenter; men som det understreges med brutal realisme i resolutionen, afhænger deres effektivitet i øvrigt af hver enkelt stats gode vilje, da de alle råder over vetoretten, det perfekte anti-EU våben.
Hverken de indre anliggender, det retslige område eller det forstærkede samarbejde, som også er underlagt vetoretten, giver grund til ekstra optimisme.
Mine kære kolleger, den holdning, som et flertal af dette Parlament i eftermiddag vil give udtryk for at ved sige "ja« til denne tekst som næsten enstemmigt anses for at være utilstrækkelig, er ikke mere værd end en strategi, der kunne bestå i efter topmødet i Luxembourg at stemme for at kræve, at samme topmøde klart gav udtryk for sine intentioner med hensyn til Unionens fremtid. Havde vi gjorde det, ville vi have benyttet os af punkt 19 i Méndes de Vigos og Tsatsos' resolution, Parlamentet ville have udnyttet sine rettigheder, og vi ville have udført et politisk arbejde.
I morgen vil det være tid til overvejelser og en ekstra indsats. Lad os håbe, det bliver med en Kommission, der er mere på tæerne, et Råd, der er mere enigt om et fælles mål og et Parlament, der påtager sig rollen som pioner og inspirator for et europæisk samarbejde.

Puerta
Fru formand, jeg vil gerne udtrykke min anerkendelse af det veludførte arbejde og af de to prægtige ordføreres dygtighed, såvel Méndez de Vigo som Tsatsos. Men når det er sagt, må jeg sige, at denne debat skuffer mig, at den har nogle yderst belevne karakteristika. Det må siges, at når der ikke er resultater, blomstrer metaforerne, og hr. Méndez de Vigo var særligt brillant og elegant med metaforen om kroen og vejen, denne metafor af Cervantes, fordi betænkningen er lavet ud fra filosofien om fremskridtet. Der er altid fremskridt.
Og jeg kunne ønske mig en anden form for debat. Naturligvis ikke demagogisk, ikke opportunistisk, men derimod selvfølgelig politisk og ansvarsfuld. En debat, der ikke nødvendigvis taler for et bundet ja fra Parlamentets side, en debat, der kan ende med et ja, et nej, en stemmeundladelse, en ansvarlig vurdering på basis af det ansvar, som borgerne har givet os. Og derfor vil jeg kort skitsere min gruppes holdning til traktaten og dernæst til betænkningen.
Hvad angår traktaten, mener vi, at revisionen fra Amsterdam objektivt set er en fiasko. Subjektivt set udgør den en skuffelse, som andre institutioner har delt med os. Hvorfor? Fordi traktaten ikke i tilstrækkelig grad omfatter det sociale, ej heller reguleringen af markedet i forhold til vigtigheden, jeg siger ikke af det økonomiske, men af det monetære og af den monetære logik. Fordi søjlerne for udenrigspolitik og retlige og indre anliggender ikke får den mindste smule karakter af fællesskab, som var nødvendig på dette politiske tidspunkt. Især fordi den institutionelle revision, der er nødvendig før udvidelsen og hovedformålet med Amsterdam-topmødet, ikke gennemføres med de minimumsmål, der er påkrævede. Og desuden - og det er blevet sagt her i salen - fordi den metode, der fortsat har været metoden til udformning af traktaten, er en diplomatisk metode med en mellemstatslig logik, der er langt fra borgerne og endda fra deres repræsentative parlamentariske institutioner.
Betænkningen, der teknisk set er meget god, vurderer især og på en særlig måde de positive aspekter og relativiserer de negative, selvom jeg erkender, at der er vigtige kritikpunkter. Den foreslår en fællesskabsmetode, og det er vi enige i. Men det er ikke traktatens vision. Det er et fremtidsforslag. Og endelig anbefaler den medlemsstaterne at ratificere traktaten. Og politisk forekommer det mig overdrevet, at et Parlament, der ikke har ret til at afgive udtalelse desangående, en ret som medlemsstaternes regeringer har nægtet det, nu føler sig forpligtet til at anbefale, at en så utilfredsstillende traktat godkendes. Derfor beder vi, idet vi støtter os til erklæringen fra tre regeringer - den belgiske, den franske og den italienske - om, at der først tages de nødvendige skridt til udvidelsen, og at der opnås vigtige aftaler med Europa-Parlamentet, med de nationale parlamenter og med borgerne i Den Europæiske Union.

Aglietta
Fru formand, jeg tror, at gennem vedtagelsen af dette forslag til beslutning vil EuropaParlamentet føje et nyt kapitel til dets tradition for konformisme i forhold til regeringerne og dets opgivelse af at spille en rolle som politisk initiativtager i den europæiske opbygningsproces. I disse timer adlyder vi et ritual, som i sin tid og i sit oprindelige indhold er påtvunget os, fordi det var nødvendigt for de regeringer, der underskrev denne traktat, som vi kan kalde ufuldendt, regeringer, der, for at tilfredsstille eventuelle parlamenter og offentlige meninger, der var genstridige, utilfredse og dårligt informerede, har brug for at benytte den positive holdning, der ligger i Parlamentets vedtagelse, som i øvrigt er fuldstændig irrelevant, da den ikke har politiske konsekvenser.
I realiteten stemmer vi for at forære vores regeringer en avisoverskrift: "Europa-Parlamentet siger ja til Amsterdamtraktaten« eller "Ny vigtig etape i den europæiske opbygning«. Vi ved alle, at sandheden er en anden, vi ved alle her i Parlamentet, at Amsterdam-traktaten ikke når nogen af mål, som regeringerne selv havde sat sig. Vi ved, at Den Europæiske Union ikke vil kunne klare chokket ved udvidelsen, og at Den Monetære Union vil komme i fare, hvis ikke dens institutioner får en anden balance og funktion.
Bortset fra fraværet af enhver vision og ethvert perspektiv, hvilket gør denne traktat til den mindst ambitiøse af alle de traktater, som efterhånden har markeret etaperne i den europæiske opbygning, bortset fra den berettigede kritik, som vi har hørt i næsten alle udtalelserne fra de kompetente udvalg, tror jeg, at denne traktat er et godt udtryk for den nuværende situation i Europa. En krise i integrationsforløbet, en fremherskende tendens til gennationalisering, en stillen spørgsmålstegn ved nogle af de grundlæggende principper og ved nogle klare, erhvervede roller, som Kommissionen og Domstolen spiller, trods det, som hr. Brok siger, en farlig russisk roulette med udvidelsen, som, hvis den blev gennemført under de nuværende institutionelle forhold, ville sanktionere Unionens manglende beslutningsevne.
Nogle af os har i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål søgt at foreslå Parlamentet en mere politisk vej, en mindre konform vej, som hænger bedre sammen med forestillingen om parlamentarisk uafhængighed. Vi har søgt at foreslå at udsætte udtalelsen, for, inden vi afgiver en udtalelse, fra Det Europæiske Råd i Luxembourg at anmode om og søge at opnå et tilsagn om, at der, inden nye lande tiltræder, iværksættes og gennemføres de institutionelle ændringer, som ikke blev foretaget i Amsterdam, som i øvrigt tre af Unionens regeringer allerede kræver. Ikke blot har man ladet denne anmodning falde bort, men indføjelsen af et udvandet politisk indhold i form af forsigtige anmodninger til regeringerne har måtte overvinde en usædvanlig fjendtlighed og en virkelig overraskende behandling af ordførerne, for ikke at tale om den hårde modstand mod en hvilken som helst ændring især fra de tyske medlemmer af de to store grupper, som har anført de pågældende grupper i det ædle forehavende at fjerne enhver politisk ambition hos Europa-Parlamentet.
Vi har således oplevet en uforståelig afvisning af holdninger, som traditionelt har været ufravigelige for Parlamentet, på grund af en realistisk tankegang, efter hvilken et hvilket som helst initiativ, som ikke er populært hos regeringerne, ikke engang kan forsøges. Det er, hvad vores ordførere i månedsvis har gentaget for os.
På baggrund af dette angreb på selvstændigheden i Parlamentets funktion undrer den politiske skrøbelighed i Tsatsos og Mendez de Vigo-betænkningen ikke. Det er en tvetydig tekst, uden nogen politisk vision om Europas fremtid ud over regeringernes krav om en god gennemførelse af traktaten, uden en tilbundsgående vurdering af vurderingerne fra Amsterdam.
Fru formand, for at bruge et engelsk udtryk, er det i aften "pisken, der bestemmer de disciplinerede troppers afstemning«, og der kommer ingen overraskelser. For os står der imidlertid kun tilbage at stemme imod, for at vidne om modstanden mod dette forslag til beslutning, der ligger så langt fra de idealer, ud fra hvilke den europæiske udfordring opstod, og mod den sammenrotningsproces, der har skabt den, idet vi er overbeviste om, at den rigtige måde at leve op til vores mandat er at optræde som tjenere for Europa og dets demokratiske vækst, og ikke som regeringernes talsmænd.

Saint-Pierre
Fru formand, mine kære kolleger. Lad mig først rette en tak til de to ordførere - og det er ikke bare for at overholde skik og brug - fru Méndez de Vigo og Tsatsos, som under et ofte vanskeligt arbejde med fyrighed har forstået at forsvare deres opfattelse af tingene. Jeg må dog indrømme, at vores holdninger, som fra starten var meget langt fra hinanden, undervejs har nærmet sig en smule, men desværre ikke tilstrækkeligt til, at vi kan stemme for deres betænkning.
Jeg vil først tale om indholdet. Jeg kan ikke gentage tit nok, at Europa-Parlamentet, desværre, ikke har beføjelser til at ratificere traktater. Vores opgave er derfor udelukkende politisk, hvilket burde give os en noget bredere vurderingsmargen. Jeg må dog desværre konstatere, at ordførernes arbejde fra starten af har været styret af den slutformulering, de for enhver pris ønskede at give videre, og det endda uden at fremhæve de enorme huller, der er i traktaten. Jeg er stadig overbevist om, at et mere kritisk arbejde ikke ville have været uforeneligt med en opfordring til de nationale parlamenter om at ratificere, hvilket vi støtter.
Vi erkender, at betænkningen, hvad angår forbindelsen mellem den institutionelle reform og udvidelsen, er blevet mærkbart forbedret. Efter den institutionelle fiasko i Amsterdam er det uacceptabelt, at Europa-Parlamentet ikke kaster al sin tyngde ind til fordel for en sådan reform før enhver udvidelse. For uden en sådan risikerer vi ikke blot at forsinke udvidelsen, men også at bringe Unionens funktion og overlevelse i fare. Men i betænkningen genfinder vi ikke denne vilje i Parlamentet til at ville anvende hele sin indflydelse.
De garantier, der gives i den henseende i protokollen om institutionerne, der er vedlagt som bilag til Amsterdamtraktaten, er også utilstrækkelige. Det forholder sig sådan, at de spørgsmål, vi stillede for nogle måneder siden på dette område, stadig er aktuelle. Mon ikke det efterhånden var på tide at sige det rent ud, at en udvidelse ikke kan lade sig gøre på en tilfredsstillende måde uden en enorm institutionel reform af Unionen, og at der er behov for, at Den Økonomiske og Monetære Union suppleres med betydelige fremskridt i retning mod en politisk Union, hvilket vil sige en Union inden for økonomi, skattepolitik og social- og arbejdsmarkedsforhold?
Med hensyn til formen, der sammenføjer grundlaget forekommer den generelle tone os at være på tilbagetog i forhold til de holdninger, Parlamentet udtrykte for atten måneder siden, og det beklager vi. Jeg henvender mig til de to ordførere angående den politiske opfattelse for at forbedre resultatet en lille smule ved at acceptere enkelte ændringer. Men det drejer sig frem for alt om en strategi. Europa-Parlamentet bør på et tidspunkt holde op med at være vedhæng til begivenhederne og bryde den navlestreng, der binder alt for mange af os fast til holdninger, der udelukkende er vores nationale regeringers.
Hvorfor skal vi her lige før Rådets møde i Luxembourg give grønt lys til regeringerne ved fra nu af at bakke op om Amsterdam-traktaten, når vi ved, at der går en lige linje fra denne til åbningen af officielle forhandlinger om udvidelsen? Hvorfor skal vi udtale os i dag, når alle de nationale parlamenter spiller på tidsplanen for at lægge deres strategi så godt til rette som muligt? Jeg er som fru Spaak og fru Aglietta stadig overbevist om, at det ville have været bedre at give vores udtalelse om traktaten i begyndelsen af 1998, hvilket ville have givet os mulighed for at lægge pres på topmødet i Luxembourg og udtale os med sagkundskab om sagen.
Ordførerne har ikke fulgt os på dette punkt. Jeg beder dem i det mindste - og vi vil fremsætte en anmodning herom - at acceptere et af de ændringsforslag, der sigter på at styrke resolutionens punkt 4. Det var, hvad jeg, på vegne af gruppen ARE, havde af at fremføre af politiske overvejelser for denne forsamling.

Berthu
Fru formand, betænkningen fra fru Méndez de Vigo og Tsatsos anbefaler medlemsstaterne at ratificere Amsterdam-traktaten på trods af dens mangler. Men hvilke er disse mangler? Er de uden konsekvenser?
Man beskylder først traktaten for ikke at tilpasse Unionens institutioner til den kommende udvidelse, men vi kan sagtens udbedre denne fejl i løbet af de kommende år. Derimod er der en anden og meget mere uigenkaldelig fejl, som bør få os til at afvise Amsterdam-traktaten. Den forøger det samlede demokratiske underskud i EU, idet den forsøger at fratage de nationale demokratier deres beføjelser uden, at der på EU-niveau eksisterer en kontrol af tilsvarende værdi.
Fejlen har ikke noget at gøre med utilstrækkelig udvidelse af medbestemmelsen sammen med EuropaParlamentet, som man under tiden hører, for en sådan medbestemmelse kan kun være fuldt ud demokratisk, hvis der fandtes et europæisk folk. Dette er ikke alene ikke tilfældet, men man kan også tvivle om, at befolkningerne i EU har denne påståede vilje til en integration i fuld fart frem mod målet, det vil sige til en fusion - som betænkningen alligevel gør så stort et nummer ud af.
Udgangspunktet i Amsterdam-traktaten - der mangedobler antallet af tilfælde med medbestemmelse eller flertalsafgørelser i Rådet, der formindsker de nationale parlamenters rolle, og som bekræfter fællesskabsrettens forrang, selv i afledt form, over de nationale forfatninger - forekommer i denne situation fuldstændig kunstig og uden sammenhæng med de faktiske samfundsforhold. Her ligger roden til reelle demokratiske underskud.
De, der taler for Amsterdam-traktaten, vil vædde på, at man kan overføre kompetencer til de EU-institutioner, der ikke er demokratiske nok, idet de håber, at de engang i fremtiden vil være i stand til at rette dette forhold. Men har man virkeligt overvejet, at den dag kan være langt væk, og at den måske aldrig kommer! Det er et meget risikabelt væddemål!
Enten opbygger man omgående et demokrati i EU og tilfører det betydelige magtbeføjelser - men enhver her ved, at det er umuligt - eller også ser man situationen i øjnene og opbygger Den Europæiske Union på grundlag af de nationale demokratier, men under alle omstændigheder skal man gøre en ende på de farlige manøvrer, som Amsterdam-traktaten foreslår os.
Det er derfor, vi fremsætter appellen »SOS demokrati«. Det er også derfor, vi, for Europas befolkningers velfærd, afviser at ratificere denne ulovlige traktat, og for Frankrigs vedkommende, kræver en folkeafstemning.

Martinez
Fru formand, der er mange forskellige ting i Amsterdam-traktaten.
Man finder for eksempel hykleri, først og fremmest med et kapitel om beskæftigelse, når der reelt findes 20 millioner arbejdsløse i EU; og angående sociale forhold, når EU faktisk har 40 millioner fattige. Man kan også finde afledninger i traktaten, først og fremmest teleologiske. Unionen sætter sig alle mulige mål: økonomiske, monetære, sociale, inden for forsvaret, de almene frihedsrettigheder, inden for strafferetten, civilretten og selv inden for immigration, for også den kan man EU-behandle ved hjælp af jokerartiklen 235, der giver Europa-Kommissionen mulighed for ubegrænset at udvide sine beføjelser.
Dernæst er der de institutionelle afledninger med styrkelsen af Kommissionsformandens post og endda en forøgelse af Parlamentets magt! Parlamentet, der kan fastsætte vilkårene for dets medlemmers magtudøvelse. Vi har netop overværet et optrin, hvor fru McKenna skulle bede om undskyldning for at have vovet ikke at have respekt for den europæiske føderalismes ypperstepræster, det vil sige topfunktionærerne!
Til den teleologiske gren føjes den teologiske, der viser sig ud over politigrenen. Amsterdam-traktaten, det er politi, straffe, kontrol og sanktioner, bortset naturligvis fra grænserne, over hvilke immigrationen skyller ind!
Den tredje søjle, som er den tredje forhindring for friheden, overlader Bruxelles kompetence til at straffe! Man kan nu selv fastsætte de grundlæggende elementer for overtrædelser, sanktionerne. Derudover er der Europol, som er EU's FBI. Nu mangler vi bare at finde en europæisk Edgar Hoover, og så kan jagten på de nationale hekse begynde.
Straffene udføres imod staterne. I tilfælde af en grov og vedvarende krænkelse af demokratiet, kan man fratage en stat stemmeretten. Hr. Ford og hans venner kan påberåbe sig artikel F1 mod en national regering i Frankrig, der nægter en kolonisering af befolkningen på sit eget landområde.
Og som kronen på værket, toppunktet, prikken over i'et står der i Amsterdam-traktatens artikel 13: "Denne traktat er indgået for en ubegrænset varighed«. Selv i Stalins sovjetiske forfatning fra 1936 havde man taget højde for en ret til udmeldelse! Hvad skal et folk gøre, hvis det ønsker at melde sig ud! Der vil blive repressalier! Hverken Sarajevo i Jugoslavien, iboerne i Nigeria, De Forenede Stater i 1860 eller Sovjetunionen underkendte denne regel! Der findes ingen lykkelig føderalisme!
Lad os altså som de sidste frie personer og som de sidste repræsentanter for befolkninger, der ønsker at overleve sig selv, kl. 17.30 stemme imod »Amsterdam-indhegningen«, og til de franske medlemmer, der stemmer for, vil jeg sige, at sagen under alle omstændigheder ender med at blive indbragt for nævningeretten i Bordeaux!

Poos
Fru formand, mine damer og herrer. Jeg skal først gratulere Dem med kvaliteten i betænkningen om Amsterdam-traktaten, der er udarbejdet af fru Méndes de Vigo og Tsatsos på vegne af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål. Det er en væsentlig tekst, der placerer Amsterdam-traktaten i sin historiske sammenhæng og ud fra denne understreger de betydelige fremskridt inden for de tre søjler.
Jeg takker ligeledes formændene for udvalgene og de, der har udtalt sig på de politiske gruppers vegne, og som for et flertals vedkommende har anbefalet at godkende traktaten.
Jeg vil gerne især nævne den generelt positive tone i dette forslag, der gentager ånden fra den resolution, der blev vedtaget af Europa-Parlamentet dagen efter Rådets møde den 16-17. juni i Amsterdam. Udvalget om Institutionelle Spørgsmål anerkender reelt de vigtige fremskridt, der markerer underskrivelsen af traktaten den 2. oktober i Amsterdam, selvom den tilføjer, at der stadig er ting, der mangler at blive gjort, især hvad angår den kommende udvidelse. Dette er i øvrigt ikke blevet modsagt af de, der har underskrevet traktaten.
Formandskabet har allerede haft lejlighed til at udtale sig her om resultaterne af Regeringskonferencen, og jeg skal ikke vende tilbage til dette for at gå i detaljer. Jeg vil i øvrigt ved denne lejlighed gerne endnu en gang bekræfte, at den hastigt fremsatte kritik dagen efter mødet i Amsterdam - og Deres debat har bevist det - ikke kunne stå for en gennemgang af resultaterne, der var bare en lille smule opmærksom og objektiv. Det ser ud til, at jeg som tiden går, får ret i denne konstatering, og det glæder jeg mig over.
Forslaget til resolution, som ledsager betænkningen indledes med en anbefaling til medlemsstaterne om at ratificere Amsterdam-traktaten. Lad mig fremhæve det politisk vigtige i denne anbefaling fra Europa-Parlamentet, der som institution repræsenterer befolkningerne fra de medlemsstater, der er samlet i Fællesskabet, og hvorfra to medlemmer har deltaget i Regeringskonferencens møder. Dette viser klart, at Parlamentet i Amsterdamtraktaten ser en fortsættelse af den proces, der blev indledt med de tidligere traktater, og at Parlamentet med god grund betragter arbejdet med at skabe en politisk europæisk union som uafsluttet.
Som Parlamentet understreger det, vil denne nye fase i integrationen i EU kun føre til mærkbare resultater, hvis der gives udtryk for en klar politisk vilje til at nå et fælles udgangspunkt i Unionen. Nødvendigheden af dette fælles udgangspunkt er indlysende, nu mere end nogen sinde tidligere.
Til de ærede parlamentsmedlemmer, der har nævnt metoden for revision af traktaten, skal jeg sige, at proceduren ifølge artikel N kun kan udelukkes ved enstemmighed. Og enhver alternativ metode - og de findes - hjælper os ikke til undgå det reelle problem med de nationale parlamenters ratificering.
Amsterdam-traktaten skal hjælpe os til at imødegå mange udfordringer, som EU står over for. Den kommende udvidelse af Unionen udgør kun én af disse udfordringer. Det drejer sig jo også, og frem for alt, om at arbejde på at reducere ledigheden i EU, at styrke instrumenterne til at bekæmpe den store kriminalitet og narkotikaens svøbe og at forebygge de farer, der truer befolkningernes sundhed. Det drejer sig generelt om at nærme Unionen til borgerne ved at prioritere et kraftigt angreb på deres hverdagsbekymringer.
Jeg deler fuldt ud de overvejelser i forslaget, der går på, at fremskridt i integrationen i EU skal måles i lyset af fremskridt i Unionen, ikke bare som enhedsmarked, men også som værdisystem og i lyset af de forbedringer i livskvaliteten, som fremskridtene gør mulige. Jeg konstaterer med glæde, at Udvalget om Institutionelle Spørgsmål anerkender de fremskridt, der med traktatforslaget er opnået i den henseende med henblik på at udvikle politikken i Unionen i borgernes interesse.
Arbejdsløsheden griber mere end noget andet spørgsmål direkte ind i millioner af EU-borgeres liv. Med 18 millioner ledige i Unionen i dag bør den nye traktat på et højt niveau indsætte beskæftigelsen blandt Unionens mål og definere en EU-strategi for beskæftigelsen samtidigt med, at man lader det være op til medlemsstaterne at definere deres nationale beskæftigelsespolitik.
Fælles aktiviteter på unionsniveau vil snarere sigte på at udarbejde en strategi for at koordinere beskæftigelsespolitikken, herunder en godkendelse af retningslinjer for beskæftigelsen i lighed med de mekanismer, der allerede er gældende for Fællesskabets og medlemsstaternes økonomiske politik. Aktiviteterne omfatter endvidere en årlig evaluering af de tiltag, der er godkendt på nationalt plan. Det skulle ikke være nødvendigt at understrege den vægt, Rådet lægger på en hurtig og effektiv igangsættelse på EU-plan af instrumenter til at bekæmpe ledigheden og fremme beskæftigelsen i EU. Beviset er det ekstraordinære topmøde, stats- og regeringscheferne har afsat til dette spørgsmål i morgen og i overmorgen i Luxembourg.
Dette ekstraordinære rådsmøde vil netop omfatte helt præcise forslag til retningslinjer for beskæftigelsen, som udtrykkes i kvantitative og kontrollerbare mål. I øvrigt vil indarbejdelsen af aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken i traktaten, der opretter Det Europæiske Fællesskab, gøre det muligt at skabe et særligt socialt område og at udvikle en sammenhængende politik på EU-niveau og - det vil jeg gerne understrege - over for ansøgerlandene.
Inspireret af den samme tankegang, at tage større hensyn til, hvad der optager borgerne, styrker Amsterdamtraktaten mærkbart bestemmelserne om at beskytte borgernes sundhed. Disse bør opfylde nogle høje kvalitetsnormer, og beskytte borgerne som forbrugere og som beboere i et miljø, som skal forblive rent.
Idet den fri bevægelighed for personer allerede var indskrevet som mål i traktaten, der oprettede Det Europæiske Fællesskab, var det logisk, at aktiviteter, der har at gøre med asyl, visa, immigration og kontrol ved de ydre grænser, fra nu af hører ind under fællesskabsregler og procedurer. På samme måde er det vigtigt, at det, der allerede er opnået for nogle år siden i de medlemsstater, der hører under Schengen-systemet, og for hvilke den fri bevægelighed for personer fra nu af er en realitet, bliver integreret inden for Unionen.
Friheden til at bevæge sig rundt på et område uden grænser bør i øvrigt ikke nedsætte sikkerheden for de, der lever i Unionen. Kriminelle aktiviteter som terrorisme, forbrydelser begået imod børn, handel med narkotika og bedrageri standses ikke af nationale grænser. Amsterdam-traktaten fastlægger ligeledes, at samarbejdet mellem politistyrker, toldetater og andre af medlemsstaternes straffemyndigheder bliver udviklet for at forebygge og afsløre disse straffelovsovertrædelser. Europols operationelle styrker vil også blive betydeligt forbedrede.
De konkrete forbedringer, Amsterdam-traktaten giver inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og som Udvalget om Institutionelle Spørgsmål anerkender, skal naturligvis set i lyset af erfaringen. Enstemmighed forbliver reglen for FUSP, men de tilfælde, hvor Rådet kan fastsætte fælles holdninger eller igangsætte fælles handlinger med kvalificeret flertal er blevet udvidet med artikel J-13.
Rådet har analyseret situationen i sidste uge, ved at forberede nedsættelsen af en gruppe for planlægning og hurtig alarm, samt hvad angår integration i traktaten af, hvad der er opnået på Schengen-området. Institutionerne var ikke hovedtemaet på Regeringskonferencen, selvom resultaterne fra denne af mange er blevet vurderet til næsten udelukkende at være ændringer på det institutionelle område.
Ændringerne omfatter fremskridt, der bestemt er vigtige, hvoraf Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har nævnt nogle. Men mange vil opfatte dem som et nederlag udelukkende, fordi der hverken er opnået nogen aftale om stemmevægtningen i Rådet eller om Kommissionens sammensætning. Lad mig blot minde om - som et parantetisk indskud - at Europa-Parlamentet aldrig har formuleret præcise forslag, hverken om sammensætningen af Kommissionen eller om stemmevægtningen i Rådet.
Styrkelsen af Europa-Parlamentets beføjelser gennem medbestemmelsen og udvidelsen af Domstolens og Revisionsrettens beføjelser har ikke været omtalt tilstrækkeligt. Det går på samme måde med den nye procedure for et forstærket samarbejde, eller fleksibiliteten, der er fastlagt i traktaten. Jeg tror, det er på tide at sætte dette ind i sin rette sammenhæng. Resultaterne fra Amsterdam har klart vist, at andre institutionelle reformer er nødvendige før den kommende udvidelse. Det er den samme opfattelse, der præger protokollen om institutionerne, der er vedlagt som bilag til traktaten.
Men det vil være en fejl at måle resultatet fra Amsterdam i forhold til dette, lige som det vil være en fejl at isolere disse reformer i forhold til alle de øvrige tiltag, som det ville være en god idé at iværksætte for at lave en god forberedelse til udvidelsen. Jeg tænker her især på reformen af vores politik og driften af vores institutioner, uafhængigt af deres sammensætning.
Det er klart, at såvel Rådet som Det Europæiske Råd med interesse vil studere ethvert bidrag, Kommissionen og Parlamentet vil levere til debatten, for at sådanne reformer kan blive gennemført under de bedst mulige omstændigheder og uden at sinke udvidelsen af Unionen.
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne slutte mit indlæg af med at hilse Europa-Parlamentets resolution velkommen i håbet om, at Parlamentet kan intensivere sine kontakter med de nationale parlamenter. De udtaler Dem for en politisk opfølgning af debatten i medlemsstaterne med henblik på at få en hurtig ratifikation af traktaten. Dette forekommer mig at være så meget vigtigere i en tid, hvor det mere end nogen sinde tidligere er vigtigt at give den brede offentlighed en forklaring på de handlinger, der bliver foretaget på unionsplan.
Lad os med betænkningens egne ord sammen sørge for optimalt at udnytte resultaterne fra Amsterdam i EUborgernes interesser, eller med et citat fra Pauline Green, hvis vi ønsker, traktaten bliver ratificeret af de nationale parlamenter, må vi sørge for at fremhæve dens gavnlige virkninger.

Oreja Aguirre
Fru formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, jeg vil først og fremmest fortælle Dem, hvor meget det glæder mig at kunne deltage i denne debat om evaluering og ratifikation af Amsterdam-traktaten på basis af betænkningen for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, der blev forelagt af parlamentsmedlemmerne Méndez de Vigo og Tsatsos, som jeg lykønsker varmt med det udmærkede arbejde.
Beslutningsforslaget identificerer såvel med sin systematik som med sin helhedsanalyse, med sine overvejelser om det retlige fundament og især med den strategi, som foreslås, efter min mening præcist, hvad resultatet af Det Europæiske Råds møde i Amsterdam i virkeligheden er og repræsenterer.
Jeg vil også lykønske alle deltagerne, repræsentationerne fra de forskellige udvalg og alle de øvrige deltagere i dag og dem, der fortsætter videre, hvilket er betegnende for vigtigheden af en debat, som denne.
De ved udmærket, mine damer og herrer, at jeg under hele regeringskonferencen har delt overvejelser og også skuffelser og håb med Udvalget om Institutionelle Spørgsmål og med Parlamentet. Og der er aldrig gået to måneder uden, at jeg har været tilstede i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål for at høre meningerne, de forskellige gruppers og parlamentsmedlemmers holdninger, og også for at anskueliggøre Kommissionens holdning til hvert enkelt emne. Og De ved også udmærket, at jeg, den dag Det Europæiske Råds møde sluttede klokken tyve minutter i fire om morgenen, tog direkte fra Amsterdam til Bruxelles, og allerede klokken ti om formiddagen var jeg sammen med Dem for, naturligvis træt efter 18 timers møde og måske med en hast, der er uundgåelig på et sådant tidspunkt, at fortælle, hvad min reaktion var på traktaten.
Jeg udtrykte da - og på en vis måde har formanden for Rådet for et øjeblik siden kritiseret det, sandsynligvis med god dømmekraft, på grund af det, der kan ske ved forhastet at fremkomme med sådanne umiddelbare reaktioner - min personlige utilfredshed. Men jeg fortalte Dem også da, på et senere tidspunkt, og jeg gentager det nu, og jeg vil gentage det igen, om mit løfte, om Kommissionens løfte om at fortsætte det, der helt sikkert er en kamp, da Europa - det ved vi allesammen udmærket - ikke slutter i Amsterdam, og den umiddelbare fremtid er fyldt med begivenheder, der vil kræve al vores opmærksomhed.
Efter Kommissionens mening skal traktaten, mine damer og herrer, bedømmes for det, den i virkeligheden betyder. Efter vores mening, betyder den et væsentligt fremskridt på nogle områder, som er blevet fremhævet her, og i særdeleshed ville jeg fremhæve det, den betyder på borgerskabsområdet, i bredeste forstand. Den er utvivlsomt bekymrende på andre områder, særligt som et arbejde, der endnu ikke er fuldført og har mange løse ender, især, som det også er blevet understreget, hvad angår institutionerne og udenrigspolitikken.
I denne situation har vi tydeligvis flere muligheder: Én ville være ganske enkelt samlet at vise vores tilfredshed med traktaten. Den anden ville være at afvise den. Der har her været nogle erklæringer, nogle, der har meddelt, at de vil afvise traktaten, og der har været forskellige meget varierende tilkendegivelser: Fra fru Roth, der har fortalt os, at den er et uhyre af plastic, til andre, som fru Spaak, der har sagt, at det er en middelmådig traktat, andre, som hr. Puerta, der har sagt, at den er en fiasko, en skuffelse og desuden har tilføjet, at når der ikke er resultater, blomstrer metaforerne. Det er rigtigt, at det tydeligvis er en af de visioner og et af de perspektiver, der er omkring traktaten.
Nu er der jo, ved siden af dem, der ganske enkelt accepterer den uden nogen forbehold, eller dem, der afviser den, en tredje mulighed, der på den anden side er den, som betænkningen af Méndez Vigo og Tsatsos repræsenterer. Det vil sige, forpligte sig til fra nu af at finde løsninger på de resterende problemer, og til det formål skal der gøres en række ting.
På den ene side er det nødvendigt at skabe de institutionelle forudsætninger for udvidelsen. Det har praktisk talt alle sagt. Vi er ikke i øjeblikket i stand til at iværksætte udvidelsen, hvis de institutionelle ændringer ikke gennemføres. Sagen er, at disse institutionelle ændringer allerede blev overvejet i Maastricht, de var en af de væsentlige årsager til selve Amsterdam-traktaten, men siden har tingene fulgt andre veje og slået ind på andre stier, og dette problem er forblevet uløst. Det er altså nødvendigt at skabe de institutionelle forudsætninger for udvidelsen. Det er på den anden side også nødvendigt at tilpasse de politiske institutioner til en Union, som vil have en fælles valuta, hvis stabilitet vil være garanteret, så at sige, forfatningsmæssigt af Den Europæiske Centralbank. Og det er nødvendigt at have midlerne til at gennemføre - det er alle enige om, og hr. Spencer har sagt det for et øjeblik siden - en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som svarer til vores ambitioner og ansvar.
Som De vil kunne forstå, vil Kommissionen ikke på nuværende tidspunkt udtale sig om de forskellige ændringsforslag og om de holdninger, der gives udtryk for, og om kritikken - som jeg i mange tilfælde er enig i - ej heller om de protester, som er blevet udtrykt i forbindelse med teksten.
Efter min mening er det vigtige, mine damer og herrer - og hvad det angår, følger jeg de to ordføreres linje - at forsøge at få mest muligt ud af traktaten og på den anden side udnytte selve den institutionelle protokol til forberedelse af de nødvendige reformer.
Det forslag om at genoptage debatten, der er fremsat, og som jeg synes er en af de interessante og særligt skarpe dele af betænkningen, er Kommissionen politisk enig i, og den forpligter sig til at udarbejde den beretning, der omtales i forslaget. Og hvad det angår, vil jeg minde Dem om, at Kommissionen allerede i Agenda 2000 foreslår, at der straks - og det står i teksten - tages en politisk beslutning om stemmevægtningen i Rådet, som skal følge med nedbringelsen af antallet af medlemmer af Kommissionen før den første udvidelse. Og Kommissionen foreslår også, at der hurtigst muligt efter år 2000 indkaldes til en ny regeringskonference, der har til formål at gennemføre en gennemgribende reform af de traktatbestemmelser, der vedrører institutionernes sammensætning og funktionsmåde.
Det, som ikke bør ske for os, er det, der er sket for os denne gang. Det, vi ikke kan gøre, er at begejstres af en begivenhed, når vi så, i den sidste ende, ikke har tid til at løse de institutionelle problemer. Lad os se bort fra begivenheden, løse de institutionelle problemer stille og roligt, effektivt og beslutsomt, og når vi har løst dem, kan vi gå videre med udvidelsen.
På den anden side vil jeg også minde om, at Kommissionen har forpligtet sig til i juni at fremkomme med et ændringsforslag til beslutningen om komitologien. Og at gøre det i snævert samarbejde med dette Parlament og med Rådet. Vores mål skal være at udarbejde et forslag, der giver mulighed for at løse et problem, der allerede har eksisteret i mange år, og som ikke er blevet løst med indførelsen af den fælles beslutningsprocedure. Der er ingen tvivl om, at den fælles beslutningsprocedure har været et skridt i den rigtige retning, men det har uden tvivl været utilstrækkeligt, hvad angår løsningen af komitologiproblematikken. Det er et problem, der har eksisteret længe. Vi skal gå ind i det med beslutsomhed. Aftalen om modus vivendi fra 1994 kan ikke vare evigt, vi må give proceduren større effektivitet, og vi skal fuldt ud inddrage de nationale myndigheder under fuld hensyntagen til alle institutionernes rettigheder.
Jeg vil også sige til Dem, at jeg personligt er af den overbevisning, at det er nødvendigt at starte en debat om metoden til reform af traktaten. Det har mange af dem, der har talt her i dag, sagt. Det er klart - og det sagde formanden for Rådet for et øjeblik siden - at vi har en begrænsning, og det er artikel N: Der kræves enstemmighed til enhver ændring, ikke kun af artikel N, men også af en hvilken som helst anden artikel. Men jeg mener, at det er meget vigtigt, at såvel Parlamentet som Kommissionen kan fortsætte med at undersøge, hvilke veje, der kan gås for at ændre metoden til ændring af traktaten. Jeg synes, at vi har nået et punkt, hvor det system, som vi har haft i så lang tid, er forældet. Jeg tror, at det er nødvendigt at undersøge, hvilke andre veje, der er. Og som følge deraf venter der et meget vigtigt arbejde, som Kommissionen, Parlamentet og selvfølgelig Rådet kan udføre for at forbedre de eksisterende procedurer.
Jeg anser det for nødvendigt at indføre mere demokrati i proceduren, da den, omend ikke formelt, men alligevel på en måde, har en vis forfatningsmæssig karakter.
Og på den anden side skal også effektiviteten forbedres med tanke på udvidelsen. Naturligvis er hovedaktørerne i denne debat Parlamentet, Kommissionen, Rådet og regeringerne, og også medlemsstaternes parlamenter og det civile samfund. Den rolle, som det civile samfund har spillet og kontakten med de nationale parlamenter, er her blevet nævnt ved forskellige lejligheder - det har ordførerne gjort. Jeg synes, at dette er meget vigtigt. Det er nye toner. Jeg husker udmærket, da vi var forsamlede - jeg sad på disse bænke i 1990 - det var vist den 30. november, til den berømte Rom-parlamentskonference og alligevel ved De meget vel, at det mindste vi kan sige er, at det ikke var nogen stor succes.
Jeg mener, at vi skal undersøge, hvad det var, idet Europa-Parlamentet fuldt ud udfylder sin rolle - det kan det gøre meget bedre med de beføjelser, som det tildeles i henhold til i Amsterdam-traktaten - men samtidig også være opmærksomme på en dialog med de nationale parlamenter, som dette Europa-Parlament har. Og også en dialog med det civile samfund, for det civile samfund - det har De indset, og De har arrangeret nogle parlamentskonferencer, det har De gjort ved to lejligheder, og jeg mener, at det er noget, der bør understreges - det civile samfund kan ikke ignoreres, vi kan ikke leve i periferien, acceptere at disse ting udelukkende foregår i ambassadesekretariaterne, men heller ikke blot lade dem foregå i Europa-Parlamentet eller i Kommisionen. Det civile samfund skal deltage. Og det er derfor værd at lægge mærke til kvaliteten af de forslag, som vi har modtaget fra det civile samfund.
Kort sagt, mine damer og herrer, et det mange opgaver, vi har for os. En er, at fuldende det som er blevet lavet i denne traktat. Men også at være opmærksom på emner så vigtige som ledighed, et vitalt problem, det alvorligste og vigtigste problem, Europa har i øjeblikket. Vi står foran Det Europæiske Råds møde i Luxembourg om emner vedrørende den fælles valuta og udvidelsen, og jeg betror Dem min overbevisning om den presserende nødvendighed af at gøre fremskridt. Jeg beder Dem om - og, hvis De tillader det, opfordrer jeg til det samme, som hr. Méndez de Vigo - at vi ikke hænger os overdrevent i detaljerne i traktaten, som med sine gode egenskaber og sine mangler sandsynligvis er et instrument, hvormed vi kan fortsætte fremad.
Til sidst vil jeg appellere til dem, som mener, at vores borgere og vores stater kun har en fremtid i et Europa i fred, et solidarisk Europa, og at vi skal handle i overensstemmelse med denne overbevisning, med beslutsomhed og også på en vis måde med passion, med tapperhed og med tålmodighed, da kampen er vanskelig. Hr. Méndez de Vigo spurgte sig selv, idet han citerede Cervantes, om han var kro eller vej. Tillad mig, at jeg også tager fat i vores udødelige forfatter og siger til ham, at »troldmændene kan give os eventyret, men modet og kraften, det er umuligt«.

Schäfer
Fru formand, mine damer og herrer, med betænkningen fra Méndez de Vigo/Tsatsos kommer Europa-Parlamentet i dag med et vigtigt politisk budskab med hensyn til ratificeringen af Amsterdamtraktaten i medlemslandene. Det kan vi gøre som parlamentsmedlemmer med større selvbevidsthed, for EuropaParlamentet har forud for traktatændringen virket som motor for den fortsatte integration og vist vejen for de efterfølgende samtaler. Jeg tænker i den forbindelse på parlamentsmedlemmerne Bourlanges, Martin, Dury og Maij-Weggen. Europa-Parlamentet spillede en vigtig rolle i drøftelserne i forbindelse med traktatændringen - både med hensyn til diskussionerne og med hensyn til øget åbenhed. Vores tidligere formand Klaus Hänsch, den nuværende formand Gil-Robles og repræsentanterne Elisabeth Guigou og Elmar Brok spillede her en vægtig rolle. Europa-Parlamentet er vinderen, hvad angår resultaterne af traktatændringen. 75 % af lovgivningen er vi ligeberettiget med til at afgøre og fremover vælger vi også formanden for Kommissionen.
Der er klart, at Amsterdam efter Den europæiske Fællesakt og Maastricht var et topmøde, hvor man igen måtte nå frem til et besværligt kompromis mellem de nationale staters forskellige interesser. Der er slet ingen tvivl om, at det var skiftet fra konservative til socialdemokratiske regeringer i Storbritannien og Frankrig, der gjorde socialpolitik uden "opt out « og et beskæftigelseskapitel muligt. Hvis vi ser på omfanget af det, som blev opnået, kan vi allerede nu konstatere, at det er ret betragteligt. For det første er vi med indføjelsen af et særskilt beskæftigelseskapitel kommet længere med hensyn til samordning af medlemslandenes politik, med hensyn til at muliggøre tilskyndelsesforanstaltninger, også med en vis budgettildeling, og med hensyn til at oprette et beskæftigelsesudvalg. For det andet er aftalen om socialpolitikken blevet indskrevet i traktaten og forbedret. Vi har fået en aktiv mulighed for at omsætte ligestillingen mellem mænd og kvinder i praksis. For det tredje er den bæredygtige udvikling blevet optaget som et mål i traktaten og den miljøpolitiske målsætning er blevet inddraget i alle politikker i traktaten. Det gælder ligeledes for en udvidelse på sundhedsområdet.
For det fjerde: Indre og retlige anliggender. Vi har fået en udtrykkelig sikring af de demokratiske og retsstatslige principper på unionsplan og en garanti for de grundlæggende rettigheder med retsbeskyttelse gennem EFDomstolen. Vi har fået taget hul på anvendelsen af fællesskabsprocedurer på områderne asyl, indvandring, kontrol af de ydre grænser, tredjelandsstatsborgeres status og toldsamarbejde. Vi har endvidere opnået en tilnærmelse af procedurerne for regeringssamarbejdet til fællesskabsprocedurerne og dermed en præcisering af opgaver og beføjelser, ikke mindst, hvad angår kriminalitetsbekæmpelse. Jeg tænker her på styrkelsen af Europol.
For det femte: Udenrigspolitikken, hvor der er oprettet en identifikationsfigur i form af Rådets generalsekretær og sket en styrkelse af strukturerne via etableringen af en analyse- og strategiplanlægningsenhed samt en ny trojkakonstellation med deltagelse af EU-kommissæren. Finansieringen skal ske i overensstemmelse med de almindelige budgetregler i henhold til vores interinstitutionelle aftale. Der er taget skridt i retning af flertalsafgørelser inden for rammerne af de i fællesskab besluttede strategier, og så er frem for alt Petersberg-aftalen blevet integreret i EU's opgaver. Det er den ene side.
Den anden side er, og lad os sige det lige så åbent, at meget af det var for vagt. På mange områder, i særdeleshed hvad angår indre og retlige anliggender, men også udenrigs- og sikkerhedspolitik, blev der kun gjort få fremskridt og de tre søjler blev ikke overvundet. Europa-Parlamentet har udtalt sig til fordel for et træ som symbol på et voksende fællesskab i stedet for tre stive søjler. Det gælder også for de mangler, der er, med hensyn til samordningen af de økonomiske politikker og det forhold, at der ikke skete en generel indførelse af flertalsafgørelser med ligeberettiget inddragelse af Europa-Parlamentet i lovgivningsproceduren.
Men først og fremmest mangler der vigtige institutionelle reformer med hensyn til Rådet og Kommissionen. Vi må konstatere, at den Europæiske Union, som tingene er, endnu ikke kan udvides! Europa-Parlamentet vurderer alt i alt det opnåede kritisk - og det er med god grund! For en række af vores krav blev ikke gennemført. Men, netop når det drejer sig om den europæiske integration, må vi ikke vænne os til, hverken internt eller offentligt, at tage succeser stiltiende til efterretning, mens vi ikke mangler kritiske ord, når det drejer sig om de udestående aspekter. Det kommer vi ikke længere med i Europa! Og jeg må, også som fagforeningsmand, vurdere det opnåede til at være overvejende positivt. Derfor kan vi støtte det i Parlamentet. Det siger jeg også efter diskussionerne med de nationale parlamenter, som vi har hørt på her. Jeg siger det også efter diskussionerne med repræsentanterne fra ngo'erne. Det gav os kun signaler til at stemme for. Der har ikke været nogen signaler til dette Parlament, der gik ud på at afvise denne traktat fuldstændigt. Det vil for mig som talsmand for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe sige, at også vi her i dag vil give vores politiske samtykke.
Jeg vil bevidst komme med en kommentar til de tilråb, der kommer fra parlamentsmedlemmerne fra Gruppen De Grønne. Jeg beklager meget, at De vil stemme mod ratificeringen. Jeg skal erindre om, at nogle af jer allerede indbragte Maastricht-traktaten for den tyske Forbundsdomstol, og at andre har kæmpet mod jeres lands optagelse i EU. Det er utroværdigt, når man med store ord hilser den europæiske idé velkommen, mens man i et centralt spørgsmål flygter fra sit ansvar og forsagt siger nej.
Den Europæiske Union står i dag foran de vigtigste beslutninger i den næsten halvtredsårige integrationshistorie - traktatreformen i 1997, optagelsesforhandlingerne i 1998, euro'en i 1999 og det nye rammebeløb fra og med år 2000. Hertil har vi også brug for politiske visioner til yderligere institutionelle reformer, så Den Europæiske Union kan komme til at fungere bedre, ja for at den Europæiske Union i det hele taget kan fungere efter udvidelsen. Derfor skal reformerne finde sted før udvidelsen, men reformerne må ikke sinke udvidelsen. Under ingen omstændigheder!
Det er ikke cirklens kvadratur, men det kan heller ikke løses med de hidtidige metoder. Derfor er det vigtigt, at Europa-Parlamentet nu udarbejder politiske koncepter for de kommende integrationstiltag. Jeg havde på topmødet i Amsterdam, i centralbanken, lejlighed til ved siden af forhandlingerne at tale med journalister, embedsmænd og mange andre, fordi van Putten gav mig mulighed for det. Jeg har sommetider tænkt på, at hvis borgerne så denne type forhandlinger, ville de ikke længere kunne forstå Europa.
Det er vigtigt, at vi igen i højere grad gør Europa til en åben proces, til en intens debat og bidrager til i højere grad at delagtiggøre dem, som er blevet valgt til det i deres lande, det vil sige de nationale parlamenter såvel som Europa-Parlamentet, for at de nødvendige beslutninger ikke endnu en gang i løbet af en lang nat bliver bebyrdet med indenrigspolitiske problemer, eller så de institutionelle reformer ikke mislykkes på grund af nogle, der vil tage de nye demokratier i Central- og Østeuropa som gidsler for deres egne nationale interesser.
Europa, det er borgerne. Deres accept af Fællesskabet afhænger af, hvorvidt Fællesskabets politikker lykkes. På det punkt har Amsterdam-traktaten nogle fordele. Dommen fra EF-Domstolen angående kvindernes ligestilling er på denne baggrund en vigtig opmuntring. Det europæiske beskæftigelsestopmøde skal give praktiske resultater. Det må ikke strande på, at den tyske regering blokerer. Vi ved allesammen, at nationalisme beror på uløste europæiske problemer. Nationale problemer kan kun løses i fællesskab, altså på europæisk plan. Vi har derfor brug for en styrkelse af Den Europæiske Union, og med Amsterdam-traktaten bliver Den Europæiske Union styrket!

Bourlanges
Hr. formand, en fransk politiker, formanden Henri Queuille, der er smule glemt, men som dog fortjener at blive husket, om ikke for andet så for hans veludviklede kynisme, sagde, at politik ikke består i at løse problemerne, men i at lukke munden på de, der fremfører dem.
Jeg frygter, at Henri Queuilles skygge har lagt sig alt for kraftigt over Regeringskonferencen arbejde og Det Europæiske Råd i Amsterdam, for det er jo sandheden, at De har lukket munden på de, der rejste problemerne, ved at give dem noget på visse områder, hvad enten vi taler om stater, institutioner eller visse interessegrupper, ved at foreslå dem nogle ord her, hvor de ønskede noget konkret, eller ved at foreslå dem nogle målsætninger at arbejde hen imod der, hvor de ønskede instrumenter, der satte dem i stand til at handle, eller ved at foreslå alt muligt andet end handling, en slags generel besværgelsesformular. Men De har ikke løst problemerne, og det ved De godt.
Der var tre problemer, der skulle løses. Først demokratiseringen, og på dette punkt må jeg indrømme de fremskridt, der er blevet opnået. Dernæst uddybningen, det vil sige gennemførelsen af de institutionelle tiltag, der skulle gøre det muligt at give kraft og styrke til den politik, der blev proklameret i Maastricht, men som lige siden er forblevet tomme ord. I dette tilfælde har De spillet domino, De har mangedoblet procedurerne, men ikke ændret noget grundlæggende. Til slut, hvad angår det "massive« problem med udvidelsen, beklager jeg, hr. formand, at De sagde, det ikke var et afgørende mål i traktaten.
Hvordan vil det være muligt at få et EU med tæt ved 500 millioner indbyggere, tæt ved 30 medlemsstater og så politisk, kulturelt, økonomisk og administrativt heterogent som det, vi er i gang med at skabe, til at fungere? Der forblev De tavs. De er forblevet unyttige. De har ikke løst det afgørende problem. Der er nogle, der siger, at kopien fra Amsterdam intet er værd. Det mener jeg ikke. Jeg finder den middelmådig. Jeg mener, den falder uden for emnet, og som litteraturlærer må jeg sige, at en kopi, der falder uden for emnet ikke er tilfredsstillende.
Denne betænkning tager et udgangspunkt, som jeg i det væsentlige kan godkende ud fra, hvor vi står nu, og som kan beskrives i tre ord. At køre høsten hjem, for alt det, der er i grøften, er godt for soldaten, og den parlamentariske soldat kører høsten hjem ved at opfordre til at ratificere traktaten. At kritisere, især bruddet på parallelføringen mellem udvidelsen og den institutionelle uddybning. Ordførerne går ikke langt nok, men de går i den rigtige retning. Endelig at foreslå, og jeg tror, det er det væsentlige bidrag fra denne betænkning. Diplomaterne har lidt nederlag, og det er nu op til borgerne at gribe ind med hensyn til artikel N, det må jeg indrømme, men denne giver fuldt ud ret til smidighed. Dette er det væsentlige bidrag fra denne betænkning.
Så mine damer og herrer, derfor godkender jeg betænkningen ud fra, hvor vi er i dag, men det betyder ikke, at jeg giver en endelig kvittering til Rådet, som ikke har holdt sine løfter. Vi kan i øvrigt ikke se, hvordan det kan holde dem bedre i morgen!

Azzolini
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil først og fremmest tilslutte mig glæden over det arbejde, der er udført af hr. Méndez de Vigo og hr. Tsatsos. Jeg vil straks anerkende, at deres arbejde ikke har været let, da de har måtte leve med to modsatrettede følelser: at stemme for traktatudkastet eller ej. Faktisk kunne der med hensyn til denne traktat, som definerer nye politiske mål, som udstikker Unionens strategi for det tredje årtusinde, men, selvom den nævner problemerne, ikke løser dem, også være en fristelse, der faktisk er meget stærk, til at foreslå Parlamentet at stemme imod.
Endvidere tager ordførerne, efter min opfattelse med rette, afstand fra Parlamentets fravær ved de store politiske beslutninger i Den Europæiske Union, hvor man endnu en gang lader problemet med det demokratiske underskud, som bestemt ikke er ubegrundet, være uløst. I Unionens almindelige interesse, som imidlertid altid må være i overensstemmelse med borgerne, kan den politiske legitimering af de store valg ikke adskilles fra en mere direkte ansvarliggørelse af Europa-Parlamentet, som, blandt andet ved at have fået mandatet til det, bør stå direkte til ansvar over for borgerne. Men vores ordførere har ligesom os vurderet virkningen af en eventuel negativ stemme fra Parlamentets side, ikke kun på borgerne, men også i forhold til de vigtige mål, som vi har sat os med den nye traktat.
Vores afstemning er bestemt ikke bindende i juridisk forstand; alligevel er det en politisk stemmeafgivning, og Parlamentet, der er bevidst om den rolle, Traktaterne giver det, har pligt til at holde sig til sit eget område, som vi trods alt ikke finder uegnet eller utilstrækkeligt i forhold til de mål, som venter os.
Den sammenhæng i indstillingen, som vi finder i dokumentet fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, mangler efter vores opfattelse i artikel 12, sidste led, som vedrører Europa-Parlamentets hjemsted. Selvom jeg tilslutter mig den politiske legitimitet i et sådant krav, er det mig magtpåliggende at fremhæve, at valget af Parlamentets hjemsted træffes på regeringsniveau, hvilket i øvrigt mange af vores partigrupper har givet udtryk for. Endvidere vil jeg gøre opmærksom på, at en sådan artikel afviger fra den juridiske sammenhæng i dette dokument, og dermed fra den måde, et parlament bør optræde på.
Jeg vil gerne slutte dette indlæg med at erindre om det afsnit i Méndez de Vigo og Tsatsos-betænkningen, som i artikel 19 kræver, at politikken hæves op til at spille en mere afgørende og vigtig rolle i de kommende traktatreformer, med en mere direkte involvering af Europa-Parlamentet såvel som de nationale parlamenter. Det Europa, som vi møjsommeligt er ved at bygge op, bør kunne føles af vores borgere, som bør kunne drøfte, hvordan de kan indgå i udviklingsprocesserne; uden dem, uden deres tilslutning og deres overbeviste medvirken kunne der en dag gå uoprettelige tilbagegangsprocesser i gang. Det er derfor, at Parlamentets legitimerende funktion så hurtigt som muligt bør anerkendes af medlemsstaterne.

Neyts-Uyttebroeck
Formand, kolleger, beretningerne om topmødet i Amsterdam har overvejende været negative, og det indtryk er blevet hængende. Den nye traktat skulle være en målestok for ingenting eller kun et ganske lille skridt fremad, og det skulle næsten være uden betydning om den ratificeres eller ej. Dette negative indtryk, kolleger, skyldes først og fremmest, at der ikke blev opnået en institutionel aftale. Det ironiske er, at kommentatorer og observatører, der indtil da ikke har tillagt det institutionelle nogen betydning, pludselig ikke så noget som helst andet. Ordførernes opgave var derfor også vanskelig, men de har løst den eksemplarisk. En nøgtern, men korrekt analyse og evaluering af traktaten og en henstilling der indeholder, for at sige det med Jean Racine, "ni cet excès d'honneur, ni cette indignité«.
Deres omstændelige betænkning, 269 punkter på 72 sider, indeholder en fremragende analyse og evaluering af traktaten og underbygger helt appellen til ratifikation. Således som et flertal i min gruppe vil gøre det, støtter jeg appellen. Men lige så klart er det blevet, at hele det institutionelle arbejde først skal til at begynde, og at det skal ske hurtigt. Hurtigt for ikke at forsinke udvidelsen. Fordi, kommissær, kolleger, formand, denne udvidelse er den største udfordring, som Unionen nogensinde er blevet stillet over for i fredstid. En svag Union vil give efter under en sådan konfrontation og vil ikke kunne klare den. Deraf følger, at udvidelse og fordybning af Unionen absolut ikke udelukker hinanden, men tværtimod er komplementære. Jeg har i den senere tid lagt mærke til, hvordan der opstår en kløft mellem der mener, at de to ting udelukker hinanden. Jeg kan forestille mig, hvordan dette iagttages af dem, der hverken ønsker en udvidelse eller en fordybning. Derfor, kolleger, for at gøre det klart, at vi ønsker både en udvidelse og en fordybning, må vi øjeblikkeligt gå til arbejdet. Jeg er meget glad for, at ordførerne foreslår at gøre dette sammen med de nationale parlamenter. Jeg er en lille smule stolt over, at jeg under den foregående parlamentssamling har kunnet yde et lille bidrag hertil.

Herzog
Hr. formand, regeringerne havde som mandat for Amsterdam-traktaten at gentænke Unionen op til udvidelsen. Det har de ikke gjort. De har ikke demokratiseret disse institutioner, selvom der under pres fra folkestemningen og under hensyn til Europa-Parlamentets rolle er kommet nogle delvise fremskridt med i teksten. Der er ikke tale om et nederlag i forhandlingerne efter en dybtgående debat, men et nederlag, der skyldes, at man har afvist at tænke og at handle. Men hvad gør vi så nu?
Ordførerne beder Rådet indlede en mere troværdig institutionel reform fra og med begyndelsen af 1998, og det er godt. Men er vi så samtidigt nødt til at garantere Amsterdam, det vil sige, at lade vores medborgere tro, at det går fremad? Vores Parlament ville være meget stærkere og modigere, hvis det anbefalede de nationale forsamlinger ikke at ratificere teksten, som den er, så meget mere fordi regeringerne ikkehar sat den på dagsordenen for at løse de rejste problemer.
Det er ikke kun udvidelsen, der har brug for reformer, der er også den sociale og politiske krise og perspektiverne for enhedsvalutaen. Euroen kan ikke lykkes uden en meget dybtgående kulturel og demokratisk ændring af Unionen. Der er muligheder i euroen, men også store risici forbundet med den. Vi har behov for en social regulering af markedet, et samarbejde inden for de fælles politikker, og ikke bare en koordinering. Unionen, der er et område med mange regler, bør i langt højere grad blive et område for samarbejdsprojekter. Et hyklerisk nærhedsprincip bør gøre plads for en ansvarlig solidaritet, og til det formål har vi brug for fælles beføjelser, der er langt mere legitime og effektive.
At gøre Rådet ansvarligt, at diskutere politikken, at fastlægge borgernes ret til at kontrollere og tage initiativer, at rådføre sig med aktørerne i det civile samfund, det er alle forhold, der er påtrængende nødvendige. Vi søger ikke en genial institutionel Meccano på kort sigt. Vi ønsker at fjerne de skodder, der forhindrer et demokrati i Fællesskabet. Vi ønsker at gå tilbage til en solidarisk adfærd, og vi ønsker at give borgerne og alle de sociale og arbejdsmarkedets aktører mulighed for at gå til modstand, og hvis det er muligt, at vælge!

Voggenhuber
Hr. formand, mine damer og herrer, hvad angår det meget omtalte glas vand, som enten er halvfuldt eller halvtomt, så må det spørgsmål vel afhænge af, hvor tørstig, den der ser på glasset, er. Jeg kan forsikre Dem, at stats- og regeringschefernes tørst efter europæisk demokrati i Amsterdam var meget begrænset. Tørsten efter europæisk demokrati, efter en social grundorden i Europa, efter økologiske fremskridt må have været så lille, at nogle af dem syntes, at glasset var halvfuldt.
Jeg kan i hvert fald forsikre en af de tidligere talere, hr. Janssen van Raay, om, at et glas Mouton-Rothschild smager anderledes.
Det, som dette Parlament i dag vedtager med hensyn til Amsterdam-traktaten, er juridisk helt uden betydning. Det kritiseres af mange, og med god grund. Vi kan altså i dag kun byde vores vælgere på politisk smalkost, nemlig sandheden om Amsterdam-traktaten og om EU's fremtidige tilstand. Det er dette Parlaments eneste chance, eneste magt og eneste forpligtelse.
Men hvad er sandheden så? Er det ordførernes påstand om, at Amsterdam-traktaten er et skridt på vejen mod opbygningen af Europa, eller kommer vi ikke sandheden meget nærmere, hvis vi kigger i en anden betænkning, en meget diskret behandlet, en meget hemmelig betænkning, som også er opstået i dette Parlament, nemlig betænkningen fra Arbejdsgruppen "Regeringskonferencer« til Parlamentets formand? Heri hedder det: «Alt i alt er resultatet af den nye traktat, som ikke indeholder fremadrettede mål, kun et udtryk for de underskrivende parters valgkamp-prægede nationale og endda nationalistiske bestræbelser.« Kommer vi mon ikke sandheden meget nærmere, hvis vi følger denne betænkning, hvor det videre hedder: «Først og fremmest er Amsterdam-traktaten en eklatant og entydig fiasko i forhold til regeringskonferencens oprindelige mandat og til de tre akser, den blev bygget op om, nemlig en styrkelse af nærhedsprincippet inden for Den Europæiske Union, den institutionelle reform i en mere demokratisk og effektiv Union og styrkelsen af Unionens udenrigspolitiske handlekraft.«
Det kan godt være, at vi i dag kun kan tilbyde menneskene i Europa sandheden. Det er måske ikke meget, men mindre må det ikke være! Den bør vi i det mindste ikke også foreholde menneskene! For denne sandhed vil være det, som afgør, om vi finder en udvej ud af Unionens krise. Denne udvej må enten findes af dette Parlament, eller også vil ingen finde den. Det er Parlamentets opgave og her må det ikke fortie sandheden. Det må ikke sløre de nationale parlamenters nederlag.
Dagen i dag afgør Europa-Parlamentets skæbne. Med Amsterdam-traktaten er de nationale parlamenters skæbne allerede beseglet.

Vandemeulebroucke
Hr. formand, ærede kolleger, Saint-Pierre fra vores gruppe har allerede opridset, hvor for vores gruppe ikke kan støtte denne betænkning. Amsterdam var frem for alt en målestok for ingenting i forhold til de nødvendige institutionelle reformer. Men der er et yderligere problem. Unionen fører kun en dialog med enhedstater i Fællesskabet, uanset, at disse på mange områder ikke har nogen som helst juridiske beføjelser mere. I Belgien for eksempel er det kun delstaterne Wallonien og Flanderen, der hver for sig i henhold til grundloven har myndighed på områderne, budget, kultur, by- og landsplanlægning, miljø, videnskabelig undersøgelse, strukturfondene, transport og meget mere. Disse delstater er i henhold til grundloven blevet selvstændige med egen adresse, eget hjemsted, eget budget og egen styrelse. Men Unionen sender stadig sin faktura og protokoller til deres forældres gamle adresse. En Union, der ikke engang er i stand at få ændret en adresse, er strukturelt håbløst forældet. Derfor var Maastricht også på dette område en tabt chance, og Europa er os for kært til, at vi vil sige ja til denne betænkning.

Bonde
Hr. formand, med Amsterdam-traktaten får du og andre briter en skriftlig forfatning uden demokrati. Måske er det alligevel bedre at have et levende demokrati uden skriftlig forfatning. Og de andre 14 lande i EU får jo reelt en ny forfatning, en ny grundlov, nemlig den her lille bagatel, som skal erstatte den her lille bagatel, den danske grundlov. I det omfang unionsforfatningen er i strid med den danske grundlov, ved vi jo, at det er unionsretten, der har forrang. Det har Domstolen opfundet som princip, og det nye med Amsterdam-traktaten er, at det indskrives i protokollen om subsidiaritet. Her står der, at forholdet mellem national lovgivning og fællesskabslovgivning, som Domstolen har udviklet, ikke berøres, og der skal også tages hensyn til Traktaten om Den Europæiske Union, hvori det hedder: «Unionen tilvejebringer de nødvendige midler for at nå sine mål og gennemføre sin politik«.
Det er altså ikke et nærhedsprincip, men det modsatte. Det er princippet om unionsrettens forrang, også over nationale grundlove, som nu for første gang indskrives i selve traktaten, og derfor er det jo en ny skriftlig forfatning, som Storbritannien nu får for første gang i dit og andre briters liv. Er den grundlov, som vi får, så en smuk forfatning? Nej, det er det ikke, det er ikke en smuk forfatning med grundrettigheder indskrevet i første afsnit og med bestemmelser om institutioner og demokrati i de følgende afsnit. Det er en forfatning, hvor grundrettighederne og sociale rettigheder er medtaget, men de er spredt rundt i traktaten. Men grundprincippet er, at man eksporterer medlemslandenes grundrettigheder i de nationale forfatninger og ifølge praksis i Menneskerettighedskommissionen og -domstolen i Strasbourg til Domstolen i Luxembourg og til Unionens myndigheder, der skal handle i enstemmighed. I indhold er der tale om en forfatning, men i form er der tale om en almindelig international aftale. Jeg håber alligevel, at man i medlemslandene vil behandle den som en forfatningsændring og dermed give vælgerne mulighed for at få det sidste ord.

Muscardini
Hr. formand, den ny traktat sørger ikke for at løse problemet med institutionernes kompetencer og funktioner. De små skridt i retning af at forbedre de strukturelle forudsætninger for det europæiske demokrati vil aldrig kunne dække det demokratiske underskud, som vi i årevis har taget afstand fra, og som vi har kæmpet imod lige siden Maastricht-traktatens tid. Den nuværende institutionsstruktur er ikke længere i stand til på en passende måde at styre unionsprocessen. Den manglende gennemførelse af de institutionelle reformer indebærer nødvendigvis en forsinkelse af beslutningerne om Unionens udvidelse. Jeg deler den holdning, som Frankrig, Italien og Belgien indtager, der understreger traktatens utilstrækkelighed, når det gælder udvidelsen og gør de nye landes tiltrædelse betinget af den institutionelle udvikling.
Alleanza Nazionale ser en bekræftelse af den holdning, den i årevis har været talsmand for, ifølge hvilken enhver ny tiltrædelse uden reformerede institutionelle rammer, uden en politisk union, forværrer Den Europæiske Unions utilstrækkelighed operativt og beslutningsmæssigt. Regelhierarkiet er et problem, som traktaen lader uløst, og som ikke har et bureaukratisk aspekt, men berører fællesskabsakternes natur tæt. Hvem tilkommer det at beslutte i hvert enkelt tilfælde? Hvilke kompetencer kan overdrages til de udøvende organer? Hvem overvåger den uddelegerede lovgivningsaktivitet? Hvordan kan lovgivningsorganerne udøve denne væsentlige kontrolfunktion?
I protokollens regelsæt er indsat den sociale protokol, som giver Unionens socialpolitik større sammenhæng og enhed. Indføjelsen af protokollen er endnu ikke en politik; Fællesskabets historie er fuld af protokoller, chartre og erklæringer om de sociale rettigheder! En virkelig udvikling af socialpolitikken skete imidlertid kun i perioden med økonomisk udvikling og vækst i produktionen i vores lande i 1960'erne og 70'erne, og det betyder, at uden økonomisk ekspansion og uden forøgelse af bruttonationalindkomsten forbliver socialpolitikken en protokol over gode intentioner.
Med hensyn til udenrigspolitik, retspolitik og indenrigspolitik er vi langt fra begyndelsen på en virkelig politisk union, uden hvilken Unionen vil forblive præget af manglende balance i forhold til den fælles valuta, som ikke - selvom det er nødvendigt - kan løse problemerne med manglende balance og disharmoni i unionsprocessen. Amsterdamtraktaten er altså slået ind på vejen, har taget nogle få skridt i den rigtige retning, men vejen er endnu alt, alt for lang! Den modsvarer ikke vores forventninger og giver ingen forhåbninger til borgerne, og det beklager vi. I mødeperioden i oktober, under debatten om Unionens tilstand, slog vi fast, at Amsterdam har været en stor skuffelse; i dag vil vi tilføje, at vi gik glip af en chance. Vi finder, at Parlamentet endelig må se i øjnene, at det med større styrke må bevæge sig i borgernes retning, for ellers vil traktaterne forblive døde ord og den politiske union fremtidsmusik.

Marinho
Hr. formand, efter at være blevet underskrevet af Unionens udenrigsministre er den nye traktat ved at blive underkastet den sidste undersøgelse i de europæiske institutioner. Indtil i dag har den nye traktat levet beskyttet i dens skaberes favn, og dens indhold er blevet filtreret i specialisters og diplomaters taler, der i løbet af de sidste tre års mange gange selvmodsigende frem- og tilbageskridt har forsøgt at give nyt liv til den gamle Maastricht-traktat.
Men fra i dag vil teksten til Amsterdam-traktaten, der har nået myndighedsalderen, gå ud til hver enkelt af Unionens lande for at udsætte sig for den nationale debats risici og det derpå følgende ja eller nej fra borgerne i Europa.
Traktatens skæbne er derfor sat på spil efter den afstemning, som vi i eftermiddag skal foretage. Vi er blandt dem, der ønsker den en god fremtid; der derfor vil stemme for Europa-Parlamentets udtalelse; der ønsker den en hurtig ratificering, som skaber en stabiliseret institutionel ramme, med klare og varige regler, der kan møde de udfordringer, som de femtens Europa står over for.
Der må - efter vores synspunkt - altid være en balance mellem stabilitet og reform. Man bør hele tiden vurdere, hvad der bør prioriteres afhængigt af Europas historiske interesse. Efter vores synspunkt er det nu tid for stabilitet. Straks at presse en reform igennem af en traktat, der endnu ikke er blevet voksen, vil være det samme som at smide barnet ud med badevandet.
Derfor er ro vigtigere end bekymring. Og det er vigtigere at sørge for traktatens udbredelse og hurtige ratificering end at reformere en reformeret traktat. I mit land, hr. formand, siger man, at »travle katte føder blinde killinger«. Lad os ikke være blinde. Derfor er det nødvendigt, at vi overbeviser, før vi reviderer traktaten, før vi reviderer det reviderede.

Maij-Weggen
Hr. formand, Amsterdam-traktaten er modtaget af offentligheden med meget lidt begejstring. Det der havde skullet være en grundig ombygning af Den Europæiske Unions hus er resulteret i en mur her og et skur der og en pæn lille kvist i tillæg. Der er realiseret realistiske tilpasninger, men den nødvendige ombygning, der er nødvendig for udvidelsen og for at bibeholde en funktionsdygtig Union, er udeladt.
Hvad skal Europa-Parlamentet råde de nationale parlamenter til med hensyn til om de skal underskrive traktaten eller ej? Det er i sig selv positivt, at de nationale parlamenter, i det mindste nogle af dem, har spurgt om vores mening, og ikke vil overgå til godkendelse før de har hørt vores mening. Deraf fremgår det i øvrigt også, at forholdet mellem de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet er meget bedre end mange tror, og det er også godt, fordi vi har en række fælles interesser.
Samarbejdet mellem de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet vil i fremtiden blive stadigt større og stadigt mere nødvendigt for at forbedre det demokratiske indhold i Unionen. På det område kan vi heldigvis være lidt tilfredse, fordi der med hensyn til Parlamentets medbestemmelsesret vedrørende lovgivning er taget nogle vigtige skridt fremad. Det kan vi også takke mennesker som kollega Brok og tidligere kollega Guigou for. Faktisk kan vi sige, at der nu gælder en medbestemmelsesprocedure for 80 % af den europæiske lovgivning, og det er et væsentligt fremskridt.
Samtidigt er det naturligvis kedeligt, at demokratiseringen ikke er realiseret med hensyn til landbrugsbudgettet og landbrugslovgivningen, men på grund af det opnåede fremskridt, på grund af forbedringen af det demokratiske indhold er det klogt at sige ja til denne traktat. På den måde får man i det mindste den smule, der er opnået i Amsterdam, halet i hus.
Med hensyn til det øvrige kan vi desværre ikke være tilfredse. Der er opnået lidt med hensyn til borgernes rettigheder. Antidiskriminations-artiklen er med rette nævnt flere gange. Og også med hensyn til gennemskueligheden af institutionerne er der sket en lille fremgang, fordi Rådets protokoller fremover vil være offentlige. Og på det sociale område er der gjort fremskridt, men vi må se om det på beskæftigelsestopmødet i weekenden indholdsmæssigt vil være positivt eller ej.
Der er desværre opnået alt for lidt med hensyn til den interne sikkerhed og på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område. Den store mangel ligger på det institutionelle område. Det erkender faktisk alle. Det er også grunden til, at det i den gode betænkning af kollega Méndez de Vigo og kollega Tsatsos anbefales, at der på det område foretages en indhentningsmanøvre, det vil sige organisationen, inden nye tiltrædelser kommer på tale, således en ekstra runde for at sørge for, at der også på dette område skabes løsninger. Det er et godt forslag. Og så må det ikke foregå på den klassiske måde via en IGC, men på den normale Europæiske maner via forslag fra Kommissionen, via en henstilling fra Parlamentet og på grundlag heraf et resultat. Inden da er det faktisk uforsvarligt at foretage en udvidelse. Den Europæiske Union bliver noget rod, hvis vi foretager udvidelsen inden den slags institutionelle problemer er løst. I den ånd kan vi sige ja til traktaten, men vi må håbe, at de skridt, der faktisk skulle være taget i Amsterdam, vil blive taget i et senere stadium.

Collins, Gerard
Hr. formand, til næste forår afholdes der en folkeafstemning i Irland om ratifikation af Amsterdam-traktaten. I den debat, der går forud for folkeafstemningen, vil mine kolleger i det politiske parti Fianna Fáil og jeg selv føre en entusiastisk kampagne for et stort »ja«. Jeg håber, at det irske folk atter en gang vil bakke kraftigt op om mit lands fortsatte deltagelse i Den Europæiske Union, som de har gjort ved alle de tre tidligere lejligheder, hvor der har været afholdt folkeafstemning om Europa i Irland.
Jeg forventede, at medlemmerne af Europa-Parlamentet ville få mulighed for at stemme om de traktatændringer, der blev indført som følge af Amsterdam-topmødet. Hvis vi havde fået det, ville jeg have stemt for den nye traktat.
Jeg beklager meget, at Parlamentet ikke er blevet anmodet om at stemme direkte om indholdet af traktaten, men i stedet anmodes om at behandle indholdet af en længere udtalelse fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål. Det dokument, som Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har forelagt, burde have været begrænset til en enkel anbefaling af et ja eller et nej til Amsterdam-traktaten. Jeg håber, at vores procedurer ændres, så vi får lettere adgang til en sådan afstemning, når en lignende situation opstår efter den næste regeringskonference.
Betænkningen fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål indeholder mange elementer, som jeg er helt enig i. Den indeholder dog også bemærkninger, som jeg er dybt uenig i. Det er f.eks. ikke nødvendigt, at der i teksten klages over politikker, som ikke er omfattet af den nye traktat. Der er ingen grund til at tage spørgsmålet om Kommissionens sammensætning op igen. Dette spørgsmål blev drøftet udførligt forud for Amsterdam-topmødet, og efter min mening indtog stats- og regeringscheferne den rette holdning, da de besluttede at bevare den gældende praksis, hvorefter hvert land har ret til at indstille en kommissær.
For det andet anlagde stats- og regeringscheferne i Amsterdam det synspunkt, at der ikke var nogen tvingende grund til at involvere Parlamentet i forvaltningen af den fælles landbrugspolitik. Det nuværende system, hvor Kommissionen står for den daglige forvaltning af den fælles landbrugspolitik under Ministerrådets overordnede tilsyn, har fungeret tilfredsstillende og bør bevares. Stats- og regeringscheferne anlagde også det synspunkt, at det ikke var tvingende nødvendigt at have en fælles forsvarspolitik på nuværende tidspunkt, og den blev derfor ikke omfattet af traktaten, en beslutning, som jeg fuldt ud tilslutter mig.
Jeg kan ikke se, at det er nødvendigt at genoptage denne diskussion i forbindelse med den foreliggende betænkning. Af denne årsag, og af de øvrige årsager, som jeg allerede har nævnt, foreslår jeg, at man undlader at stemme ved den endelige afstemning om denne betænkning. Samtidig erklærer jeg på det kraftigste min støtte til Amsterdam-traktaten.

Afstemning
Dell'Alba
 - (FR) Hr. formand, jeg har allerede underrettet Deres kontor om dette punkt, og selvom jeg forstår de grunde, der har inspireret forfatterne til ændringsforslaget, så mener jeg dog alligevel, at en henvisning til en protokol, der, hvis jeg må sige det, er noget "gammel«, ikke er nødvendig på nuværende tidspunkt. Jeg vil derfor gerne bede om at få delt afstemning, idet første del af ændringsforslaget ord for ord er identisk med teksten fra Udvalget for Forretningsordenen. Jeg vil bede forsamlingen, og jeg vil lade det være op til den selv at vurdere, om at stemme om anden del på samme måde.
(Forslaget til afgørelse vedtoges)

Spencer
Hr. formand, hr. Pimenta er ophavsmanden til dette beslutningsforslag i Miljøudvalget. Han er på grund af sygdom i familien nødt til at være i Lissabon i dag, og jeg anmoder om Deres og Parlamentets tilladelse til at præsentere et mundtligt ændringsforslag på fire ord til præcisering af betydningen af punkt 2, så vi fra Parlamentets side kan styrke Unionens position i Kyoto mest muligt.
Jeg vil gerne have ordene »efter konferencen i Kyoto« indsat efter den indledende tekst »Opfordrer EU til«, så Kommissionens meddelelse for nylig bliver en bindende forpligtelse, der har vægt. Ved udarbejdelsen var det hverken hr. Pimentas eller Miljøudvalgets hensigt at indskrænke Kommissionens handlefrihed i Kyoto. Ved at tilføje ordene »efter konferencen i Kyoto« gør vi dette klart, og jeg håber, at Parlamentet herefter ser sig i stand til at støtte den reviderede tekst.
(Det mundtlige ændringsforslag vedtoges)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Macartney
Hr. formand, som De ved, er der på kontinentet en uheldig tendens til at blande England og Storbritannien sammen, selvom De og jeg føler, at der er en væsentlig forskel. Desværre har tjenesten begået en fejl i ændringsforslag nr. 41: Ordet »anglaise« i den oprindelige franske tekst er blevet oversat til »britisk«. Dette er yderst beklageligt. Jeg vil gerne have, at det føres til protokols.

Formanden
Vi skal sørge for, at alle sprogversionerne er korrekte, og at disse vigtige forskelle respekteres.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Walter
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at ændringsforslag nr. 45, som er blevet indgivet af os, i den tyske udgave i anden del skal hedde: "går ind for opretholdelsen af en samhørighedsfond« og ikke, som det fejlagtigt er blevet oversat: "kræver på sin side opretholdelsen af en samhørighedsfond«. Det er meget vigtigt, at ordene på dette sted bliver gengivet nøjagtigt, som jeg har sagt det, idet der ellers ville opstå problemer. Diskussionen i grupperne og også i Udvalget var meget intense. Det er vigtigt, at alle sproglige udgaver er formuleret på samme måde og på en korrekt måde.

Izquierdo Collado
Hr. formand, for at der ikke skal herske nogen tvivl, anmoder jeg om, at det er den spanske version, der gælder - det er den, der er blevet forhandlet - jeg kan læse den op, for den er meget kort: «Konstaterer, at Kommissionen foreslår, at Samhørighedsfonden bevares i sin nuværende form. Erklærer sig for tilhænger af, at der bibeholdes en Samhørighedsfond«.

Walter
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at det på dette sted skal være originalteksten i første del, der skal bruges. Her står: "går ind for opretholdelsen af en samhørighedsfond«. Det er den fælles tekst, som alle var enige om. Nu er den tyske oversættelse, som er foretaget af min ven Izquierdo Collado, igen blevet formuleret sådan, at der kunne opstå tvivl. Jeg insisterer imidlertid på, at ordlyden: "går ind for opretholdelsen af en samhørighedsfond« i anden del er den rigtige.

Formanden
Jeg forstår, at dette er vigtigt, men vi kan ikke diskutere sproglige aspekter på dette tidspunkt. Jeg har undersøgt og fundet ud af, at den oprindelige version var på engelsk. Vi skal derfor ifølge sædvanlig praksis sørge for, at alle sprog svarer til den engelske version.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

McCarthy
Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte en bemærkning til forretningsordenen, for jeg vil gerne komplimentere Dem for den tålmodighed, hvormed De har gennemført denne afstemning. Jeg må dog sige, at vi i udvalget behandlede 275 ændringsforslag til denne betænkning, og det lykkedes os at vedtage den næsten uden ændringer. Jeg er skuffet over, at I-EDN-Gruppen valgte at fremsætte ændringsforslag og anmode om opdelt afstemning og dermed tog Parlamentets kostbare tid. Det ville klæde dem bedre, hvis de deltog i udvalgsarbejdet og lagde deres energi og kræfter i det frem for at spilde Deres tid.

Reding
Efter lange forhandlinger er Forligsudvalget langt om længe nået frem til en aftale om det indre marked for posttjenester. Den drejer sig om at garantere en posttjeneste, der dækker overalt, og inden for den nødvendige liberalisering af dette marked at fastlægge, hvilke tjenester der skal være forbeholdt udbyderne af den almindelige posttjenesteydelse og hvilke områder, der ikke skal undtages, men være åbne for konkurrence. EU's kvalitetsnormer vil blive fastlagt i forbrugernes interesser.
Posttjenesten for offentligheden skal absolut være sikret, selv på et åbent marked. Visse områder vil blive forbeholdt posttjenesten for offentligheden: breve og pakker, der har en vis vægt, samt forsendelser, der er anbefalede, eller hvis værdi er angivet. I øvrigt tvinger denne beskyttelse udbydere af posttjeneste for offentligheden til at overholde visse kvalitetsstandarder, såsom tilstrækkeligt mange »kontaktpunkter« (postkasser), en rimelig hyppighed for tømning af disse og for udbringning af post, kontinuitet i serviceydelsen og tariffer, der gør det muligt for alle at benytte ydelserne.
Af hensyn til gennemsigtigheden kræver direktivet, at postfirmaer i deres regnskaber adskiller konti for reserverede tjenesteydelser fra konti for ydelser, der er åbne for konkurrence.
Beslutningen om liberalisering af den offentlige postservice og post over grænserne er blevet udskudt til 1. januar 2000, når Rådet og Parlamentet skal tage beslutning om at videreføre liberaliseringen af denne sektor.
Direktivet har til sidst placeret sig i en rimelig balance imellem den outrerede liberalisme, der praktiseres i visse dele af verden, og vores opfattelse af offentlige tjenesteydelser. De nye bestemmelser skal kunne garantere forbrugerne ydelser af den højeste kvalitet og til de mest konkurrencedygtige priser uden at sætte spørgsmålstegn ved den overalt dækkende service og de offentlige administrationer, der sikrer driften. Ud fra denne synsvinkel udgør det kompromis, Forligsudvalget har opnået, en acceptabel tekst, som derefter skal indarbejdes i de nationale bestemmelser uden at skade de strukturer, der har bevist, at de fungerer i Luxembourg.

Wibe
Efter min mening bør en deregulering af posttjenesterne ikke være genstand for diskussion overhovedet. Posttjenesterne i samfundet bygger på public service. Postvæsenet skal nå alle over alt. Storbybefolkningen skal være med til at subventionere postvæsenet i tyndt befolkede områder. Hvis der åbnes op for private overskudssøgende virksomheder inden for posttjenesterne, så vil det blot føre til, at de overskudsgivende virksomheder brydes ud. Gevinsterne tilfalder da private virksomheder i stedet for at subventionere de samfundsnyttige tjenester.
Det er med beklagelse, at jeg i dag bliver tvunget til at tage stilling til denne betænkning. Jeg ved dog, at ordføreren har gjort alt, hvad der står i hans magt for, så vidt som muligt, at reducere de negative effekter af dette forslag.

Wijsenbeek
Min gruppe har alvorlige indvendinger mod den nu fulgte procedure. Det kan godt være, at Rådet og Parlamentet som institutioner har opnået en høj grad af enighed, men alle involverede ved dog, at denne enighed ikke er opnået uden problemer. I første omgang fremlagde Kommissionen et forslag, der indeholdt en betydeligt større liberalisering end i den tekst, der nu foreligger til afstemning. Kommissionen har efter ti lange år med modstand fra statsmonopolerne i en række medlemsstater lagt sit trætte hoved i skødet og således forsaget sin opgave som den udførende instans af traktaterne og forsvarer af det frie indre marked.
For denne modstand fra medlemsstaternes side ligger der to overvejelser til grund:
så længe, der er et monopol, behøver man ikke at gøre noget ved ineffektivitet og posttjenesterne kan således anvendes til alle mulige uegentlige formål som uddeling af offentlige job og politiske belønninger; -i nogle medlemsstater, der har problemer med affolkningen af landdistrikterne, betragtes opretholdelsen af postkontoret som en social tjenesteydelse, der på en billig måde forsyner en ældende og aftagende befolkning i forskellige landsbyer med essentielle tjenester, der ellers skulle have været ydet af en administrations-social myndighed. Disse medlemsstater forbigår imidlertid, at for eksempel i Sverige og Finland går opretholdelsen af essentielle tjenester og privatiseringen af posten udmærket sammen. Det sker så ikke på bekostning af takster, der kan betragtes som tilskud fra tæt befolkede områder til tyndt befolkede områder.Både Rådet og Parlamentet forbigår den kendsgerning, at uanset hvad de også opretholder af reserverede sektorer, konkurrencen dukker alligevel op. Ikke alene vil kurertjenester, der kan arbejde billigere end de dyre posttjenester, i stigende grad være i stand til at omgå monopolerne, og erhvervslivet vil i tiltagende grad anvende dem, men samtidigt står det helt fast, at de liberaliserde nye telekommunikationstjenester som fax og Internet vil erstatte den traditionelle post, også for private brugere. Virksomheder, der nødvendigvis må gøre brug af fysiske transportjenester, som direct mail og postordreforretninger, vil hurtigt nå det punkt, hvor de simpelthen selv eller ved hjælp af andre udretter disse tjenester.
Som det mest uacceptabel for den liberale gruppe er fortsat forbudet mod grænseoverskridende post, der foregår på anden måde end via de officielle posttjenester, og dette til priser, der må kvalificeres som ågerpriser. Hermed syndes der i den grad mod princippet om det frie indre marked, at det alene af den grund ville være nok for os til at stemme imod. At ikke en eneste af medlemsstaterne har brugt dette som grund til at nedlægge veto, må ses som tegn på degeneration af idealet for den europæiske integration. Alle grupper og institutioner har vist, at den liberale gruppe har disse indvendinger. Jeg har selv udtrykkeligt nævnt dette over for hele forligsdelegationen under formandskab af fru Fontaine. Man burde i det mindste have givet os lejlighed til at ytre dette på et offentligt møde. Nu har vi ikke andre muligheder end at gøre det klart i en afstemningserklæring, at Rådet og Parlamentet ikke er så enige, som de store grupper og de store medlemsstater nu vil have os til at tro.
Betænkning af Fontaine (A4-0337/97)
Schlechter
Europa-Parlamentet har endnu en gang vist sin manglende evne til at forstå problemerne i de små lande. Ved førstebehandlingen havde hr. Fayot og jeg taget os den frihed at fremsætte et ændringsforslag, der tog hensyn til en frygt i juridiske kredse i Luxembourg, hvad angår de formelle krav, der stilles ved tilmelding af en udenlandsk advokat ved den kompetente myndighed. Ændringsforslaget blev forkastet, og det beklager jeg stadig.
Jeg er dog ikke desto mindre stadig overbevist om, at ethvert system for fri bevægelse af advokater skal defineres sådan, at det garanterer, at forbrugeren beskyttes under alle omstændigheder sådan, at denne kan være sikker på at opnå juridisk bistand fra en advokat, der er kvalificeret i retten i det pågældende medlemsland. Men dette mål kan ikke nås, hvis en medlemsstat ikke har ret til at kontrollere advokaternes viden inden for national ret. Jeg vil gerne endnu en gang fremhæve, at afstemningen om Fontaine-betænkningen ikke på nogen måde ændrer situationen for den mere end specielle situation, der gælder for Storhertugdømmet Luxembourg, der har en blanding af adskillige juridiske systemer. Således er den administrative og forfatningsmæssige ret afgørende inspireret af Belgien, mens civilretten og den kommercielle ret er påvirket af Frankrig og Belgien. Skatteretten har sin oprindelse fra den tyske skatteret, og afgørelser såvel inden for administration som inden for retskredse bygger på den tyske retspraksis.
Et andet problem består i, at Storhertugdømmet Luxembourg er et tresproget land. Således er sprogproblemet altafgørende for de advokater, der praktiserer i Storhertugdømmet.
Det er også nødvendigt at bemærke, at der er rigtigt mange EU-borgere med et eksamensbevis i udenlandsk ret, der for tiden er i gang med et juridisk praktikophold i Luxembourg, og som består eksamen efter praktikopholdet.
Derfor tror jeg, at det nuværende system gør det muligt for advokater, der er EU-borgere, at yde deres tjenester og uden problemer etablere sig i Luxembourg samtidigt med, at de bliver kvalificerede i at rådgive luxembourgsk ret.
Borgerne i Luxembourg forstår ikke, hvorfor man vil ændre denne situation med et direktiv, og derfor stemte jeg endnu en gang imod betænkningen. Jeg erkender i øvrigt, at fru Fontaine har gjort sig store anstrengelser for at forstå Luxembourgs problem, og derfor vil jeg gerne under alle omstændigheder sige tak til hende.

Verwaerde
For det første vil jeg gerne gratulere Nicole Fontaine med det fremragende stykke arbejde, hun har udført med dette forslag til direktiv behandlet efter proceduren for medbestemmelse.
For det andet er der grund til at glæde sig over den fælles holdning, som helt opfylder de ønsker, der blev udtrykt, da vi her i Parlamentet havde førstebehandling af forslaget. De ændringer, Ministerrådet har tilføjet, sætter ikke spørgsmålstegn ved den karakter, Europa-Parlamentet ønskede at give dette direktiv, og derfor har jeg stemt for beslutningen, der godkender denne fælles holdning.
Gennemgangen af denne tekst foretaget af Europa-Kommissionen, Rådet og Parlamentet er et godt eksempel på, at de tre institutioner roligt kan igangsætte de forhandlingsprincipper, der er gældende i Fællesskabets lovgivningsprocedurer, og nå frem til et meget tilfredsstillende resultat.
Jeg glæder mig så meget mere over det gode resultat, da teksten omhandler et meget vigtigt område sådan at forstå, at den bidrager til en effektiv installering af Den Europæiske Union og, mere præcist, til at konkretisere principperne for den fri bevægelse og den fri etableringsret.
Betænkning af Dell'Alba (A4-0345/97)
Lindqvist
Jeg har stemt ja til betænkningen. Der er gode muligheder for at samordne Europa-arbejdet ved øget samvirke mellem EU og Europarådet, særlig de to organers parlamentariske forsamlinger samt deres udvalg og delegationer. Det kan føre til et bedre forankret Europa-samarbejde og reducere unødigt dobbeltarbejde. Der burde gennemføres en bredere undersøgelse i fællesskab mellem de to europæiske institutioner om, hvordan dette samarbejde skal uddybes.
Betænkning af Jöns (A4-0352/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Waidelich og Wibe
Vi vil med denne stemmeforklaring understrege, at vi ved den endelige afstemning stillede os bag betænkningen. Den aftale, som efter medlemslandenes manglende evne i en række år til at nå frem til et direktiv er blevet forhandlet på plads mellem EFS, CEEP og UNICE, er af stor betydning for millioner af arbejdstagere i Den Europæiske Union. Derfor er det af største betydning, at Europa-Parlamentet i dets udtalelse bekræfter aftalen. Vi mener endvidere, at der er grund til, sådan som det sker i betænkningen, at gentage Parlamentets opfordring til Kommissionen om, at den skal sørge for, at der fremlægges et direktiv for øvrige atypiske arbejder.
Der er dog en række punkter i betænkningen, som vi ikke er enige i. Blandt andet mener vi, at betænkningen indeholder kritik, som ikke kan anses være helt sagligt korrekt, f.eks. den kritik, der fremføres i punkterne D, H, 4 og 6. Det drejer sig især om den kritik, som rettes mod aftalen med hensyn til mangler i fastlæggelsen af minimumsbestemmelser, mangler i aftalens rækkevidde og med hensyn til, hvad der kan anses være objektive kriterier.
Vi mener desuden, at kritikken mod artiklerne 3 og 4 i aftalen om socialpolitikken, sådan som den fremføres i punkterne 12 og 16, er uberettiget. Vi mener tværtimod, at de europæiske parters rolle i fremlæggelsen af bestemmelser for arbejdsmarkedet er af stor betydning for udviklingen af en europæisk social model.
Vi stiller os også principielt skeptiske til, at arbejdsmarkedets parter skal have rapporteringspligt til Kommissionen, sådan som det anføres i punkt 21, på et område, som falder under EF-ret.
Vi mener endelig, at det ikke er passende at fremlægge ændringer i selve rammeaftalens tekst, sådan som det sker i punkt 22. Det bliver specielt upassende, når man i betænkningen har ambitioner om at forsøge at lave sine egne fortolkninger af, hvad der kan betegnes som objektive kriterier og definere hvem, der er deltidsarbejdende. Trods disse indvendinger har der aldrig rådet nogen tvivl om, at vi ville stille os bag betænkningen ved den endelige afstemning.

Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater stemmer imod betænkningen af fru Jöns, på trods af at den indeholder mange gode elementer. Det er vigtigt, at Europa-Parlamentet presser på for at få lavet tilsvarende aftaler for ansatte i andre typer atypisk arbejde. Og det er positivt, at man gør opmærksom på de områder, hvor aftalen kunne have været bedre. Men den sociale dialog er en forudsætning for at skabe et mere humant og retfærdigt samfund og en Europæisk Union med et mere menneskeligt ansigt. Aftalen om deltidsarbejde er et vigtigt skridt fremad for etableringen af en social dialog på europæisk plan. Her i sin spæde start vil det kunne få katastrofale følger at forsøge at begrænse den. Det er derfor beklageligt, at Kommissionen i sit forslag til retsakt har lagt op til indgreb i aftalen. Man bør i stedet lade aftalen stå ved magt uden at ændre den, i respekt for de sociale partneres forhandlinger.
I forlængelse heraf er vi bekymrede over ordlyden i betænkningens punkt 17 og 19. Vi mener ikke, der er grund til bekymring over den måde, hvorpå den sociale protokol er indskrevet i Amsterdam-traktaten. Og der er efter vores opfattelse ikke noget umiddelbart behov for at udvide kredsen af sociale partnere ud over dem, som allerede er inddraget i den sociale dialog.

Elmalan, Pailler
- (FR) Der findes 24 millioner deltidsbeskæftigede i Den Europæiske Union, hovedsageligt kvinder, unge og de dårligst uddannede. Stigningen i deltidsarbejde har været særligt vigtig i enkelte lande som Nederlandene og Storbritannien, der har andele på mere end 25 % af det samlede antal beskæftigede. Alt for ofte pålægges deltidsarbejde af virksomhederne, det er ikke noget de ansatte selv vælger.
I rammeaftalen mellem arbejdsmarkedets parter i EU er det fastsat som det første mål at anerkende princippet om ikke-diskrimination mellem deltids- og fuldtidsansatte. Dette vil således bidrage til at forbedre deltidsarbejdendes vilkår, idet de får de bedste garantier. Men der er stadig alt for mange mangler og unøjagtigheder, især hvad angår manglende bestemmelser om lige behandling inden for social beskyttelse. Unøjagtighederne lader døren stå åben for diverse fortolkninger og giver især mulighed for alt for mange afvigelser af dårlige eller slet ikke definerede "objektive årsager«. Jeg glæder mig over, at Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender i betænkningen ligeledes har beklaget disse "diskriminerende afvigelser«.
Rammeaftalen lader til at være ubalanceret. Hvis den giver nogen garantier - begrænsede eller underlagt afvigelser - til deltidsansatte, opfordrer den også til fleksibilitet med hensyn til udviklingen af deltidsansattes arbejdstid. Ud fra dette synspunkt indgår den i Kommissionens henvendelse med henblik på Det Europæiske Råds møde om beskæftigelse i Luxembourg.
Vores gruppe er imod denne holdning, der sigter på en stor smidighed på arbejdsmarkedet, der udelukkende tilgodeser virksomhedernes interesser.
For at udvikle beskæftigelsen og forbedre de ansattes livs- og arbejdsbetingelser foreslår vores gruppe, at reduktion af arbejdstiden bliver et centralt emne på EU-topmødet om beskæftigelse for at give lønmodtagerne i EU det kraftige signal, de forventer.
Hvis man den 21. november i Luxembourg beslutter at åbne for perspektiverne i at reducere arbejdstiden, kunne dette ligeledes være et udgangspunkt for en fornyelse af det europæiske samarbejde frem mod et EU for fremskridt, fred og sikkerhed, som ville gøre sociale og beskæftigelsesmæssige fremskridt til motorerne i en ny form for udvikling.

Ribeiro
Rammeaftalen underskrevet af de sociale partnere har målsætninger, der er blandt dem, som vores gruppe tillægger stor vægt.
At bekæmpe den forskelsbehandling, som deltidsarbejdende er ofre for, og i øvrigt i dobbelt forstand ofre for, fordi de er kommet i den situation pga. en proces, der rammer dem, og at forbedre deres arbejdsbetingelser ligesom at insistere på frivillighed som grundlag for udviklingen af denne type arbejde, det er mål, som vi virkelig, og med al realisme, kæmper for.
Vi skal imidlertid ikke undlade at beklage, således som vi har gjort det i et fremlagt ændringsforslag, at princippet om ikke-forskelsbehandling af arbejdere på deltid har almindelige undtagelsesbestemmelser i aftalen, undtagelsesbestemmelser, der åbner for, at princippet ikke respekteres.
På den anden side kan vi ikke acceptere grundfilosofien, der repræsenterer stadfæstelsen af en såkaldt fleksibel organisering af arbejdstiden, hvilket i virkeligheden betyder en svækket tilknytning til arbejdsmarkedet en og styrket tendens til, at arbejdskraften gøres til en handelsvare. Og det, der kan ses som positivt i aftalen, udstrækkes ikke til andre former for arbejde, der indtil for nylig blev betragtet som atypisk.
Man kan sige, således som Jöns' betænkning giver udtryk for, at rammeaftalen er et første skridt i retning af at skabe en vifte af forholdsregler, der på det juridiske plan efterhånden kan fjerne den eksisterende forskelsbehandling. Det ville være godt, hvis det var således, men den er så tilbageholdende og tøvende, at man ved at acceptere den som et sådant - som et første skridt - løber den risiko at skabe illusionen om, at man er på rette vej, når man tværtom er på vej væk fra de arbejdendes interesser.
Heraf grunden til vores forbehold og til, at vi stemte, som vi gjorde.

Titley
Jeg støtter indførelsen af denne aftale, der blev indgået mellem arbejdsgiverne og fagforeningerne i juni i år.
Bekæmpelse af forskelsbehandling af deltidsbeskæftigede på arbejdspladsen, forbedring af deres arbejdsforhold samt fremme af deltidsarbejde og fleksible arbejdstider er målsætninger, der gavner mange mennesker, og noget, som vi helhjertet kan støtte.
Jeg accepterer, at ordføreren måske mener, at aftalen kunne omfatte andre arbejdsformer og endog socialsikringsordninger. Som britisk Labour-medlem mener jeg imidlertid, at vi bør støtte aftaler mellem de to arbejdsmarkedsparter, hvor vi kan. Aftaler, der indgås mellem dem, som skal gennemføre dem, har formentlig en større chance for at overleve og udvikle sig end ordninger, som vi politikere måtte udtænke på deres vegne.
Naturligvis kan vi have indflydelse på disse politiske områder i fremtiden. Men vi bør støtte arbejdsmarkedets parter i deres gradvise udvikling af politikker, som kan gavne vores medborgere på deres arbejdspladser. For mit vedkommende gør jeg det ikke tøvende, men helhjertet.

Bernardini
Hr. formand, kære kolleger. I juli udtalte vores Parlament sig i en resolution om at styrke den fællesskabsstrategi, der skal forstærke sikkerheden i luftfarten. Den tekst, vi udtaler os om i dag, udgør en del af denne række tiltag. I den forbindelse beder Udvalget om Transport og Turisme om, at man inden for luftfarten anvender, hvad der er gældende for søfarten.
Det, vi beder om, er, at instrumenter, der kommer fra tredjelande overholder de sikkerhedsstandarder, der stammer fra Chicago-konventionen samt OICA's (Organisation of international civil aviation) regler. Den Europæiske Union bør indtage en streng holdning på området. Vi ved, at mange fly ikke respekterer de mest elementære sikkerhedsregler. Beviset er, at der rent faktisk oprettes "bekvemmelighedslufthavne« for at undgå disse krav. Det kan vi ikke støtte, for vi kan ikke spille med den enkeltes sikkerhed.
Endelig ved vi ligeledes, at visse lande, især de mest udsatte, lider tab på grund af disse sikkerhedsregler. Vi må derfor udvikle et samarbejde om teknisk assistance til disse lande.

Caudron
Da jeg kender til vanskelighederne med denne type teknisk betænkning, vil jeg gerne rose vores kollega Trivino for sit seriøse arbejde. Jeg er enig i konklusionerne og elementerne i dette direktiv, der drejer sig om sikkerhed for fly fra ikke EU-lande.
Jeg mener som ordføreren, at vi fra nu af skal koncentrere os mere om luftfartsselskaberne end om lufthavnsmyndighederne. Jeg går ind for de kraftfulde elementer i direktivet, og jeg sætter pris på dets vilje til at lægge tvangsforanstaltninger på de bevillingshavere, der under tiden sætter fly i drift under risikable sikkerhedsforhold.
Jeg støtter de ændringsforslag, der er indført i den oprindelige tekst, og som sigter på at offentliggøre oplysninger om fly, der står ude af drift på landjorden.
Dette hensyn til gennemsigtigheden er rosværdigt og nødvendigt, og det bør gælde for alle og på alle områder. En forøgelse af gennemsigtigheden vil bidrage til påny at give borgerne tillid til de, der tager beslutningerne.

Van Dam
Stadigt flere lande unddrager sig deres pligt til at gennemføre og håndhæve internationale sikkerhedsnormer, fremgår det af beretningen fra Unionens luftfartseksperter af 11. marts 1996.Denne alvorlige forsømmelse, der også har kostet mange menneskeliv, skal bekæmpes aktivt.
De europæiske lande skal være tilbageholdende med at indgå luftfartsaftaler med tredje lande for at beskytte sine borgere. Det bør anbefales, at de slutter sig til den politik, der føres af USA, der kun indgår luftfartsaftaler, hvis myndighederne i det pågældende land kan garantere sikkerheden i deres luftflåde.
Konkurrencen i den europæiske luftfart får medlemsstaterne til at være for fleksible i forhold til upålidelige luftfartsselskaber fra tredjelande. Vi har derfor støttet SAFA-proceduren, som foreslået af Kommissionen.
Ved en formodning om, at sikkerhedsforskrifterne overtrædes, skal fly fra tredjelande kontrolleres i Unionen og om nødvendigt pålægges startforbud. På den måde kan Kommissionen undgå konkurrencepolitik mellem medlemsstaterne på bekostning af sikkerheden. Det er ønskeligt, at en medlemsstat gennemfører et rampcheck, hvis der foreligger alvorlige klager vedrørende sikkerheden, eller hvis der er begrundet mistanke om manglende sikkerhed.
I betragtning af det foregående har vi støttet ændringsforslagene til González Triviño-betænkningen. Særligt ændringsforslag 12, om offentliggørelse af startforbud, anser vi for at være et godt supplement til Kommissionens forslag. Borgerne bør kunne vide, hvilke luftfartsselskaber, der ikke uden videre er sikre
Betænkning af Junker (A4-0318/97)
Lindqvist
Jeg har stemt ja til betænkningen, da det er vigtigt, at beslutninger i EUsammenhæng udgår fra et kønsrolle- og ligestillingsperspektiv. Også udvalgets tillæg om en EU-styringsgruppe med nationale repræsentanter på højt niveau for at integrere kønsrollespørgsmål i udviklingsarbejdet er godt. At oprette et antal godt betalte ekspertstillinger i Kommissionens generaldirektorat og andre myndigheder må dog afvises.

Sandbæk
Kommissionens forslag skal modtages positivt. Det har det rigtige mål - at integrere kønsaspektet som en vigtig faktor i udviklingssamarbejdet. Men en anden ting er implementeringen - omsættelsen til virkelighed. Og her er der ikke sket meget.
Junker taler om ligeberettigelse. Jeg vil i stedet argumentere for en form for »positiv særbehandling« af kvinder. Den vestlige tankegang om lighed mellem mænd og kvinder holder ikke, når man taler om udviklingslande og i særdeleshed ikke, når det drejer sig om Afrika. Vi må acceptere, at man ikke som i Europa først og fremmest er menneske og dernæst mand eller kvinde. I udviklingslandene er det ofte omvendt, og det kan vi ikke lave om på. Vi må bevidst gøre forskel og skræddersy hjælpen direkte til kvinderne, for der gør den mest gavn.
F.eks er hverdagen for de fleste afrikanske kvinder et liv på landet, ofte uden manden, der måske er død eller arbejder et andet sted - og det er langt fra sikkert, at kvinderne ser noget til mandens penge. Det er hendes ansvar alene at få dagliglivet derhjemme til at fungere. Hun dyrker jorden, henter vand, laver maden og har brug for penge til børnenes skolegang, medicin, te, sukker, bustransport og sko til de store børn. Men hjælpen fra EU kommer desværre ofte mændene til gode. Ikke kvinderne, hvor den gør mest gavn.
Vi må i stedet støtte kvinderne direkte gennem tildeling af jord, kreditter, bedre redskaber og teknologi. Kvinder skal inddrages i alle led af udviklingssamarbejdet og i alle politikker i EU med berøring til udviklingslandene. Det er ikke tilstrækkeligt med enkeltstående succesprojekter - inddragelsen bør være et gennemgående træk i alle faser. Kommissionens generelle »mainstream approach « kunne være et led i denne strategi, hvis princippet ellers gennemføres i praksis og ikke forbliver tomme ord.
Hjælpen til den tredje verden bliver simpelthen organiseret forkert og gavner ikke de rette, hvis man ikke vægter kvinderne i udviklingssamarbejdet. I evalueringen af udviklingshjælpen bør man også anvende kønsopdelt statistik - overalt. Uden sådanne statistikker kan man ikke måle effekten på henholdsvis mænd og kvinder.
Man kan kun betvivle, hvorvidt EU er seriøs omkring kønspolitikken. Vi så det i grønbogen om Lomé, men også i andre aftaler. Man prioriterer heller ikke personale på området. For øjeblikket sidder der en person i DG IB og 2 personer i DG VIII, hvoraf én er en midlertidig udlånt ekspert. Personalet bør derimod være fastansatte på et højt niveau for at have gennemslagskraft. Kønsaspektet bør inddrages overalt i udviklingssamarbejdet - kun herved kan støtten blive effektiv.

Van Dijk
Integrering af kønsaspektet i udviklingssamarbejdet er stærkt påkrævet. I mange lande er det jo kvinderne som ikke kun økonomien, men også samfundet bygger på. Hvis vores udviklingspolitik på nogen måde skal være effektiv, er det vigtigt, at kvinderne profiterer fuldt ud heraf.
Desværre har det til dato ikke været nemt. Det er jo sådan, at mændene også i syden behersker den politiske og internationale, bilaterale og multilaterale kalender. Kommissionens forslag indeholder i sig selv nyttige forslag, der først og fremmest kommer ud på "capacitybuilding« for kvinder. Stikordene er derfor også rådgivning, metodologi, procedurer, rettesnore, uddannelse med mere. Jeg vil gerne understrege, at det altsammen er nyttige forslag, men det er helt utilstrækkeligt.
Derudover skal der absolut sættes penge af til støtte af konkrete kvindeprojekter. Det giver pote med det samme! Det hjælper også med til i højere grad at involvere kvinderne i beslutningstagningen, fordi de vil føle sig stærkere, hvis deres social-økonomiske position forbedres. Heldigvis har fru Junker i sin betænkning argumenteret på samme måde. Det kommer til udtryk i ændringsforslagene.
Min gruppe stemmer derfor med glæde for denne betænkning og håber, at Kommissionen vil gennemføre ændringsforslagene.
Betænkning af Gutiérrez Díaz (A4-0317/97)
Titley
Jeg håber, at ikke blot britiske, nordirske og irske medlemmer, men også vores øvrige kolleger fra hele EU med glæde vil støtte denne betænkning.
Selvom EU allerede er den største bidragyder til denne fond, deler jeg ordførerens ønske om at sikre, at støtten fra fonden supplerer og ikke træder i stedet for andre offentlige eller private midler.
Naturligvis er det også rigtigt at opfordre til koordinering af denne støtte og den, som Irland og Nordirland allerede bevilges gennem EU's strukturpolitikker.
EU er oprindeligt skabt ud fra den betragtning, at gamle fjender over hele kontinentet ved at leve og arbejde i fred side om side kan skabe en god og sikker fremtid for de senere generationer.
På dette tidspunkt befinder de tværpolitiske drøftelser i Nordirland sig på et afgørende, tidligt stadium. Denne praktiske tilkendegivelse fra EU's side om, at den finansielle støtte til den økonomiske og sociale udvikling i Nordirland og i landets forhold til Republikken videreføres, er gode nyheder.
Min kollega John Hume har tidligere udbredt sig om det eksempel, som byen Strasbourg har statueret som forsoningssted for gamle fjender. De arbejdspladser og projekter, der støttes gennem denne fond, bygger broer mellem Irlands gamle fjender.
Lad os huske ofrene på alle sider ved at bygge en bro for de levende, som den britiske digter Philip Larkin sagde. »Always it is by bridges that we live«.
Betænkning af Linkohr (A4-0343/97) og Kyoto-konferencen
Adam
Hr. formand, jeg stemte ikke for Linkohr-betænkningen. Jeg er ikke overbevist om, at der er ved at ske en klimaændring i form af global opvarmning, og det er endnu mere uklart, hvor stor en rolle de menneskelige aktiviteter og især kuldioxid spiller.
Parlamentet bør være varsomt med at forsøge at løse et problem, der måske ikke eksisterer. Man kan kun træffe effektive foranstaltninger mod et problem, man kender.
Men hvis kuldioxid udgør en trussel mod verden, er De Grønnes holdning logisk: Et stop for anvendelsen af alle former for fossilt brændsel, olie, gas og kul. Sidste år brugte verden imidlertid mere kul, olie og gas end i 1995, store mængder mere, og ikke blot i udviklingslandene. For mig drejer det sig om at reducere de luftforurenende stoffer, som er livstruende - det er CO2 ikke - og at lægge størst mulig vægt på energieffektivitet.
Endelig bør vi huske de to milliarder mennesker, 40 % af verdens befolkning, der ikke har adgang til nogen form for kommerciel energiforsyning. De prioriterer ikke klimaændringer særlig højt.

Caudron
Betænkningen fra vores kollega Rolf Linkohr er både frivillig, komplet, seriøs og af høj kvalitet. Den skal han have ros for.
Parlamentet har ved mange lejligheder behandlet problemer i forbindelse med miljøet generelt og specielt med udledning af drivhusgasser. Det er reelt et alvorligt problem i dag, og det vil være det i årene fremover.
For kort tid siden stemte vi om en resolution, der sigtede på at styrke mekanismerne til overvågning af CO2 og andre gasser. Det kan man kun glæde sig over, og der kan endda være nogle, der mener, at vi gør for meget ud af dette område. Det er min mening, at vi skal arbejde uden ophold på at bevare vores miljø og kvaliteten i vores luft. Det er i sin egen betydning af begrebet "et vitalt spørgsmål«.
Jeg vil gerne støtte Rolf Linkohrs vilje til at fastholde en ambitiøs holdning for Den Europæiske Union under Kyotokonferencen så meget mere, som han gør det med en skarp ansvarsfølelse over for både økonomien og beskæftigelsen.
Over for denne beslutning er jeg en smule forundret over at se den mangel på iver visse lande udviser for at ratificere sine vitale minimumsforpligtelser. De samme lande er langt hurtigere til at fremkomme med visioner, hvor den opskruede liberalisme binder den enkelte til at udslette sig selv under den hellige og ukrænkelige lov om profit.
Ja, kære kolleger, det er nødvendigt at planlægge bindende tiltag for at gøre en effektiv gennemførelse af de proklamerede mål mulig. Lad os ikke glemme, at det på dette område desværre ikke er et spørgsmål om at forbedre den aktuelle situation, men i stedet at undgå, at den ikke forværres alt for kraftigt.

Díez de Rivera Icaza
Hr. formand, vi begynder alle at lide under følgerne af klimaændringerne. Selv de mest insinuerende kan ikke længere benægte de videnskablige og faktuelle beviser på denne alarmerende kendsgerning, der blev bebudet for flere år siden. Udledningerne af drivhusgasser, især CO2 , er steget med 3, 4 % i USA til trods for Clinton-regeringens ubegribelige holdning forud for konferencen eller den skuffende nedskæring, der er bebudet af Japan.
Den Europæiske Union kommer med en passende planlægning og med mandatet fra de femten til i den nye protokol at medtage en nedskæring af drivhusgasserne på 15 % fra 1990 til 2010, selvom en nedskæring på 7, 5 % skal være gennemført allerede ved udgangen af 2005.
Unionen skal opnå, at disse nedskæringer og tidsplaner bliver bindende for alle, ligesom de fremtidige strategier. En fiasko i Kyoto ville få så dramatiske følger for planeten, at vi er overbeviste om, at de industrialiserede lande vil udvise en etisk ansvarlighed på denne konference.

Holm
Klimakonferencen i Kyoto burde blive et afsæt for at kunne begrænse udslippene af drivhusgasser i verden. Desværre indtager både USA og Japan en meget modstræbende indstilling, når det gælder om at gribe fat om problemet. EU's indstilling går i den rigtige retning, men er efter min opfattelse ikke tilstrækkeligt vidtgående.
Jeg deler ikke kommissær Bjerregaards og Rådets repræsentant Lahures indstilling, at EU ikke skal gå i spidsen og indføre bindende forpligtelser, hvis andre i-lande ikke også gør det, for for alvor at kunne gribe ind over for problemet.
Der kræves omfattende indgreb inden for både energi-, landbrugs- og trafikpolitik. Jeg mener, at det er bedre, at vi foretager disse indgreb nu, end at vi venter, til det er for sent. Vi må i meget større udstrækning end i dag rette os efter naturens grænser. Desuden giver omfattende indgreb virksomhederne i EU-landene en konkurrencefordel i forhold til andre landes virksomheder, hvis man for at reducere udslippene udvikler en ny teknik, som kan sælges til andre lande. Egentlig er EU's krav i underkanten, men de er trods alt en hel del mere realistiske end USAs og Japans krav.

Lindqvist
Jeg har stemt ja ved den endelige afstemning, men nej til ændringsforslaget om støtte til atomkraft.

Sandbæk
, skriftlig . Rolf Linkohr fortjener ros for sin betænkning om den energimæssige dimension af klimaændringerne. Det er positivt at erfare, at de antropogene klimaændringer tages alvorligt, og at de skræmmende scenarier, der fremføres af videnskabsfolk om drivhusgassernes klimatologiske indvirkning på kloden, ikke negligeres. En fornuftig energipolitik bør tage sigte på at ændre adfærden i alle de led, hvor der produceres drivhusgasser. Mange af de drivhusgasser, der ændrer klimaet, kommer fra store anlæg, som der nemt kan lovgives om, og som nemt kan kontrolleres. Her er centralt dirigerede løsninger i orden. Det giver Linkohrs betænkning mange udmærkede eksempler på.
Man skal imidlertid være opmærksom på, at der også kommer meget store udledninger af drivhusgasser fra husdyr, trafikken og andre små producenter, som kun vanskeligt lader sig kontrollere. Man kan naturligvis til en vis grad imødegå dette med øget kontrol og ved at stille administrerbare krav til kommunerne og til de forsyningsvirksomheder, som er i direkte forbindelse med borgerne. Men man må gå videre endnu. Hvis man virkelig vil løse problemerne med de vanskeligt kontrollerbare udledninger, må man bruge økonomiske incitamenter. Det skal kunne betale sig for den enkelte husstand eller landmand at spare, og det skal kunne betale sig at omstille til brug af vedvarende energi i husholdninger, håndværk og industri.
Jeg er imidlertid meget utilfreds med den energipolitiske prioritet, ordføreren fremsætter til løsning af de antropogene klimaændringer. Det fremføres, at man kan lade atomkraft erstatte eksisterende CO2-forurenende kraftværker, da A-kraft er en af de reneste energikilder, der ikke udleder drivhusgasser. Det er jeg ikke enig i. De seneste års tekniske fremskridt har forbedret de vedvarende energikilders effektivitet markant, og i stedet for at støtte og give så mange midler til den europæiske atomkraftindustri, som Fællesskabet vitterlig gør, bør man styrke indsatsen for at fremme de vedvarende energikilder. Atomkraften er måske billig, men den lave pris må ikke være en årsag til, at vi glemmer at tænke nye veje. De mange atomkraftinstallationer udgør også store sikkerhedsmæssige problemer for vores miljø, og det er en realitet, at forvaltningen af uranminer i både Canada, Mexico og Afrika er alt for dårlig. Uranminerne efterlades i mange tilfælde i ubeskyttet tilstand og er til stor fare for det omkringliggende miljø.
Netop i de områder, hvor der er uranminer, bor der oprindelige folk, som er helt afhængige af naturen. De tør ikke længere spise vildtet, som forureningen deformerer, og de udsættes selv for en bestråling, som gør dødeligheden som følge af blandt andet cancer uhyggelig høj. Hertil kommer de problemer, der knytter sig til bortskaffelsen af brugt reaktoraffald. Der eksisterer stadig ikke den dag i dag nogle fornuftige metoder til opbevaring af det udbrændte affald.
Jeg kan heller ikke støtte ordførerens forslag om at indføre en energiafgift på EU-plan. Jeg er modstander af, at de lande, der ønsker at gå foran, skal bremses af de mindre progressive lande, blot fordi der skal findes fælles løsninger. Skattepolitik bør ikke gøres til et EU-anliggende. Det ville eksempelvis være ulykkeligt, om de danske energiafgifter blev harmoniseret »ned« til f.eks. det belgiske niveau. Det, vi har brug for, er et system, hvor minimumsreglerne hele tiden får et løft og kravene skærpes for alle medlemslandene.
BSE
Truscott
Hr. formand, jeg glæder mig over debatten om BSE i går og den efterfølgende beslutning, men Parlamentet bør ikke glemme den menneskelige pris for fortidens forsømmelser. I Storbritannien er 21 mennesker døde af den nye variant af CJD, den menneskelige form for BSE, siden 1995. I fredags mødte jeg forældrene og kæresten til et af ofrene i min valgkreds. Hr. og fru Sinnott mistede deres 23-årige datter Nina, der døde af den nye variant af CJD i maj. De og andre forældre, som har mistet sønner og døtre, fortjener en forklaring.
Den forrige regering er skyldig i mørklægning, og den var blevet advaret af Royal Environment Commission allerede i 1979 og i Southwood-rapporten i 1989, men undlod at gribe til handling. Ægteparret Sinnott og offentligheden har ret til at kende fakta. Parlamentets arbejde bør opfølges af en offentlig høring i Storbritannien.

Bébéar
Som medlem af Undersøgelsesudvalget for BSE og Udvalget til opfølgning af Parlamentets henstillinger angående BSE vil jeg gerne gøre Dem opmærksom på specielt ét punkt i sagen her, hvor 15 måneders arbejde ender med afstemning om Böge-betænkningen.
Vi har lidt efter lidt kastet lys over en række uregelmæssigheder og mangler. Dette langvarige arbejde har nu gjort det muligt på EU-niveau at iværksætte en ny strategi, der garanterer vores medborgere sikkerhed på alle trin i fødekæden fra fodring af dyrene og til forbrugerens tallerken. Det var en absolut nødvendighed, som vi ikke kunne undgå. Samtlige produktionsled og forbrugerne har udmærket forstået fornuften i denne klargøringsindsats.
For fremtiden vil det selvfølgelig ikke være nok at forblive der. Det arbejde, der er udført, skal fortsættes, og det gælder for hver enkelt af os, og især for de, der som jeg er medlem af "følsomme« udvalg (såsom landbrug og sundhed m.fl.). Konferencen om fødevaresikkerheden og forbrugernes sundhed, som afholdes om 12 måneder, vil være endnu en lejlighed til at følge håndfast op på det nævnte arbejde.
Vi bestræber os dog på ikke at gå for langt på alle områder. Jeg tænker her helt specielt på industriens anvendelse og metoder, som er tilstrækkeligt "polerede« og kendte for ikke at vise de sundhedsfarer, der er for brugerne. Som eksempel kan jeg nævne de industrielle programmer, der bruger afledninger af talg som primært materiale.
Det gælder også for andre sektorer end fødevareindustrien som for eksempel farmaceut- og kosmetikindustrien og disses industrielle aktiviteter ved produktion af opløsningsmidler, maling eller smøremidler, eller inden for de offentlige arbejder m.v. Disse vil helt sikkert blive berørt, hvis der gennemføres altomfattende tiltag.
Når vi skal tage hensyn til indvirkningen på beskæftigelsen, skal vi således være meget opmærksomme ved anvendelsen af direktivet og undgå at søge overdrevent efter forholdsregler, så snart forbrugernes sundhed er sikret på en måde, der er tilfredsstillende for os.
Jeg godkender altså Böge-betænkningen. Dette bør være en lejlighed for Europa-Parlamentet til endnu en gang at opfylde de forventninger, EU-borgerne har med hensyn til sundhed og fødevarer. Truslen om et forslag til mistillidsvotum har til fulde vist, hvor effektiv udøvelsen af vores kontrol med den udøvende instans kunne være.
Jeg er også enig med ordføreren, når han glæder sig over Europa-Kommissionens indsats, og at denne konstant hver sjette måned har tilsendt os en rapport. Disse fremskridt går i den rigtige retning, selvom der stadig er et stykke arbejde, der skal gøres.

Berthu
Lige siden Europa-Parlamentet i februar 1997 vedtog sin første betænkning om kogalskaben, har afsløringer af massive bedragerier vist, at embargoen mod det britiske oksekød er blevet undgået med forbløffende lethed. I slutningen af september blev det vurderet, at mere end 10.000 tons forbudt kød var blevet forhandlet og konsumeret på det europæiske marked. Dette bedrageri er så meget mere dramatisk, fordi det parallelt hermed næsten definitivt er blevet bevist, at den ansvarlige komponent, bovin spongiform encefalopati (BSE eller "kogalskaben«), virkeligt har bevæget sig fra én dyreart til en anden og hos mennesker fremprovokeret den nye variant af Creutzfeldt-Jakobs sygdom.
Hvad gør Europa-Kommissionen og medlemsstaterne i den situation? Kontrollerne på området er stadig utilstrækkelige, især hvad angår transporter. Især er dogmet om produkters bevægelse uden kontrol (læs: "fri bevægelighed«, som det hedder i Bruxelles), så kraftigt, at det lammer forsvarsreaktionerne. I betænkningen fra Parlamentets udvalg til opfølgning hedder det i den forbindelse, at "medlemsstaternes og Kommissionens kontroltiltag og aktiviteter sådan, som disse er mulige inden for enhedsmarkedet, har ikke været tilstrækkelige til at undgå en omgåelse af den embargo, der har ramt det britiske oksekød«, og at "Kommissionen og medlemsstaterne har fra og med dette tidspunkt ikke kunnet sikre beskyttelsen af befolkningens sundhed imod en kommerciel udnyttelse af det kød, der eventuelt kunne være inficeret«.
Kommissionen har indtil nu (sidst i november 1997) stadig ikke for Rådet og Parlamentet fremlagt forslag, der sigter på at forbedre grænsekontrollen, og den har heller ikke iværksat et obligatorisk underretningssystem om samtlige kød- og dyretransporter, der kommer fra Storbritannien. Det er altså klart, at Kommissionen endnu en gang lader hensynet til den fri bevægelighed af produkter på det indre marked veje tungere end forbrugernes sundhed.
Jeg vil dog ikke påstå, at Kommissionen ikke har gjort noget på nogen som helst områder. Den har sørget for større gennemsigtighed omkring møderne i ekspertudvalgene, og den har udfoldet en vis aktivitet i form af regler, for eksempel inden for fremstilling og brug af animalsk mel, forbud mod produkter, der udgør en fødevarerisiko for dyr og mennesker samt, hvad angår frivillig mærkning af oksekød (hvilket skulle gøres obligatorisk fra og med 1998 i stedet for år 2000).
Men denne regelaktivitet forbliver indelukket i følgende tre selvmodsigelser:
For det første eksisterer der, som jeg allerede tidligere har sagt, en uvilje imod at sætte spørgsmålstegn ved dogmet om den totale mangel på kontrol ved de indre grænser. Dette dogme var en fejl, og det bliver nødvendigt at erkende det en dag.
For det andet bygger aktiviteten for meget på en antagelse af, at man for at bekæmpe de sanitære risici er nødt til at forøge Kommissionens beføjelser og reducere medlemsstaternes ret til selvforsvar. Vi finder et ekko af dette i den overraskende ændring af artikel 100 A, foreslået for og godkendt af Rådet i Amsterdam. Medlemsstaterne skal fra nu af for at igangsætte nationale beskyttelsesaktiviteter, for eksempel inden for sundhed og miljø, hvor de afviger fra Fællesskabets bestemmelser, (altså især den fri bevægelighed) fremlægge en forespørgsel, der er underlagt meget strenge vilkår, og som Kommissionen har fuld frihed til at godkende. Således har medlemsstaterne ikke længere noget middel til at forsvare sig selv imod Kommissionens træghed, fordomme og dårlige funktion, der, som enhver ved, har udgjort de største problemer i behandlingen af sagen om kogalskaben. Selvom denne sag burde have tjent som lærestykke for Rådet i Amsterdam med henblik på at genskabe balancen i forholdet mellem Kommissionen og medlemsstaterne, er den tværtimod blevet udnyttet af den dominerende tankegang til at styrke Kommissionen og kaste en smule mere skyld på medlemslandene.
For det tredje fortsætter Kommissionen - samtidigt med, at den med Fællesskabets regler forsøger at besværge faren for andre epidemier i fremtiden - med at vedligeholde det område, der giver næring til disse, ved i sit program Agenda 2000 at foreslå en ultra-produktorienteret ramme for landbruget til de laveste priser på verdensmarkedet. Vi i vores gruppe ønsker tværtimod et landbrug, der respekter de naturlige mekanismer, der kan levere ufarlige fødevarer til befolkningerne i EU. Dette vil dog kun være muligt, hvis man i de fremtidige forhandlinger om den internationale handel anerkender de regionale områders ret til præferencer.
Det er årsagen til, at vi opfordrer Rådet, der den 12-13. december skal gennemgå Agenda 2000-programmet, til at forkaste landbrugsdelen foreslået af Kommissionen. Vi opfordrer Rådet til at udsende en fast holdning til fordel for fællesskabspræferencen med henblik på det, der allerede er blevet kaldt »Clinton-Runden«; vi opfordrer Rådet til igen at se kritisk på dogmet om at slette enhver kontrol ved de indre grænser; til sidst opfordrer vi EU's befolkninger til at afvise at ratificere revideringen af artikel 100 A og dermed af denne meget alvorlige grund - men ikke kun derfor - forkaste Amsterdam-traktaten.

Crawley
Jeg stemte for undersøgelsesudvalgets beretning om BSE på grund af den vigtige balance, som beretningen afspejler, mellem at minde os om BSE's katastrofale følger i Storbritannien under den forrige, konservative regering og de foranstaltninger, der nu træffes af den nye Labour-regering og Kommissionen for at sikre offentlighedens sundhed og sikkerhed i levnedsmiddel- og landbrugspolitikken fremover.

Cushnahan
Der har været skrevet meget om hele spørgsmålet om levnedsmiddelsikkerhed efter BSE-krisen, og i Irland, som har en betragtelig levnedsmiddelindustri, er vi interesserede i enhver forbedring, som EU måtte indføre med henblik på at styrke forbrugernes tillid.
Kommissionen har for nylig fremsat et forslag, som vil omfatte landbrugsråvarer inden for rammerne af det eksisterende EU-direktiv om produktansvar (85/374/EØF). Forbrugerne vil således kunne søge erstatning for skader forårsaget af defekte landbrugsråvarer som f.eks. kød, korn, frugt og grøntsager. Landbrugsforeninger i Irland er bekymrede over de omkostninger, som dette forslag kan medføre for deres medlemmer. Forbrugerforeninger har påpeget, at det erfaringsmæssigt er svært at spore en sygdom tilbage til landbrugsråvaren. Kommissionen påtænker således at indføre en foranstaltning, som ikke nyder helhjertet støtte fra de to store grupper, der er relevante i forbindelse med levnedsmiddelsikkerhed - producenterne og forbrugerne. Har Kommissionen ikke lært noget af BSE-krisen? Man må sikre sig støtte fra begge disse grupper, hvis man ønsker en effektiv ordning.
I 1995 vurderede Kommissionen virkningen af at indføre en sådan foranstaltning i landbrugssektoren og fastslog, at det ikke ville have en negativ indvirkning på landbrugssektoren. Jeg opfordrer i dag Kommissionen til yderligere at undersøge disse forhold, før denne udvidelse af direktivet om produktansvar omsættes til lov. Kommissionen har etableret et levnedsmiddel- og veterinærkontor i Irland. Denne undersøgelse hører til den type arbejde, som det nye EU-kontor bør udføre, og jeg opfordrer EU til straks at bestille en sådan undersøgelse/rapport.
Et af levnedsmiddel- og veterinærkontorets hovedopgaver er at overvåge, at lovgivningen om levnedsmiddelhygiejne, veterinærhygiejne og plantesundhed overholdes i EU og andre steder. Det skal samarbejde med de mange eksisterende, nationale levnedsmiddelinstanser, herunder Irlands myndighed for levnedsmiddelsikkerhed. Jeg opfordrer den nuværende irske regering til at fremskynde processen og få vedtaget en lov i det irske parlament, der fastsætter instansens beføjelser, så den kan komme i gang med sit arbejde. I forbindelse med det seneste parlamentsvalg erklærede partiet Fianna Fáil, at det ville afskaffe denne instans. De bør ikke sætte befolkningens sundhed på spil og samtidig holde den irske levnedsmiddelindustri uvidende om, hvilke beføjelser instansen vil få.
I de oprindelige forslag fra FG/Labour/DL var det meningen, at instansen skulle have beføjelser til at foretage revision af levnedsmiddelselskaber og i den sidste ende idømme selskaberne bøde, hvis de ikke overholdt hygiejnebestemmelserne omhyggeligt. I stedet mente Fianna Fáil, at den endelige afgørelse om, hvorvidt et selskab skulle idømmes bøde, skulle tages af den ansvarlige sundhedsminister. Forbrugerne vil ikke have tillid til en sådan ordning. Vi ved, at der kan lægges pres på ministre, så de undlader at idømme bøde. Jeg opfordrer den nuværende regering til at bevare myndigheden for levnedsmiddelsikkerheds uafhængighed, da dette vil gavne forbrugernes tillid på kort sigt og den irske levnedsmiddelindustris omdømme på langt sigt.

Deprez
Siden oprettelsen af undersøgelsesudvalget omkring BSE har Europa-Parlamentet kunne udøve en virkeligt effektiv kontrol med den udøvende instans. Vi kan i dag konstatere, at Kommissionen har taget de fleste af Parlamentets henstillinger til efterretning, enten ved at effektuere dem direkte eller ved at fastsætte frister for deres iværksættelse.
Der har allerede været afholdt møder med Kommissionen angående de halvårlige opgørelser over, hvordan arbejdet forløber. Man har konstateret betydelige fremskridt, og hvis man udvider relationerne mellem Parlamentet og Kommissionen, vil det ende med, at de kan være til gensidig gavn. Jeg vover at håbe, at dette vil fortsætte fremover.
Vi ved selvfølgelig, at der stadig er vigtige meningsforskelle på visse bestemte punkter, hvor vi klart - og med god grund - markerer vores holdning i vores beslutning, som jeg hermed vil give min støtte.
Når det er sagt, er det dog fundamentalt at fortsætte den fælles indsats, med Kommissionen, med Rådet og med de medlemsstater, der ønsker det, for at korrigere fejlene fra fortiden, justere et bestemt hierarki, der gælder for prioriteterne, og anbringe den offentlige sundhed - og dermed sikkerheden og produkternes kvalitet - fremme i forreste række. Alle, eller næsten alle, er i dag enige om dette grundprincip. Men det kræver en reel mentalitetsændring for at nå dette mål.
Denne ændring skal nu og i fremtiden først og fremmest gribe ind i en række voldgiftskendelser, vi vil udføre på EUniveau, især for nye produktionsteknikker og forarbejdning af produkter, eller når der skal beslutninger i forbindelse med Agenda 2000.
Ændringen skal ligeledes slå igennem i de svar, vi bliver i stand til at give på de mange spørgsmål, BSE-krisen har fremkaldt: Kan animalsk mel fortsat indgå i græsædende dyrs føde? Hvis ja, kan dette mel så virkeligt være fremstillet af genbrugte, syge dyr - uanset om disse har haft kogalskab eller anden galskab? Hvis nej, hvad skal der så ske med de destruerede dyrs skeletter? Er de beløb, der bevilges til sanitær forskning og kontrol tilstrækkelige? Hvordan sikrer vi en effektiv kontrol i alle led fra bondegården til spisebordet? Hvordan forener vi forbrugernes retfærdige krav med nogle af vores internationale forpligtelser (hormoner, mærkning af genetisk ændrede organismer osv.)?
Vi skal indføre en permanent og reel overvågningsproces, der griber ind hver gang, vi skal gennemføre en voldgiftskendelse, der kan have indvirkning på den offentlige sundhed, og som sikrer os, at alle disse grundlæggende spørgsmål kan indgå i en offentlig debat i hver enkelt af vores medlemsstater.

Ewing
Den egentlige årsag til Det Forenede Kongeriges BSE-problemer var en række handlinger udført af Thatcher-regeringen.
1.Landbrugsfoderindustrien, som var en gavmild bidragyder til det konservative parti, nød godt af liberaliseringen. Fodersække til landmænd skulle således ikke være forsynet med ingrediensliste (i modsætning til selv den mindste dåse bønner).2.Destruktionsanstalterne nød godt af ophævelsen af de strenge temperaturregler. Kommissær Fischler tilsluttede sig på et møde med Allan Macartney og undertegnede princippet om en regional ophævelse af forbuddet, men Unionist-partierne og landmændenes fagforeninger i England og Skotland nægtede alle at gå med til det under henvisning til, at der måtte gælde samme vilkår for Skotland og England!Skotsk oksekød er efterspurgt på EU's markeder, men det har London sat en stopper for.

Lalumière
Vi har ikke deltaget i afstemningen i dag om BSE, og det er der flere forskellige grunde til.
Den første er, at Gruppen Europæisk Radikal Alliance på grund af den procedure, der har været anvendt, ikke har deltaget hverken i opfølgningsudvalgets møder eller i udarbejdelsen af det fælles forslag udarbejdet i samme udvalg, til skade for demokratiets mest elementære regler. Denne situation har rent faktisk forhindret os i at udtale os og i at bekræfte vores holdning, som vi har givet udtryk i det midlertidige undersøgelsesudvalg omkring BSE.
Den anden - og uden tvivl den vigtigste - er, at denne tekst afspejler et svagt og »politisk korrekt« kompromis, som ikke gør denne forsamling ære. Vi er ikke imod størstedelen af de fremstillede punkter, men vi kan ikke i stilhed give vores stemme efter alt det, der er sket. Finder De det ikke underligt, at der overhovedet ingen steder er nævnt noget som helst om Storbritanniens overvældende ansvar i håndteringen af BSE-krisen, Rådets tøvende holdning, og at visse medlemsstater skulle anvende eller i det mindste respektere de mest elementære regler, som gælder for beskyttelse af den offentlige sundhed; skandalen om bedrageri omkring embargoen og usikkerheden med hensyn til at lokalisere lagrene af animalsk mel, der kunne være forurenet? Finder De det ikke underligt, at ofrene for den nye form for Creutzfeldt-Jakobs sygdom og deres familier ikke har fået erstatning, selvom vi med sikkerhed ved, hvem der er de ansvarlige for årsagen til krisen?. Mener De ikke, det er inkonsekvent, at beslutningen undlader at nævne, at Europa-Kommissionen ikke har udnyttet alle de midler, der står til dens rådighed for at indlede en retssag imod Storbritannien omkring skadeserstatning med renter?
Den tredje årsag er, at vi dybt beklager, at Parlamentet ikke følger sine ambitioner fuldt ud, og at det i dag er ude af stand til at gå længere end til analysen i Böge-betænkningen og uddrage de sande politiske og institutionelle konklusioner, som er nødvendige. Dette var et nu eller aldrig for Europa-Parlamentet til at vise sig i stand til som uafhængigt politisk organ at overskride de nationale kløfter og bindinger.
Jeg vil dog gerne nævne, at vi glæder os over de aktiviteter og initiativer, Kommissionen allerede har taget for at iværksætte en fællesskabspolitik for sikre fødevarer, og vi forpligter os til at følge op på dens aktiviteter. Vi håber, at Rådet vil støtte Kommissionens indsats, og at Parlamentet for alvor vil deltage i denne livskraftige indsats.

Pailler
På trods af et sandt anklageskrift fra undersøgelsesudvalget omkring BSE for nogle måneder siden mod de ansvarlige for krisen - herunder den britiske regering og Kommissionen - afslog et flertal i Europa-Parlamentet at udtale mistillid til Kommissionen og gav den i stedet en frist på adskillige måneder.
Vores gruppe, der gik ind for et mistillidsvotum, så på det tidspunkt Parlamentets beslutning som en fejl, at man ikke havde den nødvendige politiske vilje til at sende et klart og kraftigt signal til regeringerne og Kommissionen, der havde prioriteret "markedskræfterne på bekostning af sundheden«.
Jeg erkender, at Udvalget til opfølgning af Undersøgelsesudvalgets henstillinger har gjort det muligt at opnå positive resultater. Kommissionen har effektivt taget en række beslutninger, der følger Parlamentets anbefalinger. Jeg glæder mig især over de finansielle midler, der er blevet frigjort til fordel for de familier, der er berørt af CreutzfeldtJakobs sygdom.
Men disse forbedringer er stadig kun af teknisk karakter og går ikke til bunds i det problem, krisen omkring kogalskaben har bidraget til at afsløre. Jeg taler her om selve princippet for EU-samarbejdet, der prioriterer profitten og den frie konkurrence til skade for den offentlige sundhed og kvægavlerne.
Det er den afgørende grund til, at jeg afholder mig fra at stemme om den endelige beslutning, Selvom den nævner Kommissionens svar og mangler, uddrager den ikke alle erfaringer af krisen om kogalskaben. Den tager ikke på noget tidspunkt Kommissionens holdning til reformen af den fælles landbrugspolitik op. Ved at følge samme logik som i 1992 risikerer den at nå frem til en ny forøget intensivering til skade for miljøet og produkternes kvalitet. Det er initiativer af en helt anden rækkevidde, der skal tages, såvel for reformen af den fælles landbrugspolitik som for varernes bevægelighed sådan, at man tager mere hensyn til miljøet og forbrugernes sundhed.

Souchet
Det midlertidige undersøgelsesudvalg, der tog over fra undersøgelsesudvalget har afsluttet sit arbejde, og dets konklusioner er knugende for Kommissionen. Denne sad i lang tid inde med seriøse videnskabelige oplysninger, der beviste de forøgede risici for, at Creutzfeldt-Jakobs sygdom kunne overføres til mennesker. De seneste videnskabelige arbejder har kun kunnet bekræfte denne analyse, og forslaget til endelig beslutning fremlagt af hr. Böge tager naturligvis hensyn til dette.
Der bør føres meget streng kontrol med Kommissionen; det er den første erfaring, vi kan drage af denne pinefulde sag, og her spiller vores parlament en legitim rolle. Denne opgave skal udføres med meget stor fasthed, idet man helt utvetydigt fastlægger de prioriteter, der skal gælde for alle. Skal hensynet til den offentlige sundhed i EU ikke helt klart veje tungere end de gamle ideologiske forbundsfæller, der stadig inspirerer visse af vores kolleger til en beklagelig selvcensur? Skal man lukke øjnene for rækkevidden af Kommissionens ansvar i BSE-sagen under påskud af ikke at ville skade, i den fælles føderalistiske ideologis navn og til fordel for den "objektive allierede«, som Kommissionen udgør?
Europa-Parlamentets overvågning af Kommissionen ser ud til at være så meget mere nødvendig, idet sagen om kogalskaben især har afsløret, at EU-funktionærer er særligt modtagelige over for visse former for pression. For ikke at risikere at kaste den mindste skygge over udvidelsen af enhedsmarkedet, ratificeringen af Maastrichttraktaten og indførelsen af enhedsvalutaen har de skubbet hensynet til forbrugernes sundhed, som burde have være deres vigtigste, ned i anden række.
For at udføre en streng kontrol med Kommissionen er det ikke nødvendigt, som det foreslås i kompromisforslaget til beslutning - og på dette punkt er vi ikke enige - at udstrække medbestemmelsen til også at gælde for udgifter til landbruget. Dette forslag ligger uden for vores debat, og der eksisterer allerede tilstrækkelige kontrolinstrumenter. Det, der mangler, er modet til at benytte dem, når Kommissionens ansvar - som i dette tilfælde - er klart fastlagt.
Vi kan kun beklage, at der ikke var mere end 118 parlamentsmedlemmer, der fulgte vores forslag, der blev fremsat her i Parlamentet i foråret af Philippe Villiers, om at udtrykke mistillid til Kommissionen som følge af de meget alvorlige mangler i dens embedsførelse, vores undersøgelsesudvalg havde bragt frem.
Vi kan dog ikke slække på vores pression. Derfor har Édouard des Places på vores gruppes vegne udtalt, at vi vil følge udviklingen i denne sag med den allerstørste opmærksomhed, og at vi vil tage sagen om Kommissionens ansvar op under plenarforsamlingen i november 1998, idet vi vil fremsætte et nyt forslag til mistillidsvotum, hvis Kommissionen ikke inden da har iværksat de absolut nødvendige reformer.
Vi er glade for at konstatere, at De Grønne, der ikke støttede vores forslag i foråret, nu selv har genfremsat forslaget. En sådan årvågenhed i kontrollen er til gavn for alle, og den vil for én gangs skyld give vores parlament muligheden for at handle legitimt og effektivt på et område, hvor vi reelt har kompetence.

Titley
Jeg støtter disse beretninger fra Parlamentets særlige BSE-undersøgelsesudvalg, da jeg mener, at det har udført et glimrende stykke arbejde på vegne af de folk, hvis interesser vi er sendt hertil for at repræsentere.
Takket være pres fra Parlamentets side har parlamentsmedlemmerne nu adgang til fortrolige dokumenter, overvågningen af levnedsmiddelpolitikken varetages nu separat, der vil blive fremsat forslag til ny lovgivning, som skal sikre bedre levnedsmiddelkontrol, og vi har Kommissionens opbakning til, at dette folkevalgte Parlament skal have større indflydelse på landbrugslovgivningen.
Dette var en af de vigtigste erfaringer, som vi lærte af den tragiske BSE-krise. Havde Parlamentet været mere involveret i og vidst mere om landbrugspolitikken på et tidligere tidspunkt, havde vi måske nu haft en mindre bekostelig fælles landbrugspolitik, som tog forbrugernes interesser mindst lige så alvorligt som producenternes.
Det er skatteyderne, som finansierer EU's landbrug med så kolossale beløb - det er på høje tid, at der tages behørigt hensyn til deres interesser. For de penge, som de bidrager med, må de i det mindste kunne forvente sikre fødevarer.
Betænkning af Menrad (A4-0354/97)
Gollnisch
Hr. formand, vi har stemt om en betænkning, der handler om lønmodtagernes deltagelse i de beslutninger, der angår dem selv. Men i Frankrig har dette i dag ikke længere nogen mening. De officielle fagforeninger, der bliver mindre og mindre repræsentative, holder sig ikke for gode til at forbyde enhver konkurrence. Om nogle dage vælges de voldgiftsmænd, der skal dømme i arbejdskonflikter. Ifølge loven er alle lønmodtagere, hvad enten de er medlemmer af en fagforening eller ej, vælgere og valgbare.
Men realiteten er en ganske anden. De, der nyder godt af de officielle fagforeninger, ønsker at forbyde præsentation af kandidater, som de mistænker for at have sympati for "Front national«, som i øvrigt er det største arbejderparti i Frankrig. I den forbindelse viger de ikke tilbage for nogen som helst form for manøvre, snyd eller bedrag. Ministeren, fru Aubry, krænker sine embedspligter ved at udvise en uhørt partiskhed. For at forlænge værdien af ugyldighedserklæringer tilbagedaterer hendes kontorchef et cirkulære, der overtræder bestemmelserne i EFTidende. De valgtilforordnede skal igen gennemgå listerne over uafhængige uden at kontrollere de øvrige på samme måde. Domstolene stadfæster loven uden for fristen, endda uden at indkalde de anklagede, hvorved de således overtræder forfatningen, loven og alle de generelle retsprincipper.
Via et reelt misbrug overskrider især underretten i Évry og dommer Camille Lignières ved retten i Bobigny sine beføjelser, stadfæster grundlæggende og udelukker kandidater på grund af de politiske sympatier, de antager, disse har. Det hele sker på anmodning fra den kommunistiske fagforening CGT, hvis generalsekretærer alle sad i kommunistpartiets politiske bestyrelse. Vi har ikke de sidste tredive år set en sådan krænkelse af retten, en sådan kynisme og en sådan arrogance.

Caudron
Den betænkning, vores kollega fremlægger, afslører i det mindste de mange kulturelle forskelle i EU. Det er vanskeligt at oprette et system for arbejdstagernes minimumsdeltagelse. Man kan helt sikkert beklage denne teksts mangel på ambitioner. Den er et resultat af to vigtige kulturelle faktorer: Sprog og praksis i forholdet mellem ledere og lønmodtagere gennem tiderne.
Forskellene i dette forhold er meget kraftige. Det er ikke her stedet at udarbejde en liste og uddele gode og dårlige karakterer til hver enkelt medlemsstat, i det mindste ikke på dette trin. Men én ting forekommer mig at være vigtig, og det er Europa-Parlamentets og Den Europæiske Unions anerkendelse af, at der skal forhandles og af, at det er nødvendigt at lægge grundlaget for, at arbejdstagerne får mulighed for at udtale sig.
Jeg gør mig ikke for mange illusioner, da denne diskussion er ladet med ideologier. Jeg er socialdemokratisk parlamentsmedlem, og jeg mener, at arbejdstagernes deltagelse bør gøre det muligt at regulere og bøje det store, liberale marked, man pålægger os. Jeg vil gerne endnu en gang gentage, at globaliseringen af økonomien skal foregå med og for borgerne, som også er arbejdstagerne.
"Mine herrer ultraliberalister«, at give lønmodtagerne mere vægt og ansvarlighed i produktionsprocessen går hånd i hånd med væksten, og for mig er det i øvrigt i dag en af forudsætningerne. Ultraliberalismen "knuser« demokratiet. Den skaber ulykke for nogle og rigdom for andre, og det er derfor, jeg fortsat vil kæmpe for lønmodtagernes og borgernes værdighed, imod pengenes totalitarisme, som vil diktere os alle, og især de svageste!

Skinner
De Europæiske Socialdemokraters Gruppe i Parlamentet har udtrykt modstand mod visse elementer i Menrad-betænkningen om konklusionerne i Davignon-rapporten om europæiske ordninger for arbejdstageres inddragelse.
Vi mener, at kravet om obligatoriske referenceregler er et uacceptabelt element af denne ellers frivillige approach til vedtægterne for det europæiske selskab.
I den forbindelse har vi stemt imod punkt 9 (den oprindelige tekst) og ændringsforslag nr. 4(a) (nyt), hvori der indføres strafforanstaltninger.
Betænkning af Hernandez Mollar (A4-0353/97)
Ahlqvist og Wibe
Der er tre punkter i betænkningen, vi har indvendinger mod. I punkt 10 opfordres medlemsstaterne til at generelt reducere den samlede skattebyrde for den enkelte ved at omlægge beskatningen fra arbejde i retning mod forbrug på områder som miljø og energi. Dette er et alt for generelt og ugennemtænkt krav, som vi ikke kan gå med til.
Endvidere stilles der i punkt 23 generelle krav til større fleksibilitet på markedet for varer og tjenester samt på arbejdsmarkedet. Uden denne fleksibilitet vil de nuværende niveauer for socialsikring ikke kunne opretholdes, hedder det. At stille sig bag et sådant abstrakt krav under alle omstændigheder ikke kan lade sig gøre.
I punkt 24 understreges den beskæftigelsesmæssige betydning af den monetære union. Det forholder sig snarere omvendt: ØMU vil indebære hårde slag mod regioner, som rammes af tilbagegang og tvinge borgere til at blive mere mobile for at finde arbejde.

Correia
Arbejdsløsheden og den sociale udelukkelse udgør to af de største problemer, som Den Europæiske Union står over for, og som bør løses omgående, hvis ikke der skal sættes spørgsmålstegn ved en af de søjler, som bygningen af det nye Europa og den sociale og økonomiske samhørighed og solidariteten mellem medlemsstaterne bygger på.
Indføjelsen for nylig i Amsterdam-traktaten af et kapitel om beskæftigelsen udgør en vigtig milepæl for at skabe en koordineret strategi mellem medlemsstaterne, så vi kan nå et højt beskæftigelsesniveau. Men ud over denne indføjelse i traktaten er det nødvendigt, at der straks defineres konkrete og kvantificerede mål, der kan finde praktisk anvendelse på europæisk, nationalt og regionalt niveau, og at regeringerne viser, at de er indstillet på at opfylde dem, ligesom de har gjort, hvad angår konvergenskriterierne.
Blandt de mange forslag, der er fremlagt af hr. Hernandez Molar, har jeg med glæde, og apropos de territoriale beskæftigelsespagter, bemærket opfordringen til Kommissionen om at prioritere projekter i de perifere og ultraperifere regioner med det mål at skabe varige arbejdspladser ved at involvere de forskellige socialpartnere som deltagere.
De autonome regioner Madeira og Azorerne er regioner, der er privilegerede med hensyn til fremme af lokale beskæftigelsesinitiativer, særlig inden for turisme, miljø, håndværk og atypisk arbejde. Muligheden af at udføre disse projekter vil afhænge af støtte fra strukturfondene. Lad der være initiativ og fornyelse .

Fourçans
Her op til topmødet i Luxembourg om beskæftigelse er jeg stort set tilfreds med betænkningen fra hr. Fernandez Mollar.
Jeg er fuldstændig med ham i, at man må fremhæve, at væksten er en nødvendig, men ikke længere tilstrækkelig forudsætning for at skabe jobs i EU. Den skal ledsages af strukturtiltag for at gøre arbejdsmarkedet mere smidigt.
Skal vores indgreb lykkes, vil det i øvrigt afhænge af en forøget koordination af budgetpolitikken, men også af skattepolitikken på EU-niveau med henblik på i så høj grad som muligt at forebygge konkurrenceforvridninger, der er en følge af diskriminerende skattetiltag.
Jeg går også ind for det nødvendige i på arbejdsmarkedet at gå fra passive til aktive tiltag for at fremme iværksættertrangen og bekæmpe den manglende motivation hos arbejdstagerne, der også er en del af forklaringen på vores høje arbejdsløshedstal.
På den anden side ønsker jeg at dæmpe ordførerens udtalelser på følgende to punkter:
jeg er for en reduktion af beskatningen af arbejdet, men et sådant tiltag skal for at være effektivt ikke ske, ved at man overfører én skat til andre for eksempel indirekte beskatninger; det vil i stedet i denne forbindelse være passende at foretage en generel reduktion af de offentlige og de sociale udgifter for ikke at forøge underskuddet; -det forekommer mig at være vanskeligt at opstille en parallel mellem de økonomiske konvergenskriterier og mål og kriterier for beskæftigelsen. Man kan ikke sætte tal på jobskabelsen på samme måde som for reduktion af budgetunderskud. Man kan derimod betragte disse oplysninger som indirekte referenceindikatorer, der skal lette en statistisk sammenligning i EU.Bortset fra disse to punkter kan jeg godkende hr. Hernandez Mollars betænkning.

Holm, Lindholm og Schörling
Betænkningen er for os en skuffelse. Det er selvfølgelig godt, at man undersøger, hvordan man kan skabe nye arbejdspladser i EU-landene, men desværre nævnes der ingenting om, at man også må forsøge at forhindre, at arbejdspladser forsvinder, især inden for den offentlige sektor. Desværre indebærer EU's politik, ved målet med den økonomiske og monetære union, at mange arbejdspladser afvikles inden for den offentlige sektor, hvor mange kvinder arbejder. Betænkningen mangler helt en analyse på dette område.
Vi kan ikke være enige i punkterne 3, 4 og 24, som handler om nødvendigheden af at samordne den økonomiske politik på EU-plan. Vi mener, at dette ikke er en måde at skabe flere arbejdspladser på, især på grund af, at bl.a. erhvervsstrukturen blandt EU-landene ser meget forskellig ud.
Selvfølgelig er der også dele i betænkningen, som er positive, blandt andet opfordringen til at undersøge arbejdsløsheden bland unge og komme med forslag, som medlemsstaterne kan benytte sig af for at gribe ind over for ungdomsarbejdsløsheden. Det er også vigtigt med en skatteomlægning, som indebærer at skat på arbejde bliver lavere, mens skatten på energi og råvarer bliver højere, hvilket de »grønne« partier arbejder for i medlemsstaterne. Også en arbejdstidsforkortelse er en god måde at sænke arbejdsløsheden på.

Lienemann
Jeg afstår fra at stemme om hr. Hernandez Mollars betænkning, da den ikke kommer ind på holdningen til makroøkonomien, der er afgørende for beskæftigelsen.
Konvergenskriterierne, der har været absolutte og vedvarende begrænsninger, siden man indgik stabilitetspagten, fratager EU det økonomiske opsving, der er afgørende nødvendigt for at skabe virkninger for massearbejdsløsheden. Beskæftigelsen er stadig den faktor, der er udsat for først og fremmest finansfolks og monetaristers valg. Centralbankernes farlige beslutning for nylig om igen at hæve rentesatsen viser det desværre kun alt for tydeligt.
Betænkningen taler ikke tilstrækkeligt offensivt for det nødvendige i en EU-vækstpolitik: ved at genindføre investeringerne, ved at afsætte betydelige EU-bevillinger til at gennemføre programmet for de store arbejder, som Kommissionen foreslog i 1993, og som stadig ikke er igangsat; ved at give forbruget - der er vores landes Achilleshæl - et opsving, ved at revidere vores beskatning og ved at støtte en lønmodtagerpolitik.
Intet af dette vil være muligt uden at lede kapitalrigdomme mod arbejdet, uden en EU-beskatning af kapitalbevægelser, uden en sænkning af momsen på de mest nødvendige produkter i visse sektorer, der enten skaber jobs, eller som vil gøre det i fremtiden.
Endelig bekræfter betænkningen ikke med tilstrækkelig stor kraft vores vilje til at sætte en stopper for den nedbrydning, der for øjeblikket er i gang på det sociale område. EU har behov for en ægte "social konvergens« som et EU-princip om en garanteret mindsteløn, en lovbestemt fastsættelse af en 35-timers arbejdsuge fra og med år 2000, en reduktion af arbejdstidens maksimale varighed osv. Den nyligt overståede konflikt på vejene i Frankrig viser klart risikoen ved social dumping på et åbent marked uden fælles sociale standarder.
Hvis topmødet i Luxembourg ikke tager beslutninger, der umiddelbart kan tages i anvendelse for beskæftigelsen, en minimums regelramme, en pagt for et genopsving, kan EU ikke acceptere en automatisk overgang til euroen. For en monetær union uden et styrket politisk EU, og uden at et socialt EU bliver en realitet, vil udgøre en tung risiko for fremtiden. Vi vil få et udvandet EU, der er kraftesløst over for ledigheden og langt fra befolkningernes forventninger.
Betænkning af Izquierdo Collado (A4-0324/97)
Müller
Hr. formand, jeg har stemt imod opretholdelsen af en samhørighedsfond i denne betænkning, fordi jeg mener, at det, når vi får Den Monetære Union pr. 1.1.1999, ikke længere er rimeligt at give støtte til lande, som ikke er med i Den Monetære Union. Jeg synes i særdeleshed under hensyntagen til den nødvendige udvidelse mod øst, at det er vigtigt, at vi sparer penge her, som vi har hårdt brug for til udvidelsen mod øst, og disse ECU 3 milliarder årligt vil være meget gode at bruge til udvidelsen mod øst. I øvrigt anser jeg det også for at være en diskriminering af de kommende nye medlemslande fra Central- og Østeuropa, hvis vi fortsætter med at give støtte til lande, som ikke er med i Den Monetære Union, mens de kommende nye medlemssstater ikke får gavn af denne samhørighedsfond. Derfor har jeg i modsætning til flertallet i min gruppe valgt at stemme mod dette ændringsforslag til opretholdelse af en samhørighedsfond.

Pinel
Hr. formand, betænkningen fremlagt af hr. Izquierdo Collado forsøger at formulere forslag, der sigter på at forbedre realiseringen af Fællesskabets aktuelle politik for en større økonomisk og social samhørighed. Betænkningen fremhæver uden tvivl med rette nødvendigheden af at bevare additionalitetsprincippet om at koncentrere Fællesskabets indtil nu alt for spredte initiativer, at være opmærksom på de stadigt flere eksempler på usikre forhold og udelukkelse, på en større respekt over for miljøet og en forstærket støtte til SMV. Betænkningen berører endelig svindelen med støttemidler.
Selvom vi er enige på disse punkter, skal man dog ikke glemme, at vi forkaster den snigende føderalisme, der karakteriserer betænkningen. Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa kan ikke være enige i hr. Izquierdo Collados troserklæring fremsagt på Den Monetære Unions alter, hvor han forsikrer, at denne kan være gavnlig på hele EU's område på betingelse af, at den følges op af en tæt økonomisk koordination mellem medlemsstaterne. Ja, vi afviser enhver afvigelse i retning mod én enkelt EU-regering, som man netop nu er ved at tilrettelægge for os via den økonomiske metode. Og vi afviser i samme forbindelse enhver propaganda, der går i denne retning.
Endvidere har denne betænkning travlt med at opmuntre til et samarbejde med de regionale og lokale myndigheder for at fortrænge nationerne. De eneste sande medspillere sammen med EU-institutionerne bør for os fortsat være medlemsstaterne fra hvilke, de regionale og lokale myndigheder henter deres legitimitet.
I øvrigt giver de økonomiske forslag i betænkningen det ubehagelige indtryk, at man ønsker at tilfredsstille alle og enhver en lille smule, hvilket fører til en voldsom selvmodsigelse med den påsatte vilje til at bekæmpe spredningen af indgreb. Flere bevillinger til byerne. Flere bevillinger til informationssamfundet. Flere bevillinger til forskningen. Flere bevillinger til samhørighedsfondene og så videre. Man forstår nu, hvorfor den skitserede budgetramme for Agenda 2000 forekommer at være alt for undselig.
Gruppen I-EDN mener, at man skal vogte sig for enhver sammenblanding af den fælles politik og strukturpolitikken, og vi ville sætte pris på, at Fællesskabet koncentrerede sin økonomiske indsats på den fælles politik og samhørighedspolitikken samt den fælles landbrugs- og fiskeripolitik. Endvidere bør Fællesskabet for eksempel undgå at sprede sig over virvaret af byzoner, hvor det vil være dømt til at strø ineffektivt omkring sig med midlerne. De vil derfor straks kunne forstå, at vores gruppe af alle disse grunde ikke kan gøre andet end at stemme imod denne betænkning.

Karamanou
Hr. formand, jeg vil gerne forklare min holdning til ændringsforslag 16 til punkt 51, der vedrører politikken over for de ægæiske øer.
Jeg stemte imod hr. Ephremidis' ændringsforslag, fordi politikken til fordel for øerne, hvor vi naturligvis er enige og som er medtaget i Amsterdam-traktaten, er nævnt et andet sted i hr. Collados betænkning. Min afstemning betyder på ingen måde, at jeg ikke er enig i, at der skal iværksættes en helhedspolitik fra Den Europæiske Unions side for at give lige udviklingsmuligheder til alle øer i Den Europæiske Union, herunder naturligvis også de ægæiske øer, der har et meget stort behov for særlig støtte for at de kan tage del i den europæiske integrationsproces på lige fod med de øvrige regioner.

Ahlqvist og Wibe
Betænkningen er meget indholdsrig. Den stiller en række meget gode krav, men indeholder desværre også en del påstande, som vi ikke er enige i. Specielt tror vi absolut ikke, at den fælles valuta vil give positive effekter for samtlige regioner i EU.
Det, der konstateres i forslaget til betænkning punkt E, er vigtigt, det vil sige, at på trods af at forskellene mellem medlemsstaterne er blevet mindre, så er indkomstforskellene mellem regionerne forblevet praktisk taget uforandrede, samtidig med at forskellene i arbejdsløshedsniveauerne er blevet større. Med dette resultat findes der al grund til at spørge sig, hvad alt arbejdet med konvergenspolitikken tjener til.
Vi tror heller ikke, som det siges i betænkningens punkt 14, at en liberalisering af transport- og telekommunikationssektoren automatisk vil indebære fordele for forbrugere og virksomheder. Dereguleringer har oftest vist sig at føre til, at samfundets svage rammes hårdest.
Vi er heller ikke enige i betænkningens punkt 30 om at tage afstand fra alle forsøg på gennationalisering af strukturpolitikken. Tværtimod tror vi, at meget af regionalpolitikken kan forenkles, hvis denne del tilbageføres til medlemsstaterne.
Det vigtigste spørgsmål for vores del drejer sig dog om mål 6-områdets fremtid. Det er beklageligt, at betænkningen ikke har berørt dette emne. Vi vil aldrig give afkald på, at den nuværende støtte til mål 6-området for arktiske og subarktiske regioner skal bibeholdes på det nuværende niveau samt at kriterierne for disse regioner forbliver uforandrede. Vi vil gerne have lov til at påpege, at der blev givet store løfter til den svenske Norrlandsregion i forbindelse med folkeafstemningen. Disse løfter skal holdes.

Andersson, Hulthén, Lööw og Waidelich
Vi vil gerne takke ordføreren for et godt gennemført arbejde med betænkningen. Vi vil med denne stemmeforklaring understrege betydningen af, at der også efter en ændring af strukturfondene bevares støtte på det område, som i dag omfattes af mål 6-støtten. Vi vil også fremhæve behovet for en dybtgående revision af den støtte, der i dag gives til landbrugs- og fiskerisektoren.

Bernardini
Hr. formand, kære kolleger. Den økonomiske og sociale samhørighed omfatter per definition en vilje hos de rigeste lande til at være solidariske over for de fattigste. Men den fremragende betænkning fra vores kollega afslører huller på området og alvorlige huller for perspektiverne i Agenda 2000.
Det er reelt sådan, at selvom ulighederne i medlemsstaternes indkomster om ti år helt sikkert vil være reducerede, vil skævhederne mellem regionerne stadig være paktisk talt uændrede. Og hvad der er endnu værre, arbejdsløsheden vil være steget fra 17 til 22 % i de fattigste regioner. Hvad kan vi så udlede af det? At der helt klart foregår en dårlig koordination af Fællesskabets mange politikker. Denne koordination vil vise sig at være uomgængeligt nødvendig, hvis vi vil vinde væddemålet om udvidelsen.
Agenda 2000 omfatter forskellige veje, som man kan overveje sammen med de pågældende aktører. Det skal ikke være sådan, at man kommer og siger, at det er nødvendigt at reducere antallet af strukturelle mål. Dette vil kun føre til, at man udelukker støtteberettigede regioner, der har behov for støtte, og skævhederne vil forværres endnu mere. Jeg vil godt insistere på, at en grundig og minutiøs gennemgang sammen med de økonomiske og politiske aktører af, hvad der foregår i disse regioner, er nødvendig for sammen at finde løsningerne.

Cellai
I de sidste år er målet om økonomisk og social samhørighed blevet forfulgt takken være en god planlægning og en vis politisk vilje, der har fremmet en fortsat vækst i de europæiske regioner. Trods dette er de regionale forskelle inden for EU og de enkelte stater blevet uddybet. Afstanden mellem de rigeste og de fattigste regioner er vokset med omkring syv procentpoint.
En gennemgang af de officielle dokumenter viser manglende sammenhæng og mangel på koordinering af talrige fællesskabspolitikker i forhold til målet om styrkelse af samhørigheden. Det er nødvendigt at sikre en bedre sammenhæng mellem regionalpolitikkerne og de andre politikker i EU, for selvom der ydes betydelige finansielle incitamenter gennem strukturfondene, er vi kommet til et dødt punkt: kvantitet fører ikke automatisk til kvalitet.
Succes'en for den økonomiske og sociale samhørighedspolitik skal ikke kun ses i lyset af de udførte infrastrukturer, men også i lyset af den økonomiske konvergens, af udviklingen af menneskelige ressourcer og produktivitet og af beskæftigelsesstatistikkerne. Og i den sidste tid har vi til stadighed tabt terræn i kampen mod arbejdsløsheden.
Det er godt at erindre, at samhørighedspolitikken, der skal fremme en tilpasning af de strukturelt svage regioner, vil fuldføre det indre marked ved at modvirke de negative virkninger, som et åbent markeds regler medfører, og vil søge at begrænse indkomstforskellene mellem staterne. Dertil kommer, at når de nye lande i fuldt omfang bliver en del af EU, vil der inden for Unionen være større forskelle i udvikling end nu - hvor de allerede er betydelige - hvilket kan bringe den økonomiske og sociale samhørighed i fare.
Derfor er der behov for et tættere samarbejde mellem parlamentsmedlemmer, regeringer, europæiske kommissærer og repræsentanter for de lokale institutioner gennem en større involvering af lokale regioner og samarbejdspartnere, således at man kan øge den økonomiske og sociale samhørighedspolitiks effektivitet betydeligt.
Uden en samordnet aktion vil EU's ambitioner for det 21. århundrede blive skuffet, og den vil uundgåeligt gå imod en opløsning.
At overvinde udfordringen om samhørighed vil være en sejr for en ny opfattelse af solidaritet og enhed inden for Fællesskabet, som vil betyde, at EU kan opretholde sin stilling som et stort frihandelsområde.

Caudron
Jeg deler i store træk vores kollegas bekymringer. Betænkningens indhold er oprigtigt og velkomponeret. Det er kort sagt et godt stykke arbejde.
Jeg er fuldstændig enig i, at man skal tage hensyn til at harmonisere de teknologiske niveauer mellem de forskellige regioner. Jeg vover endda at håbe, at Parlamentet og Kommissionen vil støtte dette synspunkt. Betænkningens generelle filosofi er god. Det er nødvendigt, at Den Europæiske Union endnu en gang bekræfter sin forpligtelse til strukturelt at justere regionerne og medlemsstaterne.
Udvidelsen af Unionen skal for at være gavnlig tage højde for disse prioriteter. Til det formål er vi nødt til at fastholde og styrke samhørighedsfondene. Koncentrerer vi os for meget om det indre marked eller verdensmarkedet, taber vi den politiske dimension i dette samarbejde, der ligger dets fædre meget på sinde.
Ordføreren beder om, at der tages mere hensyn til lokalsamfundene, når man skal realisere de mål, der er definerede. Jeg støtter denne holdning, for dette partnerskab vil fremme en bedre tilpasning til de foreslåede aktiviteter og til den virkelighed, der er de lokale aktørers. Det vil også garantere en bedre gennemsigtighed i Unionens forpligtelse over for de regioner, der har vitale behov. Herved vil Unionens image blive forbedret og styrket.
Den Europæiske Union skal for at stå stærkt over for nye udfordringer være forenet og sammenhængende. Hvis man lader regionerne i stikken, løber man en risiko for en sprængning, der vil være til skade for fremtiden.
Vi skal ikke glemme denne idé og nødvendige synsvinkel, når vi gennemgår reformen af strukturfondene.

Donnay
Jeg vil gerne forklare min stemmeafgivning til hr. Izquierdo Collados betænkning, da den berører et emne, jeg mener er meget vigtigt for Unionens fremtid, hvilket vil sige den økonomiske og sociale samhørighed.
Den første treårige betænkning om den økonomiske og sociale samhørighed har gjort det klart, at der stadig væk er kraftige skævheder mellem de femten lande i Den Europæiske Union og det på trods af, at man erkender effektiviteten i den strukturpolitik, der har været ført gennem adskillige år. Betænkningen fremhæver endvidere den manglende koordination, der kan eksistere mellem Fællesskabets forskellige politikker, hvad angår formålet med samhørigheden.
Hr. Izquierdo Collados betænkning nøjes ikke med at analysere disse konklusioner; den går endnu længere og sætter den kommende strukturfondsreform ind i et scenarium med de to vigtigste udfordringer i de kommende år, nemlig udvidelsen og enhedsvalutaen. Ud fra dette grundlag udvikler betænkningen en række henstillinger for den fremtidige samhørighed.
Jeg har støttet hr. Izquierdo Collados betænkning, da jeg lige som han er overbevist om, at den økonomiske og sociale samhørighed bør forblive en af Den Europæiske Unions prioriteter, og at der bør afsættes betydelige midler til dette formål. Der bør tages højde for dette ved udarbejdelsen af Unionens fremtidige økonomiske perspektiver, og når Fællesskabets øvrige politikker defineres.
Hvis der udføres en specifik politik inden for den økonomiske og sociale samhørighed, er det dog ikke desto mindre nødvendigt samtidigt at udvikle en synergi med samtlige øvrige fællesskabspoltikker. Uanset om det gælder politik inden for forskning og udvikling, transport, kommunikation eller konkurrence, så kan de alle bidrage til at nå målet for samhørighed sådan, som det er fastlagt i traktatteksten for Unionen.
Strukturpolitikken forbliver i øvrigt selvfølgelig hovedinstrumentet for samhørigheden, og den kommende reform af denne politik fremkalder helt naturligt mange forventninger blandt alle aktører i Unionen. Hr. Izquierdo Collado udvikler i sin betænkning en række prioriteter, som jeg samlet kan gå ind for.
Jeg vil godt til sidst simpelt hen tilføje, at jeg mener, det er nødvendigt, at Europa-Kommissionen så hurtigt som muligt meddeler os de detaljerede og præcise forslag til dette emne, såvel hvad angår definitionen af nye mål som udfasningen eller videreudviklingen af partnerskabet sådan, at vi kan undersøge dem med al den opmærksomhed, de fortjener, og ikke som hastværksarbejde.

Hatzidakis
Jeg stemte hverken/eller under afstemningen ved navneopråb om ændringsforslag 16 af GUE-Gruppen (punkt 51), og det var ikke fordi, jeg ikke mener, at øerne i Det Ægæiske Hav har brug for støtte, tværtimod.
Jeg mener imidlertid, at det konkrete punkt vedrørte Amsterdam-traktatens artikel 227, stk. 2, hvor der ikke forekommer nogen henvisning til de ægæiske øer. Derfor vil enhver tilkendegivelse fra Parlamentets side vedrørende dette punkt efter min mening være uden mening.
Der er i forvejen en specifik henvisning til øerne i punkt 52, hvor Kommissionen opfordres til at træffe direkte foranstaltninger til fordel for øernes indbyggere.

Lang
Hverken de gode hensigtserklæringer, der findes i betænkningen, eller opfordringerne til social samhørighed kan fordunkle den frygtelige, sociale virkelighed.
Hvis det fremgår tydeligt, at ulighederne mellem regionerne fortsætter, er det endnu en alvorlig kendsgerning, der viser den generelle mangel på social, økonomisk og demografisk integration i EU, og her kan vi begynde med Frankrig som eksempel.
Den økonomiske politik med en vanvittig konkurrence og den åbning af vores markeder, som Kommissionen har pålagt os, den uophørlige strøm af immigranter, der kommer udefra og de vildt overdrevne sociale udgifter, der tynger på arbejdet, har kastet vores lande ud i en beskæftigelseskrise og en gigantisk social krise. Arbejdsløshed, usikkerhed, immigration, skatter, narkotika, tab af identiteten og en demografisk forældelse: denne realitet er ikke den sociale samhørighed, men i stedet en general mangel på social integration.
De foreslår os at fortsætte i samme spor og at styrke den samme politik ved endnu mere generøst at finansiere de samme aktiviteter. Men Kommissionen er på galt spor. Det er en anden politik, vi har brug for og et andet EU for at indsætte fællesskabspræferencen, for at beskytte vores markeder imod social dumping og immigration/kolonisation, for at genskabe sikkerheden i vores byer, befri skatteyderne for skatteslaveriet og for at garantere en ægte familiepolitik.
Deres EU er nederlag og krise, og det har vi ikke brug for!

Lindqvist
Trods satsningen på økonomisk og social konvergens ved hjælp af strukturfondene, konvergensfonden, socialfonden etc., findes i hovedsagen stadig de uretfærdige forskelle i Europa mellem fattige og rige, mellem dem, som har, og dem, som ikke har arbejde, samt mellem stærke og svage regioner. Kommissionens forslag om, at problemerne vil kunne løses ved indførelsen af ØMU og ved yderligere anstrengelser på den slagne vej, giver ingen tiltro.
Det gør betænkningen heller ikke, da den stort set foreskriver de samme løsninger. En reduktion af antallet målområder i strukturfondene er motiveret, men det må under ingen omstændigheder gå ud over selve støtten som sådan. Forslaget om, at inkorporere mål 6-området i målområde 1 må ikke indebære en reduceret regionalpolitisk støtte til Sverige. Det er godt, at strukturfondene i større udstrækning bruges til at forbedre beskæftigelsen. At slå mål 3 og mål 4 sammen blot for kun at satse på omskoling og uddannelse forekommer panikagtigt.

Formanden
Hermed er afstemningstiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.35 og genoptaget kl. 15.00)

Miller
En bemærkning til forretningsordenen. Hr. formand, jeg vil gerne gøre Parlamentet opmærksom på en hændelse, der skete ved frokosttid i dag. Under afstemningstiden ved frokosttid hævdede et medlem af Parlamentet, at et ændringsforslag var oversat forkert til engelsk fra den oprindelige franske udgave. Han hævdede, at der skulle have stået »engelsk kød« i stedet for »britisk kød«.
Jeg vil gerne over for Parlamentet påpege, at jeg har et eksemplar af det oprindelige ændringsforslag, underskrevet af det pågældende medlem, hvor der helt tydeligt står »la viande britannique«, hvilket helt tydeligt peger i retning af britisk kød. Det pågældende medlem villedte Parlamentet, og jeg ønsker, at protokollen korrigeres.

Amsterdam-traktaten (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er den fortsatte forhandling om betænkning af hr. Méndez de Vigo og hr. Tsatsos for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål (Á4-0347/97) om Amsterdam-traktaten.

Frischenschlager
Hr. formand, jeg vil gerne over for vores to ordførere vedgå, at Amsterdamtraktaten har medført fordele og bragt udviklingen videre. Men set i et historisk perspektiv kan vi ikke komme uden om, at regeringerne, statscheferne fra medlemslandene ikke har levet op til det historiske perspektiv, idet de ikke har formået at gøre Den Europæiske Union med 15 medlemslande mere beslutningsdygtig, og de har heller ikke formået at gøre Unionen moden til udvidelser. Det er et historisk svigt fra regeringernes side, ikke fra Europas, nej fra regeringernes side.
Det, som vi risikerer nu, og som jeg virkelig er bange for, det er et meget alvorligt dilemma, hvor den politiske situation kan udvikle sig sådan, at der på den ene side ikke sker nogen reform af institutionerne og udvidelsen på den anden side bliver udskudt eller helt erklæret for umulig med henvisning til den manglende institutionelle reform. Det er det dilemma, som Amsterdam-traktaten har efterladt os i. Det kan vi lige så godt indrømme åbent.
Nu er det efter min mening afgørende nødvendigt, at vi ikke lader den politiske diskussion om den institutionelle reform gå i glemmebogen. Europa-Parlamentet skal sammen med de nationale parlamenter sørge for, at det politiske pres med hensyn til en reform af institutionerne opretholdes. Hvis vi ikke sørger for det, så er der virkelig fare for, at det, som jeg frygter, nemlig, at der hverken sker en udvidelse eller en konsolidering af Den Europæiske Union, bliver til virkelighed.
Grunden til, at vi har fået disse problemer, er jo, at der i virkeligheden ikke er nogen reel enighed om målet for den europæiske integration. Det er det, som ligger til grund for vores problemer. Vi må gøre en indsats for at øge støtten til den politiske union i offentligheden, i vores hjemlande, fordi det er en væsentlig opgave, men også et afgørende punkt for, at vi kan komme videre med den europæiske integration.

Sjöstedt
Hr. formand, ligesom flertallet i min gruppe vil jeg stemme nej til den aktuelle betænkning og fraråde medlemslandene at ratificere Amsterdam-traktaten. Traktaten indebærer, at endnu flere beføjelser flyttes fra de folkevalgte i de nationale parlamenter til EU's institutioner, institutioner, som står under betydeligt dårligere demokratisk kontrol. Ikke på noget område flyttes beslutningerne nærmere borgerne i medlemslandene.
Der sker store forandringer i dagens Union i sammenligning med den Union, som Sverige blev medlem af for snart tre år siden. Den grænsekontrol, som man dengang sagde skulle bevares, skal nu forbydes, den vetoret, som vi skulle have inden for udenrigspolitikken, skal nu begrænses kraftigt, der tages nye skridt i retning mod det fælles forsvar, som man sagde ikke ville blive til virkelighed, overstatsligheden vokser og de små staters indflydelse bliver mindre, når Europa-Parlamentet får mere magt. Denne negative udvikling opvejes ikke af de begrænsede fremskridt, der også gøres i traktaten på områder som beskæftigelse og åbenhed.
Jeg vil specielt pege på to punkter i betænkningen, som jeg ikke kan godtage. Det kræves, at Europa-Parlamentet skal have godkendelsesret ved fremtidige traktatændringer. Det ville være en afgørende forandring, som ville ændre Unionens karakter i retning mod en stat. Hvis medlemsstaterne ikke længere selv afgør traktatens udvikling, har de også mistet kontrollen over Unionens udviklingsretning.
Det andet område er, at der i betænkningen kræves nye store institutionelle forandringer som et absolut krav for en fremtidig udvidelse af EU. På denne måde tages udvidelsen som »gidsel«, men der er intet, der siger, at en udvidelse lykkes bedre, fordi de store staters dominans i EU forøges yderligere, ved at de får flere stemmer i Ministerrådet. Der er heller ingen sammenhæng mellem overstatslighed og effektivitet inden for EU. Det måske tydeligste eksempel på det er, at EU's landbrugspolitik, som har været overstatslig næsten længst af alle politiske områder, er et af de absolut mest ineffektive.

Schörling
. (SV) Hr. formand, Méndez de Vigo og Tsatsos har lagt overordentlig meget arbejde i denne betænkning, hvilket vi må takke dem for. Jeg er dog overrasket over den vending, som behandlingen af Amsterdam-traktaten har taget. Fra at traktaten har været en meget stor skuffelse og at der er rettet en massiv kritik mod den, forekommer der nu at være et flertal, der er rede til at stemme for traktaten, på trods af at den ikke er blevet ændret. Vi var enige og kritikken var massiv netop på grund af manglen på åbenhed og indsigt samt tillige med hensyn til »smøren« af overstatslighed, mellemstatslighed, protokol og så videre i den tredje søjle, som gør, at det er helt uoverskueligt, og at det faktisk kan føre til retsusikkerhed.
I begyndelsen af debatten henvendte Méndez de Vigo sig til de »gode europæere« og ikke til dem, der har tænkt sig at stemme nej, det vil sige os, som ikke vil have nogen føderalisme. Jeg anbefaler ham at køre rundt i de forskellige medlemslande blandt folkene i Europa. De vil naturligvis have samarbejde, men de vil ikke underordne sig EU's centralistiske og bureaukratiske bestemmelsessamling. Forståelsen for disse stormagtsdrømme og ønsket om denne EU-føderalisme er meget svag blandt borgerne.
De virkeligt gode europæere repræsenterer et folkeligt forankret og demokratisk legitimt Europa. Vi ønsker, at samarbejdet skal gælde hele Europa, uden forbehold, så vi kan skabe stabil fred og demokrati. Vi vil stemme nej og kræve folkeafstemninger i medlemslandene.

Hager
Hr. formand, selvom jeg principielt ellers ikke gør det af tidsmæssige årsager, vil jeg gerne have lov til udtrykkeligt at rose ordførerne for deres arbejde. Vi vil ganske vist ikke stemme for betænkningen, men det arbejde, der er ydet her, fortjener efter min mening virkelig at blive fremhævet.
I sin begrundelse påviser betænkningen objektivt traktattekstens fordele og mangler på en måde, så man lige så godt kunne hæfte prædikatet "Nej, selvom« på den som det "Ja, men«, som ordføreren har valgt efter en meget kontroversiel diskussion og ud fra politiske overvejelser.
For os liberale er det ud over alt det, som vi i dag har hørt for og imod, den mangel på fremskridt på det institutionelle område, der efter vores opfattelse kendetegner situationen i Unionen, der giver udslaget til fordel for "Nej, selvom«. Det skyldes først og fremmest, at vi her ser et signal, som tyder på, at regeringskonferencen er stødt på sine grænser, fordi borgerne under de givne forhold ikke er indstillet på at give yderligere afkald på suverænitet, og fordi, vi mener, dette forhold er noget, man må tage alvorligt.

Fayot
Hr. formand. I modsætning til mange af mine kolleger har jeg ikke til hensigt at nedgøre Amsterdam-traktaten. Jeg indtager en realistisk holdning. Det drejer sig formentligt om det bedst mulige kompromis, medlemsstaterne med deres aktuelle vilje til integration har kunnet opnå. Nogle her i forsamlingen ønsker at vise en enorm frustration med hensyn til Unionens institutioner for i dette punkt at finde en anstødssten imod at ratificere traktaten.
Sådan ser jeg ikke sagen. Det er rigtigt, at vi i de forhandlinger, der har ført til Amsterdam, alle har begået den taktiske fejl at udskyde de institutionelle spørgsmål til sidst og så at sige placeret dem i en parentes. Hvorfor det? Jamen det er jo fordi disse spørgsmål rører ved styrkeforholdet mellem medlemsstaterne, og det berører endda selve staternes eksistens. Dette gælder i øvrigt meget mere for de små end for de store lande. Derfor skal man ikke i visse store lande gøre sig nogen illusioner om muligheden for, at man for eksempel kan have en Kommission, der er begrænset til ti personer, hvor alle de store, men kun nogle af de små lande er repræsenterede.
Jeg kan således erklære mig enig i de krav, mine to kolleger stiller i betænkningen, hvad angår det institutionelle område. Jeg må i øvrigt tilføje, at disse krav bekymrer mig en smule, idet de på samme tid er både præcise og uklare. Det hedder således for eksempel, at det er nødvendigt med en ny stemmevægtning i Rådet, og at man skal justere antallet af kommissærer, men at ligheden mellem staterne skal bevares. Man mærker vel, at hvert enkelt ord er vejet på en guldvægt. Man skal "justere antallet af kommissærer«. Man siger ikke mindske antallet, og der angives ikke noget tal. Ligheden mellem staterne skal bevares, men kun den grundlæggende. Findes der således en lighed, der er mindre grundlæggende?
Hvis vi er enige om ligheden mellem alle medlemsstater, må konklusionen, som jeg ser den hr. formand, derfor være, at enhver form for styring fra de store lande afvises, og at Unionen forbliver en demokratisk samling, hvor hver enkelt medlemsstat har mulighed for at blive hørt og at deltage i den fælles magtudøvelse.

Anastassopoulos
Min vurdering er af mere generel karakter, hr. formand. Amsterdam-traktaten kan betragtes som de mange små skridts aftale, og resultatet må for de fleste af disse skridts vedkommende betragtes som positivt. Men der mangler de radikale forandringer, som tiden råber på. Den Europæiske Union er ikke blevet institutionelt styrket, selv i betragtning af den kommende udvidelsesrunde, der ikke bør udsættes på ubestemt tid. Den fælles udenrigspolitik forbliver uændret og den fælles forsvarspolitik i hænderne på et NATO, som ikke udelukkende er europæisk og hvor Europa ikke spiller hovedrollen. De store ambitioner er blevet mødt med afvisning og skepsis fra de, der fastholdt en gradvis forandring af Unionen i retning af et bredere frihandelsområde. I skyggen fra overgangen til Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase har man ikke kunnet tillade nye spring. De fleste europæiske regeringer følte sig ikke stærke nok til at gå videre også på det institutionelle område i et Europa. der fortsat plages af arbejdsløsheden og ikke har nået en stabil genopsvingsperiode.
I denne betydning kan Amsterdam-traktaten betragtes som en halvfærdig aftale. De svagheder, der fremhæves, bør dog ikke give anledning til skuffelse eller fordømmelse af traktaten og heller ikke til, at vi undervurderer de fremskridt, traktaten indeholder. Hvor begrænsede disse fremskridt end er, er de mange og i den rigtige retning: mere gennemskuelighed, i et mere socialt og mere fællesskabspræget Europa, der gennem en forenkling af beslutningsprocesserne kommer nærmere borgerne i et mere demokratisk Europa gennem en styrkelse af EuropaParlamentets rolle og med ligevægten mellem de større og de mindre stater næsten uændret.
Den analyse af traktatens elementer, som hr. Méndez de Vigo og professor Dimitris Tsatsos med så stor succes har kunnet gennemføre takket være deres stædige og hårdnakkede indsats, lader ingen tvivl tilbage om det endelige resultat. På trods af dens svagheder bør traktaten, hr. formand, ratificeres, og det var da også det samme resultat som repræsentanterne for medlemsstaternes nationale parlamenter ud fra hver deres udgangspunkt nåede frem til på deres møde med vores Udvalg om Institutionelle Spørgsmål.
Det store spørgsmål er nu det næste skridt. Metoden med regeringskonferencen om ændring af traktaten har nået sine grænser, og ordførerne foreslår nu en anden fremgangsmåde i form af forslag fra Kommissionen og en dialog med de nationale parlamenter. Det er vigtigt, hr. formand, at vi uden forsinkelse fortsætter denne dialog, for det vil være farligt at risikere nye udvidelser uden en forudgående fordybelse af samarbejdet, og vi bør ikke have fordybelse i samarbejdet uden at bevare respekten for ligevægten mellem de større og de mindre stater. Ligevægten skal bevares, fordi den bredere interesse nødvendiggør det og fordi den er grundlæggende for Den Europæiske Unions filosofi.

Cardona
Hr. formand, kære kolleger, hver gang vi her i Europa-Parlamentet eller andre steder har diskuteret Europa, har vi været optaget af, hvor vi bevæger os hen og, især, hvor vi ønsker at bevæge os hen. I dag er ingen undtagelse.
Nu, hvor Den Europæiske Unions fremtid omdefineres, tror vi oprigtigt, at det er ved at vende tilbage til de store politiske emner, at dets lederskab kan markere sig. Humanismens grundlæggende principper, med den velstand og den livskvalitet, der ligger deri, det kompromisløse forsvar for demokratiet og institutionernes åbenhed, ligesom deltagelsen af alle medlemsstaternes borgere i opbygningen af Europa er de store værdier, der vil gøre det muligt og, mere end dét, ikke at glemme grundlaget for Den Europæiske Union. At erindre, at styrkelsen af det politiske samarbejde således er et krav, som vi ikke kan overse, at bekræfte, at dets legitimerende grundlag hviler på den kompromisløse respekt for forskelligheden mellem de folk, der udgør Unionen, er derfor et mål, som vi må forfølge.
Det politiske samarbejde mellem medlemsstaterne skal forstærkes gennem alle borgeres aktive deltagelse. Det er noget, som alle giver udtryk for, og godt. Det, som kun få siger, er, at Europa ikke skal påtvinges, men derimod være noget, som man går ind for, som man vil og ønsker.
Dette siger jeg apropos Méndez de Vigos e Tsatsos' betænkning om Amsterdam-traktaten - og jeg benytter lejligheden til at ønske dens forfattere til lykke med den tekniske kvalitet og den udviste kreativitet - en betænkning, der, selvom den er fornuftigere end så mange andre, ikke giver svar på de grundlæggende spørgsmål, der optager os. Den indeholder positive aspekter, som for eksempel at anerkende, at Den Europæiske Union er en union af stater. Altså lige i forhold til hinanden, men der drages ikke deraf de nødvendige institutuionelle konsekvenser. Når den således gør sig til talsmand for en reform af institutionerne, før den 16. medlemsstats tilslutning formelt er bragt til ende, glemmer den, eller måske ikke, at give sin mening til kende om en sag, der for os er afgørende. Nemlig, hvilken institutionel reform?
På den anden side går betænkningen ind for, at Amsterdam-traktaten skal ratificeres. Hvis det kan diskuteres, at den institutionelt kan anbefale den over for medlemsstaterne, er det imidlertid politisk legitimt, at den gør det. Denne betænkning går efter min opfattelse uden om spørgsmålet om den konstituerende magt i Europa. Og denne er det værd at behandle, og jeg vil altid være beredt til at gøre det.

Haarder
Hr. formand, jeg er som mine liberale kolleger for forhandlingsresultatet i Amsterdam, fordi det rummer en række mindre forbedringer med hensyn til nærhedsprincip, miljø og forenklet og demokratisk beslutningsprocedure. Men det vigtigste, det historien vil huske os for, er ikke traktaten, det er det, den baner vejen for. Udvidelsen med de nye demokratier i øst er vores generations historiske mulighed for at sikre fred, demokrati og velstand i kommende generationer i Europa. Det er jo det, der var formålet med hele det europæiske samarbejde. Det er langt vigtigere end spørgsmålet om, hvorvidt traktaten kunne have været bedre på nogle punkter. Jeg er enig i, at vi med 20 eller 25 medlemslande bør gå over til flertalsbeslutninger på flere områder, for at Unionen kan løse sine kerneopgaver effektivt. Men jeg er uenig med ordførerne og Institutionsudvalget, når de truer med at sige nej til en hvilken som helst udvidelse, hvis ikke der bliver flere flertalsbeslutninger. Forestil Dem, at 5 lande er klar til medlemskab i år 2002. Vil dette Parlament så sige nej til dem og tage dem som gidsler, fordi vi er sure på Rådet? Vil vi virkelig i denne strid med Rådet tage de nye unge demokratier som gidsler? Jeg vil gerne spørge repræsentanten for Rådet, hvad De siger til punkt 15 og 16 i Tsatsos og de Vigos betænkning, og jeg vil bede repræsentanten for Rådet gentage, hvad Deres statsminister, Jean-Claude Juncker har sagt. Han har klart taget afstand fra Frankrigs, Belgiens og Italiens erklæring. Disse tre lande har naturligvis ret til at have deres mening og arbejde for den, men - og nu kommer det afgørende - hvis Parlamentet går ind og stopper udvidelsen, hvis de tolv lande retter sig efter de tre lande, så vil historien fordømme dette Parlament. Det er simpelthen mangel på historisk perspektiv, mangel på proportionssans. Derfor kære kolleger, stem mod sidste del af punkt 15 og mod et par ord i indledningen til punkt 16.

Paasilinna
Hr. formand, mine kolleger, jeg takker dem, som har medvirket til udarbejdelsen af betænkningen, for et godt arbejde. Jeg anmoder om opbakning bag ændringsforslaget, som betænkningsgruppen har godkendt. I det sidestilles koalitionen, som er så vigtig for de nye medlemsstater, med neutraliteten, for resten for første gang i et sådant dokument. Udvalget nedstemte ændringen, men vi fik den på mit initiativ med til plenarmødet som justering nummer 18 fra hele socialistgruppen.
Efter udvidelsen af proceduren med fælles beslutningstagning er Parlamentets stilling som lovgivende magt blevet forstærket. På den måde bliver Unionen mere demokratisk, og det er godt. Den såkaldte globalisering har dog betydet en modsat ændring. Magten flyttes længere væk, men den er vågen. De overnationale markedskræfter behøver os som balancemagere. Hvor bliver den slags beslutninger af?
Befolkningens muligheder for at få indflydelse og oplysninger skal øges, da jo videre Unionen er des mere åben må den også blive. Fornyelser af institutioner, resultater fra Amsterdam, giver dog ikke instrukser for udvidelse. Det er derfor der er brug for en ny regeringskonference, ellers får vi dette stykke galt i halsen. Et sejlskib, som udvides, men ikke gøres dybere, kæntrer let. Det er vigtigst at udvide fredens og stabilitetens område.
Den planlagte ændring af vægten af Rådets stemmer skal udføres meget forsigtigt og ved at respektere de mindre nationers medbestemmelsesret. Når der ændres i antallet af parlamentsmedlemmer skal man derved huske, at selv de små stater har behov for en parlamentarisk repræsentation, for Unionens vigtigste princip er solidaritet.
I Amsterdam kom man ingen vegne med hensyn til harmoniseringen af parlamentsmedlemmers status. Jeg har foreslået Parlamentets plenarmøde ens løsninger for alle repræsentanterne, og for eksempel rejsegodtgørelser kun efter reelle omkostninger.

Castagnetti
Hr. formand, også jeg vil give udtryk for min varme påskønnelse af det arbejde, hr. Méndez de Vigo og hr. Tsatsos har udført. Man kan ikke undlade at godkende deres betænkning og dermed traktaten: ethvert lille skridt fremad, uanset hvor lille, er alligevel et fremskridt og fortjener derfor påskønnelse.
Endvidere må vi som Europa-Parlamentet give en rettesnor for de nationale parlamenters behandling, for det ville være meget alvorligt, hvis de nationale parlamenter ved ratifikationen ikke godkendte traktaten. Vi må tillige fremme tiltrædelsesprocessen gennem perspektivet større integration af de lande, som allerede hører til Den Europæiske Union, og som endnu ikke har tilsluttet sig Den Monetære Union, og på den anden side må vi vise de lande, der er kandidater til tiltrædelse af Den Europæiske Union, billedet af en enighed om intentioner, som virkelig er fælles for hele Unionen.
Af disse grunde godkender jeg traktaten, imidlertid kan jeg ikke undlade at nævne vores skuffelse over de utilstrækkelige fornyelser på det institutionelle plan. Det er ikke en romantisk skuffelse, forårsaget af en abstrakt og idealistisk europæistisk kultur: det er en politisk, og derfor konkret og realistisk, skuffelse, ikke så meget fordi Europa-Parlamentet havde ønsket, at Regeringskonferencen skulle godkende institutionelle fornyelser, der netop havde at gøre med funktionen, prærogativerne, sammensætningen af Rådet og Kommissionen foruden Parlamentet selv, hvilket man stort set har undladt, men også fordi vi har bevidstheden om, at Den Europæiske Union uden disse institutionelle reformer virkelig risikerer en tilbagegangsproces og i den sidste ende sammenbrud. Det, som ikke blev gjort i Amsterdam, bør gøres hurtigst muligt. Det, der ikke blev gjort i Amsterdam af politiske grunde, som vi let kan forestille os, bør gøres inden, absolut inden nogen konkret udvidelse: det, der ikke er gjort, kan således retfærdiggøres af den tekniske, tidsmæssige og politiske umulighed, der blev konstateret i Amsterdam, men det kan aldrig ændres til et mentalt forbehold mod at foretage en udvidelse eller tværtimod for at udnytte udvidelsen til at gøre den politiske unions beføjelser mindre effektive og mere tomme.
Men det drejer sig ikke alene om udvidelsen: Den Monetære Union kræver en hurtig institutionel reform, institutionalisering af en politisk regering i Unionen, som er reel. Den Monetære Union involverer overdragelse til Fællesskabet af betydelige dele af den nationale suverænitet, som ikke kan forvaltes uden effektivitet, lighed, gennemsigtighed og medbestemmelse: og dette kan vi ikke lade, som om vi ikke ser.
Vi bør derfor som Europa-Parlamentet klart sige, at såvel udvidelsen som etableringen af Den Monetære Union og målet om en større integration af Den Europæiske Union forudsætter en fuldendelse af den instititionelle reform, som kun er påbegyndt i Amsterdam.

Dybkjær
Hr. formand, udvidelsen er nu EU's vigtigste opgave, og der må ikke lægges hindringer i vejen herfor, ved at man stiller absolutte krav om reformer før en udvidelse. Ved at gøre dette skabes usikkerhed om Europas udvikling med stor risiko for borgerkrig. Der er derfor dele af pkt. 15 og 16 jeg ikke kan stemme for. Jeg er derimod glad for pkt. 20 om et fortsat og forstærket samarbejde med de nationale parlamenter, og jeg vil gerne opfordre Institutionsudvalget til at gå videre med det med henblik på at skabe visionen om det fremtidige samarbejde i Europa. Amsterdam-traktaten er ikke perfekt, for vi mennesker er ikke perfekte. Vi er heller ikke enige om alle svar på livets og dagligdagens spørgsmål. Vi har forskellige traditioner, kulturer, livsvilkår og problemer, derfor er Amsterdam-traktaten et kompromis. Den er ufuldstændig, men den er et godt grundlag for freden i Europa. Jeg stemmer derfor ja til udvalgets betænkning, der er signalet om, at et ja til ratificering er det vigtigste.

Corbett
Hr. formand, Amsterdam-traktaten opfylder helt klart ikke Parlamentets forhåbninger, hvilket er blevet påpeget af mange talere under denne debat. Men det valg, som vi står over for i dag, er ikke valget mellem Amsterdam-traktaten og den ideelle traktat, som vi havde ønsket. Det er valget mellem Amsterdamtraktaten og de eksisterende traktater, som de er nu. Hvis man sammenligner dem, indeholder Amsterdamtraktaten mindst et dusin betydelige fremskridt, selvom den er utilstrækkelig på et væsentligt punkt, nemlig forberedelserne til en udvidelse af Unionen.
Jeg vil ikke gennemgå alle forbedringerne. De er allerede blevet omtalt. Jeg vil blot nævne nogle af de vigtigste: Socialprotokollen; de nye muligheder, som beskæftigelsesafsnittet medfører; de forbedrede bestemmelser om folkesundhed, forbrugerbeskyttelse og miljøpolitik; indarbejdelsen af en del af tredje søjle i første søjle; bedre beskyttelse af menneskerettighederne og den nyindførte procedure for sanktioner mod medlemsstater, der ophører med at være demokratiske, hvis dette nogensinde skulle ske; de forbedrede bestemmelser om gennemsigtighed; og først og fremmest udvidelsen af Parlamentets beføjelser, både med hensyn til proceduren for fælles beslutningstagning og de proceduremæssige ændringer, der er præcis, som vi ønskede.
Det er interessant at bemærke, at ingen af disse ændringer ville have fundet sted - ikke en eneste af dem - uden regeringsskiftet i Det Forenede Kongerige den 1. maj. Det er også interessant at bemærke, at mange af ændringerne, især dem, som vedrører Parlamentet, helt sikkert blev hjulpet på vej af den indsats, som vores repræsentanter fru Guigou og hr. Brok ydede på regeringskonferencen.
Når det er sagt, indeholder traktaten ikke tilstrækkelige bestemmelser om Unionens funktion efter en udvidelse. Dette anerkendte Det Europæiske Råd selv i den protokol, som blev vedføjet traktaten. Den indeholder og kræver yderligere institutionelle reformer. Jeg mener, at disse reformer først og fremmest skal vedrøre spørgsmålet om en udvidet brug af afgørelser ved kvalificeret flertal i stedet for enstemmighed.
I modsætning til hr. Haarder mener jeg ikke, at dette behov for reformer betyder, at udvidelsen opholdes - langt fra. Der er tid nok til at opnå enighed om reformerne og ratificere dem sammen med udvidelsen i en samlet pakke, måske endda til sin tid i samme traktat. Dette ville lette ratifikationen i visse lande og ville naturligvis også ville kræve Europa-Parlamentets tilsagn, da vi skal give tilsagn til tiltrædelser. Der er tid nok til det. Det skal gøres. Vi er nødt til at slå de to processer sammen og sørge for, at udvidelsen finder sted sammen med de nødvendige institutionelle ændringer.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, i lyset af de indlæg, der har været i løbet af denne debat, mener jeg, det er rimeligt, at spørge sig selv, om vi taler om den samme traktat, for for nogle kolleger har Amsterdam-traktaten været en dundrende fiasko. For andre har den været en sejr for pragmatismen over utopien. Og dette er efter min mening, det mest kendetegnende ved denne traktat, dens ambivalente karakter.
De, som har ønsket at give den institutionelle del højeste prioritet, har talt om dens utilstrækkeligheder, og jeg er enig i dem. De, som har lagt vægt på de økonomiske aspekter, har udtrykt deres tilfredshed med det skub, som traktaten har givet Den Økonomiske og Monetære Union og med de utallige fornyende aspekter, som den indfører, og her er jeg også enig.
Efter min mening har ordførerne forstået at overvinde denne vanskelighed med forstandig akkuratesse og uden at forherlige lyset eller skjule skyggerne.
Men selvom denne velovervejede fokusering er vigtig, er det vigtigste, at denne betænkning tager tre perspektiver, der supplerer hinanden, i betragtning.
Fortidens, for Amsterdam-traktaten tilhører allerede fortiden. Men denne betænkning begrænser sig ikke til en simpel fortællende fremstilling af kendsgerningerne, for den virkelighedsopfattelse, som traktaten repræsenterer, kan kun fortolkes på basis af en historisk årsag, der begraver sine rødder i det europæiske integrationsprojekts oprindelse.
Nutidens, for historien skabes ikke ved kun at regne fortiden med, det er også nødvendigt at kende udgangspunktet.
Og især fremtidsperspektivet, for hvis man ikke ved, hvor man går hen, forstår man hverken vejen - som hr. Méndez de Vigo refererede til i formiddags - eller udgangspunktet.
Ordførerne har forstået, og jeg synes, at de har udtrykt det meget klart i begrundelsen, hvad Den Europæiske Union har været, hvad den er, hvad den kan blive i lyset af de muligheder, som traktaten indebærer og især, hvad den burde være.
Og derfor er der et ufravigeligt krav, nemlig at ændre metoden. Og det er efter min mening det væsentlige aspekt, som denne betænkning bidrager med, det er denne betænknings blinken til fremtiden. Derfor tegner denne betænkning det perspektiv, at man er i rette tid, men i rette tid til hvad? Til at de onder, som vi beklager os over, ikke er opstået? Nej. Vi er i rette tid til, at de holder op med at være det. Og derfor er der to holdninger: Enten den at fortsætte med at polemisere om, hvor mange vinkler der er på spidsen af en knappenål, eller, hvilket er det samme, om Amsterdam har været god eller dårlig, hvilket ikke ændrer på noget som helst, eller den at ratificere denne traktat, bruge den og gå i gang med arbejdet med at ændre og forbedre en virkelighed, som vi ikke er tilfredse med.

Lucas Pires
Hr. formand, ærede kolleger, til lykke til ordførerne Mendez de Vigo e Tsatsos. Kvaliteten i deres arbejde styrker Europa-Parlamentets troværdighed i Fællesskabets magtdeling.
Det er sandt, at vi håbede på, at Amsterdam skulle blive en Maastricht II, og det blev kun en halvanden Maastricht I. Amsterdam skal imidlertid sammenlignes med Maastricht, og ikke med et eller andet idealparadigme, som hr. Corbett just har sagt det. Den europæiske opbygning er en kæde af anstrengelser, ikke en gave fra himlen. Det ville i øvrigt være en illusion at tro, at det er retten, der skaber historien. Den er i bedste fald dens medskyldige, i værste fald, dens spejl.
Nuvel, hvis vi ser godt efter, er Agenda 2000 lige så kort som Amsterdam. Og omfanget af den første udvidelse med fem lande måles efter den samme målestok. Amsterdam vil således bevæge sig i den historiske processions rytme. Den institutionelle reform er jo ikke blevet til ret meget. Men det, der er foretaget, går i den rigtige retning: styrkelse af Europa-Parlamentets medbestemmelse og kommissionsformandens demokratiske legitimitet. Det er netop i styrkelsen af aksen Kommission/Parlament, at vejen til den ægte europæisering findes, og det er gennem demokratiseringen af Unionen, at denne skal komme til at genfinde sine borgere.
Spørgsmålene om antallet af kommissærer og vægtningen af stemmer i Rådet er på én gang for lidt til at løse problemerne ved en overgang til det nye, udvidede Europa og for meget, fordi de ændrer modellen for den europæiske opbygning i dens helhed, uden tilstrækkelig debat, uden udtrykkeligt mandat fra vælgerne, som om den hemmeligt kommer ind ad bagdøren.
Indtil den fælles mønt har vi tid til at tænke over den ægte institutionelle reform. Også fordi der ikke er to revolutioner på én gang, og den, der nu er i gang, er den fælles mønt. Jeg tvivler i øvrigt på, om det første spørgsmål, der i dag er på dagsordenen, det institutionelle spørgsmål, ikke først og fremmest, pga. selve modellen for regeringskonferencen, er fordelingen af kompetencer mellem Unionen og staterne. Den institutionelle reform ville kun kunne indtage denne fornemme plads i en sammenhæng, hvor Europa-Parlamentets medbestemmelse også spillede en rolle i revisionen af traktaterne. Det er derfor, jeg er enig med ordførerne og deres forslag om en ny metode til revision af traktaterne, med større deltagelse fra Europa-Parlamentets side.

Duhamel
Hr. formand, kære kolleger. Vi sagde allerede i juni, at resultaterne fra Amsterdam ikke var tilfredsstillende. Dette er selvfølgelig blevet konstateret både her og også andre steder.
Har vi givet denne traktat chancer nok? Måske ikke? Men hvis det værste ikke altid er sikkert, er den klarsynede kritik stadig et godt råd. Vores ambitioner for Den Europæiske Union begrænser sig ikke til summen af de nationale interesser og en endnu mindre fællesnævner, som man passende kan acceptere. Men det ville dog alligevel være bedst, hvis traktaten bliver ratificeret. Vi foretrækker et lille "ikke noget særligt« frem for et stort "intet som helst«.
Der er nogle af mine kolleger og venner, der stemmer imod i dag, men som ville stemme for, hvis de var medlemmer af det nationale parlament. Jeg er og bliver lærer, og intellektuelt kan jeg forstå denne spidsfindighed. Men som det politiske medlem af Europa-Parlamentet, jeg er nu, forkaster jeg den.
Efter et langt og dybtgående arbejde har fru Tsatsos og fru Méndez de Vigo hørt kravene rejse sig fra alle sider. Der er opnået enighed på fire afgørende punkter. Uanset hvordan man evaluerer Amsterdam, mangler den institutionelle reform stadig. Den er nødvendig før enhver udvidelse, det er nødvendigt at starte nu, og det skal ske på en anden måde.
Lad os nu gå lidt frem i tiden og lad os bede andre om også at tænke på fremtiden. Vores parlament har sagt det og udtaler det i dag endnu stærkere. Kommissionen har hørt det og skal gå i gang med arbejdet, hvilket den i morges har erklæret sig parat til. Regeringerne har svaret. Nu er det op til Rådet til at lytte og at bringe dette budskab endnu længere frem, at give os et tegn og sige, at de har forstået det, og at de vil gå i gang med opgaven.
Vi kunne have indtaget en mere radikal holdning, hvis vi både havde haft store forventninger og var blevet skuffede, næsten sårede over at se, at idéen om EU i Amsterdam nærmest var lagt hen i et hjørne.
Vi forventer af topmødet i Luxembourg, at stats- og regeringscheferne tager sig sammen for at give EU en retning, for at sige til borgerne, at de ved, hvor de vil hen og især, at de har lyst til at gå i samlet flok.
Lad os lytte til René Char, som om han henvendte sig til dette parlament i dag og i morgen, som om han sagde til os, hvad han har skrevet: "Du skal friste lykken og udfordre din skæbne. De vil vænne sig til det, efterhånden som de ser dig«.

Cederschiöld
Hr. Formand, først blomster til Méndez de Vigo og Tsasos, «mentale og mundtlige« blomster for et vel udført arbejde. Debatten har vist, at beslutningerne i Amsterdam var for kortsigtede, hvorfor jeg nu ikke har tænkt mig at komme ind på de generelle institutionelle spørgsmål, men direkte på det område, jeg som suiveur har overvåget, og stille det centrale spørgsmål der. Har Unionen nu fået et system for beslutningstagning, som holder, for at styrke arbejdet på det retlige og indenrigsområdet? Der findes en række fremskridt, men er de tilstrækkelige til at klare de spørgsmål, vi har foran os? Europa står foran store udfordringer, som vil kræve et stærkt retligt samarbejde. Det drejer sig for eksempel om flygtningestrømme. Vi ser ujævnt fordelte byrder blandt EU's medlemsstater. Vi har desuden allerede 200 russiske mafiaorganisationer, som er begyndt at virke inden for Unionens grænser, og narkotikasyndikaterne omsætter for mangemiliardbeløb i Unionen.
Findes der nu tilstrækkeligt smidige beslutningsformer for de nødvendige beslutninger, som Unionen skal kunne træffe, hvis vi skal kunne forsvare os mod de kriminelle netværker, som arbejder med den største økonomiske, juridiske og højteknologiske kompetence? Kampen mod narkotikasmugleri, handel med mennesker samt støttebedrageri kræver både europæisk og global samordning. En sådan samordning kunne have fordel af en mere effektiv beslutningsordning.
Unionen må skabe sig en tydeligere profil og en skarpere europæisk identitet for at give vores samordnede indsatser en større effekt på den internationale udvikling. Kravet om konsensus viser, at indsigten om, hvad der er behov for, spredes for langsomt. Der vil nu være behov for et forstærket samarbejde og hurtigere beslutninger. Der kræves fælles initiativret mellem medlemsstaterne og Kommissionen i en overgangsperiode. Det burde kunne bidrage til, at medlemsstaterne tager et større europæisk ansvar og opprioriterer borgernes europæiske interesser. Den tidsfrist på fem år, som er indført i den første søjle for kvalificeret flertal i retlige anliggender er helt urimelig, ikke mindst eftersom politi og størstedelen af retsanliggenderne bliver liggende i den mellemstatslige tredje søjle.
Ud fra et udvidelsesperspektiv er overgangsperioden på fem år, før en ny beslutning om kvalificeret flertal kan tages, risikabel. Dette ligger mig meget varmt om hjertet, da jeg er bange for, at det kan forsinke udvidelsen. Jeg er derfor taknemmelig for, at betænkningen tager dette op. En omprioritering må blive aktuel før femårsperiodens udgang. Hvis Amsterdams beslutninger får svært ved at levere, det vil sige, ikke levererer den sikkerhed, som borgerne forventer, så risikerer man at miste den folkelige støtte.
Jeg vil afslutte med at understrege, at borgerne må føle en europæisk identitet, som gør vores europæiske interessefællesskab bevidst. Det er den, som er grundlaget for den folkevilje, som kan pådrive de nødvendige reformer.
Ille faciet, sagde kong Karl IX om sin søn Gustav Adolf, han vil gøre det. Det drejede sig om datidens udvidelse i Østersøen. Det er imidlertid ikke nok at gøre, som man gjorde i 1600-tallet, det vil sige, håbe på den yngre generation. Det drejer sig ikke om, hvad andre senere vil gøre, men om, hvad vi skal gøre nu!

Spiers
Hr. formand, må jeg lykønske ordførerne for deres betænkning. Amsterdam-traktaten er meget beskeden, og lad os være glade for det. Ikke desto mindre indeholder den mange gode ting. For Parlamentet indeholder den udvidede beføjelser, som vil forbedre EU's demokrati og effektivitet. For mit land skaber den et sikkert lovgrundlag for bevarelse af grænsekontrollen, uden at det sker på bekostning af de øvrige EU-medlemmers ønsker. Og selvom jeg må indrømme, at den ikke har været det konstante samtaleemne på alle gadehjørner, indeholder den mange ting, der er relevante for EU's borgere. Beskæftigelsesafsnittet, bestemmelserne om ikkeforskelsbehandling, den nye protokol om dyrevelfærd og Det Forenede Kongeriges beslutning om at deltage i det sociale afsnit er alt sammen af betydning for borgerne.
Naturligvis indeholder den ikke alt, hvad folk gerne vil have. Rent faktisk er den ikke, som nogen ville have udformet den. Den er helt tydeligt et kompromis, som enhver traktat af denne art må være. Hr. Corbett har nævnt dens utilstrækkeligheder med hensyn til udvidelse. Jeg havde gerne set en reformering af artikel 38-43 om landbrugspolitik, som tydeligvis er meget forældede. Men som helhed er traktaten god, og det skyldes til dels, at den anerkender de fleste EU-borgeres relativt beskedne ønsker med hensyn til en udvidelse af EU's beføjelser, hvilket nogle af deltagerne i denne debat ikke har gjort.
Medlemmerne af dette Parlament er muligvis frustrerede over den sendrægtighed og mangel på visioner, som EUmedlemsstaternes regeringer udviser, men det er dem, som skal sørge for, at den traktat, som de bliver enige om, vedtages i de nationale parlamenter og ved folkeafstemninger, hvis det kræves i det pågældende land. Hr. Bourlanges - som nu er til stede - sagde: «Diplomaterne er kommet til kort. Nu må borgerne træde til«. Personligt tvivler jeg nu på, at et Europa udformet af borgerne helt ville opfylde hr. Bourlanges' og flertallet af dette Parlaments forhåbninger. Derfor tvivler jeg på, at det er en god idé at gå bort fra, at traktater bliver til i et samarbejde mellem regeringerne, hvilket flere medlemmer har været inde på.

Dury
Hr. formand, jeg takker mine kolleger for denne betænkning, som er virkeligt god, idet den efter min opfattelse er det politiske udtryk for, hvad alle i dette parlament tænker. Den ligger i øvrigt ikke fuldstændig på linje med min holdning, og det ved de godt.
For det første har der været talt meget her om borgerne. Det er rigtigt, at borgerne ved hvert eneste møde, vi holder, i hvert fald inden for de politiske rammer, hvor jeg befinder mig, forkaster både Amsterdam-traktaten og Maastrichttraktaten. Men det er slet ikke vores ordføreres problem. Det er et kollektivt problem, der fører til spørgsmålet, hvordan kan vi igen tænde EU-flammen? Her ser jeg kun én løsning, nemlig effektivt at skabe mere og bedre EU og at forbinde vores handlinger med borgernes problemer. Jeg håber, at topmødet i Luxembourg vil bidrage hertil.
Skal vi sige ja eller nej til Amsterdam? Jeg tror, spørgsmålet allerede blev løst i juli måned. Vi sagde dengang, at det ikke var den bedste traktat, man kunne tænke sig, men på en måde har vi alligevel allerede sagt ja.
Men det egentlige problem er selvfølgelig udvidelsen. Hvis Amsterdam-traktaten kun var for De Femten, mener jeg alt taget i betragtning, selvom man ikke kan tale om en stor fællesskabsrevolution, at der i det mindste er områder, der ikke er så dårlige, for eksempel på miljøområdet og på det sociale område. Men hvad angår udvidelsen, kan jeg kun gentage, hvad mine kolleger her har sagt, at denne traktat er absolut utilstrækkelig.
Det er det virkelige problem. Udvidelsen er EU's politiske projekt. Får vi ikke først klaret reformerne, hvad angår demokratiet og effektiviteten, vil vi få enorme problemer, der vil gøre borgerne endnu mere tøvende over for EU.
Det fjerde og sidste spørgsmål drejer sig om, hvordan vi tilrettelægger de kommende regeringskonferencer. Vi har nu klart set, at de aktuelle diskussionsmetoder mellem regeringerne ikke gav gode resultater. Regeringerne er fanget af deres forpligtelser. Lad os give borgerne og Europa-Parlamentet mere at skulle have sagt. Det er det budskab, der fremgår af betænkningen, og som vi ønsker at give endnu mere styrke.

Vaz da Silva
Hr. formand, hr. kommissær Oreja, kære kolleger, Amsterdam-traktaten er det visitkort, som Den Europæiske Union skal præsentere sig med over for borgerne. Det er gennem den, det, den siger, det, den ikke siger, og især gennem det, som borgerne lærer ved at læse den, at viljen til at være europæer dannes i dem. Den Europæiske Unions traktat skal derfor opfylde tre mål: være det effektive grundlag for, at Det Europæiske Fællesskab kan møde informations- og videnssamfundets udfordringer i det tredje årtusind, give stærk prioritet til mennesker samt være klar og læselig.
Ingen af disse formål er opfyldt på tilfredsstillende vis i den tekst, der kom ud af Amsterdam. Betænkningen af Méndez de Vigo/Tsatsos har medført en voldsom polemik mellem dem, der ivrede for en ren og skær forkastelse af teksten, og dem, der gik ind for, at Parlamentet skulle støtte ratificeringen af den. En polemik, der gik tværs gennem alle de politiske grupper, hvilket jeg synes er et sundhedstegn.
Parlamentet vil udvise en ansvarlig holdning ved at vælge en klart kritisk, men også konstruktiv stillingtagen i forhold til resultaterne fra Amsterdam - således som foreslået af ordføreren, der har vist stor fleksibilitet ved i den endegyldige tekst at indarbejde utallige forslag, også kritiske, nogle af dem fra hans egen gruppe.
At der ikke kan gennemføres en udvidelse uden en institutionel reform, er en selvfølgelighed. At der ikke kan gennemføres en institutionel reform uden en radikal ændring af metoden, hvorpå traktaten revideres, og især af den logik, der indtil nu har styret regeringssamarbejdet, altså uden en total inddragelse af Parlamentet og af parlamenterne, er en anden selvfølgelighed. At kun en dybtgående institutionel reform vil kunne muliggøre skabelsen af hurtige og effektive beslutningsmekanismer, er endnu en selvfølgelighed. Men, hr. formand, at medlemmernes lige status er selve Fællesskabets grundlag, og at Fællesskabets rigdom kommer af forskelle i kultur, geografi og størrelse hos de stater, der udgør den, er en anden og vigtig selvfølgelighed, som jeg gerne vil fremhæve, og som man vil blive nødt til at tage hensyn til i overvejelserne om den institutionelle reform. At den kulturelle dimension vil blive det europæiske projekts motor i det fremtidige videnssamfund, er måske den mest oversete selvfølgelighed, men også den mest grundlæggende, hvilket så bør komme til udtryk i traktatens tekst.
Og jeg slutter med håbet om at se Rådet nærme sig Parlamentets stillingtagen, hvad angår nødvendigheden af en ny metode i den kommende revision, og også om at se kulturen omtalt i traktatens præambel og en særlig artikel tilføjet om sprogpolitikken, fordi denne er så vigtig for den enkelte borger.

Dankert
Formand, jeg tror, at det vigtigste ved Amsterdam-traktaten er, at Den Økonomiske og Monetære Union sandsynligvis vil starte til tiden og dernæst, at udvidelsesprocessen endnu ikke er blokeret. Selve traktaten er mager. Det kan ikke benægtes. Den har dog for Europa-Parlamentet med hensyn til den videre demokratisering en række tiltrækkende perspektiver. Men, formand, problemet er også for Parlamentet, at der ikke er noget parlament uden forbindelse til folket: demokrati. Når man så ser på, hvad der er sket i traktaten, yderligere intergouvernementalisering, opt-ins , opt-outs, fleksibilitet, så opstår der jo en situation, hvor den europæiske befolkning aldrig mere vil kunne forstå, hvordan demokratiet virker i Europa. jeg anser det for et meget alvorligt problem, et strukturelt problem, som vi efter Amsterdam må i gang med at løse.
Formand, manglen ved Amsterdam-traktaten er, at den faktisk gør udvidelse umulig, og vi må håbe, at vi ved alligevel at nå til enighed om institutionelle reformer, at udvidelsen bliver mulig uden at kvaliteten af det eksisterende Fællesskab derved forringes. Jeg tror, at det er sagens kerne.
Formand, det er jeg ikke alt for overbevist om, fordi det eksisterende Fællesskab allerede har store problemer med at fungere godt. Det vil jeg gerne illustrere. Vi taler for eksempel altid om en reform af Kommissionen, antallet af medlemmer af Parlamentet, men vi taler sjældent om Rådet. Men min minister for offentlige arbejder, det har jeg i dag set i avisen, har ikke været i stand til at få Ministerrådet til at udtale sig om et aktuelt emne som transportstrejken i Frankrig, fordi rådene ikke længere er i stand til at udtale sig om aktuelle emner, hvis de ikke er blevet indgående forberedt af embedsmænd. Det betyder, at der går meget tid tabt.
Formand, jeg tror, at problemet efterhånden bliver, at der ikke er noget middel, at prisen for den videre udvidelse er yderligere bureaukratisering, og denne videre bureaukratisering kan blive en vigtig hindring på vejen mod demokratiseringen af Europa, og jeg tror ikke, at vi med Amsterdam er kommet ret meget længere på det område.

Rack
Man skal vurdere tingene ud fra ens modstandere. Hvem er de ivrigste modstandere af Amsterdam-traktaten? På den ene side er det Euro-fundamentalisterne, som ikke synes at Amsterdam-traktaten er gået langt nok. De ønsker hurtigere at nå frem til en europæisk forbundsstat og at den skal være mere omfattende, og det er langt fra nået med Amsterdam-traktaten. For det andet bekæmpes Amsterdam-traktaten af de principielle modstandere af Den Europæiske Union, som enten slet ikke vil have noget fælles Europa eller højst en løs sammenslutning af stater, kun lidt mere end et frihandelsområde bestående af nationalstater, som kan sige nej til alt. Med de modstandere, og de argumenter, de har, kan Amsterdam-traktaten slet ikke være så dårlig endda. Men den kunne være bedre. Den kunne og burde især også indeholde mere omfattende og dybtgående institutionelle reformer, hvis den skal kunne give den konsolidering af det fælles Europa, som vi har brug for til den næste udvidelse af Unionen. Der er nogle år til den næste udvidelse. Den tid skal vi bruge til at gennemføre en yderligere revision af traktaten, som skal ske på en anden måde end de hidtidige regeringskonferencer. Den hidtidige måde at ændre traktaten på er forældet. Den fører til vetoer på de steder, hvor vi har brug for bevægelse. Den fører til den mindste fællesnævner på de steder, hvor vi har brug for store - for ikke at sige - de allerstørste overensstemmelser. Hvilken procedure kan hjælpe os ud af dette dilemma?
Méndez de Vigo og Tsatsos har i deres betænkning anvist den rigtige vej i diskussionen. Den næste revision af traktaten skal følge de europæiske regler for retsskabelse, på den måde, som vi traditionelt udformer europæisk ret på: nemlig på grundlag af et forslag fra Kommissionens og med fuld medbestemmelse fra Parlamentets og Rådets side. Hvis vi foretager næste revision i henhold til disse regler, så vil det være en succes og så vil den næste traktat ikke blot ikke forhindre en udvidelse, men ligefrem muliggøre den.

Swoboda
Hr. formand, repræsentanter for Kommissionen og Rådet, hvis man skal bedømme det arbejde, der er udført i Amsterdam-traktaten med få ord, så kunne man med den tyske forfatter Bertolt Brechts ord sige, at der er tale om et moderat fremskridt. Bertolt Brecht mente det absolut kynisk og kritisk. Det element kan man også godt lægge i det, men man kan helt bestemt som noget positivt sige, at det er et fremskridt. Vi kan dog ikke komme uden om, at dette fremskridt er for lille i forhold til de krav, som dette Parlament stiller.
Hvordan ser borgerne i Europa på Den Europæiske Union efter Amsterdam-traktaten? Borgerne i Europa ser, at vi også i den nærmeste fremtid vil skændes og diskutere meget, fordi det i mange tilfælde ikke er lykkedes at gå fra princippet om enstemmighed over til flertalsafgørelser. Det er den vigtigste opgave, vi skal løse ved næste reform, fordi dette Parlament så efterhånden vil få den plads, der virkelig tilkommer det.
For det andet vil jeg nævne et punkt, som jeg oplever gang på gang på det udenrigspolitiske område. Borgerne i Europa ser, at vi her har et stort kontinent, som yder meget og betaler meget, men ikke har ret meget at skulle have sagt, eftersom det ikke taler med én stemme, men med mange stemmer over for den ene amerikanske stemme og det er noget, vi afgjort må rette op på.
Til sidst, hr. formand, vil jeg gerne spørge, hvordan vi skal komme videre? Hr. Rack og mange andre har allerede sagt det, og det er også det, der står i betænkningen fra Tsatsos/Méndez de Vigo, nemlig at der skal ske en ændring. Der skal fra dette Parlaments side, det vil sige folkets stemme, vises større reformvilje! For efter Amsterdam tog hver regeringschef hjem og sagde: "Amsterdam var en stor succes. Jeg har ikke foræret noget væk. Vi har ikke gjort noget for Europa, og jeg har reddet mit fædreland«.
Derfor skal Parlamentet, som repræsenterer de overordnede interesser, fremover spille en større rolle. Med disse ord vil jeg gerne takke ordførerne Tsatsos og Méndez de Vigo mange gange for deres særdeles gode betænkning som udgangspunkt for en ny reform, som skal udtrykke mere kraft og mere vilje til fællesskab.

Iversen
Hr. formand, lad mig først slå fast, at for os at se er Amsterdam-traktaten en langt bedre traktat end Maastricht-traktaten. Det synes jeg er vigtigt at holde fast i. Der er i Amsterdam-traktaten lagt vægt på, hvad vi i Danmark har kaldt vores mærkesager, men det er også mærkesager for mange andre. Eksempler herpå er bedre miljøbeskyttelse, samarbejde om bekæmpelse af arbejdsløshed, åbenhed og større indflydelse til EuropaParlamentet. Jeg vil dog sige, at på nogle områder har vi noget besvær med betænkningen om Amsterdamtraktaten. Vi er nødt til at stemme imod nogle af områderne. Vi mener, at det er meget beklageligt, at man vil forsøge at lægge hindringer i vejen for udvidelsen ved at kræve, at alle institutionelle reformer skulle være på plads, inden udvidelsen påbegyndes. Vi synes også, at det er kritisabelt, at betænkningen sammenkæder Danmark med Irland og UK, når det handler om Schengen-samarbejdet. Danmark deltager jo, som det også burde være ordførerne bekendt, på et mellemstatsligt plan, hvorimod både Irland og Storbritannien står helt uden for samarbejdet. Den formulering, der er i betænkningen, sender forkerte signaler til medlemsstaterne om Danmarks engagement i Schengen-samarbejdet, og det er vi altså nødt til at stemme imod. Vi havde hellere set, at dette afsnit ikke havde været der. Det er simpelthen forkert, det der står. I betænkningen lægges der også op til et yderligere samarbejde på det forsvars- og sikkerhedspolitiske område. Det er vi ikke enige i fra de danske socialdemokraters side, og derfor er vi nødt til at stemme imod punkt 9, da vi mener, at det kolliderer med det danske forbehold. Derudover vil jeg så sige, at vi er enige i, at Europa-Parlamentet er med til at gøre beslutningerne i EU mere demokratiske og gennemsigtige, derfor støtter vi blandt andet, at landbrugspolitikken kommer under den fælles beslutningstagning. Det er også vigtigt at huske på, at perspektivet i et ja til Amsterdam ikke er bare det, vi diskuterer her i dag, men er et fredeligere EU, et fredeligere Europa, et Europa, hvor de gamle diktaturstater i øst kommer med på længere sigt i et helt Europa. Det perspektiv må vi ikke glemme. Derfor vil vi stemme for i den endelige afstemning.

Malone
Hr. formand, jeg er i dag meget bevidst om, at vi bidrager til det europæiske kontinents løbende historiske udvikling. Jeg vil gerne sige, at vi med dette nyeste trin i den europæiske integration oplever den tredje betydelige traktatændring i ti år.
Den almindelige borger vil gerne vide, hvad denne traktat handler om. Vi må gøre det meget klart, hvad den handler om, og, for at udtrykke det så enkelt som muligt, at formålet med den er at styrke Unionens politikker og dens institutioners effektivitet. Hvad det angår, er jeg meget glad for, at Unionen har fået udvidede beføjelser med hensyn til bekæmpelsen af kriminalitet. For fremtiden vil målet være at sikre, at borgerne kan benytte sig af den frie bevægelighed, uden at forbryderne kan.
Jeg glæder mig også over de nye traktatbestemmelser, som styrker Europa-Parlamentets beføjelser og kompetence inden for områder som beskæftigelse, miljø og alle de andre områder, som er blevet nævnt her i eftermiddag, f.eks. social udstødelse og fattigdom. Det er naturligvis på sådanne områder, at offentligheden forventer, at vi er aktive.
Et andet stort fremskridt i denne traktat finder vi på det område, der drejer sig om en mere effektiv og sammenhængende udenrigspolitik. Der er tale om en strømlining af beslutningsprocedurerne med en begrænset mulighed for afstemninger med kvalificeret flertal samtidig med, at den nationale vetoret bevares, når eksistentielle interesser står på spil.
For irske statsborgere er dette meget vigtigt, og det er i denne henseende vigtigt at indse, at den irske neutralitet ikke er truet. Faktisk skal traktaten ratificeres ved en folkeafstemning i Irland og en række andre lande. I denne forbindelse vil jeg anmode den irske regering om at give enkel information, ikke komplicerede juridiske tekster.
En enkelt beklagelig ting med hensyn til traktaten er, at Europa-Parlamentets hjemsted nu ligger fast her. De almindelige parlamentsmedlemmer, de folkevalgte medlemmer, har ikke haft nogen indflydelse herpå, og det er meget beklageligt. Jeg glæder mig over debatten i dag og ser frem til debatten i de nationale parlamenter i de kommende måneder.

Morán López
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne gratulere hr. Méndez de Vigo og hr. Tsatsos med en betænkning, der er gennemført, meget letforståelig og som virkelig giver et kritisk, men realistisk, billede af Amsterdam-teksten.
I denne uge, hr. formand, foregår der tre vigtige begivenheder i europæisk sammenhæng: Denne debat i EuropaParlamentet, det ekstraordinære topmøde om beskæftigelse i Luxembourg og en begivenhed, der har indflydelse på Europa, selvom Europa ikke har hovedrollen, det vil sige konflikten mellem Irak og USA eller mellem Irak og FN.
Jeg vil gå lidt væk fra traktaten, væk fra Parlamentets område, og væk fra Bruxelles. Jeg vil sætte mig ind i den europæiske offentlige mening. Ligegyldigt hvilken type organisering, der gives i traktaterne, og med et reformsystem, der tydeligvis ikke kan være det gældende fra en eneste regeringskonference, vil Fællesskabet, Unionen, så længe Europa ikke har en samfundsøkonomisk model, og så længe Europa ikke har en international politisk vision, fortsat fungere mere eller mindre godt, med stor kompetence i de enkelte organer, men vi vil ikke være en del af verden. Og hvad det angår, må vi huske, at, der, da Fællesskabet opbygges, er en samfundsøkonomisk doktrin, der er typisk for Europa. I det kapitalistiske kompleks har Europa en økonomisk model, der er baseret på en plan, der peger på den private virksomhed, en plan, der er bindende for den offentlige sektor, en offentlig sektor og social sikring. Dette system varer fra 1957 til 1989, måske 1986. På dette tidspunkt er Europa underlagt en anden type samfundsøkonomisk lekture og finder ikke sin egen formulering. På det tidspunkt var der en demokratisk-kristelig-socialistisk enighed, som byggede dette Europa. Jeg opfordrer til enighed om at udarbejde en europæisk model. Når denne model findes, og når Europas position defineres i en verden, der ikke længere er topolet under én magts overherredømme, men mangepolet, til den tid vil alt det europæiske arbejde blive lettere, og reformen vil blive lettere.
Når det drejer sig om den tekniske reform af traktaterne, er det klart, at vi koncentrerer os om det, der er vores opgave, men det er nødvendigt, at man fra dette Parlament opfordrer Europa til at bibeholde sin internationale og sin samfundsøkonomiske model, for i modsat fald, er det ren formalisme, vi laver.
Den europæiske reform, handling og position fungerer, hvad angår det europæiske image over for verden, som en samfundsøkonomisk model og som en model for international politik. Det resterende kommer lettere, og vi vil ikke stå med et sæt tøj, der er lavet til at vokse i, eller et sæt tøj, som man ikke kan vokse i.

Manzella
Hr. formand, hr. kommissær, i takt med, at den institutionelle debat om euroens Europa går mere i dybden, forstår man, at Amsterdam ikke kunne være andet, end det blev. Først når man har præciseret de institutionelle konsekvenser af den monetære forening vil det være muligt at se de samlede institutionelle rammer for Den Europæiske Union, og det er ikke på grund af den virtuose automatik i den monetære forening, som skaber politiske institutioner, men på grund af nødvendigheden af endelig, med alle data til rådighed, at se, hvad der har været den virkelige og foruroligende revolution i Maastricht, nemlig skabelsen af en union, der altid er en union, men ikke så meget en union af ens som en union af forskellige. At styre forskellene er derfor den store udfordring, som står foran Unionen, hvis den skal forblive en union.
Den usædvanlig konvergensindsats, som allerede er gjort på området offentlige finanser, viser, at denne vision om en union med differentieret status er realistisk, samtidig med at den er foruroligende på grund af, at den i sig selv er så ny for medlemsstaterne. Dette bør således være fokus for den politiske og institutionelle interesse fra Parlamentets side i den nærmeste fremtid, for også spørgsmålet om udvidelsen vil ikke alene handle om garantierne for vores enhed, men især om evnen til at forvalte vores forskellighed; i denne spænding mellem enhed og forskellighed, som allerede findes i vores system, må den tværgående institution, som består af det europæiske folk og dets rettigheder og pligter, altså den institution, vi kalder borgerskab, betragtes som en afgørende samhørighedsfaktor. En uddybning af den væsentlige dimension i unionsborgerskabet er i grunden det vigtigste institutionelle bidrag, som denne traktat kunne give og har givet, mens den fra andre synspunkter er tvunget til at stå i stampe.
Det er i denne overgangssituation, at jeg ved afslutningen af denne lange debat tror, at det er et godt råd at følge holdningen hos hr. Tsatsos og hr. Mendez de Vigo.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Formanden takker ordførerne, hr. Méndez de Vigo og Tsatsos, for deres glimrende arbejde.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Handelsforbindelserne og topmødet mellem EU og USA
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandlingen om redegørelser fra Rådet og Kommissionen om handelsforbindelserne, bl.a. sanktioner og gennemførelsen af den nye transatlantiske agenda (2. og 3. søjle i traktaten om Den Europæiske Union) med henblik på topmødet mellem EU og USA den 5. december 1997.

Wohlfart
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer. Jeg glæder mig over på Rådets vegne at kunne deltage i denne debat om det kommende topmøde mellem USA og Den Europæiske Union. Den Nye Transatlantiske Agenda, der blev underskrevet som afslutning på topmødet mellem USA og EU, afholdt i Madrid den 3. december 1995, sammen med den tilknyttede handlingsplan for de to parter, har, som De ved, påny sat fokus på og justeret alle aspekter i partnerskabet mellem De Forenede Stater og Den Europæiske Union.
The New Transatlantic Agenda, som vores venner i USA siger, har opfordret de to parter til at udvide og intensivere deres samarbejde på mange områder af fælles interesse. Jeg mener at kunne sige, at de halvårlige topmøder er et afgørende element i NTA. De understreger ikke alene den overordnede styrkelse af relationerne mellem Den Europæiske Union og De Forenede Stater, de bidrager også til at fremme gennemførelsen af NTA, og de udgør endvidere en lejlighed til samlet at revidere forholdet mellem de to parter og at diskutere spørgsmål af fælles interesse. Rådets formand og jeg afventer med interesse det kommende topmøde, der som De ved, vil finde sted den 5. december i Washington, dagen efter topmødet mellem EU og Canada.
Forberedelserne til mødet gør gode fremskridt, og Kommissionens formandskab og USA's repræsentanter skal mødes i morgen i den gruppe på højt niveau, der er oprettet mellem parterne for at gøre status over gennemførelsen af Den Nye Transatlantiske Agenda og for at gennemgå nogle af de vigtigste spørgsmål, der for øjeblikket er aktuelle. Vi er netop i gang med at udarbejde den detaljerede dagsorden for topmødet med vores USA-partnere, men jeg kan allerede nu sige Dem, at vi vil medtage følgende vigtige punkter: vores kommercielle relationer med De Forenede Stater, især inden for WTO og i forbindelse med Helms-Burton-loven. Vi vil også medtage aktuelle emner såsom fredsprocessen i Mellemøsten, Cypern-spørgsmålet, klimaændringerne, kampen mod kriminaliteten, herunder den organiserede, bekæmpelse af terrorismen, beroligende midler, narkotika, immigrationen og asylansøgerne. Det var vist de vigtigste punkter for dette topmøde.
Som ved de tidligere topmøder lægger både USA og vi vægt på de konkrete resultater, vi har kunnet registrere i løbet af de seneste seks måneder. Vi håber meget hurtigt at kunne underskrive aftalen om videnskabeligt og teknologisk samarbejde og derefter indgå aftalen om aktivt at gennemføre principperne for korrekt adfærd ved anvendelsen af vores konkurrenceregler. Som det tredje punkt håber jeg, vi i det mindste kan offentliggøre initiativer såsom the Transatlantic Information Exchange System , det numeriske bibliotek og den transatlantiske dialog om det borgerlige samfund. Med hensyn til EU/USA-programmet for demokrati og det borgerlige samfund, der blev meddelt på topmødet i Haag, vil vi formentligt kunne bekræfte navnene på de, der vil tage plads i dommerkollegiet.
Dette topmøde vil være det fjerde, siden NTA startede. Vi har i løbet af de to sidste år opnået visse bemærkelsesværdige konkrete resultater. Således har parterne inden for udenrigspolitikken styrket deres samarbejde i nøglespørgsmål, herunder arbejdet for fred, stabilitet og genforening på Balkan, i Mellemøsten og i Centralafrika. Euratoms tilknytning den 17. september til Koreahalvøens Energiudviklingsorganisation sammen med De Forenede Stater, Japan og Sydkorea viser vores fælles vilje til at styrke de bestræbelser, der udfoldes inden for ikke-spredning af atomvåben.
Inden for humanitær bistand og udviklingshjælp har vi forbedret koordinationen for hjælpen til de lande, der er blevet nedbrudt af krigen. Vi samarbejder ligeledes om at fremme demokratiet og styrke det borgerlige samfund. EU og USA arbejder også sammen på at imødegå udfordringer på verdensplan. I vores samarbejde imod narkotikaen underskrev vi på topmødet i Haag en aftale om kemiske forbindelser for at kunne bekæmpe omdannelsen af kemiske produkter til produktion af ulovligt narkotika. Vi har et samarbejde i det caribiske område, og vi håber at kunne udstrække dette til også at gælde Andes-regionen.
Vi arbejder for øjeblikket hårdt på at oprette udvekslinger af bestræbelser i kampen imod den internationalt organiserede kriminalitet, og vi har sat gang i en fælles ledet oplysningskampagne, i første omgang i Polen og Ukraine for at bekæmpe handelen med kvinder. Selvom Den Europæiske Union og USA har forskellige tidsplaner for at reducere udledningen af drivhusgasser, overvejer vi, hvordan vi kan samarbejde på Kyota-konferencen om klimaændringer, som afholdes i december.
Der er opnået visse vigtige resultater i planen for den multilaterale handel og i indsatsen for at skabe et nyt transatlantisk marked. Således har EU og USA inden for WTO forenet deres indsats ved at indgå aftalerne om informationsteknologi og om grundlæggende ydelser inden for telekommunikation, der tilsammen har gjort det muligt at liberalisere for cirka tusind milliarder dollars internationale udvekslinger af varer og tjenesteydelser. Inden for OECD har den fælles indsats bidraget til at tage vigtige beslutninger i kampen mod korruption ved internationale kommercielle transaktioner.
Den Europæiske Union og De Forenede Stater har inden for det nye transatlantiske marked samarbejdet om at reducere barriererne for handel og investeringer, idet de i mange tilfælde har fulgt anbefalingerne fra den transatlantiske dialog mellem virksomhederne. Efter konferencen, der blev afholdt i Chicago i november sidste år, og EU/USA-topmødet, afholdt den 28. maj i år, har de to parter underskrevet en aftale om samarbejde og gensidig bistand på toldområdet, som skal medvirke til at lette udvekslinger og styrke gennemførelsen af beslutninger og kampen imod bedragerier. Forhandlingerne om en aftale om gensidig anerkendelse og evaluering af overensstemmelse er også afsluttede.
Et grundlæggende aspekt i NTA er udvikling af kontakter mellem befolkningerne. Den transatlantiske dialog mellem virksomhederne bidrager til at knytte tættere bånd mellem forretningsmiljøerne i EU og i USA, at fremme den bedste praksis og yderligere liberalisere de transatlantiske udvekslinger. Efter succesen ved konferencen i Chicago afholdt TABD (transatlantic business dialogue) møde igen den 6-7. november i Rom.
Endvidere blev der afholdt en transatlantisk konference med titlen "Lad os bygge en bro over Atlanten« i Washington i maj måned, hvor man samlede eksperter fra det borgerlige samfund, uddannelsesområdet, ungdom og kultur, elektroniske udvekslinger og parlamentariske kontakter fra begge sider af Atlanten. Vi glæder os især over, at båndene mellem Europa-Parlamentet og USA's Kongres bliver stadigt tættere, og i den forbindelse har EPmedlemmet Alan Donelly ydet en vigtig indsats.
NTA er en dynamisk proces, som parterne hele tiden holder i gang ved hjælp af en fortsat aktualisering af prioriteterne og enighed om nye mål. Men vi må dog indrømme, at den ikke udgør løsningen på alle vores problemer. Det er de meget vigtige meningsforskelle omkring for eksempel Helms-Burton- og Amato-lovene, hormonspørgsmålet og endog bananprotokollen klare beviser på. Men NTA fremmer på den anden side den gensidige tillid og gør det muligt for parterne at udvikle deres globale forbindelser i et samarbejdsklima, der er inspireret af de grundlæggende fælles principper og mål.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, her lige før topmødet mellem EU og USA den 5. december i Washington vil jeg gerne starte med at forklare, hvorfor jeg mener, at forbindelserne mellem USA og Den Europæiske Union er af så afgørende betydning, hvorfor det i hovedtræk er et sundt forhold, og hvorfor det er i begges interesse at arbejde sammen om at løse de problemer, der opstår mellem os.
Det er det vigtigste bilaterale økonomiske forhold i verden. Værdien på årsbasis af handelen med varer og tjenesteydelser oversteg i 1996 ECU 360 milliarder. Vi er hver især de største investorer på hinandens markeder. Europæiske virksomheder er de største investorer i 41 stater i USA og de næststørste i de øvrige stater. En ud af tolv amerikanske fabriksarbejdere er ansat i en europæisk virksomhed, og amerikanske virksomheder beskæftiger tre millioner arbejdere i Europa. Vi er knyttet tæt sammen, hvilket er til gavn for begge parter.
Men grundstenen i vores forhold ligger langt dybere. Vi deler mange grundlæggende værdier, holdninger og interesser, og vi samarbejder for at fremme disse fælles interesser og værdier rundt om i verden ved at stræbe efter politisk stabilitet, demokrati, frihandel og menneskerettigheder. Det er derfor, at vi arbejder sammen i Bosnien og Østeuropa og for at fremme fredsprocessen i Mellemøsten.
Disse fælles interesser hverken forsvandt eller blev mindsket med afslutningen på Den kolde krig, men der er måske snarere blevet fokuseret på andre forhold. Mange af de problemer vi nu står over for, f.eks. globalisering, klimaændringer, Kinas indtræden på arenaen samt narkotika, er ikke problemerne fra den gamle Øst/Vest-strid, men problemer vi står sammen om, og som vi ofte gør noget ved i fællesskab i multilaterale fora.
Set i lyset af dette, er det første emne, jeg vil trække frem i dag, de til tider meget alvorlige uoverensstemmelser mellem os vedrørende visse spørgsmål, men vi er nødt til at betragte dem i sammenhængen og holde dem inden for fornuftens grænser. Forbindelserne mellem EU og USA er generelt stærke og stikker dybt. Det er muligvis fordi der er så tætte bånd imellem os, at vi kan tillade os så åbent og ærligt at sætte ord på vores meningsforskelle.
Da vi for to år siden blev enige om at søsætte den nye transatlantiske dagsorden, kunne begge parter se vigtigheden af at have en overordnet struktur, inden for hvilken vi kunne fremme vores samarbejde inden for de mange områder, den dækker. Det har banet vejen for et spring fremad i forholdet mellem EU og USA.
Vi opstiller fire primære samarbejdsområder på den nye transatlantiske dagsorden: At fremme fred, stabilitet, demokrati og udvikling, at reagere på globale udfordringer, at udvide verdenshandelen og uddybe økonomiske forbindelser samt at bygge bro mellem mennesker. Vi har gjort fremskridt på alle disse fronter i løbet af de sidste to år, mindre end vi havde drømt om, men ikke desto mindre prisværdige.
Vi er i færd med at udvikle vores udenrigspolitiske samarbejde. Vi gør fremskridt med hensyn til løsningen af globale problemer, f.eks. narkotika, organiseret kriminalitet og handel med kvinder. Vi har været i stand til at give reelle fordele til erhvervslivet og befolkningerne via vores samarbejde med internationale organisationer, f.eks. WTO, og også via vores bilaterale aftaler, hvoraf den sidste nye er aftalen om gensidig anerkendelse, der dækker seks sektorer og handel for ca. USD 50 milliarder.
Det var mig en stor glæde at se både de tidlige frugter af og de fremtidige muligheder for den nye transatlantiske dagsorden blive anerkendt i både betænkningen af fru Erika Mann om den nye transatlantiske dagsorden for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser og i betænkningen af hr. Souchet om forbindelserne mellem EU og USA for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender.
Vi må ikke glemme, at den nye dagsorden (NTA) er ung endnu. Vi kan og vil gøre mere. Jeg er i høj grad fortaler for, at vi går i gang med at opbygge det såkaldte nye transatlantiske marked under hensyntagen til anbefalingerne fra den meget vellykkede "Transatlantic Business Dialogue« ved at fokusere på de vigtige hindringer, samtidig med at der tages hensyn til forbrugerinteresser m.m. på begge sider af Atlanten.
Derudover er det vigtigt at anerkende, at dette i stigende grad er et forhold mellem ligemænd. Det bryder de sig ikke altid om at høre i USA, men det vil være i begge parters interesse på sigt at anerkende det. Den Europæiske Union kan til tider være en frustrerende partner for amerikanerne pga. vores institutionelle forviklinger og sammenblandingen af de nationale og Fællesskabets beføjelser. Til trods for dette fremstår vi mere og mere som en sammenhængende enhed i vores udenrigspolitiske forhold og optræder i stigende grad som én spiller på den internationale arena. Dermed bliver vi en endnu mere kompetent partner for USA, som har Kongressen at slås med, og i vores øjne bliver Kongressen efterhånden mere og mere indadrettet og ensidig.
Den Europæiske Union er allerede USA's ligemand med hensyn til international handel, og vi udnytter dette partnerskab på fremragende vis ved at føre an på den internationale dagsorden, hvad angår handel og liberalisering, det være sig aftalerne om informationsteknologi, telekommunikation eller finansielle ydelser, som skal afsluttes den 12. december i år.
I lyset af fordelene ved det meget nære samarbejde med USA - det vi gør sammen inden for områder som gensidig anerkendelse, og det vi gør sammen over for resten af verden i form af fælles lederskab for at nå frem til de meget vigtige internationale aftaler, som vi allerede har nået i år - sættes de negative virkninger af de afgørelser, der træffes af WTO's Tvistbilæggelsesorgan, f.eks. banansagen, i perspektiv.
Jeg er fuldstændig klar over, at i manges øjne betyder sådanne afgørelser, at amerikanerne bruger WTO mod Den Europæiske Union. Men vi må også tænke på, at de repræsenterer et velkomment skridt fra amerikansk side væk fra rent ensidig handelslovgivning og -handling mod bindende multilateral bilæggelse af tvister. Vi må ikke stille spørgsmålstegn ved værdien af dette, blot fordi vi måske ikke er enige i nogle af afgørelserne.
Jeg selv vil ikke tøve med at foreslå medlemsstater, at vi skal udnytte de rettigheder fuldt ud, som vi forhandlede os til i Uruguay-runden, og som vi har udnyttet i mange sager - den japanske spiritussag er et godt eksempel - og som vi også vil udnytte fremover over for USA, når de, efter vores mening, ikke har overholdt deres WTOforpligtelser. Vi gjorde faktisk noget ved det i en sag i denne uge, hvor vi mente, at eksportstøtten i USA var i strid med reglerne. Vi skal bruge dette middel lige så kraftigt som alle andre.
Tendensen til at se Den Europæiske Union som USA's ligemand forstærkes naturligvis med oprettelsen af Den Økonomiske og Monetære Union i januar 1999. Det er ikke en tilfældighed, at der er et væld af artikler fra den anden side af Atlanten - nogle bekymret, andre advarende - men alle fokuserer de på, at Den Økonomiske og Monetære Union tilsyneladende vil blive en ny realitet for USA. Når det sker, vil Den Europæiske Union meget passende have en fælles valuta, som står mål med dens status som verdens førende handelsøkonomi, og euroen vil konkurrere med dollaren om at være global valuta. For et land som er så ivrigt efter konkurrence, bør det være, om ikke altid velkomment, så i hvert fald acceptabelt.
Jeg er overbevist om, at det i monetære som i andre sager er sundt med konkurrence for begge parter og for verden som helhed. Men det er uhyre vigtigt, nu hvor kendsgerningerne bliver mere og mere tydelige for USA, at Europa og USA indleder mere intensive diskussioner om de internationale følger af indførelsen af euroen for at undgå overraskelser og høste fordele. Jeg hilser den amerikanske regerings voksende anerkendelse af ØMU'en meget velkommen i denne sammenhæng.
Under en nylig høring i den amerikanske Kongres bekræftede hr. Summers, en højt placeret embedsmand i finansministeriet, at den amerikanske regering nu er overbevist om, at ØMU'en vil blive en realitet. Politiske beslutningstagere i USA begynder nu at overveje følgerne for den amerikanske økonomi og det internationale valutasystem. Finansministeriet har nu rådet amerikanske virksomheder til at sætte fart i forberedelserne i forbindelse med euroen.
Jeg vil nu tage fat på problemet med eksterritoriallovgivning, der kommer til udtryk i Helms-Burton-loven og loven vedrørende sanktioner over for Iran og Libyen, ILSA. Disse problemer vækker stor bekymring hos mig, hos medlemsstaterne i Den Europæiske Union og naturligvis hos Parlamentet. Jeg er helt på det rene med de to resolutioner, der blev vedtaget af plenarforsamlingen vedrørende den forståelsesaftale, vi har indgået med USA om, hvordan man kan bygge bro over de forskelle, der hersker mellem os.
Jeg vil gerne have lov til at forklare vores politik i denne vigtige principsag - og det er mit tredje punkt - under hensyn til de spørgsmål, de ærede medlemmer fru González Alvarez, hr. Cabezón Alonso og fru Oddy har stillet. Jeg vil gerne takke medlemmerne af Europa-Parlamentets interparlamentariske Delegation for Forbindelserne med De Forenede Stater og i særdeleshed formanden, hr. Alan Donnelly for den store indsats, de alle har gjort for at overbevise medlemmer af den amerikanske Kongres om, hvor bekymret man i Europa er over disse forhold.
De har faktisk gjort mere end blot udtrykke bekymring. Jeg bifalder især hr. Donnellys forslag om afholdelse af en transatlantisk konference om Cuba næste år. Det grundlæggende problem ligger hos lovgiverne. Som følge af den aktuelle indstilling i den amerikanske Kongres vedrørende internationale forhold, spiller de europæiske parlamentarikere en central rolle, ikke en birolle, når det handler om at overbringe amerikanerne vores synspunkter. Hvad angår Cuba og for dens sags skyld også Libyen og Iran, er det skæbnens ironi, at vi og amerikanerne har tilsvarende, måske endda identiske, politiske mål: At fremme demokrati, økonomisk vækst og menneskerettigheder i Cuba, og i Iran og Libyen handler det om menneskerettigheder og modstand mod international terrorisme og mod spredning af masseødelæggelsesvåben. I bund og grund er vi hinandens stærkeste allierede i opnåelsen af disse mål.
Vi har taget mange konkrete skridt i den retning i begge tilfælde, dels via vores fælles holdning vedrørende Cuba dels via de foranstaltninger, vi har truffet mod Iran og Libyen. Formandskabet og Kommissionens formand, Jacques Santer gav detaljerede oplysninger til præsident Clinton ved topmødet i maj i Haag om foranstaltningerne mod Iran og Libyen i forbindelse med antiterrorisme og ikke-spredning af masseødelæggelsesvåben. Den Europæiske Union og USA, sammen med Canada, har sidenhen også kraftigt intensiveret den udenrigspolitiske dialog om Iran. Men truslen om sekundære boykotter for europæiske virksomheder, der blev indført i henhold til Helms-Burton-loven og ILSA, har resulteret i en tilbagegang for samarbejdet mellem EU og USA vedrørende løsningen af disse problemer. Det har ikke hjulpet vores fælles mål, tværtimod. Vi mener, at sådanne sekundære boykotter er ulovlige i medfør af folkeretten. Men derudover virker de også mod hensigten rent politisk. Det har ført til, at både energien og opmærksomheden i stort omfang er blevet kanaliseret væk fra de egentlige prioriteter i forbindelse med Cuba, Iran og Libyen. Jeg hilser det forslag, som Parlamentet er kommet med, velkomment, idet det vil sætte os i stand til at forklare den amerikanske offentlighed og Kongressen, hvad det er, vi rent faktisk foretager os, og med hvilket sigte, inden for de pågældende områder.
Men vores primære forpligtelse har været at beskytte europæiske interesser. Til dette formål vendte vi os mod WTO. Det var WTO's handling, og kun den, der førte til den forståelsesaftale, jeg forhandlede mig frem til i april i år, ifølge hvilken amerikanerne går med til at arbejde henimod at give dispensation, både vedrørende kapitel IV i HelmsBurton og i henhold til ILSA, mod at vi suspenderer, men ikke opgiver WTO-proceduren. Dispensation i henhold til Helms-Burton er forbundet med bilaterale forhandlinger om krav for investering i ulovligt eksproprierede ejendomme på den ene side og principper i forbindelse med eksterritoriallovgivning på den anden side. Vi var ikke nået til enighed som planlagt den 15. oktober, men vi fortsætter med at arbejde på og overveje, hvordan vi bedst kan nå til en aftale.
For at nå til en sådan aftale må den amerikanske Kongres være parat til at bevilge dispensation fra begge love over for EU, når betingelserne i forståelsesaftalen er blevet opfyldt. Det kræver en mere langsigtet aftale mellem os, hvad angår de bredere aspekter af sanktionspolitikken, og det kan medføre øget samråd, hvad angår de berørte lande. Men det er klart, at siden forståelsen blev indgået, er der ikke blevet skredet ind over for europæiske virksomheder med hjemmel i nogen af lovene. Det er også klart, at hvis der skrides ind over for en europæisk virksomhed, vil det, efter min mening, være umuligt at fortsætte suspensionen af WTO-panelet, og vi ville dermed være tilbage, hvor vi startede.
Jeg ønsker også atter at understrege, at for at en generel bilæggelse skal være acceptabel, skal den dække ikke kun forhandlingerne om Helms-Burton, men også beskyttelsen af europæiske virksomheder mod virkningerne af ILSA. Vi mener, at Den Europæiske Union er fuldt kvalificeret til en dispensation i medfør af ILSA, og det omfatter naturligvis Total, som underskrev en aftale, der er helt i overensstemmelse med fællesskabsretten og folkeretten.
Jeg vil gerne afslutte mine bemærkninger med kort at se på nogle af de andre spørgsmål, der sandsynligvis også vil blive behandlet på topmødet. For at supplere formandskabets bemærkninger, forestiller jeg mig, at vores udenrigspolitiske drøftelser vil fokusere på, hvordan vi kan sætte gang i EU's og USA's gensidigt supplerende betræbelser til støtte for den strandede fredsproces i Mellemøsten. Vi vil bede USA om at presse alle parter til at gennemføre samtlige betingelser i Oslo-aftalerne.
Det andet store spørgsmål vil være muligheden for at styrke den økonomiske reformproces i Ukraine. Klimaændringer vil, som det er blevet nævnt, afgjort spille en stor rolle ved dette topmøde, som finder sted umiddelbart inden den ministerielle del af klimakonferencen i Kyoto, og selvom det synes svært, må vores fælles mål være at få et vellykket resultat af konferencen.
Hvad angår bilateral handel forbeholder vi os ret til at sætte fingeren på dels det diskriminerende udkast til de amerikanske regler for gennemførelse af GATS-aftalen om basistelekommunikation dels den stigende strøm af ensidig statslovgivning om sanktioner i USA. Der er ingen tvivl om, at amerikanerne vil give udtryk for deres bekymring over de mulige virkninger på handelen af et forbud mod visse farlige stoffer, der bruges i lægemidler og kosmetik. Jeg er heller ikke i tvivl om, at spørgsmålet om gensplejsede afgrøder også vil blive rejst.
Måske kommer der, håber jeg, to fremadskuende formandsredegørelser. Når jeg siger "håber«, er det fordi forberedelserne til topmødet endnu ikke er afsluttet, og vi stadig arbejder på disse emner. For det første en redegørelse om det øgede lovgivningsmæssige samarbejde mellem Den Europæiske Union og de amerikanske myndigheder med henblik på at forbedre den effektive gensidige markedsadgang for eksportvarer, samtidig med at det nødvendige høje beskyttelsesniveau af sundheden, sikkerheden, forbrugerne og miljøet bibeholdes. Da der skulle forhandles om aftalen om gensidig anerkendelse, som havde første prioritet i erhvervslivet, stod det klart, at der var et stort behov for et meget tættere samarbejde mellem lovgiverne.
En anden redegørelse vil, håber jeg, give den elektroniske handel en indsprøjtning, ved at der oprettes fælles principper, som vil hjælpe med at føre udviklingen over Atlanten og rundt i verden. Den stigende betydning af forbindelser mellem mennesker tværs over Atlanten afspejles af den påtænkte underskrift af forsknings- og teknologiaftalen med USA, der giver vores videnskabfolk og videnskabelige institutioner nye muligheder for at samarbejde om forhold, der vil placere os i inderbanen.
Jeg er ikke i tvivl om, at Parlamentet, formandskabet og Kommissionen i runden vil se på forbindelserne mellem de to lande, fordele, problemer - med knaster og det hele - samt muligheder, de indebærer. Jeg er sikker på, at et godt forsvar for europæiske interesser ikke er i modstrid med fremmelsen af fælles interesser, snarere det omvendte. Det gør det nemmere at løse problemer, så vi kan fortsætte vores tætte samarbejde. Det er i den ånd, og med de forhåbninger, at vi imødeser det kommende topmøde.

Formanden
Tak, sir Leon. Jeg tror, det var en af de længste kommissionstaler, der nogensinde er blevet holdt her i Parlamentet. Jeg går ud fra, at De blev revet med af Deres store interesse i sagen samt af den vigtighed, De føler den har. Og jeg er enig med Dem, hvilket er årsagen til, at jeg ikke bad Dem om at afslutte Deres indlæg inden for de 20 minutter - det dobbelte af Rådets tid. Det var ikke desto mindre en interessant tale, og jeg håber, at kollegerne er af samme mening.

Swoboda
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, det er sikkert rigtigt, at kommissær Leon Brittans tale var lidt længere end normalt. Men det var også en meget indholdsrig og vigtig tale.
Kommissæren gav udtryk for, at USA og Europa både er partnere og konkurrenter. Han var meget optimistisk med hensyn til, at vi bliver mere og mere ligeberettigede partnere. Jeg er ikke sikker på, at alle ser det på den måde, i særdeleshed i USA, for ellers ville man måske se anderledes på Helms-Burton og d'Amato, så ville man måske se lidt anderledes på tingene hos McDonnell-Douglas og Boeing og også hos British Airways og American Airlines. Det virker stadigvæk på mig, som om man mener, at Europa skal holde sig til bilaterale og multilaterale aftaler, mens Amerika selvfølgelig har lov til ind i mellem, når det er i deres egen interesse, at træffe ensidige aftaler eller lave ensidige ordninger.
Hr. kommissær, mon ikke også det hænger sammen med, at vi inden for Europa selv har meget forskellige meninger i mange spørgsmål? De omtalte Bosnien og Mellemøsten. Vi er endnu ikke kommet så langt, at vi repræsenterer fælles regler der, og netop med hensyn til Mellemøsten giver jeg Dem fuldstændig ret. Det er uacceptabelt, at Europa lægger mange penge i dette område uden at opnå de store resultater, fordi Amerika presser for lidt på for at opnå en holdning fra Israels side, som virkelig muliggør en fredsproces.
Jeg kan fuldt ud støtte Dem med hensyn til lovene, Helms-Burton, d'Amato og andre ordninger. Europa kan godt være parat til at gå på kompromis, hvad angår detaljerne, men ikke hvad angår selve sagen. Det må være klart, at hvis der f.eks. tages skridt mod en virksomhed, så må det være slut med al waiver , for så skal vi tage opgøret og diskussionen i WTO. Jeg giver Dem også fuldkommen ret i, at det er godt, at vi nu har fået en pause, men det er kun en pause og ikke nogen endelig afklaring. Jeg vil give Dem min fulde støtte i Deres anstrengelser for at nå frem til en endelig afklaring.
Det sidste punkt, jeg kan nå på grund af den korte tid, er fast-track -forhandlingerne, drøftelserne i USA, sammenbruddet og konsekvenserne. Jeg tror, at også USA befinder sig i en lignende situation, uden at overvurdere det, og at vi skal spørge os selv i fællesskab og jeg understreger i fællesskab: Hvordan kan vi gennemføre og sikre fri handel i verden, når der samtidig er mange økonomiske, men først og fremmest sociale problemer forbundet med denne handel? Vi er tilhængere af frihandel, fordi det er til gavn for os. Men vi må også gøre det klart for vores egen befolkning, ligesom det i USA nu er nødvendigt for præsident Clinton, at fri og fair handel godt kan forenes med hinanden, og at det ved al frihandel skal være sådan, at den også skal være fair i vores befolknings øjne. Med det for øje er det en vigtig opgave at føre disse drøftelser med USA på dette topmøde, men også ud over det. Med disse ord vil jeg ønske kommissæren en god og vellykket rejse til Amerika, som De, så vidt jeg ved, starter på i morgen.

Elles
Hr. formand, jeg hilser de to redegørelser, vi har fået her i eftermiddag varmt velkommen. Der er ingen, der kritiseres for at tale for længe. Det var helt klart, og det var også meget fordelagtigt, at vi fik et sådan indlæg forud for det meget vigtige topmøde i starten af december. Derfor bifalder jeg de to redegørelser. Vi kan se de store fremskridt, der er gjort, når vi ser på alle de emner, der nu er under debat vedrørende den nye transatlantiske dagsorden, der knap nok er to år gammel.
Det er dog vigtigt at understrege, hvorfor netop dette topmøde er så vigtigt. Faren ligger i, at der på nuværende tidspunkt er en del uoverensstemmelser, som kommissæren påpegede, men der er også et hav af fælles interesser. Går vi i en fælde, ikke som følge af manglende interesse, men pga. forkert prioritering, når det drejer sig om indførelsen af den fælles mønt, som kommissæren nævnte, og når vi kommer til spørgsmålet om udvidelsen mod øst? Det vil ikke blot være pga. manglende interesse, men pga. forkert prioritering af behandlingen af det transatlantiske forhold, at alle disse emner, som er blevet opregnet i dag, kunne blive sat længere ned på vores prioriteringsliste og ikke få den nødvendige opmærksomhed om seks til tolv måneder.
Hertil kommer, at det er ret tydeligt for os inden for politik, at alle de emner der er under debat mellem regeringerne, også har en politisk kontekst. Flere og flere økonomiske emner, det være sig sanktioner eller bygning af det nye transatlantisk marked, vil forudsætte, at Parlamentet og den amerikanske Kongres involveres på den ene eller anden måde, det være sig i udformningen af love, fremme til finansiering eller det, der måtte være nødvendigt for at sikre den nye transatlantiske dagsordens succes.
Jeg vil gerne stille tre spørgsmål til Rådet og Kommissionen vedrørende topmødet. For det første, vil formanden for Rådet og formanden for Kommissionen sikre, at der inkorporeres et langsigtet perspektiv i konklusionerne fra topmødet, så vi ved, at vi arbejder sammen på begge sider af Atlanten om at forme et mere langsigtet transatlantisk partnerskab?
For det andet, kan vi sikre, at et sådan perspektiv er orienteret mod det 21. århundrede, hvor der kunne tænkes at være overordnede institutionelle rammer, muligvis en traktat? De politiske fællesskaber kan derefter inddrages ved siden af erhvervslivet med henblik på at arbejde sammen med regeringerne om at oprette det nye transatlantiske forhold.
For det tredje, kan kommissæren sige lidt mere om det nye transatlantiske marked, som han jo understregede som et vigtigt koncept? Vi er nødt til at definere det koncept. Måske kan der ved dette topmøde i Washington gives grønt lys for den undersøgelse.

Plooij-Van Gorsel
Formand, kommissær, kolleger, den nye transatlantiske agenda, der blev vedtaget i december 1995 i Madrid, understreger og bekræfter EU's og USA's fælles anstrengelser for at udvide og fordybe deres forbindelser. Den liberale gruppe er derfor også glad for succesen med den "Transatlantic Business Dialogue«. Inden for denne ramme er der siden november 1995 nedbrudt mange handelsbarrierer. De vigtigste eksempler herpå er "Multilateral Recognition Agreements«. MRA'erne vil stimulere den transatlantiske handel og reducere priserne for virksomhederne og forbrugerne.
Jeg beklager derfor også meget den amerikanske kongres' protektionistiske holdning i øjeblikket, der i høj grad vanskeliggør gennemførelsen af eksisterende og indgåelsen af nye handelsaftaler. Handel fremmer virksomhedernes vækst og udgør derfor en hjørnesten for beskæftigelsen. Jeg håber og forventer derfor også, at kongressen forlader dette vildspor og vender tilbage til sin traditionelle liberale holdning til frihandel. Samtidigt opfordrer jeg på vegne af min gruppe kommissæren til at gennemføre Parlaments beslutninger om handelstvister med USA.
Topmødet EU-USA i Haag var en stor succes og understregede for første gang betydningen af forbindelser mellem borgerne på begge sider af oceanet. De er af uvurderlig værdi for forbindelserne i fremtiden. På topmødet i Washington følges dette op med en demonstration af Thais-projektet, der fremmer den elektroniske udveksling mellem borgerne.
Også underskrivelsen af aftalen om videnskabelige og teknologiske undersøgelser er en milepæl inden for den nye transatlantiske agenda.
Til sidst vil jeg spørge kommissær Brittan om han kan informere Parlamentet om topmødet i Canada, der finder sted d. 4. december i år. Canada er også en transatlantisk partner, og Unionen har endvidere en fælles aktionsplan med Canada. Jeg hører gerne Deres svar hr. Brittan.

Manisco
Hr. formand, vi har i dag hørt en hel del om resultater, intense diskussioner og så sandelig også om problemer med vores partnere på den anden side af Atlanten. Der er ingen tvivl om, at forhandlingerne ved Washington-topmødet eller for den sags skyld alle andre steder skal fortsætte, når som helst der opstår uenighed, som vil være en betydelig hindring for den transatlantiske dagsorden og dialog.
Det er også sandt, at nogle forhandlinger i sig selv, særligt i tilfælde af forlængede frister, kun tjener den anden sides formål. Den problemfyldte Helms-Burton-sag burde have været en lærestreg. Siden den 11. april har der være syv eller otte forhandlingsrunder mellem Den Europæiske Union og USA. Fra EU's side har der naturligvis været givet udtryk for en del tilfredshed, idet kapitel IV og suspensionen af de amerikanske sanktioner har skånet nogle, men ikke alle europæiske virksomheder, samtidig med at virksomheder uden for Europa er blevet ramt hårdt.
På samme tid er der kommet en atmosfære af intimidering og frygt, som har fået konstant næring fra truende udsagn fra visse kongresmedlemmer. Resultaterne ligger på bordet. Handel mellem landene i Unionen og Cuba er blevet kraftigt reduceret. Investeringer skæres ned til eller standses på 1996-niveauet. Med andre ord er HelmsBurton effektiv. Loven udretter mirakler for USA, samtidig med at de endeløse forhandlinger fortsætter, hvor der har været en del gøen, men næsten intet bid her i Parlamentet og i Bruxelles.
Vi foreslår, at det er på tide at sætte en tidsfrist - lad os sige den 31. december - og derefter kaste os over det eneste mulige valg, nemlig at gå til WTO-panelet. Vi ser meget gerne en klar udmelding fra Kommissionen vedrørende en tidsfrist for forhandlingerne om Helms-Burton eller for den sags skyld D'Amato-loven.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, der er bestemt ingen grund til skulderklap i disse dage før topmødet mellem EU og USA. For der mangler en hel række emner på den transatlantiske dagsorden, som helt afgjort hører med til en dialog, som er i miljøets og befolkningernes interesse. Denne dialog, som vi uden tvivl har brug for, skal være en kritisk dialog blandt venner og skal kunne tåle kritik. Falske venner har ingen gavn af. Og allerøverst på prioriteringslisten for verdens to største handelsblokke bør man ikke have et ydmygt buk for koncernernes interesser, men et politisk signal om fred i hele verden, en bæredygtig social og økologisk regulering af verdensøkonomien og ligeberettiget inddragelse af alle lande og ikke mindst de svagere lande.
Det er også utroværdigt på den ene side at fremme et multilateralt handelssystem under WTO, mens man på den anden side for at beskytte sin egen økonomi laver bilaterale særordninger, som udelukker og diskriminerer resten af verden. Det modsatte ville have været mere på sin plads, nemlig at man i fællesskab gjorde noget for at forbedre forbrugerbeskyttelsen, hævede niveauet for de eksisterende sociale standarder og miljøstandarder og forbedrede oplysningen af offentligheden. Også forberedelserne til det næste WTO-ministermøde burde helt afgjort være på dagsordenen. For der skal i god tid fremsættes substantielle forslag, f.eks. på områderne for sociale standarder og miljøstandarder. Vi bør kunne bandlyse genmanipuleret soya og hormonbehandlet oksekød fra vores spisesedler i henhold til WTO-teksten.
EU bør absolut også huske sine venner på deres lektier i Kyoto og Ottawa, hvor den internationale aftale om et forbud mod landminer bliver vedtaget i december. For vi har et verdensomspændende ansvar. Vi har hverken brug for et Fort Europa eller USA-hegemoni.

Formanden
Hr. Kreissl-Dörfler, De burde bede Deres gruppe om ikke at give Dem en taletid på halvandet minut, hvor De ingen mulighed har for at sige det, De ønsker.

Lalumière
Hr. formand, hr. minister, hr. kommissær, det siger sig selv, og derfor giver jeg mig ikke på dette punkt, at vores gruppe er fuldt bevidst om, hvor utroligt vigtige relationerne EU/USA er, og at vi ønsker dem styrket inden for Den Nye Transatlantiske Agenda. Men vi ønsker især en ny balance, for at EU ikke skal komme i en underlegen position i forhold til sin store ven på den anden side Atlanten.
Denne nye ligevægt skal naturligvis ske i form af en ændring af USA's alt for dominerende holdning. Der er flere talere, der har nævnt de ubehagelige Helms-Burton-og Amato-love, men jeg vil især gerne fremhæve EU's ansvar. Når vi står sammen, kan vi opnå meget. Men når vi er splittede, vil USA uundgåeligt kunne dominere med sine interesser og synspunkter.
Jeg vil tage et enkelt eksempel, nemlig Blair House-aftalerne fra 1994. Frankrig afviste i første omgang, med rette, det uretfærdige i visse bestemmelser. Efter at have fået flere andre EU-lande, herunder Tyskland, over på sin side fik Frankrig ændret visse bestemmelser om fællesskabsstøtte i den retning, det ønskede. Eksemplet viser, at Unionen med De Femten i anden omgang opnåede, hvad Kommissionen som forhandler, på trods af sit talent, ikke havde kunnet opnå i første omgang. I den forbindelse vil jeg gerne kraftigt minde om vores ønske om, at Kommissionen kunne få endnu større kompetence for at kunne handle mere effektivt.
Som det går på handelsområdet, går det jo også på det politiske område, og hvad angår den fælles udenrigspolitik. Vores nationale idéer har alene kun få chancer for at kunne lykkes. Succesen går gennem en samling af vores styrker, med et klart defineret mål, med fælles vedtagne forhandlingsvilkår og med overensstemmelse mellem medlemsstaternes og Kommissionens handlinger.
Hvis disse betingelser ikke er opfyldt, vil EU forblive en lerpotte over for en jernpotte, og USA kan definitivt glæde sig over en dominerende position, der som enhver monopolsituation vil være farlig. Men alt dette skal ske gennem en ægte fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Dennes utilstrækkelighed, hvilket vil sige dens fravær, kan mærkes, ikke bare på det udenrigspolitiske område, i Jugoslavien, i Mellemøsten, i Afrika og andre steder, men også på det kommercielle område.
EU økonomiske styrke, som er betydelig, kan kun få succes over for De Forenede Stater, hvis denne styrke hviler på en ægte politisk kraft.
Det er med dette udgangspunkt, jeg ønsker Dem hr. minister og Dem, hr. kommissær, held og lykke med det kommende EU/USA-topmøde.

Souchet
Hr. formand, den transatlantiske dialog vil kun være virkeligt frugtbar og mødet den 5. december kun udgøre et nyttigt trin i denne dialog, hvis det lykkes at foretage reelle fremskridt med hensyn til at løse en række juridisk og kommercielt vigtige meningsforskelle, der for øjeblikket skiller EU og USA.
Jeg glæder mig derfor over den meddelelse, vi netop har fået, om at Helms-Burton-loven er på dagsordenen. Mere generelt mener vi, at det meget alvorlige spørgsmål om, at USA's nationale love finder anvendelse uden for landets grænser, skal rejses i sin fulde udstrækning.
Vi beklager dybt, at det ikke på de bilaterale møder i november lykkedes at opnå væsentlige fremskridt i dette spørgsmål. Det er nu afgørende for EU at bremse årsagen til denne skadelige praksis for ikke at risikere, at den stabiliserer sig i fremtiden.
Den vej, Kommissionen fulgte under Uruguay-Runden, var at lade EU-landene betale en højere pris mod, at USA gav afkald på at anvende sin ensidige praksis. Fastholder USA sin beslutning, kan denne aftale kun betragtes som narrestreger. Det er derfor nødvendigt at udvise den allerstørste fasthed i dette principielle spørgsmål og om nødvendigt spille med truslen om troværdige sanktioner og i den forbindelse anvende de absolut afgørende instrumenter i en ekstern handelspolitik.
Er det en god strategi, Kommissionen har fulgt? Er det det bedst mulige valg at meddele frafald over for WTOpanelet, selvom dette ikke er definitivt, mod at få en meget skrøbelig garanti om en midlertidig ikke-anvendelse af Helms-Burton-loven over for EU-virksomheder? Man kan stille sig selv dette spørgsmål, for i stedet for at gå efter en definitiv afskaffelse af en juridisk praksis, hvis ulovlighed der ikke er tvivl om, vedligeholder man til skade for virksomhederne på denne måde en situation med juridisk usikkerhed, som kan have skræmmende og lammende virkning. Lovene fortsætter med at være i kraft, og en tilfældig begivenhed kan til enhver tid få USA's administration til at gøre en ende på sin dæmpede fortolkning af sagen.
Hvis vi lader sådanne love være uantastede, kan det i øvrigt kun opmuntre andre lobbyer til at ruste sig og udøve pres, især i de føderale stater og på lokale myndigheder, for at gennemtrumfe nye love med ekstraterritoriale virkninger sådan, som vi har set det i Massachussets.
Det er altså i vores interesse, hr. formand, at sætte en stopper for denne meget alvorlige afvigelse. I den forbindelse vil det være afgørende, at dette spørgsmål indtager en central placering på mødet den 5. december, og at vores forhandlere er klar over, hvor alvorlige disse bestemmelser er, og at de kan have skadelige indvirkninger på klimaet for de transatlantiske relationer.

Blot
Hr. formand, kære kolleger. Jeg blev ikke meget forbavset over at høre Rådet og Kommissionen. Men jeg var dog alligevel forundret over ikke at høre et eneste ord om den asymmetri, der for øjeblikket kendetegner forholdet mellem EU og USA. Når jeg siger "asymmetri«, er det for ikke at anvende ordet "kolonisering«. Politisk og militær kolonisering - her er det nok at nævne debatten mellem Frankrig og USA om kommandoen over NATO's sydflanke. Hvad angår den økonomiske og handelsmæssige asymmetri, talte kommissæren om, at tre millioner arbejdstagere var afhængige af USA's beslutninger, men dette er unilateralt; hvor er den anden side henne? Kulturel kolonisering, her er det nok at se på den strøm af USA's subkultur, der hældes ud over vores TV-skærme, og som invaderer EU's ungdoms kulturunivers. Hvis vi bygger en bro under disse vilkår, kommer den kun til at gå den ene vej; hvis vi sænker barriererne, vil det blot hjælpe den stærkeste til at blive endnu stærkere.
Jeg hørte heller ikke noget om Irak, om det, der næsten kan kaldes et folkemord, hvor tæt ved en million irakiske børn indtil nu blevet ofre i menneskerettighedernes navn, det er dog alligevel temmelig usædvanligt. Heller ikke et ord om det skandaløse Boeing-McDonald-Douglas-kartel, eller om USA's skandaløse dominans på Balkan. Vi hørte intet om den diskussion, der kunne være vigtig for stålmarkedet, markedet for elektriske komponenter eller landbrugsmarkedet, som alle helt og holdent domineres af USA. Der blev dog talt en smule om Helms-Burtonloven.
Men sandheden er, at De Forenede Stater har vundet tre verdenskrige. Med Første Verdenskrig lykkedes det at eliminere det tyske og det Østrig-ungarske imperium. Med Anden Verdenskrig fik man nedbrudt den britiske og det franske imperium, og med Den Tredje Verdenskrig - den kolde krig - opnåede USA at ødelægge det sovjetiske imperium.
Alt sammen meget godt! Men resultatet er, at vi nu har en eneste supermagt - USA - som koloniserer hele resten af verden. Man kunne vel have forventet bare en lille smule modstand fra EU imod denne ensidige proces.

Hindley
Hr. formand, sir Leons kommentarer vedrørende WTO glæder mig meget. På min gruppes vegne ønsker jeg at understrege hans bemærkning om, at vi ikke bare kan mene, at WTO er en god organisation, når de handler i vores interesse og en dårlig organisation, når de ikke handler i vores interesse. Hvis EuropaKommissionen trækker sin sag tilbage vedrørende Helms-Burton, som vil være i vores interesse, vil dette i sig selv være at underminere WTO.
Denne debat rejser et meget vigtigt spørgsmål om det, vi føler er udviklingen af et meget farligt demokratisk underskud i den nye globale verdensorden, og som denne transatlantiske dialog i nogen grad kan udligne. Jeg følte mig foranlediget til at komme med disse kommentarer på grund af sir Leons brug af udtrykket »afledning af opmærksomheden« under beskrivelsen af Kongressens holdning til Helms-Burton. Politikere kan have en betydningsfuld rolle som formidlere, men det er meget vigtigt, at ikke-valgte politikere, som De har valgt at være nu, sir Leon, er opmærksomme på, at det er en proces, der går begge veje.
Politikere må alt for ofte være formidlere - og nogle gange frivilligt - i forbindelse med at forklare vælgerne om beslutninger, der er truffet af andre, og hvorom de nogle gange føler sig usikre. Politikere har også en anden rolle, og det er at repræsentere vælgernes synspunkter over for beslutningstagere. Selvom jeg rent politisk ikke har noget til fælles med Jesse Helms, har jeg som valgt politiker nogen forståelse for rettighederne for de mennesker, der er valgt til at iværksætte lovgivning, som de føler afspejler deres egne vælgeres synspunkter. Hvis vi ikke passer på, vil vi se et meget farligt misforhold mellem det, der besluttes på højt plan, og det, der skal promoveres og forklares til vælgerne.
I denne forbindelse håber jeg, at den transatlantiske dialog vil medføre større demokrati og omfatte flere og flere valgte politikere som et lille skridt i retning af at overvinde udviklingen af førnævnte farlige demokratiske underskud i denne nye verdenshandelsorden.

Brok
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke formanden for Rådet og sir Leon Brittan for redegørelsen og for de perspektiver, de har fremlagt. Efter min mening har netop Kommissionens arbejde i de seneste år givet fremragende resultater. Gode relationer mellem Europa og USA har i de forgangne årtier sikret frihed, fred, flere menneskerettigheder, stabilitet og velstand. Vi skal sørge for, at det også vil være tilfældet i fremtiden, men vi skal også være klar over, at tingene har ændret sig så meget på grund af de forandringer, der er sket i verden, fordi øst/vest- konfrontationspolitikken er forsvundet, fordi de bånd, der skyldes militære trusler, er blevet svækket og fordi Den Europæiske Union er blevet styrket i en sådan grad, at der nu opstår en monetær union, at vi også skal finde nye svar med hensyn til mekanismerne og at det ikke mere kan lade sig gøre at holde de transatlantiske forbindelser ved lige alene ved hjælp af NATO.
Det er min opfattelse, at vi nu må se på, hvad vi ud over den transatlantiske erklæring og ud over den transatlantiske dagsorden kan gøre for at udnytte den indbyggede energi, der ligger i de sidste års vellykkede arbejde, til at styrke disse forbindelser. Netop afgørelsen vedrørende Helms-Burton, den amerikanske præsidents manglende evne til at få fast-track igennem i kongressen, viser, at det kun fungerer, når vi sammen får det op på et politisk niveau, hvor også den amerikanske kongres bliver inddraget. Jeg tror ikke, det kan lade sig gøre på anden måde, hvis vi ønsker at forbedre forbindelserne varigt.
Det er derfor efter min opfattelse meget vigtigt at tilvejebringe en transatlantic market-place med en klar målsætning og en tidsplan for at holde den indbyggede energi ved lige, men også at skabe rammerne for en aftale, som inddrager Den Europæiske Unions og USA's demokratiske institutioner. På den måde kan det tydeliggøres, at den fælles interesse er af større værdi end de enkelte interesser, som nogle gange bliver sat igennem.

González Álvarez
Hr. kommissær, først vil jeg gerne takke Dem for, at De til en vis grad har besvaret de spørgsmål, som på grund af tidsmangel ikke kunne besvares i går.
Da jeg kun har et minut, vil jeg dernæst referere til temaet vedrørende de eksterritoriale love, der, som De har set, bekymrer alle de parlamentsmedlemmer, der kommer med indlæg. Af to grunde, tror jeg: For det første fordi det ser ud som om, USA forsøger at indføre en model for handelsforbindelser og politiske forbindelser, hvor USA bestemmer, hvordan og hvornår de øvrige skal handle, og for det andet fordi mange af os har følelsen af, at Europa ved at trække klagen tilbage fra WTO og fortsætte med at forhandle om love, der er ulovlige, i realiteten og hvad angår Cuba, medvirker til den meget ulovlige blokade, der har eksisteret i så mange år, fordi Helms-Burton-loven ikke kan undgå at være en styrkelse af embargoen eller blokaden, som De foretrækker at kalde den. Den Europæiske Union kan ikke medvirke til det, fordi den seneste afstemning i FN, som De ved, med et overvældende flertal fordømte denne blokade som ulovlig og derfor fordømte Helms-Burton-loven. Jeg mener, at Europa skal indtage en handlekraftig holdning over for USA og ikke gå i forhandlinger om loven, men sige til dem, at den lov er ulovlig. Ganske enkelt. Jeg tror, at en supermagt som USA sætter meget mere pris på oprigtigheden og handlekraftigheden i forsvaret af nogle principper, som alle parlamentsmedlemmerne i Europa, som De ser, beder Dem om at forsvare.
Under alle omstændigheder ved jeg, at agendaen er meget bred, og vi ønsker Dem held og lykke.

Formanden
Fru González Álvarez, jeg vil gøre samme bemærkning til Dem: Deres gruppe bør tildele Dem mere end et minut. Jeg har det meget dårligt med at afbryde en kollega, der kun har en taletid på et minut, så efter min mening bør grupperne snarere give to eller tre minutters taletid.

Donnelly, Alan
Hr. formand, jeg vil gerne takke rådsformanden og sir Leon Brittan, ikke kun for deres fremragende præsentationer her i eftermiddag, men for det ægte engagement, der er udvist af Kommissionen og Rådet i forbindelse med styrkelse af forholdet til USA. Der er dommedagsprofeter både i Parlamentet og Kongressen i USA, som vil benytte enhver lejlighed til at sige, at det transatlantiske forhold ikke fungerer, at det er en katastrofe og ikke bør fortsætte. Faktisk er forholdet mellem Europa og USA det mest betydningsfulde forhold her på jorden. Især nu, hvor Kongressen har sagt nej til fast track-proceduren i forbindelse med handelsforhandlingerne for den amerikanske præsident. Vi må gøre mere for at uddybe forholdet. Man kan ikke blot lade denne dynamik slå fejl. Vi må finde nye veje: Mellemfolkelige forbindelser, uddannelsesinstitutioner, diplomater, politikere og forhandlere, der arbejder tættere sammen for at få Kongressen til at forstå, at dette forhold mellem Europa og USA er meget vigtigt for vores fælles fremtid.
Derfor håber jeg, at det transatlantiske topmøde, der afholdes om få uger, vil være mere end en tynd gennemgang af det, der er foregået før i tiden, og at dagsordenen får et skub fremad, især i forbindelse med emner som elektronisk handel, bekæmpelse af kriminalitet, organiseret kriminalitet og handel med narkotika i områder inden for tredje søjle. Vi må prøve at finde nye veje til samarbejde.
Parlamentet har et ansvar - og jeg siger dette til alle de politiske grupper, der er repræsenteret her i eftermiddag. Man kan ikke forvente, at embedsmændene - og det var netop Michael Hindleys budskab - skal forhandle med Kongressen. Det er op til os som politikere at forhandle med Kongressen. Vi må tale med Kongressen, mødes regelmæssigt og løse dette problem. Derfor håber jeg, at vi i løbet af den næste måned eller to i forbindelse med arbejdet i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser og Delegationen for Forbindelserne med De Forenede Stater vil finde nye veje til forhandling med Kongressen og uddybning af forholdet, især med de nye medlemmer af Kongressen, der simpelthen ikke har nogen erfaring med internationale forhold mellem Europa og USA. Det er vores ansvar, ikke Kommissionens eller Rådets ansvar.

Novo
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, de kommende topmøde mellem EU og USA udgør en måske afgørende og endegyldig lejlighed til at vise, om EU har eller ikke her en egen stemme, om EU har eller ikke har institutioner, der virker til forsvar for Fællesskabets politiske og økonomiske interesser.
Det er derfor vigtigt, at Rådet og Kommissionen til december er i stand til at forhindre, at USA bliver ved med at opretholde og påtvinge mekanismer, der går imod de anbefalinger, som man er blevet enige om på multilateralt niveau. Det er afgørende, at de gældende regler om konkurrence på landbrugsområdet eller inden for fly-, værftseller radio- og tv-industrien har den samme værdi på både den østlige og den vestlige side af Atlanterhavet.
Det er fundamentalt at få WTO til at fungere reelt uafhængigt af amerikanske interesser, hvad enten det drejer sig om beskyttelse af folkesundheden, eller det drejer sig om EU-bananproducenternes forudsagte død, eller det drejer sig om en ren og skær afvisning af veritable lovgivningsattentater mod menneskerettighederne, sådan som de selvbenævnte Helms-Burton- eller d'Amato-Kennedy-love.

Mann, Erika
Hr. formand, sir Leon Brittan, hr. minister, jeg har hørt om de resultater, De har opnået i den sidste tid, og det er imponerende. Vi kan i sandhed ikke påstå, at der har stået for lidt på den transatlantiske dagsorden, men vi kan vist snarere gå ud fra, at det har været for meget. Det er måske et af problemerne. De politiske og økonomiske emner strækker sig virkelig fra handelsstridigheder til spørgsmålet om, hvordan vi skal håndtere de ekstraterritoriale love, og inkluderer en bred vifte af politiske spørgsmål: Hvad skal vi gøre i Ukraine? Hvad skal vi gøre i Baltikum? Hvad skal vi gøre i Mellemøsten? Hvordan kan vi bringe vores borgere sammen i fremtiden, og hvordan kan vi på en fornuftig måde delagtiggøre dem i denne transatlantiske dagsorden, som i princippet er udarbejdet af politikere og økonomer? Alt dette er meget meningsfyldt.
Men efter min mening har vi et specielt politisk ansvar og dermed mener jeg de tre institutioner, som her handler på Den Europæiske Unions vegne. Jeg tror, vi er nødt til at føje to ting til den netop omtalte samlede vifte, som den politiske og økonomiske dagsorden er sat sammen af, og det bør vi gøre i det kommende halvår: For det første skal vi involvere borgerne mere i den dialog, vi fører. Vi har konciperet fire dialoger, én for borgerne, én for små og mellemstore virksomheder, én for selve flagskibet, nemlig den transatlantiske erhvervsdialog , og én for arbejdstagerne og fagforeningerne. Vi er godt klar over, at vi står over for betydelige problemer lige bortset fra den transatlantiske erhvervsdialog. Her er vi nødt til at gøre noget, her ligger en del af vores ansvar, som vi skal leve op til, og det skal vi gøre i fællesskab.
Det andet, vi skal gøre, og det vil ikke blive mindre dramatisk, er, at vi som parlamentarikere selv skal gå ind i denne type arbejde. Det kan ikke være rigtigt, at vi har en politisk-økonomisk dagsorden, men ingen parlamentarisk. Vi skal sørge for, at vi fremover bliver inddraget i alle former for aftaler, De indgår, også, hvad angår den transatlantiske markedsplads, og det skal ske via den fælles beslutningsprocedure. Jeg tror, det vil kunne lade sig gøre at nå frem til en fornuftig samarbejdsform også på dette område!

Cassidy
Hr. formand, jeg ønsker at støtte det meste af det, der blev sagt i debatten i eftermiddag. Der er ikke tale om noget særlig kontroversielt emne mellem Parlamentets grupper. Der er en generel opfattelse af, at vi ønsker at opretholde og forbedre forholdene på alle niveauer i USA - både Administrationen og Kongressen. Jeg hilser sir Leon Brittans fyldestgørende introduktion til debatten velkommen.
Uden at ville være ubehøvlet vil jeg imidlertid gerne foreslå, at han tilføjer én ting til sin liste, og det er forslaget om tættere samarbejde mellem konkurrencemyndighederne på den ene side af Atlanten og konkurrencemyndighederne på den anden, især det amerikanske justitsministerium og Federal Trade Commission. Der har været nogle meget kontroversielle spørgsmål om handelskonkurrence i de seneste måneder i forbindelse med vores forhold til USA - Boeing og McDonnell-Douglas, Guinness og Grand Met, og muligvis også KPMG og Ernst & Young. De af os, der tilhører Delegationen, blev beroliget af løftet fra Kommissær Van Miert om at forsøge at arbejde for et tættere forhold mellem konkurrencemyndighederne på begge sider.
Sir Leon nævnte behovet for tættere samarbejde mellem lovgivende myndigheder, men jeg vil med al respekt fremføre, at konkurrence er en noget anden sag.
Jeg vil også gerne føje et forslag til listen om, at vi, hver gang der er et transatlantisk topmøde, bør have en debat som denne med repræsentanter fra Kommissionen og Rådet, der kommer for at tale til Parlamentet som i eftermiddag.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, forholdet mellem Den Europæiske Union og USA bør henlægges til det politiske område, men i en globaliseret verden, som verden af i dag, kan den økonomiske dimension ikke udskilles fra den politiske, og jeg vil derfor referere til nogle handelsmæssige aspekter. Jeg forstår, hr. formand, at Den Europæiske Union beslutsomt skal forsvare sine interesser og skal stå fast som en samlet og sammenhængende helhed, såvel på området for luftfartsindustri - som andre kolleger lige har omtalt - som på Verdenshandelorganisationens område, hvor Den Europæiske Union har tabt hormon- og bananpanelet - og jeg håber, at de forhandlinger, som hr. Britten fører for Kommissionen, sikrer, at Den Europæiske Unions interesser forsvares på en tilfredsstillende måde, og at den valgte vej med ensstemmighed ikke er til skade for de aktioner, som vi er ved at udvikle.
Jeg ville gerne hurtigt, hr. formand, formulere nogle spørgsmål til Kommissionen, der konkret vedrører de vanskeligheder, som præsident Clinton har med at opnå den berømte fast-track-procedure hos Kongressen i USA. Hvilke følger kan dette få for den transatlantiske agenda? Mener Kommissæren, at det, at præsident Clinton ikke i øjeblikket har kunnet få disse beføjelser af Kongressen i USA på nogen måde, kan betyde, at han ikke vil få de beføjelser, der er nødvendige for ændringen af Helms-Burton-lovens kapitel III? Og til sidst. Vil Den Europæiske Union udnytte denne fordelagtige konjunktur til at forøge sin handelsmæssige tilstedeværelse og udvikle sine handelsmæssige forbindelser med andre lande i subkontinentet som landene i Latinamerika, når der, i øjeblikket og med udsigten til, at disse beføjelser til fast-track-proceduren ikke har kunnet opnås, åbnes gode muligheder for, at Den Europæiske Union nu kan forøge sin tilstedeværelse i de lande?

Wohlfart
Hr. formand, jeg vil gerne til at begynde med udtrykke min taknemmelighed over for alle de, der har deltaget aktivt i denne debat. Jeg tror, at vi alle kan enes om at erkende, at denne transatlantiske dialog er meget vigtig, ikke bare af økonomiske og kommercielle årsager, men også fordi tallene for den eksterne handel og de udenlandske investeringer direkte beviser, at der findes meget vigtige økonomiske forbindelser mellem Den Europæiske Union og De Forenede Stater.
Selvom der er visse mangler, tror jeg, man kan sige om de resultater, der er opnået indtil nu, at den samlede opgørelse er positiv så meget mere som, at det kun er to år siden den transatlantiske dialog startede. Som De har fremhævet i Deres forskellige indlæg, er der klare, jeg vil endda under tiden sige skærende, forskelle på de metoder, der anvendes af henholdsvis USA og EU. Som beviser kan jeg nævne de famøse Helms-Burton- og Amato-love. Med hensyn til EU's holdning til disse kan jeg kun fuldt ud tilslutte mig, hvad De sagde Sir Leon Brittan. Jeg mener, det er fuldstændigt uacceptabelt, og EU bør sige det højt og tydeligt på dette topmøde. Og når man taler om en kritisk dialog, tror jeg, at indskrivningen på dagsordenen af en debat om disse to love er et klart bevis på, at Den Europæiske Union regner med kraftigt at forsvare sine kommercielle interesser.
Man har talt om partnerskabet. Nogle har sagt, at vi var under USA's hegemoni eller dominans. Andre har allerede nu fremmanet et ligeværdigt partnerskab. Jeg mener, at vi måske befinder os på halvvejen mod et ligeværdigt partnerskab, og at Den Økonomiske og Monetære Union vil være et afgørende element til at virkeliggøre dette. Det vil jeg gerne forklare nærmere.
Jeg havde i juli 1995 den ære sammen med vores statsminister Juncker at deltage i et officielt besøg i USA. Vi talte på det tidspunkt meget med Clinton-administrationen og de pågældende ministre om ØMU-projektet i EU. Dengang var der ingen i USA, der troede på projektet, og alle var klar til at vædde på, at vi ikke ville være i stand til at realisere Den Økonomiske og Monetære Union. Jeg tror, den frygt, der i dag udtrykkes i visse miljøer i USA, såsom Kongressen og i virksomhederne, viser, at realiseringen af ØMU er afgørende for EU's fremtidige handels- og økonomipolitik på verdensplan.
Jeg vil også gerne sige et par ord om vores politik i WTO-regi. Jeg vil citere en sætning fra fru Lalumière, der hvis jeg ikke tager fejl sagde: "Sammen kan vi gøre meget«. Jeg håber, at vi kan stå sammen og forblive sammen som i de seneste uger, især ved Euro-workshoppen i Firenze, hvor vi kunne konstatere en bred enighed om den kommende arbejdsplan for WTO. Jeg mener at kunne sige, at vi reelt vil være solidariske omkring en sag, der er meget vigtig for EU og dens medlemsstater, nemlig de økonomiske serviceydelser. Hvis vi kan vise den samme samhørighed som i andre sager, for eksempel omkring tjenesteydelserne inden for telekommunikation, vil mødet på ministerplan i WTO den 11. december i Genève blive en stor succes for Den Europæiske Union, og det skal være mit ønske for dette møde.
Endvidere tales der for øjeblikket meget om at udjævne meningsforskelle inden for WTO, hvor jeg vil sige, at vi har tabt nogle slag. Det har fået os til at overveje en styrkelse, det vil sige en ændring, af proceduren for bilæggelse af uoverensstemmelser. Vi er åbne for diskussioner på dette punkt. Men jeg vil godt sige, at det nuværende system dog, selvom det ikke altid er tilfredsstillende på multilateralt plan, alligevel er meget bedre indrettet til at forsvare kommercielle interesser end USA's ensidige praksis, der gjaldt tidligere. Det er dog allerede et vigtigt punkt.
Man har spurgt os, hvilke chancer, der var for, at præsident Clinton kunne få vedtaget "fast track«. Først og fremmest har vi dette vigtige topmøde, hvor jeg ikke et øjeblik er i tvivl om, at Rådets formandskab og Kommissionen endnu en gang vil lægge deres argumenter på bordet. Når det er sagt, må jeg også sige, at denne uhyre vigtige dialog, der har været ført gennem to år af formandskabet og Kommissionen, burde have været afsluttet. På det punkt er jeg enig med alle i denne forsamling, der har talt for, at dette parlament spiller en mere aktiv rolle i den politiske dialog med medlemmerne af USA's Kongres. Jeg tror i virkeligheden, at det ikke bare drejer sig om Kommissionens og Rådets rolle, men også om Parlamentets.
Så har man nævnt dagsordenen for at sige, at Irak ikke var sat på som punkt. Hr. formand, jeg har helt klart i mit indlæg sagt, at der i dagsordenen for dette topmøde med USA indgår en diskussion af forhandlingerne om fred i Mellemøsten. Det er helt klart, og det er jeg ikke et øjeblik i tvivl om, at spørgsmålet om Irak, efter hvad der er sket i de seneste uger, vil blive taget op.
Vi er endvidere blevet spurgt, om vi har tænkt på langt sigt, det vil sige, om vi har planlagt emner for fremtiden. I den dagsorden, vi er i færd med at planlægge har vi i EU taget højde for, at vi går i gang med projekter, der vil udgøre en nyttig del af vores relationer med USA i de kommende år.
Hr. formand, der er ikke tid til at sige mere. Jeg vil dog tilføje endnu en ting. Jeg synes det er en interessant idé, at personer fra formandskabet udtaler sig for denne forsamling før hvert topmøde. Men der er også en anden idé, jeg finder interessant, nemlig at komme og informere Dem under Deres mødeperiode i december om resultaterne af dette topmøde.

Brittan, Sir Leon
Jeg er helt enig i hr. Swobodas erklæring om, at det er nødvendigt for os at få offentligheden til at forstå, hvorfor handelsliberalisering og samarbejde med USA og resten af verden er så vigtigt.
Jeg kan i hvert fald forsikre hr. Elles om, at der er et langsigtet perspektiv for det, vi forsøger at opnå med USA, og spørgsmålet om yderligere udvikling af rammerne for den nye transatlantiske markedsplads ligger mig meget på sinde, selvom jeg ikke har en færdig konklusion i dag.
Med hensyn til topmødet i Canada vil jeg gerne sige til fru Plooij-van Gorsel, at vi hovedsageligt vil fokusere på at videreføre de betydelige fremskridt, som vi har opnået i henhold til vores aftale med Canada.
Jeg vil i forbindelse med spørgsmålet om Helms-Burton gerne sige til hr. Manisco, at vi er er i aktive forhandlinger. Jeg mener ikke, at det er konstruktivt at fastsætte en deadline på dette tidspunkt. Forhandlinger er kun konstruktive, hvis der er tegn på fremskridt. Vi er ikke interesserede i uendelige forhandlinger uden mulighed for resultater. Det er jeg helt enig i.
Jeg mener ikke, at det er rigtigt, når hr. Souchet siger, at vi arbejder uden at have en endelig løsning på problemet. Vi søger en endelig løsning. Jeg vil gerne pointere over for fru Gonzalez Alvarez, at det ikke er rigtigt, at vi har trukket os tilbage fra WTO. Der er tale om en suspension, og vi forbeholder os ret til at vende tilbage når som helst.
Jeg støtter hr. Hindley og andre, der har været fortalere for Parlamentets deltagelse i den nye transatlantiske agenda. Jeg vil gerne tilføje, at den nye transatlantiske agenda især henviser til denne mulighed, og det er op til Parlamentet at udnytte dette bedst muligt.
Ligeledes vil jeg gerne støtte fru Erika Mann, der talte om at involvere befolkningen i højere grad, for det er også en del af den nye transatlantiske agenda.
Med hensyn til fast track-proceduren er jeg enig med hr. Donnelly i, at problemerne i forbindelse med fast track burde intensivere dialogen. Jeg mener, at dialogen mellem Europa og USA er en måde at øge chancerne for vedtagelse af fast track-proceduren samt fremskridt uden fast track. Det er helt givet rigtigt, som hr. Salafranca Sánchez-Neyra har erklæret, at der er muligheder for os i Sydamerika. Jeg synes, vi skal gribe denne mulighed, ikke blot fordi USA har skadet sig selv ved ikke at vedtage fast track-proceduren, men også for selve sagens skyld.
Til hr. Cassidy vil jeg gerne sige, at et samarbejde mellem konkurrencemyndighederne er en del af spillet. Vi forhandler aktivt om en anden og supplerende aftale med USA, der vil bygge på den aftale, vi allerede har, og som vil give mulighed for mere systematisk anvendelse af principperne om positivt samkvem. Dette er en vigtig del af agendaen.

Formanden
Sir Leon, Deres bidrag til denne forhandling har været særdeles interessant.
Jeg har modtaget 8 forslag til beslutning, jf. forretningsordenens artikel 37, stk. 2.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.
Forhandlingen er afsluttet.

Afstemning
Ullmann
Hr. formand, der var fire opgaver, der skulle løses, for at den reform af Den Europæiske Union, der var forudset i Maastricht-traktaten, kunne føres ud i livet, nemlig afskaffelsen af det konstitutionelle demokratiunderskud i en ovenfra styret union i et regeringskonferencernes Europa, afskaffelsen af det institutionelle underskud i en union uden juridisk personlighed, af dualismen, af strukturen med et område uden indre grænser og søjlerne uden fælles handlekompetence inden for fredspolitik og retspolitik, afskaffelsen af manglen på en retlig ramme i et virvar af unionsret, EF-lovgivning og mellemstatslig ret og til sidst afskaffelsen af den lammende uklarhed med hensyn til målet for, hvordan de fremtidige integrations- og udvidelsestiltag skal ske for definitivt at overvinde delingen mellem Øst- og Vesteuropa.
Det vil derfor på ingen måde sige, at man skal sige nej til de delvise forbedringer af Maastricht-traktaten, der er sket gennem Amsterdam-traktaten, selvom der gøres opmærksom på den manglende løsning på disse fundamentale opgaver. Der er ingen, der vil ringeagte det, som de to ordførere for Amsterdam-traktaten har ydet her, men deres betænkning er tvetydig, hvad angår disse fundamentale opgaver, og kan derfor ikke støttes af min gruppe.
I lyset af den mislykkede regeringskonference er det ikke så vigtigt, om dette Parlament anbefaler ratificeringen af Amsterdam-traktaten eller ej. Det, som er afgørende, er snarere, om Europa-Parlamentet vil nøjes med at være stolte medbeslutningstagere om institutionelle delreformer, eller om det langt om længe tager sig sammen til at føre an i en konstitutionel proces, til at være hjertet og drivkraften i de næste afgørende skridt i Europas integration.
(Bifald fra Gruppen De Grønne)

Müller
Hr. formand, jeg stemte imod betænkningen, fordi jeg ikke vil være med til, at EuropaParlamentet gøres til et instrument af nationale partier, nationale regeringer, hvilket ikke blot er medvirkende til at undergrave Europa-Parlamentets suverænitet, men også de nationale parlamenters egen suverænitet, fordi det i øjeblikket er dem, der har det afgørende ord i ratificeringsprocessen. Det dilemma, vi står i med denne beslutning, tyder på, at det virkelig er på tide at gøre alvor af et centralt krav gående ud på, at regeringskonferencer af den gamle type ikke mere er i stand til at fremme den europæiske integrationsproces! Og netop fordi det er tilfældet, kan det kun lade sig gøre, hvis vi siger, at vi igennem ratificeringsprocessen for Amsterdam-traktaten skal opnå, at Europa-Parlamentet er medbestemmende ved næste regeringskonference. Ellers er det hele omsonst!

Hautala
Hr. formand, også jeg stemte imod beslutningsforslaget. Det er derfor, at jeg ikke mere tror, at konference mellem regeringerne er den rette metode til at udvikle Den Europæiske Union på. Den er mislykket på mange måde. Jeg ser, at dette sker på grund af, at Europa-Parlamentet ikke er i stand til at påvirke ændringer på en tilstrækkelig måde. Europol er et godt eksempel på, hvordan medborgernes retssikkerhed sættes på spil, fordi regeringerne ikke vil give tilstrækkelig demokratisk kontrol til Europa-Parlamentet og heller ikke til de nationale parlamenter.
Et andet eksempel på, hvor utilstrækkelig regeringskonferencen er med hensyn til løsninger af grundlæggende problemer, er ØMU. Her er tale om, at under opbygningen af Den Økonomiske og Monetære Union er der blevet skabt den mest føderalistiske del af Den Europæiske Union, men alligevel gøres der forsøg på at administrere den som var den et projekt mellem regeringerne. Mangel på demokrati og på kontrol af den fremtidige centralbank kommer meget klart til syne. Jeg synes, at der er grund til at gå over til en sådan grundlovsmæssig proces, hvor også medborgernes direkte rettigheder er et vigtigt debatemne.

Nordmann
Hr. formand, det er uden illusioner, jeg har stemt om beslutningen for de to betænkninger. Uden illusioner, fordi Amsterdam selvfølgelig har været en fiasko i og med, at vi siger ja til udvidelsen uden endnu at have de institutionelle instrumenter, der er nødvendige. Og paradokset er, at vi i virkeligheden ledes til at sige ja til en fiasko for ikke at sige nej til EU. Det er forklaringen på min stemmeafgivning.
De vil se, at debatten om ratifikationen af traktaten vil komme til at forme sig som en debat mellem tilhængere og modstandere af EU. Og det er det, der endnu en gang får os til at sige ja uden illusioner, idet vi har taget bestik af betænkningen, vi har stemt om, og som, hvis De tillader udtrykket, kan se ud som et smøremiddel, der skal få ratifikationen til at gå igennem.

Spiers
Hr. formand, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, på hvis vegne jeg taler, hilser Amsterdam-traktaten velkommen, ikke fordi den er perfekt, men fordi den indeholder mange gode ting. Vi ved, at vores vælgere vil gå ind for Det Forenede Kongeriges ret til deltagelse i det sociale afsnit, bestemmelsen om europæisk lovgivning mod diskrimination og den nye protokol om dyrs velfærd. Der er også mange andre ting, vi hilser velkommen.
Vi er imidlertid noget skeptiske over for den endelige betænkning, og medens vi har holdt vores separate stemmer på et minimum, har vi ikke desto mindre stemt imod fem dele: Første led i punkt 8 om grænsekontrol, første led i punkt 9 om fælles europæisk forsvarspolitik, andet led i punkt 12 om udvidelse af fælles beslutningsprocedure til at omfatte skatte- og konkurrencepolitik, fjerde led i punkt 12 om, at Unionen og Fællesskaberne skal udgøre en enkelt juridisk person og tredje led i punkt 16 om begrænsning af enstemmighed om afgørelser af forfatningskarakter. Med disse betingelser kan vi i store træk hilse både betænkningen og Amsterdam-traktaten velkommen, og vi takker ordførerne for deres arbejde.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw og Waidelich
Vi støtter Amsterdam-traktaten og er enige i Parlamentets opfordring til de nationale parlamenter om at ratificere traktaten. Det er et fremskridt for det politiske samarbejde på miljø, ligestillings- og frem for alt beskæftigelsesområdet. Vi hilser også princippet om større åbenhed og borgernes adgang til dokumenter velkommen.
Vi støtter ikke kravet om et fælles forsvar og har i et separat tillægsforslag påpeget, at de alliancefrie staters stilling skal respekteres.
Vi deler opfattelsen, at en del institutionelle spørgsmål skal løses i forbindelse med udvidelsen. Med hensyn til en øget anvendelse af flertalsbeslutninger er vi ikke rede til at støtte betænkningens vidtgående krav til fælles flertalsbeslutninger. Vi støtter derfor ikke punkt 16, andet og tredje moment.
Vi støtter heller ikke flertalsbeslutninger på kulturpolitikkens område (punkt 12, elvte moment), det anser vi for hovedsagelig at være en sag for de enkelte medlemsstater.
Efter således, dels ved afstemning, dels ved stemmeforklaring, at have markeret på hvilke punkter, vi har en afvigende opfattelse, har vi stemt for betænkningen i den afsluttende afstemning. Vi synes, det er et vigtigt signal til borgerne i Europa, at regeringskonferencen blev en succes på flere for borgerne vigtige områder.

Berthu
Vi afviser Amsterdam-traktaten, idet den udgør et nyt trin i nedgøringen af nationerne. Det er overhovedet ikke, hvad befolkningerne vil have. En meningsmåling gennemført for nylig på EUniveau af Kommissionen selv viser, at kun 8 % af de adspurgte er for én supereuropæisk stat, 40 % støtter et samarbejde uden at opgive den nationale suverænitet, 38 % går ind for et samarbejde med fælles kompetencer på begrænsede områder, og endelig støtter 14 % en fast national uafhængighed uden samarbejde. Sådanne meningsmålinger, som Kommissionen i øvrigt er holdt op med at foretage - man behøver ikke at spørge hvorfor - viser, at det EU, eurokraterne i dag bygger med regeringernes samtykke, ikke er hvad, befolkningerne ønsker.
Under disse omstændigheder forstår man bedre, hvorfor Amsterdam-traktaten, især efter Maastricht-traktaten, er udformet så dunkelt og hvorfor, man i traktaten kan finde esoteriske bestemmelser som den, der, som en afledning i protokollen om subsidiaritet, uden at sige det klart, godkender Domstolens holdning til fællesskabsrettens såkaldte forrang over de nationale forfatninger. Denne fordunkling har en funktion. Den vildleder den enkelte borger og forhindrer denne i at forstå det virkelige resultat af det, han/hun bliver bedt om at ratificere. Den gør det endvidere muligt for de ansvarlige - som den franske EU-minister gjorde det for nyligt - at henvise til denne tekniske form som begrundelse for ikke at rådføre sig med befolkningen ved en folkeafstemning.
Hvis man forstår den umiddelbare taktik, der inspirerer til disse manøvrer, er det så meget sværere at forstå slutresultatet. Man siger reelt, at når først den føderale konstruktion står færdig, vil den være mere effektiv end et nationernes EU. Men tror man måske, det vil være muligt at opnå effektivitet ved simple teknokratiske procedurer uden at inddrage befolkningerne? Det er en ren illusion. Der findes i virkeligheden ingen effektiv EU-konstruktion, der ikke støttes af borgerne, og derfor er et nationernes EU, uanset hvad man ellers siger om det, ikke alene det mest demokratiske, det er også det mest effektive.

Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt ja til betænkningen om Amsterdam-traktaten. Det er gjort ud fra en betragtning om, at der i betænkningen er lagt vægt på mange vigtige danske mærkesager. Eksempler på disse er bedre miljøbeskyttelse, samarbejde om bekæmpelse af arbejdsløshed, åbenhed og større indflydelse til Europa-Parlamentet.
Betænkningen om Amsterdam-traktaten er dog på nogle områder problematisk. Det har derfor været nødvendigt at stemme imod nogle punkter i betænkningen. Ud fra vores synspunkt er det meget beklageligt, at EuropaParlamentet vil forsøge at lægge hindringer i vejen for udvidelsen ved at kræve, at alle institutionelle reformer skal være på plads, inden udvidelsen påbegyndes. Det har derfor været nødvendigt for os at stemme imod disse punkter.
Et andet kritikpunkt til betænkningen er sammenkædningen af Danmark med Irland og UK med hensyn til Schengen-samarbejdet. Danmark deltager i Schengen på et mellemstatsligt plan, hvorimod både Irland og Storbritannien står helt uden for samarbejdet. Det stemmer vi derfor imod, da det sender forkerte signaler til medlemsstaterne om Danmarks engagement i Schengen-samarbejdet.
Endvidere lægges der i betænkningen op til et yderligere samarbejde på det forsvars- og sikkerhedspolitiske område. Det er de danske socialdemokraters synspunkt, at forsvaret og sikkerheden for Europa skal sikres gennem medlemskabet af NATO og ikke gennem WEU. Vi stemmer derfor imod punkt 9, da vi mener, at det kolliderer med de danske forbehold.
Europa-Parlamentet er med til at gøre beslutningerne i EU mere demokratiske og gennemsigtige. Derfor støtter vi, at bl.a. landbrugspolitikken kommer under den fælles beslutningstagning i Europa-Parlamentet. Derimod kan vi ikke støtte, at forsvars- og udenrigspolitikken samt retslige og indre anliggender, der ligger i søjle tre, skal ind under denne procedure.

Blokland
I almindelighed anses Europa-Parlamentet for at være den store vinder ved Amsterdam-traktaten. En korrekt konklusion i betragtning af blandt andet anvendelsesområdet for medbestemmelsesproceduren og Parlamentets påkrævede godkendelse af udnævnelsen af formanden for Kommissionen. En lang række af Parlamentets ønsker er ikke blevet bevilget, men et flertal i Parlamentet er dog så pragmatisk, at det anbefaler medlemsstaterne at ratificere Amsterdam-traktaten. Det er imidlertid ikke det, vi anbefaler medlemsstaterne.
Ordførerne gør opmærksom på, at de europæiske traktater, herunder også Amsterdam-traktaten, ikke fører til en "føderal europæisk stat«. Det ideal er åbenbart gået af mode. Alligevel kan jeg ikke fortolke den nye traktat, der udvider Unionens beføjelser på områder som beskæftigelse, intern sikkerhed og forsvar og som styrker EUprocedurerne, på anden måde end et nyt skridt i retning af en europæisk politisk union. Denne stræben er forældet i betragtning af den fremtidige udvidelse af Unionen til et endnu mere heterogent forbund bestående af 20 eller måske flere medlemsstater.
Endvidere er det belastende, at der ikke er taget hensyn til borgerne i medlemsstaternes uvilje mod en europæisk styrelsesstruktur, der pålægges ovenfra. Bæregrundlaget for "Europa« er, det fremgår af meningsmålinger, valgresultaterne og valgdeltagelsen ved Palamentsvalg, i de forløbne år blevet mindre. En traktat med en meget mindre ambitiøs overvurdering af mulighederne for europæisk styre havde bedre kunne angive merværdien af det europæiske samarbejde. Indskrænkning af EU-opgaverne ville have gjort den europæiske beslutningstagning mere overskuelig og ville have gjort udvidelsen nemmere.
Udvidelsen af Europa-Parlamentets beføjelser er efter vores mening ikke den mest nærliggende løsning på det "demokratiske underskud« ved beslutningstagningen i EU. Alt for lidt mærker man forståelsen af, at Parlamentet virker på stor afstand af borgerne. Det har pr. definition en mangelfuld repræsentativ kraft og legitimitet, blandt andet fordi det med et begrænset antal medlemmer skal repræsentere et stadigt større område. Selvom EuropaParlamentet på en række områder spiller en nyttig rolle, bør de nationale parlamenter vedblive at være det vigtigste retningspunkt for borgerne . Opmærksomheden vil i første instans være rettet mod de nationale parlamenter ved ratificeringen af Amsterdam-traktaten.
Vi afviser Amsterdam-traktaten og har derfor også stemt imod betænkning af Méndez de Vigo/Tsatsos.

Caudron
Man kan næppe sige, at konklusionerne fra topmødet i Amsterdam har fremkaldt en vild entusiasme i den brede befolkning.
Som det er tilfældet med ethvert kompromis efterlader Amsterdam-traktaten alle, der som jeg har brændt for EU og det europæiske samarbejde i adskillige årtier, sultne. Lad os sige det klart: denne traktat er ikke på højde med indsatsen og de ambitioner for et EU-samarbejde, der på mindre end fem år skal kunne sætte godt gang i enhedsvalutaen, udvidelsen, kampen mod ledigheden, et politisk EU og et socialt EU.
Men skal man så forkaste den og slutte sig til modstanderne, der er imod enhver form for EU-samarbejde? Det tror jeg ikke, af to onder må man vælge det mindste! Efter Maastricht åbner Amsterdam nogle døre. Her må vi trænge ind og udnytte disse nye midler til at gå frem mod et borgernes EU, der er i stand til at bekæmpe arbejdsløsheden, og som politisk kan træde frem på den internationale scene. Lad alle os, der er sande europæere, gå i gang med arbejdet!
Men vi må også kræve, at man i morgen afholder et topmøde om beskæftigelsen i Luxembourg, der er konkret, stærkt og aktivt og, at man i overmorgen skaber nye institutionelle reformer sådan, at den kommende udvidelse kan foregå korrekt uden at splitte og svække os.
Med Amsterdam har vi tilbagelagt en ny etape. Den kunne have været bedre, men det vigtige er, at vi nu begynder at forberede den næste.

Cellai
Selvom gruppen Alleanza Nazionale i Europa-Parlamentet ved flere lejligheder har udtrykt stærk kritik over for resultaterne af Regeringskonferencen og dermed over for den endelige udgave af Amsterdamtraktaten, har vi alligevel besluttet ud fra en følelse af ansvarlighed at stemme for betænkningen fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, da vi deri har genfundet såvel nogle af vores negative holdninger til traktaten som nogle af vores forslag vedrørende styrkelsen af søjlerne udenrigspolitik og forsvarspolitik, der er helt nødvendige for, at Unionen kan blive et virkeligt politisk fællesskab af stater og europæiske folk.
Vi viser derfor god vilje ved vores handling, selvom vi havde foretrukket, at betænkningen på nogle punkter som udvidelsen af Unionen og genskabelse af balancen i dens politiske og økonomiske aktioner i Sydeuropa og Middelhavsområdet havde været mere beslutsom og fuldstændig.
Nu afventer vi, at handling følger efter ord med særlig henvisning til relevansen af "godkendelsen uden forbehold« af den fælles erklæring fra Belgien, Frankrig og Italien, som peger på nødvendigheden af yderligere institutionelle reformer som forudsætning for enhver yderligere udvidelse.
Vores positive stemme er derfor endnu en bekræftelse af det italienske højres kald og politiske valg med det hovedformål at nå frem til skabelsen af et virkeligt politisk Europa.

Cot
Jeg beklager, at beslutningen fremlagt af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål og godkendt af Parlamentet ikke har medtaget konklusionerne fra Udvalget om Retlige Anliggender om en ny nummerering af traktaten. Beslutningen om at nynummerere samtlige traktatens artikler, mener jeg, er beklagelig af følgende to årsager. Grundlæggende frygter jeg, der er tale om en tilsyneladende forenkling, som reelt vil medføre forvirring og komplikationer for de egentlige brugere af traktaten, nemlig de nationale administrationer, de faglige miljøer osv. Enhver henvisning til traktaten vil føre til en dobbelt søgning og kontrol, for både den gamle og den nye nummerering.
Rent proceduremæssigt burde en så vigtig reform være blevet forberedt ved grundige rådføringer med de interesserede kredse, hvilket ikke har været tilfældet. Kun den europæiske advokatstand har reageret spontant ved at udtrykke sin modstand mod reformen. Men deres protester er blevet affejet med en håndbevægelse som forhastet teknokratisk argumentation.

Cushnahan
Irske vælgere får mulighed for at ratificere Amsterdam-traktaten ved en folkeafstemning, som skal afholdes i marts næste år. Under kampagnen i forbindelse med folkeafstemningen vil jeg stærkt støtte et »ja«. Jeg har ikke denne holdning, fordi jeg mener, at traktaten er perfekt. Langt fra. Men til trods for manglerne repræsenterer traktaten et betydningsfuldt fremskridt i retning af europæisk integration. Jeg hilser i særdeleshed udviklingen inden for det sociale område velkommen, især med hensyn til beskæftigelse, ligeret og foranstaltninger til bekæmpelse af diskrimination. Der blev også truffet nogle positive beslutninger i forbindelse med forbedring af indre sikkerhed, selvom det også skal anerkendes, at der skal gøres meget mere, hvis vi skal vinde over organiseret kriminalitet, i særdeleshed narkobaroner.
Den største skuffelse i forbindelse med Amsterdam-traktaten er på det institutionelle område. De mislykkede bestræbelser på at ophæve den nationale vetoret, udvikle en sammenhængende fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og indføre den fælles beslutningsprocedure for alle lovgivningsmæssige forslag vil skabe grundlæggende og langsigtede problemer for Den Europæiske Union, især når vi afslutter vores drøftelser om udvidelse. Disse spørgsmål skal være afklarede før tiltrædelse af nye medlemsstater. Hvis dette ikke sker, vil vi få et udvidet Europa, der ikke kan træffe beslutninger, og som ikke repræsenterer en sammenhængende og vægtig holdning over for verden udenfor.
Til trods for min skepsis mener jeg stadig, at traktaten er værd at støtte.

Díez de Rivera Icaza
Resultaterne af revisionen af Maastricht-traktaten er ikke særlig tilfredsstillende, da de politiske mål, der var blevet fastsat for reformen af Maastricht-traktaten, ikke er blevet opfyldt.
Som overbevist europæer beklager jeg dybt, at man endnu en gang, fordi det end ikke er lykkedes at rette op på Unionens manglende politiske funktionsdygtighed, må afholde en ny regeringskonference for at løse problemer af så stor institutionel vigtighed, som f.eks. antallet af Kommissærer eller generaliseringen af afstemning med kvalificeret flertal osv. Findes der nogen større erkendelse af Amsterdam-traktatens fiasko end det faktum, at man, før medlemsstaternes ratifikation af den, allerede taler om dens nødvendige ændring?
På tærsklen til den fælles valuta har Unionen stadig ikke tilpasset institutionerne til udvidelsen - hvilket, hvordan man end ser på det, er en voldsom ansvarsløshed. Ligeledes er der stadig ingen fælles forsvarspolitik og ingen større gennemskuelighed i traktaterne til lettelse af borgenes forståelse.
Og til sidst, selvom det fejlagtigt forekommer nogle at være et ubetydeligt emne, har Amsterdam-traktaten bevidst undladt at inddrage enhver reference til turismen, og ignorerer dermed, at turismen, blandt mange andre ting, er Unionens vigtigste kilde til fremme af beskæftigelsen.
Det, der blev fremstillet med den kortfattethed, som kræves her i Parlamentet, ville kunne forklare årsagen til min stemmeundladelse, som jeg ændrer som følge af det fantastiske stykke arbejde, som hr. Méndez de Vigo har udført, for som også Machado sagde: Hvor der er vilje, er der vej.

Gutiérrez Díaz
Beslutningsteksten, som Méndez de Vigo og Tsatsos for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har præsenteret for Europa-Parlamentets forsamling om ændringen af Unionens traktater er efter min mening utilstrækkelig, tvetydig, blottet for fasthed og meget lidt følsom over for den offentlige mening og de nationale parlamenters rolle. Ganske vist har ændringsforslagene forbedret teksten, men efter min opfattelse er Parlamentet, som ikke har fået beføjelser til at afgive en stemme, der anerkender eller afviser ændringerne af traktaterne, forpligtet til at signalere dens utilstrækkelighed, hvad angår demokratisering, samfundsmæssige rettigheder og menneskerettigheder og tydeliggøre, at de ændringer af traktaterne, der blev gennemført på Amsterdam-topmødet ikke giver mulighed for at klare de udfordringer, der følger med de fremtidige udvidelser, men det skal samtidig lade de enkelte medlemsstaters parlamenter eller eventuelt vælgerne, i overensstemmelse med de vilkår, der gælder, tage endeligt stilling til, om den nye tekst skal godkendes eller ej. Den betænkning, der er fremlagt for forsamlingen, sammenblander derimod kritikken, behovet for nye ændringer og nye metoder, med en konkret bekræftelse af, at Amsterdam-aftalerne hurtigt skal godkendes af de femten stater. Der er ingen tvivl om, at man i hvert enkelt land skal vurdere den endelige stemme ud fra de forpligtelser, som regeringerne har påtaget sig, men Europa-Parlamentet skal efter min mening på nuværende tidspunkt udtrykke en negativ vurdering i overensstemmelse med det, som var dets holdninger under hele forberedelsen af regeringskonferencen. Som følge deraf, og i konsekvens af afvisningen af de ændringsforslag, som blev fremlagt desangående, har jeg, ud fra det, som jeg forstår som europæisk ansvarlighed, stemt nej til betænkningen af Méndez de Vigo og Tsatsos uden derfor at kunne forudsige, hvilken holdning IC's diputerede i den spanske Kongres indtager til sin tid.

Lienemann
Jeg stemmer imod betænkningen, fordi Amsterdam-traktaten ikke gør det muligt at oprette en reel politisk søjle, med hvilken vi på en afbalanceret måde kan fuldende Den Europæiske Monetære Union.
Maastricht-traktaten indgik væddemålet om, at man ville gå frem mod en enhedsvaluta med stram økonomisk konvergens (alt for stram i øvrigt), men også at man ville befæste den politiske integration ved at planlægge en institutionel revidering, der skulle forbedre effektiviteten, den demokratiske funktion og Europa-Parlamentets rolle.
Regeringskonferencen skulle endvidere gøre det muligt at udarbejde en EU-politik på et så vigtigt område for vores borgere som det sociale. Man må nu konstatere, at man har tabt væddemålet om Maastricht, og at den planlagte ligevægt ikke mere respekteres. Det monetære EU går frem med raske skridt, mens det politiske EU synker sammen i kraftesløshed.
Denne situation er så meget mere alvorlig, idet vores skæbner i stadigt højere grad vil være underlagt beslutninger taget af den uafhængige Europæiske Centralbank uden, at en økonomisk regering kan foretage vigtige valg, der bestemmer den økonomiske vækst, EU's konkurrenceevne og beskæftigelsen.
Således bliver EU mere og mere et enormt økonomisk område løsrevet fra enhver demokratisk regulering eller kontrol. Udvidelsen med Østlandene vil kun forøge denne opløsning. Selvom betænkningen foreslår, at man udarbejder en ny institutionel revidering før enhver udvidelse, er Europa-Parlamentet ikke i stand til at sørge for, at denne betingelse gøres effektiv og absolut. Det er heller ikke i stand til at gøre sin indflydelse gældende på det kommende topmøde om beskæftigelse i Luxembourg og reelt sørge for, at der sker fremskridt for et socialt EU.
Selvom den indførte henvisning til beskæftigelsen og det sociale område i den nye traktat er positiv, er formuleringen tvetydig, idet den stiller sig tilfreds med at henvise til den politiske koordination af beskæftigelsen, der forbliver national.
Kort sagt udsætter EU endnu en gang sin politiske styrkelse og lader det sociale spørgsmål i stikken, mens monetarismen og de liberale dogmer kommer til gælde som bindende kriterier.
Traktaten, der er langt fra ambitionen hos de, der ønsker et føderalt EU, hvor befolkningerne kan vise deres vilje, gør nationalstaterne svagere, uden at EU får en ægte politisk kraft. Det er uacceptabelt.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL)
Amsterdam-traktaten indebærer ikke det definitive skridt mod at skabe et Europas forenede stater, men dets indhold bevæger sig i en retning, som forstærker EU's ambitioner om at udvikle sig til en føderal statsdannelse med supermagtskarakter. Overstatsligheden forstærkes, grænsekontrollerne afskaffes og ØMU-processen med fælles valuta og centralbank bekræftes.
Institutionelt er det EU's overstatslige organ, Kommissionen, Domstolen og Parlamentet, der tjener på Amsterdamtraktaten. De, der taber, er Ministerrådet og de nationale parlamenter. Der findes ikke en eneste sætning i traktaten, som bekræfter, at beslutningsmagt vil blive flyttet fra EU til medlemslandene.
Nordiske hjertesager om beskæftigelse, åbenhed og miljø er i bedste fald blevet udstyret med velvillige formuleringer, men disse kan dog i den sidste ende blive tvunget til at kapitulere over for det indre markeds overhøjhed. Den såkaldte miljøgaranti er til og med et skridt tilbage i forhold til dengang, hvor den blev indført.
Det er uacceptabelt, at en ny regeringskonference, som yderligere forstærker EU's føderale karakter, sættes som betingelse for østudvidelsen. Vi finder det også umotiveret at give de store lande yderligere magt, hvis EU skal udvides. At Europa-Parlamentet skal have godkendelsesret ved traktatændringer, må afvises. Det ville helt fjerne grundlaget for traktatens mellemstatslige karakter.
At Amsterdam-traktaten ikke går helt så langt, som de mest udtalte føderalister i EU havde håbet på, har sin naturlige forklaring. Den folkelige forståelse for EU-føderalismen har måske aldrig haft en så svag stilling som nu. Folkene i Europa vil have samarbejde, men ikke mod at skulle underordne sig EU's centralistiske, bureaukratiske og utidssvarende bestemmelsessamling. Ifølge aktuelle opinionsundersøgelser i de nordiske lande er modstanden kompakt mod deltagelse i ØMU, det vil sige det projekt, som er noget af selve motoren i skabelsen af en føderal statsdannelse på EU-plan.
Grundlaget for ethvert samfund, som vi vil garantere mennesker jobs, god uddannelse, godt miljø, social retfærdighed og solidaritet med de fattige landes folk, er, at dets politiske system er folkeligt og demokratisk legitimt. EU har ingen mulighed for i et overskueligt tidsrum at opnå dette. Vi har stemt nej til betænkningen.

McCartin
Jeg ønsker at gøre opmærksom på, at jeg har stemt for Vigo-betænkningen og Amsterdam-traktaten. Jeg er skuffet over resultaterne i Amsterdam. Hr. formand, det er dybt beklageligt, at vi skal igennem hele ratifikationsprocessen, selv på grund af meget små fremskridt. Det vil blive vanskeligt at skabe begejstring for Amsterdam-traktaten i Irland, hvor en folkeafstemning er nødvendig.
Det mest beklagelige er dog, at det ikke lykkedes at rekonstruere beslutningsprocessen. Institutionelle reformer, som vi kalder det. Dette bør beskrives klart og tydeligt for befolkningen. Det betyder, at hvis vi udvider Fællesskabet, vil det være muligt - ikke blot for nuværende medlemsstater at forhindre vigtige beslutninger, men også for Slovenien og Estland, som vil kunne nedlægge veto og blokere for vigtige beslutninger inden for Fællesskabspolitikker. Det vil være uansvarligt at acceptere yderligere udvidelse af Fællesskabet under disse omstændigheder. Der vil være fare for alvorlig krise og stagnation. Jo flere stater, jo større fare for kriser.
Jeg hilser udvidelsen af Europa-Parlamentets beføjelser velkommen. Det er af stor betydning, at 70 % af al lovgivning fastsættes ved fælles beslutning af Parlamentet og Rådet. Det demokratiske princip skal finde anvendelse på Den Europæiske Union som det gør på medlemsstaterne.
Endelig ønsker jeg at gøre klart, at det glæder mig, at vi har gjort fremskridt inden for den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik. Alle medlemsstater har accepteret dannelsen af en politisk union ved ratifikation af eksisterende traktater, og at denne politiske union ikke vil være fuldstændig uden udviklingen af fælles forsvarsforanstaltninger. Amsterdam-traktaten giver mulighed for fælles forsvar, men giver samtidig tilbageholdende medlemsstater mulighed for ikke at deltage. Jeg er sikker på, at min egen stat vil beslutte sig for ikke at deltage. Hovedårsagen er, at det politiske system og de irske medier i alle offentlige diskussioner stadig insisterer på at bruge terminologien fra Anden Verdenskrig og definere dette spørgsmål ud fra den neutrale holdning, som den irske stat traditionelt har indtaget. På den anden side reagerede hovedparten af befolkningen positivt i en meningsmåling om, hvorvidt Irland skulle deltage i forsvaret af en medlemsstat. Derfor tror jeg, at jeg repræsenterer holdningen for størstedelen af den irske befolkning, når jeg siger, at jeg støtter den fælles forsvarspolitik, for jeg tror ikke, at den irske befolkning ønsker at opnå alle fordelene af medlemsskabet uden at acceptere ansvaret for sikkerhed og forsvar.

Rovsing
Der er for mig ingen tvivl om, at Amsterdam-traktaten må hilses velkommen som en samlet forbedring af EU's traktatgrundlag på en række områder. Det er derfor glædeligt, at Udvalget om Institutionelle Spørgsmål klart anbefaler en ratificering af traktaten i EU's 15 medlemsstater.
Men jeg er også enig med udvalget i, at man på Det Europæiske Råds møde i Amsterdam burde være nået længere i bestræbelserne på at nå til enighed om reformer af EU's institutioner, som ikke kan undværes, hvis udvidelsen med landene i Øst- og Centraleuropa skal give et tilfredsstillende resultat.
Jeg stemmer altså ja til betænkningen, selvom jeg er imod betænkningens forslag om at gøre Europa-Parlamentets ratificering af fremtidige traktatændringer obligatorisk, ligesom jeg er modstander af ethvert forsøg på at ændre princippet om, at medlemsstaternes regeringer vedtager ændringer af EU's traktaten med enstemmighed.

Rübig
Amsterdam-traktaten, ændringsforslag nr. 13: Teksten er ikke i overensstemmelse med det østrigske neutralitetsprincip.

Souchet
Hovedprincipperne, ud fra hvilke Amsterdam-traktaten bør vurderes, er beskrevet i ændringsforslag 32 fremlagt af gruppen I-EDN. Der er fire i alt, og de lyder som følger:
Første kriterium: «respekten for de nationale demokratier og medlemsstaternes forfatningsbestemmelser inden for en sammenslutning af suveræne stater, hvor det nationale område er det, der har mest ret til at lade befolkningerne give demokratisk udtryk for, hvad de ønsker«.
Andet kriterium: "en styrkelse af de nationale parlamenters rolle i EU's beslutningsproces«.
Tredje kriterium: "arbejdet for en mere gennemsigtig Union«.
Fjerde kriterium: "den nødvendige udvidelse, der på institutionelt plan indebærer en fysisk planlægning af EU ud fra en variabel geometri, der bygger på et differentieret samarbejde«.
Men hvad er det så, Amsterdam-traktaten tilbyder os? En bevægelse væk fra de nationale demokratier, idet man støtter sig til det enkelte individ, imod befolkningerne og staterne. Manglen på enhver rolle for de nationale parlamenter, der gradvist er blevet frataget deres kompetencer i EU-beslutningsprocessen. Fordunklingen af forhandlingerne, de indviklede procedurer og svækkelsen af den demokratiske kontrol. EU's systematiske overtagelse på alle områder, hvilket rejser så mange nye forhindringer på vejen mod den nødvendige udvidelse. EU's overtagelse af de to søjler, der under Maastricht-traktaten fungerede på mellemstatsligt plan: retslige og indre anliggender i en åben form; den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i en obligatorisk form via finansieringsmåden.
Amsterdam-traktaten, der langt fra er en uskadelig traktat, fremmer i betydelig grad processen frem mod et føderalt og centralistisk EU. I stedet for at udfylde det demokratiske underskud forøger den det. I stedet for at give EU den dynamiske smidighed, den har brug for for at passere det historiske trin, en genforening af kontinentet vil være, leder Amsterdam-traktaten EU ind i føderalismens blindgyde. Den afviser således i den grad tidspunktet for en effektiv udvidelse.
Det er derfor, vi med beslutsomhed vil bekæmpe denne meget dårlige traktat og fremme den åbne idé om et Europa ud fra en variabel geometri. På denne måde vil det endeligt blive muligt i et nyt EU at modtage alle de medlemsstater, den kommunistiske ideologi kunstigt adskilte. Vi accepterer ikke, at en ny ideologi, uanset med hvilke fjer den pynter sig, kommer og tager over for at rejse en ny Berlinmur og påny skabe et Europa delt i to.

Schlechter
Selvom Europa-Parlamentet hverken har en garanteret ret til at deltage institutionelt eller myndighed til at ratificere, bliver det bedt om at udtale sig om det, man har kaldt Amsterdamtraktaten. En traktat, der allerede har medført og som helt sikkert fortsat vil medføre, at der udgydes meget blæk.
Denne traktat, om hvilken formanden Juncker sagde, den ville blive svær at ratificere, og Jacques Delors, at den ikke korrigerede tilstrækkeligt mange af fejlene fra Maastricht, er nu på en eller anden måde blevet en god traktat, der kan accepteres af alle. Når man tænker på, at forberedelserne til Regeringskonferencen gennem mere end to år i alle EU-lande har mobiliseret alle mulige tågede emner på regeringsplan, i parlamenterne, i de politiske partier og i mange andre kredse, må man nu konstatere, at samtlige forslag og reaktioner har været forgæves.
Hvordan skal vi forklare vores borgere, at de største af os, det vil sige vores statschefer, har kunnet enedes om så vigtige spørgsmål som euroens indførelse eller udvidelsen, men ikke om mindre sager som Kommissionens sammensætning før den første udvidelse, eller stemmevægtningen i Ministerrådet eller endda en forøgelse af antallet af flertalsafgørelser? Væddemålene om EU's fremtid har kun fungeret delvist, og vi har trods alt sagt ja til en traktat, der ikke realiserer de reformer, der er nødvendige for, at en udvidet Union kan fungere tilfredsstillende.
Med al den respekt, jeg skylder vores statschefer og ministre, må jeg sige, at jeg har svært ved at acceptere en aftale, der lader praktisk talt alle spørgsmål, der er afgørende for, at vores EU-institutioner kan fungere godt, stå åbne, og som ikke fortæller os, for eksempel hvordan reformen af regionalstøtten og den nye landbrugspolitik kommer til at fungere.
Jeg mener i øvrigt, at Amsterdam-traktaten burde have gjort det muligt for den brede befolkning bedre at forstå EUsamarbejdet og at nærme denne til et samarbejde for et borgernes EU. Intet af dette er sket, tværtimod. Kløften mellem specialisternes taler og de taler, der er beregnet for borgerne, er blevet uddybet yderligere.
Når jeg efter al denne kritik alligevel stemmer for traktaten, så er det fordi, den giver Europa-Parlamentet lidt flere beføjelser, i kraft af hvilke det endnu bedre kan spille sin rolle som motor i EU-samarbejdet.

Torres Marques
På trods af de indlysende fordele, som Amsterdam-traktaten har bragt ved at fremme ligestillingen mellem kvinder og mænd inden for alle Fællesskabets aktiviteter og med anerkendelsen af mainstreaming og af aktive politikker til fordel for lige muligheder inden for alle Fællesskabets aktiviteter gennem en ændring af artikel 3, beklager jeg, at artikel 118 placerer Europa-Parlamentet i en svagere position inden for områderne social sikkerhed og arbejderbeskyttelse, en svagere position end den, der fremgår af artikel 119, og at beslutningsprocessen til fordel for kvinderne bliver besværliggjort, fordi der kræves enstemmighed i Rådet.
Jeg finder det positivt, at Parlamentet har fået en forstærket rolle, når der skal tages forholdsregler efter artikel 119, og også, at artikel 119 er blevet omformuleret til at tillade forholdsregler i form af positiv handling.
Jeg kræver, således som det enstemmigt blev besluttet i Udvalget for Kvinders Rettigheder, at normerne for medfinansiering bliver revideret, sådan at kvinde-NGO'erne vil kunne spille deres rolle i PRINCE-programmet, idet det tillades for NGO'erne at inkludere i deres bidrag faktorer som værdien af de frivilliges arbejde og udgifter til lokaler.
Jeg beklager imidlertid, at ingen af artiklerne i traktatens tredje del eksplicit fastsætter forholdsregler, der skal sigte på indførelse og virkeliggørelse af rettigheder mellem mænd og kvinder på alle livets områder, og som anbefaler, at Unionen få mandat til i den kommende revision af traktaten at foretage en eksplicit opgørelse over alle områder, hvor der findes forskelsbehandling efter køn, og følge op på det positive politiske signal, der allerede er givet med det foreliggende traktatudkast, hvad angår lige muligheder og mainstreaming.
Endelig mener jeg, at det vil være nødvendigt at udvikle følgende områder inden den næste revision af traktaterne:
udvidelse af artikel 119 til at sikre et juridisk grundlag for en ligestilling mellem kvinder og mænd, der klart overskrider beskæftigelsesområdet; -omformulering af artikel 6-A med henblik på at give forbudet mod forskelsbehandling efter køn direkte virkning eller, i det mindste, at give Parlamentet en større rolle i bestemmelsen af de forholdsregler, der skal tages på grundlag af denne artikel; -en juridisk præcisering af de konsekvenser, der følger af, at ligestilling mellem kvinder og mænd er blevet indeholdt i artikel 2 og 3.
Van Dijk
Jeg har stemt imod beslutningen om Amsterdam-traktaten, fordi jeg i høj grad er enig i den. Jeg tager nemlig, i modsætning til flertallet i Parlamentet, kritikken af traktaten, der fylder det meste af beslutningen, alvorlig.
Den troværdighedskrise, som EU befinder sig i, gennemførelsen af ØMUen, tiltrædelsen af nye medlemsstater - et løfte, som vi skal holde - gør en gennemgribende ændring af traktaten nødvendig. Traktaten skulle have gjort os i stand til på en demokratisk og effektiv måde at bygge en politisk, social og økologisk union, det nødvendige komplement af Unionen af marked og mønt. Det er ikke lykkedes.
Den vigtigste del af traktatrevisionen, forberedelsen af udvidelsen, er heller ikke opnået. Vi kan derfor ikke anbefale medlemsstaterne at ratificere Amsterdam-traktaten. Det ville ikke være konsekvent i lyset af vores kritik. Denne traktat må laves om igen.
Det mindste Parlamentet havde kunnet gøre var at udsætte sin vurdering af "Amsterdam« for at lægge pres på regeringscheferne, så de på deres topmøde i december om udvidelsen forpligtede sig til en ny revision af traktaten inden århundredeskiftet. Selv til en sådan strategisk anvendelse af vores henstillingsfunktion, som foreslået af S.O.S. Europa, er de store grupper i Parlamentet for feje.
Nogle, for eksempel den nederlandske regering, sælger »Amsterdam« som en stor sejr for Europa-Parlamentet. Det er rigtigt, at vi får mere magt i den første søjle.Men når det drejer sig om landbrug og udenrigshandel, er der stadig et gabende demokratisk hul. Udenrigspolitikken bliver med »Amsterdam« lidt mere »bruxellesliseret«, men bestemt ikke mere demokratisk.
Tanken om parlamentarisk kontrol med udenrigspolitikken er måske begravet for altid. Værre er det, at den demokratiske kontrol med asyl- og migrationspolitikken med »Amsterdam« udhules endnu mere, hvor menneskeliv netop på dette område bogstaveligt afhænger af en omhyggelig politik med "checks and balances«.
Der er i fremtiden fare for, at hverken Europa-Parlamentet eller de nationale parlamenter har fat om det, der brygges sammen i al hemmelighed i Rådets borg i Bruxelles. Hvis Parlamentet virkelig gør sig bekymringer om manglen på demokrati i EU - og ikke kun om sin egen magt - havde det måttet opfordre de nationale parlamenter til at sikre den parlamentariske kontrol på de områder, hvor Europa-Parlamentet står magtesløst på sidelinjen. Om nødvendigt ved, efter dansk eller nederlandsk model, at fastsætte, at ministrenes handlinger skal godkendes af det nationale parlament.
Det er ikke et skridt tilbage for den europæiske enhed, det er en redningsaktion for den konstitutionelle erhvervelse, der undergraves af den integrationsvej, der nu følges, fordi det passer i ministrenes og embedsmændenes kram, at de kan træffe beslutninger i EU uden at blive generet af noget parlament.

Wibe
Med Amsterdam-traktaten tager EU et stort skridt i føderalistisk retning. Det var ikke det, jeg ønskede der skulle komme ud af regeringskonferencen. EU-føderalismen har i dag en meget svag støtte blandt borgerne. Unionens centralisme, bureaukrati og omstændelige bestemmelsessamling er vigtige grunde til dette.
Betænkningen fra udvalget for institutionelle spørgsmål indeholder ikke meget nyt og er, efter min mening, af ringe værdi. Specielt vender jeg mig mod de stigende krav om, at beslutninger træffes med kvalificeret flertal. Dette indebærer en alvorlig svækkelse af demokratiet i en sådan udstrækning, at nationalstaternes regeringer kan tvinges til at vedtage love, som de modsætter sig. Dette demokratiaspekt er helt afgørende for min stillingtagen imod denne betænkning.
Jeg mener heller ikke, at Europa-Parlamentet fortjener at få større medbeslutningsret inden for EU-systemet, bl.a. fordi det forøger overstatsligheden i EU og dermed svækker demokratiet, men også på grund af »Parlamentets« dårlige disciplin og dårlige demokratiske forankring. Den politiske debat i Europa er i dag koncentreret om valgene til de nationale parlamenter; hvad Europa-Parlamentet beskæftiger sig med, ved kun en meget lille politisk elite.
Den Europæiske Union skal være et samarbejde mellem selvstændige stater. Vi skal bygge et demokratiernes Europa - ikke forbundsstaten Europa. Desværre er Den Europæiske Union, som i dag opbygges, markedets EU. Det er den frie bevægelighed for varer og tjenester og den frie konkurrence, der nu har fortrinsret frem for kravene til demokratisk forankring og legitimitet. Derfor stemmer jeg imod denne betænkning.

Formanden
Hermed er stemmeforklaringerne afsluttet

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-0901/97).
Spørgsmål nr. 1 af María Izquierdo Rojo (H-0757/97):
Om: Situationen i Algeriet
Hvilke overvejelser gør Rådet sig i forbindelse med situationen de seneste uger i Algeriet?

Wohlfart
Når vi står over for situationen i Algeriet, mangler vi ord. Den Europæiske Union er, ligesom mange lande og internationale organisationer og ligesom Deres forsamling, dybt bekymret over udviklingen af situationen i Algeriet. Den Europæiske Union bekræfter sin solidaritet med det algeriske folk og fremhæver befolkningens ret til at blive beskyttet. Den Europæiske Union fordømmer på det skarpeste den terrorisme og den blinde vold, som rammer det algeriske folk. Unionen støtter den proces med politiske og økonomiske reformer, som de algeriske myndigheder har påbegyndt. Den opfordrer disse myndigheder til at gøre den politiske proces i Algeriet så åben og resultatskabende som muligt. Den opfordrer præsident Zeroual til at udvide dialogen, så den omfatter alle de demokratiske kræfter, det vil sige dem, der afviser volden, og til at fuldende skabelsen af institutionerne og fortsætte demokratiseringen.
Algeriet er en vigtig partner for Unionen. De bilaterale forbindelser er blevet styrket yderligere som følge af landets aktive deltagelse inden for rammerne af partnerskabet mellem Europa og middelhavslandene. I den forbindelse, og i forbindelse med forholdet mellem disse partnere og Algeriet, lægger vi stor vægt på respekten for de grundlæggende friheder og for menneskerettighederne samt på styrkelsen af demokratiet. Unionen er rede til at fortsætte sit samarbejde med Algeriet. Den håber, at forhandlingerne med henblik på en ny associeringsaftale vil kunne afsluttes snarest muligt. For at gøre det lettere at nå frem til en politisk løsning, er Unionen rede til at handle i den retning, som hovedaktørerne, og først og fremmest de algeriske myndigheder, ønsker.
Rådet ønsker at undgå enhver handling, der kunne skade det forfulgte mål, nemlig skabelsen af et klima af tillid, der gavner genoprettelsen af freden internt i Algeriet og indførelsen af demokratiet, alt imens sammenhængen i Unionens aktion sikres. Vi mener, at det i stedet for at fastlåse vores holdning i en politisk erklæring ville være mere effektivt at indlede en direkte og diskret dialog med de algeriske myndigheder. Det er ud fra denne tankegang, at et første møde mellem formandskabet og den algeriske udenrigsminister vil finde sted i Luxembourg onsdag den 26. november, og at Algeriets udenrigsminister, hvis jeg ikke tager fejl, vil komme og tale i Europa-Parlamentet.

Izquierdo Rojo
Jeg takker formanden for Rådet for dette svar, som jeg, selvom jeg mener, det er korrekt og viser en stor agtelse for Algeriet, alligevel ikke ved, om er tilstrækkeligt, set ud fra et effektivitetssynspunkt.
Jeg mener, at det til trods for de store vanskeligheder er muligt at fremme fredsprocessen i Algeriet. Det er nødvendigt at forsøge på det. Og når vi tager fat på dette umiddelbare mål, som er at fremme fredsprocessen, vil vi blive klar over, at denne fredsproces ikke kan adskilles fra kampen mod korruptionen. Det er tvingende nødvendigt at fremme denne proces - ophør af volden - og den skal knyttes sammen med den størst mulige - politiske og parlamentariske - støtte i en proces, hvor initiativet udgår fra Algeriet.

Wohlfart
Jeg er enig i den analyse, som fru Rojo netop har fremsat med hensyn til situationen i Algeriet samt med hensyn til, hvordan man skal finde en løsning på denne.
Personligt mener jeg, at mødet mellem formandskabet og Algeriets udenrigsminister kun er det første skridt, og at man skal styrke den politiske dialog mellem Den Europæiske Union og de algeriske myndigheder samt alle velvillige parter, og det på alle planer og ikke kun med hensyn til udenrigsministeren og Rådets formandskab, men ligeledes på bilateralt plan, for Algeriet har mange venner i Europa.
Jeg vil gerne endnu en gang kort minde om, hvad der blev sagt i denne kreds under Deres mødeperiode i september måned vedrørende den rolle, som også Europa-Parlamentet skal spille med hensyn til at finde en fredelig løsning på situationen i Algeriet.

Formanden
Tak hr. Wohlfart, men tillad, at jeg holder fast i dette spørgsmål lidt endnu, for jeg har fået anmodning om to supplerende spørgsmål. Men, hr. Wohlfart, jeg vil benytte de beføjelser, som forretningsordenen giver mig som formand for Parlamentet, og før jeg giver ordet til Dem hr. von Habsburg, og til bekræftelse i protokollen, vil jeg gratulere Dem med Deres 85 års fødselsdag, samtidig med at jeg vil udtrykke min anerkendelse af det arbejde, som De udfører her i Parlamentet.
De har ordet, og jeg æren af at give dem det.

von Habsburg
Hr. formand, jeg vil først og fremmest give udtryk for min store taknemmelighed og den fornøjelse det er, at arbejde under Deres formandskab, der er så godt for vores Parlament.
Hr. repræsentant for Rådet, jeg vil gerne stille følgende spørgsmål: Tror De virkelig, at det er muligt at opnå en ærlig demokratisering ved at fjerne dem, som repræsenterer flertallet af befolkningen? Lad os nemlig ikke glemme, at det nuværende systems arvesynd ligger i, at man annulerede et valg, som meget klart havde vist, hvad det algeriske folk ønskede, og man må indrømme, at man navnlig har fjernet dem, som ville have kunnet holde de voldelige kræfter nede, for der var mange moderate i FIS.
Andet spørgsmål: Ville det ikke være en god idé at føre en politik, som består i at støtte de to moderate arabiske lande, der befinder sig på hver sin side af Algeriet, nemlig Tunesien og Marokko, eftersom en øget støtte ville skabe en gunstigere situation i fremtiden?

Wohlfart
Først vil jeg gerne i Rådets navn tilslutte mig formandskabets lykønskninger med hensyn til det ærede parlamentsmedlem, der bærer sin alder godt, og når jeg tænker på den spørgetid, som vi for seks år siden deltog i sammen på de mest sene tidspunkter, så må jeg indrømme, hr. parlamentsmedlem, at De ikke har mistet noget af Deres ildfuldhed.
Hr. von Habsburg, som svar på Deres første spørgsmål vil jeg sige, at hvis vi var med i "Spil uden grænser«, det spil, som sendes i fjernsynet, så havde De trukket et spørgsmål til hundrede points. Der er ingen tvivl om, at den daværende regering besluttede at standse valgprocessen. Man kan spørge sig selv, om det var den rigtige fremgangsmåde. Personligt tvivler jeg lidt på det, og jeg vil under de aktuelle omstændigheder blot gøre opmærksom på, at man ligeledes på positiv vis skal skabe en dialog med alle de moderate elementer fra alle partier, når blot disse går ind for demokratiseringen og for retsstaten.
For det andet forstår jeg udmærket Deres sympati for de to nabolande Tunesien og Marokko, idet vi allerede har haft lejlighed til at svare på et lignende spørgsmål fra Dem for nogle måneder siden. De ønsker således at opfordre disse to lande til at fortsætte med at være et godt eksempel.
I forbindelse med partnerskabet mellem Europa og middelhavslandene er det korrekt, at en ny generations partnerskab er blevet oprettet med navnlig disse to lande, men problemet er, hvordan man inden for rammerne af den af Kommissionen planlagte budgetramme for de kommende år finder en retfærdig ligevægt med hensyn til de indgreb, som Tunesien og Marokko kommer til at nyde godt af. Hvis jeg kender hr. von Habsburg ret, så tvivler jeg ikke et øjeblik på, at han vil benytte sig af den næste lejlighed til at stille Kommissionen dette relevante spørgsmål.

Posselt
Hr. formand, tolken i den tyske boks oversatte Deres lykønskning til hr. von Habsburg og talte om hans 58. fødselsdag. Jeg ville bare tilslutte mig tolkens bedømmelse!

Formanden
Hr. Posselt, som De har erfaret, har vi nogle storartede tolkekabiner, der ikke blot forbedrer vores indlæg, når de oversætter dem, men også er i stand til at fastsætte vores alder i overensstemmelse med det udseende vi har, og det er faktisk det, de har gjort i hr. von Habsburgs tilfælde.
Mine damer og herrer, efter dette behagelige og tiltalende indlæg i forretningsordenen, minder jeg hr. Wohlfart om, at jeg havde sagt til ham, at vi havde to supplerende spørgsmål. Det andet kommer fra hr. Wibe, som har et minut, da han ikke har fødselsdag i dag, og jeg derfor ikke kan forære ham mere tid.

Wibe
Jeg vil egentlig udtrykke min enighed i den skepsis til den nuværende politik, som blev fremført af von Habsburg. Man har længe taget for givet, at de frygtelige massakrer i Algeriet er blevet udført af muslimske grupper. I den sidste tid er der imidlertid fremkommet ganske troværdige rapporter om, at den algeriske regering faktisk selv eventuelt er indblandet i dette. Det er også velkendt, at den algeriske regering aktivt har modarbejdet forsøg fra internationale organisationer på at komme ind i landet og undersøge de faktiske forhold.
Jeg ville gerne spørge Rådet om dette ikke er en tråd, der bør følges op, og om vi ikke bør rette skarpe opfordringer til den algeriske regering om at åbne landet for internationale organisationer, som skal have lov at komme ind og undersøge dette.
Lad mig sige, at jeg ikke tror, at der bliver slut på disse massakrer, hvis vi blot bliver ved med at skyde skylden på nogle, som vi ikke ved er skyldige, nemlig de muslimske partier.

Wohlfart
Jeg deler så afgjort den frygt, som det ærede parlamentsmedlem lige har givet udtryk for, og da jeg kender vores udenrigsminister hr. Poos' følsomhed over for denne sag, så kan jeg garantere ham for, at dette aspekt uden tvivl vil blive nævnt under mødet med den algeriske udenrigsminister. Meningen med dette møde er i øvrigt at give et budskab, der både er klart og positivt.

Formanden
Spørgsmål nr. 2 af Hans Lindqvist (H-0781/97):
Om: Transport af radioaktivt affald i EU
Ifølge oplysninger er der vedtaget et nyt direktiv nr. 96/29/Euratom om radioaktivt affald. Direktivet skal omsættes i medlemsstaternes lovgivning senest i maj 2000. Ifølge Euratom-traktaten skal affald kunne flyttes inden for EU. Det skulle i princippet været frit for Tyskland, Frankrig eller England at opbevare sit radioaktive affald i et deponeringslager i Sverige. Elles hvis Malå kommune, som for nylig havde folkeafstemning om den endelige deponering af radioaktivt affald i kommunen, havde sagt ja i stedet for nej, havde dette da indebåret, at der også kunne deponeres udenlandsk affald på stedet? Direktivet foreslår, at radioaktivt affald skal blandes med andet affald for at komme under grænseværdierne for, hvad der er farligt.
Er dette korrekt, og er der i bekræftende fald ikke en fare for, at transporterne af radioaktivt affald øges, og at lande med godt urfjeld kan blive lossepladser for hele Europa?

Wohlfart
Direktiv 96/29 Euratom, der fastlægger de grundlæggende normer vedrørende beskyttelsen af befolkningens sundhed mod farerne fra den ioniserende stråling, og som det ærede parlamentsmedlem henviser til, repræsenterer en global indfaldsvinkel med hensyn til sundhedsbeskyttelse, idet direktivet fastsætter nogle strenge normer, der muliggør en bedre beskyttelse for alle.
Disse beskyttelsesnormer gælder naturligvis også for radioaktivt affald. I den sammenhæng er bortskaffelsen, genvindingen eller genanvendelsen af radioaktive stoffer eller af materialer, der indeholder radioaktive stoffer, betinget af en forudgående tilladelse.
I øvrigt indeholder direktivet ikke nogen bestemmelse, der anbefaler, at radioaktivt affald blandes med andet affald for at sænke radioaktivitetsniveauet med henblik på at overholde normerne.
Med hensyn til cirkulationen af radioaktivt affald vil Rådet gerne gøre opmærksom på, at direktiv 92/3 Euratom om overvågning og kontrol af transport af radioaktivt affald mellem medlemsstaterne samt om indførsel i og udførsel fra Fællesskabet har indført en streng overvågningsordning. Transport mellem medlemsstater kan kun finde sted på grundlag af en forudgående godkendelse fra de kompetente myndigheder i den medlemsstat, der skal modtage det radioaktive affald.
På et mere generelt plan gjorde Rådet opmærksom på i sin beslutning om håndteringen af radioaktivt affald, som det vedtog den 19. december 1994, at det mener, at det tilkommer hver enkelt medlemsstat at sørge for, at det radioaktive affald, der produceres på dens område, bliver håndteret på passende vis. I øvrigt mente Rådet, at man skulle udnytte installationerne på nationalt plan bedst muligt samt uddybe de forskellige mulige indfaldsvinkler, som blandt andet kunne gøre det muligt at mindske transporten af radioaktivt affald.

Lindqvist
Jeg håber, det svar vil kunne overføres til dem i mit land, som er urolige for, at transporterne af radioaktivt affald skal stige. Jeg fortolker svaret sådan, at Rådets repræsentanter tværtimod siger, at der ikke findes nogen risici for, at radioaktivt affald skal komme på afveje i noget medlemsland, som ikke selv har godkendt, at man indfører transporter fra andre lande. Det budskab er naturligvis godt. Jeg håber, at det vil gælde i lang tid fremover, og at hvert land selv skal afgøre, hvilke transporter af radioaktivt affald fra andre lande, man vil tage imod. Dette er et positivt svar, som jeg ser frem til at videregive i Sverige.
Det andet svar, synes jeg derimod, var meget uklart. Jeg har forstået direktivet sådan, at det ganske tydeligt fremgår, at man har til hensigt at fortynde visse mængder radioaktivt affald med andet affald for at kunne komme under de grænser, der gælder for håndtering, transport, lagring m.m. Jeg tror, min fortolkning af dette er rigtig, men hvis det er sådan, at også dette er forkert, og Rådet har ret, skal jeg med glæde fremføre også dette budskab til mit land, Sverige.

Wohlfart
Jeg mener, at jeg så vidt muligt har forsøgt at give nogle svar på de forskellige spørgsmål, som det ærede parlamentsmedlem har rejst med hensyn til et emne, der er meget følsomt og meget vigtigt for den menneskelige sundhed.
For mit vedkommende mener jeg, at det vigtigste er den bestemmelse, der fastlægger den modtagende medlemsstats ansvar og beføjelser. Det vil sige, at hvis Sverige i dette tilfælde ikke accepterer en sådan transport, så er det sikret mod den eventuelle deponering af radioaktivt affald, som det ærede parlamentsmedlem hentyder til.
Jeg vil ligeledes gerne gøre opmærksom på, at dette princip blev meget kraftigt forsvaret af Sverige under optagelsesforhandlingerne, eftersom Sverige ville undgå, at dets område blev forurenet af atomaffald. I den sammenhæng er det således nyttigt at minde om, at både Sverige og Fællesskabet bad om at få følgende erklæring tilføjet til optagelsesslutakten, jeg citerer: "Med hensyn til den afsluttende del af det nukleare brændsels cyklus, er det hver enkelt medlemsstats ansvar at fastlægge sin egen politik«. Jeg mener, at det er en klar holdning.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, hr. formand for Rådet, som De ved, kommer jeg fra Østrig, hvor alle atomspørgsmål bliver håndteret uhyre følsomt. Jeg må til min skam tilstå, at jeg ikke kender det af Dem omtalte direktiv 92/3/Euratom. Det spørgsmål, der er vigtigt for mig og sikkert for mange østrigere, vedrører transit af atomaffald. Der tales altid kun om bestemmelsesmedlemslandene. Er det i henhold til dette direktiv også muligt, at et land som Østrig i praksis modsætter sig, at sådanne stoffer bliver ført gennem landet? Jeg taler ikke kun om slutdeponeringen.

Wohlfart
Jeg må indrømme, at det er et spørgsmål, som jeg ikke så gerne vil give et forkert svar på. Jeg vil derfor foreslå det ærede parlamentsmedlem, at jeg snarest muligt giver ham et skriftligt svar.
Jeg håber, at han forstår den situation, som jeg befinder mig i.

Sjöstedt
Jeg har to tillægsspørgsmål. Det første drejer sig om den forklaring, Ministerrådets formand nævnte, og som findes i den svenske medlemsskabstraktat. Er det ikke sådan, at denne forklaring refererer til den metode, som skal anvendes for endelig deponering, og at man selv vælger den, ikke til hvilket affald, der skal endeligt deponeres? Sådan har jeg hidtil opfattet denne forklaring.
Det andet spørgsmål er følgende: Hvis vi har en situation, hvor Sverige, eller et andet land, nægter at tage imod en transport med radioaktivt affald, kan denne beslutning da appelleres til EF-domstolen? Kan EF-domstolen i så fald ophæve en medlemsstats beslutning om at nægte at tage imod radioaktivt affald?

Wohlfart
Med hensyn til den første del af spørgsmålet råder jeg ikke over yderligere detaljer. Så jeg vil sige, at vi må benytte os af samme procedure som den, jeg lovede hr. Habsburg. Hvad angår spørgsmålets anden del, så må sagen, hvis der er tale om et problem vedrørende fællesskabsretten, efter min mening kunne indbringes for Domstolen.

Formanden
Spørgsmål nr. 3 af Patricia McKenna (H-0787/97):
Om: Masseanholdelser i forbindelse med Amsterdam-topmødet
I en ny rapport fra »Coalition for a Different Europe« anslås det, at mindst 700 fredelige demonstranter blev anholdt under Amsterdam-topmødet i juni. Der er desuden blevet offentliggjort fotos, der viser, at politiet opførte sig aggressivt over for demonstranterne.
Efter sigende blev mellem 200 og 300 demonstranter udvist til andre EU-lande, og der har været talrige forlydender om, at demonstranterne blev mishandlet af politiet, og at de kvindelige deltagere blev udsat for, at mandlige politibetjente foretog kropsvisitering og ledsagede dem på toilettet.
Borgerretsgrupper fra hele Den Europæiske Union har kritiseret det nederlandske politi for at sanktionere masseanholdelser af demonstranter. I oktober udtalte den danske udenrigsminister Niels Helvig Petersen, at sådanne anholdelser måtte anses for problematiske.
Hvorledes agter Rådet at reagere på disse forlydender om politiets uheldige fremfærd ved en vigtig EU-begivenhed?

Wohlfart
Jeg har allerede haft lejlighed til at svare på nogle spørgsmål om dette emne, som blev stillet af fru Gonzales og hr. Diaz under mødeperioden i juli i år. Rådet har aldrig været foranlediget til at drøfte det problem, som det ærede parlamentsmedlem nævner i sit spørgsmål.
Under alle omstændigheder vil jeg gerne henlede hendes opmærksomhed på, at opretholdelsen af den offentlige orden på medlemsstaternes område henhører under de nationale politimyndigheders kompentence alene. Det ærede parlamentsmedlem vil således forstå, at Rådet ikke er kompetent til at tage stilling til et emne, der ikke hører ind under de beføjelser, som traktaterne giver Rådet.

McKenna
Først og fremmest vil jeg nævne, at der blev offentliggjort en rapport i går af den uafhængige klageinstans for Amsterdam Politi. Det bekræftes, at der blev foretaget en undersøgelse, at de tre massearrestationer var fejlagtige, og at kritikken af behandlingen af de arresterede personer grundlæggende var meget velfunderet.
Vedrørende ministerens svar er det helt tydeligt, at Rådet spiller en rolle i forbindelse med aftalen om Europolkonventionen. Medlemsstaterne i Den Europæiske Union søger at opnå enighed om politikontrol af hele Europa og Europol-konventionen. Uden politisk eller juridisk kontrol vil Europol have omfattende beføjelser til indsamling af data osv. Europol vil være immune over for loven. Vi er ved at etablere en central europæisk politistyrke til udførelse af politiaktiviteter i medlemsstaterne. Den Europæiske Union er nødt til at tage stilling til dette og de farer, der er forbundet hermed.
Jeg vil gerne have Rådets forsikring om, at der ikke vil forekomme massearrestationer ved det næste topmøde i Luxembourg. Det er et meget farligt eksempel at sætte for den europæiske befolkning, at de ikke har ret til at demonstrere og vise deres bekymring for Europa. Man kan ikke bare løbe fra sit ansvar og sige »det er den enkelte medlemsstats individuelle ansvar«.

Wohlfart
Først vil jeg gerne sige, at jeg forstår de grunde, der har fået fru McKenna til at stille sit spørgsmål. Men hvad enten vi synes om det eller ej, så eksisterer der nogle traktater, og der eksisterer ligeledes nogle beføjelser, som er Fællesskabets og nogle, som ikke er Fællesskabets. Det er i denne sammenhæng, at mit svar skal ses, frue.
I øvrigt mener jeg, at man blander tingene sammen, når man henviser til Europol. Europol vil være klar til at blive taget i brug om kort tid - det håber man i det mindste. Men jeg vil ligeledes gerne henlede det ærede parlamentsmedlems opmærksomhed på, at hvis man henviser til Europol, så skal man holde sig for øje, at ratificeringen på nuværende tidspunkt kun har fundet sted for to medlemsstaters vedkommende. Jeg tror således nok, at vi her har stof til eftertanke.
Personligt vil jeg sige, at en idé, der afgjort ville være interessant at fremme i de forskellige medlemsstater - og her taler jeg som gammel statssekretær for ordensmagten i Luxembourg - er at forøge antallet af kvinder inden for politiet. Det er en helt personlig overvejelse, som måske kunne have gjort det muligt at undgå visse uheldige eller voldsomme kontroller, om jeg så må sige. I øvrigt mener jeg med hensyn til beskæftigelsestopmødet at kunne sige, at de instruktioner, som vores politistyrker har fået, er meget tydelige. Som det ærede parlamentsmedlem i øvrigt også understregede det, så hører det til den europæiske borgers grundlæggende rettigheder at have lov til at demonstrere i Fyrstendømmet Luxembourgs hovedstad. Denne ret vil blive respekteret. For vores vedkommende vil vi træffe de nødvendige forholdsregler for at denne demonstration kan foregå fredeligt og værdigt.

Formanden
Spørgsmål nr. 4 af Per Gahrton (H-0794/97):
Om: Strategien i forbindelserne med Kina
Den kinesiske præsident Jiang Zemins besøg i USA aktualiserer den vestlige verdens fremtidige strategi i forholdet til verdens folkerigeste stat. Det grundlæggende spørgsmål er, hvordan man kan samarbejde og drive handel og samtidig aktivt og effektivt bidrage til demokratisering og indførelse af grundlæggende universelle menneskerettigheder. Visse Kina-eksperter mener, at der til stadighed må øves en kraftig åben kritik af Kinas mangler i denne henseende. Andre hævder derimod, at en diskret diplomatisk indsats ville være at foretrække. Norges nye regering har valgt den åbne hårde linje, mens en række EU-stater har bestemt sig for at holde en lav profil.
Hvilken Kina-strategi har Rådet i dag? Hvilke planer eksisterer der for EU's optræden i FN's Menneskerettighedskommission?

Wohlfart
Situationen vedrørende respekten for menneskerettighederne i Kina er et emne, der konstant giver Den Europæiske Union grund til bekymring. Alle landene i Den Europæiske Union har det fælles ønske og mål, at man når frem til en betydelig forbedring af menneskerettighederne i Kina.
I forlængelse af det 53. møde for FN's Menneskerettighedskommission i Genève, satte Den Europæiske Union sig for påny at overveje sin politik med Kina med henblik på menneskerettighederne, og det med det formål at vedtage en sammenhængende fremgangsmåde.
Spørgsmålet om menneskerettighederne står på dagsordenen for de regelmæssige kontakter mellem Den Europæiske Union og Kina. De luxembourgske og kinesiske udenrigsministre har i den anledning haft nogle samtaler i juli måned i forbindelse med ASEAN's postministerielle møder, som fandt sted i Kuala Lumpur, samt i forbindelse med FN's Generalforsamling i september 1997 i New York. I New York blev det aftalt, at Den Europæiske Union og Den Kinesiske Folkerepublik skulle genoptage dialogen om menneskerettighederne på ekspertplan, under forudsætning af at denne dialog ville blive ført uden forudgående betingelser.
Jeg minder Dem om, at dialogen mellem Den Europæiske Union og Kina om menneskerettighederne blev indledt i 1994. Før det luxembourgske formandskab fandt to møder sted, nemlig i begyndelsen af 1995 og i begyndelsen af 1996. Under vores formandskab har et første møde fundet sted i Luxembourg i slutningen af oktober, og et andet møde er planlagt i Beijing i begyndelsen af december. Denne dialog gør det muligt at behandle alle de spørgsmål, der vedrører de to parter.
Hr. formand, jeg vil i den sammenhæng gøre opmærksom på, at Kina har meddelt, at det har underskrevet den internationale konvention om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, og at det er i gang med at overveje at underskrive den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder. De har sikkert hørt, at Kina sidste søndag frigav Wei Jingsheng, hvilket skete tidligere end beregnet, og hvilket i øvrigt er en gestus, som formandskabet hilste velkommen. Wei Jingshengs sag var regelmæssigt blevet nævnt af Den Europæiske Union, også i Luxembourg for ganske nylig.

Gahrton
Jeg takker for svaret, som indeholdt en hel del fakta, dog ingen nyheder. Spørgsmålet er jo, om løsladelsen af Wei Jingsheng er den gnist, som kan tænde en præriebrand i form af en yderligere styrket stilling for menneskerettighederne i Kina, om det er den sommerfugl, der starter orkanen, som virkelig skaber forandringer i Kina.
Der findes mange forskellige bedømmelser. Der er sket en hel del i den sidste tid, dels på den sidste partikongres, dels under præsident Jiangs besøg i USA med den berømte udtalelse om en »fejltagelse« på Den Himmelske Freds plads. Nu har vi desuden løsladelsen af Wei Jingsheng.
Jeg ville gerne vide, om Rådet på grundlag af disse fakta har nogen ny strategi. Har De nogen fortolkning af det, der sker? Er der en håbefuld forandring i gang i Kina eller ej? Hvad er Rådets fortolkning?

Wohlfart
Jeg tror, at medlemmerne af dette Parlament vil være enige om at indrømme, at der med hensyn til menneskerettighederne ofte er en kløft mellem det, vi ønsker - Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet - og virkeligheden. Der er stadig meget, der skal gøres. Med hensyn til Kina, der i øvrigt er et land, som jeg kender ret godt, eftersom jeg har haft lejlighed til at tage derover flere gange i forbindelse med det bilaterale forhold, så tror jeg, at der alligevel er en vis opblødning, også selvom den er meget forsigtig. Jeg skal forklare, hvad jeg mener hermed.
I 1992 fik jeg for første gang mulighed for at tale med Kinas udenrigsminister om menneskerettighedsspørgsmålet. På det tidspunkt var der tale om et tabubelagt spørgsmål for kineserne, og svaret var meget afvisende og meget kort. I februar sidste år fik jeg lejlighed til at ledsage vores premierminister hr. Juncker under en officiel rejse til Kina. Spørgsmålet om menneskerettighederne og demokratiseringen blev påny bragt på bane, men vi kunne dog da konstatere en vis ændring i tonen på det svar, som vi modtog. Vi mærkede en vis villighed til at tale om visse aspekter ved menneskerettighederne, selvom de begrænsede sig til undervisning, uddannelse, sundhed og retten til at arbejde.
Jeg tror ikke, at man skal gøre sig nogen illusioner. Den strategi, som Den Europæiske Union kan anvende, det er en strategi med en fortsat dialog på alle planer, en dialog, der vil gøre det muligt for dem at gå fremad skridt for skridt. Jeg tror, at dette er en politik, som i mange år endnu vil skuffe vores forventninger. Efter min mening er der dog ikke noget andet alternativ på nuværende tidspunkt. Men jeg tror fortsat - og det er min personlige mening - at de kommentarer, der blev fremsat af præsidenten for De Forenede Stater, bliver ved med at være interessante, for der er alligevel en opblødning. Måske skal man lade tiden arbejde lidt for sig, for som De ved, så er tålmodighed en stor dyd i Asien.

Formanden
Tak, hr. Wohlfart, for Deres svar og især for denne opfordring til tålmodighed, fordi det i denne så sammensatte institution er en ualmindeligt nødvendig egenskab. Og jeg beder også Dem om at have tålmodighed, fordi jeg holder Dem fast ved dette spørgsmål, da jeg har fået en forskriftsmæssig anmodning om et supplerende spørgsmål af hr. Posselt, som har ordet i et minut.

Posselt
Hr. formand, jeg vil gerne have lov til at takke Dem for Deres glimrende svar med hensyn til Kina. Jeg vil blot gerne stille et supplerende spørgsmål: Vi er jo helt afgjort ikke ukritiske over for den amerikanske udenrigspolitik, men faktisk ret kritiske. Men den amerikanske udenrigspolitik har på det sidste gjort noget meget godt med udnævnelsen af en særlig udsending for Tibet. Jeg vil gerne spørge Dem, om der også i Den Europæiske Union er planer om at udnævne en sådan særlig udsending for Tibet, eller hvordan Tibetspørgsmålet for tiden bliver behandlet i Rådet.

Wohlfart
Det er et udmærket spørgsmål. Indtil videre er denne mulighed, der i dette tilfælde blev nævnt af det ærede parlamentsmedlem, endnu ikke blevet behandlet i Rådet. Men eftersom Den Europæiske Union allerede råder over en række særlige udsendinge, der skal forsvare Den Europæiske Unions holdning som forhandler eller forligsmand i forskellige dele af verden, og i betragtning af den politiske, økonomiske og kulturelle betydning af et land som Kina, men også i betragtning af, at det interesserer os alle at gavne menneskerettighederne og demokratiseringen, så tror jeg, at forslaget fortjener vores støtte. Jeg regner under alle omstændigheder med at fremlægge dette under det næste møde i Rådet om generelle anliggender.

Formanden
Da spørgsmål nr. 5 og 6 omhandler sager af samme art, vil de blive besvaret sammen.
Spørgsmål nr. 5 af Sören Wibe (H-0802/97):
Om: Kontrol med salmonellainficeret kød
Den svenske Levnedsmiddelstyrelse har i perioden marts-september undersøgt 569 kødpartier importeret fra EU-lande. 75 % af disse havde dyrlægeattest på, at kødet var salmonellafrit. Hvert fjerde af de undersøgte kødpartier var enten ikke ledsaget af garantiattester, eller disse var ufuldstændige. Prøver af 57 partier med dyrlægeattest viste, at tolv var salmonellainficerede. Af disse var syv franske, to danske, to spanske og en belgisk. Af de franske var syv ud af otte undersøgte partier inficerede. I begyndelsen af september 1997 lovede den franske landbrugsminister sin svenske kollega, at den franske kontrol ville blive skærpet. Alligevel kommer der fortsat salmonellainficeret fransk kød ind på det svenske marked. Alene i september er der fundet fem salmonellainficerede prøver fra fransk kød.
Forholdet mellem salmonella og BSE er interessant. Skønsvis dør der omkring tyve mennesker i Europa årligt af kogalskab, mens der kan dø tusind hvert år af salmonella.
Kan Sverige på grund af ovennævnte problemer fortsat rutinemæssigt kontrollere de kødpartier, der importeres til Sverige? Har Rådet drøftet problemerne med tilfælde af direkte fejlagtige dyrlægeattester som nævnt ovenfor? Det må være et absolut minimumskrav, at dyrlægeattester udstedt i et EU-land er korrekte og ikke fejlagtige. Bør Rådet ikke opfordre de berørte lande til at skærpe kontrollen med kødeksporten, så der ikke eksporteres salmonellainficeret kød? Spørgsmål nr. 6 af Hadar Cars (H-0815/97):
Om: Spredningen af inficeret kød i EU
Da Sverige blev medlem af Den Europæiske Union, blev det en del af det fælles landbrugsmarked. Det er et marked, som forudsætter, at landene fører kontrol med deres landbrugsprodukter. Sverige er et af de få praktisk taget salmonellafrie lande i Europa. Ved svenske kontroller af importeret kød er der fundet store mængder salmonella. Leverandøren har oplyst, at kødet er kontrolleret og fundet fri for salmonella, og det er også ledsaget af en dyrlægeattest, som - klart uretmæssigt - attesterer dette. Størstedelen af det kontrollerede kød, som siden har vist sig at indeholde salmonella, stammer fra Frankrig. I alt er der flere tusind mennesker, der årligt dør af salmonellaforgiftning i Europa. Det er mange og i sig selv et klart bevis på, at EU bør tage sine forholdsregler for at kontrollere, at kød der sælges i Europa er i overensstemmelse med de stillede krav.
Hvilke foranstaltninger agter Rådet at iværksætte for at forhindre spredningen af inficeret kød i Europa?
Wohlfart
De to spørgsmål, som de ærede parlamentsmedlemmer har rejst, vedrører problemet med den kontrol, som medlemsstaterne selv foretager af de attester, der udstedes af deres egne veterinære myndigheder. Rådet har for sit vedkommende truffet alle de mulige foranstaltninger i den forbindelse, og jeg vil gerne henvise Dem til de direktiver, der er gældende på nuværende tidspunkt.
Udover det generelle direktiv 64/433/EØF vil jeg særligt nævne direktiv 89/13/662/EØF, som navnlig fastlægger reglerne med hensyn til kontrollen på oprindelsesstedet og på bestemmelsesstedet, og, af endnu nyere dato, beslutning 95/409/EØF, der med hensyn til salmonella fastsætter reglerne vedrørende mikrobiologiske tests ved prøveudtagning.
Spørgsmålet om kontrollen af overholdelsen af disse bestemmelser hører først og fremmest under medlemsstaterne, men også, på et mere generelt plan, under Kommissionen, da denne er traktaternes vogter, og i sidste instans eventuelt under Domstolen. På initiativ af Sverige og Finland har Rådet dog taget dette spørgsmål op på sit møde i september i år. Ved den lejlighed lagde Rådet mærke til disse to medlemsstaters bekymring, samt til at Kommissionen har til hensigt at undersøge situationen nærmere og med den største opmærksomhed og at tage direkte kontakt med de forskellige berørte medlemsstater.
Hr. Wibes forslag om at medlemsstaterne genindfører rutinemæssig kontrol af det importerede kød, hvilket faktisk svarer til at indføre en systematisk kontrol, er ikke i overensstemmelse med bestemmelserne om fri bevægelighed for produkter inden for Den Europæiske Union. Medlemsstaterne kan derimod altid, sådan som direktiverne giver dem mulighed for, foretage en stikprøvekontrol på bestemmelsesstedet, hvis der er tale om en mistanke.

Wibe
Jeg vil først gerne korrigere et ordvalg i mit foregående indlæg. De rapporter om massakrer i Algeriet, jeg talte om, implicerer ikke den algeriske regering, men dog de algeriske myndigheder.
Med hensyn til Rådets svar vil jeg alligevel spørge Rådets formand, om det ikke er rimeligt, at vi kan indføre rutinekontroller i Sverige. Dette er et spørgsmål, som oprører hele det svenske folk. Vi har aldrig nogensinde haft salmonella i vores land, takket være at vi har haft en ordentlig veterinærkontrol. Den aftale, vi har indgået, baseres jo alligevel på, at de attester, vi får fra de eksporterende lande, skal være korrekte. Åbenbart er de ikke korrekte. I så fald må omsorgen for folkesundheden vel trods alt være, så at sige, aftalens ånd og altså give Sverige tilladelse til at oprette rutinemæssige kontroller, når vi importerer kød, så længe det stadig er sådan, at kød er smittet på trods af at man har attest på det modsatte.

Wohlfart
Hr. formand, jeg vil ikke skjule for Dem, at spørgsmålet om salmonellainficering også i allerhøjeste grad interesserer mig, som er uddannet læge. Dette gælder også for beskyttelsen af forbrugerne, eftersom der i Europa næsten er tusinde mennesker hvert år, der dør af følgerne af salmonellaforgiftning, sådan som det blev nævnt i spørgsmålet. Der er således her tale om et ret væsentligt problem.
Med hensyn til det supplerende spørgsmål har jeg lige sagt, at Kommissionen har til opgave at træffe de nødvendige forholdsregler og eventuelt at fremlægge nogle relevante forslag, der kan sikre overholdelsen af de regler, som har til hensigt at beskytte forbrugernes sundhed. Det er efter min mening det, som må være det vigtigste, sammen med andre regler, der har til hensigt at forhindre, at der i samhandelen inden for Fællesskabet indføres nogle elementer, som vil kunne fordreje reglerne for det indre marked. Hvis man ønsker at overveje muligheden for at ændre de regler, der gælder for samhandelen med kød inden for Fællesskabet, med henblik på at afhjælpe de ulemper, der lige er blevet nævnt i spørgsmålene, så vil det uden tvivl være bedst at henvende sig til Kommissionen for at opfordre denne til at forelægge et behørigt udformet forslag for Rådet.

Cars
At holde salmonellaen ude kræver meget af et land. Hvor den end dukker op, må hele besætningen aflives. Det sker også. Det er nødvendigt, men det koster mange penge. Hvordan kan man motivere disse udgifter, hvis meget af det kød, der importeres, trods veterinærattester, viser sig at indeholde store mængder salmonella?
Jeg er for det europæiske marked for landbrugsprodukter, det er godt for forbrugerne. Men det forudsætter, at vi alle kan stole på, at den mad, vi køber, ikke er sundhedsfarlig. Det kan vi ikke i dag. Tusindvis af europæere dør hvert år af salmonellaforgiftning. Som forbrugere skal vi kunne have tillid til, at den mad, vi køber og spiser, er god for os. Derfor er det i hele Europas interesse, at Rådet tager sit ansvar for at stoppe salmonellaen. Efter Wohlfarts formelle og uengagerede svar tør jeg ikke stole på Rådet i denne henseende.

Wohlfart
Hvis jeg har forstået det ærede parlamentsmedlem ret, så stillede han ikke noget spørgsmål. Han sagde, at jeg havde fremsat en ret klar og tydelig erklæring, men hvis jeg har forstået det ret, så tvivlede han på, at jeg virkelig var overbevist om den handling, der skal foretages. Er det korrekt?

Cars
Jeg mente, at det svar, som ministeren gav, ikke tydede på, at der fandtes nogen særlig vilje til at angribe salmonellaproblemet i Europa i sin helhed. Der kræves overordentlig meget, hvis man skal gøre Europa salmonellafrit. I Sverige er vi lykkedes, men det har kostet os særdeles meget. Hvad gør De i Rådet for at sørge for, at andre lande agerer på en lignende omend kostbar måde, men derved får fjernet salmonellaen?

Formanden
Hr. Wohlfart, hr. Cars, De fører en dialog, der er uden for forretningsordenen. Dette formandskab er ualmindeligt fleksibelt, men jeg beder Dem venligst om give mig mulighed for at lede debatten for i det mindste at berettige den gage, jeg får, når jeg er her.

Wohlfart
Jeg vil nu ikke via en dialog tage monopol på taletiden, og under alle omstændigheder er det Dem, der styrer vores debat.
Hvis jeg har forstået begrundelsen for spørgsmålet ret, så kender man landene, og jeg vil sige, at hvis De har en mistanke, tror jeg, at en stikprøvekontrol på bestemmelsesstedet altid vil være mulig. I øvrigt vil jeg tilføje, at hvis Kommissionen for sit vedkommende skønner, at situationen bliver virkeligt foruroligende, så tilkommer det den at forelægge et forslag, der går i den retning, som det ærede parlamentsmedlem ønsker, for Ministerrådet.

Hulthén
Salmonella er i sig selv et problem. Endnu værre er de salmonellabakterier, som er blevet antibiotikaresistente. Jeg ville gerne vide, om Rådet har kendskab til situationen med hensyn til antibiotikaresistente salmonellabakterier i EU, hvordan man bekæmper dem og hvordan man overhovedet har tænkt sig at løse dette problem samt hvor de findes.

Wohlfart
Jeg undveg ikke at svare, men det er Kommissionen, der skal give Dem det formelle svar. Som læge gør jeg Dem dog opmærksom på, at med hensyn til resistens over for antibiotika, så er problemet desværre ikke begrænset til den ene bakterie, som hedder salmonella. Det skyldes faktisk en umådeholden brug af antibiotika. Vi kunne således få en 24 timer lang debat om resistens over for antibiotika, og jeg ville gerne have en sådan debat privat med fru Hulthén en dag.

Formanden
Under alle omstændigheder, hr. Gahrton, kan De bagefter aftale et møde med fru Hulthén, men jeg kan sige Dem, som formand og også i min egenskab af læge, at det er rigtigt, at fremkomsten af familier, der er resistente over for antibiotika, dem er der mange eksempler på, deriblandt f.eks. stafylokokker, som var kimen til opdagelsen af penicillinen, er en uomtvistelig kendsgerning. Men dette er et videnskabeligt spørgsmål, og vi ser på spørgsmålene ud fra den politisk-sundhedsmæssige synsvinkel, og fru Thors får derfor ordet for at tale om dette spørgsmål i et minut.

Thors
Problemet med salmonella skyldes jo delvis, at vi ikke kan stole på de kontroller, der er udført. Mit spørgsmål er, hvornår Rådet virkelig har tænkt sig at opnå effektivitet, så de kontroller, der udføres, kan undersøges, og så vi kan stole på de attester, der findes. Spørgerne har jo fremhævet dette.
På den anden side ved vi også, at vi ikke ville have problemet med f.eks. smittet kalkunkød, hvis de samme regler, som nu indføres for oksekød, det vil sige, at oprindelsesmærkning er tilladt, gjaldt for alle fødevareprodukter. I dag er det umuligt for os at mærke kød, som kommer fra et land, hvis kontroller, vi ikke kan stole på.
Jeg ønsker også, at vi skal kunne stole på de attester, der er udstedt i alle dele af Europa. Hvornår har Rådet tænkt sig at realisere de intentioner, der findes i Kommissionens forslag om fødevarelovgivningen, og som debatteres livligt i medlemslandene?

Wohlfart
Spørgsmålet om kontrol og om den efterfølgende beskyttelse af forbrugerne, det vil i dette tilfælde sige beskyttelsen af menneskers liv, henhører under Kommissionens kompetence. Jeg vil ikke kaste mig ud i nogen spekulationer. Jeg tror, at hvis Kommissionen, med beviser til støtte herfor, foreslår nogle andre mere effektive midler til at dæmme op for problemet, så vil det være Rådets opgave at træffe disse beslutninger og tage sit ansvar.

Lindqvist
Som De forstår, er dette et meget vigtig spørgsmål for os i Norden, især i Sverige, som temmelig tit er blevet ramt af smittet kød.
Jeg har et tillægsspørgsmål, som jeg gerne ville have besvaret. Hvis det er sådan, at Sveriges sundhedsmyndigheder bedømmer, at risiciene er for store for at salmonellasmitte skal blive spredt i Sverige, og man da, på trods af at De siger, at dette ikke er tilladt, alligevel indfører stikprøvekontroller eller regelmæssige rutinemæssige kontroller, som tages op i Wibes spørgsmål, hvad sker der så? Hvad bliver konsekvensen af, at Sverige alligevel indfører rutinemæssige grænsekontroller? Får vi da besøg af rådsformanden, eller af en anden repræsentant fra Rådet, som standser kontrollerne? Hvad bliver altså konsekvensen af en sådan beslutning fra Sveriges side?

Wohlfart
Jeg forstod ikke helt det sidste af sætningen. Jeg opfordrer det ærede parlamentsmedlem til at gentage sit spørgsmål.

Lindqvist
Hvis Sverige bedømmer, at der kræves rutinemæssige grænsekontroller og indfører sådanne, på trods af at De nu sagde, at det ikke er tilladt, hvad sker der så? Hvad bliver konsekvensen af dette for medlemslandet Sverige?

Wohlfart
Jeg tror, at vi måske har misforstået hinanden. Jeg sagde, at hvis myndighederne i et medlemsland, nemlig Sverige, havde en mistanke i dette tilfælde, så kan de foretage en kontrol. Det er således ikke forbudt at foretage kontrol, hvis man har en mistanke. Jeg tror, at der i begrundelsen for hr. Wibes spørgsmål blev hentydet til visse lande. Man kan måske fastslå en vis sammenhæng for i påkommende tilfælde at kunne begrunde en mistanke. Det står den svenske stat frit for at foretage en kontrol.

Gahrton
Jeg er ikke sikker på, at Rådet rigtig forstår, hvorfor vi er så oprørte i Sverige og i Finland, men det skyldes naturligvis, at dette er et problem, som er opstået ved, at vi blev medlemmer af Den Europæiske Union. Vi blev lovet, at problemet ikke ville opstå. Det er derfor, vi forventer lidt mere engagement.
Jeg ville gerne spørge, hvilken målsætning man egentlig har. Har man målsætningen, at hele Den Europæiske Union skal blive lige så salmonellafri som Sverige og Finland var før medlemskabet i Den Europæiske Union? Vi er vel lidt mistænksomme, eftersom den franske ambassadør i Sverige gik offentligt ud og sagde omtrent sådan her: «Lidt salmonella kan man vel tåle. Disse svenskere synes at være lidt pylrede, lidt hypokondriske og overfølsomme. Salmonella er en del af hverdagen«. Jeg citerer ikke ordret, men det var det indtryk, han gav.
På den baggrund ønsker vi lidt mere engagement og en målsætning om, at salmonella også skal fjernes i resten af Unionen.

Wohlfart
Vi har kastet os ud i salmonellaen! Spøg til side, jeg kan forsikre det ærede parlamentsmedlem for, at formandskabet helt har forstået det. Det ville trods alt være kedeligt, hvis en læge ikke skulle forstå problemet med risikoen for salmonellaforgiftning. Stol på mig, jeg har helt forstået omfanget af det problem, der rejses her, for ud fra antallet af supplerende spørgsmål kan jeg godt se, at det er et emne, der bekymrer Dem meget i Deres lande.
På den anden side ved jeg ikke, hvilken ambassadør, De talte om, men det forekommer mig ikke, at denne ambassadør er specielt dygtig på det lægevidenskabelige felt. Det er en helt personlig mening.
Jeg kan kun gentage dette. Hvis Kommissionen, der på et af Rådets møder om sundhedsanliggender i september måned i år lovede at lave et stykke hjemmearbejde på området, drager nogle konklusioner, der måske er de samme som dem, De er kommet frem til allerede nu, så tror jeg, at det er Kommissionens pligt at tage sit ansvar og, for at værne om forbrugernes sundhed, foreslå Rådet nogle passende og effektive beskyttelsesforanstaltninger. Rådet vil så skulle tage sit ansvar, og jeg tvivler ikke på, at Rådet vil gøre dette.

Formanden
Spørgsmål nr. 7 af Robin Teverson (H-0803/97):
Om: Vognmandsforretninger
Kan Rådet bekræfte, at det vil gøre alt hvad der står i dets magt for at sikre, at vognmandsforretninger beskyttes mod strejkeaktioner i andre medlemsstater. Vil det ligeledes sikre, at vognmandsforretninger får erstatning hurtigt og tilbydes al mulig bistand, hvis aktioner som f.eks. vejblokaderne i Frankrig sidste år, som der nu trues med igen, medfører økonomiske tab eller fysisk overlast?

Wohlfart
Først vil jeg gerne sige, at Rådet er fuldt ud bevidst om de skadelige konsekvenser, som vejblokaderne i Frankrig i 1996 havde for den frie bevægelighed af varer og personer i Europa. Rådet glæder sig derfor over løsningen på den nylige koflikt mellem vognmændene og deres arbejdsgivere. Rådet forbliver overbevist om, at en forhandling stadig er den bedste måde, hvorpå man kan imødegå sådanne situationer, hvilket også har vist sig at være tilfældet.
Jeg vil ligeledes gerne gøre de ærede parlamentsmedlemmer opmærksom på, at Rådet har lagt mærke til de skridt, som Kommissionen, der har til opgave at sørge for overholdelsen af den frie bevægelighed inden for det indre marked, har foretaget over for de franske myndigheder og myndighederne i de andre medlemsstater med henblik på at lette løsningen af konflikten, at dæmpe virkningerne af blokaderne og endelig at fremskynde erstatningsprocedurerne for de skader, man eventuelt havde lidt.

Teverson
Jeg er glad for, at rådsformanden anerkender de alvorlige følger, som dette har fået for en række vognmandsforretninger. Det drejer sig ikke kun om, at vognmandsforretningerne skal betale kompensation hurtigt - og det er aldrig sket før i tiden - men også om, at der skal etableres et adfærdskodeks, som alle Rådets medlemmer kan acceptere. Det skal først og fremmest sikre, at vejene holdes åbne under nationale strejkeaktioner, således at handelen mellem europæiske lande kan fortsætte, uden at de udenlandske chauffører påvirkes, og hvis dette ikke lykkes, at der findes en adfærdskodeks til sikring af, at den pågældende økonomiske kompensation altid betales af den pågældende medlemsstat, og at kompensationen betales hurtigt.
Jeg vil gerne anmode rådsformanden om at undersøge, om en sådan adfærdskodeks kan accepteres af medlemsstater i tilfælde af sådanne episoder i fremtiden?

Wohlfart
Først vil jeg gerne sige, at med henblik på en løsning af denne strejke, undersøgte COREPER på sit møde den 5. november i år muligheden for at indkalde til et ekstraordinært møde i Rådet om transport. Heldigvis gjorde de tresidige forhandlinger, der blev ført i Frankrig, det muligt at løse problemet på stedet.
Men de spørgsmål, der opstod som følge af tidligere blokeringer, og navnlig nødvendigheden af at sikre nogle transitveje og af at fremskynde erstatningsprocedurerne, er allerede blevet nævnt på transportministrenes møde i Rådet samt i Rådet om generelle anliggender.
Jeg vil for mit vedkommende forsøge at forelægge Deres forslag om en adfærdskodeks for min kollega fru Delvaux, der er ansvarlig for Rådet for transportministrene, med henblik på en undersøgelse af de muligheder, der således kunne munde ud i indførelsen af en adfærdskodeks, sådan som det ærede parlamentsmedlem anbefaler.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand for Rådet, som De vil få lejlighed til at konstatere, når vi kommer til kulturelle betydning - jeg er diputeret for Valencia - gentager problemet med tab ved transportstrejker sig.
Ud af de 500 sager, der er anlagt ved de franske domstole, er kun én fundet berettiget. Og det er fordi de franske domstole, som enhver domstol, kræver to ting: At det helt klart fastlægges, hvem der er ansvarlig, og at tabene opgøres. Og jeg mener, at fællesskabsreglerne i disse to henseender kan være ualmindeligt værdifulde.
For det første er formanden for Rådet og jeg enige om, at den frie bevægelighed af varer er traktatens kerne. Vi er også enige om, at medlemsstaterne har pligt til at sikre, at traktaterne overholdes. Vi er sandsynligvis også enige om, at staterne objektivt set er ansvarlige, hvis den offentlige service fungerer dårligt. Konklusion: Med fællesskabsregler burde vi fastsætte, at ansvaret er den relevante medlemsstats. Og hvad angår fastsættelse af tab, foreslår jeg, at der oprettes en tjeneste i Kommissionen, der objektivt vurderer disse tab for at lette Domstolens arbejde. Beviset skulle som minimum have værdi som et ekspertbevis i enhver af vores retsordener, der hidrører fra Justinians lovbog.

Wohlfart
Jeg skal gøre det ganske kort. Det ærede parlamentsmedlem antydede selv løsningen på det problem, han lige har rejst. Det er således nu op til Kommissionens tjenestegrene at opfylde deres forpligtelser.

Medina Ortega
Hr. formand for Rådet, De har været så høflig at besvare mit spørgsmål, men Deres svar minder mig om svaret fra en person, der er ejer af et hus, hvor det hvert år regner ned gennem taget, og, når det sker, siger »det må vi se at få gjort noget ved«. Når det holder op med at regne, sker der ikke noget, og det følgende år begynder det igen at regne ned gennem taget, og der må igen sættes spande frem osv. Tror De ikke, hr. formand for Rådet, at blokaden af landevejstrafikken som følge af beskæftigelsessituationen i øjeblikket er situationen med et hus med utæt tag, at Fællesskabet, det frie marked, er som et utæt hus, og at det er passende, at Rådet straks tager fat på spørgsmålet om organiseringen af landevejstrafikken, de arbejdsmæssige problemer og problemet med erstatninger af en mere generel karakter og ikke afhænge af afholdelsen af et ekstraordinært Råd, men vedtage en generel fællesskabslovgivning.

Wohlfart
Det ærede parlamentsmedlem gør mig alt for megen ære. Faktisk betragter jeg mig hverken som boligens ejer eller som ansvarlig for den fugtighed, der giver vognmændene våde fødder. Jeg ser snarere mig selv som en nabo i opgangen. Jeg skal forklare, hvad jeg mener hermed.
Vi er helt bevidste om problemet, og om at der efter min mening ikke kun er tale om problemet med den frie bevægelighed, men også om en række problemer, der blandt andet har at gøre med erstatninger. Jeg tror, at det nu er op til Kommissionen at drage konsekvenserne af denne manglende overholdelse af den frie bevægelighed og de skadelige virkninger af denne, for efter min mening er det faktisk Kommissionen, der i dette tilfælde er boligens ejer.
Under disse omstændigheder er jeg sikker på, at hvis De stiller spørgsmålet til Kommissionen, vil den også give Dem et svar. Jeg ved dog ikke, om dette svar vil være tilfredsstillende for Dem.

Formanden
Ja, i Spanien siger man »at være i syv sind«, fra en side til en anden. De ved godt, hr. Medina, at De skal henvende Dem til Kommissionen, og jeg håber at se Dem til spørgetiden til Kommissionen i næste måned.
Spørgsmål nr. 8 af Maj Theorin (H-0805/97):
Om: Asylsøgeres retssikkerhed
Når en asylsøger afvises og sendes tilbage til sit hjemland eller til et andet land uden for Schengen-området, skal den afviste sikres ret til at appellere afvisningsafgørelsen. I første række bør denne ret sikres af det land, hvortil den pågældende udvises. Hvis dette land ikke kan sikre denne ret, skal udvisningslandet gøre det.
Er der garanti for, at udvisningsstaten giver asylsøgeren ret til at appellere afgørelsen?

Wohlfart
Jeg vil forsøge at udføre min opgave. Rådets beslutning af 20. juni 1995 om minimumsgarantier for asylprocedurer nævner de garantier i detaljer, som gælder for behandlingen af en asylansøgning.
Med hensyn til asylansøgernes ret til appel og ændringer under behandlingsprocedurerne, vil jeg henvise til denne beslutnings stk. 4, der drejer sig om ændringer. De efterfølgende stykker i beslutningen vil efter min mening give de rette svar på det ærede parlamentsmedlems spørgsmål.
Først præciseres det i stk. 8, at der i tilfælde af afvisning på asylansøgningen skal være en mulighed for appel ved en ændringsinstans eller domstol, der uafhængigt træffer en afgørelse om de enkelte sager.
Jeg vil ligeledes gerne henvise til samme beslutnings stk. 15 og 16, som omhandler informationen af asylansøgeren om afgørelsen, begrundelsen for et afslag, mulighederne for en ændring af afgørelsen, de gældende frister og endelig muligheden for at råde over en tilstrækkelig frist til at appellere.
Hvad angår stk. 17 fastlægger dette de generelle principper, ifølge hvilke asylansøgeren vil kunne forblive i landet, så længe der ikke er truffet nogen afgørelse med hensyn til appellen. Asylansøgeren skal desuden have mulighed for at henvende sig til de uafhængige instanser, der omtales i stk. 8, for at få tilladelse til, begrundet med særlige omstændigheder i forbindelse med ansøgerens sag, at opholde sig midlertidigt på en medlemsstats område, hvis denne stats lovgivning tillader en undtagelse fra dette generelle princip.
Med hensyn til de asylansøgninger, som tydeligvis er ubegrundede, så henviser jeg til beslutningens stk. 19, der slår fast, at medlemsstaterne, idet de fraviger det i stk. 8 nævnte princip, kan udelukke muligheden for at appellere et afslag, hvis man i stedet for denne procedure har en uafhængig instans, som er adskilt fra den myndighed, der behandler ansøgningen, og som på forhånd har bekræftet denne afgørelse.
Ifølge stk. 21 kan medlemsstaterne dernæst, jeg citerer, "i enkelte tilfælde tage højde for nogle undtagelser fra det princip, der er anført i stk. 17 ". De skal dog i det mindste kunne garantere, at afgørelsen om ansøgningen vil blive truffet på et højt niveau, og at der inden afgørelsens fuldbyrdelse træffes nogle tilstrækkelige yderligere foranstaltninger, såsom at en anden central myndighed, der har det nødvendige kendskab til og erfaring med asylog flygtningeret, vurderer sagen på samme måde, så afgørelsens rigtighed bekræftes.
Med hensyn til de asylansøgninger, der bliver indgivet ved grænsen, vil jeg afslutningsvis gerne henvise til beslutningens stk. 23 og 24. Disse sikrer for det første, at enhver ansøger, der ankommer ved grænsen, har mulighed for at indgive en asylansøgning; for det andet, at hvis der anvendes en særlig procedure, der har til formål inden afgørelsen om indrejsen at undersøge, om ansøgningen klart er ubegrundet, så kan der ikke træffes nogen afvisningsforanstaltninger under denne særlige procedure; og endelig, at hvis indrejsen nægtes, og hvis man fraviger det generelle princip om appellens opsættende virkning, så skal det sikres, at afgørelsen om afslaget på indrejse vil blive truffet af et ministerium eller af en lignende central myndighed, og at der er tilstrækkelige yderligere beskyttelsesforanstaltninger, såsom den forudgående undersøgelse af en anden central myndighed, der sikrer afgørelsens rigtighed.

Ahlqvist
Jeg takker formanden for Ministerrådet for svaret. Schengen-samarbejdet indebærer en mere restriktiv asylpolitik for Sveriges vedkommende, det vil sige, at stadig flere ansøgere vil få et negativt svar og blive afvist. Når chancerne bliver mindre for, at en asylansøger skal blive bevilget asyl, må der virkelig ikke være mangler i retssikkerheden for ham eller hende. Derfor er det vigtigt, at vi da virkelig garanterer visse grundlæggende rettigheder. Der skal altså findes garantier for ret til at appellere.
Jeg er meget taknemmelig for det juridiske svar, jeg fik af ministeren. Jeg vil, når jeg får svaret skriftligt, gå det igennem igen og vender tilbage, hvis jeg føler, at svaret bør udvikles.

Wohlfart
Faktisk er der intet til hinder for, at jeg skriftligt giver det ærede parlamentsmedlem nogle supplerende oplysninger. Jeg vil blot tilføje et par ord, eftersom man nævnte Schengen.
Jeg var selv blandt underskriverne af konventionen om anvendelse. Jeg kan forsikre Dem for, at der da var tale om en ret vanskelig og smertefuld opgave. Men jeg kan ligeledes fortælle Dem dette: Selvom selve princippet om det første modtagerland, der faktisk har til opgave at undersøge, om man kan give asylret, i princippet skal anvendes, så kan det andet land, som ansøgeren om politisk asyl henvender sig til, af humanitære årsager dog også altid give vedkommende denne asylret. Reglerne er ikke så restriktive, som de ved første øjekast kan se ud til at være.

Formanden
Spørgsmål nr. 9 af Richard Howitt (H-0806/97):
Om: Børnearbejde i Vestafrika
Handel med børn er et udbredt og voksende fænomen i Vestafrika og nærmere bestemt i følgende lande: Benin, Togo, Nigeria, Niger, Burkina Faso og Gabon. Børnehandelen berører navnlig unge piger fra det sydøstlige Togo, der er meget efterspurgte som hushjælp i de forholdsvis velstående områder omkring Lagos i Nigeria og Libreville i Gabon, der begge er olieeksporterende lande. Desuden blev der sidste år opdaget en børnearbejdslejr i Lagos. De udtærede og fejlernærede børn i lejren var hovedsageligt fra Togo. Det anslås, at gennemsnitligt 30 børn bringes til Lagos hver anden måned af mellemmænd, som er på udkig efter børn i Benin og Togo.
Har Rådet kendskab til denne organiserede børnehandel i Vestafrika?
Hvad vil Rådet foretage for at denne tragiske situation til ophør?
Vil Rådet være rede til at rejse spørgsmålet om børnehandel over for de nigerianske og togolesiske regeringsmyndigheder?

Wohlfart
Rådet er ikke uvidende om, at børnehandel er en trist kendsgerning i en række lande, og desværre ikke kun i de lande, som det ærede parlamentsmedlem nævnte. Den 4. november anbefalede det politiske udvalg, at spørgsmålet om bortførelse af børn blev opført på dagsordenen for møderne om en politisk dialog med 27 berørte lande. Den 31. oktober blev syv mauretanske statsborgere anholdt i lufthavnen i Bamako i Mauretanien, da de forsøgte at gå om bord på et fly til De Forenede Arabiske Emirater med ni børn på under fem år. Den internationale bekæmpelse af børnehandel ledes af FN, der har udpeget en særlig ordfører for spørgsmålet om salg af børn.
Den Europæiske Union vil fortsætte med at arbejde for, at denne modbydelige praksis skal høre op, i samarbejde med de berørte regeringer og de ikke-statslige organisationer, der ligeledes er berørt af spørgsmålet. I den sammenhæng vil jeg ligeledes gerne gøre opmærksom på, at Den Europæiske Union hvert år deltager aktivt i udarbejdelsen af en udtalelse fra FN, der fordømmer børnearbejde og handel med børn, og at den anmoder medlemsstaterne om at gøre noget ved dette.
Endelig har Den Europæiske Union engageret sig i demokratiet og beskyttelsen af menneskerettighederne. Artikel 5 i den fjerde Lomé-konvention nævner således udtrykkeligt, at Den Europæiske Unions samarbejds- og udviklingspolitikker er nært forbundet med respekten for og retten til at nyde godt af de grundlæggende friheder og menneskerettigheder. Som underskrivere af Lomé IV har alle de lande, det ærede parlamentsmedlem nævnte, erklæret deres dybe respekt for menneskets værdighed og rettigheder. Den Europæiske Union forventer af alle underskriverne af Lomé-konventionen, at de opfylder deres forpligtelser.

Howitt
Tak for Deres svar. Arbejdslejren i Lagos, som jeg nævner i spørgsmålet, var faktisk kendt af de lokale som et slave- eller børnemarked. Personer, der søgte billig arbejdskraft, kom til lejren og udvalgte de ønskede børn. De fleste fortsatte som hjælp i huset eller på markedspladser eller som butiksassistenter, og nogle vaskede biler eller solgte billetter i minibusser. Derudover blev de udsat for fysisk mishandling i form af bank fra deres arbejdsgivere eller seksuel udnyttelse af de familier, der ansatte dem. En rapport fra Anti-Slavery International konkluderede, at 95 % af de børn, der blev ansat som hjælp i huset, var piger.
På baggrund af disse nøgne kendsgerninger er jeg i tvivl om, hvorvidt rådsformandens svar, som jeg grundlæggende er enig i, er tilstrækkeligt. Hvilke resultater forventer De af den politiske dialog den 4. november, som jeg har beskrevet?
Vi har ganske vist artikel 5 i Lomé-konventionen, men hvad vil De gøre specifikt for at føre denne dialog ud i livet i forbindelse med de lande, jeg har henvist til i spørgsmålet? Hvad mere kan Europa gøre?

Wohlfart
Først vil jeg gerne sige, at Den Europæiske Union ville have interesse i at lade fru Mary Robinson, som er den nye højkommissær for menneskerettighederne, tage sig af disse meget vanskelige sager. Jeg tror, at hun har den nødvendige myndighed, der skal til for at FN vil blive hørt og for at minde de lande, der har skrevet under på de forskellige internationale konventioner om menneskerettigheder, om deres ansvar, som jeg vil kalde elementært.
I øvrigt er det med hensyn til de lande, der har skrevet under på Lomé-konventionen, på den ene side absolut nødvendigt, at Den Europæiske Union som sådan gør kraftigt opmærksom på disse kendsgerninger, og at den siger det højt og tydeligt til de berørte stater, der har skrevet under på Lomé-konventionen. På den anden side mener jeg personligt, at dette risikerer at være utilstrækkeligt.
Under Rådets møde om udvikling, som vil blive afholdt på fredag otte dage i Bruxelles, vil jeg dog i forbindelse med spørgsmålene om situationen for menneskene i de store søers område tage mig den frihed at tilføre vores debat et ekstra punkt om det børnearbejde, som De lige har beskrevet med nogle ord, der gør os meget triste. Det vil så være Kommissionens opgave at foretage yderligere undersøgelser og efterforskning i nært samarbejde med fru Robinsons tjenestegrene og med de ikke-statslige organisationer, som er kvalificerede på dette område, med henblik på i løbet af kort tid at kunne forelægge de passende foranstaltninger for Rådet, der efter min mening er nødvendige.

Formanden
Hr. Howitt beder om ordet for et indlæg i forretningsordenen.

Howitt
Jeg ønsker bare kort at takke rådsformanden for svaret, der efter min opfattelse var meget positivt.

Formanden
Ja, jeg har også følt det, De siger, så meget, at jeg har takket Dem flere gange, fordi jeg tror, at vi alle er blevet påvirket stærkt af Deres svar. Derfor endnu en gang mange tak, hr. Wohlfart.
Spørgsmål nr. 10 af Anna Karamanou (H-0809/97):
Om: Rådets henstilling af 2. december 1996 om ligelig deltagelse af mænd og kvinder i beslutningsprocessen
Den 2. december 1996 vedtog Rådet, idet det anerkendte det demokratiske underskud med hensyn til, hvordan kvinder er repræsenteret, en henstilling til medlemsstaterne for at sikre deltagelse på lige fod for kvinder og mænd i beslutningstagningen. I denne henstilling opfordres hver medlemsstat til at vedtage en integreret strategi og træffe samtlige nødvendige lovgivningsmæssige, administrative og andre foranstaltninger med henblik på at fremme kvindernes muligheder for at deltage på alle niveauer. Nu, da der er gået næsten et år efter, at denne afgørelse blev truffet, bedes Rådet besvare følgende:
Hvilke konkrete foranstaltninger er truffet og hvilke programmer er indledt i EU-medlemsstaterne for at opnå lige deltagelse af de to køn i beslutningstagningen?
Hvilke skridt er der taget, og hvilke bestræbelser er der gjort på at bevidstgøre offentligheden og de forskellige offentlige og private organisationer om nødvendigheden af at lette kvinders adgang til Fællesskabets og de nationale politiske og beslutningstræffende organer?

Wohlfart
Som svar på dette spørgsmål vil jeg gerne sige, at Rådets henstilling, som går tilbage til den 2. december sidste år, og som drejer sig om den ligelige deltagelse af kvinder og mænd i beslutningsprocessen, fastlægger, at Kommissionen skal forelægge en rapport for både Parlamentet, Rådet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg, og at dette første gang skal ske tre år efter vedtagelsen af nævnte henstilling og herefter årligt, på grundlag af de oplysninger, som man får af medlemsstaterne.
Da henstillingen blev vedtaget sidste år, vil den første rapport derfor først blive udarbejdet tre år efter, nemlig i slutningen af 1999, og som følge heraf er Rådet ikke på nuværende tidspunkt i stand til at gøre status over de foranstaltninger og de programmer, som medlemsstaterne har iværksat, sådan som det ærede parlamentsmedlem bad Rådet om.

Karamanou
Hr. formand, jeg er udmærket godt bekendt med ordlyden af sidste punkt i henstillingen vedrørende Kommissionens forpligtelser. Men mit spørgsmål er rettet til Rådet, som jeg mente burde være i stand til at informere Europa-Parlamentet om denne henstillings modtagelse i medlemsstaterne og hvor langt man er nået med gennemførelsen af henstillingen. Jeg vil gerne spørge rådsformanden, om han er tilfreds med den måde, halvdelen af Europas befolkning er repræsenteret i de demokratiske institutioner og politiske beslutningscentre? Mener han, at vores demokrati fungerer korrekt, når kvinders ligeværdige og ligelige deltagelse i alle beslutningsprocesser de facto ikke er sikret?

Wohlfart
Jeg må begrænse min vurdering til Luxembourgs særlige tilfælde, for her kender jeg den virkning, som dette initiativ og denne henstilling fra Rådet fik den 10. december i år. Vores regering er bevidst om betydningen af det omtalte emne, eftersom vi i vores politiske prioriteter for to år siden under en ministeriel omrokering integrerede en begunstigelse af kvindens rolle i vores samfund i Luxembourg, idet vi oprettede et ministerium, der skal fremme kvinders indflydelse.
Med hensyn til de andre lande bliver den politiske bevidsthed i højere og højere grad vakt og skaber nogle fremskridt. Så sent som i sidste uge afsagde De Europæiske Fællesskabers Domstol en meget opmuntrende og positiv dom, som jeg tror går i den retning, det ærede parlamentsmedlem ønsker. Med hensyn til kvindernes rolle, så er jeg personligt overbevist om, at der her i denne kreds befinder sig mange meget dynamiske kvindelige parlamentarikere, som ikke kun i denne kreds er talskvinder for en begunstigelse af kvindens rolle, men ligeledes i deres medlemsland.

Formanden
Da den tid, der er afsat til spørgetid til Rådet, er udløbet, vil spørgsmål nr. 11 til 23 blive besvaret skriftligt.
Mine damer og herrer, jeg kan ikke afslutte denne session uden endnu en gang at takke hr. Wohlfart, fordi han har været så venlig at tilpasse sig de ændringer i tidsplanen, som i to på hinanden følgende måneder er opstået i dette Parlament. Og i dag takker jeg ham særligt, fordi jeg ved, at der er personlige omstændigheder, der i dag betinger hans tilstedeværelse. Derfor, hr. Wohlfart, mange tak. Merci beaucoup.
Hr. Posselt beder om ordet for et indlæg i forretningsordenen

Posselt
Hr. formand, det er ikke det sædvanlige problem med spørgetiden, jeg har nemlig noget helt konkret i dag. Vi har i nogen tid fået de skriftlige svar fra Rådet temmeligt sent. Men problemet ligger her i Parlamentet, for jeg tror, at de bliver rettidigt udarbejdet fra Rådets side. Jeg vil gerne anmode om, at vi får de skriftlige svar allerede i denne uge i Strasbourg.

Formanden
Hr. Posselt, jeg tager Deres bemærkning ad notam. Jeg vil tage mig af det, og rådføre mig med Parlamentets tjenester for at finde ud af, om det, De foreslår, er muligt.
(Mødet udsat kl. 20.15 og genoptaget kl. 21.00)

Handlingsplan for det indre marked
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0356/97) af von Wogau på vegne af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelsen fra Kommissionen til Det Europæiske Råd om en handlingsplan for det indre marked (CSE(97)0001 - C4-0286/97).

von Wogau
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil først gerne have lov til at give udtryk for min store glæde over, at kommissær Monti havde mulighed for at komme og deltage i debatten på trods af de vanskeligheder, som jeg godt kender. Som ordfører i Europa-Parlamentet i denne sag påskønner jeg det meget.
Med den handlingsplan for det indre marked, som blev fremlagt i Amsterdam, er det Kommissionens hensigt at forbedre det indre markeds funktion afgørende inden 1. januar 1999. Jeg hilser denne handlingsplan velkommen og anser den for at være et vigtigt skridt på vejen mod et europæisk hjemmemarked, et marked, som er kendetegnet ved fælles ydre og åbne indre grænser. Undskyld terminologien - kommissæren ville måske bruge udtrykket single market - men jeg mener, at det først og fremmest er indholdet af det, vi taler om, der er det afgørende.
Vejen til dette europæiske hjemmemarked er delt op i tre trin. Det første trin var oprettelsen af Toldunionen i 1968, som var kendetegnet ved den fælles ydre toldsats. Det andet trin begyndte med etableringen af det indre marked i 1993. Gennemførelsen af det indre marked pr. 1. januar 1993 var først og fremmest afskaffelsen af kontrollen med varer og i vid udstrækning også personer ved Den Europæiske Unions medlemslandes indre grænser. Det tredje og sidste trin er etableringen af et europæisk hjemmemarked. Det mål skal efter vores opfattelse være nået inden juli år 2002, hvor euro'en bliver det eneste lovlige betalingsmiddel i næsten alle medlemslandene i Den Europæiske Union. Det er det, vi stræber efter.
I dag findes der 15 nationale hjemmemarkeder inden for det indre marked. Det får jeg til stadighed bekræftet af firmaer, som arbejder i dette område. Der findes en hel række barrierer, der forhindrer, at de fire grundlæggende frihedsrettigheder virkelig kan realiseres. Først når vi har overvundet disse barrierer, kan vi tale om et ægte fælles europæisk marked.
Tillad mig at nævne nogle af de særligt vigtige opgaver, vi stadigvæk mangler at løse på denne vej. Én af dem er den endelige afskaffelse af paskontrollen mellem medlemslandene inden år 2000. Det er en afgørende forudsætning for at sikre den frie bevægelighed for personer. Jeg ved, at det i hvert fald i nogle medlemslande ikke er nogen nem politisk beslutning. Hvad angår skatte- og afgiftsområdet, står vi over for nogle særlige problemer. Jeg anser det først og fremmest for at være afgørende, at der findes en bedre ligevægt mellem skatten på arbejde og skatten på kapital, energi og forbrug.
Der er ingen tvivl om, at skatten på arbejde er for hård, med alle de negative følger, det har for arbejdsmarkedet. En yderligere opgave er omstillingen fra den nuværende overgangsordning, som udviser mange mangler, til en definitiv momsordning, som skal være baseret på oprindelseslandsprincippet. Jeg er helt fortrøstningsfuld med hensyn til, at den linie, som Europa-Parlamentet har lagt på det område, f.eks. i betænkning af Randzio-Plath, også vil blive fortsat ved denne lejlighed.
Ud over skatter og afgifter er det hovedsageligt det at fremme de små og mellemstore virksomheder, som er et vigtigt instrument til bekæmpelse af arbejdsløsheden. De skal have særlig megen opmærksomhed, så de kan yde deres bidrag til jobskabelsen. En velfungerende infrastruktur på områderne trafik, telekommunikation og energi er et grundkrav til det europæiske hjemmemarked. Til vores krav på trafikområdet hører oprettelsen af et europæisk agentur for flysikkerhed og indgåelsen af en ny Eurocontrol-konvention. På telekommunikationsområdet skal satellitkommunikationen være et centralt punkt, og jeg er af den opfattelse, at vi her i Europa-Parlamentet også skal tage konsekvenserne på budgetområdet.
Desuden bør det overvejes at oprette en europæisk styrelse for telekommunikation, hvilket er et krav, som igen og igen fremsættes af Økonomiudvalget og af Europa-Parlamentet, men kun tøvende accepteres af medlemslandene.
Et vigtigt instrument i industripolitikken er gennem standardisering at fjerne tekniske handelshindringer, som stadigvæk er en hindring for den frie bevægelighed for varer. Proceduren med henvisning til tekniske normer skal derfor bruges konsekvent og standardiseringsprocedurerne skal strammes op og forbedres. Også den eksisterende retlige ramme skal forbedres og forenkles. Vedtagelsen af en statut for europæiske aktieselskaber er en af de vigtigste opgaver i den forbindelse. En effektiv beskyttelse af den intellektuelle ejendomsret er af afgørende betydning for de europæiske virksomheders konkurrenceevne. Netop inden for bioteknologien er der et stort behov for det. Herudover er brugs- og smagsmønstre et centralt område af vores arbejde. På miljøområdet er ét af vores krav oprettelsen af et europæisk agentur til godkendelse af tilsætningsstoffer til levnedsmidler og af agrokemikalier, som kan sammenlignes med det, vi har fået på lægemiddelområdet med London-agenturet.
Hvad angår hjemmemarkedet, så er en fælles valuta et grundelement i dette. Den er imidlertid ikke emnet for denne betænkning. Overgangen til en fælles valuta kræver dog samtidig en fælles økonomisk politik, som bør være udformet i overensstemmelse med grundprincippet for enhver social og økologisk markedsøkonomi.
Frem til år 2000 har vi stadigvæk mange opgaver, der skal løses. Kommissionens handlingsplan er i den forbindelse et vigtigt, men langt fra tilstrækkeligt skridt. Men jeg er optimistisk med hensyn til, at vi i de kommende år kan virkeliggøre det europæiske hjemmemarked med fælles ydre grænser og åbne indre grænser og en fælles valuta.

Florio
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Retsudvalget har behandlet denne betænkning og har afgivet en meget positiv udtalelse om det arbejde, der er udført såvel af udvalget som af ordføreren, som jeg vil komplimentere. Jeg vil også gerne fremlægge nogle kritiske bemærkninger - naturligvis konstruktivt kritiske - som jeg hurtigt vil gå over til.
For eksempel har udvalget med tilfredshed konstateret, hvorledes Kommissionen agter at sætte fart i undersøgelserne af overtrædelserne af fællesskabsreglerne, og i den forbindelse håber det, at det ikke vil ske igen, det som desværre er sket flere gange tidligere, nemlig at anmeldelserne bliver behandlet med så stor forsinkelse, eller at der direkte ikke reageres på dem. Det gentager i øvrigt den anmodning, som allerede blev rettet til Kommissionen den 11. december sidste år i forbindelse med forslaget til beslutning om Kommissionens arbejdsprogram for 1997, om at vedtage en beslutning, hvor Kommissionen forpligter sig til at gå til Domstolen, så der udløses økonomiske sanktioner, hvis en medlemsstat ikke inden for fristen på et år har taget de foranstaltninger, som vedrører gennemførelsen af en dom ved Domstolen, især i de sektorer, som direkte vedrører det indre marked og miljøet.
Retsudvalget anmoder også Kommissionen samt Rådet og medlemsstaterne om én gang for alle i overensstemmelse med bestemmelserne i Traktaten, at fjerne grænsekontrollerne, som fortsætter med at hindre personers frie bevægelighed, og endvidere at styrke alle de foranstaltninger, som tillader et større antal europæiske borgere at benytte sig af den frie bevægelighed.
Det fremhævede endvidere det generelle præg i aktionerne vedrørende målsætning 4, specielt aktionen "Beskyttelse af forbrugernes rettigheder, sundheden og miljøet« og aktionen "Etablering af en dialog med borgerne«, og anmoder Kommissionen om at gå videre med hensyn til et mere konkret forslag.
Endelig har det bekræftet, at målsætningen om en bedre beskyttelse af miljøet og en mere effektiv varetagelse af forbrugernes interesser nødvendiggør en mere markant aktion på fællesskabsniveau i overensstemmelse med udtalelsen fra Retsudvalget om meddelelsen fra Kommissionen vedrørende virkningen og effektiviteten af det indre marked.
Med disse bemærkninger udtrykker Retsudvalget - vil jeg så sige - alligevel en positiv holdning til denne handlingsplan for det indre marked. Og jeg vil derfor komplimentere såvel hr. Monti som ordføreren, hr. von Wogau.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, hr. kommissær, kolleger, som ordfører for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi vil jeg gerne rose ordføreren hr. Wogau. Det indre marked, kolleger, er stadig ikke realiseret på alle punkter, og det koster hvert år europæiske virksomheder mange penge. Især manglen på et indre marked for energi, hvor virksomheders og forbrugeres ret til frit at vælge på gas- og el-området, er en vigtig hindring. Liberalisering af gasmarkedet bør således hurtigst muligt og i størst muligt omfang realiseres. En energiafgift bør omfatte hele Europa, ellers fører det igen til markedsforvridning.
Et andet punkt, som jeg som ordfører for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi ønsker at fremføre, er muligheden for fuldt ud at anvende innovation og nye teknologiske udviklinger. Det er ofte mindre virksomheder, som er fornyende og bliver større og således sørger for mere beskæftigelse i Europa. Det er jo formålet med topmødet. Men ikke kun realisering af markedet, men også harmonisering af lovgivning kan være et vigtigt krav på dette område. Manglen på for eksempel en europæisk patentlovgivning er først og fremmest for små virksomheder en hindring for at kunne udnytte alle de muligheder, som det indre marked giver. For mindre virksomheder har jo ikke ressourcer til at kunne melde alle deres nye udviklinger overalt.
Til slut vil jeg gerne pege på vigtigheden af et europæisk marked for informationstjenester. Den Europæiske Union kan kun fuldt ud profitere af udviklingen af den verdensomspændende handel med elektronik, når den er baseret på multilaterale i stedet for bilaterale aftaler. Men her har Unionen stadig nok at se til, også på det indre marked.

Langen
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har i dag som markedsøkonom den sjældne fornøjelse at fremlægge Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggenders udtalelse på vegne af den engagerede socialpolitiker Thomas Mann.
I oplægget til en forbedring af det indre marked fremhæver Kommissionen efter Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggenders opfattelse socialpolitikkens afgørende rolle ved udbygningen af et fremtidsorienteret økonomisk og socialt fællesskab. Jo mere entydigt de sociale aspekter bliver integreret herunder, desto mindre tvivl er der om, at den succesfulde markedsøkonomi rent faktisk kan føres igennem på europæisk plan.
Efter Udvalgets opfattelse må der gøres noget. For det første med hensyn til de forskellige skatte- og afgiftssystemer, som er en hindring for det økonomiske samkvem, og her er det ikke mindst vigtigt, at der kommer en løsning med hensyn til grænsegængerne i den grænseoverskridende trafik og med hensyn til dobbeltbeskatningen.
For det andet skal skattebyrden på produktionsfaktoren arbejde sænkes efter Udvalgets opfattelse og til gengæld skal der lægges skat på miljø-faktoren for at skabe beskæftigelsesfremmende aspekter.
For det tredje støtter Udvalget liberaliseringen af offentlige tjenesteydelser, men er af den opfattelse, at der skal opretholdes et minimum af universelle tjenester, og således, at den dermed forbundne nedskæring af stillinger afdæmpes gennem beskæftigelsespolitiske foranstaltninger.
For det fjerde har den europæiske økonomiske politik baseret på principperne om social og økologisk markedsøkonomi brug for, at de kvalificerede beskyttelsesstandarder, som er opstået igennem årtier, og som skal videreudvikles på europæisk plan, bliver bevaret.
For det femte er arbejdsformidlingsnetværk på europæisk plan og aftaler om anerkendelse af studier og kvalifikationsbeviser og en øget tilskyndelse til at samle erhvervserfaring inden for Europa efter Udvalgets mening vigtige elementer for det indre marked. Det er efter Udvalgets opfattelse den eneste måde, hvorpå det kan lykkes at få arbejdstagerne til virkelig at støtte det indre marked, det europæiske hjemmemarked, som von Wogau formulerer det, og jeg tror, at det er vigtigt, ud over at fremme selvstændig virksomhed, for at det indre marked virkelig kan komme til at fungere.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, jeg takker Carl von Wogau for en afbalanceret betænkning, som særdeles bredt behandler spørgsmålene vedrørende det indre marked på en analytisk måde. Også Kommissionen skal have en tak, for formålet med at forenkle reglementet for det indre marked med hensyntagen til befolkningens fordele stillet af Kommissionen fortjener en hyldest.
For den enkele medborger er de to største mangler ved funktionen af det indre marked spredning af kriminaliteten og mangel på oplysning om de talrige muligheder, som den fri bevægelighed byder på. Det indre marked fungerer kun, hvis befolkningen ikke føler sig usikker og oplever, at deres levemuligheder forringes efter åbning af grænserne. Funktionsforstyrrelser i Det Indre Marked, specielt de som skyldes kriminaliteten, kan ikke løses af enkelte aktivister. Der er brug for et told- og politisamarbejde, hvorved Europol er et udmærket redskab, samt mere effektiv udnyttelse af højteknologien for at formidle realtidskommunikation mellem myndighederne.
Da overvågningen af Unionens indre grænser fjernes, bliver der fokuseret mere på de fælles overvågningsstandarder ved ydergrænserne. Mens jeg forberedte min udtalelse om betænkningen om Det Indre Marked for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender lagde jeg specielt vægt på betydningen af teknologianvendelsen for overvågning og kommunikation som en såkaldt usynlig overvågning for at realisere Det Indre Marked.
Jeg tager spørgsmålet om teknologiudnyttelsen op også fra den enkelte medborgers synspunkt. F.eks. kan liste over ledige stillinger offentliggjort på Internettet øge bevægligheden af den uddannede arbejdskraft i unionsområdet. En større bevægelighed vil være en stor fordel også for den europæiske forskning og innovation. Beslutningsprocesserne på Unionens institutter bør også i højere grad åbnes for befolkningen via datanet.

Metten
Hr. formand, jeg vil begrænse mig til skatteelementerne i hr. Wogaus betænkning. Umiddelbart før beskæftigelsestopmødet vil jeg pege på, hvad der efter min mening kan være et vigtigt bidrag på skatteområdet til at omlægge skattetrykket fra arbejde til andre faktorer, herunder først og fremmest kapital og energi.
Hvad det angår er intentionerne naturligvis ikke nye. De er allerede omtalt i Delors-hvidbogen. Der er kun et element i hvidbogen, som egentlig nu bør skænkes større opmærksomhed. Men til trods for Delors-hvidbogens intention kan vi i praksis konstatere, at der ikke finder en omlægning sted af skattetrykket fra arbejde til andre faktorer, men faktisk det modsatte. En udvikling, som allerede er påbegyndt i 1985, og som vi kan konstatere stadigvæk fortsætter.
Men hvordan kan vi vende denne udvikling? Jeg tror, at den eneste mulighed er at arbejde hen imod en vis harmonisering af det område, som er mest bevægeligt, nemlig kapitalområdet. Kapitalen er den vanskeligste at beskatte, fordi den er bevægelig. Når det er sådan, kan regeringerne til syvende og sidst ikke gøre andet end at beskatte den mindst bevægelige faktor, nemlig arbejde. Begrænsningen af kapitalens bevægelighed er egentlig kun mulig på fælles basis og gennem en vis harmonisering.
Kommissionen har givet en tilskyndelse hertil ved den foreslåede adfærdskodeks. Efter min mening vil det være et første skridt i den rigtige retning. Kommissionen er pragmatisk ved at starte med rentebeskatning også af ikkeherboende. Derudover er det især vigtigt at tage fat på to elementer fra Ruding-betænkningen, som nu har foreligget i efterhånden mange år, nemlig for det første harmoniseringen af skattegrundlaget for virksomhedsbeskatningen og for det andet en fælles minimumstakst for denne virksomhedsbeskatning.
Derudover er det naturligvis vigtigt at arbejde frem imod en forhøjelse af afgifterne på energi eller indførelse af afgifter på energikilder, som indtil nu slet ikke er belagt med afgifter. Kommissionens forslag i den retning bør, som angivet i betænkning af von Wogau, virkelig støttes. For mig er det egentlig ubegribeligt, at Parlamentet slet ikke har debatteret dette forslag, selvom det daterer fra maj i år. Med provenuet fra forhøjelsen af energiafgifterne og en effektivisering af skatten på kapital kunne især arbejdsomkostningerne for lavt lønnede og ufaglærte sænkes. Her er der virkeligt noget at hente.

Peijs
Hr. formand, ordføreren hr. Wogau, har forelagt en meget komplet beslutning, hvori han angiver, hvad der efter Parlamentets mening mangler at blive gennemført for at realisere det indre marked. Netop det faktum, at det indre marked stadig ikke fungerer godt nok, endnu ikke fungerer som et hjemmemarked, er en af de vigtigste grunde til, at det europæiske erhvervslivs konkurrenceevne halter bagefter og den alt for ringe økonomiske vækst i Europa. Naturligvis er det nødvendigt, at der sker noget på EU-plan. Mine kolleger har belyst alt dette. Men jeg vil også gerne henlede medlemsstaternes opmærksomhed på dette problem. Ofte er medlemsstaterne de skyldige, når det drejer sig om for sen, forkert og forskellig implementering af direktiver. Sommetider er der endog tale om overregulering, fordi medlemsstaterne kobler al slags ekstra national lovgivning sammen med EU-direktiverne.
Ud over nye nødvendige EU-regler skal Kommissionen koncentrere sig om forbedring af udførelsen, håndhævelsen og forenklingen af EU-regler. Kommissionen og medlemsstaterne bør blive enige om en ny tidsplan. Vi har behov for et nyt 1992. Jeg ved, at kommissæren sigter mod at være nået så langt i 1999, men jeg tror, at det dog er en slags illusionspolitik, når vi taler om skattepolitikken. Ikke desto mindre tror jeg, at vi skal fastsætte en realistisk dato. En ny udfordring, en ny gejst, det er hvad vi har brug for. Hvis ikke det lykkes at realisere det indre marked, udebliver også automatisk al videre integration. De nye medlemsstater vil i fremtiden ikke bare være medlem af et frit marked, de ønsker at være medlem af en stærk klub, som tilbyder kvalitet på alle områder. Det kan kun lade sig gøre, hvis medlemsstaterne holder sig til aftalerne, hvis Kommissionen tager sin opgave som vogter af traktaten alvorlig, også når det drejer sig om de store medlemsstater.
Hr. kommissær, lad mig nævne to områder. Jeg tænker for eksempel på markedet for offentlige udbud og forsikringsmarkedet, der endnu langt fra er europæiske markeder, men i høj grad nationale markeder. En sidste bemærkning. For tiden dannes der store koncentrationer på revisionsområdet, meget store revisionskontorer, som har hele den finansielle sektor under sig. Magtkoncentrationer og problemerne hermed er en af Kommissionens særlige opgaver. Hvad er kommissærens holdning hertil?

Watson
Hr. formand, jeg vil gerne takke Karl von Wogau for hans betænkning. Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe støtter hans konklusioner og føler, at han har foretaget en meget omfattende vurdering af problemerne i forbindelse med det indre marked og de udfordringer, vi står over for.
Min gruppe ønsker ikke at støtte forslag til beslutning nr. 8, som vi mener medfører skjult protektionisme.
Vi er naturligvis skuffede over udviklingen af det indre marked. Det er som om medlemsstaterne mangler den politiske vilje til at få det til at fungere tilfredsstillende. De har endog truffet foranstaltninger, der svækker det indre markeds acquis . Sommetider er det som om, at Kommissionen mangler tilstrækkeligt mod i kraft af sin rolle i forbindelse med varetagelsen af traktaterne til at forfølge sager, der vedrører manglende overholdelse, med tilstrækkelig ildhu.
Det indre marked er afgørende for fremgang. Vi ved fra undersøgelser, at før 1993 kostede overholdelse af toldkontrol de handlende omkring ECU 7, 5 milliarder om året - baseret på handelen for 1992, men udtrykt i kursen i dag. Dette svarer til 1 % af den samlede værdi af handel mellem medlemsstaterne på det pågældende tidspunkt. Vi ved, at ophævelsen af den rutinemæssige toldkontrol har reduceret omkostningerne med to tredjedele siden 1. januar 1993, og dette sparer de handlende for omkring ECU 5 milliarder om året. Overholdelse af den midlertidige momsordning og Intrastat-systemer er omkostningskrævende og vil koste de handlende omkring ECU 2, 3 milliarder om året. Der er opnået lignende besparelser på omkostningerne for fragtkørslen siden 1992, men ventetider ved grænserne koster stadig omkring ECU 50 millioner om året. Der kunne spares mange penge, hvis Kommissionen kunne presse medlemsstaterne til effektiv gennemførelse af det indre marked.
Medlemsstaterne har den største del af skylden. Lad mig nævne et eksempel fra Det Forenede Kongerige, som jeg repræsenterer: Jeg har i min valgkreds en pensionist, hr. Bill Smith. Bill Smith har netop tabt kampen for at forhindre, at 100 fine tyske cigarer går op i røg - ikke i hans dagligstue, men i et af Det Forenede Kongeriges toldvæsens forbrændingsanlæg. Britiske embedsmænd har erklæret, at cigarerne vil blive destrueret, fordi hr. Smith ikke vil betale GBP 90 i afgift.
Jeg tog sagen op, da disse cigarer blev konfiskeret. Toldvæsenet hævdede, at der skulle betales afgift, da cigarerne ikke var importeret personligt. Disse var faktisk bestilt gennem en tobakshandler i Tyskland, og der var betalt afgift på salgstidspunktet. Den britiske regering hævder, at der er tale om en fjernsalgstransaktion som sagen om manden i sort. Dette er ikke rigtigt. Der er enkelte paralleller, men kommissæren, der hjalp mig tidligere i forbindelse med denne sag, og mine egne anstrengelser har ikke været tilstrækkeligt til at overbevise de britiske toldmyndigheder om at handle retfærdigt. Europas befolkning får aldrig tiltro til det indre marked, medmindre denne slags problemer løses.

Theonas
Hr. formand, det er et ubetvivleligt faktum, at fra 1993 frem til topmødet i Amsterdam i juni i år er sket betydelige fremskridt i opbygningen af det indre marked. Dette er måske årsagen til, at Rådet og Kommissionen er blevet så opmuntret af deres politiske resultater, at de har udarbejdet en meget ambitiøs handlingsplan, der skal have til formål at fremskynde og fordybe det europæiske indre marked.
Samme filosofi præger den betænkning, vi nu forhandler, hvori ordføreren forklarer os, hvad der efter hans mening bør være de direkte og konkrete mål for handlingsplanen.
Det spørgsmål, som hverken Rådet, Kommissionen eller Økonomiudvalget stiller, er hvordan man kan begrunde det indre markeds virkninger for Unionens arbejdstagere og borgere i de mest perifert beliggende og svageste økonomier.
Hvis en sådan elementær forklaring blev søgt, før man vedtog en politik for intensivering af udviklingen på det indre marked, ville vi konstatere, at det indre marked og den økonomiske politik, der ledsager den, i høj grad er ansvarlig for den tragiske situation for de mere end 20 millioner arbejdsløse, de 21 millioner med deltidsbeskæftigelse, de 14 millioner europæiske borgere, der er beskæftiget under ansættelseskontrakter af begrænset varighed samt de mere end 10 millioner, der arbejder under forskellige former for atypiske beskæftigelsesforhold.
Det indre marked og Unionens ledsagepolitikker er ansvarlige for den næsten totale opløsning af den offentlige sektor i økonomien og for dannelsen af de kæmpemæssige konglomerater af private monopolkoncerner, der overtager de statslige monopolvirksomheder, den næsten totale afhændelse af luftfartssektoren til amerikanske luftfartsselskaber, den fuldstændige nedslidning af den europæiske skibsbygningsindustri, hvis produktionskapacitet i løbet af få år er blevet formindsket med 87 procent og nu har en verdensmarkedsandel, der er langt mindre end Sydkoreas.
Det indre marked og unionspolitikkerne er ansvarlige for den dramatiske forværring i de små og mellemstore virksomheders stilling, som kun i teorien støttes af Unionen og medlemsstaterne.
Det indre marked bærer sammen med den økonomiske og monetære politik og den stærkt monetaristiske politik ansvaret for den direkte og håndgribelige fare, der nu er for, at hele den europæiske sociale model bryder totalt sammen.
Til det spørgsmål, man derefter må stille, nemlig hvem det er, der har gavn af og betaler for det indre marked, er svaret ganske klart, hr. formand. Storkapitalen har gavn af det, arbejdstagerne betaler for det. Jeg er bange for, hr. formand, at den stædige fastholdelse af en intensivering af denne politik, forslagene om fremskyndelse af Den Økonomiske og Monetære Union, den strenge overholdelse af stabilitetsaftalen, overførsel af finansieringen af socialsikringsordningerne fra arbejde til miljø- og energiafgifter og opkrævning af moms i produktionslandet i endnu højere grad vil forværre det indre markeds negative virkninger og tvinge titusinder af borgere over i de arbejdsløses rækker.

Hautala
Hr. formand, vores gruppe har stået bag kommissær Monts bestræbelser for at skabe orden i Det Indre Marked, og vi støtter også hans bestræbelser i denne handlingsplan for Det indre Marked.
Jeg vil specielt nævne, at denne aktuelle kamp for at afskaffe duty free -ordningen, er særdeles vigtig. Den repræsenterer en sådan situation, hvor én branche får ECU to milliarder i støtte pr. år. Vi kan ikke tale om Det Indre Marked, hvis der findes et sådant forstyrrende element. Jeg håber, at vi også kan støtte kommissæren i, at det reelt ophører som planlagt.
Vi er også rimelig tilfredse med Kartl von Wogaus betænkning. Her står udtrykkelig en erkendelse af, at den europæiske finanspolitik bygger på princippet om den økologiske og socialistiske markedsøkonomi. Jeg tror, at Den Europæiske Union bør gå ud fra denne baggrund også på de globale arenaer.
Den liberale repræsentant Graham Watson sagde, at vores ændringsforslag nummer otte er skjult protektionisme. Jeg kan forsikre Dem for, at det er der ikke tale om. Vi vil bare fremhæve, at vi gerne vil have balance mellem varernes frie bevæglighed og beskyttende synspunkter vedrørende sundhed og sikkerhed. Jeg håber, at grupperne kan støtte dette forslag.
Nu, da topmødet om beskæftigelse holdes i weekenden, er det meget vigtigt, at tale om beskatning. I den henseende er betænkningen efter min mening særdeles afbalanceret. Der er sandelig foreslået en reducering af skattetrykket i arbejdet som et helt centralt formål til fremme af beskæftigelsen.
Til sidst vil jeg fremhæve det, som revisionsdomstolen meddelte i går, at den slet ikke er tilfreds med, hvordan de små og mellemstore virksomheder er blevet støttet. Tilskuddene er ikke gået til de rette formål. Vi bliver nødt til at lægge mærke til dette, da de små og mellemstore virksomheder helt rigtigt skal støttes i Det Indre Marked.

Castagnède
Hr. formand, kære kolleger, Kommissionens handlingsplan for det indre marked forbereder faktisk, som Deres ordfører hr. von Wogau så rammende udtrykker det, overgangen fra enhedsmarkedet til det indre marked. Da den er en udbyggende faktor for den europæiske konstruktion, godkender vores gruppe naturligvis handlingsplanen i sin helhed.
Vi vil dog gerne her understrege nødvendigheden af hurtigere udvikling på et af de områder, der behandles i handlingsplanen, nemlig skatteområdet. Der hersker faktisk den opfattelse, at dette store arbejdsområde, som man fortæller os vil blive indført i fremtiden, er længe om at komme i gang. Det er som om, at enstemmighedsreglen tynger dette mere end andre steder, og i en sådan grad, at det ikke blot begrænser den faktiske opnåelse af fremskridt for den europæiske konstruktion på området, men også selve planlægningen af de kommende etaper. Kommissionen foreslår således forskellige foranstaltninger, som alle fortjener at blive godkendt med henblik på at fjerne de skævvridninger, der er forbundet med beskatningen.
Men vi havde gerne set, at man i det mindste diskuterede den kendsgerning, at på tidspunktet for det indre markeds indførelse er forbindelserne mellem medlemsstaternes skattelovgivninger stadig underlagt en række komplekse bilaterale aftaler, som symbolsk repræsenterer en slags afvisning af selve idéen med det økonomiske fællesskab, idet aftalerne fastlægger en ulige skattebehandling af de grænseoverskridende investeringer.
Vi mener, at det ville være i overensstemmelse med målet for indførelsen af et ægte indre marked at erstatte sådanne bilaterale ordninger med et fælles system til fjernelsen af dobbeltbeskatningen af udvekslingerne mellem medlemsstaterne; et system, som enten bygger på en multilateral skatteaftale, eller endnu bedre på en egnet ordning efter fællesskabsretten. I begge tilfælde ville Kommissionen efter vores mening med fordel kunne overveje en sådan fælles indfaldsvinkel for fordelingen af beskatningsmyndigheden mellem medlemsstaterne, hvilket ville sikre en fuldstændig skatteneutralitet for de grænseoverskridende investeringer.
Kommissionen insisterer i øvrigt på nødvendigheden af at nå frem til et fælles momssystem, der bygger på oprindelsesprincippet. Man kan kun være enig i dette mål, men man må konstatere, at det ikke er nyt, og at henvisningen til fristen i 2002 i alt fald er en indrømmelse af, hvis ikke en fiasko, så en væsentlig forsinkelse i forhold til den oprindelige tidsplan. Vi kender årsagerne til en sådan forsinkelse, men vi beklager også, at fastsættelsen af en senere frist ikke er en lejlighed til også at bekræfte en stærkere ambition.
Alle kan være enige i, at en usikkerhed i fremtiden vil påvirke forholdene for den europæiske økonomiske styring, mens instrumentet med den fælles valuta principielt vil være rettet mod stabilitet, og mens de nationale budgetære instrumenter vil være under streng kontrol, og Fællesskabets budgetære instrument ikke altid vil være betydningsfuldt. Vi er for vores del overbevist om, at Unionen foruden det monetære instrument hurtigst muligt skal råde over instrumenter til en makroøkonomisk regulering; instrumenter, der med fordel kunne findes på skatteområdet.
For at sige det rent ud, så burde ambitionen bestå i at gøre momsen til et sandt fællesskabsanliggende, hvilket er muligt, lige så snart man har sikret anvendelsen af oprindelsesreglen og en harmonisering af satserne. Momsindtægterne skal naturligvis hovedsageligt fordeles mellem staterne på grundlag af de mekanismer, som man allerede har planlagt i forbindelse med den endelige ordning, men en særlig kompetence forbeholdt Unionen, selv en marginal kompetence med hensyn til fastsættelsen af niveauet for satserne, ville muliggøre iværksættelsen i hele Europa af de konjunkturreguleringer, som situationen kunne forlange.
Man vil så naturligvis påny skulle revidere traktaten, men man vil ligeledes skulle revidere den for at sikre det udvidede Europa midlerne til at kunne fungere, og vi mener ikke, at det er for sent at foreslå, at fremtidens Europa ikke bare er valutaens og markedets Europa, men også, i det mindste delvist, og ved hjælp af indførelsen af den første europæiske skat, et Europa med et fællesskab af medborgere, der forbindes af den samme beskatning, som de frivilligt er gået ind på.

Blokland
Hr. formand, stort set alle må være tilfreds med den omfattende handlingsplan for det indre marked. Den indeholder en lang række aktionspunkter. Noget for enhver. Programmet skal ses i sammenhæng med globaliseringen af økonomien, udvidelsen af Den Europæiske Union mod øst og bekæmpelsen af den høje arbejdsløshed. Alle disse udviklinger vil man imødegå med en række aktioner.
Forslagets styrke er samtidigt dets svaghed. Kommissionen påtager sig temmelig meget. En række diskutable punkter, såsom ensartede skatte- og afgiftsregler og ophævelse af alle former for grænsekontrol inden for Den Europæiske Union, kan ikke realiseres på kort sigt. Jeg plæderer for, at programmet først og fremmest retter sig mod det første aktionspunkt: forbedring af EU-reglerne, færre love, klare procedurer og en mere effektiv håndhævelse. Det har borgerne, virksomhederne og de offentlige instanser direkte fordel af. I betragtning af udvidelsen af Unionen og den globaliserede økonomi skal en lang række EU-regler kontrolleres. På den måde slår man to fluer med et smæk.
Jeg vil også sige noget om den langsomme måde, hvorpå normer og standarder for produkter og processer realiseres. Hvilke tanker gør Den Europæiske Kommission sig om at løse de organisatoriske problemer ved de private standardiseringsinstitutter?
For handlingsplanen gælder, at det er bedst at tage fat på en ting af gangen i stedet for at levere dårligt arbejde på mange punkter. Kollega von Wogau's oprindelige forslag til beslutning var meget kortfattet og udmærket, men er desværre af Økonomiudvalget blevet udvidet til en ønskeseddel, som selv ikke Julemanden kan opfylde. Det er beklageligt.

Lukas
Hr. formand, det er bydende nødvendigt, at de mange forskellige tilbageværende barrierer, som hindrer et velfungerende indre marked, hurtigt bliver fjernet. Ud fra det kan jeg give betænkningen af hr. Wogau min fulde støtte med hensyn til de fleste detaljer, dens grundfilosofi og også dens velfunderede begrundelse. Der bør, som det omtales i betænkningens punkt 11, lægges særlig vægt på, at små og mellemstore virksomheder kan deltage fuldt ud på det indre marked. Det må nemlig befrygtes, at dette indre marked af forskellige grunde foreløbig er en landvinding, som de store koncerner nyder mere gavn af end gennemsnittet.
Jeg kan dog ikke tilslutte mig den opfattelse, der gives udtryk for i punkt 12, som egentlig slet ikke hører hjemme i denne betænkning, men alligevel står i den, nemlig at den fælles valuta er en nødvendig bestanddel af EUhjemmemarkedet. Jeg tror, at der her er tale om ønsketænkning.
Når Den Monetære Union bliver etableret pr. 1.1.1999, vil der på mange områder, som er vældig godt beskrevet i denne betænkning, stadigvæk ikke være et indre marked, som kan gøre det ud for et hjemmemarked. Jeg tror snarere, at væsentlige elementer, som udgør et hjemmemarked, skal være gennemført inden starten på Den Monetære Union som en forudsætning for en stabil og sund monetær union, og at Den Monetære Union er kronen på det indre marked.
Med hensyn til fuldstændig gennemsigtighed og sammenlignelighed giver kombinationen af en fælles mønt og en ikke afsluttet gennemførelse af det indre marked anledning til bange anelser med hensyn til konkurrenceforvridning. Jeg tænker her i særdeleshed på skatte- og afgiftsområdet, standarderne og de sociale og økologiske rammebetingelser. Også, hvad angår viljen til koordination af de økonomiske politikker, må jeg indrømme, at jeg i visse tilfælde nærer ret store betænkeligheder. Disse spændinger kan blive så store, at euro'en, i stedet for at fremme integrationen, kan bidrage alvorligt til en politisk destabilisering.

Harrison
Hr. formand, Delors-programmet fra 1992 for det indre marked var en inspirerende faktor for hele Europa til at iværksætte idéen med at få Europas befolkning i arbejde igen. Kommissær Montis nylige analyse af markedet er bevis på, at det indre marked rent faktisk fungerer. Der er skabt op mod 900.000 nye arbejdspladser i Den Europæiske Union, fordi det europæiske indre marked fungerer. Dette er da en vældig god nyhed. Og nu kommer Kommissionen i sin handlingsplan med idéer til, hvordan vi kan komme op i »superligaen« for jobskabelse.
Det er ikke helt korrekt at sige, at Europas indre marked fortsat består af femten individuelt sideordnede hjemmemarkeder som fastsat i punkt (c) i von Wogaus betænkning. For hver dag, der går, bliver markedet en realitet. Jeg mener, at vi kan gøre meget for at fremskynde udviklingen og dermed skabe arbejdspladser.
I forbindelse med beskatning anmodes i betænkningen om lavere momssatser for arbejdsintensive små og mellemstore virksomheder. Der skal endvidere etableres adfærdskodekser til mindskelse af den grænseoverskridende skattekonkurrence. Eliminering af de frustrerende eksempler på dobbeltbeskatning af grænsearbejdere er en stor støtte for det ofte misforståede koncept om arbejdskraftens mobilitet. I forbindelse med etableringen af en tilfredsstillende infrastruktur for det indre marked er det nødvendigt for os at fremme den haltende gennemførelse af de transeuropæiske transport-, kommunikations- og energinet. Hurtig oprettelse af et europæisk flysikkerhedsagentur og indgåelse af en ny Eurocontrol-konvention er eksempler på, hvad der kan gøres for at få skyerne over Europas civilluftfart til at lette.
En styrkelse af den revolutionære grænseoverskridende investering i de transeuropæiske net vil være en sikring af princippet om et omfattende og universelt tjenestekoncept for Europas offentlige tjenester. Disse offentlige tjenester er naturligvis grundstenen, hvorpå industrien kan bygge, skabe, udvikles og blomstre. Selskabsret skal stadig være pan-europæisk. Hurtig vedtagelse af den europæiske virksomhedsstatut, som naturligvis involverer arbejdsstyrken, ville medvirke til opnåelsen af dette ønskemål. Det er endvidere yderst vigtigt at simplificere og klarlægge de lovgivningsmæssige rammer under forudsætning af, at sådanne beskæringer endnu bedre understreger de grundlæggende principper om styrkelse af de produktive sociale og miljømæssige rammer, inden for hvilke Europas virksomheder kan trives og blomstre.
Fremtidig lovgivning bør altid være forståelig og transparent, både hvad angår formål og virkning. Tilfredsstillende lovgivning frigør: Dårlig lovgivning hæmmer og begrænser. Medlemsstaterne bærer den største skyld i forbindelse med vedtagelse af utilstrækkelige love og manglende overvågning af dækkende og tilstrækkelige love. Sådanne nationale myndigheder, der stadig ikke kan fatte konceptet om det indre marked, skulle prøves efter kommissær Montis resultattavle for det indre marked. Lad os udpege og bebrejde de lande, som driver markedsstrømmen væk fra de naturlige kanaler ved at skabe hindringer.
Endvidere er dette marked til for befolkningen og ikke omvendt. Etableringen af et indre marked til fordel for hele befolkningen er et fremragende kapitel i handlingsplanen. Europas 120 millioner børn har behov for særlig beskyttelse, når den frie bevægelighed af personer, varer, kapital og tjenesteydelser strækker sig tværs over Europa, for børnene skal arve dette marked, som - skabt til hele befolkningens behov - skal føre et dynamisk, blomstrende Europa uden arbejdsløshed ind i det næste århundrede.
Jeg vil gerne lykønske hr. von Wogau med hans betænkning.

Fitzsimons
Hr. formand, det sidste punkt for gennemførelsen af det europæiske indre marked handler om indførelsen af en økonomisk og monetær union inden for Den Europæiske Union. Selvom Storbritannien ikke deltager i en fælles europæisk valuta i første omgang, er fordelene for Irland af en økonomisk og monetær union langt større end ulemperne.
Den største fordel for Irland ved en fælles europæisk valuta er udsigten til lavere renter. Hermed bliver Irland en mere attraktiv destination for udenlandsk direkte investering. I Irland har vi netop for nylig skabt 130.000 arbejdspladser ved vores deltagelse i denne europæiske aktivitet. En undersøgelse, der blev foretaget i Irland for nylig, konkluderede, at virkningen af EMU på turisme, detailhandel, landbrug, industri og finansielle tjenesteydelser var fantastisk. Undersøgelsen konkluderede endvidere, at Irlands deltagelse i EMU ville give en nettofordel for den irske økonomi i disse sektorer.
Som konklusion på mit indlæg vil jeg sige, at jeg ville have foretrukket, at Storbritannien tilsluttede sig EMU ved første lejlighed. På nuværende tidspunkt opfylder Irland imidlertid alle konvergenskriterierne i henhold til Maastrichttraktaten, fuld kvalifikation for EMU i forbindelse med inflation og generelt offentligt underskud osv. Den irske befolkning har intet at frygte ved deltagelse i euroen den 1. januar 1999.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, kolleger, jeg støtter også handlingsplanen for det indre marked og betænkning af von Wogau. Jeg vil benytte mit minut til, hr. kommissær, at fremføre et punkt, som jeg ved ligger os begge på sinde, og det er spørgsmålet om pensionerne og de supplerende pensioner i Europa.
For det første er der spørgsmålet om pensionsfondene, som ikke kan investere frit overalt i Europa, og efter min mening forholder det sig sådan, at der herved går et enormt jobskabende potentiale tabt, fordi restriktionerne for pensionsfondene og forsikringsselskaberne er for store. På den anden side er der spørgsmålet om at kunne tage pensionerne med, portabiliteten, som stadigvæk er et stort problem for grænsegængere, men som også er et problem for fleksibilisering af arbejdsmarkedet.
Hr. formand, hr. kommissær, jeg føler mig ikke overbevist om, at dette problem i anledning af Grønbogen bliver tilfredsstillende løst i Parlamentet, fordi vi stadig kan konstatere, at man især på den socialistiske fløj for tiden er bange for enhver liberalisering på dette punkt. Jeg mener, at det er Parlamentets opgave også på dette punkt at realisere det indre marked.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at hr. von Wogaus betænkning er interessant, vedrører mange niveauer af det indre marked og er forholdsvis moderat. Jeg vil dog gerne fremlægge følgende fire bemærkninger:
Min første bemærkning er, at det indre marked i lighed med den fælles mønt skal ses inden for rammerne af Den Europæiske Union, der må stræbe efter at gå frem med samme hastighed ad de veje, der ligger åbne for det. Når succes, hurtige bevægelser og flugt ind i fremtiden inden for det indre marked imidlertid kombineres med forsinkelser og lammelser i andre sektorer, som for eksempel den sociale sektor, vil det medføre, at Den Europæiske Union fører sig selv på vildspor eller lader sig fange i en fælde, og noget sådant ville især undergrave, som det ofte sker i det mindste i visse regioner i Den Europæiske Union, borgernes moral og deres støtte til det indre marked, som imidlertid netop er den første forudsætning, for at det kan gennemføres.
Den anden bemærkning er, at det indre marked muligvis generelt er gavnligt for Den Europæiske Union, men dog ikke er lige gavnligt for alle lande eller regioner, Hvis vi derfor planlægger et program til år 2002, er vi også nødt til at stå fast på ledsageprogrammet for samhørighed med og støtte til de mindre udviklede lande og regioner i Den Europæiske Union indtil år 2002 og ikke svække eller tage tilbageskridt i denne sektor.
Det tredje punkt, jeg gerne vil kommentere, er, at det indre marked betyder en ophævelse af de indre grænser, men en styrkelse af Den Europæiske Unions ydre grænser, selvom man nærmest har det indtryk, at de endnu ikke helt er kortlagt, når vi ser på forskellige problemer, der viser sig i i hvert fald den østlige del af vores område. Det indre marked skal derfor deles op, medens Den Europæiske Unions politiske problemer afventer en løsning.
Det fjerde og sidste punkt er beskatningsspørgsmålet. Jeg mener, at såvel en skattenedsættelse for arbejdstagerne som indførelse af miljøafgifter er meget vigtige spørgsmål

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vores ordfører hr. von Wogau har udarbejdet en glimrende betænkning om Unionens indre marked. Jeg vil lykønske ham med denne og personligt sige til ham, at jeg er meget enig i hans arbejde og i tankegangen for de store hovedmål, som han har fastlagt.
Ligesom ham mener jeg nemlig, at vi skal gøre, hvad vi kan, for i år 2002 at have et stort og sandt indre marked. Jeg mener også, at når først man har besluttet at skabe dette store marked, fører alt, hvad der vanskeliggør dette unødigt, til at man får samlet alle ulemperne ved grænsernes forsvinden uden at få fordelene herved. Derfor er det også efter min mening nødvendigt at harmonisere den direkte og den indirekte beskatning, beskatningen af formue samt beskatningen af arbejde.
Derfor er det også efter min mening bydende nødvendigt at sikre personernes frie bevægelighed, alt imens man sikrer sig fællesskabsmidler til bekæmpelsen af kriminalitet, smugleri, terrorisme og organiseret kriminalitet. Derfor er det også efter min mening nødvendigt at udvikle de store infrastrukturer for kommunikation og energi på tværs af vores Union, uden nogen udjævning fra neden og uden at ofre de offentlige tjenester dér, hvor sådanne eksisterer. Og derfor er det nødvendigt definitivt at løse de grænseproblemer, som stadig er alt for talrige, og som arbejdstagerne og alle grænseboere er meget utilfredse med i min region.
Afslutningsvis vil jeg sige, at selvom jeg er enig med ordføreren om indførelsen af det store europæiske hjemmemarked og af den fælles valuta, så lægger jeg vægt på, at de suppleres med et politisk Europa med solide institutioner, der tjener et socialt Europa; et Europa, der beslutsomt og af egen drift bekæmper arbejdsløsheden, ligegyldigheden og de spekulative virksomhedsflytninger, og som kæmper for en varig vækst og for de offentlige tjenesters solidaritet.
Uden disse nødvendige supplementer vil det europæiske hjemmemarked, som dog er påkrævet, ikke kunne frelse vores Europa fra hverken arbejdsløsheden eller fra de store bekymringer, som vores medborgere føler, tværtimod. Det ved alle, og det ved De også, hr. ordfører.

Porto
Hr. formand, jeg gratulerer også kommissæren med det initiativ, der er taget, og hr. von Wogau med betænkningen. Efter at næsten alt er blevet sagt, vil jeg gerne stille fem sammenfattende spørgsmål.
Det første er følgende: i dette tilfælde, til forskel fra, hvad der skete med fællesakten (det indre marked) er der ikke sat tal på, er der ikke kvantitative mål. Jeg vil gerne spørge kommissæren, om der ikke skal være en Cecchinibetænkning, fordi det altid er en motivation, at der findes kvantitative mål?
Det andet spørgsmål er, om der ikke skal ske en promovering i stil med den foregående, for jeg tror, at succesen for fællesakten og for det indre marked var den motivation, der var med dette marked. Vil det kunne lade sig gøre med et tilsvarende promoveringsinitiativ denne gang?
For det tredje ville jeg gerne spørge, om der ikke vil være anledning til alvorlig bekymring angående de ledsagende forholdsregler til den fælles mønt? Og her i særdeleshed, for at tage emner op, der allerede er blevet berørt, om der ikke skal lægges særlig vægt på en harmonisering af kapitalbeskatningen og især af indeståender i banker? Thi med den fælles mønt frygter jeg, at en hvilken som helst beskatningsforskel vil medføre forvridninger af markedet, der kan skade det mål, der skal nås.
For det fjerde, også angående skatteområdet: hr. von Wogau taler om nødvendigheden af at gøre slut på skatteparadiserne. Jeg er fuldstændig enig: det er umuligt at undgå konkurrenceforvridninger med skatteparadiser inden for selve EU. Jeg vil derfor spørge Kommissionen, om der vil komme initiativer til at gøre slut på skatteparadiserne, og hvilke det vil blive?
Endelig, med hensyn til energibeskatningen, vil jeg gerne, skønt jeg anerkender den gavnlige virkning, som den kan have, gøre opmærksom på det forhold, at det er en tilbagevirkende beskatning, at den beskatter de fattige mere end de rige og rammer transporten. Jeg spørger, om dette ikke er til skade for det indre marked, eftersom transport er afgørende for at bringe de forskellige områder i Europa nærmere sammen? Altså, hvordan man konkret kan forlige energibeskatningen, der belaster transporten så meget, med en tilnærmelse, der er nødvendig, med infrastrukturerne og alle de andre transportmidler?

Monti
Hr. formand, det er blevet bemærket her i aften, at det indre marked har behov for en nyt spring fremad. Jeg kan forsikre Dem - og mange af Dem er klar over det - at dette nye spring fremad er i gang. Et bevis på det er handlingsplanen, et konkret instrument, som til forskel fra Cecchini-planen ikke opstiller kvantitative mål for resultaterne, men mere pragmatisk, mere prægnant, tidsmæssige mål for iværksættelsen af instrumenterne til effektivt at virkeliggøre det indre marked - dette er den meget konkrete inspiration i handlingsplanen - et indre marked, der, som alle har understreget, er en vigtig forudsætning for vækst, for beskæftigelse og for Den Økonomiske og Monetære Unions gode funktion. Jeg er glad for at kunne konstatere, at ordføreren, hr. von Wogau, med hvem jeg glæder mig meget, anser handlingsplanen for et vigtigt skridt henimod målsætningen Heimatmarkt , som han sætter højt, som jeg sætter højt, og som vi alle søger at arbejde for.
Hr. formand, jeg vil gerne benytte mig af lejligheden med denne dialog om von Wogau-betænkningen til i aften også kort at opridse de skridt fremad, som er taget, og som Kommissionen også vil henvise til ved Det Europæiske Råd i næste måned. Som De ved, har handlingsplanen fire strategiske mål: det første af dem er den effektive gennemførelse af fællesskabsreglerne. Godt, det glæder mig at kunne fortælle Dem, at handlingsplanen viser sig at fungere: den indeholdt faktisk nogle frister, som for eksempel, at medlemsstaterne den 1. oktober - her er de konkrete mål - skulle give os en tidsplan for gennemførelsen af de direktiver, som endnu ikke er gennemført og en konkret angivelse af udpegede koordinationscentre, kontaktpunkter, tilsyneladende obskure ting, som imidlertid er afgørende for at få det indre marked til at fungere. Og størstedelen af medlemsstaterne har givet os deres tidsplan for gennemførelsen, og næsten alle har sendt os listen over disse koordinations- og kontaktcentre.
Nogle af Dem - hr. Watson og hr. Harrison - nævnte nødvendigheden af med en stadig større gennemsigtighed at påvirke medlemsstaterne til fuld respekt for de forpligtelser, de har påtaget sig. Det er betydningen af det internal market scoreboard , som i dag er offentliggjort for første gang: et instrument, der er omtalt i handlingsplanen, og som Deres betænkning - det er jeg taknemmelig for - støtter, et levende instrument, som findes fra i dag, og som vil blive fremlagt to gange om året. Jeg kan endvidere forsikre Dem om, at ikke alle vil bryde sig om det, for deri vises, stat for stat, ikke kun gennemførelsesprocenten, men for eksempel også den gennemsnitlige forsinkelse i måneder, når det gælder gennemførelsen af direktiverne, den gennemsnitlige forsinkelse i reaktioner på fastsættelse af frister eller på begrundede underretninger fra Kommissionen og så videre. Det er således virkelig en meget konkret karakterbog, der - det er jeg sikker på - vil lægge et betydeligt pres. Ved siden af dette er der også statistikken, land for land, over overtrædelsessager. Nogen har givet det øgenavnet - lidt overdrevet, tror jeg - scareboard , men alligevel tror jeg, at det kan have en vis effektivitet.
Da vi vil være ambitiøse i det konkrete, ikke ambitiøse i det store antal mål, har vi netop i går iværksat en anden virkeliggørelse af det indre marked: i går vedtog Kommissionen et forslag til forordning i henhold til artikel 235 i Traktaten, som, hvis det vedtages af Rådet - og jeg håber, at Parlamentet ikke vil undlade at give det sin støtte - vil stille et vigtigt og hurtigt redskab til Kommissionens rådighed, når det gælder de alvorlige hindringer for varers frie bevægelighed. Man vil gennemføre en mekanisme, der svarer til den, der gælder statsstøtte, det vil sige en beslutning, som gør det muligt for Kommissionen i løbet af få dage at sende en beslutning til medlemsstaterne i tilfælde af aktioner eller manglende aktioner, som indebærer hindringer for den fri bevægelighed, en beslutning, som vil være et officielt bevis, ved hjælp af hvilket de skadelidte ved de nationale domstole vil kunne få anerkendt retten til skadeserstatning hos den ansvarlige medlemsstat.
Jeg vil fatte mig i yderste korthed, hr. formand, med hensyn til den anden og de øvrige strategiske målsætninger. Den anden drejer sig om at fjerne de vigtigste forvridninger, og i den forbindelse har forskellige medlemmer - hr. Langen og hr. Metten med flere - understreget emnet beskatning. En citerede Delors-hvidbogen, som også for os stadig er til stor inspiration. Hvad er forskellen? Også her søger vi at etablere de konkrete instrumenter til at gennemføre denne politik. Det gjorde vi i marts i år med forslaget til direktiv om fællesskabsrammer for energibeskatning; det samme er vi i disse uger ved at gøre med pakken mod skadelig afgiftskonkurrence, og med denne logiske pakke håber vi for første gang i den europæiske integrations historie - men jeg ved endnu ikke, om det vil lykkes - at interessere forskellige stater i at gøre fremskridt og således overvinde den vigtigste vanskelighed, som skyldes enstemmighedsreglen.
Tro mig, det er meget let at opstille mål, men det er meget vanskeligt i en politisk sammenhæng, som De kender, at gennemføre dem: vi arbejder netop med instrumenterne til at gennemføre disse mål.
Et vigtigt mål er det fælles system for merværdiafgift, som flere af Dem har understreget. I den forbindelse, hvad angår ændringsforslag nr. 4 vedrørende momsregler, vil jeg gerne understrege betydningen af Randzio-Plathbetænkningen om dette emne, som blev vedtaget i maj 1997, og jeg håber, at Kommissionen kan betragte den som Parlamentets officielle holdning i sagen.
Jeg vil blandt andet understrege den holdning, som Revisionsretten stærkt har udtrykt netop i går, til det forhold, at så længe momssystemet bygger på princippet om bestemmelseslandet i stedet for oprindelseslandet, vil der være en alvorlig risiko for svindel. I en interviewundersøgelse foretaget hos virksomhederne, der også er offentliggjort i dag - der sker mange ting med hensyn til det indre marked i dag! - ser vi, at virksomhederne, især de små og mellemstore, i rangordningen af de hindringer, som de møder, med hensyn til at det indre marked skal fungere godt, sætter kompleksiteten af det nuværende momssystem på førstepladsen.
Jeg vil afslutningsvis om beskatning sige, hr. Theonas, hr. Castagnède, at også jeg er overbevist om, at hvis det lykkes os at give beskatningen i Europa en afgørende mulighed, vil vi kunne virkeliggøre en absolut nødvendig forudsætning for at få en europæisk, social model og en europæisk, økonomisk politik, som ikke kun er monetær.
Med hensyn til de sektorielle hindringer, som stiller sig i vejen for markedsintegrationen, vil jeg indskrænke mig til kort at sige, at takket være det luxembourgske formandskab går det temmelig godt fremad med tre af lovgivningsprioriteterne - gennemsigtighed i informationsvirksomhedernes tjenester, retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser og liberalisering af gasmarkedet; hvad angår statutten for det europæiske selskab, som nogle har erindret om, har Davignon-gruppen måske anvist en mulig vej til at genlancere sagen.
Endelig, at gennemføre et indre marked, der kan betjene alle borgerne: det er, som De ved, et emne, som jeg føler meget for, selvom jeg ikke er medlem af Parlamentet, og spørgsmål som muligheden for at overføre tillægspension, der blev understreget af fru Boogerd-Quaak, er vigtige. Kommissionen har netop for nogle uger siden udformet et direktivforslag for at gøre det muligt at overføre tillægspensioner. Det skal i øvrigt siges, at det ville være meningsløst ikke at have en høj mobilitet for arbejde netop på det tidspunkt, hvor den fælles valuta træder i kraft.
Dialogen med borgerne, hr. Florio, er per definition bestemt altid utilstrækkelig, men operationen Citizens first , der gennemføres med Parlamentets støtte, er måske det første store konkrete eksperiment: som De ved har mere end en million borgere allerede gennem telefonen og på Internet været i kontakt med denne operation.
Jeg vil slutte med at erindre om, at det indre marked udvider sig, og vi bør forberede det på udvidelsen. Fru Peijs, vi arbejder på, at det indre marked skal blive det første skridt i de central- og østeuropæiske landes tilnærmelse til Den Europæiske Union, og det må siges, at disse lande er i færd med at opnå betydelige fremskridt. Det er ikke rigtigt, hr. Alavanos, at vi ser bort fra spørgsmålet om Unionens ydre grænser i dag og i morgen: en stor del af den bistand, vi yder de central- og østeuropæiske lande, består netop i en styrkelse af deres toldvæsener.
Hr. formand, emnet er meget vigtigt og optager alle. Det er i øvrigt meget opmuntrende for Kommissionen og for mig personligt at høre, i hvor høj grad Europa-Parlamentet støtter og stimulerer vores arbejde på et område, hvor det må være rigtigt, at vi aldrig er helt tilfredse.

Peijs
Hr. formand, jeg havde stillet kommissæren endnu et spørgsmål om de gigantiske koncentrationer i revisionsbranchen. Der var én koncentration, som har fremkaldt en modkoncentration, med efter min mening meget alvorlige følger for det indre marked og monopoldannelse. Jeg er spændt på at høre kommissærens mening desangående .

Monti
Fru Peijs, det er også beviser på, at det indre marked fungerer: vi ville ikke se disse store koncentrationer, disse store offentlige udbud på revisionsområdet, på forsikringsområdet, hvis ikke virksomhederne oplevede fordelene ved det indre marked. Det er godt, at disse fænomener optræder, men samtidig bør de underkastes de strenge regler om konkurrencekontrol, regler, som Traktaten lige siden RomTraktaten har opstillet, regler som - det tror jeg alle ved - Europa-Kommissionen, som det er dens særlige opgave, søger at overvåge meget opmærksomt. .

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.

Byggevaredirektivet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0350/97) af Langen på vegne af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om rapport fra Kommissionen om byggevaredirektivet (KOM(96)0202 - C4-0636/96).

Langen
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det indre marked, som vi lige har haft en debat om, har siden 1987 hørt til grundelementerne i den europæiske integration. Det vil sige, at konkurrence og liberalisering går forud for harmonisering. Ikke desto mindre bliver den tekniske harmonisering ved med at være vigtig på mange områder. På byggeområdet er det blevet påbegyndt med byggevaredirektivet af 21. december 1988. I kraft af sit særligt brede anvendelsesområde dækker dette direktiv samtlige produkter, der markedsføres og sælges til permanent montering i byggeriet.
På grund af de høje transportomkostninger kan handelen med mange byggevarer og byggeprojekter i modsætning til situationen på andre industriområder og for andre varegrupper af praktiske og økonomiske årsager kun ske over korte og mellemlange afstande. Det er den væsentligste grund til, at der med hensyn til harmoniseringen af standarder og med hensyn til procedurer og lovbestemmelser for byggevarer og byggemetoder er gjort væsentlig færre fremskridt end for andre varer, hvor tekniske handelshindringer har hindret den fri bevægelighed. Med byggevaredirektivet tilsigtes det at fjerne hindringerne for den frie omsætning af byggevarer, som især skyldes forskellige standarder, forskellige procedurer for prøvning og overensstemmelseserklæring og forskellig national lovgivning for byggeri. I direktivet er der fastsat væsentlige krav til bygværker, men ikke til enkelte byggevarer, med hensyn til: stabilitet, brandsikring, hygiejne, sikkerhed ved anvendelsen, energibesparelser, beskyttelse mod støj, alle de ting, som er dokumenteret endnu en gang i Gruppen De Grønnes forslag. Det betyder, at medlemsstaterne ifølge dette direktiv kun kan tillade byggevarer af en sådan kvalitet, at direktivets væsentlige krav til bygværket kan opfyldes ved anvendelsen af varerne. Harmoniseringen inden for byggebranchen er nødvendig, da det på denne måde bliver muligt at lette den frie bevægelighed for udøvere af de liberale erhverv, håndværkere og entreprenører og derved at igangsætte projekter i andre medlemslande.
Som erfaringerne i Europa siden 1988 har vist, er udarbejdelsen af standarder for byggevarer en langvarig og vanskelig proces. Derfor er resultatet, facit, i dag ikke tilfredsstillende. Uden harmoniserede standarder og andre tekniske specifikationer er der imidlertid ikke fri bevægelighed for byggevarer. Vi drøftede netop det indre marked. Dette skader den europæiske byggebranches konkurrenceevne ganske betydeligt, ikke mindst når man tager i betragtning, at byggebranchen er langt den største industrielle økonomiske sektor i det europæiske erhvervsliv. Med en årlig omsætning på næsten ECU 700 milliarder tegner byggeriet sig for 10 % af BNP i Den Europæiske Union, og beskæftiger direkte 13 millioner og indirekte 14 millioner arbejdstagere således, at der altså i alt er 27 millioner mennesker, der er beskæftiget inden for byggebranchen i Europa. Det foregår alt sammen i mellemstore virksomheder, hvoraf der er 1, 8 millioner. 97 % af virksomhederne har mindre end 20 medarbejdere. Ansvaret for den langsommelige gennemførelse af byggevaredirektivet ligger ikke i første række hos Kommissionen, det vil jeg gerne have lov til at slå fast her, men hovedsageligt hos medlemslandene, der hidtil ikke har været tilstrækkeligt kompromisvillige og har villet gennemføre deres egne regler i en umådeholden grad. Frem til midten af 1997, altså 8 år efter direktivets vedtagelse, var det kun for 17 varegrupper lykkedes at få defineret kravene og få udformet standardiseringsmandater.
Medlemsstaternes blokeringspolitik i Byggeudvalget og deres manglende beredvillighed til at lade nationale regler efterprøve, er hovedårsagen til denne forsinkelse, hvilket efter min mening er særdeles kritisabelt.
Nu kræves der en indsats på tre områder, som nævnes i rapporten: For det første Kommissionen selv, som bør forpligte sig til hurtigst muligt, nemlig senest inden midten af 1998 at udforme alle standardiseringsmandater og afslutte dem. Det fremskridt, der her er blevet sat i gang via drøftelserne i Parlamentet, kan allerede ses, hr. kommissær!
For det andet medlemsstaterne, som for fremtiden ikke bør kræve en mangfoldighed af enkeltbestemmelser i gennemførelsesteksterne og langt om længe acceptere den gensidige anerkendelse.
Og for det tredje opfordres Den Europæiske Standardiseringsorganisation til at fremskynde sit arbejde. Kommissionen har forpligtet sig til at forbedre den praktiske gennemførelse af byggevaredirektivet og undlader derfor at foreslå en ændring af direktivet på nuværende tidspunkt. Jeg deler fuldt og helt Kommissionens holdning i så henseende. Det vil dog være nødvendigt ikke blot at følge med i udviklingen, men også at medvirke aktivt heri. Og, hvad det angår, er jeg sikker på, at vi får kommissærens aktive støtte.

Murphy
Hr. formand, det er med glæde, at jeg i aften kan hilse denne betænkning velkommen på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Hr. Langen har udarbejdet et fremragende dokument, og det glæder mig at skulle samarbejde med ham om dette.
Hvad vi grundlæggende gerne vil sige til alle, der er involveret i byggevaredirektivet, er, at vi har brug for fremskridt. Her har vi en af de vigtigste byggesten til vores indre marked, der simpelthen ikke fungerer tilfredsstillende. Det er ikke nødvendigvis Kommissionens skyld, men vi ønsker her i aften at gøre Kommissionen klart og tydeligt opmærksom på - og igen ved afstemningen i morgen - at Kommissionen har vores støtte til at give medlemsstaterne et skub i retning af udvikling, for det er simpelthen uacceptabelt, at dette direktiv har været gældende i snart 10 år, uden at man reelt har opnået noget.
Jeg anerkender, at det er et meget vanskeligt problem, og - efter at have fulgt SLIM-proceduren med byggevaredirektivet som et af de største pilotprojekter for SLIM - er det tydeligt, at der vil være vanskeligheder, for i SLIM-projektet var dette et af de områder, hvor det var vanskeligst at opnå fremskridt.
Vi må prøve at gøre en indsats. Et eksempel er en murstensvirksomhed i mit område, der producerer -ja, det kommer som en stor overraskelse - masser af mursten og ønsker at sælge disse frit i Europa, men som erfarer at i stedet for at skulle forstå ét bureaukrati og opfylde et sæt standarder skal virksomheden opfylde 13, 14, 15 forskellige sæt standarder, før denne kan sælge sit produkt. Ofte erfarer virksomheden, at den har et produkt, der er klar til markedsføring på et nyt marked, og så ændrer markedet sig, og der indføres en ny national standard. Jeg anerkender, at dette ikke er 100 % relevant for det, vi drøfter i dag, men jeg kan fortælle, at hvis den pågældende virksomhed havde haft mulighed for at eksportere frit inden for det indre marked, kunne virksomheden blive langt større og ansætte langt flere mennesker i min del af det industrielle West Midlands, og dette ville være vældig godt for vores lokale økonomi og for de mennesker, der arbejder for den pågældende virksomhed. Så der er virkelig incitament for at gøre noget.
Jeg er helt enig med hr. Langen om, at Kommissionens fuldførelse af standardiseringsmandaterne og ville være et betydningsfuldt fremskridt på dette område.
Dette er i virkeligheden en betænkning, som alle i Parlamentet kan støtte. Vi er her for at støtte og opmuntre Kommissionen til at håndtere medlemsstaternes regeringer, for det er i den sidste ende sådan, at opnår vi fremskridt, er vi også tættere på at gennemføre det indre marked, og den føromtalte handlingsplan vil være meget tættere på opfyldelse.

Peijs
Hr. formand, der er gået næsten 10 år inden vi nu virkelig forsøger på at implementere byggevaredirektivet. For præcist et år siden udkom SLIM-rapporten. Byggevaredirektivet blev ikke uden grund behandlet i denne rapport. Medlemsstaterne var indtil da ikke parate til at opgive deres eksisterende nationale lovgivning. I henhold til det kendte princip at den der fastsætter normen, har markedet, ville enhver medlemsstat ophøje sin egen norm til europæisk norm. SLIM-rapporten konkluderede, at direktivet godt kunne bruges, men at man nu måtte gøre alvor af at få udarbejdet harmoniserede europæiske normer, fordi de findes ikke.
Som det så ofte er tilfældet, skyldes forsinkelsen altså ikke Den Europæiske Union, men medlemsstaterne. På grund af det stigende pres er sagen siden da blevet fremskyndet. Det forventes, at alle opgaver, som er givet til CEN med henblik på harmoniseringen af de fyrre produktfamilier, vil være tilendebragt i midten af 1998. Det betyder desværre ikke, at erhvervslivet så præcist ved, hvor det står.
En række centrale spørgsmål er for eksempel stadig ubesvarede. For eksempel: bliver CE-markering obligatorisk i alle medlemsstaterne i Den Europæiske Union. Lande som Det Forenede Kongerige og Portugal tror, at de kan tillade sig at "opt-out«. På hvilken måde mener kommissæren, at markedsenheden kan håndhæves?
Et andet centralt spørgsmål, som erhverslivet med rette stiller, er: hvad er det vi skal harmonisere? At prøvemetoder skal harmoniseres er vel klart. Men hvad er den præcise værdi heraf? Bliver det også obligatorisk at prøveresultaterne fra et godkendt nederlandsk prøveinstitut skal accepteres i Tyskland. Vi ved jo alle, at det udgør en stor vanskelighed og en hindring for realiseringen af det indre marked. Harmonisering af grænseværdier vil kun delvist være muligt på grund af de regionale forskelle. "Please think of the difference in the climate between Lapland and Sicily«.
Efter min opfattelse er målet med harmoniseringen, at det indre marked også realiseres for byggevarer. Det betyder, at nationale prøveinstitutter og nationale krav og nationale prøvemetoder ikke mere må have monopol på at afgøre, om et produkt opfylder kravene. Det kan da godt være, at det gør ondt i medlemsstaterne, men, hr. kommissær, sig det nu for en gangs skyld klart i medlemsstaterne. Byggebranchen har krav på klarhed og enkelthed efter så mange år..

Hautala
Hr. formand, den grønne gruppe vil fremhæve, at byggematerialer har enorme miljøpåvirkninger, og derfor har vi fremsat en hel del ændringsforslag. Vi mener, at der er brug for kvalificerede risikovurderinger af alle nye materialer.
Vi har alle for nylig hørt om skandaler, som skyldes forholdsvis nye materialer, og samvirkningerne af dem kan meget vel blive katastrofale. Jeg tager nu kun et eksempel fra denne sal. En bygningsingeniør fortalte mig en gang, at bagved dette kønne træloft er der glasuld, stenuld. Det er faktisk ved at vise sig at være et meget usundt materiale, så vi har sandelig brug for europæiske standarder og ordentlige risikovurderinger. Vi skal eventuelt forbyde sådanne materialer, som er til gene for naturen og for menneskesundheden.
Et af vores ændringsforslag går ud på, at efter vores mening skal genbrug og udnyttelse af bygningsaffald også fremmes. Bygningsaffald er en meget stor del af alt affald.

Rübig
Jeg vil også gerne have lov til at stille mit spørgsmål straks, for jeg synes, det er for vigtigt til at blive udeladt. Når vi taler om standardisering, bør vi principielt overveje, hvilken ny udformning af standardiseringssystemet i Europa, vi i det hele taget stræber efter. Tiderne er blevet mere hektiske, og når man tager i betragtning, at EUROCODES blev overdraget til CEN i 1989, så har fremskridtet på dette område egentlig ikke været overvældende. Vi bør alle stille os selv spørgsmålet, om det ikke er muligt at fastlægge nye standarder på frivillig basis, og overveje, hvilke nye standardiseringsmuligheder der overhovedet er til rådighed for os her. Det er også bydende nødvendigt, at vi får CE-mærket, fordi der, som Langen allerede har sagt og som jeg er helt enig med ham i, er mange små og mellemstore virksomheder på dette område. Hvis vi skal overvinde grænserne, hvis vi skal fremme det offentlige indkøbssystem, har vi simpelthen brug for dette grundlag med hensyn til produktgodkendelse, mærkning, indkøb, hæftelse og forsikring.

Monti
Hr. formand, om denne betænkning kan jeg udtale mig ret kortfattet, ikke fordi emnet ikke fortjener, at man opholder sig ved det - det er tværtimod meget vigtigt for fuldførelsen af det indre marked - men fordi hr. Langens betænkning er yderst klar og udtømmende. Faktisk vil jeg gerne komplimentere ham ligeledes på Kommissionens vegne, også fordi betænkningens indhold bekræfter den analyse, Kommissionen har foretaget i denne sektor.
Tidligere var Kommissionen nået til den konklusion, at gennemførelsen af dette direktiv møder betydelige vanskeligheder på det praktiske plan. Betænkningen bekræfter Kommissionens vurdering, da den blandt andet indeholder en analyse, som vi er enige i, af det arbejde, som mangler at blive gennemført på området for standardisering af byggevarer. Kommissionen har som led i SLIM-projektet omhyggeligt undersøgt mulighederne for forbedring og forenkling. Efter det arbejde, der er gjort af alle de involverede parter, af Kommissionen i SLIMprojektet, som jeg netop nævnte, af medlemsstaterne og af standardiseringsorganerne, skrider udarbejdelsen af harmoniserede regler godt frem, og mærkbare resultater ventes i 1998. De forskellige punkter, som fru Peijs særligt nævnte, er Kommissionen opmærksom på: nogle punkter er vi allerede i gang med, andre står på Kommissionens program.
De tretten ændringsforslag, der er foreslået af gruppen De Grønne, kan sammenfattes som en indsats for at øge miljøbevidstheden på europæisk plan. Den holdning, som ligger bag dem, er bestemt positiv, men nogle af dem må betragtes fra en kritisk synsvinkel: for eksempel understreger ændringsforslag nr. 4 med rette kompleksiteten af standardiseringsproceduren og bekræfter, at den nødvendigvis må få konsekvenser. Idet man understreger denne kendsgerning, taler man i ændringsforslaget kun om miljø. Selvom det med sikkerhed er rigtigt, tager man ikke i betragtning, at standardiseringsprocessen vil have betragtelige konsekvenser også i mange andre sektorer foruden miljøet: socialpolitikken, den økonomiske politik, sikkerheden, konkurrencen. Derfor kan Kommissionen kun acceptere det forslag, der er indeholdt i dette ændringsforslag, hvis det tager de mulige virkninger på alle områderne i betragtning.
Med hensyn til ændringsforslag nr. 7 og nr. 9 vil jeg gerne henlede opmærksomheden på den omstændighed, at Kommissionen allerede fører en aktiv finansieringspolitik over for forbruger- og miljøforeninger for at gøre det muligt for dem at deltage i standardiseringsarbejdet. Disse ændringsforslag forekommer os derfor ikke formålstjenlige i denne sammenhæng, rent bortset fra at de ikke direkte vedrører direktivet om byggevarer, som er emnet for hr. Langens betænkning.
Som afslutning på mit indlæg, hr. formand, kan jeg sige, at Kommissionen kan acceptere de forslag, der er indeholdt i ændringsforslag nr. 1, 2, 12 og 13.

Rübig
Hr. kommissær, jeg ville bare gentage spørgsmålet: Er der overvejelser i retning af en ændring af standardiseringssystemet i Europa ?

Monti
Hr. Rübig, vil De venligst uddybe Deres spørgsmål lidt mere ?

Rübig
Inden for det indre marked, og her refererer jeg til von Wogaus redegørelse, har vi set de problemer, der opstår i og med, at standardiseringen i Europa egentlig slet ikke lever op til tidens krav. Fristerne er for lange, vi må simpelthen være opmærksomme på, at vores standardiseringssystemer arbejder mere markedsorienteret og med kortere frister. De nationale systemer yder for megen modstand. Vi har på europæisk plan brug for en ny koordination og en ny organisationsform. Mit spørgsmål går ud på, om man i Kommissionen overvejer at starte reformtiltag på dette område .

Monti
Dette emne er ikke blevet drøftet i det perspektiv, De nævner, hr. Rübig. Det forekommer mig at være et vigtigt emne og en god idé: jeg vil bestemt henlede den ansvarlige kommissær, hr. Bangemanns, opmærksomhed på dette. .

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen om denne betænkning finder sted i morgen kl. 12.

FISCALIS-programmet vedr. afgiftssystemerne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0344/97) af Secchi på vegne af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om et fællesskabshandlingsprogram til styrkelse af afgiftssystemet i det indre marked (FISCALIS-programmet) (KOM(97)0175 - C4-0222/97-97/0128(COD)).

Secchi
Hr. formand, idet De nævnte titlen på denne betænkning har De allerede delvist gjort rede for indholdet, eller snarere formålet med FISCALIS-programmet. Det handler især om uddannelsesaktiviteter, erfaringsudveksling, ajourføring af informationsmateriale med henblik på inden for det indirekte afgiftssystem og således især med hensyn til moms og andre afgifter at skabe et bedre kendskab, en bedre overensstemmelse og et fælles fodslag henimod harmoniseringen gennem former for koordinering mellem de nationale afgiftsadministrationer.
Formålet er naturligvis at få de forskellige systemer til at fungere bedre og spille bedre sammen ved hjælp af denne viden og således gøre det muligt for markedet at fungere på en mere tilfredsstillende måde og for afgiftssystemerne at skabe et provenu, der er mere afbalanceret og mere tilfredsstillende for staterne og derigennem yde et bidrag til kampen mod svindel og unddragelse. I den foregående debat hørte vi, hvordan for eksempel det eksisterende momssystem fra dette synspunkt er et af de mest bekymrende aspekter.
Den omstændighed, at man har opstillet disse mål, har også meget vigtige konsekvenser fra et beskæftigelsessynspunkt. I morgen, er det allerede blevet erindret, åbner det ekstraordinære topmøde i Luxembourg om beskæftigelsen: at kunne øge provenuet fra andre kilder vil alt andet lige kunne reducere beskatningen af arbejde og således fra dette synspunkt støtte beskæftigelsen.
Formålet med FISCALIS-programmet - nogle analogier har Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik understreget, for eksempel med det tidligere program "Told 2000« - er bedre at udnytte allerede eksisterende aktioner og at indføre nye for at forfølge de mål, som jeg kort nævnte i indledningen. Økonomiudvalget og Budgetudvalget, som har afgivet en udtalelse, påskønnede meget det, som Kommissionen har foreslået, og i samarbejde med den har de fundet, især Økonomiudvalget, at de ville foreslå nogle forbedringer eller ændringsforslag til den tekst, vi har fået forelagt, ændringsforslag, som jeg kort vil fremlægge for mine kolleger. Det foreslås for eksempel, at der skal være mulighed for at tilknytte akademiske eksperter, men også konsulenter og repræsentanter for skatteyderne, især fra de små og mellemstore virksomheder, i de seminaraktiviteter, som FISCALIS vil iværksætte.
Seminarerne er også fra et teknisk synspunkt blevet bedre defineret; man har beskæftiget sig med problemet med den sproglige forberedelse, som deltagerne nødvendigvis må have; udvekslingsbegrebet, stage , er blevet bedre afklaret; ikke mindst er der kommet nogle forslag, der på en måde udvider programmets rækkevidde, efter vores opfattelse på en positiv måde. Man har for eksempel foreslået, at de erfaringer, som deltagerne i disse uddannelsesaktiviteter får, også kan udnyttes af Europa-Kommissionen til at lære, hvorledes man yderligere kan forbedre sin aktion til fremme af en stadig tættere koordinering af afgiftssystemernes harmonisering.
Det er også blevet foreslået, at man støtter dannelsen af et permanent netværk mellem de nationale uddannelsesinstitutioner på området, så disse institutioner vænner sig til at udveksle erfaringer, at gennemføre aktiviteter i fællesskab og derved kommer til at kende hinanden bedre, så de kan operere bedre på et marked, der, som det tidligere blev sagt i en kommentar til von Wogau-betænkningen, mere og mere bliver et virkeligt indre marked for Unionen.
Programmet skulle træde i kraft den 1. januar 1998. I betragtning af den meget stramme tidsramme har Økonomiudvalget og dets ordfører allerede haft uformelle kontakter med Europa-Kommissionen og med repræsentanter for Rådet med henblik på at sikre en gensidig accept af de foreslåede ændringsforslag.
Fra vores side har vi søgt at vise så megen god vilje som muligt; vi håber, at det samme kommer til at gælde ikke kun Kommissionen, som er til stede her, men også Rådet. Økonomiudvalget har vedtaget femten ændringsforslag, som mere eller mindre er af den art, jeg har nævnt i min fremstilling. Endvidere vil jeg i morgen ved afstemningen stille tre mundtlige ændringsforslag, som er aftalt med Budgetudvalget: det første sigter på formelt at klargøre for eksempel de regler, som skal følges i tilfælde af brug af underentreprenører; det andet vedrører den omstændighed, at hvis de central- og østeuropæiske lande eller Cypern bliver inddraget, må bevillingen som følge deraf forøges; endelig understreger det sidste den kendsgerning, at da der er tale om et femårigt program, vedrører det såvel det budgetoverslag, der udløber i 1999, og det følgende, hvilket vi tager til efterretning.

Porto
Hr. formand, jeg mener, at FISCALIS-programmet og, i særdeleshed, alle de ændringer, som er foreslået af hr. Secchi, fortjener vores støtte.
Blandt disse vil jeg understrege dem, der sigter mod en udvidelse af de aktive og passive deltagere i de aktioner, der skal føres ud i livet. Således skal ændringsforslag 5 (til artikel 3, litra d) hilsen velkomment, idet »udveksling« ikke begrænses til en »anden administration«, men kan finde sted også på »en anden medlemsstats uddannelsesinstitution«; ligesom ændringsforslag 10 (til artikel 5, stk. 2), der tillader, at ud over embedsmænd også "andre eksperter på området som f.eks. akademikere, afgiftspligtige eller disses repræsentanter og rådgivere« kan deltage i de seminarer, der skal afholdes, således som det nu er blevet understreget.
På den anden side udvider man ligeledes aktionernes effektivitet, med en bedre udnyttelse af de eksisterende midler, sådan som det foreslås til artikel 6 (ændringsforslag 12), idet der ikke sker begrænsning til »en fælles kerne af uddannelsestiltag rettet mod embedsmændene«, med etableringen af »samarbejdsnetværk af nationale organisationer, uddannelsessteder eller skoler og embedsmænd med ansvar for uddannelsen«. Selvom det ikke fremgår af noget konkret ændringsforslag, ville jeg i øvrigt nære nogle forbehold, hvad angår forslaget i betragtning 10 (ændringsforslag 3) om skabelse af et »EF-akademi for embedsmænd i afgiftsadministrationerne«, idet jeg frygter, at en enhedsstruktur af denne type kan få det mulige og ønskværdige samarbejde på nationalt niveau til at træde mindre tydeligt frem.
I den foreliggende rammemodel forudses og tilskyndes der faktisk til udveksling af idéer, som omtalt i den nye betragtning 9 (også i ændringsforslag nr. 2), der kan medføre en forbedring af de gældende retlige instrumenter, ligesom den udvidelse af informationsudveksling, der, i betragtning 7, er begrænset til VIES (ændring 1).
Uddannelse af en stor kreds af økonomiske subjekter er i særlig grad nødvendig, når man, hvad angår VIES, bevæger sig hen imod beskatning i oprindelseslandet, med en formindsket medvirken fra den offentlige administration og til gengæld for en større ansvarliggørelse af borgerne.
Det drejer sig i øvrigt om en sund tendens i moderne skattelovgivning, med implikationer også for alle andre afgifter.

Watson
Hr. formand, jeg benyttede mig af Deres goodwill for at få taletid i en tidligere debat, så jeg skal fatte mig i korthed.
Dette er en fremragende betænkning. Den Liberale Gruppe støtter betænkningen, og vi støtter Budgetudvalgets brede vifte af ændringsforslag. Jeg vil især gerne omtale hr. Secchis ændringsforslag nr. 2, 3 og 10. Vi ved, at selvom det sjette direktiv har ét sæt regler, er der faktisk adskillige forskelle i praksis inden for Den Europæiske Union. Vi ved, at det foreslåede oprindelige system kræver meget tættere samarbejde og koordination mellem medlemsstaternes myndigheder.
Vi støtter Kommissionens forslag. Vi finder, at tidsrammen er meget optimistisk, og at fuld gennemførelse af arbejdsprogrammet kan tage længere tid. Men vi er fast besluttet på, at den forestående større ændring af det endelige system ikke må tilsløre behovet for reformer af det eksisterende overgangssystem, der så kan bringes frem i det nye endelige system.
Fortolkningen af det sjette direktiv af medlemsstater - ofte til fordel for deres nationale finansministerier - er intet mindre end en skandale, i hvert fald i Det Forenede Kongerige. Jeg har udgivet en folder med titlen: «Billion pound bungling: how the taxman stings British business and consumers«. Denne viser, at Storbritannien frafalder reglerne i forbindelse med afbetalingskontrakter, forbrugerkredit, moms på huse og sundhedssektoren samt problemerne i forbindelse med forskellige tærskler for momsregistrering for mindre virksomheder.
I denne folder opfordres til diskussion om indirekte beskatning. Denne opfordring er gentaget i hr. Secchis betænkning i aften og blev gentaget i fru Randzio-Plaths betænkning, hvortil kommissæren henviste tidligere. Kommissionen skal involvere udøvende og akademiske specialister til løsning af de nuværende problemer, uanset indførelsen af et nyt system.
Da jeg var ordfører for Økonomiudvalget, blev der afsat midler til dette i Den Europæiske Unions budget for næste år, og jeg håber, at Kommissionen vil lytte til vores opfordringer.

Blokland
Hr. formand, FISCALIS-programmet og betænkningen af kollega Secchi har min støtte. Medlemsstaterne og Unionen har interesse i en god informationsudveksling om bekæmpelse af svig. Muligheden for at associerede lande i Mellem-og Østeuropa kan deltage, er et positivt aspekt. Vægten skal ligge på de lande, som er seriøse tiltrædelseskandidater som Polen, Ungarn og Den Tjekkiske Republik.
Et punkt, som man kan kritisere, er det uklare forhold mellem betaling og nydelse. Kommissionen finansierer størsteparten af programmet. Det er klart, at det har den en vis interesse i. Men det er dog medlemsstaterne, som modtager størsteparten af de indirekte skatter og afgifter. Spørgsmålet er, om fordelene og ulemperne er ligeligt fordelt? Kan kommissær Monti sige noget mere herom?
Mere end halvdelen af det budgetterede beløb for programmet er bestemt til kommunikations- og informationsudvekslingssystemer. Studiekredse, udveksling af embedsmænd, vejledninger og håndbøger skal også anspore embedsmænd til at gøre brug af disse systemer. Men effektiviteten af indsatsen er vanskeligt at måle. Kan kommissæren love, at dette aspekt eksplicit bliver behandlet i evalueringsrapporten, og at det gøres klart, hvilke resultater, der er opnået?
Programmet er særligt rettet mod det nye momssystem. Selvom jeg ikke vil benægte, at det er klogt at være forberedt så godt som muligt herpå, vil jeg dog bemærke, at det kan vare lang tid, før det definitive system bliver indført. Medlemsstaterne er meget uenige om den måde, hvorpå "clearing« skal foregå. I øvrigt kræver omstillingen til princippet om oprindelsesland en betydelig indsats fra virksomheder, som netop nu er blevet vant til overgangssystemet. Det forekommer at være i strid med målsætningen om, at dette program skal medføre skattelettelser. Det forekommer mig at være bedre foreløbigt at rette programmet mod at forbedre det nuværende overgangssystem. Jeg vil gerne høre kommissærens mening herom.

Rübig
Effektivitet gennem uddannelse, sådan lyder mottoet for afgiftssystemet i det indre marked. Hvis det indre marked skal fungere, har vi brug for kvalificerede embedsmænd, som også giver de rigtige oplysninger. Det, det drejer sig om, er at opnå en forpligtelse med hensyn til de afgivne oplysninger og i sidste ende også et vist ansvar for oplysningerne. Vi ved, at der f.eks. er forskellige dobbeltbeskatningsprocesser, som skaber enorme problemer i Den Europæiske Union. Her kunne en god uddannelse af embedsmændene være et væsentligt grundlag for en uproblematisk funktion af det indre marked. Også embedsmændenes tilstrækkelige faglige viden på afgiftsområdet er i sidste ende et grundlag for en afgiftsharmonisering. Det er i særdeleshed uhyre vigtigt med en forbedring af sprogkundskaberne og de uddannelsesprogrammer, der findes på området, som f.eks. MATTHEUS, for at få en effektiv afgiftsadministration fremover.
Jeg tror, at vi fremover bør koncentrere os om, at de folk, der arbejder på dette område, også skal arbejde som rådgivere og at virksomhederne ikke blot betragtes som ofre, men som grundlaget for vores systems eksistens.

Monti
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg vil først og fremmest gerne udtrykke min store påskønnelse af det arbejde, Parlamentet har gjort med FISCALIS-programmet og især af det engagement, som Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og dets ordfører, hr. Secchi, har udvist. Jeg finder, at Parlamentets ændringsforslag, herunder dem, der er stillet mundtligt om budgetspørgsmål, i betydelig grad højner programmets kvalitet; jeg har derfor den glæde at meddele Dem, at Kommissionen kan acceptere dem alle, bortset fra en lille undtagelse vedrørende ændringsforslag nr. 12, især formuleringen "i det udvalg, som er omtalt i artikel 11«.
Jeg vil gerne benytte mig af lejligheden til at erindre Dem og repræsentanterne for Rådet om betydningen af FISCALIS-programmet for det indre marked. Moms- og afgiftssystemernes korrekte funktion afhænger i stadig større grad af et tæt samarbejde mellem de nationale afgiftsadministrationer. De har tiltagende vanskeligheder med alene at leve op til de udfordringer, som udgøres af de komplicerede sager med multinationale virksomheder og indviklede internationale bedragerier, som udføres af store forbryderorganisationer. Der er almindelig enighed om nødvendigheden af et dybtgående og rodfæstet samarbejde mellem funktionærerne i afgiftsadministrationerne med henblik på at tage disse udfordringer op. Men dette samarbejde kan ikke bare dikteres. Samarbejdet må udspringe af etableringen af et tillidsforhold mellem de nationale administrationer, der hos funktionærerne skaber den rigtige indstilling og giver dem bedre egnede redskaber.
FISCALIS er Fællesskabets bidrag til denne ansvarsfulde, men nødvendige opgave. Det sørger for det på tre måder: for det første gennem udvekslinger, seminarer og multilateral kontrol, som giver de nationale funktionærer lejlighed til at arbejde side om side og stifte bekendtskab med hinandens arbejdsmetoder. Denne udveksling af idéer er fundamental for at opbygge den tillid, jeg omtalte. For det andet de informationssystemer, som vil levere de tekniske redskaber til samarbejdet. Endelig medlemsstaternes koordinerede uddannelsesaktioner, der er uomgængelige for at skabe den nødvendige samarbejdsånd hos de nationale funktionærer.
Nu bør Kommissionen gøre alt, hvad der er muligt for at sikre, at Rådet i fuldt omfang tager Parlamentets ændringsforslag i betragtning, når det skal nå frem til sin egen fælles holdning. I betragtning af anerkendelsen af betydningen af en hurtig vedtagelse af FISCALIS-programmet håber jeg, at Rådet vil nå frem til en fælles holdning, som er acceptabel for Parlamentet.
Idet jeg takker alle dem, der har udtalt deres støtte til programmet, i første række hr. Secchi og alle de andre, vil jeg blot tilføje, hr. Blokland, at hvad angår de punkter, De rejste, vil vurderingen af programmets effektivitet få den største opmærksomhed, og samfinansieringen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne er dybt grundfæstet i selve formuleringen af FISCALIS-programmet. Bortset fra kommunikationen og systemet til udveksling af informationer, hvor afgrænsningen er meget præcis, er samfinansieringen mere bredt grundfæstet i FISCALISprogrammet; fra dette synspunkt tror jeg således, at jeg kan berolige Dem.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.

Beskyttelse af privatlivets fred inden for telesektoren
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0361/97) af Medina Ortega på vegne af EuropaParlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred inden for telesektoren, navnlig det tjenesteintegrerede digitalnet (ISDN) og digitale mobilnet (C4-0571/97-00/0288(COD)).

Medina Ortega
Hr. formand, jeg håber i det mindste, at formanden kan følge mig, da det drejer sig om et emne, han godt kender, både som enestående jurist og som medlem af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder.
Jeg vil da mene, at dette direktiv minder om "Forandringerne« - ikke Kafkas "Forandringen«, men måske snarere de venligere "Forandringerne« af den romerske digter Ovid - fordi det startede med et navn og sluttede med et helt andet navn. Det startede med en type indhold og slutter med et helt andet, også anderledes.
Direktivet så dagens lys for syv år siden. Det er måske ikke så meget i historisk tid, men det er meget i historien om en lovgivningsproces. Men det virker, som om det er 20 år siden, at Udvalget for første gang fremlagde forslaget til direktivet. Dengang hed det noget andet. Det hed forslag til direktiv fra Europa-Parlamentet og Udvalget om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred inden for telesektoren, navnlig det tjenesteintegrerede digitalnet (ISDN) og digitale mobilnet.
At forklare, hvad jeg har lavet, har kostet noget arbejde, fordi ingen vidste, hvad det her var. Og jeg tror helle ikke, at Udvalget vidste det, fordi det virkede absolut, som om vi var på vej ind på et magisk område, på et nyt område.
Efterhånden som tiden er gået, er tågen, som vi befandt os i dengang, lettet, og til slut har Rådet - med en efter min mening udmærket vurdering - accepteret et forslag til ændring af navnet, som så vil blive lidt enklere end navnet på det med beskyttelse af privatlivets fred inden for telekommunikationsområdet. Jeg tror, at alt dette med de mobile digitalnet og det integrerede digitale fjernsynsnet osv. var en slags påtaget magi, som i virkeligheden ikke bibragte direktivets indhold noget. Det betyder, at vi har et lidt enklere navn, men stadig er langt fra den offentlig mening.
Direktivet blev fremlagt som en slags tillæg til direktivet om beskyttelse af privatlivets fred vedrørende personoplysninger, som var et direktiv, der endte godt, idet det sluttede med enighed mellem Rådet og Parlamentet, uden at det var nødvendigt med forlig.
Der er sket det, at der er en enorm forskel mellem det direktiv, som blev fremlagt af Kommissionen i 1990, og det, der blev fremlagt igen seks år senere af Rådet og af Kommissionen, så stor en forskel, at jeg i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder overvejede muligheden af at anmode om en ny høring. Senere forklarede Kommissionen og Rådet os, at ændringerne på ingen måde var særlig omfattende, at det, der var foretaget, var en tilpasning til direktivet om beskyttelse af oplysninger, at der var taget hensyn til nyere udvikling, og at Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, og ikke mindst Parlamentet, accepterede dette for ikke at forsinke proceduren yderligere.
Dernæst, i en ny - anderledes - procedure, tror jeg, at der er gjort fremskridt, at det er gået fremad. Parlamentet især fokuserede på et par emner. For mig er det vigtigste principielt set subsidiariteten. Subsidiaritet er et af de ord, som folk bare snakker om, uden at vide hvad de siger. Og helt konkret at tale om subsidiaritet på telekommunikationsområdet forekommer mig noget værre vås, fordi, hvis der på noget område ikke kan tales om subsidiaritet, så er det på telekommunikationsområdet, næsten pr. definition. Og Rådet accepterede disse ændringsforslag fra Parlamentet, således at ordet subsidiaritet i øjeblikket ikke forekommer i direktivet. Parlamentet samtykkede ellers i sammen med Rådet at erkende, at formålet med et direktiv ikke var at give detaljerede regler, for det ville være en forordnings funktion.
Jeg mener, at vi således har fundet en god balance. På den ene side forsvinder subsidiariteten. Det vil sige, at der ikke er subsidiaritet. Der findes et fælles EF-regelsæt, og herefter sker der det set fra den nationale udviklings synsvinkel, at Parlamentet og Rådet overlader de nationale forskrifter ansvaret for den juridiske udvikling i overensstemmelse med direktivets karakter, som forpligter med hensyn til formål, men som overlader midlerne til staterne, hvilket er noget helt andet end subsidiaritet.
Og så kommer vi også ind på nogle mindre spørgsmål, som også har teknisk betydning og følger ud fra en økonomisk synsvinkel, som f.eks. erkendelsen af muligheden for at indspille kommunikation af kommerciel karakter, med det formål at der skal findes dokumentation for transaktionerne, med det formål at der skal findes en garanti for udførelsen af transaktionerne. Og et andet spørgsmål, som til sidst skabte store vanskeligheder, var erkendelsen af den mulighed, at der skal kunne tages betaling for, at oplysninger om en person ikke står i et register. Det virker, som om dette emne er helt vendt på hovedet i forhold til normal praksis. Man burde betale for at være med i et register og have ret til ikke at betale, hvis man er med. Men det ser ud til, at på telekommunikationsområdet bliver alting så kompliceret, at det til sidst er det modsatte af, hvad man tror, det skal være.
I den sidste ende tror jeg, vi har udført et godt stykke arbejde. Udvalget og Parlamentet har udvist den bedste vilje, Udvalget har også arbejdet og samarbejdet, og vi har opnået enighed - efter en rimelig periode til diskussion - således at det nye direktiv mellem Udvalget og Parlamentet er et godt eksempel på samarbejde og anvendelse af proceduren for fælles beslutningstagning.

Gebhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kan kun give ordføreren ret i, at det, når det drejer sig om anvendelsen af ny teknologi, ikke må være teknikken der er i centrum, men at det altid skal være mennesket. Menneskets individuelle rettigheder og behov har første prioritet og skal beskyttes under alle omstændigheder. Lige så indlysende, som dette kan lyde, lige så svært kan det være at omsætte det i praksis. Historien, for så vidt angår direktivet om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred inden for telesektoren, har endnu en gang vist os det. Det var en lang og stenet vej, som først fandt sin positive afslutning igennem forligsproceduren.
Direktivet supplerer det generelle direktiv om databeskyttelse med hensyn til beskyttelsen af personoplysninger i lyset af de tekniske muligheder, der ligger i moderne netværk på telekommunikationsområdet. På telekommunikationsområdet giver direktivet databeskyttelsen en stilling, som svarer til den sundhedsbeskyttelsen har, hvor Europa-Parlamentet inden for mange områder af vores liv bruger særligt strenge målestokke. Dette høje niveau er absolut nødvendigt med hensyn til beskyttelsen af personoplysninger og afgrænsningen af privatlivet i forhold til tredjemand.
Ellers er der risiko for, at vi ofrer enkelte menneskers rettigheder som individer for de muligheder, der ligger i en absolut nødvendig og glædelig teknik og udleverer dem uden nogen beskyttelse til den økonomiske begærlighed hos dem, der hersker over telekommunikationen.
Med andre ord skulle vi nå frem til en beskyttelse af individets rettigheder, som lader det være op til den enkelte selv at afgøre, hvor tæt den moderne telekommunikation må komme ind på livet af ham. Lad mig nævne eksemplet med direkte salg pr. telefax eller telefon. Hvem har ikke oplevet at blive irriteret over en uanmodet opringning fra en forsikringsagent, når man mindst har tid? Det er slut, når direktivet træder i kraft. Så kræver sådanne og tilsvarende anvendelser af telekommunikationsteknikken de pågældendes samtykke. Jeg går ind for det resultat, der blev opnået i Forligsudvalget, fordi det, samtidig med, at man opnår en høj grad af beskyttelse af individets rettigheder, lykkedes ikke at tabe det andet vigtige mål af syne, nemlig, at der skal være sikkerhed for den frie overførsel af data.
Jeg vil gerne her til slut gøre opmærksom på et ret kuriøst eksempel på, hvordan den uhindrede overførsel af data var kommet i farezonen. Man havde på baggrund af de verdensomspændende datanetværk rent faktisk fået den idé, at man inden for Den Europæiske Union skulle regulere telekommunikationen forskelligt fra land til land med henvisning til subsidiaritetsprincippet. Der må være en eller anden, der har forvekslet kommunikation og kommerce. Det er heldigvis lykkedes for os at forhindre det.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, i dag er det værd at være her på denne tid af aftenen på grund af tilfredsstillelsen ved at være vidne til, at direktivet om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred - som ordføreren så rigtigt har påpeget - kommer i havn. Det kommer i havn efter en sejlads, som uden omsvøb kan klassificeres som lang og besværlig. Af de tretten ændringsforslag, som er blevet diskuteret under andenbehandlingen, blev elleve af dem genstand for denne sidste del af proceduren for fælles beslutningstagning, og med hensyn hertil har Forligsudvalget vedtaget en samlet og tilfredsstillende tekst.
Derfor vil PPE-Gruppen stemme for denne tekst, og jeg er ikke på nogen måde i tvivl om, at Parlamentet vil bekræfte sin evne til at nå realistiske kompromiser, når det i morgen godkender det, der er enighed om, og at det vil holde fast ved det, der er principielle standpunkter med hensyn til beskyttelse af borgernes ret til privatliv og de juridiske personers sande interesser på dette stormfulde hav af ny teknologi og telekommunikation.
Det blev i dag påpeget, at her slutter en lang procedure, og, hr. formand og hr. kommissær, både på min gruppes og på egne vegne føler jeg mig forpligtet til at fremhæve ordfører Medina Ortegas fremragende håndtering af denne sag, som vi også ved andre lejligheder har set et glimt af, men at det er blevet specielt vigtigt i denne komplicerede og ømtålelige forligsfase.
Som han påpegede, stammer det første direktiv i virkeligheden fra 1990, men tilpasningen er sket over de sidste to år. Og på dette grænseområde, hvor den teknologiske hastighed og ændringer, især indførelsen af det tjenesteintegrerede digitalnet, interaktivt fjernsyn og TV bio, skaber enorme spændinger i samfundet, tilkendegives det, i hvilken grad sammenknytningen af et reelt europæisk samfund er afhængig af vores evne til at løse disse problemer. For der kan skabes en Økonomisk og Monetær Union med bankdirektører og forretningsfolk, men der kan ikke skabes en Europæisk Union uden borgere, og borgerne - hersker der mon tvivl om det? - er interesseret i enhedsmønten og varernes frie bevægelighed, men de giver hele tiden signaler om bekymringer, store bekymringer endda, med hensyn til beskyttelse af deres personlige rettigheder og især retten til privatlivet.
Jeg sagde, at elleve ændringsforslag er blevet diskuteret, og blandt stridsspørgsmålene påpegede ordføreren den tilfredsstillende løsning på Parlamentets anmodning om, at lovlige tilladelser til aflytning skal følge reglerne i artikel 14.1 i det generelle direktiv om beskyttelse af oplysninger. Dette er opnået. Og det er opnået med en smidig og intelligent løsning, som løser den forståelige bekymring inden for finanssektoren for den indspilning af samtaler, som ordføreren også nævnte, til sikkerhed for erhvervstrafikken.
Jeg vil gerne fremhæve andre spørgsmål, som forekommer mig vigtige. Især det ændringsforslag, som Parlamentet fremlagde ved betragtning 25, der ligeledes henviser til det stormfulde hav af komitologi. Her stemte Parlamentet for, at denne procedure ikke må anvendes uden for sin sammenhæng, for at den ikke må anvendes til større ændringer, og jeg tror, at den løsning, som er fundet i denne forligsprocedure med hensyn til grænserne for komitologien, er en god præcedens for fremtidige love.
Efter min mening er løsningen af Parlamentets krav om, at der skal garanteres beskyttelse af de sande rettigheder om privatlivets fred for juridiske personer, ligeledes fremragende. Vi vurderede ved andenbehandlingen, at under visse forhold skal f.eks. små virksomheder beskyttes mod de alt for hyppige laviner af uopfordret reklamemateriale, som kan medføre en uudholdelig byrde for god ledelse. Denne bekymring er også behandlet.
Hr. formand, jeg vil slutte. Der er også fundet en løsning på ændringsforslag nr. 9 om ikke at forekomme i telefonbogen, som ordføreren sagde, og jeg tror i dag på dette tidspunkt af aftenen, at der blot er tilbage at afslutte med en lykønskning med det samarbejde, der har været mellem institutionerne, og som har ført til, at vi kunne finde en løsning på dette utvivlsomt tornfyldte problem.

Schörling
. (SV) Hr. formand, som det tidligere er blevet sagt her, er det snart syv år siden Kommissionen fremlagde dette forslag om beskyttelse af personlige oplysninger og privatlivet i de offentlige digitale telenet, f.eks. GSM- og ISDN-nettene. Hensigten var, at forslaget skulle garantere beskyttelse for alle EU-borgere vedrørende oplysninger, der findes i disse forskellige offentlige og private registre.
Ved andenbehandlingen godkendte Parlamentet forslaget med forbehold i 13 ændringsforslag, bl.a. det ændringsforslag, som handlede om, at det skulle være gratis at have hemmeligt telefonnummer. Rådet kunne ikke acceptere alle disse forslag, specielt ikke forslaget om hemmeligt telefonnummer, hvorfor spørgsmålet blev overført til forligsudvalget. Jeg synes ikke, man rigtig har løst problemet med, hvorvidt hemmeligt telefonnummer skal være afgiftsbelagt eller ikke, det vil sige, med hensyn til denne type af registrering af borgere, om man da skal have ret til gratis at forblive uden for et sådant register. Det gælder også for personer, som er særlig udsat.
Jeg synes nok, at Parlamentet er gledet lidt væk fra sit oprindelige standpunkt. Når man i Europa-Parlamentets delegation blev enige om dette kompromisforslag, var der faktisk kun fire personer til stede, hvor der egentlig skal være femten personer. Jeg synes også, at man i det hele taget kan diskutere, om dette er et spørgsmål, som kræver, at et EU-direktiv fastlægger bindende normer for medlemsstaterne, da man ikke helt tilgodeser forbrugernes interesser og ikke beskytter dem helt. Min gruppe overvejer faktisk derfor at stemme nej til forslaget.

Mosiek-Urbahn
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det var meget modstridende interesser, der skulle forliges her. For det første skulle der findes et kompromis mellem Europas borgeres behov for en optimal beskyttelse af privatlivets fred og operatørerne af de offentlige telekommunikationstjenesters interesse i en vidtgående og effektiv service. Der skulle ske en harmonisering på europæisk plan, men på den anden side skulle der også tages højde for medlemslandenes forskellige interesser. Der skulle findes en løsning, som i høj grad var rettet ind efter rammedirektivets oplæg med hensyn til beskyttelse af naturlige personer ved behandling af personoplysninger, men samtidig også var åben for den fremtidige udvikling.
De løsninger, der blev fundet i Forligsudvalget, tager på tilfredsstillende vis højde for disse ting. Lad mig nævne tre punkter. For det første: De forudsætninger, som skal være opfyldt, for at telefonsamtaler kan optages, er nu entydigt lagt fast. Den formulering, der var i den fælles holdning, som var meget ukonkret og ville have ført til en uensartet praksis i Den Europæiske Union, blev forbedret. Men samtidig blev der med den nye undtagelsesbestemmelse taget højde for medlemsstaternes legitime interesser med hensyn til opretholdelse af den offentlige orden og statens sikkerhed.
For det andet: Det lykkedes ganske vist ikke for Europa-Parlamentet at få sit krav igennem om, at det skulle være helt gebyrfrit ikke at blive registreret i telefonbogen. Men på den anden side blev der fundet et acceptabelt kompromis på dette punkt, da de reelt afholdte omkostninger, der kan inddrages i beregningen, er lagt fast i teksten til direktivet og vil være lave.
For det tredje: Kompromiset sikrer nu, ud over at beskytte naturlige personers grundliggende rettigheder, også en større hensyntagen til juridiske personers legitime interesser. På den ene side forhindrer det en uensartet anvendelse af direktivet og for det andet beskyttes frem for alt de små og mellemstore virksomheder med hensyn til registreringen i offentlige fortegnelser samt med hensyn til uønskede telefoniske henvendelser.
Det må hilses velkomment, at det ved slutningen af lovgivningsproceduren lykkedes at finde frem til en mere enkel og mere forståelig tekst til direktivet, at terminologien og de faktiske forhold frem for alt blev tilpasset til rammedirektivet om databeskyttelse, således at der ikke er mulighed for forskellige udlægninger og at disse to direktiver, i hvert fald i hovedsagen også sammen skal være konverteret til national lovgivning inden den 24. oktober 1998 af medlemslandene. Med det opnåede kompromis dokumenteres Unionens politiske vilje til at skabe en fælles europæisk standard for behandling af personoplysninger og beskyttelsen af privatlivets fred inden for telekommunikation, i særdeleshed med hensyn til ISDN og det digitale mobilnet.

Oddy
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren, hr. Medina Ortega, med hans arbejde, der som sædvanlig var meget omhyggeligt. Han synes at have specialiseret sig i tekniske og vanskelige betænkninger, men gør det altid meget kompetent.
Denne betænkning omhandler to hovedemner: (1) Beskyttelse af data og (2) ny teknologi. Beskyttelse af data er et vigtigt princip for personlig frihed. Vi har ret til at kende omfanget af oplysninger, der findes om os, samt at korrigere forkerte oplysninger.
Det andet emne omhandler ny teknologi. De nye teknologier er beskrevet for mig som sammenlignelige med ændringen fra sejlskibe til dampskibe i det forrige århundrede. Det betyder, at alle slags oplysninger er hurtigere og lettere tilgængelige, og der kan lagres langt flere oplysninger på computere end i håndskrevne optegnelser, og disse oplysninger kan rekvireres langt hurtigere. Dette skaber nye problemer. Der skal findes nye løsninger. I hr. Medina Ortegas betænkning får vi nogle fornuftige konklusioner.
Jeg ønsker at støtte denne betænkning.

Monti
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg vil gerne takke hr. Medina Ortega og de andre medlemmer af Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget, fru Palacio, hr. de Clercq og hr. Imbeni for den indsats, de har gjort for at nå frem til en positiv konklusion. Europa-Parlamentet har spillet en vigtig rolle i alle procedurens faser og har - det bør siges - effektivt beskyttet direktivet. Under forligsprocessen har Europa-Parlamentet bidraget betragteligt til at sikre borgernes rettigheder, især når det gælder bestemmelserne om privatlivets fred med hensyn til kommunikation og i offentlige telefonbøger.
Direktivets historie går, som det er blevet erindret, mere end syv år tilbage, og Europa-Parlamentet har altid spillet en afgørende rolle for at opretholde det som et emne, der skulle behandles, også på tidspunkter, hvor andre mente, at spørgsmålet kunne overlades til subsidiariteten. Parlamentets synspunkt har vist sig at være rigtigt. De teknologiske fremskridt og markedsudviklingen har gjort behovet for et fællesskabsinstrument til beskyttelse af personlige oplysninger og privatlivets fred i telekommunikationssektoren mere åbenbart, et behov, som nu er bredt anerkendt. Direktivet er et vigtigt element i den juridiske ramme for det liberaliserede indre marked for telekommunikation; minimumspakken af regler til beskyttelse af forbrugerne vil bidrage til at skabe et klima af tillid i informationssamfundet.
Et sidste punkt, som jeg gerne vil understrege, er tredjelandes interesse i Fællesskabets strategi med hensyn til behandlingen af personlige oplysninger og beskyttelse af privatlivets fred. Denne interesse fra tredjelande er betragtelig; det vil være vigtigt ikke blot at sikre den korrekte nationale gennemførelse af direktivet fra oktober 1998, men også et passende beskyttelsesniveau på det globale telekommunikationsmarked.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.

Nummerportabilitet mellem operatører
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0346/97) af van Velzen på vegne af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 97/33/EF for så vidt angår nummerportabilitet mellem operatører samt fast operatørvalg (KOM(97)0480 - C4-0515/97-97/0250(COD)).

van Velzen, W.G.
Hr. formand, hr. kommissær, kolleger, Om blot et par uger er liberaliseringen af telemarkedet i de fleste medlemsstater i Den Europæiske Union en realitet. Efter at det først og fremmest har været virksomhederne, som har kunnet profitere af liberaliseringen i telesektoren, er jeg glad for, at det med det foreliggende forslag om nummerportabilitet og fast operatørvalg, nu også er muligt for den normale forbruger at nyde godt af fordelene ved liberaliseringsprocessen.
Kommissionens forslag om ændring af samtrafikdirektivet imødekommer på væsentlige punkter EuropaParlamentets holdning i dets beslutning af 17. juli 1997, som jeg havde den ære at være ordfører for. For forbrugeren er det af stor betydning, at han eller hun virkelig kan mærke fordelene ved et liberaliseret telemarked. Forslaget er ikke alene en forbedring af kvaliteten af tjenesteydelsen, men vil også fremme konkurrencen på markedet, og således medføre et prisfald.
Hr. formand, den første ændring af samtrafikdirektivet vedrører nummerportabiliteten mellem operatører. Det vil sige, at man kan beholde sit telefonnummer, når man skifter operatør. Det er et meget effektivt instrument til fremme af konkurrencen, fordi forbrugere, som ønsker at vælge et andet telefonselskab, nu ikke mere holdes tilbage på grund af besværlige nummerændringer. I fremtiden bør nummerportabilitet også indføres i den mobile sektor. Og jeg skal opfordre Den Europæiske Kommission til så hurtigt som muligt at komme med forslag i den retning.
Den anden ændring, hr. formand, vedrører fast operatørvalg, hvilket betyder, at forbrugeren selv kan afgøre, hvilken operatør han eller hun vælger for især langdistancesamtaler. For forbrugeren er fast operatørvalg en fremragende måde at kunne nyde gavn af den europæiske liberaliseringpolitik på kort sigt. Når man tager i betragtning hvor dyre langdistancesamtaler er, kan indførelsen af denne regel være til stor fordel for forbrugeren, flere hundrede gylden om året.
I Økonomi- og Valutaspørgsmålsudvalget er der vedtaget ét ændringsforslag, som giver medlemsstater, hvor der stadig arbejdes med det forældede analoge system, mulighed for at anmode om udsættelse med hensyn til indførelsen af fast operatørvalg, hvis den pågældende medlemsstat kan dokumentere, at indførelsen heraf vil være en uforholdsmæssig stor byrde for visse organisationer eller grupper af organisationer. Jeg takker fru Read for hendes støtte til dette ændringsforslag, og jeg er også glad for, at hun undlader at fremsætte yderligere ændringsforslag.
Hr. formand, under behandlingen af grønbogen om nummerering har det vist sig, at der er et stor behov for fælleseuropæiske numre. Som eksempel kan der anføres ét europæisk vejservicenummer eller ét universelt servicenummer ved tab af kreditkort eller et bank- eller girokort. Indførelsen af disse numre betyder, at forbrugeren ikke mere behøver at huske indviklede landekoder ved ophold i udlandet, men kun et europæisk nummer. ITU har tildelt Den Europæiske Union 3-8-8, og den 1. januar 1999 vil Den Europæiske Kommission starte med at teste en række af disse numre, og jeg vil opfordre Kommissionen til at informere Europa-Parlamentet om resultaterne af disse prøver.
I tilslutning hertil, hr. formand, vil jeg fremsætte en bemærkning om alarmnummer 112. Alarmnummeret 1-1-2 eller 112 i Den Europæiske Union skulle i henhold til Rådets afgørelse være operationelt senest den 31. december 1996. I de sidste par måneder har jeg undersøgt, hvad situationen er, og jeg konstaterer, at både mulighederne for at kalde via mobiltelefon i visse medlemsstater stadigvæk ikke er optimale, og jeg konstaterer også, at i for eksempel Belgien kører politiet stadigvæk med en henvisning til det gamle alarmnummer.
Hr. formand, eksistensen af to alarmnumre, nemlig ét nationalt nummer og ét europæisk nummer, ikke svarer til intentionen med ét europæisk alarmnummer. Det vil være hensigtsmæssigt, hvis Kommissionen så hurtigt som muligt iværksætter en undersøgelse af indførelsen af det for borgerne så vigtige 1-1-2 nummer.
Hr. formand, min gruppe støtter Kommissionens forslag om nummerportabilitet og fast operatørvalg og det af EMAC vedtagne ændringsforslag.

Read
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren hr. van Velzen for hans grundige arbejde. Jeg er taknemmelig for hans angivelse af støtte til ændringsforslaget, som jeg forelagde, og som blev vedtaget af Økonomiudvalget.
Dette forslag fra Kommissionen og princippet om nummerportabilitet mellem operatører og fast operatørvalg er et princip, som min egen politiske gruppe og jeg selv støtter meget. Årsagen til, at jeg var meget opsat på, at det pågældende ændringsforslag skulle vedtages, var, at det er et spørgsmål, om fast operatørvalg vil give de forventede liberaliserende fordele for den almindelige private bruger - den bruger, der meget sjældent foretager et fjernopkald og næsten aldrig et internationalt opkald.
Det spørgsmålstegn er efter min opfattelse årsagen til ændringsforslaget, som giver mulighed for udsættelse for medlemsstater, hvor en overvældende byrde ville blive pålagt visse organisationer eller grupper af organisationer eller - og dette er meget væsentligt - hvor det ville medføre en ugunstig virkning for udviklingen af konkurrencen og forbugernes valgmuligheder.
Det er vigtigt at erkende, at udsættelse ikke er ubetinget. Medlemsstater skal kunne påvise, at byrden er overvældende, eller at det medfører en skadelig virkning for forbrugeren, før der kan blive tale om udsættelse. Udsættelse underminerer på ingen måde princippet, især med henblik på fast operatørvalg, som hr. van Velzen så tydeligt har udtrykt det. Enhver, der har forsøgt at taste et langt internationalt telefonnummer, vil huske, at når man når til slutningen af nummeret, som er det tidspunkt, hvor man altid taster forkert, har man næsten glemt hvem, man skulle ringe til, og hvorfor. Enhver forenkling - og det handler naturligvis ikke kun om forenkling, det handler også om at give forbrugerne det rette omfang af valgmuligheder, så konkurrencefordelene opnås - er uhyre vigtig.
Dette er ikke en del af teksten, hr. kommissær, men jeg vil gerne anføre, at jeg som individuelt medlem ønsker at stille en forespørgsel til Kommissionen, f.eks. 12 måneder fra nu, så Kommissionen kan angive antallet af medlemsstater, der har anmodet om udsættelse og begrundelserne herfor. Det ville give Parlamentet mulighed for at se, om min frygt er ubegrundet - og det tror jeg ikke - og hvis min frygt er begrundet, ønsker vi helt klart at behandle emnet om nummerportabilitet og fast operatørvalg igen.
Jeg anbefaler at støtte denne betænkning, og jeg er særlig taknemmelig over for ordførerens accept af ændringsforslaget, som oprindeligt blev forelagt af mig.

Rübig
Hr. formand, den 1. januar 1998 bliver endnu en gang en historisk dato i Fællesskabet. Liberaliseringen på dette område vil medføre betydelige fremskridt. Min tak gælder i særdeleshed van Velzen, der har arbejdet sig utrolig godt ind i dette område og som har ydet et stort bidrag til, at dette er blevet muligt.
Jeg præsenterede for nogle dage siden en bog om telekommunikation i Østrig, som fortæller om det aktuelle tekniske stade på området i Østrig. Interessen var enorm. På dette område findes der helt nye forretningsmuligheder, og jeg tror, at det vil have enorm betydning for vores fremtid og også for arbejdspladserne. Hvad angår numrene, så er det meget vigtigt at tænke på, at nummeret jo i sidste ende også er et mærke. Vi ser det ved alarmnummeret 112 og måske vil 338 for fremtiden være det korte navn for Europa. Vi bør fremover tænke meget mere over, hvilke rationaliseringsmuligheder vi kan udløse med sådanne numre, men på samme tid også holde os de omkostninger for øje, der er forbundet med en ændring. Jeg anser bare en analyse af f.eks. de mest brugte numre for at være et kæmpefremskridt for os.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, for det første vil jeg gerne rose ordføreren for hans korte og klare redegørelse. Vi er ikke altid enige, men når det nu sker, så synes jeg også, at det skal siges. Allerede under debatten af grønbogen om nummerering for telekommunikationstjenester bemærkede jeg, at jeg var tilhænger af indførelsen af nummerportabilitet mellem operatører og fast operatørvalg. Det er også absolut nødvendigt for et godt fungerende globaliserende telemarked. Kun indførelsen af et fast operatørvalg giver forbrugeren det frie valg af telefonselskab for internationale samtaler, og det, at man hele tiden skal taste en ny kode ind, er meget forbrugeruvenligt i betragtning af den tekniske udvikling i de fleste medlemsstater. Men, kolleger og kommissær, indførelse af lovgivning bør ske omhyggeligt, og markeder bør åbnes på basis af reciprocitet. Telesektoren er en stor arbejdsgiver og har meget at tabe. Kommissionen bør da også kontrollere, at medlemsstaterne ikke bremser den samtidige indførelse af nummerportabilitet og fast operatørvalg ud fra protektionistiske overvejelser. Jeg skal dog også spørge kommissæren, hvorledes han har tænkt sig at realisere dette.
Kolleger, for det meste er Parlamentet, når det drejer sig om liberalisering eller realisering af det indre marked, som er så vigtigt for erhvervslivet og som følge heraf for beskæftigelsen, delt i en højre og venstre fløj. Jeg deler derfor ordførerens glæde over, at dette direktiv får så bred støtte i Parlamentet og også Rådet, der dog for to tredjedel består af socialistiske ministre endnu da, desværre, enstemmigt har vedtaget det. Det betyder altså at vores borgere hurtigt vil kunne nyde godt af liberaliseringen af telemarkedet, og det støtter min gruppe.

Monti
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg vil gerne komplimentere ordføreren, hr. van Velzen, for den usædvanlige hurtighed, hvormed han har fremlagt betænkningen og forslaget til beslutning. Jeg vil også gerne takke Parlamentet for at have accepteret at beskæftige sig med dette direktivforslag som en uopsættelig sag.
Det direktivforslag, Kommissionen udarbejdede i oktober 1997, svarer til Parlamentets beslutning fra juli 1997, hvori Kommissionen blev anmodet om hurtigst muligt at fremlægge et direktivudkast, der inden den 1. januar 2000 kunne indføre nummerportabilitet og fast operatørvalg. Nummerportabilitet mellem operatørerne og fast operatørvalg med mulighed for at skifte inden hvert opkald er to væsentlige instrumenter til et effektivt valg for forbrugeren og en reel konkurrence. De store erhvervsbrugere råder allerede over de nødvendige midler til at opnå telekommunikationstjenester af god kvalitet til konkurrencedygtige priser; men for de små erhvervsbrugere og for de private brugere er det vanskeligere at udnytte konkurrencefordelene også på de allerede liberaliserede markeder. For disse kategorier af brugere indebærer direktivet en radikal forandring.
Kommissionen glæder sig over Europa-Parlamentets støtte og kan acceptere ændringsforslag nr. 1, som muliggør en vis fleksibilitet, sag for sag, og når der er objektive vanskeligheder med hensyn til datoen for indførelse af fast operatørvalg.
Hr. formand, jeg vil gerne kort kommentere to punkter berørt af hr. van Velzen i dennes indledningstale. For det første Europas telefonnummerområde - 388 - og for det andet, alarmnummeret 112. Kommissionen er aktivt involveret i etableringen af tests for det europæiske telefonnummerområde på baggrund af 388. Sammen med Det Europæiske Telekommunikationskontor, de nationale lovgivende instanser og operatører vil vi udvikle en plan for EDNS, der skulle fungere fra 1. januar 1999. Vi vil naturligvis med glæde rapportere til Parlamentet.
Vedrørende det europæiske alarmnummer 112 overvåger Kommissionen gennemførelsen i medlemsstaterne tæt og vil rapportere tilbage, så snart overvågningsprocessen er afsluttet.
Endelig vil jeg overbringe fru Reads anmodning om en gennemgang af medlemsstaters ansøgning om udsættelse til kommissær Bangemann. Jeg er overbevist om, at han vil give hende sin fulde støtte i forbindelse med anmodningen, og at dette kan indgå i anvendelsesområdet for den generelle gennemgang af lovgivningen i 1999.

Plooij-Van Gorsel
Jeg kan godt forstå, at De også gerne vil hjem, men jeg havde stillet kommissæren et spørgsmål, nemlig hvorledes forestiller kommissæren sig at kunne kontrollere, at nummerportabilitet og fast operatørvalg indføres samtidigt i alle medlemsstater på basis af reciprocitet. .

Monti
Fru Plooij-van Gorsel, jeg kan i hvert fald delvist svare Dem. Kommissionen deler Deres bekymring. På den anden side har medlemsstaterne vist en vis præference for fleksibilitet; jeg tror derfor, at der endnu er et stykke vej at gå, før vi opnår det mål, De omtaler; i dette øjeblik er jeg ikke i stand til at svare Dem mere præcist.

Formanden
Jeg håber, at De er tilfreds med dette svar, frue. Jeg vil nu afslutte forhandlingen og minde Dem om, at afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.35)

