Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Valdivielso de Cué
Hr. formand, jeg vil blot tale om den kendsgerning, at Strasbourg er Parlamentets hovedsæde. Det er en vidunderlig by, men det medfører visse besværligheder at rejse hertil. I går tog jeg hjemmefra før klokken 13.00, og jeg kom hertil lidt før kl. 20.00. Jeg rejste fra lufthavn til lufthavn. Heldigvis stiller Strasbourg en bus til rådighed i lufthavnen, som bringer os hertil, men det er en bus, som medtager mange rejsende, og i sidste ende spilder vi meget tid. Jeg synes, dette er en fin by, som eventuelt en gang om året bør samle os alle, men resten af tiden skal vi kunne fungere effektivt, være økonomisk praktiske og arbejde i et enkelt hovedsæde, hvor vi alle bør være. Det er langt mere hensigtsmæssigt, langt mere rationelt, og jeg synes, vi bør anskue det sådan. Jeg skal ikke undlade at rose denne fine by for sin kapacitet, men vi skal være effektive.

Doyle
Det drejer sig om et lignende problem. Jeg undlod at skrive mig på listen i aftes, da jeg havde rejst hele dagen og ankom lidt sent i aftes. Jeg ville sætte pris på at blive betragtet som havende været til stede, for så vidt angår protokollen. Jeg var i Strasbourg i går aftes, men jeg skrev mig ikke på.

Posselt
Hr. formand, jeg kom til tiden i Strasbourg i går, men i sidste uge i Bruxelles var mit fly flere timer forsinket, dernæst måtte jeg vente på en taxa i halvanden time, og til sidst blev jeg offer for togstrejken. Jeg anmoder om, at også det bliver noteret.

Esclopé
Hr. formand, jeg tilslutter mig også det, der er blevet sagt, og jeg ville meget gerne have været til stede i går ved mødets begyndelse, eftersom jeg kommer fra den del af Sydfrankrig, der er i øjeblikket er ramt, og gerne ville have hørt formandens udtalelser.
Ud over disse ord vil jeg blot - idet jeg desværre er meget berørt af katastrofen - anmode om, at vi ud over at udvise medfølelse - og det er sandt, at ofrenes familier sætter pris på dette - her i Europa-Parlamentet også indleder en solidaritetsprocedure og yder bistand til denne sydlige region, der er så hårdt prøvet, først og fremmest til fordel for familierne og dem, der har mistet alt, men ligeledes med henblik på det økonomiske værktøj, der er ødelagt. Der er i øjeblikket enorme behov, og jeg håber, at mine kolleger i Europa-Parlamentet vil slutte op om denne solidaritetsindsats, der i øjeblikket finder sted.
Jeg har her - og jeg vil udlevere den til Dem - en særudgave af den lokale avis i området, som med billeder viser omfanget af katastrofen, der har krævet over 30 ofre og endnu flere savnede. Jeg mener, at det er en af de alvorligste oversvømmelseskatastrofer i vores land. Jeg håber, at dette ønske opfyldes af Europa-Parlamentet, og jeg takker Dem herfor. (Bifald)

Formanden
Mange tak, hr. Esclopé. På Europa-Parlamentets vegne beder jeg Dem modtage vores solidaritet med ofrene for denne naturkatastrofe.
(Protokollen godkendtes)

Vattimo
Hr. formand, jeg vil gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på det interview - der blev offentliggjort i går - som vores formand, fru Fontaine, gav til den italienske avis La Stampa, og hvor hun åbent og kraftigt går ind for den italienske stats finansiering af privatskolerne.
Dette spørgsmål er i dag genstand for en meget heftig debat i mit land, og det er efter min mening helt uhensigtsmæssigt, for ikke at sige utilladeligt, at vores formand tager så kraftigt parti for en af sagens parter, når man tænker på hendes institutionelle position. Hun er endda ikke engang klar over, at der i en artikel i den italienske forfatning udtrykkeligt står, at enhver frit kan åbne privatskoler uden udgifter for staten.
Jeg vil således gerne opfordre vores formand til i en politisk debat i et af EU-landene ikke at tage parti for den ene af parterne og til at respektere eller i det mindste tage højde for eksistensen af de gældende forfatninger i de forskellige EU-lande.

Tajani
Hr. formand, jeg må sige, at det, som hr. Vattimo sagde, ikke har hold i virkeligheden, eftersom formanden for vores Parlament nøjedes med at fortælle om resultatet af Europa-Parlamentets afstemning om et beslutningsforslag, hvor man opfordrede alle medlemsstaterne til at overholde pligten til lige muligheder for skolegang, det vil sige til at fremme lige muligheder for skolegang. Der var ikke tale om nogen stillingtagen. Hun nøjedes med at konstatere, hvad der var sket. Efter min mening er forsøget på også her i Parlamentet at udnytte den politiske kamp, venstrefløjen fører i Italien mod lige muligheder for skolegang, dog absurd og irrelevant for Parlamentets arbejde.

Formanden
Mange tak, hr. Tajani.

Ordningen for de egne indtægter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0052/1999) af Haug for Budgetudvalget om forslag til Rådets afgørelse om ordningen for Den Europæiske Unions egne indtægter (KOM(1999) 333 - C5-0092/1999 - 1999/0139(CNS)).

Haug
Hr. formand, kære kolleger, nu er det virkelig alvor, nu drejer det sig om vores penge, nærmere bestemt om Den Europæiske Unions indtægter. Det, vi i dag drøfter vedrørende reformen af ordningen for de egne indtægter, står i direkte forbindelse med vores drøftelser og beslutninger fra foråret i år. Jeg henleder opmærksomheden på Kommissionens omfangsrige rapport, der fremlægger en omfattende analyse af de egne indtægter og indeholder mange af de valgmuligheder, vi har med hensyn til en reform.
Som Parlament fastsatte vi i marts med denne rapport som grundlag og efter en udførlig drøftelse af sagen vores holdning til en reform af ordningen for de egne indtægter. Desværre kunne Det Europæiske Råd i Berlin ikke blive enige om et skridt til en virkelig reform. Det blev ved den gammelkendte sjakren. Resultatet i konklusionerne fra Berlin er en yderlige komplicering af ordningen for de egne indtægter og en indskrænkning af Den Europæiske Unions finansielle handlingsmargen.
Det må ikke fortsætte på den måde! Det må omsider bringes til ophør, at hver enkelt regeringschef og hver enkelt finansminister i Rådet uden hensyntagen til tab kun har deres eget lands kortsigtede interesser for øje, når vores indtægter skal udformes! Fællesskabet kan kun leve og udvikles, hvis der også tages hensyn til den samlede helhed og vores mere langsigtede perspektiver, og hvis der er vilje til at investere her. Rådets politik skal navnlig hænges ud i denne sammenhæng, da det på internationale konferencer for donatorer ustandselig bebyrder det europæiske budget med udgifter uden at sørge tilsvarende for indtægterne. Den måde, hvorpå Rådet behandler Den Europæiske Unions indtægter, er således ikke særlig seriøs - og det er endda mildt udtrykt - og den kan under den forestående udvidelsesproces blive en regulær økonomisk byrde, som lægger hindringer i vejen for vores muligheder for udvikling.
Men jeg er også skuffet over Kommissionens forslag til ændringen af ordningen for de egne indtægter. Vi gør os naturligvis ingen illusioner, også vi ved, at Rådet ikke ville foretage nogen kovending mellem foråret og nu, og at det ikke ville iværksætte vidtrækkende reformer. Jeg erkender naturligvis, at både Kommissionen og vi som Parlament er nødt til at tage hensyn til stemningen og holdningerne i Rådet, når vi fremsætter forslag, hvis vi ønsker at nå frem til et bæredygtigt resultat.
Alligevel kunne Kommissionen godt have gjort noget mere, ja, jeg vil endog hævde, at den skulle have gjort noget mere. Den kryber som en snegl bag efter Rådet for nu bogstav for bogstav at lægge dets aftale frem som et forslag. Men Kommissionen har også den rolle at være integrationsmotor, og den skal i det mindste være traktaternes vogter og forhindre bestemmelser, der er skadelige for Fællesskabet. Det har den imidlertid efter min mening ikke gjort med det foreliggende forslag. Men jeg vil heller ikke fritage os selv som Parlament for en vis selvkritik. Også vi kunne have været mere modige i vores krav om en reform af ordningen for de egne indtægter, og vi burde have skelet mindre til vores nationale drøftelser.
Vi skal under alle omstændigheder være mere konsekvente under den næste reformrunde, som ikke må lade vente alt for længe på sig, hvis vi også efter en udvidelse og med flere opgaver vil bevare Unionen økonomisk handledygtig. Derfor vil vi forpligte Kommissionen til at gøre den tidsmæssige ramme mindre vid, end den har fastsat i sin rapport. Jeg vil nu på et par punkter gøre det klart, hvad det er, vi kan og skal iværksætte nu for at ændre ordningen for de egne indtægter således, at den også vil føre til en udvikling i retning af en reform.
For det første skal udformningen af Den Europæiske Unions indtægter ske efter nogle grundprincipper, uden hvilke ordningen ikke kan fungere i længden. Det betyder, at vi har brug for en ordning, som er gennemsigtig, samlet og afbalanceret. På langt sigt skal der være en direkte forbindelse mellem finansieringen af Unionens udgifter og borgerne, og til dem, der nu igen råber op om "skatteforhøjelse", siger jeg helt klart, at belastningen af borgerne med skatter og afgifter som helhed naturligvis ikke må øges, men det er den samme holdning som den, vi allerede indtog i marts.
Inden for en overskuelig fremtid, nemlig så længe budgettet finansieres af medlemsstaterne, betyder gennemførelsen af dette princip, at finansieringen skal foregå på samme betingelser for alle. For fremtiden må der ikke længere eksistere undtagelsesbestemmelser og rabatter. Dét krav er vi blevet enige om i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, og det gælder også dem, der kommer fra medlemsstater, som indtil nu har nydt godt af sådanne undtagelser eller snart vil komme til det. Det er et stort fremskridt, og jeg er meget stolt af det, og jeg opfordrer også alle andre grupper til at støtte dette kompromis, der forelægges Dem som et ændringsforslag.
For det andet betyder det at sikre og udbygge den finansielle handleevne også, at der sørges for nye, reelle egne indtægter, som skal træde i stedet for de hidtidige. Men det betyder først og fremmest, at de eneste virkelige egne indtægter, Unionen har, ikke må lide skade. Men den skade vil ske, hvis Kommissionens forslag gennemføres. Hvis det beløb, der tilbageholdes af medlemsstaterne til administrative udgifter ved opkrævning af de traditionelle egne indtægter, forhøjes med 150%, er en sådan frygt dog berettiget. Desværre var et flertal i udvalget ikke enigt i, at beløbet fortsat skulle være på 10%. Men personligt kan jeg absolut se med sympati på det foreliggende ændringsforslag, som ikke vil have det beløb, medlemsstaterne selv må beholde, forhøjet til 25%. Det ville nemlig forhindre en udhuling af de traditionelle egne indtægter.
For det tredje er det en del af kravet om, at budgettet skal være gennemsigtigt, afbalanceret og enkelt at administrere, at grundlaget for finansieringen er klar. Den væsentlige søjle i den aktuelle finansiering er medlemsstaternes bruttonationalindkomst. Sådan skal det blive ved med at være, så længe finansieringen sker via medlemsstaterne, alt andet ville skævvride ordningen og gøre den ulogisk. Loftet over de egne indtægter på 1,27% er udtryk for, hvilken andel af bruttonationalindkomsten der skal betales til det europæiske budget. Dette tal er blevet et politisk tilforladeligt grundlag for et partnerskabssamarbejde. Derfor skal det opretholdes og må ikke ændres vilkårligt. Det er nogle af elementerne i det forslag, jeg fremsætter for Dem til ændringer i ordningen for de egne indtægter.
Der er desværre ikke mulighed for mere i dag, da vores handlingsmargen er begrænset. Den høringsprocedure, der gælder her, og navnlig de restriktive rammebetingelser i de aftaler, Det Europæiske Råd indgik i Berlin, muliggør kun en tilbageholdende fremgangsmåde. Men jeg anmoder Dem alle om i det mindste at støtte mig i disse ændringsforslag.

Mulder
Hr. formand, Budgetkontroludvalget mente ikke, at resultatet fra topmødet i Berlin var det mest ideelle, men under de nuværende omstændigheder var det det bedst mulige resultat. Det vigtigste for Budgetkontroludvalget - det kan heller ikke være anderledes - er, hvordan vi bedst kan kontrollere tingene. Vores holdning er, som fru Haug netop sagde, at 1,27% fortsat skal være maksimum af de egne indtægter, men at den gamle regnemetode så skal anvendes.
Vedrørende afgifterne har Budgetkontroludvalget ingen indvendinger imod forhøjelsen fra 10% til 25%. Med hensyn til indkrævningssatsen for momsindtægter mener Budgetkontroludvalget, at det er i orden, at den nedsættes, og at det sker et år før, det var planlagt i kommissionsforslaget.
Vi mener endvidere, og det har Budgetkontroludvalget udtalt tidligere, at det er nødvendigt, at der oprettes en reserve til udgifterne i Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget af hensyn til uventede udgifter. Som jeg allerede sagde, er kontrollen med indtægterne det vigtigste for Budgetkontroludvalget. Vi har på det punkt gjort brug af det arbejde, som blev udført af Parlamentets første undersøgelsesudvalg, som beskæftigede sig med svindel i transittrafikken. Siden undersøgelsesudvalgets rapport herom har stilheden sænket sig. Det vil vi ændre. Vi vil gerne underrettes regelmæssigt af Kommissionen.
Hvilke fremskridt gøres der med henblik på opkrævningen af Unionens indtægter, som tilhører Unionen, men som opkræves af de nationale tjenester? Vi har derfor fået vedtaget et ændringsforslag, som indebærer, at Kommissionen skal udarbejde en udførlig rapport i 2003 for at vise, hvad der er forbedret takket være undersøgelsesudvalgets arbejde. Budgetkontroludvalget mener til sidst, hr. formand, at vi samtidig skal udarbejde en ny ordning for de egne indtægter, for den nuværende ordning kan blive for indviklet, når nye lande tiltræder.

Garriga Polledo
Hr. formand, mine damer og herrer, ordningen for de egne indtægter udgør kernen i de europæiske politikker. Den berører direkte 370 millioner borgere med vidt forskellige nationale ømfindtligheder og økonomier.
Ordføreren anvender visse tvivlsomme kriterier. F.eks. anklager hun Kommissionen for at have begrænset sig til at anvende Rådets retningslinjer. Man må påminde ordføreren om, at Rådet netop havde pålagt Kommissionen opgaven at oversætte en politisk balance mellem de 15 medlemsstater til et konkret og bæredygtigt forslag.
Vi er enige med ordføreren i hendes anmodning om en mere gennemsigtig og simpel ordning, som kan forstås af alle europæiske borgere. Vi er ligeledes enige i behovet for at tage hensyn til borgernes ydeevne og behovet for at finde nye indtægter. Den nuværende ordning indeholder stadig tilbagegående elementer, som skal ændres.
Imidlertid mener vi, at det hverken er det rette tidspunkt eller sted til at sætte udløbsfrister på den britiske check og på de rabatter, der skal gives til visse lande i finansieringen af den omtalte check, især fordi disse beslutningsforslag endnu ikke er blevet vedtaget i de forskellige nationale parlamenter. Vi mener, at det er malplaceret at fremsætte den debat nu.
Mine damer og herrer, fordelene ved at være med i Den Europæiske Union kan ikke alene måles budgetmæssigt, fordi der kan skabes uligevægte. Berlin-aftalerne er en kombination mellem udgifternes samlede niveau og sammensætning, de politiske reformer og ordningen for de egne indtægter. Denne kombination bør garantere retfærdighed i en budgetramme, som skal medtage udvidelsen. Derfor mener vi, at det er uklogt at ændre Berlin-afgørelsen uden et solidt grundlag.
Vi er heller ikke enige i Deres mistillid over for anvendelsen af ENS 95. Det er et regnskabssystem, som skaber et bredere grundlag for BNI-ressourcerne og, følgelig, nogle større finansieringsressourcer, uden at man overstiger det relative indeks, som det udtrykkeligt står anført i Berlin-aftalerne og den interinstitutionelle aftale. Deres frygt for at ændre 1,27%-satsen rettes ganske enkelt ind ved at tilpasse en sænkning af loftet for disse ressourcer. Derfor er det et unødvendigt ændringsforslag.
Vi mener heller ikke, at Deres ændringsforslag om de traditionelle egne indtægter er nødvendige. De 25%, som medlemsstaterne vil tilbageholde til opkrævningsudgifter, vil muliggøre en administrativ forbedring af toldeffektiviteten og bekæmpelsen af svig, hvilket er et aspekt, som Revisionsretten ofte har anført. Vi forkaster ligeledes Deres idé om at belønne succes med indkrævningen, fordi det ikke er rimeligt.
Endelig er vi ikke enige i de ændringsforslag, som ændrer kalenderen for igangsættelsen af afgørelsen for egne indtægter. Hverken Unionens politiske realitet eller behovet for udvidelse, og slet ikke den komplekse igangsættelse af et system, som alene i 1997 lød på EUR 82,46 milliarder, tilråder, at dette Parlament stemmer om ændringer i den omtalte kalender.
Afslutningsvis, mine damer og herrer, anerkender vi ordførerens bestræbelser i over et år for at tilnærme synspunkter og tilbyde en fælles holdning i dette Parlament. Der findes allerede store områder, hvor vi er enige, og hvor man kan bidrage til en forbedring af Unionens finansiering, men resultatet i Budgetudvalgets afstemning viser, at der findes nogle konti, som vi er langt fra at blive enige om.
Mange af os vil lade vores endelige stemme afhænge af resultatet fra afstemningen af forskellige ændringsforslag, men for så vidt angår tekstens nuværende ordlyd, foretrækker vi Kommissionens tekst.

Gill
Jeg vil gerne begynde med at komplimentere ordføreren, fru Haug, for at have taget fat på nogle af de vigtigste problemer i det nuværende system med egne indtægter. I sin betænkning gør fru Haug ret i at bremse Kommissionens arbitrære ændringer, som den søger at smugle ind ad bagdøren via en matematisk operation, der har at gøre med loftet for egne indtægter. Men i den interinstitutionelle aftale indgik Rådet en bindende aftale med Europa-Parlamentet om procenten af bruttonationalproduktet, nemlig 1,27%. Kommissionen siger nu, at det betyder den kontante værdi af 1,27%. Det er ikke acceptabelt. Ordføreren understreger, at vi bør stræbe efter at indføre et mere retfærdigt system, et mere retfærdigt finansieringssystem i EU. Fællesskabets budget bør have et fair system til tilvejebringelse af indtægter. F.eks. er de traditionelle egne indtægter en systematisk kilde til urimelige byrder for medlemsstaterne, og, som det er blevet sagt, de bliver let genstand for svig og overdrevent bureaukrati. I stedet bør pengene til EU's budget skaffes via kriterier, der forbedrer systemets rimelighed, og derfor vil jeg gerne vil have et fair system med nettobidrag.
Jeg taler her på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe, men hvis jeg talte som britisk medlem, ville jeg sætte spørgsmålstegn ved de særlige henvisninger til den britiske rabat. Hvis budgettet skal være fair, skal der ikke blot være et fair system for bidrag, men også for udbetalinger. Desværre ser det ud til, at et sådant fair system ligger langt ude i fremtiden. Jeg mener, at et virkelig seriøst forsøg på at reformere Fællesskabets finanser må begynde med at sikre, at alle medlemsstater får en rimelig del af udbetalingerne. Indtil det sker, vil forsøg på at reformere systemet med egne indtægter ikke forbedre situationen.
Derfor er det, at jeg gerne vil have en ordentlig reform af EU's finanser med henblik på fremtiden. Men reformerne kan ikke fokusere på enkelte spørgsmål såsom rabatten, og jeg føler mig meget utilpas ved at drøfte dette spørgsmål på dette stadium i det nye Parlament. Det er for tidligt at træffe nogen afgørelser om dette spørgsmål og at nedfælde ting på stentavler, når vi ikke har alle kendsgerningerne foran os.

Virrankoski
Hr. formand, først vil jeg takke fru Haug for en godt udarbejdet betænkning. Den er en fortsættelse af betænkningsserien, hvor fru Haug alsidigt og rosværdigt har analyseret ordningen for EU's egne indtægter.
Den foreliggende betænkning bygger på beslutningerne fra topmødet i Berlin med flere kompromisser. Som det vigtigste grundlag prioriteredes vurderingerne af medlemsstaternes bidragsandele, hvis koordination blev højere prioriteret end sikringen af EU-finansieringen. Hjørnestenen i ordningen for egne indtægter er alligevel stadig procentandelen af medlemskabsbidraget beregnet ud fra bruttonationalproduktet. Loftet over betalinsforpligtelser fastholdes på 1,27% af bruttonationalproduktet, hvilket sikrer, at EU's indtægter stiger på grund af inflationen og den generelle økonomiske vækst.
Men her slutter så også ordningens klarhed. Først blev honoraret for opkrævning af egne indtægter, nemlig told og landbrugsafgifter, forhøjet til 25%. Denne forhøjelse af honoraret er en klar afgiftslettelse for de lande, som opkræver forholdsvis flest toldafgifter. Forhøjelsen af honoraret blev begrundet med effektivisering af opkrævningen, men det er ikke en tilstrækkelig begrundelse.
Politisk sværest er nedsættelsen af Det Forenede Kongeriges medlemskabsbidrag. Det Forenede Kongerige har allerede været EU-medlem i 30 år, så der kan ikke være tale om nogen overgangsordning. Det samme kan siges om aftalen om udbetaling af denne nedsættelse. Den nedsatte bidragsandel for Tyskland, Nederlandene, Sverige og Østrig har heller ikke en mere nøgtern begrundelse.
Fru Haugs betænkning indeholder et forslag om, at der skal udarbejdes en rapport om eventuelle ændringer i ordningen før 2004. Den skal specielt omhandle nedsættelser af bidragsandele og muligheder for at skabe en ny ordning for egne indtægter, som knytter sig direkte til borgerne uden at forhøje deres skattetryk. De liberale bakker denne reform op, men påpeger, at skattetrykket ikke må stige. Miljøskatterne kan måske medregnes til ny ordning for egne indtægter, for miljøspørgsmålene gælder for alle og ikke kun de nye medlemslande. Det er dog vigtigst, at den nye ordning som nævnt i betænkningen kan gælde fra begyndelsen af 2007 for alle deles vedkommende.

Buitenweg
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren med hendes betænkning. Hun rammer plet, når hun om topmødet i Berlin konstaterer, at de politiske idealer og ambitioner er veget for en kortsigtet kræmmermentalitet.
EU's egne indtægter har karakter af nationale bidrag. Derved dominerer nettotankegangen diskussionen om systemet om de egne indtægter. Hvem er nettobetalere i EU, og hvem løber med nettoprofitten? Det er klart, at det især drejer sig om de individuelle medlemsstaters økonomiske fordele, og at man glemmer stabilitet, solidaritet og velfærd på langt sigt.
Det er beklageligt, at nettobetalerne især koncentrerer sig om budgettets indtægtsside. Nettotankegangen bevirker derved, at man forpasser mulighederne. Således har Nederlandene vendt flygtningefonden ryggen. En fond, som det - med egne ord - uforholdsmæssigt vil profitere af. Men Nederlandene vil have gjort "penge tilbage fra Europa" til prioritet i stedet for "at få noget for pengene".
Spændetrøjen fra Berlin betyder, at Europa ikke kan leve op til sit ansvar. Det fører til forslag, hvor Tyrkiet af rent finansielle grunde tilbydes en anden politisk tiltrædelsesprocedure. Det fører endvidere til uendeligt lange overgangsperioder på miljøområdet for de andre ansøgerlande, fordi det ellers, og jeg citerer regeringsdokumentet, "fører til en større finansiel indsats".
Uventede hændelser - som altid kan forventes - fører til krumspring og forslag, hvor f.eks. genopbygningen af Kosovo sker på bekostning af udviklingslandene.
Topmødet i Berlin kan også beskrives som topmødet for nationale særstillinger. Således blev fire lande fritaget for at bidrage til Det Forenede Kongeriges særstilling. Ordføreren har på det punkt indtaget en fornuftig holdning og fremsat et forslag, som jeg støtter, nemlig at afskaffe alle særstillinger. De fire lande, som med rette mener, at den britiske korrektionsmekanisme er uacceptabel, skal bruge kræfterne på at få dette ændret.
Med hensyn til afgifterne forslås det, at medlemsstaterne beholder 25% i stedet for 10%. I modsætning til ordføreren mener jeg, at det er en god udvikling, og medlemsstaterne må for min skyld beholde 100%, så længe vi så kan forhøje bidraget gennem BNP-procentdelen. BNP viser som intet andet instrument den økonomiske udvikling i medlemsstaterne. Det er derfor det mest retfærdige middel til at fordele det finansielle ansvar for EU mellem medlemstaterne.

Markov
Hr. formand, kære fru Haug, først vil jeg gerne sige Dem tak. Det var både en politisk og en intellektuel fornøjelse at sætte sig ind i Deres betænkning. Jeg tror gerne, at betænkningen beskriver det, som for øjeblikket anses for det, der politisk kan lade sig gøre, men jeg mener, at vi på baggrund af de udfordringer, der venter os, har pligt til at udvikle en principiel reform, som ikke måles efter, hvad der anses for at være politisk muligt, men efter, hvad der anses for at være politisk nødvendigt. Vil man ændre en ordning, er man nødt til at gøre sig klart, hvori ulemperne ved den nuværende ordning består, og det drejer sig efter min mening om følgende fire centrale punkter.
For det første er rammen om den nuværende ordning for de egne indtægter meget stiv. Indtægterne er begrænsede, til dels for nedadgående, og ekstra udgifter kan altid kun finansieres ved, at man til gengæld stryger andre udgifter. I mellemtiden har den europæiske integration nået en sådan standard, at man med en sådan ramme simpelthen støder imod loftet. Det vil sige, at opgaver som udvidelsen af Unionen, gennemførelsen af menneskerettigheder overalt i verden og indførelsen af rammebetingelser med henblik på at fjerne den alvorlige arbejdsløshed ikke længere kan løses inden for den givne ramme.
For det andet bliver vi nødt til, hvis vi i Europa-Parlamentet effektivt vil drøfte en reform, i sidste instans i vores egenskab af Parlament også at få mulighed for at kunne træffe bestemmelser om den i alle detaljer. Hvad dét angår, er Europa-Parlamentets beføjelser i budgetspørgsmål helt utilstrækkelige.
For det tredje gør de strukturer, der er, når det gælder afgørelser om budgettet, principielle reformer overordentlig vanskelige. Det er helt naturligt, at medlemsstaterne ikke udnytter det fastsatte loft, når der hjemme lægges pres på dem med henblik på en sanering af budgetterne og overholdelse af stabilitetskriterierne.
For det fjerde er drøftelsen af den såkaldte retfærdige udligning på den ene side berettiget, men på den anden side tillige absurd. Absurd fordi medlemsstaterne tolker begrebet "retfærdighed" således, at de som slutresultat i sidste instans også vil have det tilbage igen, som de indbetaler til Den Europæiske Unions budget. Så kan man for min skyld faktisk godt spare omvejen over Den Europæiske Union. Retfærdighed i Den Europæiske Union kan kun betyde, at de oprindelige mål, nemlig økonomisk udvikling, velstand og udligning af ulighederne i udvikling, er kriteriet for retfærdighed.
I sidste instans udgør ethvert budget den økonomiske gennemførelse af politiske strategier. Den Europæiske Union har sat sig uhyre meget for i de kommende år. Hvis man sideløbende hermed forsøger hele tiden kun at skære ned på udgiftssiden, så lever man simpelthen ikke op til de politiske krav. Indfører man så oven i købet rabatter, bidragskorrekturer og andet, kan man kun sige, at en virksomhed ville gå konkurs, hvis den optrådte således.
Det vil sige, at vi nu bliver nødt til at beskæftige os med, hvordan man kan forbedre indtægtssiden. Europa har brug for et finansinstrument, som bortset fra midlerne fra bruttonationalindkomsten er uafhængigt af medlemsstaternes særinteresser. Det vil sige, at vi har brug for egne skatte- og afgiftsindtægter. I den første betænkning fra marts blev der anført en hel række positive ting som f.eks. en økologiafgift, en CO2-afgift, en skat på kortfristede spekulationsgevinster og på ECB's overskud. Det er dén vej, vi skal, for at Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union også for fremtiden har tilstrækkelige egne indtægter til rådighed.

Kuntz
Hr. formand, i Haug-betænkningen, der er fremlagt for Europa-Parlamentet, behandles et yderst politisk problem, nemlig problemstillingen omkring finansieringen af Den Europæiske Union med egne indtægter.
Tidligere ville franske ledere ikke have tøvet med at anvende de tomme stoles politik i forbindelse med et sådant spørgsmål. Desværre er vores land i dag den store taber på Berlin-topmødet, hvor de 15 lande blev enige om en ændring af Den Europæiske Unions indtægtsordning.
I Berlin godkendte vi således et princip om, at visse rige lande - EU's nordlige lande - betalte for meget, og derfor vedtog man en anderledes vægtning af medlemsstaternes kvoteandele til finansiering, hvilket medførte, at Frankrigs andel voksede med flere milliarder francs.

Men det er i øvrigt klart, at visse medlemsstaters begrænsede deltagelse i finansieringen af den britiske rabat må betyde, at andre må øge deres bidrag. Hvad angår denne britiske rabat, tilslutter vi os naturligvis Haug-betænkningen, hvori der foreslås en gradvis afvikling af dette princip, mens Kommissionen kun foreslår tekniske justeringer af korrektionsmekanismen.
Til gengæld er vi ikke enige, når der i Haug-betænkningen foreslås en gradvis nedsættelse af afhængigheden af ordningen med henblik på medlemsstaternes bidrag og med hensyn til på sigt at nå til en finansiel autonomi. Er vi ikke med finansiel autonomi og skattemæssig autonomi - uden at ville indrømme det - på vej mod indførelsen af en europæisk skat? Under alle omstændigheder opstår denne finanselle uafhængighed stadig ud fra en tankegang, som vi naturligvis tager afstand fra. Stadig større integration, stadig øget føderalisme i Europa og som altid til skade for de nationale stater, idet man således frarøver dem den sidste suverænitet, nemlig den skattemæssige suverænitet. Vi kan ikke tilslutte os denne tankegang, og vi stemmer derfor mod betænkningen.

Dell'Alba
Hr. formand, kære kolleger, Europa-Parlamentet behandlede i marts måned den første betænkning af Haug om egne indtægter. Og her kommer så andet bind, en slags Haug 2 - Haugs hævn - men det er en ringe hævn.
Den 11. marts vedtog vi bl.a. et afsnit i beslutningen, hvor der stod, at alle dispensationsordninger og særordninger i indtægtsordningen burde fjernes fuldstændigt. Vi ved godt, hvad Rådet i Berlin gjorde i denne forbindelse, og hvad det baserede Berlin-aftalen på. Vi behandler nu her i november - altså 6 måneder efter - en betænkning, som intet nævner om dette punkt, undtagen i forbindelse med et ændringsforslag, som jeg for mit vedkommende ønsker vedtaget, men som omhandler nogenlunde det samme blot med en mere vag formulering.
Det indholdsmæssige problem, som vi står over for, kan ganske enkelt resumeres således: Enten baseres ordningen om egne indtægter på fælles deltagelse og bliver en del af en samling foranstaltninger, som Europa-Parlamentet vil anmode regeringskonferencen om at tage sig af, således at den - hvordan skal jeg sige det - bliver mere demokratisk og mere ansvarlig, eller også må vi desværre på dette punkt blot konstatere, at det er Rådet, der har bolden, og at Rådet vil have bolden i lang tid fremover, hvis vores forslag ikke tages i betragtning.
Jeg tror og håber altså, at Europa-Parlamentet på baggrund af denne betænkning vil kunne få flere indtægter, bl.a. gennem denne og andre henvisninger og de elementer, der er indeholdt heri, således at det tilslutter sig et formelt krav om, at regeringskonferencen får beføjelse til både at kaste sig over de reformer, der er foreslået os, og over det grundlæggende aspekt i forbindelse med Europa-Parlamentets fuldstændige deltagelse, ikke kun på udgiftssiden, men ligeledes på indtægtssiden i forbindelse med Den Europæiske Unions budget.

Costa Neves
Hr. formand, for ca. 30 år siden besluttede man at erstatte den dengang gældende ordning for Fællesskabets indtægter, som byggede på medlemsstaternes bidrag, med en ordning for de egne indtægter. Det står klart, hvad den beslutning har betydet. Her tre årtier efter er den nuværende ordnings svagheder åbenlyse for enhver. Den er ikke tilstrækkelig, den er ikke enkel, den er ikke logisk, den er ikke gennemskuelig, den er ikke retfærdig.
Den er - med andre ord - uholdbar. Den er resultatet af mange usammenhængende tilpasninger, som diverse behov, pressioner og egeninteresser har afstedkommet i forskellige historiske situationer og omstændigheder, når nogen har haft styrke nok til at sætte dem igennem. Det perverse forhold mellem den enkelte medlemsstats bidrag og dens styrke til at forsvare det er uacceptabelt.
Den positive forskelsbehandling af Storbritannien, som bygger på det ødelæggende begreb om rimelig modydelse, kan ikke retfærdiggøres. Den hensigt, at EU skal have egne indtægter, er derfor netop blevet ved hensigten. I stedet for at sætte gang i den reform, som virkelig trænger sig på, kom der på rådsmødet i Berlin ud af store kompromiser endnu en gang kun en ny række små tilpasninger.
Ønsket om at fastholde den nuværende udgiftsordning, hvoraf hovedparten hidrører fra den fælles landbrugspolitik, der ud over at stride mod det retfærdighedsprincip, som traktaterne hylder, kun er en politik af navn, og ønsket om at fastholde den gældende ordning for de egne indtægter, der er resultatet af diverse modstridende interesser, er i bund og grund uforeneligt med ønsket om at få virkeliggjort projektet om en større geografisk udvidelse.
Det er alt sammen til hudløshed dokumenteret, analyseret og diskuteret, og det er jo ikke engang midler af nogen særlig størrelsesorden, som vi her taler om. Vi har i Rådets forslag til budgettet for år 2000 at gøre med kun 1,10% af EU's BNP, et beløb, der for det samme år ville kunne nå op på 1,27%. Det er et afgørende spørgsmål, det her. EU's succes og troværdighed i forhold til borgerne og den omgivende verden afhænger af vores evne til at gennemføre den nødvendige reform.
Jeg ved godt, at spørgsmålet er komplekst, så meget mere som jeg også er klar over, at det er utopisk at ville begynde helt forfra. Fortiden lader sig ikke slette og rummer da også meget positivt, men fortsat at udskyde beslutningerne på dette område betyder ikke alene, at vi udskyder den vanskelige beslutning om EU's finansieringsordning. Det har afgørende betydning for et projekt, som jeg ligesom så mange af EU's borgere går ind for, vel vidende at det indebærer såvel vanskeligheder som nye muligheder. Kun en anderledes håndtering af spørgsmålet om de egne indtægter, og som ikke forøger den byrde, der pålægges skatteborgerne, men som gør ordningen mere gennemskuelig, enkel og fornuftig, kan sikre EU's succes og troværdighed.

Colom i Naval
Hr. formand, når jeg lytter til talsmanden fra PPE-DE-gruppen, spekulerer jeg seriøst over, hvorfor vi overhovedet udøver retten til høring i forbindelse med dette anliggende. Mine damer og herrer, Berlin betød et skridt tilbage, hvad angår de egne indtægter, og generelt hvad angår europæisk solidaritet og opbygningen af den politiske union. Begge elementer er sandsynligvis indbyrdes forbundet, men nu vover jeg ikke at hævde, hvad der er den korrekte rækkefølge for motiv og virkning. Under alle omstændigheder kritiserede Parlamentet det seriøst allerede i foråret.
Afgørelsen om de egne indtægter, som vi drøfter i dag, og som rent og skært er Kommissionens fortolkning af Det Europæiske Råds politiske afgørelse, er det bedste bevis på denne tilbagegang. Man fremhæver alle de træk af systemet, som kan tilskynde til forveksling mellem egne indtægter og nationale bidrag. Og jeg undrer mig for resten over, hvorfor man afskaffede disse nationale bidrag i Maastricht.
Parlamentets holdning er i det europæiske budget at fordømme og udelukke anvendelsen af det såkaldte princip om "retfærdig tilbagebetaling". Mine damer og herrer, Berlin anerkendte det, og naturligvis uden at turde indrømme det giver man fru Thatcher ret.
Der var en omdiskuteret britisk check, baseret på historiske grunde, som efterhånden er forsvundet, men som kan forstås. Berlin-aftalen fastholder den, men oven i købet udskriver man fire små checks til Tyskland, Østrig, Sverige og Holland, som ikke ligefrem er Unionens fattigste lande.
Opkrævningssatsen hæves fra den nuværende skandaløse sats på 10% til en uhørt 25%-sats. Den eneste reelle begrundelse for en sådan fejltagelse er at sænke den hollandske regning, på trods af at saldoen - for nu at bruge Rådets terminologi - er opsvulmet til fordel for den hollandske statskasse på grund af Rotterdam-effekten. Og det er det, man forsøger at skjule.
Mine damer og herrer, Kommissionens forslag er helt uacceptabelt, ligesom Rådets afgørelse også var det. Vi kan først få løst problemerne med egne indtægter, når vi accepterer, at skatteyderen ikke er medlemsstaterne, men borgeren. Det uretfærdige er, at to europæiske borgere med samme indtægt skal bidrage med forskellige beløb, blot fordi den ene bor i Frankfurt og den anden i Sevilla. Det er uretfærdigt. Derfor bør det være klart, at målet må være, at borgeren bærer byrden for fællesskabsbudgettet direkte, uden en uigennemtrængelig ordning for indtægter, som camouflerer processen og forhindrer en demokratisk aflæggelse af regnskab. I mellemtiden burde lappeløsningerne have til formål at opnå en vis grad af retfærdighed og gennemsigtighed og ikke omvendt.

Cauquil
Hr. formand, i udkastet foreslås det at øge Den Europæiske Unions egne ressourcer og at fordele dem forskelligt mellem staterne. Det virkelige problem i forbindelse med fordelingen er ikke fordelingen mellem staterne eller mellem staterne og Den Europæiske Union, men mellem de sociale klasser. Selvfølgelig understreger beslutningsforslaget på hyklerisk vis, at dette ikke må føre til en forøgelse af den byrde, der hviler på den europæiske borger. Men det er klart, at dette blot er et fromt ønske, og at europæiske skatter fremover skal lægges til de andre skatter.
Jeg er i endnu højere grad modstander af idéen om at øge skatterne, eftersom skatterne - både på nationalt og europæisk niveau - især tynger arbejderklassen. Overalt i Europa er det de indirekte skatter, der udgør den største skatteressource, selvom disse skatter i særlig grad er uretfærdige, fordi satsen er den samme for de fattigste og for milliardærerne. Således betaler de dårligst betalte lønmodtagere - eller endda de arbejdsløse og hjemløse - moms for deres mad og bidrager derved til finansieringen af de europæiske institutioner, som dog ikke har truffet en eneste foranstaltning til deres fordel.
Den Europæiske Unions grundlæggende eksistensberettigelse er at favorisere de store virksomheder ved at fjerne alle forhindringer for dem, ved at forene det europæiske marked og ved at støtte dem på verdensmarkedet. Så hvis der skal betales mere til de europæiske institutioner - og til deres tjenestegrene - bør det være de store virksomheder, der skal betale. Lad os beskatte deres fortjeneste og aktionærernes udbytte, lad os tvinge dem til at betale.

Ilgenfritz
Hr. formand, mine damer og herrer, øget autonomi i forbindelse med tilvejebringelse af de egne indtægter vil automatisk - og her refererer jeg til den dame, der havde ordet før mig - betyde en øget belastning af de europæiske skatteborgere. Den vil i sidste instans også føre til, at der indføres ekstra skatter og afgifter, uden at der fjernes nogen. En reform af de egne indtægter kan efter vores mening endvidere kun gennemføres i harmoni med de nationale parlamenter, fordi der også skal tages hensyn til deres idéer.
Vi går naturligvis ind for mere gennemsigtige og enklere ordninger og i sidste instans også for, at Europas skatteborgere ikke skal belastes mere, men mindre, for at også vi i Europa når op på en øget økonomisk vækst og ad den vej når frem til flere skatter og afgifter til henholdsvis Unionen og de nationale stater. Før vi går ind for øget autonomi, skal vi imidlertid finde frem til og udnytte alle sparemuligheder på EU's budget, og vi skal endvidere forklare Unionens borgere, hvorfor vi tillader os udgifter til to parlamenter og ikke finder frem til enklere ordninger, som af- og ikke belaster Unionens borgere. Vi vil gå ind for enklere og gennemsigtige ordninger, men vi vil ikke gå ind for, at Unionens borgere belastes yderligere gennem ekstra skatter og afgifter.

Bourlanges
Hr. formand, i forbindelse med en ordning om egne ressourcer opstår fire spørgsmål: Hvem skal betale, på hvilket grundlag skal man betale, hvad skal man betale, og hvem skal beslutte betalingen? Hverken Kommissionen eller Europa-Parlamentet har beføjelse til at besvare disse fire spørgsmål. Med hensyn til denne sag er vi imaginære skuespillere i et teaterstykke, der er skrevet af andre. Fru Haug rejser med sin betænkning på glimrende vis en række spørgsmål, der går i den rigtige retning.
Hvem skal betale? Staterne eller enkeltpersoner og de økonomiske aktører? Den aktuelle udvikling går mod staterne og ikke mod enkeltpersoner og de økonomiske aktører. Det er en farlig tendens, der går i retning af en internationalisering, af en "FN-isering" af vores ressourceordning.
På hvilket grundlag skal man betale? Proportionelt eller progressivt? Over for dette punkt tøver man. Det, man kan konstatere i dag, er, at selvom man er på vej i den rigtige retning mod proportionalitet, er man ved at opfinde et nyt system, hvor man baserer bidraget på udgifterne. Jeg betaler, derfor modtager jeg, jeg modtager, derfor betaler jeg, jeg støtter Dem på betingelse af, at De betaler. Det er absurd. Det er fuldstændigt surrealistisk.
Hvad skal man betale? Mener man, at vi kan fortsætte med en så begrænset skatteprocent, når Den Europæiske Union påtager sig flere og flere nye ansvarsområder i forbindelse med forlængelsen af Den Monetære Union, med udvidelsen af Unionen og i betragtning af det politiske ansvar med hensyn til udenrigs- og sikkerhedspolitik? I denne forbindelse er vi fuldstændig skizofrene.
Endelig hvem skal beslutte, om vi skal betale? I øjeblikket er det staterne og kun staterne. Vi må nødvendigvis ændre denne mekanisme. Det er tvingende nødvendigt, kære kolleger, at spørgsmålet om egne ressourcer kommer i centrum på den næste regeringskonference.

Guy-Quint
Hr. formand, fru kommissær, fru ordfører, kære kolleger, som følge af Berlin-aftalen og af den interinstitutionelle aftale var det nødvendigt at ændre ordningen om egne ressourcer i Den Europæiske Union for på korrekt vis at afveje de enkelte kvotedele.
I Jutta Haugs betænkning mindes om formålet med denne radikale ændring. Der er fire aspekter: en forenkling af ordningen, en større gennemsigtighed, det vil sige, at ordningen skal gøres lettere at forstå, en styrkelse af Den Europæiske Unions finansielle autonomi og en reducering af den manglende balance med hensyn til medlemsstaternes budgetmæssige deltagelse. Den nye balance mellem de fire ressourcetyper - og navnlig en nedskæring af momsens kvoteandel til fordel for den andel, der er forbundet med landenes BNI - er særlig interessant, fordi dette er meget mere retfærdigt. Det giver et bedre billede af borgernes egentlige evne til at bidrage. Dette er efter vores mening vigtigt, og vi må fortsætte i denne retning.
Mens de foregående talere fremhævede forskellige elementer, vil jeg gerne vende tilbage til to bestemte punkter. For det første er det væsentligt, at den manglende balance, der er i de nuværende budgetmæssige deltagelser, og som skyldes de korrektionsmekanismer, som måske nok kan forklares historisk, gradvist, men uigenkaldeligt fjernes, og at bidragene fra hvert land bliver opgjort til det, de helt objektivt bør være, når vi taler om budgettet. Denne forenkling er uundværlig for balancen i ordningen og for gennemsigtigheden i forvaltningen, to ting, der er nødvendige for at sikre Europas fremtid. Navnlig efter en udvidelse kan den nuværende praksis med rabatter eller korrektionsmekanismer ikke længere retfærdiggøres, og man bør således gå definitivt bort fra den.
Det andet punkt, jeg vil henlede Deres opmærksomhed på, forekommer mig yderst besynderligt. Det er medlemsstaternes krav om at tilbageholde en del til udligning af forvaltningsomkostninger og omkostninger til skatteopkrævning, som skulle stige fra 10% til 25%. Hvilken begrundelse er der for denne ågeragtige stigning? Stadig flere kontrolopgaver i forbindelse med fødevaresikkerheden? Men disse aktiviteter er normale for staterne. Man må absolut opretholde grundsatsen på 10%, hvilket i høj grad dækker de omkostninger, der er i forbindelse med opkrævningen. På vegne af Europa-Parlamentet forventer jeg, at Kommissionen efterkommer de omtalte ønsker, for de er afgørende for vores politiske mål om klarhed, gennemsigtighed og lighed.

Miranda
Hr. formand, jeg mener, at en reform af de egne indtægter er nødvendig, og at den skal foregå i et perspektiv, der styrker principperne om gennemskuelighed, retfærdighed, solidaritet og samhørighed samt disse principper udstrakt også til Fællesskabets indtægter. I det samme perspektiv går vi imod begreber som rimelig modydelse og det fejlagtige spørgsmål om de finansielle nettobidrag. Jeg mener, at en sådan reform skal føre til, at det enkelte lands bidrag kommer til at svare til dets faktiske økonomiske udvikling, af hvilken grund BNP bør være den væsentligste indikator for disse bidrag. Det har vi altid sagt, ikke mindst som svar på de mange og usammenhængende forslag om nye afgifter som kilde til de egne indtægter.
Vi går derfor på dette felt ind for Kommissionens aktuelle forslag, men vi vel gerne understrege, at det spørgsmål, der lige nu trænger sig særlig på, er de helt utilstrækkelige midler, en situation, der alene skyldes en udpræget mangel på politisk vilje, og som en eller anden reform af ordningen for de egne indtægter ikke råder bod på.

McCartin
Jeg vil gerne allerførst afvise det argument, som en række personer har fremsat her i dag om, at det at øge de egne indtægter er at forøge skattebyrden for Europas borgere. Det er naturligvis ikke nødvendigvis sandt. Den Europæiske Unions ansvar hviler på det princip, at der er visse ting, vi kan gøre mere effektivt på europæisk niveau. Hvis vi beslutter at overføre ansvaret for landbrugssektoren fra medlemsstaterne til Den Europæiske Union og at leve op til dette ansvar på en mere effektiv måde, kunne slutresultatet faktisk blive en formindskelse af skattebyrden. På samme måde tror jeg, at hvis vi f.eks. besluttede at overføre ansvaret for udviklingssamarbejdet fra medlemsstaterne til Den Europæiske Union, kunne vi nå umådelig meget mere med samme beløb, og vi kunne øge de egne indtægter uden samtidig at forøge skattebyrden for Europas borgere.
Vi taler om demokrati og gennemskuelighed. Først vil jeg sige, at hvad vi end beslutter på demokratisk vis via Unionens institutioner om de egne indtægter, så er det det, de egne indtægter er. Hvis Den Europæiske Union i en demokratisk proces beslutter, at de egne indtægter simpelthen er en regulær procent af bruttonationalproduktet inddrevet af medlemsstaterne og videregivet som en samlet sum, så er det fair nok: Det er det, de egne indtægter er, og det er demokratisk. Jo flere elementer vi involverer, jo mere uigennemsigtigt vi gør systemet, jo vanskeligere bliver det. Det er derfor, jeg ikke er spor bekymret over de 10% eller de 25%. Hvis vi har et fast tal for, hvad Den Europæiske Union behøver af egne indtægter, så må vi naturligvis, hvis vi overlader medlemsstaterne mere af det, vi kalder de traditionelle egne indtægter, inddrive mere af det som en procentdel af bruttonationalproduktet. Så dette argument er slet ikke vigtigt.
Det er yderst vanskeligt at beregne, hvad der er mest fordelagtigt, eller hvor meget medlemsstaterne vil få ud af det. Lad mig sige en ting mere om dette. Hvis man ser på Holland og Tyskland, på hvis vegne der var så meget skrig og skrål her i Europa-Parlamentet, så vil man finde, at det indre marked har givet dem umådelige fordele, og at de har haft en særdeles positiv handelsbalance over for resten af Unionen i årenes løb.

Stenmarck
Hr. formand, EU står foran meget store økonomiske satsninger, når 10 eller flere lande i Øst- og Centraleuropa samt Baltikum af flere omgange bliver medlemmer. I den forbindelse er der selvfølgelig grund til at diskutere EU's økonomiske forudsætninger for at klare dette. I dag har EU ingen beskatningsret og skal, efter min mening, heller ikke have det i fremtiden. Haug-betænkningen indebærer ikke, at vi automatisk skal indføre EU-skat, men den åbner muligheden for det, og det er galt nok.
Det, som ikke klart bliver udtrykt, er dog noget, som mange åbenbart tænker. I de svenske massemedier er der i de seneste dage blevet skrevet om, at EU har planer om at indføre skat på mobiltelefoner og flyrejser. Det er måske ingen tilfældighed, at det netop er i Sverige, som uden sammenligning har det højeste skattetryk i EU, at fantasien er størst, når det gælder om at finde nye skatteindtægter. Hvis man i det hele taget skal diskutere skatter direkte i EU, skal medlemslandene efter min mening først klart og tydeligt vise, hvilke nationale skatter der samtidig skal sænkes. Ellers medfører det kun nye skattebyrder for medborgerne. EU's medborgere har ikke brug for endnu højere skatter.
Hvordan skal udvidelsen så finansieres? Jo, alternativet til nye skatteindtægter er stadigt lavere omkostninger. Det medfører krav om bedre prioritering, at vi koncentrerer os om de store og afgørende spørgsmål. Udvidelsen er en sådan prioritering. Så længe næsten halvdelen af EU's budget går til landbrugsstøtte, og, inklusive strukturfondene, 5/6 går til støtte i det hele taget, kan der ikke være tvivl om, at der fortsat skal ske forandringer.

Schreyer
Hr. formand, kære fru Haug, mine damer og herrer, naturligvis er budgettets indtægtsside af samme betydning som udgiftssiden på Kommissionens budget, selvom den ikke er genstand for debat hvert år. På Det Europæiske Råds møde i Berlin blev der vedtaget ændringer af indtægtssiden, for så vidt angår den maksimale andel af den moms, der indbetales til EU, for så vidt angår den rabat, briterne får for deres bidrags vedkommende, og finansieringen deraf, samt for så vidt angår den andel af told- og landbrugsafgifterne, som medlemsstaterne kan tilbageholde.
Kommissionen anser forhøjelsen af sidstnævnte beløb til 25% for velbegrundet. Men jeg siger også helt klart, at jeg til gengæld forventer af medlemsstaterne, at de øger foranstaltningerne til kontrollen med de egne indtægter tilsvarende og ikke længere snakker sig fra det, jeg forventer altså, at disse kontrolforanstaltninger rent faktisk bærer frugt. Det blev endvidere besluttet, hvornår Kommissionen skal revidere den nuværende finansieringsordning og aflægge beretning om muligheden for at skabe autonome egne indtægter.
Det glæder mig, at Parlamentet på ny har beskæftiget sig så indgående med spørgsmålet om finansieringsstrukturen, og det glæder mig personligt endnu mere, at jeg kan se mange sammenfaldende træk i de holdninger, der i dag er kommet til udtryk i indlæggene under forhandlingen, og min egen grundlæggende holdning.
Kommissionen forelagde i oktober 1998 en rapport om budgettets indtægtsside og om mulighederne for en reform. Parlamentet er i sin tidligere Haug-betænkning I og i den foreliggende Haug-betænkning II enigt i mange af argumenterne i denne rapport. I alle overvejelser angående en reform gælder det navnlig om at gøre indtægtssiden gennemsigtig, effektiv og enkel. I den nuværende ordning mangler der gennemsigtighed på grund af mange enkeltbestemmelser vedrørende opkrævningssatsen på momsberegningsgrundlaget, den britiske rabat og finansieringen deraf. Borgerne kan ikke længere se, hvor meget af deres indbetalte skat der går til Den Europæiske Union. Denne manglende gennemsigtighed er af det onde og som sådan efter min mening allerede grund nok til reformbestræbelser.
Jeg er - som jeg allerede understregede under Europa-Parlamentets høring af mig i september - enig i det synspunkt, at målet med en reform af finansieringsordningen bør være et øget selvstændigt økonomisk ansvar hos Fællesskabet. Der skal skabes mulighed for at fastsætte indtægter, uden at - og det understreger jeg også - belastningen af skatteborgerne som helhed øges. Jeg er endvidere enig i det synspunkt, at en retfærdig udformning af budgettet ikke kun kan ske på budgettets indtægtsside, og jeg er enig i det synspunkt, at en debat om reformer ikke kan vente til 2006, men at debatten med Deres støtte skal finde sted i denne valgperiode.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Budgetdisciplin
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0055/1999) af Averoff for Budgetudvalget om forslag til Rådets forordning om budgetdisciplin (KOM(1999) 364 - C5-0141/1999 - 1999/0151(CNS)).

Averoff
Hr. formand, der hersker ikke nogen tvivl om, at den gældende beslutning fra 1994 om budgetdisciplin har overlevet sig selv på mange punkter. Vi må ikke glemme, hvor lang tid der er gået, siden den begyndte at blive anvendt, og hvor vigtige ændringer der er foregået i dette tidsrum. Jeg kunne blandt de vigtigste nævne indførelsen af ØMU'en pr. 1. januar 1999, den tilstræbte udvidelse med lande i Øst- og Centraleuropa, Cypern og Malta samt endelig Agenda 2000, som bl.a. foreskriver de ændringer, der bør ske på landbrugsområdet.
Disse ændringer samt styrkelsen af budgetdisciplinen, som fremstår tydelig såvel i konklusionerne fra formandsmødet i Berlin som i den nye organisationsaftale, giver de basale stimuli til behovet for en modifikation og supplering af den gældende beslutning med nye mekanismer. Udvalget omtaler i øvrigt også denne udvikling samt den erfaring, som der er opnået af dens hidtidige anvendelse, for at fremkomme med det nuværende forslag, som sigter til en modificering og en styrkelse af det gældende direktiv, der især omhandler omkostningerne til landbrugsområdet. Ud over at tilføje visse bestemmelser går forslaget så langt som til at foreslå ordninger, som gør budgetdisciplinen strengere, og som styrker opnåelsen af den. Karakteristisk for denne styrkelse er den forebyggende karakter i de foreslåede foranstaltninger, idet den giver udtryk for en ny opfattelse og skal realiseres gennem en samtidig forøgelse af Europa-Kommissionens procedurekompetence.
Gennem de ændringsforslag, som følger med den betænkning, vi forhandler i dag, accepteres stort set alle de forslag, som er tilpasset reguleringerne. Men jeg mener, at visse af reguleringerne er forbedret, uden at det berører deres effektivitet, og at de vil fungere mere effektivt. Man har undgået overdrivelser, og den automatiske karakter af visse af foranstaltningerne er ophævet. Det vil sige, før man anvender disse foranstaltninger, skal man prøve de muligheder, som organisationsaftalen frembyder. Forslaget om at legalisere den i form af en forordning bliver ikke godkendt, men den bevares som en beslutning, hvilket på ingen måde påvirker effektiviteten af foranstaltningerne. Dette ændringsforslag sigter blot til at opretholde ligevægten med hensyn til organernes myndigheder. Seriøsiteten i de væsentlige reguleringer bevares grundlæggende set, og intet af ændringsforslagene berører princippet om budgetdisciplin. Jeg er nemlig af den mening, at budgetdisciplin er nødvendig, og at den ikke kun bør styre Fællesskabets budget, men også de nationale budgetter. Den udgør tydeligvis grundlaget for en sund forvaltning af budgetterne. Jeg må dog betone, at budgetdisciplinen ikke må være et mål i sig selv, og den må ikke ophæve en rigtig og effektiv anvendelse af de vigtige bestemmelser i fællesskabslovgivningen, endsige i den foreliggende situation berøre de grundlæggende principper i den fælles landbrugspolitik.
Hr. formand, jeg er af den mening, at den forhandlede betænkning med sine forslag, sådan som disse er udformet inden for rammerne af Budgetudvalget, bidrager til at skabe et afbalanceret, seriøst og effektivt middel til en styrkelse af budgetdisciplinen, som vedrører os alle, og hvis anvendelse kun kan sikres gennem et virkeligt samarbejde mellem de institutionelle organer samt naturligvis gennem et samarbejde medlemsstaterne indbyrdes.
Til sidst, hr. formand, vil jeg gerne påpege en vis mangel på deltagelse i udformningen af denne betænkning, for ud over Landbrugsudvalget og enkelte kolleger, som har bidraget ved ændringsforslagene, kan jeg ikke sige, at der har været tale om nogen stor deltagelse. Og eftersom jeg er helt klar over, at min forelæggelse ikke er perfekt, og at der kunne være mange andre ændringsforslag, så er jeg bange for, at ordet disciplin har en negativ klang i Parlamentet.

Rodríguez Ramos
Hr. formand, Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter har fremsat ændringsforslag til betænkningen om budgetdisciplin. Vi mener, at de vigtigste aspekter i betænkningen er følgende:
For det første den nye dækning for landbrugsretningslinjen og dennes fremtidige revision. Kommissionen medtager i retningslinjen de disponible beløb, der er medtaget i de finansielle overslag til udvidelsen, og som står omtalt i rubrik 8 i den interinstitutionelle aftale. Denne rubrik tager en hypotetisk situation efter udvidelsen med i betragtning som ren og skær indikativ og retningsgivende. Derfor mener vi ikke, at den kan medtages i retningslinjen. Det korrekte er derimod at se på retningslinjen igen før den første udvidelse på baggrund af de reelle behov, for ikke at blokere en række retningsgivende bevillinger, med en fuldstændig usikkerhed om disses tilpasning, såvel hvad angår beløbet som kalenderen.
For det andet den passende finansiering for udvikling af landdistrikter og yderligere foranstaltninger. I denne retning beder vi indtrængende Kommissionen om at udvise tilstrækkelig fleksibilitet i sin ledelse, for at tage hensyn til disse udgifters flerårige og ikkeobligatoriske karakter. På den anden side mener vi, at det er nødvendigt også at forbedre finansieringsbetingelserne for disse udgifter, og derfor foreslår vi muligheden for at overføre ikkebenyttede bevillinger fra de obligatoriske udgifter til de ikkeobligatoriske udgifter.
For det tredje igangsættelsen af fleksibilitetsprincippet inden for visse begrænsninger for landbrugsudgifterne, hvor vi foreslår en overførsel af ikkebenyttede udgifter eller ressourcer til næste budgetår. Vi mener, at dette ikke alene vil forbedre finansieringen af den fælles landbrugspolitiks anden søjle, men ligeledes gøre det muligt at klare katastrofer eller uforudsete situationer så hurtigt og effektivt, som sådanne situationer kræver.
Endelig, i forbindelse med forøgelsen af Kommissionens forvaltningsbeføjelser, hvorigennem den kan nedsætte beløbet for direkte støtte eller indstille udbetalingen af de månedlige forskud til medlemsstaterne, mener vi ikke, at Parlamentet inddrages tilstrækkeligt i vedtagelsen af disse foranstaltninger. Og vi mener heller ikke, at man systematisk kan bruge disse foranstaltninger, fordi det kunne skabe en overførsel af budgetoverskridelser fra det ene år til det andet på bekostning af de reelle behov i det budget, som disse foranstaltninger udføres i, hvilket endda kunne bringe selveste freden i fare.

Virrankoski
Hr. formand, hr. Averoffs betænkning om budgetdisciplin er fortrinlig, og den handler om den fremtidige gennemførelse af budgettet. Europa-Parlamentet har altid været fortaler for disciplin. Det har ført til, at Parlamentet altid har holdt sig fra udgiftsforhøjelser, selvom der havde været råd til og muligheder for det med hensyntagen til marginalerne, finansieringsudsigterne og den grundlæggende traktat. Parlamentet har været yderst tilbageholdende med hensyn til at ansætte mere personale.
Den foreliggende betænkning handler om landbrugsudgifter. Landbrugsudgifterne er EU's største udgiftspost, som udgør ca. 45% af budgettet. Det er derfor, at landbrugsudgifterne er det mest essentielle spørgsmål, når der tales om EU's budget. Landbrugets udgiftsopstilling udgør loftet over landbrugsudgifterne. I praksis udgøres loftet af den interinstitutionelle aftale, som ligger klart lavere end udgiftsopstillingen. Dette er et klart bevis for Parlamentets ansvarsbevidsthed i budgetsager.
Inden for EU er landbrugsudgifterne et meget delikat spørgsmål, for landbrugspolitik er den eneste politiske gren, hvor EU påvirker borgernes levebrød direkte. Mens EU praktiserer landbrugspolitik, har den således et usædvanligt stort ansvar. Dette gælder i særlig grad reduceringen af direkte støtte, som er angivet i artikel 5, punkt 7. En sådan situation må ikke opstå, fordi der er tale om en reduktion, som har forbindelse med enkelte menneskers levebrød og derved deres grundlovssikrede ret. Det kan sammenlignes med tilbageholdelse af lønninger.
Landbrugsudgifterne inddeles nu både i obligatoriske og ikkeobligatoriske udgifter. I mange ugunstigt stillede landbrugsområder er netop støtten til sådanne områder samt miljøstøtten vigtige. På grund af dette har Parlamentet fremover et endnu større ansvar over for landbrugspolitikken. I den henseende er det meget godt, at betænkningens ånd understreger samarbejdet mellem Rådet og Parlamentet.

Schreyer
Hr. formand, hr. Averoff, mine damer og herrer, inden for alle områder af politik spiller budgetdisciplin en vigtig rolle for, at balancen på budgettet kan sikres på langt sigt. Det er naturligvis særlig vigtigt inden for de områder af politik, som kvantitativt er af stor betydning for budgettet, og landbrugsområdet er fortsat det udgiftstungeste område.
På topmødet i Berlin og derpå i den interinstitutionelle aftale enedes Rådet, Parlamentet og Kommissionen om at fastfryse lofterne for landbrugsudgifterne og dermed på langt sigt stabilisere landbrugets andel af det samlede budget. Endvidere har Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen besluttet, at der ikke må være nogen udvekslingsmuligheder mellem udgiftsområderne til markedsordningsforanstaltningerne på landbrugsområdet og foranstaltningerne til udvikling af landdistrikter.
Kommissionens forslag sigter hovedsagelig på at sikre, at de to underområders lofter kan overholdes nøje. Det er vanskeligere, hvad Garantifonden angår, fordi der afhængig af produktions- og prisudvikling kan forekomme betydelige svingninger. Under disse omstændigheder er det nødvendigt for Kommissionen at kunne træffe passende foranstaltninger, hvis det under forberedelsen eller gennemførelsen af budgettet viser sig, at lofterne overskrides eller er ved at blive overskredet. Hvad angår budgettet for 2000, blev der jo allerede nu under proceduren foretaget en første gennemgang med henblik herpå, fordi det så ud til, at loftet ellers under givne omstændigheder ville være blevet overskredet uden en lineær nedskæring.
Jeg er glad for, at Parlamentet principielt støtter den af Kommissionen foreslåede procedure til overholdelse af lofterne. Jeg konstaterer, at Parlamentet, hvis behovet opstår, gerne vil ty til en revision af de finansielle overslag. Dertil vil jeg gerne sige, at en revision af de finansielle overslag kun kan komme på tale i tilfælde af en virkelig uforudseelig udvikling i behovet. Det gælder om, at de skridt til en reform af landbrugspolitikken, der indledtes i Agenda 2000, også kommer til udtryk i Unionens budget, og med henblik herpå har vi brug for en solid afgørelse om budgetdisciplin.

Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, fru kommissær, kan De følge mig i min overvejelse, at med det forslag, De fremsætter, ophæves Rådets forpligtelser med hensyn til de obligatoriske bevillinger rent faktisk, mens derimod Rådets beføjelser til at tilbageføre de ikkeanvendte bevillinger bevares, og at vi dermed reelt skifter fra obligatoriske bevillinger til ikkeobligatoriske bevillinger, uden at Parlamentet får suverænitet over dette område på budgettet?

Schreyer
Hr. Graefe zu Baringdorf, det er jeg ikke enig med Dem i. Men De kender som helhed mit syn på spørgsmålet om opdelingen i obligatoriske og ikkeobligatoriske udgifter. Denne opdeling er ganske vist en situation, der var der, da vi tiltrådte, og som det sikkert gælder om at blive ved med at drøfte.
Hvad angår spørgsmålet om udvekslingsmuligheder mellem disse to områder, gør jeg opmærksom på, at vi under debatten om den næste betænkning vil drøfte, hvorledes bevillinger, som der på grund af pris - og markedsudviklingen ikke blev brug for på landbrugsområdet - nemlig i udgiftsområderne 1a, markedsordningsforanstaltninger - kan omfordeles og derpå være til rådighed til andre foranstaltninger.

Colom i Naval
Hr. formand, som ordfører for den interinstitutionelle aftale, som denne afgørelse udgår fra, vil jeg gerne høre Kommissionens synspunkt, for den har ikke udtalt sig desangående, til det forslag, som vi fremsætter, og som drejer sig om at udelukke de udgifter, der skal bruges til den fremtidige udvidelse, fra retningslinjen.
Jeg siger dette, fordi disse udgifter i den interinstitutionelle aftale står anført som udelukkende indikative og uden for de finansielle overslag i bilag II. Det eneste, der er finansielle overslag, er bilag I. Derimod medtager Kommissionens forslag nogle udgifter, som ikke udgør en del af de finansielle overslag inden for retningslinjerne.

Schreyer
Hr. Colom i Naval, i Agenda 2000 blev det vedtaget at oprette et bestemt udgiftsområde til udgifterne i forbindelse med udvidelsen. Det blev endvidere vedtaget, at der allerede nu skulle træffes foranstaltninger med henblik på førtiltrædelsesstøtten inden for landbrugspolitikken. Jeg mener, det var en vigtig afgørelse.
Hvad det spørgsmål angår, om de udgifter, der er forudset til landbrugspolitikken i forbindelse med udvidelsen, er tilstrækkelige, et det nok nødvendigt uophørligt at holde øje med, hvorledes situationen i ansøgerlandene udvikler sig, og hvilke antagelser man i Berlin er gået ud fra ved skønnet over de nødvendige udgifter. Hvis jeg kommer til den konklusion, at disse skøn skal revideres, vil jeg underrette Parlamentet direkte og især naturligvis drøfte med Budgetudvalget, hvorledes situationen skal gribes an.

Formanden
Kære kolleger, jeg har lovet at give ordet til to talere, der ikke står på talerlisten, fordi der er tid til det. Det kan ikke altid lade sig gøre, men når det kan, bør man efter min mening gøre det, fordi det ikke på nogen måde kan skade Parlamentet, hvis debatterne bliver noget mere spontane og politiske, end det normalt er tilfældet!

Men som sagt, så lad være med at se på det som et præcedens og deraf udlede varige rettigheder. Det afhænger af Deres egen taledisciplin, om noget sådant kan lade sig gøre eller ej.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Tillægs- og ændringsbudget 5/1999
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0061/1999) af Dührkop Dührkop for Budgetudvalget om forslag til tillægs- og ændringsbudgettet nr. 5/1999 til Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 1999 (C5-0257/1999).

Dührkop Dührkop
Hr. formand, jeg kunne nu begrænse mig i mit indlæg til blot at femlægge tillægs- og ændringsbudget 5 og at forklare, hvordan jeg mener, man bør stemme i plenum.
Men, hr. formand, man må forstå, at tillægs- og ændringsbudget 5 ikke kan ses isoleret, for det udgør en helhed med tillægs- og ændringsbudget 4 plus det, vi kalder samlet overførsel eller Notenboom-proceduren. Lad mig begynde med nogle overvejelser, som jeg retter til Kommissionen.
Da tillægs- og ændringsbudget 4 blev fremlagt, og ligeledes i trepartsdialogen den syvende, meddelte Kommissionen allerede, at de supplerende og nødvendige betalingsbevillinger - 650,5 millioner til specielt Phare, Tacis, Obnova og FYROM - var dækket eller skulle dækkes af tre instrumenter: Tillægs- og ændringsbudget 4, den samlede overførsel og tillægs- og ændringsbudget 5, som i dag danner grundlag for vores drøftelser og for resolutionen. Og at også tillægs- og ændringsbudget 5 skulle bruges til at forøge de 15 stillinger i OLAF til 30, hvilket overvågningskomitéen også anbefalede i sin rapport om OLAF, således at denne enhed nu kunne påbegynde arbejdet med de fastlagte prioriteter.
Den 15. september drøftede Parlamentet tillægs- og ændringsbudget 4, som dernæst blev vedtaget af såvel Parlamentet som af Rådet, under afstemningen i plenum. I dag drøftes også tillægs- og ændringsbudget 5. Men i den samlede overførsel, som udgør en del af de tre instrumenter, og som Kommissionen havde forelagt os, for at forøge betalingsbevillingerne, er der en del af denne helhed, som ikke går igennem denne procedure i plenum. Det går lidt mere upåagtet hen i Kulturudvalget.
Men eftersom det er en del af helheden, må De tillade, at jeg kommer med nogle bemærkninger og benytter lejligheden til ordret at citere nogle små perler blandt Kommissionens argumenter for at overføre bevillinger mellem de forskellige konti og overføre dem til andre foranstaltninger udadtil.
Jeg begynder med en kuriositet, nemlig nedsættelsen af en budgetkonto, som hedder "Den Europæiske Unions afholdelse af festligheder i forbindelse med årtusindskiftet". Kommissionens berettigelse for at fjerne alle bevillingerne dér er: "De her forudsete foranstaltninger vil ikke finde sted."
Dernæst har jeg tre konti, "Særlige foranstaltninger til fordel for den baltiske region", "Inddragelse af kønsaspektet i udviklingssamarbejdet" samt "Ngo'ernes forberedende foranstaltninger i kampagnen mod mishandling af børn". Her siger Kommissionen: "Der er endnu ikke blevet truffet beslutninger". Vi er i midten af november. Det vil blive gjort, men det vil vise sig, at man vil kunne fjerne bevillinger på grund af, at der ikke er truffet nogen beslutninger, fordi man går i gang med det så sent, især inden for de forberedende foranstaltninger, som alle disse konti jo har været, og som er Parlamentets prioriteter.
Jeg spørger for det første: Hvem bestemmer, at der ikke skal træffes beslutninger? (Eftersom det, så vidt jeg ved, er Europa-Parlamentet, der fastsætter de politiske prioriteter). Og for det andet: Hvad er grunden til denne tøven i beslutningstagningen? Jeg vil gerne give en anbefaling til en forbedring i år 2000.
Jeg vil ikke være hårdere mod Dem, men jeg synes, det er vigtigt, eftersom vi sagde, at budgettet 1999 var en bro, ikke alene hvad angår finansiering, men ligeledes når der skal indføres politiske prioriteter med henblik på det nye årtusinde.
Endelig, af de tre instrumenter findes tillægs- og ændringsbudget 5, som vi behandler i dag med yderligere 202 millioner i betalingsbevillinger til foranstaltninger udadtil og disse 15 ekstra stillinger til OLAF. Og ifølge Kommissionens forslag er det også i dette instrument, at man har til hensigt at finansiere dem alle fra EUGFL's garantisektion, eftersom der her vil være bevillinger, som ikke bliver brugt, og det er jeg meget glad for.
Jeg vil bede Parlamentet og kollegerne i plenum om at vedtage beslutningen, som er kort og koncis. Heri tager man tillægs- og ændringsbudget 5 ad notam, og man påpeger endnu en gang, at udsigterne for landbrugsudgifterne har vist sig at være for store. I denne beslutning påpeges det ligeledes i afsnit 4, som muligvis er det vigtigste punkt, at Parlamentet skal anmode om, at man vedtager beslutningen om at forøge beløbet til ændrings- og tillægsbudgettet 5/99 med 25 millioner i betalingsbevillinger, som skal gå til Phare-programmet, fru Schreyer, i overensstemmelse med dette programs hastebehov, som Kommissionen har påpeget.
Afslutningsvis vil jeg gerne appellere til Rådet om også at vedtage dette af Parlamentet ændrede tillægs- og ændringsbudget 5 uden ændringer for ikke at udsætte bevillingerne yderligere.

Theato
Hr. formand, som indledning vil jeg gerne sige hjertelig tak til ordføreren, fru Dührkop Dührkop, for denne betænkning om det femte tillægs- og ændringsbudget fra Kommissionen og samtidig meddele, at vi stemmer for. Det kan måske vække undren, at der her ved slutningen af dette regnskabsår fremlægges et femte tillægs- og ændringsbudget. Jeg vil imidlertid gerne henlede opmærksomheden på, at Parlamentet og Unionen som helhed i de forløbne år har udviklet Notenboom-proceduren så vidt, at bevillingsoverførslerne ved årets slutning næsten var blevet uoverskuelige, og vi opfordrede indtrængende til at gøre det ved hjælp af tillægs- og ændringsbudgetter for at få øget gennemskulighed. Og se bare: Antallet bliver stadig større. Men jeg tror, at vi dermed har skabt større åbenhed og bedre mulighed for kontrol, og derfor bifalder jeg disse skridt.
Det vil næppe undre Dem, at jeg nu især vil komme ind på OLAF og de 15 ekstra stillinger. OLAF, som indledte sin virksomhed den 1. juli i år og dermed afløste UCLAF, Kommissionens hidtidige bedrageribekæmpelsesorgan, er et nyt kontor, og vi vil gøre alt for, at det kommer til at arbejde effektivt. Jeg går ud fra, at det i lige så høj grad ligger Kommissionen på sinde som de øvrige institutioner, der for øjeblikket endnu er i færd med at vedtage tiltrædelse gennem den interinstitutionelle aftale.
Der var oprindelig i tillægsbudget IV/99 fastsat 15 stillinger til OLAF, som i alt skal have 300 stillinger. Der står allerede i alt 120 stillinger - jeg siger ikke personer, men stillinger - fra det hidtidige UCLAF til OLAF's rådighed, og udbygningen skal nu ske i en fart. Derfor blev vi meget skuffede over, at der var brug for så megen overtalelse for at få føjet yderligere 15 stillinger til de 15 stillinger, der var fastsat i tillægs- og ændringsbudget IV/1999, det vil sige i alt 30 i indeværende år. Jeg er Budgetudvalget meget taknemmelig for, at det helt klart støttede Budgetkontroludvalget i denne sag, så vi nu får disse 30 stillinger i 1999. For 2000 er der afsat 75 stillinger på budgettet. Men senest i 2001 skal den fulde funktionsdygtighed så virkelig være sikret ved hjælp af en fuldstændig stillingsfortegnelse.
Fru Schreyer, jeg vil gerne stille Dem et par direkte spørgsmål: Jeg går ud fra, at De i mellemtiden har kunnet optage kontakt med Kontroludvalget, som jo navnlig skal have styrket sit sekretariat med førsterangskræfter. Dette Kontroludvalg under OLAF består af fem uafhængige eksperter, som ved siden af passer deres normale arbejde. De varetager ganske vist ikke dette arbejde som ulønnet hverv - de får en vis kompensation for deres udgifter, men ikke en betaling i ordets egentlige forstand - og har brug for passende støtte. De har nok i mellemtiden været i kontakt med Kontroludvalget og derigennem kunnet overbevise Dem om, at dette arbejde er nødvendigt for at sikre OLAF's uafhængighed.
I går fastlagde vi i Budgetkontroludvalget proceduren for udnævnelsen af direktøren for OLAF. Jeg vil gerne spørge Dem, fru Schreyer, om følgende: Den 28. oktober skrev jeg til Dem for at få den officielle bekræftelse fra Dem og tillige fra Kommissionen som helhed af listen over de 11 ansøgere til dette embede. Desværre har jeg til dato ikke fået noget svar på denne skrivelse. Jeg vil gerne her på plenarforsamlingen anmode Dem om snart at give mig dette svar. Snart betyder, at jeg regner med at få det i denne uge - det siger jeg helt klart - for at vi kan indlede den officielle behandling, så vi kan komme videre med sagen i Parlamentet. Rådet presser på, Parlamentet presser på. Kommissionen burde også presse på, for at vi kan udnævne direktøren allerede i indeværende år. Jeg anmoder Dem indtrængende om, hvis det er Dem muligt, at give os tilsagn om, at den officielle behandling af listen over de 11 ansøgere nu tilgår os.

Walter
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, kære kolleger, først vil jeg gerne udtrykkeligt takke fru Dührkop Dührkop for det udmærkede stykke arbejde, hun har ydet her under efterbehandlingen af budgettet for 1999. Jeg tror, at det kun sjældent er sket, at en ordfører i løbet af et regnskabsår har måttet beskæftige sig med mere end 60 bevillingsoverførsler og fem tillægsbudgetter, et stort antal ændringer af og supplementer til det oprindelige budget, som under den seneste drøftelse af tillægs- og ændringsbudget 5 fik hende til at sige, at hun ikke længere kan kende sit eget barn, nemlig budgettet for 1999, igen.
Når jeg nu slår en meget kritisk tone an, er det ikke i første række mod Dem, fru Schreyer, for det var ikke Dem, som i de sidste uger har haft ansvaret derfor, men når vi som Parlament ved årets slutning, nemlig i efteråret, udarbejder et budget, så går vi ud fra, at vi i dette budget fastsætter nogle prioriteringer, og at disse prioriteringer også er dem, som så under budgetproceduren rent faktisk bringes i anvendelse, kommer til at virke, at det, vi anser for vigtigt, også rent faktisk omsættes til politik.
Det, vi oplever, er for femte gang en ændring af dette budget, som jo er ret så alvorlig. Det er os, der har krævet den femte, det ved jeg godt, netop på grund af OLAF, og dét står vi også ved, men vi bliver nødt til overveje, om det er fornuftigt under budgetforhandlingerne at opstille prioriteringer, som så bagefter ophæves.
Et eksempel fra det forløbne år er, at Budgetudvalget og også Parlamentet til slut gik stærkt ind for, at en post til bistanden til Armenien og Georgien blev sat i vejret. Vi var klar over, at ikke alle var indforståede dermed. Alligevel gennemførte vi det. Vi har set, at i løbet af dette år er de tre millioner, vi opførte ekstra, overhovedet ikke blevet brugt, men faldet helt væk, fordi foranstaltningerne ikke kunne gennemføres, eller fordi gennemførelsen af dem ikke var ønsket. Det er dét, der er vores problem.
For fremtiden vil vi have at vide - og derfor vil vi også følge gennemførelsen i højere grad end hidtil - hvad der sker med vores prioriteringer. Vi vil gentagne gange i løbet af året spørge Dem, hvad der er sket de pågældende steder. Vi vil endvidere pålægge vores udvalg, at de, når de beskriver politikker og under budgetproceduren følger os ned til den mindste detalje og siger, at her skal der bruges EUR 100.000 mere, så skal de også holde øje med den påfølgende gennemførelse. Det siger jeg også adresseret til de udvalg, jeg selv er medlem af. Det er ikke nok at gå i brechen for noget under budgetproceduren. Det, vi har gjort i de sidste år, er at tilføre budgettet stadig flere reserver for at kunne forbedre kontrollen og for i højere grad at kunne være med til gennemførelsen. Men det kan da virkelig ikke være vejen!
Jeg vil nu også henvendt til Kommissionen om TÆB 5 sige, at De naturligvis ved, at vi var et nyt Parlament, og alligevel - det bliver jeg nødt til her ved årets slutning at bemærke meget kritisk - forelagde De et tillægsbudget i sommerferien, da vi var ude af stand til at reagere, fordi det nye Parlament endnu ikke var funktionsdygtigt. Det er ikke gentlemanlike! Vi vil - det kan De stole på - for fremtiden som selvbevidst nyt Parlament holde et vågent øje med, hvorledes De behandler os, og hvilke chancer vi har for virkelig at leve op til vores opgave!
Lige én ting til, fordi det, jeg indtil nu har sagt, angår den igangværende budgetprocedure. Vi går nu ind i meget vanskelige forhandlinger, og inden for rammerne af disse forhandlinger er der igen tal fremme, og vi ikke er alt for overbeviste om, at de rent faktisk er et sundt grundlag. Vi vedtog ved årets begyndelse en interinstitutionel aftale, som skulle øge tilliden til samarbejdet mellem Råd, Kommission og Parlament.
Hvis denne tillid skal være velbegrundet, skal det, vi i vores drøftelser bygger vores afgørelser på, have et solidt grundlag. Jeg siger det meget klart og målrettet, hvad angår de tal, vi har fået forelagt vedrørende Kosovo. Her skal vi have meget velfunderede tal, ellers opbygger vi et budget, som ikke vil kunne holde næste år. Konsekvensen ville blive, at vi igen flytter om, fordeler om, fra venstre til højre i størrelsesordenen hundreder af millioner, og det kan ikke være meningen med en budgetprocedure! Vi vil nu have et solidt grundlag, vi vil have, at det står klart, at Kosovo strækker sig over flere år, vi bliver nødt til at handle i fællesskab her over en årrække. Vi vil have et solidt grundlag, som kan holde på langt sigt. Praksis med uendelig mange omflytninger, uendelig mange overførsler af bevillinger og tillægsbudgetter er ikke velbegrundet, hvis det indtryk opstår, at der ikke er blevet arbejdet godt nok fra starten.

Fabra Vallés
Hr. formand, først vil jeg gerne, som vi nu er vant til, takke fru Dührkop Dührkop for, hvor godt hun har informeret om dette tillægs- og ændringsbudget 5/99.
Ud over fru Dührkops betænkning, har vi før hørt, hvordan man har drøftet emnerne om de egne indtægter, om budgetdisciplinen, og faktisk er det sådan, at intet af dette vil ende med fordele for skatteyderne, hvis vi ikke bliver mere effektive i vores kamp mod svig.
Fru Theato har netop med rette påpeget, at vi har omdannet UCLAF til OLAF, vi drøfter, hvordan vi skal få den bedst egnede direktør, men det er til ingen verdens nytte, hvis vi ikke forsyner OLAF med de nødvendige midler. Derfor er jeg glad for, at man via dette tillægs- og ændringsbudget på EUR 202 millioner kan forøge antallet af nye stillinger fra 15 til 30, og at det denne gang derudover gøres med Rådets samtykke.
Hver dag forøges antallet af sager, som OLAF skal arbejde med. Hver dag bliver det geografiske område større, og derfor tror jeg også, at OLAF hver dag skal have tilstrækkelige midler, såvel personalemæssigt som materielt, til at kunne beskæftige sig med nye emner. F.eks. mener jeg, at et af de områder, som stadig ikke er tilstrækkeligt undersøgt, er bødernes proportionalitet. Det jeg mener er, at man skal tildele større bøder, jo mere omfattende svindelen er. Vi savner ligeledes at kende til detaljerne, når der forekommer en nedsættelse eller en eftergivelse af bøderne.
Således har jeg altid sagt, og det holder jeg fast ved i dag, at for at komme videre er det ikke tilstrækkeligt med god vilje. Vi har derudover brug for, at Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet går i samme retning. Selv når det, som i dette tilfælde, gælder om at have en stærk og effektiv OLAF til fordel for den europæiske skatteyder.

Bösch
Hr. formand, tillægs- og ændringsbudget 5/99 er et vigtigt skridt til hurtigt at sætte det nye bedrageribekæmpelseskontor OLAF i stand til at fungere. Det glæder mig, at der også denne gang fuldt ud blev taget hensyn til de sagkyndige henstillinger fra OLAF-kontroludvalget. Det har, som vi har hørt, ikke altid været tilfældet tidligere. Det er blevet rettet, og det er godt for OLAF. Det understreger vores ønske om at sikre OLAF's uafhængighed. Afgørelsen om besættelsen af disse stillinger skal for fremtiden træffes af direktøren for OLAF.
Budgetkontroludvalget fastlagde i går aftes en procedure for høringen af ansøgerne. Det er vores mål at opstille en liste med tre navne, som Europa-Parlamentets formand så kan tage med til samrådet med Råd og Kommission. Dermed følger vi henstillingerne fra Parlamentets Udvalg om Forfatningsspørgsmål.
Men det, vi har brug for fra Kommissionens side for at kunne indlede proceduren - og her støtter jeg fru Theato og henvender mig helt konkret til Dem, fru Schreyer - er en formel beslutning om de ansøgere, der kan komme på tale. Der var 450 ansøgere. OLAF-kontroludvalget har opstillet en liste med 11 navne. Næstformand Kinnock og De selv har ladet os vide, at Kommissionens kompetente tjenestegrene tilslutter sig afstemningsresultatet fra Kontroludvalget. Men så vidt jeg ved, har Kommissionen selv endnu ikke truffet nogen formel afgørelse, og det forlyder endog, at Kommissionen i dag agter at vedtage en liste, der kun indeholder fire navne. Jeg beder Dem korrigere mig, hvis det ikke er rigtigt.
Det er helt klart, at en sådan vedtagelse ville være en overtrædelse af OLAF-forordningen, som siger, at De som Kommission skal have en positiv udtalelse fra Kontroludvalget. Det har Parlamentet og Rådet vedtaget for at sikre den nye direktørs uafhængighed i forhold til Kommissionen. En sådan positiv udtalelse har De imidlertid kun vedrørende listen med de 11 navne, ikke vedrørende en liste med hverken flere eller færre navne.
Der er ikke tale om spidsfindigheder, det drejer sig om, at denne procedure i sit forløb skal være hævet over enhver tvivl. Netop efter det, der er sket i de sidste måneder, og efter krisen i Kommissionen ville det efter min mening være en tung belastning, hvis den nye direktør ikke blev udnævnt under fuld overholdelse af de europæiske bestemmelser.

Dührkop Dührkop
Hr. formand, jeg vil svare fru Schreyer generelt til det, vi havde talt om. Fru Schreyer, jeg tror, at De har kunnet udlede - også fra mit indlæg i september - at vi har dybfølte bekymringer for ændringen, omfordelingen af beløb inden for selve budgettet.
Fru Schreyer, jeg vil stille Dem et kort spørgsmål: Har Kommissionen, på baggrund af det De har hørt her i september og nu, nogen idé om, eller har De stillet Dem nogen spørgsmål til, hvordan man i budgettet for år 2000 kan undgå, at vi i midten af november stadig er i gang med et tillægsbudget, hvor vi ændrer og overfører?
Og det sidste spørgsmål: Er der andet på ventelisten før årets udgang for 1999-budgettet? Som ordfører vil jeg gerne vide det.

Schreyer
Hr. formand, fru Dührkop Dührkop, mine damer og herrer, det femte tillægs- og ændringsbudget for regnskabsåret 1999 er i overensstemmelse med de retningslinjer, der blev foreslået under budgetsamrådet i maj. Betalingsbevillingerne til programmerne Phare og Tacis, til det tidligere Jugoslavien samt til den makrofinansielle bistand til Makedonien kan henholdsvis øges og sikres nu. Dermed tages der bl.a. hensyn til de negative virkninger, som konflikten i Kosovo og krigen i Kosovo havde på situationen i Makedonien, og den budgetbistand, der blev givet tilsagn om allerede i foråret eller i sommer, og som dette land har hårdt brug for, kan omsider ydes.
Endvidere skabes der i kraft af denne skrivelse 15 nye stillinger til OLAF, og jeg vil naturligvis gerne komme ind på de spørgsmål, der er blevet stillet mig om udnævnelsen af direktøren for OLAF. Det er korrekt, at det uafhængige Kontroludvalg - og jeg vil gerne her stærkt understrege ordet "uafhængig", også hvad Kontroludvalget angår - ud af det store antal ansøgninger har udpeget 11 kandidater, som Kontroludvalget anser for egnede. Dernæst har Kommissionens udnævnelseskomité foretaget en udvælgelse, og jeg lover Dem, at De i løbet af dagen i dag modtager listen over de kandidater, som udvælgelseskomitéen anser for egnede.
Det er min opfattelse, at proceduren skal udlægges derhen, at det naturligvis står Budgetkontroludvalget frit for at høre de 11 ansøgere og nå frem til en afgørelse. Jeg håber meget, at procedurerne i Kommissionen og de procedurer, De anvender under Deres høring, fører til sammenlignelige resultater. På grundlag af de kvalifikationer, som kandidaterne på listen er i besiddelse af, er jeg optimistisk med hensyn til at finde en fortrinlig kandidat til at udøve det vanskelige embede.
Jeg vil gerne endnu en gang komme ind på bevillingsoverførslerne. I den samlede bevillingsoverførsel havde Parlamentet allerede overført EUR 30 millioner mindre. Ordføreren foreslår derfor, at Phare-programet nu får tilført yderligere 25 millioner. Jeg forsikrer Dem endnu en gang om, således som jeg også gjorde under trepartsdrøftelserne, at vi støtter dette ændringsforslag og anmoder Rådet om at acceptere dette ændringsforslag.
Hvis det ændrede tillægs- og ændringsbudget vedtages, kan der, når man tager samtlige ændringer i betragtning, i 1999 stilles EUR 670 millioner ekstra til rådighed og finansieres for programmerne Phare og Tacis, for Sydøsteuropa og andre programmer, hovedsagelig i form af ikkeanvendte bevillinger fra landbrugsområdet. Jeg anser det som helhed for glædeligt, at der på grund af disse reducerede udgifter er åbnet mulighed for øgede bevillinger på det udenrigspolitiske område.
De har her i flere tilfælde kritiseret, at der også er blevet foreslået og muliggjort bevillingsoverførsler i den størrelsesorden. Dertil vil jeg gerne sige, at det jo er budgetpolitisk virkelighed, at der i løbet af et regnskabsår under afviklingen af et budget forekommer udviklinger, som ikke muliggør en fuldstændig udnyttelse af samtlige budgetposter. Det betyder ikke manglende accept af Parlamentets beslutninger fra Kommissionens side. Jeg skal holde øje med, at der bliver taget hensyn til Parlamentets beslutninger. Alligevel vil vi altid kunne komme i den situation, at der sker en eller anden udvikling, som ikke muliggør fuld udnyttelse. Jeg vil altid underrette Dem, når der kan sættes tal på rækkevidden af sådanne situationer, og jeg mener, at vi så netop i fællesskab skal overveje ikke at indefryse disse bevillinger og dermed ikke anvende dem, men at vi netop skal flytte dem over til områder, hvor også Parlamentet siger OK, det er en fornuftig anvendelse af disse ekstra bevillinger, som nu står til rådighed. Jeg anser det, som sagt, som slutresultat for en postiv udvikling, når der på grund af udviklingen af markedet og priserne på landbrugsområdet blev brug for færre bevillinger, at der skulle anvendes færre bevillinger, som så står til rådighed for så påtrængende vigtige udenrigspolitiske programmer som dem, vi her har foran os.

Theato
Hr. formand, jeg har et konkret spørgsmål til fru Schreyer: De sagde, at vi får listen endnu i dag. Hvad for en liste? Listen med 11 eller en med 4? Hr. Bösch redegjorde meget nøje for det. Jeg vil gerne advare imod urigtig anvendelse af procedurerne. De fremgår klart af forordning 1037/1999 og af den interinstitutionelle aftale. Det forholder sig ikke således, at Parlamentet kan sige, vi hører 11, eller hvis der er en anden liste, hører vi fire! Dét går ikke! Vi må ikke give dem, som Kontroludvalget har sat på listen, anledning til at klage. De skal først være enig med Kontroludvalget og dernæst officielt tilstille os listen, for at vi kan fortsætte vores procedure, derefter gå i samråd med Rådet og endelig forelægge Dem forslaget til udnævnelsen. De udnævner så i sidste instans kun nominelt, men inden da skal proceduren være i orden. Jeg anmoder Dem om at sige os helt præcist, hvad det er for en liste, det drejer sig om, og som De vil tilstille os i dag.

Dührkop Dührkop
Hr. formand, jeg lykønsker Dem. Dette er i sandhed et Parlament, for vi er i gang med en debat. Det synes jeg, man bør takke Dem for. Fru Schreyer, jeg er enig med Dem, og jeg er meget glad for, at det faktisk er landbrugsudgifterne, som skal finansiere dette sidste tillægs- og ændringsbudget. Men jeg tager Dem også på ordet, når De siger, at vi i budgettet nøje skal overvåge, at omfordelingerne ikke ændrer de prioriteter, som Europa-Parlamentet har fastsat. De eksempler, jeg gav Dem før, var faktisk prioriteter. Og jeg tager Dem på ordet, således at vi lige fra begyndelsen af år 2000 i et langt mere intenst og åbent samarbejde kan undgå, at prioriteter som de baltiske regioner eller foranstaltninger til fordel for børn ikke bliver de først berørte, for man kan have en mistanke om, at det muligvis ikke er Dem, der ikke vil gennemføre det, men andre instanser, der står bag.

Schreyer
Hr. formand, fru formand for Budgetkontroludvalget, vi har også i Budgetkontroludvalget drøftet, hvorledes det kan sikres, at formelle fejl undgås. Den situation, at der skal udpeges en direktør for OLAF, er naturligvis ny. Der er blevet vedtaget en særlig procedure. I vedtagelsen blev - og nu vil jeg sige naturligvis - ikke alle detaljer fastlagt, så ikke alle skridt er på forhånd beskrevet dér. Vi skal altså i fællesskab håndtere situationen, for at de bestående procedurer, som for Kommissionen er formelle procedurer, nemlig inddragelsen af nomineringskomitéen på den ene side og på den anden side Parlamentets ret til at høre kandidaterne samt Kontroludvalgets holdning, også kommer med.
Kommissionen har nu fået henstillingen fra sin nomineringskomité, og den udvælgelse er sket med listen over de 11 kandidater som grundlag. Der har således her været tale om en kombination af procedurer. Jeg kan forsikre Dem, at jeg i dag under drøftelsen af, hvad der videre skal ske - De vedtog i går, hvorledes det hele skal rettes ind efter hinanden - vil forelægge alt til drøftelse i Kommissionen. Jeg kan kun endnu en gang sige og virkelig endnu en gang bekræfte over for Dem, at jeg er meget interesseret i, at afgørelsen kan træffes endnu i år. Det er allerede temmelig sent, men afgørelsen skal træffes i år, for at direktøren hurtigt kan indlede sit arbejde, og egentlig er jeg ret optimistisk med hensyn til, at vi i en institutionel procedure kan nå frem til en god løsning her.
Fru Dührkop Dührkop vil jeg gerne svare, at de prioriteringer, som Europa-Parlamentet fastlægger under budgetproceduren og for budgettet, naturligvis er bestemmende for Kommissionens handlinger i forbindelse med gennemførelsen af budgettet. Derfor gjorde jeg opmærksom på, at De skal informeres i god tid om eventuelle vanskeligheder. De har netop nævnt eksempler, hvor jeg kan forsikre Dem, at det er udgifter, som også jeg anser for vigtige. Derfor vil jeg naturligvis fra min side påse, at der her skabes grundlag for, at disse udgifter så også kan realiseres. Men hvis der på den anden side - jeg vil nu sige takket være positive udviklinger - bliver tale om besparelser, så kan vi netop i fællesskab overveje, hvorledes disse penge så kan anvendes til andre fornuftige formål.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Miljøets inddragelse i energipolitikken
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0039/1999) af Chichester for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om styrkelse af miljøets inddragelse i Fællesskabets energipolitik (KOM(1998) 571 - C4-0040/1999).

Chichester
Hr. formand, både Maastricht- og Amsterdam-traktaten fokuserer på miljøbeskyttelsesforanstaltninger. Denne meddelelse fra Kommissionen viderefører denne debat inden for energisektoren.
Der er blevet formuleret tre mål. For det første at fremme effektiv udnyttelse af energien. For det andet at forøge de renere energikilders andel i produktionen - målet er 12% fra vedvarende energi i 2010. For det tredje at formindske påvirkningen af miljøet fra produktion og brug af energiprodukter.
Der er blevet foretaget tre prioriteringer for at integrere disse miljømål i energipolitikken. For det første skal de iværksættes på en afbalanceret måde, der tager hensyn til konkurrencedygtigheden og forsyningssikkerheden. For det andet skal de være realistiske og omkostningseffektive. For det tredje skal gennemførelsen af dem være fleksibel for at tage hensyn til markeder og teknologier, der er under hastig forandring. Drivhuseffekten er et stort problem, men naturligvis ikke det eneste miljøproblem, vi står over for. På energi- og transportområdet findes der store bidragydere til de udslip, der forårsager drivhuseffekten. Vi i Europa må gøre vores del og være et godt eksempel for resten af verden, samtidig med at vi erkender, at det store pres på fremtidens energiforbrug vil komme fra lande som USA, der er temmelig umådeholden i sit energiforbrug, og ligeledes fra udviklingslandene, der, efterhånden som deres økonomi vokser, og de hæver deres levestandard, vil få brug for mere energi, som sandsynligvis vil komme fra ret forurenende energikilder.
I betænkningen opfordres Kommissionen til at fremme de bedste metoder til at sikre udveksling af synspunkter og erfaringer og til at tilskynde til øget offentlig opmærksomhed, samtidig med at subsidiaritetsprincippet respekteres. Man må erkende, at energipolitikken stadig stort set bliver fastlagt på medlemsstatsniveau. Men der kan ikke være nogen tvivl om, at effektiv energiudnyttelse er et spørgsmål, der bør optage os alle.
Betænkningen opfordrer også Kommissionen til at støtte integrationen af disse miljømål i energipolitikken via forskning i virkningen af klimaforandringer, forskning i alle mulige teknologier og via forskning i at finde de bedste mål for resultater med at reducere udledningerne, samt via regelmæssige indberetninger til Europa-Parlamentet.
Med hensyn til mulige lovgivningsmæssige initiativer opfordrer denne betænkning Kommissionen til at overveje at ændre den eksisterende lovgivning eller indføre nye foranstaltninger, der vil styrke disse mål, men den opfordrer også Kommissionen til at følge og studere virkningen af alle lovgivningsmæssige foranstaltninger indtil nu og aflægge rapport om deres samlede omkostninger og effektivitet til Europa-Parlamentet.
I betænkningen opfordres der også til, at der tages hensyn til de miljømæssige mål under udvidelsesprocessen. Der er megen grund til bekymring for energiforbruget og elproduktionen i ansøgerlandene, og det er nødvendigt at tage fat på dette. Betænkningen minder os om, at vi, for at få en væsentlig forbedring af de globale miljøbeskyttelsesforanstaltninger og en reduktion af udledningerne, har brug for dialog og konsensus både med vores konkurrenter på verdensmarkedet og med udviklingslandene.
Kommissionen har begået en væsentlig undladelsessynd ved ikke at nævne kernekraften i sin meddelelse. Ligegyldigt hvordan man ser på denne kilde til kraft og elektricitet, er det en kendsgerning, at den leverer en væsentlig del af elektriciteten i Europa og gør det på en måde, der ikke frembringer CO2 eller andre drivhusgasser, og det er grunden - den eneste grund - til, at den er nævnt i denne betænkning. Det vil være en fejl, hvis denne omtale af kernekraften bortleder opmærksomheden fra hovedtendensen i betænkningen, der drejer sig om at forbedre effektiv energiudnyttelse, at få mere ud af de vedvarende energikilder og at integrere vores miljømæssige mål i energipolitikken. Det er en god begyndelse, men der er meget mere at gøre.

Mombaur
Hr. formand, mine damer og herrer, mange tak, med hr. Chichester som ordfører er der til Parlamentet kommet en betænkning om dette emne, som jeg gratulerer ham med. Det er en god betænkning. Den Europæiske Union fremmer også miljøpolitikken på energiområdet gennem programmer, som fremmer anlæggenes effektivitet.
Men i dag vil jeg endnu en gang gøre det klart, at den vigtigste miljøpolitiske foranstaltning har været den, at vi i direktiverne el og gas i 1996 og 1998 afskaffede monopolerne og indførte konkurrence. For først under de forhold bliver de tidligere monopoler nødt til at høre op med at lade alle urentable anlæg køre videre og lade omkostningerne gå videre til forbrugerne. Først nu har de en tilskyndelse til at drive deres anlæg så effektivt som muligt. Jeg vil lige gøre opmærksom på et særligt synspunkt. Først under konkurrenceforhold kan man nå frem til forskellige udformninger af tarifferne, således som vi alle kender det fra telekommunikationssektoren. De forskelligartede tariffer vil medføre, at forbruget fordeles over alle døgnets 24 timer, og ved at forbruget fordeles, udnyttes anlægskapaciteten bedre, og der bliver brug for færre anlæg. Der skal med andre ord produceres mindre energi, og det er det betydeligste bidrag til miljøpolitikken, som disse direktiver yder.
Derfor for øvrigt også den bemærkning, at de overvejelser, den tidligere Kommission fremlagde om den såkaldte integrerede ressourceplanlægning - et forfærdeligt ord - af samme grund er uden betydning, fordi der ikke er behov for nogen planlægning. For energiforsynings- og energidistributionsvirksomhederne vil af egen drift bestræbe sig på at styre efterspørgslen på passende vis.
Ved vedtagelsen af direktiverne fremhævede PPE-DE-gruppen, at vi stadig mangler at harmonisere miljøpolitikken. Derfor denne betænkning i dag, og vi venter på yderligere initiativer fra Kommissionen. Jeg vil endvidere gøre opmærksom på, at disse direktiver fastsætter overordnede tekniske bestemmelser vedrørende tilførsel af strøm fra vedvarende energikilder og sammenkobling af kraft og varme. Det er alt sammen til fordel for miljøet. Men hvad der stadig mangler, og hvad der ikke lykkedes for den gamle Kommission, men hvad forhåbentlig omsider lykkes, er et europæisk direktiv, hvori der ikke kun fastsættes tekniske bestemmelser vedrørende tilførslen af el fra vedvarende energikilder, men hvori der tillige i overensstemmelse med den europæiske konkurrenceret gøres rede for modellerne for, hvorledes el produceret på den måde kan fremmes, uden at Fællesskabets traktater overtrædes.
Derovre sidder hr. Linkohr. Vi kunne i sin tid ikke stemme for hans forslag i alle detaljer, men vi er enige om, i hvilken retning vi skal gå, nemlig at der her skal fastsættes en europæisk ret. I den sammenhæng vil jeg endvidere sige, at vi inden længe i udvalget jo sammen med Kommissionen meget nøje vil overveje, hvilket behov der er for bestemmelser på el- og gasområdet, for vi har trods alle højtidelige forsikringer stadig ikke noget europæisk marked, vi har i vidt omfang stadig 15 enkeltmarkeder. Det skal bringes til ophør!
Til sidst vil jeg gerne fremsætte en personlig bemærkning. Den, der tror, at han kan få miljøbeskyttelse med en CO2-afgift, har i hvert fald jeg ingen tiltro til. Jeg citerer her generalsekretæren for IAEA, der for nylig docerede for os alle, at han ikke kendte nogen model, som med en afgift baseret på udstødning af skadelige stoffer virkelig bidrager til, at der bruges mindre energi og udstødes færre skadelige stoffer. Derfor anser jeg, indtil det modsatte er bevist, alle CO2-overvejelser for blot at være en skjult skatte-/afgiftsforhøjelse, og den er jeg personlig kun rede til at gå ind på, hvis der inden foretages en nedsættelse af andre skatter/afgifter, og det ikke bare bliver sagt, at det agter man at gøre.

Linkohr
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke hr. Chichester for hans betænkning og for hans idéer. Det bliver sikkert ikke den sidste debat i Europa-Parlamentet om miljø- og energipolitikken. Med denne betænkning er vi imidlertid helt bestemt kommet et stykke videre.
Hvis denne debat havde fundet sted for 10 eller 20 år siden, ville det have været helt andre ting, der var blevet trukket frem. Så ville man have talt om svovldioxid, om nitrogendioxider eller om støv. Heldigvis har vi i de sidste år set positive resultater på det område. Luftkvaliteten er blevet bedre i Europa, og dér, hvor der stadig er behov for forbedringer, er der iværksat en hel række initiativer. Det største problem inden for denne sektor er nok stadig Østeuropa, det vil sige de lande, som gerne vil med i Den Europæiske Union, og jeg mener ikke, vi skal se bort fra dette problem.
Derudover skal man huske på, at en del af disse kvalitetsforbedringer ganske enkelt er opnået, ved at man har skiftet kul ud med gas. Så kan man jo altid strides om, hvilken fordel det giver. Ved denne ændring og tillige ved hjælp af nye teknologier har vi under alle omstændigheder helt bestemt forbedret luftkvaliteten, og det er jo også blevet anført i betænkningen.
Hr. Mombaur har med rette henledt opmærksomheden på - således tolker jeg det i hvert fald - at det indre marked, vi nu har etableret, helt bestemt har krævet en del af medlemsstaterne. Men han kræver derudover rammedirektiver fra Den Europæiske Union, en ramme, inden for hvilken konkurrencen kan foregå ud fra miljøvenlige synspunkter. Det er den nye opgave, som venter Den Europæiske Union. På dette område har vi således ikke brug for mindre, men for mere Europa.
For det andet vil jeg gerne gøre opmærksom på, at de fossile energikilder kul, olie og gas, så vidt det kan bedømmes, stadig vil være dominerende i lang tid også i Europa for slet ikke at tale om verden. Det betyder, at vi, hvis vi vil forbedre luftens kvalitet, og hvis vi vil bekæmpe drivhuseffekten, bliver nødt til også fremover at lægge hovedvægten på bekæmpelsen af de virkninger, forbrændingen af fossile brændstoffer har. Det tales der desværre alt for lidt om, men den største gevinst på dette område ligger faktisk i stadig bedre forbrændingsteknologier, for øvrigt også i energibesparende apparater, men først og fremmest i bedre forbrændingsteknologier. Jeg mener, at vi her rent forskningsmæssigt stadig kan gøre en hel del, det vil sige nå frem til højere virkningsgrader. Brændstofcellen vil givet betyde en fordel i de kommende år, men også sammenkoblingen af kraft og varme. Disse teknologier, som har en højere virkningsgrad, skal fremmes, eventuelt også i afgiftsmæssig henseende, hvis markedet alene ikke kan gøre det.
Dernæst er det efter min mening meget vigtigt, at vi i energipolitikken i højere grad mobiliserer den enkelte borger og udnytter hans fantasi. Borgerinitiativer på energiområdet er nyttige. De mobiliserer enkeltindividers fantasi og risikovillighed. Der er mange eksempler på, at initiativer i landsbyer eller byer eller fra enkelte grupper har ført til store energibesparelser eller hurtigere gennemførelse af nye teknologier, end det normalt er sædvane. Det skal vi lægge stor vægt på.
Til slut vil jeg lige omtale to fænomener, som ikke direkte har noget med Den Europæiske Union at gøre, men med verdens klima. I Kina - nogle af Dem har måske læst om det - optræder fænomenet brande, der kun ulmer. Der går ild i meget store mængder kul, men det ulmer kun. Der er tale om brande, der dels har naturlige årsager, dels er forårsaget af mennesker. Der opstår derved enorme mængder CO2, langt større end dem, vi sparer her.
Det andet fænomen er afbrændingen af såkaldt associeret gas i Rusland og også i Mellemøsten. Derved frigøres CO2-mængder, der er langt større end dem, vi har sparet i de sidste år i Europa. For øvrigt afbrændes der i denne sammenhæng større mængder gas, end vi importerer fra Rusland. Jeg ville blot henlede Deres opmærksomhed på dette fænomen. Det kræver mere end blot en betænkning. Her skal der politik til - måske endog på højeste plan. Det var mig magtpåliggende at omtale dette fænomen endnu en gang.

Plooij-van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger og fru kommissær, jeg vil gerne lykønske ordføreren, hr. Chichester, med hans betænkning. Den Liberale Gruppe er enig i de fleste af anbefalingerne i beslutningsforslaget, men har indvendinger imod punkt C og L og punkt 4 og 5.
Hr. formand, atomenergiens fordele er mere omstridte, end det fremgår af disse afsnit. Atomenergien bidrager til at nå vores CO2-målsætninger, men samtidig forøger den miljøproblemet med atomaffaldet, og det er i strid med målsætningerne i den foreliggende meddelelse fra Kommissionen, nemlig en stærkere inddragelse af miljøet i energipolitikken.
Hr. formand, mit næste punkt vedrører ændringsforslag 7 til punkt 1 fra Den Liberale Gruppe. Min gruppe er glad for, at ordføreren accepterer dette som en tilføjelse. Energipolitikken omfattes af nærhedsprincippet, men de medfølgende grænseoverskridende miljøkonsekvenser er bestemt et europæisk problem. Nu, hvor vedvarende udvikling er en traktatsmålsætning, er det logisk at medtage et energiafsnit i traktaten, som muliggør en integreret behandling af energi og miljø.
Kære kolleger, liberaliseringen fører på langt sigt til lavere energipriser, men ikke til højere energiforbrug, fordi energi er og bliver en stor udgiftspost for både virksomheder og private.
Integrationen af energi- og miljøpolitikken kan også fremmes ved at indføre en CO2-energiafgift som den, der allerede eksisterer i Nederlandene og Sverige. Indførelsen af denne energiafgift kan medføre større energieffektivitet og lavere energiforbrug. Min gruppe anmoder Kommissionen og medlemsstaterne om at koordinere indførelsen af denne afgift, så der ikke opstår konkurrenceforvridning i EU, for denne afgift skal naturligvis være udgiftsneutral for borgerne.

Ahern
Det vigtigste krav til energi- og miljøpolitikken, nu hvor vi nærmer os årtusindskiftet, er at indfri vores Kyoto-forpligtelser, og her vil en afgift på CO2 naturligvis spille en væsentlig rolle. Desværre er der endnu ikke nået enighed om dette, men vi vil anmode Kommissionen om at gå videre i denne retning.
Vi har faktisk overhovedet ikke indfriet vores forpligtelser i henhold til Kyoto. Der er enighed om, at energibesparelser, rationel planlægning og vedvarende energi er de vigtigste veje frem bortset fra afgiften på CO2, som der, som jeg har sagt, endnu ikke er nået enighed om. Det er faktisk den rette vej til bæredygtighed, men vi følger den ikke med tilstrækkelig energi. Den nyeste statistik om energiintensitet viser, at vi i 1996 ligger på et rundt nul. Vi er faktisk gået tilbage efter i syv år at have forsøgt at indfri vores forpligtelser med hensyn til klimaforandringer. Det er ikke bare uacceptabelt, det er skandaløst. Jeg henviser til denne statistik - jeg er sikker på, De kender til den - og vi må gøre det bedre. Vores borgere forventer, ja kræver, at vi gør det bedre.
Kommissionen og Europa-Parlamentet har faktisk sammen forsøgt at holde det allerede lille budget til Save og Altener på rette kurs, og det takker jeg Dem for og håber, at vi fortsat kan gøre fremskridt.
Det, der ikke er plads til inden for energi og miljø, er atomkraft, for den er ikke bæredygtig. Vi er ikke i stand til at håndtere atomaffald, selvom forskellige fantasifulde løsninger er blevet bragt i forslag, herunder at sende det til månen, og vi ville virkelig befinde os på en anden planet, hvis vi tilsluttede os hr. Chichesters opfattelse, at atomkraft skulle være en løsning. Det er det ikke, og jeg mener, at det var en meget dårlig idé at føje denne disharmoni til en ellers mere eller mindre acceptabel betænkning. Jeg føler også, at det var meget klogt af Kommissionen at undgå at henvise til atomkraften i sine egne forslag, og jeg vil råde Dem til at fortsætte med denne holdning, for et sådant forslag er i høj grad egnet til at skabe splittelse, og vi vil bestemt ikke gå med til det.
Det atomuheld, der fandt sted i Japan for nylig, har igen udstillet atomsektorens kriminelle forsømmelighed, og den forfalskning af sikkerhedsundersøgelser fra BNFL, der for nylig fandt sted ved Sellafield, er et yderligere vidnesbyrd om, at vi har grund til at være langt mere bekymrede for atomindustrien og den måde, den fungerer på. Hvad ønsker vi, og hvad er vejen frem? Vi ønsker f.eks. gennemførelse af det, man har forpligtet sig til i hvidbogen om vedvarende energi. Vi ønsker, at disse forpligtelser skal udmøntes i en handlingsplan fra Kommissionen om vedvarende energi. Det indre marked er blevet nævnt, og det er det vigtigste område, hvor vi nu arbejder. Her må der gøres ende på de store subsidier til kul og atomkraft, og støtten til vedvarende energi, der er et vigtigt aspekt af miljøpolitikken, må gøres realistisk. Juridisk bindende mål for vedvarende energi er en vigtig del af denne strategi, men vi må også helt klart have en eksternalisering af de indre omkostninger med hensyn til traditionel energiproduktion. Endelig mener jeg, at vi må have lige konkurrencevilkår, og hvis vi gør en ende på subsidierne, i særdeleshed til atomkraft, så vil vi se de andre energiformer vinde frem.

Boudjenah
Hr. formand, energien er i centrum i forbindelse med alle former for økonomisk og social aktivitet. Alle borgere er berørt af energiforsyning, -transport og -distribution. Der er stadig et stort arbejde foran os, før adgangen til energi er en realitet både i de fattige og i de industrialiserede lande, hvor ikke alle befolkningsgrupper har lige adgang til energi. Behovet er altså endnu ikke opfyldt, og energispørgsmålet bliver afgørende.
Den Europæiske Unions energiafhængighed er fortsat høj. Man har endnu ikke opnået en stabilisering af CO2-emissionerne og en spredning i udnyttelsen af energikilderne. At skabe en energipolitik, der værner om miljøet, kræver derfor en stor indsats. Den femte FN-konference om klimaændringer har netop i denne henseende bekræftet uoverensstemmelsen mellem dem, der fører en målrettet og frivillig politik, og dem, der altid forsøger at fordreje de forpligtelser, der blev indgået i Kyoto. Den Europæiske Union forpligter sig til at ratificere målene fra Kyoto og taler for differentierede foranstaltninger for udviklingslandene og de industrialiserede lande. CO2-emissionerne er reduceret med 19% i 1997. Unionen kan - efter min mening - således bidrage til at forhindre, at USA's rent kommercielle og liberale opfattelse, der går så langt som til at så tvivl om de forpligtelser, der blev indgået i Kyoto, får overtaget.
Men en europæisk indsats er ikke nok, og svaret på alle disse udfordringer er ikke givet på forhånd. Således kan man godt være bekymret for, at Kommissionen og Rådet fortsætter med at anse åbningen på energimarkedet for den frie konkurrence som en nødvendig overgang. Som det i øvrigt bemærkes i Chichester-betænkningen, er der et modsætningsforhold mellem liberaliseringen og nedsættelsen af CO2-emissionerne. Men dette modsigelsesforhold er ikke den eneste. Presset fra markedet udøves også over for det offentliges opgaver: De offentlige virksomheder, der er den mest effektive modpol til en hæmningsløs fri konkurrence, er truede. Desuden begrænser konkurrencen staternes evne til at gribe ind i de energimæssige valg og til at garantere en lige adgang for brugerne. Energi er ikke en vare som alle andre og skal behandles specielt. Energipolitikken forudsætter mere samarbejde, en koordinering af nationale politikker og ikke en integreret europæisk politik.
Endelig undrer ordføreren sig med god grund over, at Kommissionen overhovedet ikke nævner atomkraften, skønt denne energikilde bidrager til at nedsætte CO2-emissionerne, selvom den må gøres mere sikker og mere skånsom over for miljøet. Dette er vigtigt område, der fortjener en bred offentlig debat, som gør det muligt for alle at leve op til de udfordringer og de valg, der er i forbindelse med energipolitikken.

Gallagher
Først vil jeg gerne komplimentere hr. Chichester for udarbejdelsen og forelæggelsen af denne betænkning.
Kommissionens meddelelse om styrkelse af den miljømæssige integration inden for Fællesskabets energipolitik er yderst velkommen i betragtning af dens realistiske holdning til spørgsmålet. En bæredygtig udvikling er ikke bare et fjernt mål, det er en forpligtelse, vi har i henhold til traktaterne, og det må derfor være det centrale princip for enhver fremtidig europæisk energipolitik, og samtidig må man finde en balance. Unionen har allerede fastsat visse mål på energiområdet for at reducere udslippet af CO2 med 8% ved midten af næste årti og naturligvis at fordoble bidraget fra vedvarende energikilder fra de nuværende 6% til 12% i 2010.
Bestræbelserne på fællesskabsniveau udgør et supplement til medlemsstaternes. I mit eget land, Irland, skal der f.eks. bruges EUR 160 millioner på udviklingen af en energisektor, der er miljømæssigt forsvarlig. Med de forenede anstrengelser fra Fællesskabet og medlemsstaterne, som har det primære ansvar for energipolitikken, tror jeg, at disse mål kan nås. Vi må være omhyggelige med at give plads for tilstrækkelig fleksibilitet for at tage hensyn til den nødvendige tilpasning af energimarkedet undervejs, og derfor må vores mål forblive realistiske, og forslag må forblive åbne med hensyn til detaljerne. Hr. Chichester erkender den begrænsede rolle, Europa-Parlamentet kan spille for energipolitikken i betragtning af, at det i alt væsentligt drejer sig om en kompetence for medlemsstaterne. Vi har en klar og enig stemme, når det drejer sig om miljøspørgsmål, og de miljømæssige hensyn i forbindelse med energiproduktion er selvindlysende og betydelige. Jeg støtter initiativer på europæisk niveau, der bidrager til medlemsstaternes bestræbelser for at indfri deres forpligtelser i henhold til Kyoto-protokollen om at begrænse udledningen af drivhusgasser i energisektoren. For nylig stemte vi om at forny samme program med øgede midler, og det vil være et værdifuldt bidrag til medlemsstaternes bestræbelser.
Afslutningsvis tror jeg, at man kan lære meget af en udveksling af synspunkter mellem medlemsstaterne om energipolitik, og jeg støtter hr. Chichesters opfordring til, at Kommissionen skal sætte fokus på eksempler på god forvaltningsskik inden for integrationen af miljømålene i energipolikken.

Belder
Hr. formand, Amsterdam-traktaten omfatter integration af miljøet på andre politiske områder. Det gælder klart for den europæiske energipolitik, fordi denne politik har store følger for miljøet.
Såvel Kommissionens meddelelse som Industriudvalgets forslag til beslutning behandler CO2-problematikken meget ensidigt. Der er stor fare for, at andre indvirkninger på miljøet glemmes i energipolitikken, f.eks. emissionen af skadelige stoffer og partikler ved produktionen af bl.a. elektricitet. For de foreliggende direktiver, bl.a. direktivet om det nationale emissionsloft og direktivet om store forbrændingsanlæg - se betænkningen af fru Oomen-Ruijten - er disse ting meget vigtige. Jeg mener derfor, at det er nødvendigt at medtage følgende betragtninger i beslutningsforslaget. I ændringsforslag 1 og 4 henvises der til, at der i den traditionelle energiproduktion ud over CO2 også frigøres skadelige stoffer, der bidrager til dannelsen af smog og sur nedbør. Politikken om CO2-nedskæring må ikke ske på bekostning af indsatsen for at nedsætte ovennævnte emissioner.
I ændringsforslag 2 og 5 anbefales fremme af kombineret kraftvarmeproduktion for at spare energi og derved nedsætte CO2-emissionerne.
I ændringsforslag 3 understreges det, at udnyttelsen af kerneenergi ud over en eventuel CO2-reduktion også har flere andre indvirkninger på miljøet, f.eks. oplagringen af radioaktivt affald.

Vi anmoder i ændringsforslag 6 Kommissionen om at medtage alle indvirkninger på miljøet ved vurderingen af de sammenlignende undersøgelser af de forskellige energikilder. Det er efter min mening endnu ikke sket. Der er med rette set på CO2-emissionerne og energibesparelsen, og det er jeg helt enig i. Men, som jeg allerede har sagt, er der endnu ikke taget hensyn til de mange andre miljøaspekter. På den måde er der stadigvæk ikke tale om en styrkelse af miljøets inddragelse i energipolitikken.

Dupuis
Hr. formand, jeg vil først og fremmest lykønske ordføreren, især for at fremhæve spørgsmålet om atomkraft fra betænkningen. Men ud over dette mener jeg i lighed med ham, at vores Parlaments problem er, at vi ikke finder det rigtige tidspunkt til en generel og omhyggelig behandling af spørgsmålet om energipolitik. Det skyldes traktatens mangler, traktaternes mangler og måske også vores Parlament. Således så vi i forbindelse med udarbejdelsen for nylig af en betænkning om vedvarende energi en opdeling af dette spørgsmål, som dog er grundlæggende, og også på dette punkt er jeg enig med ordføreren og med de mange talere.
Med hensyn til denne betænkning kan vi ikke begrænse den til de miljømæssige indvirkninger, der er forbundet med CO2. Dette er et meget vigtigt aspekt i problemet, men som hr. Belder og andre talere sagde, er der mange andre aspekter, navnlig med hensyn til atomkraft, men ikke udelukkende, der har miljømæssige indvirkninger, og som man derfor skal behandle.
Der er også et problem med hensyn til bevillingerne. På grund af manglende fælles politik på energiområdet mangedobler Den Europæiske Union især de bevillinger, der er beregnet til forskning. Det er beviset på, at der findes en politik, der stadig den dag i dag fremmer atomkraften, hvilket i mine øjne ikke længere kan tolereres. Målet på 12% fra vedvarende energi er helt utilstrækkeligt, og alligevel risikerer vi, at vi ikke når dette mål. Det er således vigtigt at samle denne debat om energi med henblik på præcist at fastsætte vores investeringsvalg og at gøre en ende på disse modsigelser, der betyder, at mindst fem medlemmer af Den Europæiske Union, nemlig Østrig, Italien, Danmark, Portugal og Grækenland, der ikke har atomkraft, er tvunget til at finansiere en politik, der betyder, at atomkraften stadig understøttes af Den Europæiske Union med mere end 50%. Det er efter min mening vigtigt at indlede en debat for at få en ægte diskussion om energispørgsmålet og holde op med at føre en opdelingspolitik, som det har været tilfældet hidtil.

Kauppi
Hr. formand, ærede kommissærer, selvom prioriteringen af miljøaspekterne er vokset med årene, bør målsætningen for Unionens energipolitik også i fremtiden være sikring af energiforsyningen til europæisk industri og husholdninger til en konkurrencedygtig pris. Ved opfyldelsen af denne målsætning spiller også miljøaspekterne deres egen rolle. Energi bør - og kan - alligevel ikke være hovedmålsætningen i energipolitikken.
Den Europæiske Union har i de senere år gjort meget for at tilvejebringe en mere bæredygtig energiøkonomi end før. Vi har forpligtet os til at reducere CO2-emissionerne mærkbart før 2005. Vi har satset på en øget anvendelse af vedvarende enrgikilder, og vi har meddelt, at vi urokkeligt vil tage hensyn til kravene til en bæredygtig energiøkonomi ved udvidelsesprocessen. Samtidig skal vi dog erkende, at kravene til Unionens energipolitik er delvis kontroversielle.
I forbindelse med denne betænkning er der ønsket en debat om kernekraft og dens formålstjenlighed også som fremtidig produktionsform. Man kan ikke nægte, at der er kontroverser mellem de her fremlagte indlæg fra kernekraftmodstandere, de kom i hvert fald fra to retninger, og målsætningerne for nedsættelse af CO2-emissioner. Andelen af kernekraftenergien i elproduktionen skal fastholdes på mindst det nuværende niveau, og den skal måske endda forhøjes en smule for at kunne opnå de ambitiøse reduceringsmålsætninger for CO2-emissioner, som De kære venner, også fru Plooij-van Gorsel og fru Ahern og alle andre her i salen har forpligtet sig til. Når der tages behørigt hensyn til miljøaspekterne forudsætter dette, at medlemsstaterne i deres nationale strategier - for her er tale om national beslutningstagning - tager tilstrækkelig tidligt højde for kompensations- og nyanskaffelsesinvesteringer.
Målsætingen at oprette en fælles europæisk energiskat skal heller ikke begraves. Udgangspunktet for reformen skal alligevel være, at totalbeskatningstrykket for de europæiske industrier ikke øges. I den henseende deler jeg kollega Mombaurs bekymring om, at en eventuel opstramning af energibeskatningen skal kompenseres af indgreb i andre virksomhedsskatteformer. Samtidig skal det sikres, at modellen for energibeskatning ikke hindrer en fremtidig udnyttelse af tørv, som er meget vigtig for Finland.

Paasilinna
Hr. formand, ærede kolleger, denne rapport er vigtig, den er udarbejdet af en ekspert. Den er alligevel ganske generel, og jeg vil gerne have noget konkret indhold i sagen, så jeg tænkte at tale om gas og lidt om Rusland. Andelen af vedvarende energi i Den Europæiske Union fordobles fra 6% til 12% i løbet af et år, og i dag regner man med, at udviklingen af kraftvarmeværkerne, som anvender kul og naturgas som brændstof, er vigtige og egentlig afgørende faktorer med henblik på reduceringen af CO2-emissioner. I mit land er produktion af skåret træ - energi som fås af træaffald - ved at blive meget konkurrenceegnet og vigtig.
Redegørelserne viser, at udnyttelsen af gas vil vokse i Unionen, men samtidig ebber vores kilder inden for Unionen ud i løbet af 10-20 år. Rusland er vores største importør, og der findes verdens største gasforekomster, hvoraf mange ligger forholdsvis tæt på, i Nordrusland, Sibirien og i området ved Barentshavet.
Man regner med, at behovet for gas øges inden 2020, altså om 20 år, med ca. 150 milliarder kubikmeter. Også Ruslands gasproduktion begynder at gå ned efter et par år. Produktionen går altså ned både i EU og Rusland, men vores behov vokser. På området med gasforbrug bliver behovet måske på størrelse med fire-fem flere gasledninger.
Det kan kaldes et problem. Med Rusland har vi en partnerskabs- og samarbejdsaftale, hvis gennemførelse kræver konkrete mål samtidig med, at Rusland er i en indviklet situation, som forhåbentlig bliver afklaret efter valget. Her har vi et fælles investeringsmål, gassen, som vi har hårdt brug for, og hvis nye produktions- og satellitområder i nord er ganske tæt på os. Man kan næsten sige, at Rusland er nødt til at gå over til de nordlige ressourcer, fordi der er en uafbrudt periode med kampe og krig i syd. Med andre ord vil Rusland gå over til de områder, hvor disse problemer ikke eksisterer. Den Europæiske Union tilbyder samarbejde i dette spørgsmål også gennem den nordlige dimension.
Jeg foreslår således, at Kommissionen indleder dynamiske foranstaltninger, og jeg spørger i denne fase, hvad Komissionen har gjort for at løse gasspørgsmålet via Rusland?

Pohjamo
Hr. formand, ærede kolleger, hr. Chichester har helt rigtigt i sin betænkning sagt, at miljøaspekterne bedre end før skal indrages i Unionens energipolitik, men efter subsidiaritetsprincippet bærer medlemsstaterne hovedansvaret for energipolitikken. Miljødimensionen skal tages med i energipolitikken også på det regionale og lokale plan. Også dette er nævnt i denne betænkning.
De nyligt justerede Save- og Altener-programmer er hjørnesten i den bæredygtige og miljøvenlige energipolitik. Energieffektiviteten og udnyttelsen af vedvarende energikilder skal mindst øges i et omfang svarende til Unionens ambitiøse målsætninger. Dette kræver forskningsarbejde, pilotprojekter, udveksling af erfaringer og indførelse af ny teknik. Det skal sikres, at netværk også står til rådighed for små virksomheder og virksomheder, som producerer vedvarende energi overalt i Unionen.
De største hindringer for øget anvendelse af vedvarende energi og energibesparelser er holdninger og uvidenhed. Derfor er information en vigtig del af arbejdet til fremme for en mere miljøvenlig energiproduktion og -anvendelse. Alt dette kræver penge. Der er ærgerlig få midler på Unionens budget til fremme af vedvarende energipolitik. De skal sættes op, hvis man vil opnå målsætningerne. Medlemsstaterne skal også modigt anvende skatteløsninger og andre incitamenter til at øge energieffektiviteten og udnyttelsen af vedvarende energi. Også tørv, som er en langsomt vedvarende energikilde, skal inddrages i incitamenterne.
I betænkningen er kernekraft fremlagt i et for positivt lys. Jeg mener ikke, at kernekraft er en løsning på energiproduktionens miljøproblemer. Der er stadig brug for kernekraft, men produktionens sikkerhedsfaktorer og deponering af nukleart affald er stadig alvorlige problemer.

Sandbæk
Hr. formand, det er overordentlig vigtigt, at der træffes foranstaltninger til inddragelse af miljøhensyn i energipolitikken, og jeg hilser derfor Kommissionens meddelelse velkommen. Kyoto-målene stiller os over for en væsentlig udfordring, og bæredygtighed bør være et gennemgående princip for udviklingen af den fremtidige energipolitik. A-kraft er ikke løsningen. Herved kan man måske nedsætte CO2-udslippet, men samtidig skaber denne energiform langt flere nye miljøproblemer. Af samme grund støtter jeg ændringsforslag 8 om at vægte forsigtighedsprincippet. Det er på høje tid, at EU begynder at prioritere sine egne målsætninger om en fordobling af energiproduktionen, når det drejer sig om vedvarende energikilder.
Så sent som i sidste uge var Kommissionen klar til at fremlægge et forslag til et nyt EU-direktiv, der ville sætte skrappe grænser for nationale støtteordninger til vedvarende energi. Nu blev forslaget heldigvis trukket tilbage, bl.a. på grund af et godt dansk alarmberedskab. Direktivet lagde op til, at nationale støtteordninger til strøm fra vedvarende energianlæg ud over de første 5% skulle åbnes for producenter i alle EU-lande. I praksis ville et sådant forslag betyde, at udbygningen af den vedvarende energi stopper ved 5%, for der er jo ingen finansministre i noget land, der vil finansiere udviklingen af projekter i andre lande. Og den danske energiplan, der sigter mod, at 20% af energiforsyningen skal komme fra vedvarende energikilder i år 2003, ville komme i store problemer. Jeg håber derfor, at Kommissionen, når den kommer med et nyt forslag, vil læse sin egen meddelelse om styrkelse af miljøets inddragelse i Fællesskabets energipolitik og aktivt vil bidrage til, at brugen af vedvarende energikilder styrkes.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer, miljøaspekter på energiområdet er vigtige, og derfor vil jeg gerne sige hjertelig tak til hr. Chichester for hans betænkning, som i sin kerne tager fat på de rigtige spørgsmål. Ca. 50% af energibehovet i Europa dækkes af olie og 25% af gas, det vil sige, at næsten ¾ af vores energi for øjeblikket kommer fra fossile brændstoffer. Hvis vi går ud fra, at vi importerer mere end 50% af Den Europæiske Unions samlede energibehov, bliver vi nødt til at stille os selv det spørgsmål, hvorledes vi kan garantere forsyningssikkerheden på baggrund af de klimaændringer, som i forbindelse med CO2 ikke kun kan og vil ramme os i hele verden, hvis vi ikke reagerer, men navnlig også, hvis der bliver tale om politiske klimaændringer.
I forbindelse med de politiske klimaændringer vil jeg gerne gøre opmærksom på, at vi i særlig grad er afhængige af visse områder. 39% af den gas, vi bruger, er importeret, og 41% af den kommer fra SNG-staterne. Forbruget af gas stiger voldsomt i Den Europæiske Union, og i Den Europæiske Union stiger energiimporten stadig med 0,9% om året. Vi har allerede gjort fremskridt på miljøområdet. CO2 er konstant eller lidt opadgående. Hvad SO2 angår, har vi mellem 1990 og 1994 opnået en reduktion på 30%. Hvad NOx angår, er den på 9%. Atomkraft kan ikke være løsningen på problemet. Derfor vil den østrigske delegation hverken stemme ja eller nej til betragtning L og punkt 5.
Atomkraften erstattes i stigende grad af gas. Derfor er forsyningssikkerheden på dette område af ganske særlig betydning for os, og derfor agter Parlamentet heller ikke at give efter i forhandlingerne med Rådet om Altener og Save - nemlig EUR 81 millioner og EUR 68 millioner. Vi har brug for forsyningssikkerhed, vi har brug for konkurrencedygtig energi!

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er med stor tilfredshed, at jeg modtager Kommissionens meddelelse om en styrkelse af miljøets inddragelse i Fællesskabets energipolitik, selvom jeg som mange andre beklager de alvorlige forhalinger, der er sket på dette område i Europa.
Således er mange medlemsstater, der er ansvarlige på dette område, alt for ofte kørt fast med hensyn til dette spørgsmål, hvilket har resulteret i veritable miljøkatastrofer. Men over for dette opståede krav, der åbenbart er stor enighed om, skal vi nu løse problemet med hensyn til iværksættelsesmetoder, og i denne forbindelse er opnåelse af enighed om de foreslåede politikker langt fra lige så nemt. En enighed kræver således mange aftaler, der fuldt ud er på højde med alle de andre udfordringer, Den Europæiske Union står over for.
Jeg mener, at de vigtigste udfordringer - og det er mange enige i - er følgende. Først og fremmest sikkerhed med hensyn til energiforsyning og Den Europæiske Unions energiafhængighed, der vil vokse, og som risikerer - det er blevet sagt - at nå 70% i 2020, med alle de politiske farer, dette medfører. Dernæst er der den forpligtelse, vi indgik i Kyoto, om at reducere CO2-emissionerne med 8% i forhold til 1990. Over for disse udfordringer forsvarer nogle en løsning, der udelukkende indebærer anvendelsen af atomkraft, og andre forsvarer en løsning med en fuldstændig afskaffelse af atomkraften.
Personligt mener jeg ikke, at man i disse to ekstremer finder løsningen til bevarelse af miljøet. Jeg ville snarere være for en afbalanceret udvikling af energikilderne, der indebærer en bevarelse af den nukleare del og især en udvikling af de vedvarende energikilder. Den Europæiske Union har sat sig som mål at lade den sidstnævnte del stige fra 6% til 12% til 2010, men vi må give os selv de finansielle midler hertil, og i dag er vi langt fra målet, hvis man skal dømme ud fra de seneste diskussioner i Forligsudvalget.
En anden udfordring, der også er meget stor, hænger sammen med modsigelsen - som forekommer mig meget stærk - mellem liberaliseringen af energinettene, der sandt nok vil medføre et prisfald, men også samtidig energispild, og ønsket om at fremme en rationel og økonomisk anvendelse af energien. Det må vi være opmærksomme på - de herrer fra Det Liberale Parti - for markedskræfterne kan ikke styre alt, og ultraliberalismen har stor skadelig effekt.
Over for disse udfordringer og for at undgå modsigelser skal man således hurtigt oprette et samarbejde på alle niveauer i medlemsstaterne og i ansøgerlandene, sørge for, at ansøgerlandene til Den Europæiske Union medinddrages, og arbejde inden for rammerne af det femte rammeprogram. Vores ordfører har udført et glimrende stykke arbejde og har fremlagt glimrende forslag. Afslutningsvis vil jeg gerne lykønske ham med dette.

Schmidt, Olle
Hr. formand, jeg er liberal, dog ikke ultraliberal. Miljø- og energispørgsmålene skal ses i sammenhæng, og energisystemerne skal udformes på en balanceret og velovervejet måde. Da næsten al produktion og anvendelse af energi har en negativ påvirkning på miljøet, skal energipolitikken også ses som en vigtig del af miljøpolitikken. God adgang til energi er en forudsætning for vores velstand, for arbejde, for udvikling. Omstillingen af energisystemerne skal derfor tage hensyn til Europas behov for vækst og øget beskæftigelse. Der er ingen tvivl om, at hvis kernekraften og adgangen til kernekraft håndteres på en uansvarlig måde, vil det alvorligt skade såvel Europas muligheder for vækst som Europas muligheder for at klare den, efter min mening, alvorligste miljøtrussel, nemlig klimaforandringerne, de forøgede CO2-udslip. Lad os derfor, kære kolleger, ikke længere stikke hovedet i busken i troen på, at problemet forsvinder. En hurtig afvikling af kernekraften, nedsættelse af CO2-udslippene, bedre miljø, uændret velfærd og økonomisk styrke - dette er ikke foreneligt!
Chichester-betænkningen er hovedsageligt præget af et helhedssyn, som jeg er overbevist om skal findes i miljø- og energipolitikken. Dog med en tilføjelse: En fælles miljøskat for hele Europa skal realiseres! Det er nødvendigt!
Til sidst vil jeg sige, at de usikre og i nogle tilfælde direkte farlige kernekraftværker i Øst- og Centraleuropa til gengæld skal lukkes så hurtigt som muligt. Det er en usædvanlig dårlig politik at lukke velfungerende kernekraftværker i medlemslandene, hvilket medfører en anden form for energi med forøgede CO2-udslip, samtidig med at der findes kernekraftværker, som udgør en alvorlig miljøtrussel mod hele vores kontinent.

de Palacio
Hr. formand, for det første vil jeg takke og lykønske hr. Chichester for hans positive og konstruktive betænkning om Kommissionens meddelelse til Rådet og Parlamentet om styrkelse af miljøets inddragelse i Fællesskabets energipolitik. Jeg vil også takke alle Parlamentets medlemmer, som har deltaget i denne debat, for de konstruktive og positive bidrag.
På topmødet i Helsinki, som skal afholdes i december, skal regeringscheferne behandle inddragelsen af miljøet og den vedvarende udvikling i forskellige sektorielle politikker, og specielt i energipolitikken. Derfor er vores debat i dag i særdeleshed hensigtsmæssig.
Først vil jeg påpege, at det netop er energisektoren, der først har udarbejdet en meddelelse om at få inddraget miljøet i sin politik. Det viser den fremtrædende rolle, denne sektor bør spille over for de miljøudfordringer, vi har foran os. Energisektoren har bidraget betydeligt til at forbedre luftkvaliteten på lokalt og regionalt plan sammenlignet med tidligere praksis. Direktivet om store forbrændingsværker til at nedbringe svovldioxiden og nitrogenoxiden samt auto-olie-programmet til at klare problemet med byernes luftkvalitet er nogle meget fremtrædende eksempler.
Jeg vil fremhæve det nuværende samarbejde mellem energi- og miljøsektorerne. Det bekræfter, at der er muligheder for at forstærke inddragelsen og herved etablere miljøkvalitetsregler til en pris, der ikke påvirker den europæiske konkurrenceevne, hvilket man altid skal være opmærksom på.
Dette samarbejde er særlig vigtigt set i forhold til udfordringen med klimaændringen. Energien spiller stadig en fremtrædende rolle i forberedelsen til de internationale forhandlinger for anvendelsen af Kyoto-protokollen. I sin helhed er Kommissionen meget glad for Parlamentets udtalelser. Parlamentet insisterer på behovet for at få indflydelse på befolkningens holdninger og forbrugervaner og på at etablere kommunikationsstrømme med borgerne og de små- og mellemstore virksomheder. Dette bekræfter, hvor vigtig den politiske ledelse er for ændringen af vores forbrugsvaner samt for en stadig mere bæredygtig udvikling. Som jeg så ofte siger, skal vi begynde med at vise et godt eksempel, netop fra de offentlige installationer og bygningers side, på en mere effektiv og rationel anvendelse af energien i den offentlige sektor og i institutionerne.
Teknologien vil få en stor betydning, men i det hele taget bør fastsættelsen af nye eller mere krævende miljøregler være støttet af borgerne. En af Kommissionens største ambitioner er at søge efter nyere og mere rentable teknologier. Parlamentets beslutning minder os alle om den eksterne dimension, det vil sige udvidelsesprocessen og forholdene med tredjelande, især med udviklingslandene. Den opfordrer os til at vedtage en realistisk, afbalanceret og fleksibel problemstilling i udarbejdelsen af politikker, og det er især vigtigt, når vi skal se på energisammensætningen og dennes udvikling med tiden.
Mine damer og herrer, Kommissionen er enig med Parlamentet i, at det er nødvendigt at vedtage en bred problemstilling for at fremme anvendelsen af energikilder med et lavt kulindhold for at tilfredsstille efterspørgslen. I vores programmer insisterer vi på vedvarende energikilder og energieffektivitet. Disse efterspørgselspolitikker er en central søjle i vores bæredygtige energipolitikforslag for at tage hensyn til borgernes store miljøbekymringer.
Parlamentet henleder ligeledes vores opmærksomhed på en sektor, som ikke har fået al den opmærksomhed, den fortjener. Det er udviklingen af kapaciteten til at udskille og opbevare CO2, hvilket er en mulighed, vi bør undersøge grundigt.
Hr. formand, mine damer og herrer, kort sagt er vi glade for denne beslutning. Den minder os om den sande definition på en udvikling, der er tidsmæssig holdbar, om en varig udvikling. Den bør også tage hensyn til den menneskelige dimension i vores politikker. Og vi bør grundigt analysere de økonomiske og sociale konsekvenser for vores politiske beslutninger i energi- og miljøsektorerne.
Og endelig, hr. formand, har flere talere efterlyst en bredere debat, hvor man kan tage hensyn til alle aspekter, ikke alene efterspørgsels- og miljøaspekterne, men også vores energikilder og vores energiafhængighed ifølge fremtidsprognoserne. Mine damer og herrer, dette er utvivlsomt en debat, som vi skal være yderst opmærksomme på, og jeg håber, vi i løbet af de kommende måneder, og naturligvis før denne Kommissions mandat udløber, kan fordybe os fuldt ud i debatten gennem intensive og kvalitetsrige diskussioner, hvilket har været tilfældet i drøftelserne om denne betænkning.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted om få minutter, nemlig kl. 12.00.

Barón Crespo
Hr. formand, jeg har fået at vide, at Parlamentets tjenestegrene - jeg ved ikke, om det er på formandens instrukser - har forbudt formanden for Den Europæiske Unions Revisionsret at afholde en pressekonference i Parlamentets lokaler. Jeg vil gerne på min gruppes vegne give udtryk for vores dybeste protest. Jeg synes, det er en skam og skændsel for dette Parlament at opføre sig sådan over for formanden for en anden europæisk institution. Jeg vil bede Dem om at meddele formanden min protest, og jeg håber at få en forklaring på dette.

Formanden
Jeg vil sikre, at Deres bemærkninger går videre. Personligt har jeg ingen oplysninger om dette, men jeg vil sikre, at formanden bliver underrettet om det, der bekymrer Dem. Normalt er det kvæstorerne, der giver tilladelse til sådanne møder, eller undlader at gøre det, så jeg kender ikke situationen.

Cappato
Hr. formand, jeg vil gerne bekræfte, at de radikale parlamentsmedlemmer heller ikke denne gang vil deltage i afstemningen. Som De ved, er årsagen til dette, at vi på denne måde ønsker at gøre opmærksom på, at vi er ringere stillet med hensyn til de parlamentariske rettigheder og retten til at tale. Jeg håber, at Parlamentet ikke begynder at betragte disse indlæg fra vores side som en irriterende vane eller ligefrem som noget, man kan tage let på eller grine af. Det ville efter min mening være alvorligt, hvis Parlamentet vænnede sig til disse diskriminerende forholds beståen for visse parlamentsmedlemmer, og det ville heller ikke gøre noget, at formandskabet kom med et tegn om, at det er opmærksomt på og lydhørt over for dette spørgsmål, som vi rejser hele tiden.

Bigliardo
Hr. formand, jeg tilslutter mig det, som vores kollega Cappato sagde. Som medlem af Den Sociale Bevægelse vil jeg også fortsætte med ikke at stemme for at støtte den kamp, der føres af de parlamentsmedlemmer, som kæmper for frihed og for nogle bedre vilkår for Europa-Parlamentets forretningsorden. Jeg gør derfor opmærksom på, at jeg vil undlade at stemme i hele denne mødeperiode, sådan som kollegerne fra De Radikale har gjort.

AFSTEMNING
Formanden.
Før afstemningen vil jeg anmode Kommissionen om at tilkendegive sin holdning til ændringsforslagene.
de Palacio, Kommissionen. (ES) Hr. formand, Kommissionen kan fuldt ud acceptere ændringsforslag 2, 3, 4 og 8. Derudover kan Kommissionen i princippet acceptere ændringsforslag 6, 7 og 9, afhængig af visse afklaringer og omskrivninger i ordlyden. Der er kun tre ændringsforslag, nemlig 1, 5 og 10, som ikke kan accepteres af Kommissionen. Dette er i alt væsentligt Kommissionens holdning.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
 Indstilling ved andenbehandling (A5-0043/1999) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (5734/1/1999 - C5-0028/1999 - 1997/0350(COD)) med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om foranstaltninger mod emission af forurenende luftarter og partikler fra motorer med kompressionstænding til fremdrift af køretøjer og emission af forurenende luftarter fra køretøjsmotorer med styret tænding, som benytter naturgas eller autogas (LPG) som brændstof og om ændring af Rådets direktiv 88/77/EØF (Ordfører: Lange)
Formanden. Jeg giver igen ordet til Kommissionen, så de kan kommentere ændringsforslagene.

de Palacio
Hr. formand, som kommissær Liikaanen sagde i går under debatten om denne betænkning af Lange, kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 3, første del, 6, 7, 10, 16 til 26 og 29 til 47.
Kommissionen kan i princippet, med forbehold for en senere omredigering, acceptere ændringsforslag 1, 4, 5, 13, 12 - begge dele af ændringsforslag 12 - og 15.
Kommissionen er ikke enig i indholdet af ændringsforslag 2, ændringsforslag 3, andet afsnit, eller i ændringsforslag 8, 9, 11, 14, 27 og 28.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Betænkning (A5-0039/1999) af Chichester for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om styrkelse af miljøets inddragelse i Fællesskabets energipolitik (KOM(1998)571 - C4-0040/1999)
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
STEMMEFORKLARINGERIndstilling ved andenbehandling af Smet (A5-0041/1999)

McNally
Jeg respekterer grundene til, at de britiske medlemmer har afholdt sig fra at stemme om ændringsforslag 5 og 8 - om yngre læger - men jeg har ikke fulgt denne linje, siden det for det første er en forhandlingsposition, og for det andet fordi min omfattende familiemæssige erfaring med en meget stresset og overanstrengt jordemoder ansat ved det engelske sundhedsvæsen ikke gør det muligt for mig at påtvinge vitalt nødvendigt medicinsk personale en længere arbejdstid, end det er absolut nødvendigt.

Morgan
Måske bør jeg begynde med en historisk, ikke en aktuel, tilkendegivelse af en personlig interesse angående grunden til, at jeg har stemt for ændringsforslag 5, artikel 1, stk. 6, om yngre læger.
Min mand, dr. Rhys Jenkins, der i øjeblikket er praktiserende læge og arbejder på deltid, har tidligere arbejdet mere end 100 timer om ugen, mens han var under uddannelse som læge. Dette førstehåndskendskab har over for mig understreget farerne ved at kræve, at læger skal arbejde så længe. Det sætter livet på spil for deres patienter og kan være til skade for deres eget helbred. Jeg tror, at en stærkt udsat og forskudt overgangsperiode, som foreslået af Ministerrådet, er unødvendig og forkert.
Derudover er der et særlig påtrængende problem i Wales, hvor den engelske lægeforening har beregnet, at 30% af de yngre læger arbejder mere end de anbefalede 40 timer om ugen. Tallet i Skotland er sammenligningsvis beregnet til 10%. Der er et enormt problem, når det gælder rekruttering til professionen, og der sker en udsivning af uddannede læger til andre lande på grund af den alt for lange arbejdstid.

Scallon
Kommissær Byrne sagde under sin høring, at fremtiden for sundhedspolitikken ikke kun skulle forbindes med den aktuelle krise, og at der må være et højt niveau af beskyttelse af folkesundheden inden for alle Fællesskabets politikker, og at vi må være forudseende, når det gælder sundhedssektoren.
Jeg gentog disse ord over for de yngre læger i Irland, der i øvrigt er dem, der har den længste arbejdstid inden for deres profession i hele EU. De følte sig stærkt opmuntrede af dem.
Lad os i lyset af kommissær Byrnes udtalelser se på, hvad den permanente arbejdsgruppe af yngre læger i Europa har sagt, nemlig at forskningen viser, at det at holde sig vågen i lang tid, sådan som yngre læger må, når de arbejder alt for længe, har samme skadelige indflydelse på arbejdsevnen som et overdrevent alkoholforbrug.
Disse helt uacceptable forhold underminerer ikke alene vores yngre lægers helbred, de underminerer også vores sundhedssektor og bringer patienterne i fare. Jeg vil opfordre min egen irske regering til at støtte dette arbejdstidsdirektiv på linje med det, ordføreren har foreslået. Jeg opfordrer også Kommissionen til at støtte kommissær Byrne i hans bestræbelser på at være forudseende inden for sundhedssektoren ved at sikre, at omsorg for patienterne og sundhed og uddannelse af yngre hospitalslæger beskyttes.

Blak
. De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Smet om ændring af visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden. Vi finder det godt, at de lønmodtagere, der hidtil ikke har været omfattet af arbejdstidsdirektivet, nu bliver det.
Vi har undladt at stemme for ændringsforslag nr. 6 fra udvalget. Vi er enige i, at referenceperioden for offshore-arbejde kan udvides til 12 måneder. En kortere periode ville kunne få betydning for sikkerheden, da det ville kunne medføre flere flyvninger til og fra boreplatformen. Endvidere er der også hensynet til de ansattes velfærdsforhold på boreplatforme, hvor der er meget lidt plads. Vi finder det vigtigt, at arbejdsmarkedets parter bliver inddraget i så væsentlige spørgsmål som tilrettelæggelse af arbejdstiden. Vi finder dog, at EU-lovgivningen må respektere de strukturer og traditioner, der er på de nationale arbejdsmarkeder. Derfor kan vi ikke stemme for dette forslag fra udvalget.
Vi har stemt imod ændringsforslag nr. 7 fra udvalget. Baggrunden herfor er, at man med dette forslag bryder med valgfriheden for medlemsstaterne til at regulere på enten arbejdstid eller hviletid, som fastlagt i ILO-konvention nr. 180 om søfarendes arbejdstid. Vi mener, at havfiskerne vil kunne opnå en bedre beskyttelse ved at regulere arbejdstid eller hviletid på dag- eller ugeniveau, som foreslået af Rådet, frem for en fast grænse på 48 timer i en referenceperiode på 12 måneder.

Skinner
Den engelske Labour-gruppe (EPLP) afholdt sig fra at stemme om ændringsforslag 5, 7 og 8 til Smet-betænkningen om arbejdstidsdirektivet. Selvom EPLP har forpligtet sig til at udstrække arbejdstidsdirektivet til de sektorer, der er holdt uden for, forstår de behovet for, at det bliver gjort på en rationel måde.
Vi er forpligtet til at nedsætte arbejdstiden for yngre læger, men det er af afgørende betydning, at det bliver gjort på en planlagt og struktureret måde, så man ikke underminerer omsorgen for patienterne. Direktivet vil kræve en tilstrækkelig overgangsperiode med en gradvis reduktion af arbejdstiden.
Fiskeriindustrien krævede fleksibilitet. Dette ændringsforslag tager ikke hensyn til de reelle behov i fiskeriindustrien og vil påvirke den negativt.

Caudron
Endelig fylder vi det hul, der stammer tilbage fra 1993, som var det år, hvor direktivet om arbejdstid blev vedtaget. Denne lovgivning udgjorde et vist fremskridt, men samtidig blev seks millioner arbejdstagere undtaget fra dens anvendelsesområde. Heriblandt de arbejdstagere, der arbejder inden for transportsektoren, men ligeledes folk, der er beskæftiget inden for aktiviteter til søs (bl.a. offshore-arbejdstagerne og "læger under uddannelse").
Udelukkelsen af disse arbejdstagere var ikke acceptabel, eftersom arten af det arbejde, de udførte, ikke adskilte sig fra det arbejde, der blev udført af arbejdstagere, som var dækket af direktivet. Det forslag, vi diskuterer i dag, har således et korrigerende formål. Diskussionerne var bitre, navnlig med hensyn til spørgsmålet om "offshore-sektoren" og "læger under uddannelse".
Med hensyn til sidstnævnte emne gik Kommissionens oprindelige forslag ud på, at læger under uddannelse medtages i direktivets anvendelsesområde over en overgangsperiode på syv år. Vi har krævet denne periode reduceret til fire år, og at den gennemsnitlige arbejdstid ikke må overskride 54 timer om ugen (kan forhandles).
Det er det mindste, man kan kræve i betragtning af arbejdets art. Det er lægernes velfærd på arbejdet og deres patienters sikkerhed og helbred, som er på spil! Det er derfor, at man ikke kan acceptere Rådets fælles holdning på dette punkt, som taler for en overgangsperiode på ni år!
Hvad angår offshore-arbejdstagerne, har vi krævet, at arbejdstimerne ikke kan udtrykkes med et årligt tal, medmindre der foreligger en kollektiv aftale eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter. Denne bestemmelse skal overvejes igen, idet man skal tage arbejdstagernes sundhed og sikkerhed i betragtning inden for en frist på fem år efter direktivets ikrafttrædelse.
En tilrettelæggelse af arbejdstiden og en højere grad af forening mellem arbejdslivet og privatlivet, som denne muliggør, skal komme så mange som muligt til gode. Det er på denne betingelse, at man kan begynde at tale om et socialt Europa. Det er på høje tid.
Indstilling ved andenbehandling af Lange (A5-0043/1999)

Laguiller
Jeg undlader at stemme om fru Smets betænkning, der skal begrænse arbejdstiden for læger under uddannelse, selvom den udgør et mindre fremskridt i forhold til den nuværende situation.
Jeg finder det således chokerende, at der er fastsat en overgangsperiode, selvom denne er mindre end den, der er fastsat af Kommissionen. Jeg kan for mit vedkommende ikke se nogen indvendinger mod, at denne foranstaltning skulle kunne træde i kraft øjeblikkeligt.
Jeg er endnu mere chokeret over, at lastbiltransporten er undtaget fra direktivets anvendelsesområde, der begrænser arbejdstiden, og over de forbehold, der findes i forbindelse med spørgsmålet om "offshore-arbejdstagere".
Betænkning af Chichester (A5-0060/1999)

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Schori og Theorin
Udslip fra tunge erhvervskøretøjer bidrager i stigende grad til CO2-forureningen på grund af en stigning i antallet af transporter. Målet med denne betænkning er at nedbringe disse udslip og dermed bidrage til en renere luft. For at opfylde vores forpligtelser fra Kyoto-protokollen må vi tage beslutninger, som indebærer strenge krav til industrien, først og fremmest med hensyn til CO2-udslip. Det er et af formålene med denne betænkning. Vi er klar over, at beslutningen kan virke tyngende for nogle producenter. Vi er dog overbevist om, at den svenske industri med sin store tekniske ekspertise har gode forudsætninger for at opfylde disse krav inden for den tidsfrist, nemlig år 2006, som foreslås i betænkningen.
Det er vores opfattelse, at forslagene i betænkningen ikke lægger sig fast på en bestemt teknik, men giver mulighed for at vælge en teknisk løsning. Dermed er det konkurrenceneutralt. Vi er overbevist om, at svenske virksomheder i længden har fordel af at være langt fremme i miljøtilpasningen. Vi regner med, at de berørte virksomheder deler denne opfattelse.
Som medlemmer af Europa-Parlamentet ser vi det som vores opgave at presse på for en sådan udvikling.

Grossetête
Dette ændringsforslag til direktiv 88/77/EØF fremsættes i forbindelse med programmet, der kaldes auto-olie-programmet, og som blev vedtaget af Kommissionen i 1996. Ved denne lejlighed havde Europa-Parlamentet allerede lejlighed til at godkende ændringsforslagene til flere direktiver, der sigter mod en teknologisk forbedring af motorer og kvaliteten af brændstof.
Jeg ønsker ikke, at man glemmer den strategi, som danner grundlaget for auto-oile-programmet: Formålet er at nedsætte den forurening af atmosfæren, der er forbundet med udstødning fra køretøjer. Med hensyn til andenbehandlingen er det vigtigt, at Europa-Parlamentet klart skelner mellem de elementer, som det anser for prioriteter, og de andre elementer.
Nogle synes måske, at dette er en selvfølgelighed. Ikke desto mindre bliver andenbehandlingen af en tekst, der behandles i henhold til den fælles beslutningsprocedure, alt for ofte en lejlighed til at konkurrere med Rådet. Denne fristelse må for enhver pris undgås af flere årsager. For det første risikerer Europa-Parlamentet at glemme den overordnede målsætning med det fremlagte forslag. Dernæst svækker det sin position ved at gøre det mindre læsbart. Endelig mister Parlamentet troværdighed i befolkningen og i de miljøer, der er direkte berørt.
I begrundelsen forklarer ordføreren, at de ændringsforslag, der blev vedtaget under førstebehandlingen i Europa-Parlamentet, i høj grad har bidraget til at forbedre Kommissionens oprindelige forslag. Det understreges, at Rådet i sin fælles holdning har medtaget Europa-Parlamentets vigtigste ændringsforslag. Jeg er helt enig i dette synspunkt. Men ordføreren begynder at konkurrere, og ved at støtte 47 ændringsforslag risikerer han at forhale ikrafttrædelsen af de bedste bestemmelser i denne tekst.
Rådets fælles holdning vil gøre det muligt at udføre reelle fremskridt med hensyn til den forurening, der er forbundet med lastbilstrafikken. Jeg går ikke ind for vedtagelsen af de ændringsforslag, der blev fremlagt for Europa-Parlamentet, som vil kunne forhale ikrafttrædelsen af denne tekst og således iværksættelsen af investeringer og industrielle strategier. Jo hurtigere dette direktiv vedtages, desto større betydning vil det have for miljøet.

Bernié
Hr. formand, Chichester-betænkningen vil sikkert have store indvirkninger på den europæiske energipolitik. EDD-gruppen har stemt for den, fordi vi går stærkt ind for anvendelsen af subsidiaritetsprincippet.
Energipolitik er fortsat et strategisk område, der er følsomt for staterne. Det er således tvingende nødvendigt at lade dem vælge og fastsætte deres politik på dette område, idet Europas og især Kommissionens rolle blot er at videreføre denne politik og ikke at fordømme. Denne meget realistiske betænkning vidner unægteligt om en åbnhed. Den forkaster intet og lukker ingen døre, heller ikke med hensyn til atomkraft. Den opremser de forskellige energikilder, der opfattes som supplerende og ikke som erstatning for de nuværende energikilder. Den energimæssige virkelighed ses tydeligt. Alle muligheder skal undersøges, ingen må ignoreres eller forkastes. Man kommer ikke uden om spredningen af kilder.
Endelig skal man sørge for at anvende den mest fuldstændige gennemsigtighed, alt imens man respekterer de teknologiske regler for strategisk sikkerhed. Gennem undersøgelser og seriøse og omhyggelige vurderinger skal alle kunne vurdere det relevante i det ene eller andet valg, hvilket vil gøre det muligt at korrigere den forvaltning, som vurderingen af kendskabet har gjort nødvendigt.
Vi ønsker, at energi og miljø skal gå hånd i hånd, men vi må for enhver pris undgå at ofre energien på miljøets alter. Konsekvenserne heraf ville være katastrofale for medlemsstaterne.

Krivine og Vachetta
På trods af overskriften står det klart, når dette beslutningsforslag bliver pakket ud, at hr. Chichesters forslag først og fremmest sigter mod at fremme atomkraftindustrien under påskud af, at den kun producerer lidt CO2, i hvert fald hvad angår kraftværkerne. Således kræves det i denne beslutning, selvom den er meget vag med hensyn til størstedelen af de miljømæssige spørgsmål vedrørende energisektoren, at den elektricitetsdel, der stammer fra atomkraft, fremover bevares på det nuværende niveau i landene i EU. Og dette på trods af at stadig flere europæiske lande beslutter at afskaffe atomkraften.
Men reduceringen af CO2-emissioner udgør i meget højere grad end elektricitetsproduktionen et problem for transportsektoren, og på dette punkt er beslutningen tavs. Ligesom den er tavs om de betragtelige farer, der stammer fra den elektronukleare produktion, og om ophobningen på langt sigt af radioaktivt affald!
Vi kan kun stemme mod denne beslutning.

Formanden
Hermed er afstemningen afsluttet.
(Mødet udsat kl. 12.40 og genoptaget kl. 15.00)

Cashman
Jeg håber, at De vil bære over med mig. Dette er ikke til forretningsordenen, men jeg mener, det er en historisk meddelelse. Som Parlamentet formentlig er klar over, har der for nylig været meddelelser fra David Trimble fra Ulster Unionisterne og Gerry Adams fra Sinn Fein. Begge er fremkommet med udtalelser, der går ind for fredsprocessen og for afvæbning af Nordirland. Jeg er sikker på, at formanden på vegne af Den Europæiske Union vil ønske at skrive og komplimentere alle de involverede parter for det, det har gjort, for deres mod og beslutsomhed med hensyn til at fremme fredsprocessen og afvæbningen, og jeg er sikker på, at De er enige i, at fred i Nordirland giver håb til alle overalt.

Formanden
Hr. Cashman, tak for oplysningen. Jeg er sikker på, at formandskabet og vi alle sammen kan lykønske hinanden. Jeg ved ikke, om De vidste det, men jeg var selv budgetordfører for den første støtte, der blev givet til fredsprogrammet i Nordirland, og derfor føler jeg mig på en eller anden måde personligt involveret.

Civilretsligt samarbejde
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0060/1999 af Lechner for Udvalget om Borgernes Frihedsrettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender om forslag til Rådets direktiv om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile eller kommercielle anliggender (KOM(1999) 219 - C5-0044/1999 -1999/0102(CNS));
A5-0057/1999 af Gebhardt for Udvalget om Borgernes Frihedsrettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender om forslag til Rådets forordning (EF) om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over fælles børn (KOM(1999) 220 - C5-0045/1999 - 1999/0110(CNS)).

Lechner
Hr. formand, kære kolleger, det foreliggende forslag beskæftiger sig med fremsendelse af retslige og udenretslige dokumenter. Det kan ved første øjekast forekomme at være en biting, ja endog uden betydning. Men i virkeligheden indledes en borgers forsøg på at få sin ret for det meste med, at han i tvister, det vil sige i sager om civile spørgsmål, lader partneren, kontrahenten eller modstanderen tilgå dokumenter som stævninger, svar, exegible domme eller notarialakter, og det sker ved en formel fremsendelse, som kan dokumenteres for retten. Men skal det ske grænseoverskridende fra et land til et andet, ender forsøget på at kæmpe sig frem til sin ret hyppigt allerede ved denne første hurdle, for de pågældende procedurer for fremsendelse fra et land til et andet er for det meste uforståelige, komplicerede, tidkrævende, for øvrigt også dyre, og så er de en betydelig kilde til fejl. De folkeretlige konventioner, der ligger til grund for dem - i det foreliggende tilfælde Haag-konventionen fra 1965 - indeholder talrige nationale forbehold og er uoverskuelige og vanskelige at forstå og at håndtere.
For at forbedre denne situation oprettede medlemsstaterne allerede i 1997 en konvention herom, og Parlamentet afgav en udtalelse om den. Denne konvention blev imidlertid aldrig ratificeret. Det forslag, Kommissionen nu har fremsat, støtter sig til denne konvention. Med den udøver Kommissionen initiativretten på fællesskabsområdet af det civilretlige samarbejde, som bygger på artikel 61, litra c), i Traktaten om Oprettelse af Det Europæiske Fællesskab i henhold til proceduren i artikel 67, det vil sige, at Rådet træffer afgørelse med enstemmighed efter høring af Europa-Parlamentet. Det Forenede Kongerige og Irland har meddelt, at de ønsker at deltage fuldt ud i Fællesskabets aktiviteter inden for det civilretlige samarbejde. Danmark har endnu ikke tilkendegivet, om det også ønsker at deltage.
Genstand for direktivet er, som det fremgår af titlen, forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile eller kommercielle anliggender, altså ikke i straffesager. Det drejer sig om en af flere foreslåede foranstaltninger inden for dette område.
Om indholdet er der i første omgang det at sige, at alene det, at Haag-konventionen og andre konventioner erstattes af en fælles, samlet EU-retsakt, er et betydeligt fremskridt. Det bliver derigennem lettere at sætte sig ind i det juridiske grundlag, som gøres fælles og bliver mere overskueligt. De væsentligste punkter er, at fremsendelserne for fremtiden skal ske decentralt, direkte mellem såkaldte fremsendende og modtagende instanser, og dermed skal de forsinkelser, der opstår ved, at flere instanser i de enkelte lande involveres, undgås. Derudover oprettes der også såkaldte centrale enheder, som i tilfælde af problemer kan yde bistand. På fællesskabsplan udarbejdes der ens udformede formularer, fælles bestemmelser vedrørende anvendelsen af sprog og af oversættelser, og ikke at forglemme indføres der bindende frister.
Selvom forslaget i henhold til ovennævnte udgør en absolut bemærkelsesværdig forbedring af situationen i forbindelse med grænseoverskridende tvister, bliver det alligevel efter min mening hængende på halvvejen. Det gælder i første omgang den omstændighed, at der foreslås et direktiv. En forordning ville være et mere velegnet instrument, da det gør retsakten mere bindende, og mulige fejlkilder undgås.
Derudover indeholder forslaget for mange undtagelsesbestemmelser og særbestemmelser vedrørende nationale afvigelser, en rest fra sædvanen i forbindelse med folkeretlige konventioner. Det er vanskeligt at forstå, hvorfor der i forbindelse med en procedure for fremsendelse af dokumenter, som jo skal være effektiv og hurtig, skal bevares en lang række nationale særbestemmelser. Der er jo her ikke tale om de materielle retsordeners absolut beskyttelsesværdige integritet og heller ikke om den ligeledes berettigede beskyttelse, som en stat gerne vil yde sin borger i tilfælde af tvister, men der er tale om i civile retssager at rette vejene mellem vores lande ud, planere dem, gøre dem kortere og bedre samt først og fremmest og hvorfor ikke om tillige at gøre dem billigere.
Derfor foreslår vi Dem, at en del udgår eller ændres, så at sådanne særbestemmelser falder bort eller i det mindste kun tillades i undtagelsestilfælde, således f.eks. i forbindelse med artikel 2, artikel 9, artikel 12 og artikel 15. Derudover har vi foreslået nogle andre forbedringer, f.eks. for så vidt angår oversættelser, sproglige problemer, udgifter og meningsforskelle mellem de kompetente organer.
Jeg vil gerne sige mange tak til medlemmerne af Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked samt Udvalget om Borgernes Frihedsrettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender for deres medarbejde og for de ændringsforslag, de har stillet. Min tak gælder også Kommissionen for dette forslag, som med rette er blevet fremsat, og som indeholder en betydelig forbedring af muligheden for at få sin ret på tværs af de nationale grænser.
Forslaget er imidlertid ikke vidtgående nok. Der bliver på en måde taget tre skridt frem og dernæst et eller halvandet tilbage igen. Vores ændringsforslag går ud på, at det skal blive ved de tre skridt frem, og at man undlader skridtene tilbage - undtagelses- og særbestemmelserne. Med henblik herpå anmoder jeg Dem om at stemme for og Kommissionen og Rådet om at acceptere vores forslag af hensyn til unionsborgernes øgede muligheder for at få deres ret.

Gebhardt
Hr. formand, kære kolleger, det er en af Den Europæiske Unions elementære opgaver at indføre et fælles retsområde. Det skal yde borgerne pålidelig beskyttelse og sikkerhed, ja tryghed. Ellers vil folk ikke føle sig hjemme i det Europa, der er ved at vokse mere og mere sammen, og afvise det. Det fælles retsområde i Europa skal derfor være mere end medlemsstaternes retlige samarbejde på basis af internationale konventioner. Det skal være overskueligt, det skal overalt sikre et ensartet højt beskyttelsesniveau og først og fremmest udelukke enhver form for forfordeling, også selvom den kun skulle være af procesretlig art.
Med Amsterdam-traktaten er vi kommet et langt skridt videre. Den har principielt gjort det civilretlige samarbejde til et fællesskabsanliggende. Medlemsstaterne skal nu i stedet for at gribe til internationale konventioner på dette område gribe til de europæiske retsinstrumenter, forordning og direktiv, der er kommet i stand med deltagelse af Europa-Parlamentet, som består af folkevalgte repræsentanter. Med det forslag til forordning inden for familieretten, der ligger foran os, har vi nu et vigtigt element af det europæiske retsområde liggende på bordet. Når vi er færdige med det, kan vi være det bekendt, for Kommissionen har lavet et godt forslag. Der ligger ikke nogen modsigelse i, at jeg i min egenskab af ordfører alligevel anser en række ændringer for nødvendige, ændringer, som Udvalget om Borgernes Rettigheder - jeg beder Dem skåne mig for den uudsigelige korrekte betegnelse - enstemmigt har samtykket i.
Hr. formand, kære kolleger, tillad mig en afstikker til den hverdag, som vores lov handler om. De faldende grænser har i Europa ikke kun skabt det indre marked, som får økonomien til at blomstre. De faldende grænser har derudover givet folk i Europa et hidtil ukendt mål af fri bevægelighed. Stadig flere mennesker gør brug af den nye mobilitet. De lærer hinanden at kende, finder sammen og danner partnerskaber. Kærligheden har sine egne regler og et tempo, hvor lovgivningen har svært ved at følge med. Det står senest klart, når de partnerskaber, der opstod på tværs af nationale grænser og retssystemer, opløses. Så står forhenværende partnere og forskellige retssystemer hurtigt over for hinanden som modstandere med alle de ubehagelige konsekvenser, som det ofte er børn, der kommer til at lide mest under.
De kender alle de overskrifter, der kommer, når sådanne konflikter eskalerer og ender med bortførelse af egne børn. Ingen lov kan forhindre, at mennesker bliver uvenner og lider under følgerne. Men love kan bidrage til, at lidelserne holdes inden for visse grænser, og til, at anvendelsen af forskellig ret uden indre sammenhæng medfører endnu flere lidelser. Alene processens faldgruber kan bringe folk til fortvivlelse, når det f.eks. drejer sig om værneting eller om anerkendelse af afgørelser. Forordningen prøver på at yde det juridisk mulige bidrag til at lindre og til at undgå lidelse opstået på grund af opløste partnerskaber gennem kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over fælles børn.
Som Europa-Parlamentets ordfører skulle jeg sørge for, at den nødvendige forordning når sine mål og alligevel ikke bliver lige så uoverskuelig for borgerne som sin titel. I det lys skal ændringsforslagene ses, der, som allerede nævnt, efter en indgående drøftelse enstemmigt godkendtes i udvalget. Kun på ét punkt var der ved afslutningen af afstemningen i udvalget stadig divergerende opfattelser. Det drejede sig om høring af barnet under processen og om forældremyndighed. Personlig anser jeg høringen af barnet for tvingende nødvendig, når alt skal gøres for at tilgodese dets tarv. Den anden opfattelse er, at dette mål også kan nås på anden vis.
I mellemtiden har jeg sammen med hr. Watson fundet en løsning, som tager hensyn til begge opfattelser. Det siger jeg udtrykkelig tak til hr. Watson for, også for ham kommer børnenes tarv i første række, da det ofte er dem, der lider mest under en skilsmisse. Det kompromis, vi har fundet frem til, vil jeg stille som mundtligt ændringsforslag i forbindelse med afstemningen, og jeg håber, at Europa-Parlamentet vil stemme for denne fremgangsmåde i morgen. Naturligvis skal vi så dernæst vedtage ændringsforslaget.
Også på et andet punkt gælder det om at gøre noget mere for forordningen. Her kan Europa-Parlamentet ikke vedtage, kun anmode. Som De ved, er der tre medlemsstater, der i overensstemmelse med tillægsprotokollen til Amsterdam-traktaten principielt ikke deltager i retsakterne under afsnit IV og derfor heller ikke er bundet af disse. To af disse stater er imidlertid rede til at acceptere den forordning, det drejer sig om i dag. Jeg appellerer til den sidste stat, at den ligeledes lader forordningen gælde. Så ville vi have taget et betydeligt skridt fremad, når det gælder harmonisering af familieretten i Den Europæiske Union.
Til slut vil jeg gerne fremhæve tre punkter, på hvilke det efter mange samtaler med berørte og dommere var vigtigt for mig at forbedre Kommissionens gode forslag. For det første skal børnenes tarv i tilfælde af konflikter have førsteprioritet, alle øvrige interesser skal underordnes dette princip. For det andet må der heller ikke i tilfælde af stridigheder ske forskelsbehandling. Retten skal give enhver på ethvert sted i Den Europæiske Union et sammenligneligt højt niveau af individuel beskyttelse. For det tredje skal domstolenes kompetence være entydig og overskuelig. Anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser må ikke kunne sættes ind som et våben til at få hævn. Jeg tror, at Kommissionen er enig med mig, og jeg siger tak til alle, som hinsides den parlamentariske rutine har gjort arbejdet med denne betænkning lettere for mig gennem et konstruktivt medarbejde. Derudover vil jeg undtagelsesvis i Parlamentet også for en gangs skyld give udtryk for uforbeholden ros til Rådet, som ligeledes har mast på med denne sag og sagt, at her skal der meget hurtigt træffes en god afgørelse!

Wallis
Hr. formand, begge de betænkninger, vi har fået forelagt i dag, anerkender den øgede mobilitet af personer samt væksten i kontraktlige og kommercielle transaktioner i hele Unionen. Efterhånden som det indre marked udvikler sig, har vores borgere virkelig brug for en juridisk ramme, der garanterer dem adgang til retfærdighed, ligegyldigt hvor de opholder sig, og hvad deres problemer er.
Jeg vil i hovedsagen begrænse mine bemærkninger til betænkningen om forkyndelse af dokumenter. Jeg er enig med hr. Lechner i, at de regler, der tidligere styrede dette område, er ca. 25 år gamle. De er komplicerede og forældede. Med væksten af kommercielle transaktioner i hele det indre marked har vi behov for nye enkle og faste regler. Når vores borgere eller vores virksomheder må ty til domstolene, må de komme ud over det første skridt, det er at forkynde dokumenterne, muligvis i et andet land, før de kan indlede sagen. Her har vi brug for en enkel procedure.
Som advokat i privat praksis i Det Forenede Kongerige har jeg selv ofte kæmpet med en stabel bøger for at finde de rigtige regler og den rigtige fremgangsmåde for mine klienter i en sådan situation.
De forslag, vi har fået forelagt, indebærer et fremskridt, men måske er de ikke vidtgående nok. Min gruppe vil genfremsætte visse ændringsforslag, der er fremsat i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, og forsøge at fremme sagen endnu mere for at gøre det system, som vi skal have på plads, mere let tilgængeligt og åbent for praktiserende advokater. Vi må sikre, at dette juridiske område ikke bare bliver nogle få specialisters domæne, som man skal betale dyrt. Vi vil gerne give vores borgere i hele Europa reel adgang til retfærdighed, sådan at de, når de må ty til domstolene, kan få tingene i gang hurtigt og uden vanskeligheder.

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg tager ordet om Gebhardt-betænkningen om det retlige samarbejde i familiesager. Den, der er i kontakt med dommere og folkeregistre netop i grænseegnene i vores medlemsstater, ved, at det er et problem, der skal løses så hurtigt som muligt. Der har længe været et stigende antal - og heldigvis bliver antallet stadig større - af ægteskaber og familierelationer, der indgås på tværs af de europæiske staters grænser. Det giver naturligvis ofte en del problemer. Der er endvidere stadig flere, som flytter fra en stat i Den Europæiske Union til en anden, udvandrer til den for at arbejde og bo dér.
I virkeligheden er det således, at de nugældende familieretlige bestemmelser og tillige de internationale bestemmelser, der gælder på området, simpelthen ikke er tilstrækkelige til at overvinde dette problem. Derfor vil jeg gerne i lighed med fru Gebhardt udtrykkelig rose Råd og Kommission for deres initiativ til, at de nu resolut tager fat på at få dette problem løst. Det er virkelig påtrængende nødvendigt. Også de mangler, der er i oplægget, er ud fra mit synspunkt absolut begrænsede. Der er en række mindre aspekter, som også er blevet nævnt under udvalgsdrøftelserne. Jeg har f.eks. til dato ikke rigtig fattet, hvorfor negative retsafgørelser egentlig skal være undtaget fra denne forordnings anvendelsesområde.
Jeg finder det navnlig problematisk, fordi den omstændighed, at negative retsafgørelser ikke anses for bindende i alle stater, som slutresultat kan betyde, at i den stat, hvor der er faldet en negativ retsafgørelse, anerkendes den positive retsafgørelse fra en anden stat måske ikke, så vi igen oplever, at det, der er ret i Den Europæiske Union, falder fra hinanden, hvilket vi jo ret beset ikke ønsker.
Jeg anmoder Rådet om, at det under de fortsatte drøftelser om dette emne endnu en gang gennemtænker dette aspekt og overvejer, om man ikke kan løse også dette problem. Ellers støtter jeg dette initiativ, finder det udmærket og er af den mening, at sådan skal det fortsætte!

Klamt
Hr. formand, det forslag, der ligger foran os, om ægteskabssager og forældremyndighed er en klar forbedring for borgerne i Den Europæiske Union, og PPE-DE-gruppen bifalder det udtrykkeligt. Jeg vil gerne takke Kommissionen og ordføreren for det.
Formålet med forordningen er at sikre, at de afgørelser om skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab, der er truffet i medlemsstaterne, hurtigt anerkendes af de øvrige medlemsstater og derudover at sørge for tidssvarende og fælles kompetencebestemmelser, for så vidt angår forældrenes ansvar for deres fælles børn. Det blev muligt, da Amsterdam-traktaten trådte i kraft den 1. maj i år, idet den som en del af afsnit IV i artikel 61 og 65 forankrer det civilretlige samarbjde i EF-traktaten.
De tilstræbte mål kan ikke nås af medlemsstaterne alene og skal derfor realiseres på fællesskabsniveau, da de har grænseoverskridende karakter. Dermed bliver det muligt at oprette et europæisk retsområde, som omsider giver de europæiske borgere i hele EU en fælles følelse af retssikkerhed og sikrer, at en persons civilstand vurderes ens i hele Europa. I Den Europæiske Union har der indtil nu været problemer i forbindelse med ægteskab mellem to personer af forskellig nationalitet, fordi dokumenter, der påviste personens civilstand ved ægteskabets indgåelse, ikke i lige grad anerkendtes af alle medlemsstater.
Endnu mere problematiske viste spørgsmål om domstolenes kompetence og gyldigheden af deres afgørelse sig at være for ægtefæller af forskellig nationalitet, når de ønskede skilsmisse. De viste, at der ikke kunne fæstes lid til én gang trufne retsafgørelser, og at navnlig afgørelsen af spørgsmålet om forældremyndighed hyppigt blev truffet på børnenes bekostning.
Med den foreliggende forordning tilstræbes der en forbedring og fremskyndelse af fri bevægelighed for domme i ægteskabssager og i processer om forældremyndighed på det indre marked. Formålet med Den Europæiske Union er at indføre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor personer er sikret fri bevægelighed, og hvor unionsborgere kan gøre deres rettigheder gældende med de samme garantier, som tilkommer dem ved domstolene i deres eget land. Det skal således gøres nemmere at få anerkendt retsafgørelser i familiesager, der involverer personer fra mere end én medlemsstat, ved at Det Europæiske Fællesskab fastsætter bestemmelser om anerkendelse af skilsmissedomme afsagt af
kompetente domstole.
Der kan også opstå uklarheder i forbindelse med ægteskab mellem to personer af forskellig nationalitet i et kulturelt og sprogligt så mangfoldigt retsområde som Den Europæiske Union. Derfor støtter vi ordførerens krav om, at medlemsstaterne skal sikre, at udfærdigelsen af procesakterne sker på et sprog, der kan forstås af parterne.
Ud over bestemmelserne om kompetence og om anerkendelse af retsafgørelser om ægteskabets ophør omfatter forordningen tillige sager vedrørende forældremyndighed, som i mange tilfælde ledsager en skilsmisse. Det skal fremhæves specielt, for det betyder en væsentlig udvidelse af beskyttelsen af de berørte børn, hvis tarv skal sikres.
I forbindelse med indførelsen af et europæisk retsområde til fordel for borgerne har der hidtil kun kunnet noteres små fremskridt. Med anerkendelsen af skilsmissedomme og retsafgørelser om forældremyndigheden løses problemer af juridisk og administrativ art, som borgerne står over for i hverdagen. Med ikrafttrædelsen af denne forordning lukkes et hul i den internationale privatret, og den er et vigtigt skridt til at udbygge Unionen til et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.

Marinho
Hr. formand, vi støtter varmt dette forslag, som vi håber i form af en EU-forordning vil kunne afhjælpe de vanskeligheder, som borgerne og familierne møder, når retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed ikke anerkendes.
Først og fremmest fordi dette vigtige område af familieretten præges af en betragtelig ikkeret, fordi retsafgørelsernes virkning standser ved landegrænserne, hvilket har ramt tusinder af borgere juridisk og moralsk og har skadet familiernes sociale og psykologiske stabilitet, ikke mindst deres svageste led, kvinderne og børnene.
Vi har alle på et eller andet tidspunkt været udsat for de dramaer og paradokser, som er en følge af, at retsafgørelser ikke har fri bevægelighed, et forhold, der har været ensbetydende med manglende retssikkerhed for de berørte og en mærkbar mangel på juridiske instrumenter på EU-niveau, som kunne afhjælpe de urimeligheder, der følger af den juridiske opsplitning, som landenes forskellige retssystemer naturligt nok medfører.
Denne forordning er udtryk for en frugtbar forbedring af fællesskabsretten og rummer en samling nye fælles bestemmelser til regulering af EU-borgernes civilretslige forhold, således at den hidtige opsplitning af den enkeltes muligheder for at hævde sine rettigheder og få pålagt forpligtelser erstattes af en større grad af orden og struktur, hvor man i familieretsspørgsmål kan henvise til ikke blot sit eget lands lovgivning, men nu også til en fællesskabsret, der gælder over hele EU uden undtagelse.
Hr. formand, med dette civilretslige samarbejde er vi på rette vej. Derfor vil jeg gerne opfordre min ven, kommissær António Vitorino, til at gå videre ad denne vej. Der findes ikke noget formelt unionsborgerskab, hr. formand, men man er borger i EU, når Fællesskabet også inden for den del af juraen, som ligger borgerne nærmest, nemlig civilretten, kan sikre deres rettigheder og skabe retfærdighed.

Thors
Hr. formand, ærede kommissær, det føles vigtigt at diskutere denne sag med Dem; denne sag, som også gælder børnenes tarv. Vi havde også fornøjelsen at diskutere dette med Dem i går. At have denne forordning på dagsordenen er også en rigtig god måde at fejre børns rettigheder på. Jeg ved, at ordfører Gebhardt netop har tænkt på dette i de ændringsforslag, som jeg håber, at Kommissionen tager op. Hun henviser deri til, at alle retsafgørelser, alle fuldbyrdelser på dette område, udtrykkeligt skal ske med henblik på barnets tarv. Tak, Evelyne Gebhardt, for disse ændringsforslag.
Jeg synes desuden, som alle tidligere talere også har sagt, at dette er nødvendigt i vore dages omskiftelige Europa. Det er nødvendigt i vore dages omskiftelige Europa, hvor vi trods alt oplever diskrimination. F.eks. er artikel 16 og 18 nødvendige, så man ikke genoptager sagen efter flere tilfælde af bortførelse. Vi ved nemlig, at bortførelse af børn og muligheden for genoptagelse er noget, som kan medføre meget opslidende konflikter.
Jeg er enig med min kollega Wallis i, at vi skal gå videre, dels ved at vi støtter hendes ændringsforslag, dels håber jeg også, at kommissæren ser på nye muligheder i lyset af Tampere-mødet og ser på, hvordan vi kan komme videre på dette område. Tag f.eks. underholdstvister. Jeg har forstået det sådan, at de ikke er omfattet af dette forslag, det vil sige den økonomiske side af opløsningen af et ægteskab samt forældremyndighed. Det behandles ikke her, men kan i praksis også medføre problemer, som er meget svære at løse.
Jeg vil også bede om opbakning fra kollegerne, når vores gruppe skal stemme for ændringsforslag 3 samt tilsvarende fra Lehnes udtalelse til det ansvarlige udvalg, så vi kan reformere den nordiske konvention på samme område. Jeg håber, at den nordiske konvention vil gå videre og støtte det samme formål, men så har vi også brug for denne tydeliggørelse, som var i det juridiske udvalgs udtalelse om dette forslag. Til sidst vil jeg sige, at dette samarbejde skal stile mod, at vi begynder at stole lidt mere på hinanden i Europa.

Ceyhun
Hr. formand, efter at kommissær Vitorino i går fremsatte en erklæring om 10-årsdagen for den internationale konvention om barnets rettigheder, glæder det mig, at vi i dag her taler om noget konkret, som børnene virkelig kan få gavn af. I Den Europæiske Union indgås der takket være den øgede fri bevægelighed stadig hyppigere ægteskaber med to personer af forskellig nationalitet. Ved indgåelsen og også ved ophøret af disse ægteskaber opstår der hyppigt særlige problemer, fordi retten i de to stater er forskellig. Det er børnene, der lider mest under det, for det giver dem ekstra problemer, som om de øvrige problemer ikke allerede var nok.
Ved hjælp af Rådets nye forslag til en forordning om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed sikres der nu Europas borgere en ensartet civilstand. Vielsesattester og skilmissebevillinger skal i lighed med domme følgelig anerkendes i alle Den Europæiske Unions lande. Vi bliver imidlertid nødt til at sikre, at anvendelsen af dette princip ikke fortsat medfører uoverensstemmelser og forskelsbehandling, hvilket desværre af og til forekommer for øjeblikket.
Navnlig skal de berørte børns tarv sikres. Sagen om forældremyndighed skal foregå sammenhængende, og der skal træffes en afgørelse. Resultatet skal anerkendes overalt. Børnenes grundlæggende interesser skal have højeste prioritet. Det enkelte barn skal have mulighed for at blive hørt af retten, for at det derigennem gøres klart, at der tages hensyn til dets tarv, og jeg håber, at hr. Watsons kompromisløsning ikke skaber yderligere problemer her, og at vi kan ordne netop denne vigtige sag til børnenes fordel.
Kun på den måde kan vi undgå, at der i flere år føres processer tværs over grænserne, og forebygge bortførelsen af børn, som desværre temmelig ofte forekommer som en konsekvens af den juridiske forvirring. Vi bliver nødt til at tage problemet om forskellige kolliderende rettigheder i ægteskabssager op. Kun ad den vej kan vi opnå retssikkerhed for Europas borgere og børn i tilfælde af processer tværs over grænserne. Derfor vil jeg gerne også på min gruppes vegne sige tak til ordføreren, fru Gebhardt, for hendes udmærkede betænkning, og jeg håber, at vi nu kan tage et vigtigt skridt fremad til fordel for børnene.

Frahm
Det problem, vi arbejder med her, er jo i virkeligheden ikke bare et europæisk, men et globalt grænseoverskridende problem. Egentlig burde vi arbejde for en global konvention på området, men vi når da et stykke hen ad vejen med det foreliggende udspil, for der er jo ingen tvivl om, at det - som stort set alle talere har været enige om - er meget vigtigt, at vi anerkender hinandens afgørelser i ægteskabssager og i sager om forældremyndigheden, især i en tid, som den vi oplever nu, hvor familiestrukturen er under voldsom forandring. Jeg kan i denne forbindelse kun udtrykke min glæde over, at der er stadig flere lande - også EU-medlemslande - som anerkender ægteskaber mellem to personer af samme køn og indser, at sådanne par også kan ønske sig børn, og at dette er et ønske, som de har et berettiget krav på at få opfyldt. Man kan kun håbe, at man i disse sager fremover i stadig højere grad vil lade hjertet tale - som man har gjort i skilsmissesager - og vil lade religionen og moralismen tie. Min gruppe kan således støtte betænkningen. Selvfølgelig har jeg som dansker et særligt problem, når vi taler om at træffe beslutninger om retlige spørgsmål i søjle 1, men jeg er sikker på, at det er et problem, der kan løses, for det er uden tvivl et område, hvor Danmark også ønsker at få ordnede forhold.

Poli Bortone
Hr. formand, jeg håber, at det, som vores danske kollega talte om, aldrig kommer til at ske, og at familierne bliver ved med at være sammensat på den traditionelle måde. Nej, jeg synes ikke, at der er noget at grine af. Familierne bør efter min mening ikke være sammensat på en anden måde end den, der hører med til en normal samfundsorden. Vi har at gøre med et yderst vanskeligt spørgsmål, nemlig forholdene internt i familierne, ikke mindst når det gælder borgernes mobilitet inden for Den Europæiske Union. Det drejer sig hovedsagelig om beskyttelsen af mindreårige, der allerede er meget vanskelig, når de lever i familier, som vi kan kalde for normale eller rettere traditionelle familier.
Et særligt vanskeligt aspekt er efter min mening netop barnets tarv. Mange af os i de forskellige EU-lande har også allerede taget spørgsmålet op om barnets værge netop på et tidspunkt, hvor familierne gennemlever en særligt vanskelig krise i deres liv, nemlig ægtefællernes separation med alle de følger - og navnlig de psykologiske følger - det har for børnene.
På den meget korte tid, jeg har til rådighed, ønsker jeg blot at understrege nogle få punkter. Et spørgsmål af særlig interesse er spørgsmålet om forældremyndigheden, navnlig hvad angår de nomadebefolkninger, der efterhånden er til stede i stort antal på hele Europas område. Meget ofte står vi også som kommunalbestyrelsesmedlemmer over for nogle situationer, der er særligt ubehagelige, og som der ikke eksisterer nogen lovgivning for.
Denne forordning er så afgjort et betydeligt fremskridt - og det takker vi ordføreren for - men vi bliver nødt til at vende tilbage til dette spørgsmål med særligt henblik på nomadebørnene og romani-børnene og således med henblik på alt det, der har at gøre med problemerne internt i disse familier, i øvrigt netop i forbindelse med mobiliteten i Europa.

Mathieu
Hr. formand, med hensyn til betænkningen af Gebhardt er jeg ikke i tvivl om vores ordføreres gode intentioner, og jeg deler deres ønske om at styrke den enkeltes juridiske sikkerhed i forbindelse med ægteskabssager som disse, der både er en ømfindtlig og smertelig sag for de involverede. Men eftersom vores mål er at opnå en forbedring, ønsker jeg at henlede Deres opmærksomhed på ændringsforslaget i betragtning 10, som forekommer mig problematisk.
Er det tilrådeligt at betro Rådet den opgave at fortolke begrebet forældreansvar, når det i forslaget til forordning fastsættes, at der henvises til den pågældende medlemsstats nationale lovgivning?
Vil Domstolen kunne komme med en fortolkning af begrebet forældreansvar uden en fælles ægteskabslov, hvilket hverken er ønskværdigt eller tilrådeligt i dag?
Jeg frygter, at med dette ændringsforslag vil gennemførelsen af denne tekst, hvis formål er at øge den juridiske sikkerhed, have en skadelig virkning. Desuden kan det ikke undgås, at denne nye kompetence, der er givet til Domstolen, øger antallet af tvister, der allerede er alt for stort.
Ordførerne konstaterer selv de meget markante forskelle med hensyn til enkeltpersoners rettigheder i medlemsstaterne, hvilket forklarer de stærke forbehold, der blev fremsat i Retsudvalget.
Jeg foreslår ordførerne at stille sig tilfreds med gennemførelsen af et juridisk fællesskabsinstrument uden at forsøge at harmonisere lovgivningerne. Hvis disse ændringsforslag vedtages, vil det være vanskeligt for mig at støtte forslaget.

Gollnisch
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil ikke kølne Europa-Parlamentets entusiasme med hensyn til det europæiske retsområde.
De løsninger, som vi skal nå frem til, skal leve op til en dobbelt anvendelse. For det første skal enhver sagsøger opnå en dom, for ellers vil der være tale om retsvægring. Domstolen skal tale og dommen eksekveres. Det er kravet om retssikkerhed. Men for det andet skal man sikre respekten for medlemsstaternes forskellige lovgivninger, hvilket blot er det juridiske udtryk for respekten for medlemsstaternes kulturelle og nationale forskelle.
Man må gå bort fra den ensretning af lovgivningerne, som man alt for ofte foretager under påskud af harmonisering. Løsningen er selvfølgelig kun at ensrette reglerne inden for international privatret, men ikke de grundlæggende regler. Ensretning af reglerne inden for international privatret, det vil sige værnetingsregler og lovvalgsregler. Man skal vide, hvilken lovgivning domstolen anvender, eftersom den domstol, der er kompetent på området, ikke nødvendigvis anvender den nationale lovgivning, og i flere tilfælde er det retfærdigt, at det er således.
Med hensyn til udviklingen af fuldbyrdelsesprocedurer - det, man kalder fuldbyrdelse af udenlandske domme - er udviklingen heraf uden tvivl anvendelig med hensyn til det civilretslige område, f.eks. i forbindelse med skilsmisse eller forældremyndighed, ligesom visse aspekter af retligt samarbejde er anvendelige, men man må passe på ikke at overdrive. Det nytter ikke, at man under påskud af retligt samarbejde lægger en blykappe over Europa i den politiske korrektheds navn. Jeg taler ikke om den skammelige udlevering af en gammel 90-årig mand fra Schweiz til Frankrig, eftersom der her er tale om en handling fra et land, der ikke er medlem af Den Europæiske Union, men jeg taler simpelthen om de i stadig højere grad undertrykkende lovgivninger, der vil diktere den politiske og historiske tale, og som jeg ikke ønsker skal brede sig fra den ene medlemsstat til den anden.

Karamanou
Hr. formand, det er et faktum, at der med det direktiv, som Europa-Kommissionen foreslår, tages et vigtigt skridt i retning mod udformningen af et fælles friheds-, beskyttelses- og retsområde gennem indførelsen af et retligt samarbejde og anerkendelsen af ens regler inden for international personret på EU-plan, et område, hvor der virkeligt har været et stort tomrum.
En fælles behandling af de europæiske borgere i forbindelse med familietvister og spørgsmål om forældremyndighed ved skilsmisse vil helt sikkert fritage tusinder af familier for masser af besvær og involvering med bureaukratiet, samtidig med at det vil styrke borgernes følelse af beskyttelse og deres tillid til EU.
De foreslåede ændringsforslag tager især sigte på at sikre børnenes rettigheder og interesser, såsom f.eks. at barnet bliver hørt, inden man træffer en beslutning, samt fuld respekt for Haag-konventionen. Jeg håber, at fru Gebhardt med sin store kompetence vil finde en egnet formulering, så det ændringsforslag, som skal indbringes, tilgodeser alle sider.
Selvom jeg generelt vurderer direktivet som positivt, mener jeg dog, at der endnu er mange spørgsmål, som kræver en løsning, såsom en fuld anvendelse af det nye system over for statsborgere fra tredjelande, som opholder sig i EU, samt over for dem, som lever uden for de traditionelle, snævre familierammer. Direktivet er godt, men det er påkrævet med større mod, så vi snart kan få en fælles europæisk familieret, som tager hensyn til de store socioøkonomiske og kulturelle ændringer, der foregår i vores tid.

Hermange
Den europæiske opbygning har alt for længe ignoreret individets rettigheder, og borgernes Europa, som vi er talerør for, skal fremover - vi sagde det i går i anledning af 10-årsdagen for den internationale konvention - tage familiernes konkrete bekymringer og børnenes velfærd i betragtning. Vi kan alle huske et antal sager som Lancelin-Thiemann-sagen sidste år, der forpestede debatten mellem Tyskland og Frankrig på grund af det drama, der udspillede sig om parrets børn.
I Gebhardt-betænkningen understreges det med rette, at den stigende frie bevægelighed inden for Den Europæiske Union medfører og vil medføre et stadig stigende antal ægteskaber med to nationaliteter, hvorfor det er fornuftigt at tage dette spørgsmål op. I dag har den europæiske lovgivning ikke kunnet drage konsekvenserne af denne udvikling, der sætter disse par - og især børnene - i en meget vanskelig situation.
Den forordning, der i dag er fremlagt til udtalelse, er derfor særdeles velkommen, for så vidt det drejer sig om klare fordele i forhold til den såkaldte Bruxelles 2-konvention, der blev underskrevet i 1998, men som endnu ikke er ratificeret. Hvis den vedtages enstemmigt i Rådet, vil denne forordning kunne træde i kraft snarest med øjeblikkelig og ens anvendelse i Den Europæiske Union og vil således være med til at forhindre lange konflikter om kompetence, der er til skade for alle. Jeg tilføjer, at dette forslag til forordning udtrykkeligt omhandler de juridiske beslutninger om forældremyndighed over fælles børn, hvilket lever op til de anmodninger, som Europa-Parlamentet flere gange har givet udtryk for. Men som andre kolleger er jeg bekymret over to ændringsforslag, nemlig ændringsforslag 2 og ændringsforslag 5, som giver Domstolen en vis kompetence med hensyn til forældremyndighed. Jeg er bange for, at dette ikke falder ind under dens kompetenceområde, og at det på den anden side vil tynge Domstolens afdeling for tvistemålsager. Jeg mener, at vi burde holde fast i Kommissionens tekst. Hvis dette er tilfældet, vil jeg støtte fru Gebhardts betænkning, og jeg håber den på disse betingelser bliver vedtaget stort af Europa-Parlamentet.
Men det altafgørende er børnenes interesser, og jeg tvivler på, at det vil være i børnenes interesse, hvis Europa-Parlamentet vedtager disse to ændringsforslag. Børnenes interesse er en hurtig iværksættelse af denne bestemmelse, der giver dem den enkle rettighed ikke at skulle lide under forældrenes valg om at leve i forskellige europæiske lande. Selvfølgelig er der fortsat mange problemer, og navnlig spørgsmålet om de forskellige lovgivninger, der er gældende med hensyn til skilsmisse og konsekvenserne heraf, men denne forordning er kun første etape, og jeg lykønsker ordføreren for dette initiativ.

Vitorino
Hr. formand, ærede medlemmer, på Kommissionens vegne vil jeg gerne først udtrykke min glæde over de udtalelser, der er blevet vedtaget til forslaget til direktiv om forkyndelse af retslige og udenretslige dokumenter i civile eller kommercielle anliggender samt til forslaget til forordning om kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager. Jeg vil også gerne rette en særlig tak til hr. Lechner og fru Gebhardt for det fremragende arbejde, som de har udført som ordførere i de to sager. Disse to instrumenter udgør to af de første byggesten i den Fællesskabets bygning, som vi er i gang med at opføre, og som har som centralt mål at give alle borgere og juridiske personer i EU en lettere, hurtigere og mere effektiv adgang til retsvæsenet som middel til at sikre deres retsstilling.
Hvad angår direktivforslaget, skaber vi ved at nedbringe fristerne for fremsendelse af retslige og udenretslige dokumenter fra en medlemsstat til en anden et instrument, der vil muliggøre hurtigere sagsbehandling og styrke retsstillingen samtidig med, at alle sagens parter bevarer deres rettigheder.
Jeg vil især understrege vigtigheden af forslaget til forordning, der udgør en grundsten i skabelsen af et europæisk retsområde på fællesskabsniveau. Det Europæiske Råd i Tampere har til dette formål gjort den gensidige anerkendelse af retsafgørelser til et af hovedelementerne i udviklingen af EU som et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Stats- og regeringscheferne anerkendte vigtigheden af at prioritere de familieretslige forhold, navnlig hvad angår ægteskab og forældremyndighed.
For at det ikke blot skal være tomme ord, må den fri bevægelighed for personer inden for EU ledsages af de nødvendige foranstaltninger på familierettens område. Dette forslag er det første, men kun det første, af disse foranstaltninger, fordi det giver ensartede regler for retternes kompetence i medlemsstaterne i sager vedrørende skilsmisse og separation og i sager om forældremyndighed, ligesom det opstiller klare og tydelige betingelser for en hurtig og næsten automatisk anerkendelse i alle medlemsstater af afgørelser truffet i en anden medlemsstat inden for forordningens anvendelsesområde. Der er tale om juridiske instrumenter, der baner vej for mere dybtgående løsninger i fremtiden, sådan som Det Europæiske Råd i Tampere har ønsket det.
Hvad angår direktivet, kan Kommissionen praktisk talt acceptere alle ændringsforslagene med undtagelse af ændringerne til punkt 3, 5 og 10, der ikke forekommer os i overensstemmelse med forslagets hensigt.
Ændringsforslag 3 tilføjer efter vores opfattelse ikke noget nyt til den givne bestemmelse, eftersom de medlemsstater, der udpeger én enkelt instans, en central instans, netop er dem, hvis retssystem ikke tillader direkte fremsendelse. Med hensyn til ændringsforslag 5 forekommer det os, at det lægger en for stor byrde på de centrale myndigheder på et punkt i direktivet, hvor disse centrale myndigheder blot har en underordnet funktion. Endelig om ændringsforslag 10 mener vi, at det er i modstrid med direktivforslagets artikel 11, stk. 2.
Hvad angår forslaget til forordning, kan størsteparten af ændringsforslagene accepteres, nærmere betegnet ændringsforslag 1 til 8, 13 til 18 og 20.
Vi mener, at ændringsforslag 9 og 10 godt kan accepteres, hvis blot de modificeres i et mindre omfang, der ikke ændrer på deres natur, men vi har egentlige indsigelser imod tre ændringsforslag: 11, 12 og 19. Med hensyn til ændringsforslag 11 - og jeg afventer, at der bliver formuleret et nyt forslag mundtligt, før jeg udtaler mig om den nye version - forekommer det os, at det i sit ønske om at tage hensyn til barnets tarv åbner døren til en afgørelse fra den stats side, der skal modtage en retsafgørelse, hvilket ikke skulle følge af denne type instrument. Vi er således enige i princippet om, at barnet skal høres, men ikke i den nye afgørelse af det saglige grundlag. Hvad angår ændringsforslag 12 er det vores opfattelse, at det giver forrang til en mekanisk fuldbyrdelse af en eventuelt tidligere afgørelse frem for en senere afgørelse, der måtte være blevet truffet i samme sag. Den seneste afgørelse må gælde, da det vil være den, der bedst tager hensyn til barnets tarv på det tidspunkt, hvor en fuldbyrdelse af afgørelsen skal ske. Hvad endelig angår ændringsforslag 19, forstår jeg godt hensigten med det, men jeg vil gerne henlede opmærksomheden på, at bestemmelsen om oversættelse af afgørelser ikke hører hjemme i en forordning om kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser. Det rette sted for bestemmelsen om oversættelse er direktivet om forkyndelse af retslige dokumenter, det andet instrument, som vi i dag har til debat, og hvoraf netop fremgår, at der kan finde oversættelse sted.
Til slut, hr. formand, er jeg overbevist om, at vedtagelsen af disse instrumenter vil give den fri bevægelighed for personer et stort skub fremad. En afbalanceret skub, thi der på den ene side med direktivet om forkyndelse af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager er tale om at styrke det indre marked, styrke den økonomiske integration, men på den anden side også om at give forrang til individernes rettigheder, til menneskers rettigheder, til børnenes rettigheder, de børn, der ud over at skulle mærkes af det traume, som en skilsmisse altid er, ikke behøver at blive udsat for det traume, som det bureaukratiske drama efterlader, at retsafgørelserne ikke anerkendes. Det er med andre ord et bevis på, at Fællesskabet får en ekstra værdi for borgernes konkrete tilværelse. På den måde holder vi en højere værdi i hævd i projektet med at opbygge et fælles Europa, der er til for borgernes skyld, og som er skabt af og for dem.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Kontrol af nukleare anlæg i de central- og østeuropæiske lande
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om gennemførelse af programmet for kontrol af nukleare anlæg i de central- og østeuropæiske lande.
Jeg giver ordet til hr. Verheugen på Kommissionens vegne.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, i Agenda 2000 og i talrige udtalelser fra Det Europæiske Råd, Europa-Parlamentet og andre europæiske forsamlinger er der igen og igen blevet gjort opmærksom på, at ansøgerlandene i Central- og Østeuropa som forudsætning for et medlemskab af EU skal sikre en høj sikkerhedsstandard på deres kernekraftværker.
Jeg gentager her, hvad jeg allerede har sagt ved flere lejligheder, nemlig at der i spørgsmålet om nuklear sikkerhed ikke findes kompromiser set ud fra Kommissionens synsvinkel. Den Europæiske Union har ikke ladet der herske nogen tvivl om, at atomreaktorer, der på grund af basale tekniske mangler ved planlægningen er blevet klassificeret som uegnede til opdatering, skal nedlukkes som et led i forberedelsen af tiltrædelsen. Det drejer sig her om otte reaktorer på kernekraftværkerne i Ignalina i Litauen, Kosloduj i Bulgarien og Bohunice i Slovakiet.
Unionen har i de forløbne år stillet en omfattende støtte til rådighed inden for rammerne af Phare-programmet. Fra 1991 til i dag har Kommissionen finansieret konkrete foranstaltninger til forbedring på kort sigt af sikkerhedsniveauet til et beløb af knap EUR 2 millioner. Derudover har den imidlertid energisk bestræbt sig på at nå frem til målet, som er lukning af de atomreaktorer, der er blevet klassificeret som uegnede til opdatering
Jeg vil bringe min videre redegørelse ind i denne politiske kontekst og først underrette Dem om, at to ud af tre berørte lande har indgået forpligtelser til at nedlukke atomreaktorer. De har lagt sig fast på konkrete tidspunkter for nedlukningen. Med det tredje land er der forhandlinger i gang, og jeg tror på, at vi når frem til en løsning inden topmødet i Helsinki.
I begyndelsen af september vedtog den litauiske regering en ny national energistrategi. Den indebærer en forpligtelse til at nedlukke blok 1 inden 2005 og fastsætte datoen for nedlukningen af blok 2 inden for rammerne af den næste nationale energistrategi, som skal vedtages i 2004. Kommissionen går ud fra, at blok 2 nedlukkes senest i 2009. I det litauiske parlament blev denne nye energistrategi vedtaget den 5. oktober med et klart flertal på 63 ja-stemmer mod 31 nej-stemmer.
Den slovakiske regering meddelte den 28. september officielt Kommissionen sin beslutning om at nedlukke reaktor 1 og 2 på kernekraftværket Bohunice V 1 før tiden i henholdsvis 2006 og 2008. Den beslutning blev taget, efter at Slovakiet i de foregående år endnu havde investeret mere end EUR 200 millioner i en forbedring af reaktorsikkerheden. Jeg ved, at nogle ikke synes, at deres forventninger med hensyn til nedlukningen af Bohunice er blevet opfyldt. De bekymringer tager jeg alvorligt.
Reelt ville en tidligere nedlukning af reaktorblokkene være at ønske. Jeg bliver dog nødt til at sige, at en nedlukning af atomreaktorer intetsteds og ikke på noget tidspunkt kan lade sig gøre fra den ene dag til den anden. Det skal desuden stå klart, at det land, det berører, har behov for en betydelig teknisk og økonomisk bistand. Jeg bliver endvidere nødt til at gøre opmærksom på, at forholdene i Fællesskabet, hvad angår nuklear sikkerhed og navnlig strålebeskyttelse, ikke er alt for gode. For øjeblikket står det alle medlemsstater og dermed også alle ansøgerlande frit for at vælge deres egen form for energiproduktion. Det eneste princip, som alle i Unionen skal rette sig efter, er, at den højeste internationalt accepterede sikkerhedsstandard skal være garanteret.
Kommissionen er derfor af den opfattelse, at Litauen og Slovakiet med hensyn til nuklear sikkerhed med deres beslutninger om nedlukning har indgået de nødvendige forpligtelser, der kan begrunde, at der indledes tiltrædelsesforhandlinger med dem. Det udelukker ikke, at der kunne være en margen til yderligere fleksibilitet. Kommissionen betragter Litauens og Slovakiets tilsagn som nødvendige fremskridt i retning af den endelige nedlukning. Men selve målet er endnu ikke nået.
Vi koncentrerer os nu om den konkrete gennemførelse af den vedtagne nedlukning. Litauen bliver nødt til at vedtage en lov om nedlukningen, hvorved det formelt pålægges den, der driver værket, at indlede nedlukningsproceduren. En handlingsplan for gennemførelsen af den nationale energistrategi er for øjeblikket under udarbejdelse. Slovakiet bliver ligeledes nødt til at påbegynde planlægningen af nedlukningen. I vores samarbejde med disse lande går vi nu over til gennemførelsesfasen.
Kommissionen har forpligtet sig til at stille økonomisk bistand i form af tilskud fra Phare-programmet for 1999, der ikke skal tilbagebetales, til rådighed til nedlukning af de to nævnte kraftværker i Litauen og i Slovakiet. De fleste af disse tilskud skal udbetales via en international lånefond, som administreres af EBRD.
Fra 2000 er det vores agt at yde støtte til alle nedlukningsforanstaltninger i størrelsesordenen EUR 20 millioner om året. Disse tilskud er imidlertid ikke tænkt til nedlukningsforanstaltningerne i sig selv, de skal snarere tjene som støtte til de opfølgende foranstaltninger, der kommer på tale inden for den konventionelle energisektor. I Litauen bliver der f.eks. i den ikkenukleare el-sektor brug for en liberalisering af markedet og tekniske moderniseringer som udligning for nedlukningen af kernekraftværket i Ignalina.
Den 13. oktober talte Kommissionen i konklusionerne til det samlede dokument om fremskridtsrapporterne om at indlede tiltrædelsesforhandlinger også med Bulgarien i 2000. Vi henstiller imidlertid, at det gøres afhængig af, at den bulgarske regering inden udgangen af 1999 vedtager acceptable datoer for nedlukning af blok 1 - 4 på kernekraftværket Kosloduj, og at der gøres betydelige fremskridt inden for den økonomiske reformproces. Jeg vil gerne understrege, at vedtagelsen af nedlukningen af Kosloduj er en absolut betingelse. I Helsinki kan der næppe opnås enighed om at indlede forhandlinger med Bulgarien, medmindre dette problem er løst.
For øjeblikket er jeg i denne sag i tæt kontakt med den bulgarske regering. Der henvises til den politiske vilje til at nå frem til en acceptabel løsning, efter at det bulgarske parlament har accepteret muligheden af at afvige fra de nedlukningsfrister, der er nævnt i landets energistrategi. Der er dog indtil nu ikke sket noget gennembrud i forhandlingerne.
Kommissionen er rede til, således som det er tilfældet med Litauen og Slovakiet, også at yde Bulgarien støtte i form af lignende faciliteter, så snart Sofia ligeledes har vedtaget at nedlukke de farlige reaktorblokke. Derudover er Kommissionen rede til at stille et EURATOM-lån til rådighed til modernisering og opdatering af blok 5 og 6 på kernekraftværket Kosloduj. Bevillingen af det lån afhænger imidlertid af, om der opnås enighed om tidspunktet for nedlukningen af de fire ældste blokke.
Efter at jeg nu udførligt har redegjort for den seneste udvikling angående de kernekraftværker i ansøgerlandene, der er blevet klassificeret som uegnede til opdatering, vil jeg lige sige et par ord om de reaktorer, der kan opdateres, og de reaktorer, der ikke kan, i de nye uafhængige stater. I sidste uge fremsatte medlemmerne af Phare-forvaltningskomitéen en positiv udtalelse om Kommissionens program, hvormed der stilles EUR 11 millioner i Phare-bevillinger til rådighed til finansiering af sikkerhedsforanstaltninger i ansøgerlandens kernekraftværker og af foranstaltninger, som skal træffes af de godkendende myndigheder i ansøgerlandene. Det er Kommissionens agt at videreføre denne bistand i hele det tidsrum, som dækkes af de finansielle overslag for årene 2000-2006. Sideløbende hermed får modtagerne af Tacis-programmet fortsat økonomisk bistand til gennemførelsen af målene i Agenda 2000, hvoriblandt er en styrkelse af sikkerhedskulturen, en forbedring af forvaltningen af radioaktivt affald, bestræbelser på opførelse af en beskyttelseskappe omkring og nedlukning af Tjernobyl samt den fælles arbejdsgruppe med Armenien vedrørende kernekraftværket Medzamor og andre foranstaltninger.
Kommissionen ved - og jeg er sikker på, at også medlemmerne af Parlamentet tilslutter sig den opfattelse - at nedlukningen af kernekraftværker er en tung byrde for de nationaløkonomier, som er under omkalfatring, og navnlig for de lande, som efter deres uafhængighed af Sovjetunionen først for nylig har konstitueret sig som selvstændige stater.
Kommissionen anser det for sin pligt at nå dette mål så hurtigt som muligt. Men vi kan ikke gøre det alene. Det internationale samfund bliver nødt til at handle i fællesskab! Det har en fælles interesse i at få etableret europæiske sikkerhedsstandarder. Også medlemsstaterne og det internationale samfund bliver nødt til at stå ansøgerlandene bi med støtte og råd. En højnelse af kernekraftværkernes sikkerhedsstandard enten gennem opdatering eller gennem nedlukning af de reaktorer, der er blevet klassificeret som ikke egnede til opdatering, vil også fremover medføre store udgifter.
Derfor vil Kommissionen sammen med de forskellige ansøgerlande arrangere konferencer for donatorer med henblik på at få etableret særlige lånefonde til Litauen, Slovakiet og Bulgarien. Den første af disse konferencer indkaldes i begyndelsen af 2000 for Litauens vedkommende. Vi opfordrer indtrængende medlemsstaterne, tredjelande og navnlig dem, der har en regional interesse i Nordeuropa, i Centraleuropa eller i Sydøsteuropa, til at yde et bidrag til disse tre fonde. Vi vil planlægge disse fonde omhyggeligt og i den sammenhæng tage hensyn til, at der til næste år ligeledes bliver behov for ekstra bevillinger til den af G7 støttede fond til opførelse af en beskyttelseskappe omkring Tjernobyl-reaktoren.
Vi har ganske vist nået en del, men også i fremtiden vil der blive krævet meget af os. Vi skal fastholde, at den nukleare sikkerhed ved Unionens ydre grænser mod øst har den højeste prioritet. Nu er der en reel udsigt til en definitiv nedlukning af de problematiske atomreaktorer i ansøgerlandene. Det er både en politisk og en økonomisk opgave. Europa-Parlamentet kan være forvisset om, at Kommissionen energisk vil gå videre med denne opgave. Det er mit håb, at Kommissionen i de europæiske borgeres interesse i samme grad kan regne med Deres støtte, kære parlamentsmedlemmer, under løsningen af denne vanskelige opgave.

Chichester
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for hans udtalelse her til eftermiddag om det arbejdsprogram, som Kommissionen er gået i gang med for at forbedre sikkerheden ved civile atomanlæg i Central- og Østeuropa.
Jeg spørger mig selv efter at have lyttet meget omhyggeligt til kommissæren, om der er nogen nye oplysninger i den udtalelse, han har fremsat. Han har givet os en hel del detaljer og en hel del løfter om, hvad der sker eller skal ske. Jeg har noteret mig en tidsplan for nogle af hans kommentarer om, at reaktorer vil blive lukket ned i begyndelsen af 2006 og 2008 - jeg vil om et øjeblik komme til spørgsmålet om, hvorvidt en reaktor skal lukkes eller ikke, og hvor hurtigt.
Jeg må erklære mig enig i kommissærens og Kommissionens holdning, at sikkerhedsspørgsmålene har førsteprioritet. Jeg tror, vi alle kan være enige om, at når det drejer sig om atomkraftværker og nukleare installationer, så er det af afgørende nødvendighed, at sikkerhed, driftsikkerhed og konstruktions- og designsikkerhed får topprioritet. Af indlysende grunde må den offentlige mening overbevises om, at det er tilfældet. Jeg er også enig i, at det er af afgørende betydning for lande, der i vidt omfang er afhængige af kernekraftværker for at skaffe sig elektricitet og energi, at programmer for lukning bliver inddelt i faser, så der bliver tid til at skaffe erstatningskapacitet. I nogle lande er der, når det har været nødvendigt at lukke reaktorer, opstået en mangel på elektricitet, der har forårsaget alvorlige problemer. Man må afveje dette hensyn over for spørgsmålet om sikkerhed, der kan diskuteres. Vi må også tænke på, at vi stadig forhandler med lande, der er suveræne, uafhængige stater, og vi bør respektere deres interne procedurer. Vi befinder os i en lidt følsom situation, når det gælder at forlange af dem eller anmode dem om eller hjælpe dem med at gøre ting, som de gerne vil gøre, men som de måske ikke er så begejstrede for at gøre selv.
Spørgsmålet er, at hvis det er sikkert at drive en reaktor frem til år 2006, hvorfor er det så ikke sikkert at drive den i hele den periode, som den økonomisk er beregnet til? Hvis den ikke er sikker, så bør den lukkes øjeblikkelig. Det er den gåde, vi står over for. Jeg føler med al respekt, at De ikke helt har løst denne gåde for os her til eftermiddag, hr. kommissær.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, først vil jeg gerne udtrykke min medfølelse med kommissæren, fordi han har snue, en snue, som forhåbentlig er reel og ikke politisk, og jeg håber, at han snart bliver rask, så han kan tiltræde en vigtig rejse, han gerne vil foretage endnu i denne uge. Jeg vil gerne sige hjertelig tak til kommissæren for hans redegørelse og navnlig for det grundlæggende udsagn, at der, hvad nuklear sikkerhed angår, ingen kompromiser er. Kommissæren sagde det meget klart allerede under høringen i Europa-Parlamentet, og det er også et princip, der skal overholdes. Det er måske på grund af en og anden ændring under de sidste ugers debatter ikke fremgået så klart, men jeg understreger det og glæder mig meget over dette udsagn.
I Europa-Parlamentet har vi i dag stemt om Chichester-betænkningen og ved den lejlighed meget klart sagt, at vi er imod enhver tvang til og enhver form for indirekte henstilling om at gå over til nuklear sikkerhed. Under den forudsætning stemte vi med stort flertal for Chichester-betænkningen. Naturligvis skal vi også tage til efterretning, at det omvendte også gælder. Der er ingen tvang for et land til at opgive kernekraft. Men der er - og her var kommissærens ord meget entydige -
det absolutte krav, at den nukleare sikkerhed skal prioriteres højt, og jeg håber, at det, som De sagde, hr. kommissær, også er retningslinjen og grundlaget for forhandlingerne med vores østeuropæiske naboer. Det gælder om at benytte den højeste internationalt accepterede sikkerhedsstandard som kriterium.
Derfor er den afgørelse, om man til produktion af energi i et land vil råde over nuklear sikkerhed, en national afgørelse. Men afgørelsen om sikkerhedsstandarden går videre, fordi den netop ikke kun vedrører landets egne borgere. Nu er der jo nogle, der mener, at landene i forvejen også i egen interesse agter at eller vil gå over til at anvende strenge sikkerhedsnormer. Men vi ved alle, at virkeligheden er den, at det naturligvis også afhænger af de økonomiske problemer, af velstandsniveauet, og at vi i gåseøjne snarere har råd til at bekymre os mere om den nationale sikkerhed, end en del af vores nabolande har. Derfor er det også vigtigt og rigtigt, at Den Europæiske Union på rimelig vis bekymrer sig herom.
Abstrakt set er det, hr. Chichester sagde, naturligvis rigtigt: Enten er de sikre, eller også er de ikke sikre. Men ser man realistisk på tingene, bliver man naturligvis nødt til at give landene en vis periode til tilpasningen til de relevante sikkerhedsstandarder og ikke gå frem efter den metode, at enten skal der lukkes ned med det samme, eller også må reaktorerne forblive i drift, så længe de nu kan.
Jeg vil kun sige én ting helt klart, den er klar for kommissæren, men bør efter min mening også være klar for Europa-Parlamentet: For os er bekymringen angående den nukleare sikkerhed ikke et skjult instrument til at udskyde udvidelsen. Nej, det er ikke det, det drejer sig om! Det opfattes måske sådan af og til, og derfor vil jeg helt klart og tydeligt sige, at det snarere forholder sig omvendt. Jo før vores naboer indser, at den nukleare sikkerhed er vores fælles bekymring, jo før er det også muligt at føre forhandlingerne med vores nabolande konstruktivt og åbent og dernæst afslutte forhandlingerne om udvidelsen.
Hvis man også fra netop vores naboers side anerkender denne fælles sikkerhedsbasis, vil det være fornuftigt. Derfor drejer det sig heller ikke nu på en vis måde om et veto til forhandlingerne, hvis ikke alt allerede nås inden forhandlingerne. Det drejer sig heller ikke om stejlt at fastholde de nedlukningsplaner, forskellige regeringer ensidigt har vedtaget. Det drejer sig snarere om at indse, at der også kan tales om, skal tales om det, regeringerne har vedtaget.
I denne sammenhæng skal der naturligvis også tages hensyn til, at nedlukningen af kernekraftværker i forskellige lande også medfører økonomiske problemer, det berører energiforsyningen, energipriserne og eksportmulighederne, og der kan naturligvis også opstå miljøproblemer, hvis der skiftes til gamle, dårlige kraftværker beregnet til fossilt brændsel. Derfor vil jeg også klart støtte det, kommissæren sagde om økonomisk bistand. Når vi i fællesskab bekymrer os om den nukleare sikkerhed, skal vi også i fællesskab være rede til at yde vores nabolande økonomisk bistand, hvis de anerkender de relevante standarder.
Derfor er jeg også meget taknemmelig for konferencerne for donatorer. På disse konferencer skal det så også vise sig, om Den Europæiske Union som helhed, men tillige medlemsstaterne, er rede til at gøre noget for den nukleare sikkerhed. Vi i Europa-Parlamentet støtter det, og vi vil hjælpe vores naboer til, at de af hensyn til den fælles sikkerhed kan omstille deres kernekraftværker.

Thors
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for oplysningerne. Jeg vil sige, at jeg følte det lidt på samme måde, som når man hører i nyhederne, f.eks. i sit eget land, at der skal nedlægges et sygehus, som man lige har brugt et tocifret millionbeløb på at renovere. De nævnte, at man har satset EUR 200 millioner i Phare-samarbejdet på at forbedre sikkerheden. Jeg tror, at vi med hensyn til dette har brug for en ærlig vurdering. Hvad har vi gjort tidligere? Hvad har vist sig at være unødvendigt i lyset af den måske lidt strengere linje, som Europa har lagt i forhandlingerne om medlemskab? Jeg tror, at vi har beskæftiget os med noget dumt, "bembölisk verksamhet", som vi ville sige i mit hjemland.
Jeg mener også, at usikkerheden med hensyn til, hvad vi har haft juridisk hjemmel til at gøre, har vist, at vi i Fællesskabet har brug for flere bestemmelser om energi, hvilket vi vil diskutere i de kommende dage på regeringskonferencen. Med hensyn til det slovakiske atomkraftværk Bohunice er det tydeligt, at vi har brug for flere oplysninger om, hvordan den reelle situation ser ud angående sikkerheden. Desværre er vi i den situation, at ingen af os ved noget om dette. Vi har ikke adgang til de samme oplysninger som Kommissionen. Med hensyn til Ignalina synes jeg ikke, at de oplysninger, vi har fået, er tilfredsstillende nok set i lyset af f.eks. den såkaldte WENRA-rapport, der siger, at vi ikke har klart kendskab til sikkerheden i de såkaldte reactor shutdown systems.

Echerer
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, først ønsker også jeg Dem god bedring, og at De snart kommer over Deres snue. De sagde i dag - tak tillige for Deres redegørelse - at kernekraftværker skal ses både ud fra en politisk og en økonomisk synsvinkel, og at man ikke kan forlange, at der sker nedlukning fra den ene dag til den anden. Man har jo brug for en nedlukningsplan og tid dertil. Jeg synes, at Bohunice har haft tid nok. Jeg gør opmærksom på Hermes-aftalen, hvori det hed, at Bohunice ville forlade nettet senest i 2000. Derfor blev jeg meget forbavset over Deres rosende anerkendelse af de nye nedlukningsdatoer for Bohunice i 2006 og 2008.
Nu kommer jeg til mit spørgsmål, hr. kommissær. Siden sommeren 1999 har der foreligget en undersøgelse fra Wiens institut for risikoforskning. Den er i mellemtiden endt i en skuffe hos forbrugerminister fru Prammer og blevet lidt støvet, men takket være det gode samarbejde med miljø-ngo'erne har vi fået kendskab til denne undersøgelse og har siden sidste torsdag kunnet sætte os nøje ind i materialet. Vi har ikke noget behov for at drøfte sikkerhedsmanglerne i Bohunice, jeg vil blot fremhæve tre af de vigtigste punkter, nemlig at den stålbeton, der mangler, aldrig er kommet, at der ikke er hverken trykreduktion eller andre sikkerhedssystemer. Seismologisk er opdateringen ikke tilstrækkelig. Trykbeholderen i reaktoren er for øjeblikket så tyndslidt, at det ikke kan udelukkes, at den går i stykker.
Nu kommer jeg til en pikant detalje: UJD, den slovakiske atomkontrolmyndighed, har siden 1995 ikke længere givet den sædvanlige flerårige tilladelse til driften, men kun en midlertidig forlængelse for ét år ad gangen for at tvinge dem, der driver værket, til de nødvendige opdateringer. Angiveligt forgæves! Og nu slutpointen: Det for øjeblikket gældende sikkerhedscertifikat for Bohunice udløber i 2000. I Østrig siger vi, at fra 2000 har Bohunice ikke længere nogen streamer!
Denne undersøgelse blev sendt til den slovakiske regering i begyndelsen af september, men ikke til Dem, hr. kommissær. Denne undladelse er ikke kun et østrigsk politisk problem, det er også et problem i EU. Samtidig forlyder det imidlertid fra minister fru Prammers kontor, at hun har søgt oplysninger om endnu uløste sikkerhedsspørgsmål vedrørende Bohunice V1. Nu spørger jeg Dem, hr. kommissær: Kendte De til denne undersøgelse? I bekræftende fald er Kommissionens adfærd skandaløs! I benægtende fald anmoder jeg Dem indtrængende om endnu en gang at overveje alle disse faktiske oplysninger. Hvis De stadig ikke skulle være i besiddelse af materialet, så har jeg det med fra Wien. De har selv - jeg citerer - anført, at det sidste ord endnu ikke er sagt. Måske kunne Kommissionen også veksle et par ord med den slovakiske atomkontrolmyndighed. Vi kræver tidligere og bindende datoer for nedlukningen af Bohunice og klare planer for og støtte til nedlukningen.

Brie
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne takke Dem, fordi De så klart fremlagde Kommissionens holdning. Det behøver jo ikke at betyde, at jeg i et og alt er indforstået med den. Jeg vil gerne gøre indsigelse mod Deres vurdering - jeg citerer Dem ordret - "at en nedlukning af atomreaktorer intetsteds og ikke på noget tidspunkt kan lade sig gøre fra den ene dag til den anden". De ved, da De er fra Tyskland, at det dér, hvor det er nødvendigt - jeg refererer til kernekraftværket Greifswald - faktisk kan ske fra den ene dag til den anden, naturligvis under forudsætning af, at den politiske vilje er til stede, og vejen er banet.
Jeg gør mig heller ingen illusioner, hvad det angår, at det naturligvis i de central- og østeuropæiske stater til dels nationaløkonomisk og endog samfundsmæssigt er yderst vanskelige spørgsmål. Men jeg mener også, at jeg er stødt på en modsigelse, som måske hænger sammen med uafklaretheden i energipolitikken i Den Europæiske Union som helhed, når De i de nævnte tilfælde i sidste instans ser sikkerheden i en nedlukning - det er jeg enig med Dem i - men når det drejer sig om lignende atomkraftværker i SNG-staterne vil garantere denne sikkerhed gennem opdatering og gennem fremme af disse sikkerhedsforanstaltninger med Den Europæiske Unions bistand. Jeg mener, at det kun kan opnås gennem nedlukninger i Den Europæiske Union og i ansøgerlandene. At anlægge en anden målestok uden for Fællesskabet anser jeg også i de her nævnte tilfælde for særdeles problematisk, og jeg mener, at det ville være klogt af os alle, hvis vi anvendte nedlukning som målestok ikke kun i Østeuropa, men for energipolitikken i Den Europæiske Union som helhed og ikke bragte disse muligheder i fare gennem yderligere deregulering.

Muscardini
Hr. formand, atomsikkerhedsaspektet er af grundlæggende vigtighed i forbindelse med førtiltrædelsesstrategien. En af de betingelser, man stiller Bulgarien for at kunne indlede optagelsesforhandlingerne med landet, er netop fastlæggelsen af en fornuftig tidsplan for lukningen af reaktor 1-4 i atomkraftværket Kozloduj, og denne tidsplan skal udarbejdes inden udgangen af 1999. Dette anlæg er nemlig forældet ifølge den sondring, som Kommissionen foretog i Agenda 2000, hvor atomkraftværkerne er opdelt i tre kategorier, nemlig atomkraftværkerne af den sovjetiske eller forældede type, der skal afvikles, fordi de er farlige, andre atomkraftværker, som skal omstruktureres, så de kommer op på et for Unionen acceptabelt sikkerhedsniveau, og det lille antal atomkraftværker af den vestlige type, der kan køre videre under forudsætning af, at sikkerhedsniveauet forbliver højt på langt sigt.
Som ordfører for udtalelsen fra Udenrigsudvalget om betænkningen om aktiviteter i tilknytning til den nukleare sektor til fordel for de øst- og centraleuropæiske lande og de nye uafhængige stater - en betænkning, der blev enstemmigt vedtaget den 27. oktober sidste år - understregede jeg, at sikkerheden er af afgørende vigtighed, og jeg kaldte sikkerheden en betingelse for de nye medlemsstaters optagelse i Unionen.
Atomsikkerheden vedrører nemlig millioner af EU-borgeres og borgere i østlandenes liv. Man har ingen planer om at opgive atomkraft, og det er nødvendigt at tage højde for de økonomiske og sociale konsekvenser af de beslutninger, som Unionen vil have de øst- og centraleuropæiske lande til at vedtage. Medlemsstaterne giver dog, hvad enten de grænser op til disse lande eller ej, udtryk for deres bekymring over og uenighed i en optagelse, hvor der ikke tages hensyn til atomsikkerhedsaspektet.

Flemming
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg sover udmærket ved siden af et tysk, et fransk eller et britisk kernekraftværk. Ud fra et menneskeligt skøn skulle den værst tænkelige ulykke være udelukket under den løbende drift. Knap så godt og slet ikke godt sover jeg ved siden af kernekraftværkerne i ansøgerlandene. Her en personlig bekendelse, fordi hr. Swoboda for lidt siden også fremsatte en sådan: Jeg går stærkt ind for en hurtig udvidelse af Den Europæiske Union. Samtlige stater, som indtil nu har søgt om optagelse, er en del af Europa. De hører til os, og vi hører til dem.
Jeg mener imidlertid, at det ikke kun er vores ret, men tillige simpelthen vores pligt at gøre opmærksom på, at der i ansøgerlandene er kernekraftværker med meget forskellige sikkerhedsstandarder i drift. I dag sætter vi os jo heller ikke længere ind i en zeppeliner, når vi vil flyve til Bruxelles eller Strasbourg, men er meget glade for at have uhyre moderne fly til vores rådighed. Vi bliver endvidere nødt til at vide, hvorledes det står til med disse kernekraftværker, hvad angår computernes omstillingsvanskeligheder i 2000.
Jeg vil gerne citere Østrigs udenrigsminister, dr. Wolfgang Schüssel, som den 9. november sagde, at hvis ansøgerlandene - Slovakiet, Litauen og Bulgarien - ønsker tiltrædelsesforhandlingerne med EU indledt, skal der for de tre kernekraftværker, der ikke kan opdateres, fremlægges konkrete nedlukningsplaner inden Det Europæiske Råd i Helsinki i midten af december. Den 11. november sagde Schüssel videre, at for allerede igangværende kernekraftværker skal EU-standarder være retningslinjen. Jeg er helt uenig med den socialistiske østrigske minister, som sagde, at der ikke skulle finde samtaler sted, så længe der ikke fandt nedlukninger sted. Det er da den helt forkerte vej, og jeg siger klart nej til den.
Jeg er overbevist om, at vi heller ikke får vanskeligheder med omstillingen i 2000 på de vestlige kernekraftværker. Jeg er ikke overbevist om, at det samme er tilfældet for kernekraftværkerne i øst. Der kan ske noget, og det er nødvendigt, at vi yder hjælp. Siden Tjernobyl har vi vidst, at begrebet "naboskab" til atomanlæg simpelthen skal omdefineres. Vi var dengang alle direkte naboer. Yderligere fleksibilitet hos ansøgerlandene kan vel forventes af hensyn til det gode naboskab. Også jeg vil gerne takke kommissæren for hans indlæg, og da jeg er kristelig demokrat, vil jeg ikke kun give ham gode råd med på vejen, men spørge ham, om han ikke kunne tænke sig en aspirin C. Jeg skal gerne bringe ham den.

Martin, Hans-Peter
Hr. formand, hr. kommissær, det er absolut et mindeværdigt øjeblik i Parlamentet, når der allerede nu rækkes bitre piller frem og tilbage med ønsket om alt godt. Det glædede mig meget, hr. kommissær, at De i dag gentog, at det ville være at ønske, at reaktorerne, navnlig Yaslovske Bohunice, blev nedlukket noget tidligere. Jeg mener, at man nok alligevel kunne fremme den debat, som vi jo trods alt har ført i nogen tid, yderligere med et par konkrete spørgsmål. Hvorledes bedømmer De set ud fra Deres synspunkt, hr. kommissær, at der er tilgået opdateringer i øst relativt mange penge fra EU-programmer, f.eks. Phare, og der så nu er så få positive resultater at notere?
Hvad kan der gøres, og det ligger mig stærkt på sinde, for at de fremlagte og nu opgivne nedlukningsdatoer for de mange forskellige kernekraftværker, ikke kun for Yaslovske Bohunice, virkelig overholdes? Hvilke planer har Kommissionen? For vi ved jo, at der er stor forskel på at annoncere og at gennemføre en nedlukning.
Nu til et andet punkt. Også jeg har fået denne undersøgelse fra det akademiske råds risikoinstitut ved universitetet i Wien, som endnu en gang sætter spørgsmålet om Yaslovske Bohunice i et andet lys. Den, der havde ordet før mig, fru Echerer, har allerede gjort opmærksom på, at der ikke findes nogen beskyttelseskappe omkring anlægget, og at anlægget ifølge den slovakiske atomsikkerhedsmyndigheds eget skøn heller ikke er tilstrækkelig driftssikkert. Hvad agter Kommissionen at gøre?
Forholder det sig ikke også således - hvis vi endnu en gang taler om Yaslovske Bohunice - at det ikke er rigtigt, at Slovakiet er så stærkt afhængig af disse reaktorer? Jeg citerer fra en rapport fra Den Europæiske Unions og Slovakiets fælles arbejdsgruppe om atomenergi, hvor der meget klart står: "Even without Bohunice V 1, the country is in a position to cover its average consumption needs with national production throughout the period to 2015." Det betyder oversat, at de argumenter, der igen og igen fremsættes af Slovakiet, at en nedlukning økonomisk ville true landets egen energiforsyning, ikke er korrekte.
Sammenfattende når jeg derfor frem til den konklusion, at jeg stadig er overbevist om, at der godt må ske lidt mere, nemlig for så vidt angår, hvor snart nedlukningen skal finde sted, og hvorledes muligheden for at gennemføre den ser ud, i hvilken sammenhæng EU naturligvis skal frigive en passende økonomisk støtte.

Morillon
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissær Verheugen for den meget fuldstændige gennemgang, han foretog af de vanskeligheder, han er stødt på inden for dette for Europas fremtid væsentlige område. Da jeg hørte ham, og da jeg hørte mine kolleger i løbet af denne forhandling, følte jeg mig hensat til den nylige valgkampagne og de svar, som vi på det tidspunkt skulle give vores vælgere om nødvendigheden af at grundlægge og fuldføre den europæiske opbygning.
Det er tydeligt, at dette område, nemlig truslen fra disse atomkraftværker, men også de ophobede våbenlagre i det tidligere Sovjetunionen, er et område, hvor ingen af medlemsstaterne kan forlange at handle alene for hele kontinentets sikkerhed. Kun Europa - og hr. kommissær, jeg takker Dem for at have forstået dette - kun et forenet Europa kan tage kontakt til ikke blot de lande, der anmoder om tiltrædelse til Den Europæiske Union, men også alle dem, der besidder nukleare installationer, der ikke opfylder vores sikkerhedsnormer, for at hjælpe dem til at løse problemet, idet der tages hensyn til landenes egen økonomiske situation.
Jeg takker således kommissær Verheugen for at huske os på, at det er takket være alle medlemslandenes bidrag til de nødvendige bevillinger, at vi kan nå dette fælles mål, som flere har mindet om.

Verheugen
Mine damer og herrer, allerførst hjertelig tak for Deres ønsker om god bedring. Det er virkelig kun en rigtig snue, ikke en politisk snue. Bagefter tager jeg med tak imod en aspirin C og håber blot, at jeg ikke får mavepine af den.
Jeg føler mig bekræftet af den debat, der har været ført her, og jeg takker Dem for den helt entydige politiske støtte, jeg udledte af Deres indlæg. Det er meget vigtigt for Kommissionen, at den i de drøftelser, den fører, kan henvise til, at Europa-Parlamentet i spørgsmålet om den nukleare sikkerhed anvender den skrappeste og højeste målestok. For de stater, vi her har at gøre med, er det et vigtigt argument, fordi de ved, at Europa-Parlamentet ved afslutningen af tiltrædelsesforhandlingerne skal stemme for, at der altså ikke er noget, der kan lade sig gøre uden Europa-Parlamentet, og at Europa-Parlamentets ønsker derfor er af stor betydning i dette spørgsmål.
Jeg vil gerne gøre det klart, at vi koncentrerer os om de reaktorer, om hvilke det i en vurdering fra G7 - jeg tror fra 1992 - hedder, at de ikke kan opdateres, hvilket ikke skyldes mangler i sikkerheden, når de er i løbende drift, men måden, de er konstrueret på. Det drejer sig altså her om reaktorer, som er usikre på grund af deres konstruktion, og som på grund af deres konstruktion heller ikke kan opdateres, i hvert fald ikke inden for rimelige økonomiske grænser. I alle disse tilfælde er der kun én fornuftig løsning på problemet, og det er nedlukning, og det skal uden for al tvivl ske så hurtigt som muligt. Alle, der opfatter disse reaktorer som en sikkerhedsrisiko, og det gør vi, er derfor nødt til at bestræbe sig på, at de nedlukkes og det hellere i dag end i morgen. Vanskeligheden er blot, at forhandlingerne om acquis communautaire, det vil sige tiltrædelsesforhandlingerne, kun giver os et politisk pressionsmiddel i hænde, ikke mere.
Den Europæiske Union har, som jeg allerede har nævnt, kun meget begrænsede beføjelser på dette område. Vi udøver altså et politisk pres her, hvilket betyder, at det, det ender med, er en politisk løsning. I forbindelse med denne politiske løsning skal man ikke kun tænke på, hvad vi fra vores side ønsker - jeg ved godt, at dette emne i nogle medlemsstater er eksplosivt, og det gælder særlig i Østrig, som debatten jo også har vist - men i forbindelse med en politisk løsning skal man naturligvis også se på, at dette emne i ansøgerlandene til dels har fået en næsten teologisk betydning. I Bulgarien f.eks. kan jeg fortælle Dem, har spørgsmålet om nedlukningen af Kosloduj ikke blot i flere måneder været det nationale emne nr. 1, det emne, der får alle indenrigspolitiske modsætninger til at blusse op. Jeg må virkelig sige, at de skridt, den bulgarske regering hidtil har taget, har været modige beslutninger i betragtning af magtforholdene i landet og den kendsgerning, at viljen til at nedlukke Kosloduj ved næste valg, som kommer snart, vil blive brugt mod regeringen - det samme vil ske i Slovakiet og Litauen - det har på den baggrund virkelig været modige beslutninger.
Vi kommer ikke uden om at finde en middelvej, det vil sige fastsætte en dato, som vi i yderste fald stadig kan acceptere. Denne dato skal i hvert enkelt tilfælde ligge tilstrækkelig langt fra de enkelte reaktorers beregnede restløbetid. Det har vi opnået, hvad angår Ignalina og Bohunice. Om Bohunice lige et par ord, da der jo i længere tid er blevet gjort forsøg på at inddrage mig i denne østrigske debat. Det vil imidlertid ikke lykkes, for jeg er helt enig i den østrigske holdning, ifølge hvilken vi skal prøve på at nå frem til noget, der er endnu bedre. Det sagde både Wolfgang Schüssel og jeg udtrykkeligt i Rådet så sent som i går.
Den østrigske udenrigsminister omtalte spørgsmålet i Rådet i går. Jeg sagde derefter, at jeg støtter det, og jeg støtter endvidere af overbevisning alle bestræbelser her på at udnytte det spillerum, der efter min mening absolut stadig er til stede. Problemet er bare, fru Flemming, at jeg, da jeg tiltrådte mit embede, jo som De ved, forefandt en færdig aftale med Slovakiet. Den var færdig, den var indgået. Den blev offentliggjort kun få dage efter min tiltrædelse. Jeg kunne imidlertid dårligt kritisere det, Kommissionen havde forhandlet sig frem til med Slovakiet. Der forelå jo ingen anden mulighed end at reagere således, som der blev reageret. Men jeg har lige fra begyndelsen og også i Europa-Parlamentet allerede ved flere lejligheder sagt, at jeg med hensyn til Bohunice er af den opfattelse, at yderligere samtaler vil være en fornuftig ting, og at den slovakiske holdning også giver anledning til at tro, at der kan opnås mere.
En del kolleger har været inde på det spørgsmål, om det ret beset giver nogen mening at investere i sikkerheden i kernekraftværker, som man agter at nedlukke. Det er virkelig et uhyre vanskeligt spørgsmål, i mine øjne næsten et samvittighedsspørgsmål. Kommissionen har også i de sidste år brugt midler til at sikre driftssikkerheden i de kernekraftværker, vi her taler om, så længe de ikke lukkes ned, og foranstaltningerne har hovedsagelig været koncentreret om at forbedre sikkerhedskulturen i disse lande, at indsætte uafhængige sikkerhedsmyndigheder og at uddanne folk, som kan bestride en sådan sikkerhedskontrol. Vi har ikke finansieret investeringer, som har forlænget disse kernekraftværkers levetid. Det kan heller ikke komme på tale.
Vi bliver desværre også nødt til at skelne imellem kernekraftværker af russisk model i de ansøgerlande, jeg har talt om, og kernekraftværker af russisk model uden for ansøgerlandene. Vores mulighed for at øve indflydelse er ikke ens i de to tilfælde. I det førstnævnte er muligheden god rent politisk, fordi disse lande ønsker at tiltræde EU, og vi helt klart siger, at vi mener at kunne forsvare, at vi stiller betingelser på dette område.
I tilfældet Rusland, Hviderusland, Armenien, Ukraine eller andre lande har vi naturligvis ikke et sådant pressionsmiddel. Alligevel skal Den Europæiske Union - det er jeg helt overbevist om - også i disse lande medvirke til at højne sikkerhedsstandarden. Det er virkelig et skrækkeligt dilemma. Vi ved, at et kernekraftværk rettelig burde nedlukkes. Men vi står i en politisk situation, hvor det ikke kan lade sig gøre. Så står De dér; skal man gøre noget for i det mindste at garantere en sikker drift eller endog trinvis forbedre den velvidende, at også det kunne medføre, at det kernekraftværk, som De vil nedlukke, så holdes i drift længere, end det ellers ville have været tilfældet?
Jeg må sige, at det er spørgsmål, som virkelig forhindrer en i at sove godt. Det har fru Flemming, som var inde på det, helt ret i. Men når det drejer sig om den nukleare sikkerhed, må man efter min mening ikke lade en eneste foranstaltning uforsøgt, som medfører, at den sikkerhed, vi netop har, forøges en smule. Jeg ser slet ikke nogen anden mulighed end, at vi også dér, hvor det drejer sig om kernekraftværker, som vi ønsker at nedlukke, men som vi af de nævnte politiske grunde ikke kan nedlukke på eget initiativ, så alligevel gør noget for i det mindste at fjerne de værste mangler ved sikkerheden, så vanskeligt og kompliceret det end er. Det er således mit svar på det meget principielle spørgsmål, der er blevet stillet her.
Vi vil helt bestemt ofte vende tilbage til dette emne. Jeg håber meget - jeg siger det ikke uden grund - at jeg vil være i stand til allerede næste gang, når dette spørgsmål drøftes her, at underrette Dem om en situation, som i sammenligning med den aktuelle situation allerede er blevet betydelig bedre.

Chichester
Hr. formand, jeg vil bare gerne have lov at sige til kommissæren, at jeg syntes meget bedre om hans opsummering end om hans udtalelse i begyndelsen. Jeg komplimenterer ham for den, i særdeleshed i betragtning af hans helbred, og jeg siger godt gjort, og kom tilbage, og sig noget mere til os af samme slags, kære Kommission.
(Mødet udsat kl. 16.49 og genoptaget kl. 17.00)

Embargoen mod britisk oksekød - Produktion og salg af tobak
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens udtalelse om de beslutninger, der er truffet ved dagens møde i Kommissionen.

Byrne
Kommissionen har i dag på mit initiativ truffet en beslutning om at tage formelle juridiske initiativer mod Frankrig for ikke at ophæve embargoen på britisk oksekød. Beslutningen er uden præjudice for de forhandlinger, der fortsætter om en fredelig løsning på den aktuelle strid.
Lad mig udtrykke det meget klart. Vi er meget tæt ved en løsning, og jeg er fortsat overbevist om, at en fredelig løsning vil være til fordel for alle parter, Det Forenede Kongerige, Frankrig og Fællesskabet. Forhandlingerne og kontakterne fortsætter angående de få spørgsmål, der er tilbage, og som fortsat blokerer for en aftale. Jeg håber, at forbuddet med lidt god vilje fra alle sider kan ophæves i meget nær fremtid. Jeg er opmærksom på, at der er kritikere, også her i Europa-Parlamentet, af de drøftelser, der har fundet sted i denne forbindelse. Men disse drøftelser er det bedste middel til hurtigt at finde en løsning.
Da der ikke findes formelle procedurer til ophævelse af forbud i EU, er situationen endnu vanskeligere. De britiske bestræbelser på at hæve forbuddet i tredjelande, herunder i USA og hos Commonwealth-partnerne, bekræfter dette. Ikke desto mindre er det nødvendigt, at Kommissionen formelt signalerer, at Frankrig ikke har opfyldt sine forpligtelser til at hæve forbuddet. Jeg anmoder derfor Frankrig om at afgive sit svar inden to uger.
Jeg har også underrettet Kommissionen om situationen for så vidt angår Tyskland, der er den eneste anden medlemsstat, der fortsat har forbud mod import af britisk oksekød. Men i dette tilfælde har de tyske myndigheder ikke sagt, at de ikke vil hæve forbuddet. I stedet er deres holdning den, at der skal tages et antal konstitutionelle skridt, særlig når det gælder godkendelse fra det tyske Forbundsråd. I Tysklands tilfælde er der imidlertid også brug for positive initiativer til at hæve forbuddet. Jeg vil se på situationen igen i løbet af de nærmeste dage sammen med mine embedsmænd. I særdeleshed vil Tyskland blive anmodet om at fremvise en tidsplan for ophævelse af forbuddet. Jeg vil insistere på ligebehandling af de to lande, og en meddelelse vil blive sendt til Tyskland i denne forbindelse med anmodning om at se dets forslag til en tidsplan for ophævelse af forbuddet.

Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, hr. kommissær Byrne, jeg hilser det velkomment, at fællesskabsretten gøres gældende. Retsbevidstheden i medlemsstaterne skal skærpes med hensyn til fællesskabsretten. Jeg spørger Dem imidlertid, om det kommer til at dreje sig om en lang frist, når De indleder en sag om overtrædelse af traktaten. Agter Kommissionen i mellemtiden under forhandlingerne og i mulige kompromisafgørelser at sørge for, at det, De bebudede ved høringen forud for Deres udnævnelse, det vil sige, at testen bringes i anvendelse, og at den mærkning af oksekød, som jo alligevel bliver obligatorisk den 1.1.2000, kommer til udførelse i forbindelse med ophævelsen af dette importforbud og gennemførelsen over for de lande, der har vedtaget importforbud, hvis vi ikke når frem til en anden ordning?

Byrne
Dette er det første skridt i henhold til proceduren i den gamle artikel 169, der nu henhører under artikel 226. I den artikel er der bestemmelser om, at der skal sendes en skrivelse af denne type forud for, at man faktisk anlægger sag. Men det er en del af overtrædelsesproceduren og betragtes som det første skridt. Den fremstiller kronologisk den nuværende situation, hvordan vi er nået til dette stadium. Så redegør den for den juridiske situation og anmoder Frankrig om at svare og anføre de argumenter, det ønsker, i sit svar. Alt dette skal ske inden for en periode på to uger.
Under drøftelserne i de seneste uger har et antal spørgsmål været debatteret, som De sikkert ved, og et af dem var spørgsmålet om prøver, som De med rette peger på i Deres spørgsmål. De henleder opmærksomheden på, at jeg under mine høringer den 3. september i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik nævnte, at det var min agt at indføre diagnostiske test for BSE i hele EU. Det er stadig min hensigt. Det har man også gjort opmærksom på over for dem, der har været inddraget i disse drøftelser i det sidste par uger.
Som jeg nævnte ved denne lejlighed, er et af formålene med at etablere et sådant prøvesystem at sikre, at der findes et ensartet prøvesystem i hele Den Europæiske Union, så man kan fastlægge niveauerne for ineffektivitet i hele EU og i særdeleshed finde frem til, hvilke yderligere foranstaltninger der måtte være nødvendige. Fjernelsen af SRM'erne er et af de spørgsmål, jeg tænker på i denne forbindelse.
Med hensyn til spørgsmålet om identifikation og mærkning så har et af de vigtige spørgsmål, vi har drøftet i de seneste uger, været kravet i lovgivningen om angivelse af oprindelse. Det er et vigtigt spørgsmål. Det blev drøftet i Firenze. Det udgør også en del af DBES (det britiske datobaserede eksportsystem), hvilket vi er meget opmærksomme på i denne forbindelse, og det har været inddraget i vores drøftelser.

Jackson
Det er en meget trist dag for Europa-Parlamentet og for lov og orden. Jeg vil gerne vide, om kommissæren kan forklare, hvorfor han ikke har handlet med større fasthed og tidligere insisteret på, at en enstemmig videnskabelig udtalelse ikke står til forhandling. Europa-Parlamentet beskæftiger sig med love. De, der har valgt os - i hvert fald i Det Forenede Kongerige - ønsker at se loven håndhævet, og det har de ventet på siden oktober. Det er et meget trist præcedens for kommissæren i betragtning af, at han skal til at skrive en hvidbog om et agentur for fødevaresikkerhed. Skal der kunne forhandles om alle enstemmige udtalelser fra videnskabelige udvalg, som han måtte få i fremtiden? Det håber vi ikke. For det andet, præcis hvor er det, at Frankrig har problemer, og kan kommissæren bekræfte, at ethvert problem, som Frankrig rejser, kun kan føre til en tydeliggørelse over for franskmændene og ikke til nogen ændringer af det britiske datobaserede eksportsystem?

Byrne
Som jeg har sagt ved flere lejligheder, herunder i det udvalg, som fru Jackson er formand for, så står DBES-ordningen ikke til forhandling. Den har ikke stået til forhandling og er på ingen måde blevet undermineret i de drøftelser, vi har haft i de seneste uger.
Jeg mener, at dette er en god dag for lov og orden; jeg tror, at det er en god dag for Kommissionen, og jeg mener, at det også er en god dag for alle institutioner i Den Europæiske Union, herunder Parlamentet. Der er i dag truffet en beslutning i Kommissionen om at indlede traktatkrænkelsesprocedure frem for ikke at gøre det. Under disse omstændigheder finder jeg det vanskeligt at forstå, hvordan det kan beskrives som en trist dag for Parlamentet eller for lov og orden.
Som jeg siger, er der i dag blevet truffet beslutning om denne sag, og sagen vil blive indledt, medmindre de drøftelser, der har fundet sted, giver resultater i løbet af de nærmeste dage. Vi er kommet tæt på at løse disse spørgsmål i de sidste dage - jeg havde forventet, at de ville have været løst, om ikke i går så i hvert fald her til morgen. Jeg blev skuffet her, men jeg tror, at vi måske alligevel til sidst får løst problemet i løbet af de nærmeste dage.
Jeg vil også gerne minde medlemmerne om, at, som jeg har sagt ved flere lejligheder, problemer af denne art helst skal løses på en venskabelig måde. Det er nødvendigt at gribe til retssager, når de, der er part i en strid eller et problem, ikke kan nå til enighed. Når det drejer sig om en strid, synes jeg, at hvis disse to medlemsstater kan løse denne vanskelighed via drøftelser sammen med Kommissionen, så vil det være langt den bedste vej frem. Det vil også give et langt hurtigere resultat. Jeg vil tro, at de mennesker, fru Jackson repræsenterer i Det Forenede Kongerige, gerne vil se dette problem løst hurtigt, snarere end om to år ved en domstolsafgørelse. Det er derfor, vi har forfulgt denne linje og vil fortsætte med at gøre det til trods for beslutningen i dag om at indlede traktatkrænkelsesprocedure.

Roth-Behrendt
Hr. formand, hr. kommissær, jeg er enig i Deres vurdering, at det er et problem, vi skal behandle meget forsigtigt. De gjorde så rigtigt opmærksom på, at vi skal tage videnskabelige overvejelser alvorligt, og jeg går ud fra, at de bristiske landmænd er interesserede i at sælge sikkert oksekød så hurtigt som muligt og ikke vente to år på at komme til det. Derfor kan ingen i Europa-Parlamentet og heller ikke nogen anden være interesseret i en sag om overtrædelse af traktaten, som varer to til tre år og i den periode kun vil skabe usikkerhed i Den Europæiske Union.
Hr. Byrne, kan De sige mig, hvorledes De agter at sikre, at indvendinger gennemgås på videnskabeligt niveau så hurtigt som overhovedet muligt, så medlemsstaterne ikke er i stand til igen og igen at fremføre indvendinger og tillige gøre brug af love, uden at de skal påvise, hvorfor det er sådan? Kan De endvidere sige mig, at De vil gøre det klart for Tyskland, at De forventer konstitutionelle hindringer som f.eks. en afgørelse fra Det Tyske Forbundsråd snarest? Hr. Byrne, til slut vil jeg stille Dem endnu et spørgsmål, som jeg også allerede har stillet i Bruxelles. Vil De godt være lidt mere præcis, hvad spørgsmålet om tests angår? Hvornår agter De at forelægge et forslag i Europa-Parlamentet om, at BSE-tests gøres obligatoriske i Den Europæiske Union?

Byrne
, Kommissionen. (EN) Når det gælder videnskabelige oplysninger og vurderingen heraf mv., så er det et spørgsmål, jeg har overvejet ikke kun på grund af begivenhederne i de seneste uger, hvor agenturet for fødevaresikkerhed i den pågældende medlemsstat er nået frem til en anden opfattelse end den videnskabelige styregruppe. Det var naturligvis et spørgsmål, der bekymrede mig meget. Men også fordi Kommissionen og jeg selv og i særdeleshed mine embedsmænd har set på tilvejebringelsen af en ordentlig struktur for fødevaresikkerhedsmyndigheden.
Et af de spørgsmål, der bliver af afgørende betydning, når man skal overveje en sådan struktur, er dens jurisdiktion, og hvordan den i særdeleshed vil forholde sig til fødevaresikkerhedsagenturer, der er etableret på medlemsstatsniveau.
Det er helt klart, at en kontrovers mellem disse to agenturer, som vi har haft det i de seneste uger, ikke kan tolereres, hvis vi skal turde håbe på et forenet og harmoniseret marked. Det er nødvendigt med et sådant mål af tillid til fødevaresikkerhedsmyndighederne på kommissionsniveau, at medlemsstaterne og disses myndigheder og videnskabsmænd bidrager fuldt ud til et sådant agentur, men også får tillid til det, så dets udtalelser respekteres fuldt ud og beredvilligt.
Når det gælder situationen i Tyskland, som jeg blev spurgt om, så har mine drøftelser med den ansvarlige tyske minister, som jeg tidligere har sagt, ført mig til den konklusion, at Den Tyske Forbundsrepublik ønsker at gå i retning af en ophævelse af forbuddet, og at de drøftelser, der opstår som følge af konflikten, der involverer Frankrig, vil bortvejre enhver tvivl, der måtte være tilbage i Tyskland. Jeg har hele tiden været i tæt kontakt med de tyske myndigheder - de har haft indflydelse på de drøftelser, der har fundet sted, i de seneste uger på observatørniveau, og jeg nærer fuld tillid til, at de forstår, hvad der er blevet drøftet i de seneste uger. Derfor har jeg alt muligt håb om, at den tyske forbundsregering nu vil tage passende initiativer til at hæve forbuddet.
Hvad angår sidste del af Deres spørgsmål, fru Roth-Behrendt, den del, der drejede sig om prøver, er det min hensigt at have noget på plads i relation hertil ved årets udgang.

Watson
Hr. kommissær, jeg er taknemmelig for Deres forsikring om, at dette er første trin i proceduren til anlæggelse af sag for overtrædelse af traktaten. Jeg har her i dag haft besøg af kvægavlere fra min valgkreds. Disse kvægavlere havde måttet vente i mere end 14 uger siden 1. august og har stadig ikke fået deres oksekød tilbage på markedet i Frankrig. De har nu fået at vide, at de skal vente i 14 dage mere, indtil vi får den franske holdning.
Må jeg sige det ligeud til Dem. Ved De ikke allerede, hvad den franske holdning er? Er tiden ikke kommet til, at Kommissionen anvender traktaten over for den medlemsstat, der har forbrudt sig? Får alt andet ikke Kommissionen til at se svag og fej ud, og underminerer det ikke offentlighedens tillid til Den Europæiske Union?
Vil De være venlig at gøre det klart ved Deres pressekonference, at lovens fulde kraft vil blive brugt mod den stat, der har forbrudt sig, indtil dette forbud bliver hævet.

Byrne
Jeg finder det vanskeligt at gøre det klarere, end jeg allerede har gjort det. Vi har anlagt en retssag, vi har truffet beslutning om at tage første skridt til at anlægge en retssag. Jeg ved ikke, hvad mere jeg skulle gøre, men det forekommer mig, at det at anlægge sag er det eneste, jeg kan gøre for at opnå, at man overholder Fællesskabets lovgivning, bortset fra at forhandle. Det har jeg gjort de sidste seks uger med betydelig succes, og jeg forventer at fortsætte med at forhandle parallelt med de retslige skridt i de nærmeste dage.
Som jeg sagde til Parlamentet, sidst jeg var her, er det min tro, at et køligt overblik og en fast beslutsomhed er langt bedre end noget andet. Det er det, jeg anbefaler, det er det, jeg er begyndt på, det er det, jeg tror vil skaffe resultater, og det er det, jeg agter at fortsætte med.

Isler Béguin
Hr. kommissær, jeg er naturligvis som altid franskmand, og som altid går jeg ind for forsigtighedsprincippet. Jeg har allerede stillet Dem flere spørgsmål, som jeg stadig ikke har fået svar på, bl.a. om de forskellige videnskabelige vurderinger. Derfor kan jeg i dag - som medlem af Europa-Parlamentet - ikke vurdere forskellen mellem deres eksperter og de franske eksperter.
Jeg mener, at professor Dormont er internationalt anerkendt for sit arbejde med prionen. Det er ikke en person, der arbejder for den ene eller anden lobby eller mod den ene eller anden lobby. Han gør simpelthen det, som forbrugeren, vælgerne og det franske folk har bedt om, det vil sige, at han i fødevaresikkerhedens navn anvender forsigtighedsprincippet. Han udfører altså sit arbejde. Den franske regering, der har oprettet dette kontor for fødevaresikkerhed, følger blot de franske borgeres ønske.
Vi har altså ikke fået svar på de forskellige vurderinger, og det vil jeg gerne have fra Dem.

Byrne
Jeg vil gerne igen henlede opmærksomheden på, at vi har fået en enstemmig udtalelse fra den videnskabelige styregruppe, der blev dannet på europæisk niveau for nogle uger siden. Denne gruppe består af 16 eksperter, som repræsenterer de fleste af medlemsstaterne, og den ledes af en af Deres landsmænd. Den udtalelse, den kom med, var enstemmig og bestyrkede to tidligere udtalelser, som samme styregruppe var kommet med. Så jeg er overbevist om, at den udtalelse, vi er fremkommet med, er god. Jeg er også overbevist om, at den enighed, som alle parter nu er ved at nå, også vil være acceptabel for det franske agentur. Hvis vi når det, hvilket jeg inderligt håber, at vi vil, kan det meget vel betyde afslutningen på de vanskeligheder, vi har haft i de sidste seks uger.

Donnelly
Jeg er meget interesseret i kommissærens erklæring. Han har helt ret i at påpege, at vi om muligt skal undgå retssager. Men hvis han har ret, når han siger, at parterne kun er to dage fra en mulig aftale, så er det helt uforklarligt, at han giver en af parterne to uger til at løse problemet. Vi har for adskillige uger siden hørt, at den endelige frist var i dag - og ja, Kommissionen har anlagt sag. Men for himmelens skyld, hr. kommissær, når De her i dag og formentlig også ved Deres pressekonference antyder, at der er to uger mere, så vil alle fortolke det derhen, at tidsfristen simpelthen er blevet forlænget. Hvordan i alverden kan man retfærdiggøre, at De ved at anlægge sag i dag også faktisk sender et signal til franskmændene om, at de stadig har to uger til at træffe beslutning i denne sag?

Byrne
De må forstå de faktiske bestemmelser i artikel 226. Der står udtrykkeligt, at man skal sende en skrivelse af denne type, og ligeledes at der skal afgives svar inden for en periode på to måneder. Jeg følte, at en periode på to måneder var for lang. Jeg følte, at en periode på en måned var for lang. Jeg følte, at en periode på to uger var passende. Under disse omstændigheder er det den tidsramme, jeg har angivet i skrivelsen, som er første skridt på vejen til en retssag.
Jeg må sige, at det ikke indebærer, at nogen får to uger mere. Beslutningen i dag har været at anlægge sag. Det var en beslutning, som jeg sagde, jeg ville forelægge Kommissionen for nogle uger siden. Det er, hvad jeg har gjort. Det et det første skridt. Det redegør for handlingsforløbet og den juridiske baggrund og anmoder den pågældende medlemsstat om at svare inden for to uger. Der er ikke givet længere tid. Denne bestemmelse er indeholdt i Rom-traktaten med ændringer og er noget, jeg ikke kan ændre nu - bortset fra at forkorte perioden, hvilket jeg har gjort. Men jeg bør sige, at det, at brevet fastsætter en periode på to uger, inden for hvilken der skal svares, ikke udelukker, at der foregår yderligere drøftelser og nås en aftale inden for de nærmeste dage, hvis det viser sig muligt. Det underminerer på ingen måde denne proces, for vi bevæger os på en måde ad to forskellige spor.
Så jeg kan forsikre Dem om, at det, at 14 dage er nævnt i brevet, efter min mening ikke antyder, at man agter at udskyde forhandlinger eller yderligere drøftelser i to uger. Disse drøftelser fortsætter i håb om, at vi kan nå et resultat.

Sturdy
Jeg vil komplimentere hr. Byrne for hans holdning. Han husker måske, at jeg i sidste uge i Bruxelles bad ham om at sige, om han ville anlægge sag i dag, og det har han helt klart gjort, hvilket glæder mig meget. Men han må forstå følelserne her i Europa-Parlamentet. I dag har vi halvdelen af de konservative her i salen for at høre hans svar - og jeg må sige, meget få af mine socialistiske kolleger fra Det Forenede Kongerige. I dag er der 86 traktatkrænkelsessager imod Frankrig, så det er ikke nyt for Frankrig. Én af disse sager drejer sig om oksekødsprodukter - kan kommissæren faktisk svare på spørgsmålet om, hvad den sag drejer sig om. For det andet, har Det Forenede Kongeriges regering krævet kompensation, for det bør den gøre på vegne af de britiske landbrugere, som er taberne her?

Byrne
Den procedure, efter hvilken man kan søge om kompensation på basis af overtrædelser af europæisk lovgivning, falder ind under en anden artikel. En enkelt persons eller en stats mulighed for at anlægge en sådan sag er ikke noget, der vedrører Kommissionen. Så jeg har ikke nødvendigvis kendskab til sådanne retssager. Men så vidt jeg ved, er der ikke anlagt nogen sådan sag. Men jeg kan meget vel tage fejl her.

Ford
Efter mine beregninger er andelen af medlemmer fra vores side næsten den samme som fra Deres, medmindre der er nye medlemmer i Det Konservative Parti.

Breyer
Hr. formand, jeg synes, det er en sort dag for forbrugerbeskyttelsen! Hr. Byrne, da De tiltrådte Deres embede, lovede De, at De går ind for forebyggende forbrugerbeskyttelse og for gennemsigtighed. Jeg vil virkelig gerne have at vide af Dem, en af dem, der havde ordet før mig, har allerede spurgt, hvorledes De forbinder det med forebyggelsesprincippet og troværdighed. I hormonstriden er vi på forebyggelsesprincippets side, her er vi det ikke. Jeg synes, det ligner en slags tvangsernæring, når forbrugerne ikke får mulighed for at informere sig derom.
Hvorledes har De det med Deres løfte om gennemsigtighed for forbrugeren, når De samtidig udsætter tidspunktet for mærkningen? Hvorledes har forbrugerne ret til frit at vælge, om de vil have dette kød eller ej? Hvad mener De om, at artikel 36 overtrædes? For artikel 36 giver medlemsstaterne mulighed for at indføre en embargo, hvis der er sundhedsmæssige risici. Hvor er der mere tvivl end her? Vi ved ikke meget om inkubationstiden. De ved, at rådgivere har udtrykt alvorlig tvivl også med hensyn til smittefaren. Det er altså mit spørgsmål. Jeg mener, at De her udhuler artikel 36, og De træder forebyggelsesprincippet og gennemsigtigheden for forbrugerne under fode, når De nu i al hast træffer denne afgørelse i stedet for virkelig at sørge for, at levnedsmidler er det, de skal være, nemlig midler til at leve af og fri for sundhedsmæssige risici!

Byrne
Jeg har, siden jeg indtog denne holdning, sagt, at det var min hensigt at træffe afgørelse på et videnskabeligt grundlag, undersøge de bedste videnskabelige resultater, jeg havde til rådighed, og træffe min afgørelse på grundlag deraf. Jeg har fået forelagt en enstemmig udtalelse fra den videnskabelige styregruppe. Det er en yderligere udtalelse fra denne gruppe, som kommer oven på en tidligere. Jeg har truffet afgørelsen på basis af dette. Efter min opfattelse er det en helt gennemskuelig proces. Som jeg siger, så er afgørelsen baseret på udtalelsen fra styregruppen. Jeg kan ikke se, at der er nogen mangel på gennemskuelighed i denne forbindelse.
De har rejst spørgsmålet om forsigtighedsprincippet. Anvendelsen af forsigtighedsprincippet er noget, som man ikke fuldt ud forstår. Det gælder kun i tilfælde, hvor der ikke er noget videnskabeligt grundlag, eller hvor de videnskabelige vidnesbyrd, der er til rådighed, er så usikre, at de er upålidelige, samt under omstændigheder, hvor den skade, der kan forårsages, er uigenkaldelig, og det middel, der foreslås, står i forhold hertil, samt er omkostningseffektivt og tidsbegrænset.
At sammenligne situationen for BSE og hormoner forekommer mig ikke rimeligt. Forsigtighedsprincippet anvendes ikke i forbindelse med hormoner. Beslutningen angående hormoner i oksekød og importen heraf er baseret på videnskabelige resultater - resultater, der blev forelagt for Kommissionen, før jeg tiltrådte, af den relevante videnskabelige styregruppe - og som går ud på, at i særdeleshed ét af hormonerne - 17 beta-estradiol - er stærkt kræftfremkaldende.
På basis af disse resultater forekommer det mig rimeligt at indføre forbuddet. Det forekommer mig også at være urimeligt at hæve det, når vi har denne udtalelse.
Hvad angår BSE-spørgsmålet, forekommer det mig også her, at anvendelsen af forsigtighedsprincippet ikke er passende, fordi vi har en bestemt udtalelse fra den videnskabelige styregruppe. Dens medlemmer kommer fra de fleste medlemsstater i Fællesskabet, videnskabsmænd, som står på toppen af deres karriere og deres evner, og som rådgiver os i denne sag. Derfor følger jeg deres råd. Eftersom der er videnskabelige råd i denne sag, kommer det ikke på tale at anvende forsigtighedsprincippet.
Hvad angår mærkning, så bliver hele spørgsmålet i øjeblikket undersøgt og er blevet forelagt for Europa-Parlamentet. Det er muligt for Europa-Parlamentet at modificere retsgrundlaget, hvis det ønsker det.
De rejste spørgsmålet om artikel 36. Efter min mening ville artikel 36 være et forkert forsvar, og det ville ikke være et forsvar under disse særlige omstændigheder. Som jeg forstår det, tager det ikke højde for en situation, hvor der er et harmoniseret marked som i dette tilfælde.
Når det gælder smitte, er der ingen vidnesbyrd om nogen anden form for smitte med BSE end de to, der er blevet påvist, og som er gennem foderet og smitte fra moderen. Indtil vi får sådanne vidnesbyrd, er det rimeligt at gå videre ud fra den antagelse, at smitte kun finder sted på disse to måder.

Dell'Alba
Hr. kommissær, der er mindst 47 meget vigtige lande, såsom USA og mange af Commonwealth-landene, som fastholder embargoen mod britisk kød. Det spørgsmål, jeg gerne vil stille efter Deres redegørelse i dag, er følgende: Har De tænkt Dem at gå lige til den bitre ende? Og vil De således f.eks. bede Verdenshandelsorganisationen om at gå imod denne embargo? Det er efter min mening ikke nogen ligegyldig ting. Desuden forelagde Revisionsrettens formand sin årsberetning for os i går, i hvilken man konstaterer nogle alvorlige mangler ved registreringen af besætninger i Storbritannien, når det gælder kvæg. Tog De dette element med i Deres overvejelser i dag, da De traf Deres beslutning?

Byrne
Ja, det er naturligvis rigtigt at sige, at der er en del andre lande, som har opretholdt en embargo mod import af oksekød fra Det Forenede Kongerige. Jeg må sige, at siden jeg fik dette job for otte uger siden, har jeg koncentreret mig om Den Europæiske Union. For så vidt angår utilstrækkelige lagre osv., er det min forståelse af den måde, DBES-ordningen virker på, at den skal beskytte folkesundheden og sikre sunde fødevarer, når det gælder eksport af oksekød fra Det Forenede Kongerige. Jeg vil også henlede Deres opmærksomhed på den udtalelse, der er indeholdt i kommunikéet fra den videnskabelige styregruppe om, at oksekød eksporteret under DBES-ordningen er lige så sikkert som alt andet oksekød i Den Europæiske Union.

Lynne
Det, jeg vil sige til forretningsordenen, er følgende: Dette er et så vigtigt spørgsmål, der påvirker britiske landbrugere i hele Det Forenede Kongerige, at vi bestemt burde have længere tid til at udspørge kommissæren. Det er første gang, han har kunnet komme og fortælle os bestemt, at der vil blive anlagt sag, og vi har mange spørgsmål. Må jeg anmode om, at vi får yderligere tid til at stille spørgsmål til kommissæren?

Formanden
Vi vil se, hvad vi kan gøre ved dette forslag, fru Lynne.

McMillan-Scott
Jeg har lige lagt mærke til, at et medlem af Parlamentet forsøgte at gribe ind på en noget mere direkte måde, end jeg fandt passende. Jeg tror, hun gerne ville have ordet, og som mange andre medlemmer ikke havde chance for at stille spørgsmål til Kommissionen. Jeg deler derfor fru Lynnes opfattelse, at spørgetiden ikke har været lang nok i betragtning af vigtigheden af dette spørgsmål.
Ikke desto mindre må jeg anmode Dem om at bekræfte, at det ikke er passende for medlemmer af Europa-Parlamentet - hvad enten de er liberale eller ej - at forsøge at overtale Dem til at høre på dem. Jeg mener, at personalet bør sikre, at dette bliver forhindret i fremtiden.

Formanden
Mange tak, hr. McMillan-Scott. Jeg håber, kollegerne er klar over, at der stadig er mere end 20 mennesker, der gerne vil stille spørgsmål til denne sag. Jeg prøver at få en balance mellem de forskellige politiske grupper og nationaliteter og sikre, at der er fair play overalt i salen. Jeg synes, at kommissæren har gjort det godt i sine svar på spørgsmålene her i eftermiddag.
Jeg giver ordet til kommissæren for en udtalelse om tobak.

Byrne
I dag har Kommissionen også vedtaget et forslag om et meget vigtigt direktiv om tobak. Det er afslutningen på en lang rådslagningsproces, som Rådet og Europa-Parlamentet har været inddraget i. Det væsentlige i det er, at det giver baggrund for følgende: En sænkning af det nuværende tjæreindhold i cigaretter; indførelse for første gang af en grænse for nikotinindholdet i cigaretter; indførelse af grænser for kulilte; forbedrede og større mærkninger af cigaretpakkerne vedrørende farerne ved at ryge og vedrørende tjære-, nikotin- og kulilteindholdet i cigaretter; og kontrol med den vildledende brug af beskrivelser som "milde" og "lavt tjæreindhold" osv.; og nye sikkerhedsforanstaltninger mod tilsætningsstoffer i tobakken.
Behovet for et sådant direktiv er klart. Fællesskabet har meget vigtige forpligtelser på sundhedsområdet, særlig efter ratifikationen af Amsterdam-traktaten. De indbefatter en forpligtelse til at søge et højt niveau af beskyttelse af sundheden i alle Fællesskabets politikker og aktiviteter. Tobaksrygning dræber en halv million europæiske borgere hvert år og er den største enkelte dødsårsag, som kan forhindres. Det er derfor vigtigt, at man klart kan se, at vi forsøger at gøre noget effektivt for at håndtere dette problem.
Når direktivet er vedtaget, vil det give europæiske rygere det højeste beskyttelsesniveau i den industrialiserede verden. De bliver bedre underrettet om, hvad der er i deres cigaretter, og om farerne ved at ryge. De får også beskyttelse ved foranstaltningerne til begrænsning af tjære-, nikotin- og kulilteniveauet. Men direktivet er også afbalanceret. Vi har været omhyggelige med ikke at brændemærke rygerne. Vi må undgå at være alt for restriktive og at gribe ind i borgernes daglige liv. Målet er i stedet at skabe en ramme, hvor der er fuld information om tobakken og farerne ved den. Det vil være et supplement til Fællesskabets forbud mod tobaksreklamer, der vil bekæmpe de bestræbelser, industrien fører an i, på at tiltrække nye rygere, særligt unge.
Kombinationen af disse foranstaltninger bør sikre, at rygning bliver langt mindre kontroversiel i fremtiden. Jeg håber, at Europa-Parlamentet vil støtte Kommissionens forslag under den fælles beslutningsprocedure i de kommende forhandlinger.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B5-0033/1999).
Første del

Formanden


José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
Spørgsmål nr. 42 af (H-0634/99):
Om: Helms-Burton-loven Er Kommissionen bekendt med, at USA's udenrigsminister Albright har udtalt, at USA's Kongres ikke kan ændre afsnit IV i Helms-Burton-loven og dermed ikke opfylde et af de væsentligste elementer i den aftale mellem Europa-Kommissionen og Clinton-administrationen, som indgår i den nye ramme fra det transatlantiske topmøde mellem USA og Den Europæiske Union i maj 1998?
Er Kommissionen bekendt med, at USA's udenrigsministerium har indledt undersøgelse, anmodet om oplysninger eller foretaget henstillinger med henblik på at indgå aftale i forhold til koncernen Sol-Mélia forud for anvendelsen af Helms-Burton-loven på denne koncern og på andre EU-virksomheder (Club Med, LTU), som er et klart brud på aftalerne mellem Europa-Kommissionen og Clinton-administrationen inden for rammerne af det transatlantiske topmøde, der undtog europæiske virksomheder fra Helms-Burton-lovens anvendelsesområde?
Hvilke foranstaltninger påtænker Europa-Kommissionen at træffe for at sikre, at denne lov ikke anvendes på europæiske virksomheder?
Påtænker Europa-Kommissionen at stå ved det tilsagn, som kommissær Brittan har givet Europa-Parlamentets Udenrigsudvalg, om at Den Europæiske Union, såfremt aftalen ikke blev overholdt fuldt ud, igen ville anmode Verdenshandelsorganisationen (WTO) om nedsættelse af et panel?

Patten
Kommissionen vil erindre, at de beslutninger og udtalelser, der var resultatet af topmødet mellem Den Europæiske Union og USA den 18. maj 1998 om Helms-Burton-loven og loven om sanktioner mod Iran og Libyen havde til formål at bane vej for en endelig løsning på denne væsentlige uenighed mellem parterne. Kommissionen er stadig meget bekymret over, at der indtil nu ikke er sket nogen væsentlige fremskridt i USA angående deres forpligtelse til at søge at få Kongressen til at ændre afsnit 4 i Helms-Burton-loven, ikke mindst siden USA's regering gentagne gange har erindret om, at præsidenten, hvis en sådan ændring ikke kommer, er forpligtet til at håndhæve afsnit 4.
Kommissionen på sin side har altid gjort det klart, at hvis der indledes retssager mod europæiske selskaber eller enkeltpersoner i henhold til Helms-Burton-loven, vil vi anmode om et nyt WTO-panel mod USA i forbindelse med denne lov. Kommissionen har opfordret USA's regering til at fremskynde gennemførelsen af aftalen fra topmødet i maj 1998. Kommissionen er opmærksom på forespørgsler fra USA's udenrigsministerium om visse af det ærede medlem nævnte selskabers aktiviteter og følger situationen meget nøje. Kommissionen vil fortsat holde Europa-Parlamentet underrettet om mulige udviklinger vedrørende gennemførelsen af aftalerne af 18. maj 1998.
Lad mig blot tilføje følgende: Jeg rejste disse spørgsmål ved et møde med udenrigsminister Albright i sidste uge. Jeg opsøgte også senator Helms under samme besøg i Washington. Jeg understregede to ting: For det første, at vi vil modsætte os ekstraterritorial lovgivning, for det andet, at vi er forpligtet til at beskytte ejendomsretten og lovgivningen om kontrakter. Jeg påpegede, at hvis en undtagelsesbestemmelse satte os i stand til at sætte aftalerne fra maj 1998 i kraft, så ville det sikre et omfattende angreb på lovgivningen om ekspropriation, ikke bare på Cuba, hvor aftalerne fra maj 1998 blev stærkt angrebet. Jeg håber, at senatoren i særdeleshed og hans kolleger i Senatet og Repræsentanterne Hus vil tænke meget nøje over, hvad jeg sagde.

Salafranca Sánchez-Neyra
Mange tak, også til kommissæren for svaret.
Jeg vil gerne fortælle Dem, hr. kommissær, at det forekommer mig at være utilstrækkeligt, at Kommissionen fortæller os, at den stadig er bekymret over denne situation. Og jeg synes heller ikke, det er tilstrækkeligt, at Kommissionen via de kontakter, De har haft med fru Albright, siger, at man skal efterleve de forpligtelser, man indgik inden for rammerne af det transatlantiske topmøde. Helt utilstrækkeligt.
Jeg ved ikke, om De tror, at Clinton-administrationen, efter manglende overholdelse af forpligtelserne i 20 måneder, kan få Kongressen til at ratificere og ændre lovens afsnit IV.
Derfor stiller jeg - og jeg forstår og takker for Deres velvilje, hr. kommissær - følgende spørgsmål: Er Kommissionen, stillet over for den forfølgelse og det pres, som de europæiske virksomheder lider under, villig til at træffe nogle foranstaltninger - hvilket Deres forgænger, hr. Brittan, gav Europa-Parlamentet tilsagn om, og det ved jeg, fordi det var mig, der i sin tid stillede ham spørgsmålet - såfremt denne manglende opfyldelse af aftalen stadig er fuldstændig tydelig og åbenbar? I et år, der går forud for det amerikanske valg, vil Senatet ikke ændre loven. Er Kommissionen virkelig villig til at anmelde denne manglende opfyldelse af aftalen over for Verdenshandelsorganisationen (WTO)?

Patten
Jeg har faktisk et svar, nemlig at hvis det er muligt, er det stadig i alles interesse at få en aftale, der muliggør, at de forpligtelser, vi påtog os i 1998, kan virke. Det er i alles interesse at søge en undtagelsesbestemmelse vedrørende artikel 4, det er i alles interesse, herunder de mulige investorers, at undgå en handelskrig, der ikke blot afskrækker fra investeringer, men forgifter vores almindelige forhold. Hidtil har vi ikke været tvunget til at indføre en bestemmelse, der blokerer, og vi har ikke været nødt til at gribe til et WTO-panel, selvom det er helt klart, at vi under visse omstændigheder ikke ville have noget andet valg.
Jeg mener nu, at det i øjeblikket er langt mere fornuftigt, at jeg forsøger at overtale de amerikanske senatorer og den amerikanske regering til at opføre sig fornuftigt, end at slå ud med armene og sige, at vi går til WTO. Hvis det ærede medlem har et bedre forslag end at forsøge at overtale senator Helms - hvilket jeg ikke er sikker på er sket for nylig - så ville jeg i al ydmyghed være meget glad for at høre, hvad det er. Jeg mener, at det i øjeblikket er mere fornuftigt for os at forsøge at overtale USA's regering og USA's Senat, hvis der ikke bliver foretaget nogen handling, som afføder en appel til WTO.

Korakas
Hr. formand, det er sandt, at denne beskæmmende lov, kendt som Helms-Burton-loven, ikke kun har katastrofale følger for det socialistiske Cuba og dets befolkning, men også for hele menneskeheden. Den sigter ikke kun til at underkaste et stolt folk, som insisterer på frit og selv at bestemme sit lands kurs og sin egen kurs, men den markerer også de amerikanske imperialisters mangesidet udtrykte hensigt til at gennemtvinge deres vilje og deres love inden for de internationale økonomiske og handelsmæssige forbindelser og aktiviteter. Det er derfor rimeligt, at Helms-Burton-loven er blevet mødt og stadig mødes med et generelt ramaskrig og et krav om dens øjeblikkelige ophævelse.
Jeg er bange for, at anmodningen om, at de europæiske virksomheder bliver undtaget anvendelsen af denne forbryderiske lov i praksis, hvor nyttig denne undtagelse end er for de europæiske virksomheder, ikke løser problemet. I praksis betyder det en anerkendelse af loven, og det reducerer netop pressionen for at få den afskaffet. Hr. kommissær, er De ikke af den mening, at EU bør udøve al sin indflydelse og bruge alle tænkelige midler, for at denne uacceptable lov bliver afskaffet, i stedet for at begrænse sig til konstateringer.

Patten
Jeg vil gerne straks forsikre det ærede medlem om, at de løfter, der blev givet i maj 1998, på ingen måde indebar, at vi accepterede legitimiteten af Helms-Burton-loven. Vores synspunkter på ekstraterritorialitet er helt klare. Vi har understreget dem igen og igen. Vi har også understreget - og man behøver ikke være en forhærdet imperialist for at have denne opfattelse - at vi er imod ekspropriation af ejendom. Jeg formoder, at det ærede medlem også er imod ekspropriation. Ejendomsrettens ukrænkelighed er snævert forbundet med stabiliteten i pluralistiske samfund. Hvis vi til syvende og sidst kan få en undtagelsesbestemmelse til afsnit 4 under Helms-Burton-loven og få gennemført de løfter, som vi gav helt oprigtigt i maj 1998, så vil det være i alles interesse, det vil forhindre handelsstridigheder med USA, og jeg håber, at det vil give investorerne i hele verden - ikke bare på Cuba - større sikkerhed for, hvad det er, de sætter deres penge i.

Formanden
Jeg vil undtagelsesvis acceptere en bemærkning til forretningsordenen fra hr. Salafranca. Jeg er bange for, det er en parlamentarisk spidsfindighed for at kunne stille flere spørgsmål, men vi tager chancen.

Salafranca Sánchez-Neyra
Nej, hr. formand. Kommissæren spurgte mig i forbindelse med det spørgsmål, jeg stillede til ham, om der var nogen anden mulighed end at overbevise senator Helms.
Jeg vil gerne sige til kommissæren, at der her har været nogle aftaler, som klart har fastsat to forpligtelser for begge parter: USA forpligtede sig til at ændre lovens afsnit 4 og at undtage europæiske virksomheder fra lovens anvendelsesområde. De har ikke ændret afsnit IV og - som De selv har anerkendt i Deres svar, hr. kommissær - så lægger de pres på europæiske virksomheder. Derfor tror jeg, at man kun kan forstå kendsgerningernes sprog. Og USA forhandlede på grundlag af den klage, som blev fremlagt for GATT-instanserne.
Hr. kommissær, derfor anmoder jeg Dem om, på Kommissionens vegne, at give udtryk for noget mere end bekymringer.
Mange tak for Deres imødekommenhed, hr. formand.

Formanden
Ja, jeg har været imødekommende, og jeg vil ikke skabe præcedens, for man må ikke stille ekstra spørgsmål.

Korakas
EL) Hr. formand, eftersom kommissæren bemærkede, at jeg også er imod ekspropriationerne, vil jeg gerne tilføje, at når det drejer sig om kolonibesiddelser, er jeg for ekspropriationerne. De amerikanske installationer på Cuba er kolonibesiddelser, og det var rigtigt at ekspropriere dem.

Formanden
Jeg vil gerne anmode medlemmerne om ikke at bruge denne spørgetid til at etablere en politisk, og til tider ideologisk, dialog med Kommissionens medlemmer. Det er ikke det rette tidspunkt. Under alle omstændigheder kan kommissæren besvare disse atypiske spørgsmål eller disse interessante indlæg, men uden for reglementet, som De ønsker.

Patten
Jeg vil bestemt nyde en polemik med det ærede medlem ved en anden lejlighed og med ham drøfte vores respektive syn på den imperialistiske arv, eftersom jeg selv er en tidligere undertrykker af kolonier, men måske må jeg svare det ærede medlem igen.
Det er helt klart, at hvis der bliver givet en undtagelse fra afsnit 4, som vi ønsker og har forsøgt at opnå, så sætter vi aftalen af maj 1998 i kraft. Hvis vi ikke får en sådan undtagelsesbestemmelse, så træder aftalen ikke i kraft. Det er stadig fornuftigt - og der er endnu ikke sket noget, som har gjort det nødvendigt for os at indføre en blokerende bestemmelse eller gå til WTO - hvis det stadig er muligt for os at nå en aftale, så vil det være i alles interesse. Hvis det ikke er muligt at nå til en aftale, så er det helt klart, at vi må gå til WTO-panelet. Men i øjeblikket håber jeg stadig, at vi kan nå en aftale.

Formanden


Paulo Casaca
Spørgsmål nr. 43 af (H-0650/99):
Om: Østtimor På sit møde den 5. oktober blev Europa-Parlamentet af kommissær Patten informeret om, at Kommissionen tillægger den planlagte humanitære hjælp og støtte til genopbygning til Østtimor højt. Ved samme lejlighed redegjorde kommissær Patten for det bidrag, som EU yder til UNAMET's indsats samt planerne om at foretage en ny rejse for at vurdere situationen i Østtimor.
Råder Kommissionen over nye oplysninger om den hjælp, der stadig er behov for i Østtimor? Kan Kommissionen nu give nærmere oplysninger om, hvordan den agter at efterkomme sine forpligtelser til at yde genopbygningsstøtte til Østtimor?

Patten
Lad mig først tage fat på nødhjælpen. ECHO's igangværende hjælpeprogram andrager EUR 5 millioner i to portioner på henholdsvis EUR 2 millioner og EUR 3 millioner. Herudover forbereder ECHO en yderligere beslutning om at stille et væsentligt beløb til rådighed til yderligere nødhjælp. Det er projekter, som vil dække uddeling af fødevarer, støtte til logistik, vand og sanitet, lægehjælp, beskyttelse og sikkerhed for dem, der vender tilbage, samt transport af sådanne fra Dili til deres hjem. Et væsentligt element i den humanitære hjælp består af fødevarer. For nogle få dage siden indgik Kommissionen en aftale med FN's fødevareprogram om at stille 10.920 ton majs og 1.240 ton vegetabilsk olie til rådighed. Den hjælp vil koste EUR 8,5 millioner.
Hvad angår vores støtte til FN's administration, agter Kommissionen at give EUR 10 millioner i støtte til den nye fond. Forhandlinger med medlemsstaterne er allerede i gang. Kommissionen bør træffe en formel beslutning i begyndelsen af december. Et andet synligt vidnesbyrd om, hvad Kommissionen prioriterer i forbindelse med hjælp til Østtimor, er det kommende besøg sidst på måneden i Øst- og Vesttimor af min kollega i Kommissionen, hr. Nielson.
Hvad angår de langsigtede udsigter for genopbygning, vil rapporten fra Kommissionens repræsentant, som tog del i den delegationsrejse til Østtimor, som Verdensbanken stod i spidsen for, blive vurderet, så snart han vender tilbage til Bruxelles i morgen. Kommissionen vil holde Europa-Parlamentet underrettet herom.
Jeg ser i øvrigt af nyhedstelegrammerne her i eftermiddag, at Verdensbanken efter sin rejse har beregnet, at der på mellemlang sigt er brug for mellem USD 260 millioner og USD 300 millioner til genopbygning i det ødelagte Østtimor, og at den vil søge de fleste af disse midler hos donorer i Tokyo i næste måned. Vi vil være til stede ved denne donorkonference.

Casaca
Hr. formand, hr. kommissær, den 5. oktober sagde De her i Europa-Parlamentet, da vi behandlede spørgsmålet om Østtimors genopbygning, og som svar til hr. Mário Soares: "We have to put our money where our mouth is." Jeg var ikke i tvivl om, hvad De mente, for Parlamentet kender jo udmærket Deres curriculum, ikke mindst Deres tid i Hongkong, der viser os, at De er en kompromisløs fortaler for menneskerettighederne og et demokratisk system, der ikke kun er begrænset til Europa.
Jeg vil imidlertid gerne stille Dem endnu et spørgsmål. Parlamentet har under sin førstebehandling af budgettet vedtaget en opfordring til Kommissionen om at oprette en task force til at lede genopbygningen af Østtimor. Jeg vil derfor gerne spørge Dem, om Kommissionen faktisk vil sætte sådan en task force i gang til at organisere hele hjælpen til Østtimor.

Patten
Jeg tror, det ærede medlem vil finde det fornuftigt, at vi har deltaget i Verdensbankens vurderingsmission, og vente på, at vores embedsmænd, der har deltaget i denne rejse, aflægger rapport, før vi går til budgetmyndigheden og beder om bestemte beløb. Men jeg nærer overhovedet ingen tvivl om, at det forventes, at vi skal yde et væsentligt bidrag til genopbygningen af Østtimor, selvom jeg formoder, at det ærede medlem er enig med mig i, at andre også bør bidrage, og jeg tror, at det ærede medlem også vil finde det fornuftigt, hvis vi forsøger at drage en lære af genopbygningen andre steder, i det mindste i Kosovo, for at sikre, at de penge, vi anvender i Østtimor, bliver givet ud så effektivt og så hurtigt som muligt.
Jeg må sige, at jeg er meget tryg ved, at Sergio Vieira de Mello skal være FN-administrator i Østtimor - ham har jeg arbejdet meget tæt sammen med i mit tidligere job i Hongkong, hvor vi beskæftigede os med flygtningeproblemer og problemer med illegale indvandrere. Han har fremragende egenskaber, og vi vil alle se frem til at støtte ham i det meget vigtige arbejde, han skal gøre.
Jeg vil blot tilføje over for det ærede medlem - vi har også en pligt til at yde bistand til Indonesiens nye regering, nu hvor den forsøger at foretage overgangen fra et autoritært styre til demokrati. Der er forfærdelige sociale og miljømæssige problemer der - jeg vil gerne kunne hjælpe så meget som muligt. Så ser jeg på størrelsen af vores Asien-program, som andrager EUR 350 millioner pr. år, og jeg klør mig i nakken, mens jeg spekulerer på, hvordan vi skal kunne yde hjælp i det omfang, der kræves til, hvad der sikkert er et af de største og vigtigste demokratier i verden. Så jeg mener, at vi skal yde vores bidrag - faktisk lidt mere end vores bidrag - i Østtimor, og at vi også skal hjælpe Indonesien, som vi ser frem til at fremlægge en meddelelse om over for Rådet i begyndelsen af næste år.

Formanden


Ioannis Souladakis
Spørgsmål nr. 44 af (H-0608/99):
Om: Beskyttelse af EU­foretagenders interesser i Kosovo Det græske telekommunikationsselskab (OTE) og det italienske STET International, som ejer 49% af Srbija Telekom, bliver af UCK og "andre" udsat for trusler og pression i Kosovo med det formål i strid med internationale aftaler at fordrive de to foretagender fra området, selvom de er de eneste lovlige ejere af rettigheder til netværket i Kosovo. Tilsvarende bliver aktieselskabet "Mitilinaios A/S", som har investeret over 52 millioner dollar i "RMHK TREPCA"minerne, udsat for besværligheder, hindringer og pression med det endelige formål at få ophævet selskabets kontraktlige rettigheder og ejendomsrettigheder til minerne.
Eftersom det drejer sig om EU-foretagender, og der er tegn på, at EU-repræsentanter i det skjulte støtter disse bestræbelser, vil jeg gerne vide, hvilke konkrete foranstaltninger der er truffet til sikring af ovennævnte foretagenders interesser, og hvorledes vil man kunne garantere, at de uhindret kan fortsætte deres virksomhed, så det kan udelukkes, at de bliver overtaget af andre virksomheder og ulovligt organiserede kredse og interesser?

Patten
Indtil dato har Kommissionen faktisk ikke fået rapporter om nogen trusler eller chikane fra KLA mod europæiske selskaber med interesser i Kosovo, men hvis det skulle ske, ville UNMIK og KFOR straks få at høre om det. UNMIK, der er ansvarlig for den midlertidige civile administration i Kosovo, bruger betydelige kræfter og ressourcer på at forsøge at få liv i Kosovos økonomi igen. Det indbefatter genetablering af juridiske og institutionelle rammer såvel som en koordination af de meget betydelige bistandsbeløb, som støtter økonomien. Der er i øjeblikket ikke megen, om nogen, økonomisk aktivitet, der foregår i Trebce-industrikomplekset, herunder minerne, som bevogtes af KFOR.

Souladakis
Hr. kommissær, om der er fremkommet nogen underretning eller ej, så har jeg her foran mig på skrift hr. Dicksons svar på et skriftligt spørgsmål om disse spørgsmål, med segl og stempler fra diverse organisationer. Hvorom alting er, er det kun af sekundær betydning. Det vigtigste er, at det er logisk, at man på et område, hvor der hersker stor uregelmæssighed, ikke med speciel officiel karakter registrerer disse aktiviteter, og da særligt ikke de bivirkninger af visse systemer, som ikke har forbindelse med hverken legitimitet eller myndighed. Et er sikkert, nemlig hvis De i dette øjeblik spurgte om, hvordan situationen for teletjenesterne er i Kosovo-området, så ville svaret dukke automatisk op til overfladen. De ved udmærket, at det græske telekommunikationsselskab OTE og det italienske STET i fællesskab står for teletjenesterne i Kosovo, som er en del af Serbien. De ved ligeledes udmærket, hvilket politisk system der findes i øjeblikket. Altså bliver denne investering ikke beskyttet. De ved udmærket, at firmaet Mitilinaios A/S havde og udnyttede TREPCA-minerne. De ved, hvor situationen står i dag. Alle disse ting bør De se i forbindelse med, at når der ansøges om midler fra EU's skatteydere til at genopbygge Kosovo, og når der allerede findes virksomheder, som faktisk bliver forfulgt og ikke beskyttet, så er der tale om en skizofreni, og jeg beder Dem anse den som sådan.

Patten
Må jeg gøre det helt klart over for det ærede medlem, at hvis han har bestemte oplysninger om trusler mod et selskab, så vil jeg, hvis han giver dem til mig, tage dem op så hurtigt som muligt både med UNMIK og KFOR, for jeg ville betragte sådanne trusler som yderst alvorlige. Jeg vil med glæde tage mig af disse papirer. Det ærede medlem gør helt ret i at påpege betydningen af telekommunikationssektoren i selve opbygningen af økonomisk aktivitet i Kosovo. Den er vigtig for hele denne del af Balkans økonomiske fremtid, og jeg vil bestemt tage højde for, hvad han har sagt, i mine kontakter med Bernard Kouchner og UNMIK-myndighederne.

Formanden
Jeg påminder parlamentarikerne om, at denne runde er til at stille supplerende spørgsmål og ikke til at forklare doktriner for Kommissionen. Det kunne Kommissionen muligvis godt trænge til, det ved jeg ikke. Men der kan kun stilles spørgsmål.

Alyssandrakis
Hr. kommissær, De sagde på et tidspunkt i Deres svar, at kommissionen for genopbygning forsøger at skabe en legitim og forfatningsmæssig ramme for Kosovo. Jeg vil gerne erindre Dem om, at Kosovo allerede har såvel en legitim som en forfatningsmæssig ramme, og at landet fortsat er en del af Forbundsrepublikken Jugoslavien, og at dette er blevet anerkendt af FN. Det unddrager os ikke, at KFOR fungerer som en besættelsesstyrke, men Kosovo er stadig, i det mindste formelt, en afskåret del af Jugoslavien. I mellemtiden er der fremkommet mange beskyldninger om en række overgreb begået af KFOR-styrkerne, som drager denne egenskab i tvivl. Jeg vil gerne bede om Deres kommentar.

Patten
Tja, det ærede medlem har været yderst fantasifuldt, for han stillede et spørgsmål om noget, jeg ikke har sagt. Jeg husker ikke, at jeg har brugt ordene "juridiske rammer" overhovedet i mit svar, men måske var der et oversættelsesproblem. Men lad mig tage mig af dette spørgsmål og uden tøven sige, at resolution 1244 fra FN's Sikkerhedsråd har fuldstændig autoritet, der er intet forsøg på at udvande den, så vidt jeg ved, den er basis for vores aktiviteter i Kosovo, og jeg ønsker ikke at afvige så meget som en centimeter fra 1244 og anvendelsen af den.
Hvad angår KFOR, må jeg sige, at jeg under mit besøg i Kosovo var imponeret over forholdet mellem KFOR og de civile myndigheder. KFOR gør sit bedste under yderst vanskelige forhold og fortjener f.eks. al vores støtte i sit forsøg på at sikre, at der ikke sker en gentagelse af sådanne grusomheder mod begge parter, som desværre skæmmede tilværelsen i Kosovo tidligere. Jeg gentager, at KFOR har arbejdet godt sammen med de civile myndigheder, og det er jeg sikker på vil fortsætte.

Formanden


Ria G.H.C. Oomen-Ruijten
Spørgsmål nr. 45 af (H-0619/99):
Om: Gennemførelse af nitratdirektivet Er Kommissionen (og navnlig kommissærerne med ansvar for miljø og landbrug) bekendt med, at EU's nitratdirektiv (91/676/EFT) ikke giver sikre garantier med hensyn til grundvandskvaliteten, da direktivet udelukkende drejer sig om nitrat fra animalsk gødning og derved lader en række andre kilder til nitratforurening ude af betragtning?
Deler Kommissionen den opfattelse, at det i øjeblikket nærmest synes at være umuligt med en rettidig gennemførelse af direktivet i sin helhed, idet det skaber problemer i ni medlemsstater?
Er Kommissionen klar over, at kontrollen med direktivets gennemførelse udviser mangler, fordi der inden for Unionen anvendes forskellige målemetoder?
Er Kommissionen nu rede til, hvor gennemførelsen af nitratdirektivet tilsyneladende medfører problemer i mange medlemsstater, på ny at drøfte forbedringer og fastsættelse af tidspunkter, således at man i sidste instans kan nå frem til den fastsatte nitratnorm?

Wallström
Dette spørgsmål drejer sig om, hvorvidt nitratdirektivet har overset et antal andre kilder til nitrater. Det drejer sig om, hvorvidt det er muligt at gennemføre, det drejer sig om overvågning, og der er også et spørgsmål om, hvorvidt Kommissionen er parat til på ny at overveje forbedringer.
Lad mig svare følgende. Nitratdirektivet tager ikke kun højde for kvælstof fra animalsk gødning, men også fra kunstgødning, både med hensyn til de mængder, der anvendes, se artikel 5 og bilag III, og de metoder og perioder, hvor det spredes, det er i bilag II og III. Kommissionen er opmærksom på de vanskeligheder, som adskillige medlemsstater står over for ved gennemførelsen af dette direktiv, men mener, at det er et vigtigt element i dens politik at tage fat på vandforureningen.
I denne forbindelse vil Kommissionen fortsat presse på for en fuld gennemførelse af direktivet, for så vidt angår Europa-Parlamentets beslutning af 20. oktober 1998. Kommissionen er sammen med medlemsstaterne ved at udarbejde retningslinjer for overvågning og rapportering, hvilket fra år 2000, når medlemsstaterne rapporterer om virkningen af deres første handlingsprogrammer, vil muliggøre sammenligninger og indsamling af resultater og kort.
Et udtømmende studie af de af medlemsstaterne udpegede sårbare zoner med eutrofiering og grundvandsforurening er allerede foretaget af Kommissionen. Alle de nødvendige redskaber til en fornuftig forvaltning af kvælstoffet på mark- og vandskelsniveau kan findes i det eksisterende direktiv, så snart det bliver ordentlig gennemført i alle intensivt drevne landbrugs- og kvægavlsområder i Europa.

Oomen-Ruijten
Jeg takker kommissæren for hendes svar. Men hun svarer på spørgsmål, som jeg ikke har stillet. Jeg spurgte hende, om der ikke skal vælges en anden fremgangsmåde, hvis det viser sig, at mange medlemsstater ikke eller endnu ikke kan opfylde direktivets målsætning på grund af store forskelle i nitratkilder, såvel animalske som kunstige. Det har jeg ikke fået svar på.
Jeg har heller ikke fået svar på mit spørgsmål om overtrædelsesprocedurerne. Hvis det viser sig, at der indledes overtrædelsesprocedurer mod mindst 9 af de 15 medlemsstater, og hvis kommissæren så siger, at hun insisterer på gennemførelsen af direktivet, hvad er det så? Er det den håndhævelse af det juridiske instrument, som De ønsker? Eller tager De det tilbage? Eller siger De kun, at De fortsat presser på? Jeg anmoder om klare svar på både de skriftlige og disse supplerende spørgsmål.

Wallström
Naturligvis vil vi insistere på, at direktivet bliver gennemført. Man kunne naturligvis spekulere på, om Kommissionen ville overveje en kortsigtet revision af direktivet. Kommissionen mener, at de fleste af de foranstaltninger, som medlemsstaterne skal træffe, f.eks. overvågning af transport, udpegning af kodekser for god praksis, handlingsprogrammer og rapportering, er lige ud ad landevejen. De fleste af foranstaltningerne i bilag II og III er meget effektive til at reducere tab af f.eks. fosfor fra landbruget, og det kommende rammedirektiv om vand vil danne afslutning med en række forvaltningsplaner på vandskelsniveau.
Så der er ingen grund til nye midlertidige direktiver eller til at revidere de eksisterende. I stedet har vi brug for et forøget pres for en effektiv gennemførelse i sårbare zoner og på de enkelte bedrifter. Jeg mener, at direktivet ikke kan være klarere, problemet eksisterer stadigvæk og er voksende, så vi må bare gå videre ad samme vej. Vi har forøget vores juridiske pres - 11 lande er i øjeblikket i gang med overtrædelsesprocedurer på højt niveau - domstolen har for nylig fordømt Italien og Spanien, og takket være dette pres er tingene nu i gang på en positiv måde.
Alle lande må nu omsætte direktivet til national lovgivning. En ny udpegning af sårbare zoner har fundet sted for nylig i Spanien, Grækenland, Italien og Det Forenede Kongerige, og indholdet af handlingsprogrammet er blevet styrket i et antal lande. Man kan således inden for de nærmeste år forvente en generel forbedring af situationen.

Mulder
Jeg har ligesom fru Oomen-Ruijten mine tvivl om kommissærens svar, men det vil jeg ikke komme nærmere ind på.
Parlamentet satte under førstebehandlingen EUR 250 millioner af på budgettet for at lette gennemførelsen af nitratdirektivet. Også hvis Parlamentet kun vedtager en del heraf under andenbehandlingen, hvordan vil kommissæren så anvende dette beløb? Jeg går ud fra, at hun tager Parlamentet alvorligt.

Formanden
Fru kommissær, De må forklare, hvordan De vil bruge pengene. Det er altid svært at besvare dette spørgsmål, især over for en parlamentariker. De øvrige spørgsmål, man ønsker at stille, som spørgsmålet fra fru Oomen-Ruijten, skal stilles i en bilateral dialog ude i korridoren. Som De ved, er korridoren meget vigtig i det politiske liv. I plenum besvarer vi kun dette spørgsmål.

Wallström
Jeg er glad for dette spørgsmål. Jeg ved naturligvis, hvad der ligger bag det, og Kommissionen er opmærksom på de vigtige økonomiske og sociale bestræbelser, der kræves i medlemsstater med en højintensiv produktion for at tilpasse strukturer og praksis inden for landbruget til kravene i direktivet. Disse vanskeligheder blev allerede forudset i 1991, da direktivet blev underskrevet under det nederlandske formandskab. Det er grunden til, at medlemsstaterne fik fem år til at forberede sig på tilpasningen og endnu fire på at udføre den og sikre, at de nødvendige omstillinger blev foretaget på en progressiv måde.
Til trods for dette har vi nogle problemer, men en ny udsættelse vil ikke ændre de sociale følger af de nødvendige foranstaltninger. Så det er meget vigtigt, at landene gennemfører dette direktiv. Der er forskellige former for finansiering på nationalt og EU-niveau - såsom landbrugsmiljø- og strukturfonde - og det kan anvendes til at hjælpe med omstillinger og forvaltning af dens sociale virkninger i en overgangsperiode.

Formanden
Mange tak, fru kommissær. Fru Oomen-Ruijten må vide, at vi har overskredet tiden. Fru Oomen-Ruijten, 10 sekunder.

Oomen-Ruijten
Jeg vil bare fastslå, at vi ikke får svar på vores spørgsmål. Det spørgsmål, som jeg stiller nu, er, at hvis 11 medlemsstater ikke er i stand til at gennemføre nitratdirektivet, og Kommissionen derfor indleder en overtrædelsesprocedure, hvad er så Deres konklusion? Det er kun et spørgsmål.

Formanden
Denne dialog kan fortsætte uden for mødesalen, enten skriftligt eller bilateralt, medmindre kommissæren kan svare på 15 sekunder. Ellers forhindrer vi de andre parlamentarikere og kommissærer i at få ordet. De har 15 sekunder, fru kommissær.

Wallström
Hvis vi vedtager et direktiv til beskyttelse af miljøet mod eutrofiering, hvis vi ser, at det er et meget alvorligt og voksende problem, så må vi gøre noget. Vi har vedtaget et direktiv, og direktivet bør gennemføres. Der er naturligvis problemer, som blev forudset for ni år siden, da direktivet blev vedtaget. Det har været en meget langsom proces i nogle lande og meget hurtig i andre. Men den nederlandske regering må træffe foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv, og det er det, det drejer sig om. Det er virkelig vigtigt at forstå, at man ikke kan vælge og vrage, men at man skal gennemføre direktivet. Nu ser vi, at tingene kommer i bevægelse takket være de juridiske instrumenter, der er til rådighed, og vi må bare gå videre, for ellers får vi langt større problemer med eutrofiering.

Formanden
Til forsvar for alle medlemmernes interesser, som i dag stiller spørgsmål, vil det ikke være tilladt at komme med bemærkninger til forretningsordenen, når der ikke er forvirring, og så skal alle holde sig til reglementet. Jeg skal efterkomme min forpligtelse.

Formanden


Samuli Pohjamo
Spørgsmål nr. 46 af (H-0590/99):
Om: Godkendelse af mål nr. 2 Kommissionen har anmodet medlemsstaterne om forslag til områder og programmer under mål nr. 2. En del af medlemslandene har forelagt deres planer for støtteberettigede områder i henhold til forordningerne, men en del har ikke gjort dette.
Det er særdeles vigtigt for områderne, at programmerne påbegyndes straks i begyndelsen af år 2000. EU-støtten har en betydelig indvirkning på erhvervenes udvikling i områderne, og derfor må der ikke opstå en pause mellem de tidligere og nye programmer.
Hvordan vil Kommissionen udarbejde en samlet løsning, for at de lande, som rettidigt indsender deres forslag til støtteberettigede områder og siden hen deres forslag til mål nr. 2-programmer, ikke vil blive genereret af andre landes forsinkelser?

Barnier
Det spørgsmål, vores kollega hr. Samuli Pohjamo stiller, giver mig lejlighed til, mine damer og herrer, at minde om den metode, vi anvender ved udarbejdelse af listen over støtteberettigede områder i medfør af mål nr. 2 samt vores programfastsættelsesmetode i overensstemmelse med den generelle forordning om strukturfonden.
Mine damer og herrer, hvad angår listen over støtteberettigede områder, vil jeg gerne minde om, at Kommissionen sendte et brev til medlemsstaterne den 1. juli 1999 og anmodede om, at de fremsatte deres forslag inden den 31. august 1999. Vi havde mildest talt ikke modtaget mange forslag ved fristens udløb. Det er således, jeg forstår den bekymring, De giver udtryk for, hr. parlamentsmedlem, og som i øvrigt også er blevet udtrykt af hr. Hatzidakis, formanden for Udvalget om Regionalpolitik.
Er der fare for, at forsinkelsen i indsendelsen af forslag fra visse stater skader de stater, der gør en større indsats end de andre for at overholde fristerne? Det er netop for ikke at straffe de medlemsstater, der fremsendte deres forslag på et tidligere tidspunkt og i en acceptabel udformning i overensstemmelse med bestemmelserne i forordningen, at Kommissionen har besluttet at anvende landegrupper i forbindelse med vedtagelsen af listen. Det forholder sig sådan, at Kommissionens beslutning om de støtteberettigede områder for Belgien, Danmark, Nederlandene og Finland blev truffet den 26. oktober.
Jeg minder alligevel om, at denne beslutning er en principiel beslutning, eftersom medlemslandene i overensstemmelse med forordningen skal høres via udvalg, inden Kommissionen kan træffe sin endelige beslutning. Og det er kun på baggrund af den endelige beslutning, at programmerne vil kunne fastlægges i en forhandling mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Jeg vil i denne forbindelse sige, mine damer og herrer, at Kommissionen vil arbejde inden for denne programfastlæggelse og vil sørge for at være så pragmatisk som muligt. Det er f.eks. således, at jeg for nylig over for de græske myndigheder i Athen har oplyst, at vi med hensyn til programplanlægning for de næste bevillinger i stor udstrækning vil tage hensyn til konsekvenserne af det seneste tragiske jordskælv. Jeg kan sige det samme med henvisning til den aktuelle franske situation i forbindelse med de tragiske konsekvenser af oversvømmelserne i fire franske departementer. Vi kan justere eller tilpasse de rammer, hvert land i Unionen har fået, med henblik på at tage hensyn til aktuelle begivenheder, navnlig når der er så alvorlige konsekvenser.
Mine damer og herrer, i forordningen fastsættes en frist på fire måneder for de nationale myndigheders præsentation af økonomiske udviklingsplaner og en anden frist på fem måneder for vedtagelse af forslag. Det er således fastsat, at programmerne inden for mål nr. 2 vil være godkendt midt i år 2000. Samme proces vil blive fulgt for de otte resterende medlemsstater, der fortsat er berørt af mål nr. 2. Dog på grund af ekstra frister, der er fastsat til godkendelse af listerne - frister som, og det har jeg lige sagt, Kommissionen ikke er ansvarlig for - skal godkendelsen af programmerne finde sted i løbet af andet halvår af 2000 for størstedelen af disse otte medlemsstater.
Mine damer og herrer, intet program vil således træde i kraft fra den 1. januar 2000. Jeg vil dog gerne berolige medlemmerne af Parlamentet, der kunne være bekymrede, og præcisere over for Dem, at investeringer på området ikke vil blive afbrudt, eftersom de ressourcer, der vedrører den aktuelle periode, som endnu ikke er udløbet, skal anvendes inden den 31. december 1999. Iværksættelsen af projekter for den foregående periode, der udløber den 31. december, vil således fortsætte i de næste to år.

Pohjamo
) Hr. formand, ærede kommissær, tak for dette svar. I det pågældende område er påbegyndelsen af programmerne straks efter nytår 2000 yderst vigtig. EU's støtte har en betydningsfuld indvirkning på udviklingen af områdernes erhvervsliv, og derfor bør der ikke opstå pauser mellem de gamle og nye programmer. Jeg vil endnu kontrollere, om jeg har forstået rigtigt, at disse nye programmers gennemførelse kan påbegyndes med en national risiko straks efter nytår 2000, når bare ansøgningerne er indsendt på behørig vis før dette.

Barnier
Jeg mener, hr. Pohjamo, at vi forstår hinanden udmærket. Hvad angår Deres land, er tingene i orden, fordi de første forslag allerede har været genstand for en principiel afgørelse i Kommissionen den 26. oktober. Vi er i gang med en høring af udvalgene, der bl.a. består af andre medlemsstater, og jeg vil derfor - inden årets udgang - kunne foreslå en endelig og formel beslutning om godkendelse af kortet over mål nr. 2 fra Deres land, hvilket sikkert også gælder for de tre andre lande, der har været genstand for Kommissionens første beslutning af 26. oktober. Jeg minder om, at disse lande er Belgien, Danmark og Nederlandene. De vil således i første halvår af næste år kunne foretage investeringer fra det øjeblik, vi har færdigforhandlet programmerne med myndighederne i Deres lande.
Jeg er således forpligtet til at respektere strukturfondenes generelle bestemmelser, men hvad angår Deres land, kan jeg berolige Dem.

Khanbhai
Min interesse er at vurdere effektiviteten af, at EU giver udviklingshjælp til tredjeverdenslande. Så vil Kommissionen besvare mit spørgsmål, hvis jeg tager et enkelt tredjeverdensland som model og forsøger at vurdere, hvor effektiv vores bistand er, og hvad delegationen foretager sig?

Formanden
Hr. Khanbhai, jeg er ked af at måtte meddele Dem, at der kun kan stilles supplerende spørgsmål. Deres spørgsmål er universelt og altomfattende, og derfor kan det ikke stilles her i dag.

Hatzidakis
Hr. kommissær, tillad mig som formand for Udvalget om Regionalpolitik at sige, at det, De fortalte om mål nr. 2, er beroligende og bevæger sig i den rigtige retning. Herefter tager jeg udgangspunkt i det, som De fortalte om naturkatastroferne i Grækenland og Frankrig, for at bede Dem forklare nærmere, hvad De mener. Indtil videre ved vi, at de legitime tjenester har tøvet noget angående støtte, så at sige, til boliger i de områder af Grækenland, som er blevet ramt af jordskælv. De legitime tjenester har accepteret at yde støtte til den offentlige infrastruktur, men der har hersket en vis tøven angående boliger. Fra tidligere tider i Italien ved vi, at man har ydet støtte til visse boliger, som var blevet ramt af jordskælv. Betyder Deres standpunkt en holdningsændring hos Kommissionen og en støtte fra Fællesskabets støtteramme til de indbyggere, hvis boliger er ramt.

Barnier
Det ville være en skam, hvis jeg ikke bliver hørt, for jeg har vigtige ting at sige Dem.
Hr. Hatzidakis, Kommissionens holdning har ikke ændret sig. Når der er tale om dramatiske omstændigheder, som dem der for nogle år siden ramte Italien og Portugal og for nylig Grækenland, hvortil jeg tog bl.a. med vores kollega, Anna Diamantopoulou, først for en måned siden og dernæst for nogle dage siden, støtter vi os til den samme generelle forordning om strukturfondene, og vi kan stilles til regnskab. De kan ikke bede Kommissionen om at gøre andet end at sørge for, at denne forordning respekteres, og at den selv respekterer den.
Men alligevel er der i forklaringen til forordningen flere mulige svar, og det er det, jeg har bekræftet over for premierministeren i Deres land, hr. Simitis, og over for de forskellige medlemmer af regeringen, som jeg har mødt. De offentlige skader i Grækenland efter det seneste jordskælv den 6. september, og her taler jeg ud fra min hukommelse, mine damer og herrer, er opgjort til ca. EUR 2,5 milliarder. For ikke at bringe den store indsats, som Grækenland har gjort for at forberede tiltrædelsen til euroen - navnlig med hensyn til den budgetmæssige stabilitet - i fare, har landet anmodet om udenlandske bevillinger for ca. EUR 1,9 milliarder.
Vi har vurderet, at inden for rammerne af forordningen om strukturfondene var Grækenland berettiget til en støtte på EUR 1 milliard. I dag, uden at ændre forordningen, og det forholder sig således, kan der ydes en europæisk bistand på EUR 1 milliard inden for rammerne af den aftale, Grækenland er omfattet af. Vi vil bevilge disse penge med henblik på at udføre det nødvendige arbejde efter jordskælvet, og dette arbejde vil blive understøttet med gennemsnitligt 80%. Med hensyn til restbeløbet vil Deres land sandsynligvis i de kommende dage få et lån af Den Europæiske Investeringsbank i størrelsesordenen EUR 900 millioner til en meget fordelagtig rente.
Jeg mener derfor, og jeg siger dette, fordi der er tale om et solidaritetsproblem mellem landene i Den Europæiske Union, at der efter jordskælvet i Grækenland er ydet en god hjælp med hensyn til de materielle skader. Man kan naturligvis ikke udbedre de menneskelige skader eller tabet af menneskeliv. Ligesom man heller ikke kan gøre det i forbindelse med de oversvømmelser, der netop har ramt Frankrig, og som medførte adskillige døde. Jeg vil blot sige, at i sådanne tilfælde vil jeg udvise en pragmatisme for at kunne tilpasse, alt efter anmodningerne fra de nationale myndigheder, programmet i mål nr. 1 eller mål nr. 2 med henblik på at hjælpe disse lande med genopbygningen. Det er et spørgsmål om den regionale udvikling.

Dell'Alba
Med hensyn til mål nr. 2 har Italien haft enorme vanskeligheder, hvis man skal tro pressen, med hensyn til landets første pointliste og de støtteberettigede områder. Der har tilsyneladende været en uoverensstemmelse mellem Kommissionens vurdering og de italienske myndigheders vurdering. Jeg ved, at De har haft et møde med økonomi- og finansministeren. Kan De sige mig, hvor tingene står i øjeblikket? Har Italien kompromitteret iværksættelsen af mål nr. 2, eller har dette møde tværtimod muliggjort et kompromis mellem Kommissionens og den italienske regerings holdning?

Barnier
Hr. parlamentsmedlem, jeg har oplyst, at 4 lande ud af de 12, der er berørt af mål nr. 2, har været genstand for en principiel afgørelse fra Kommissionen. Ud af de otte resterende lande er vi næsten nået til en løsning for Tyskland. Med hensyn til de syv andre lande, bl.a. Italien, skal vi stadig ud fra de forslag, der er modtaget af mine tjenestegrene, kontrollere - land for land - at det foreslåede kort over områderne opfylder samtlige kriterier i forordningen om strukturfondene. Det er det, De skal bede Kommissionen om, og det er det, som jeg vil tilstræbe at gøre på en pragmatisk måde og i samarbejde med alle medlemsstaterne.
Vi har en ret præcis og vanskelig diskussion med Italien om det kort, som vi har modtaget, og som på et bestemt punkt ikke stemmer overens med de regler, der er vedtaget af stats- og regeringscheferne i Berlin. Jeg vil gerne præcisere, hvis jeg har tid, at en stor og åben fleksibilitet er passende for alle medlemsstaterne, men vi skal i det kort, der endelig vedtages i medfør af mål nr. 2, mindst finde halvdelen af befolkningen, der oprindeligt blev identificeret som indbyggere i de støtteberettigede områder i medfør af fællesskabskriterierne. Det kort, som jeg har modtaget, opfylder overhovedet ikke dette kriterium.
Derfor har jeg haft et alvorligt møde med ministeren, hr. Amato, for nogle få dage siden, og vi er blevet enige om at fortsætte diskussionen i en konstruktiv ånd for at nærme os hinanden. Jeg kan sige, at dette møde var meget positivt, og at vi vil fortsætte arbejdet i de kommende uger for at nå frem til et kort om mål nr. 2 fra forskellige italienske regioner, som stemmer overens med den generelle forordning.

Formanden
Ærede kommissærer og kære kolleger, nu har vi overskredet tiden med mere end 20 minutter, og vi har ikke så meget tid. Jeg vil anmode alle om at samarbejde. Jeg tror, at vi ved hvert spørgsmål må give afkald på et af de to supplerende spørgsmål og således kun stille ét enkelt spørgsmål. Vi skal være enige, men i modsat fald forhindrer vi en kommissær eller flere medlemmer i at tage ordet. Lad os sørge for at henholde os til denne mangel på tid.
Anden del
Spørgsmål til António Vitorino

Formanden


Maj Britt Theorin
Spørgsmål nr. 47 af (H-0628/99):
Om: Vold mod kvinder De bestræbelser, som har til formål at få bugt med vold mod kvinder, er ofte af helbredende karakter og henvendt til kvinder og piger B f.eks. støtte til særlige hjem, hvor kvinder kan søge tilflugt sammen med deres børn og rehabilitering af voldsofre. Sådanne foranstaltninger er nødvendige, men man må også have et længere perspektiv end blot symptomer og voldens følger for at få bugt med problemet. Bekæmpelse af vold kræver en dobbelt strategi; volden må bekæmpes ved, at der koncentreres om de strukturelle årsager til vold B ved at fokusere på mænds attituder og adfærd, og volden må bekæmpes gennem lovgivning, der forbyder enhver form for vold mod kvinder, Det vil sige også vold i hjemmet. Flere medlemslande mangler i dag en sådan lovgivning.
Hvilke konkrete foranstaltninger agter Kommissionen at træffe for at indføre lovgivning mod enhver vold mod kvinder og for at bekæmpe de strukturelle årsager til vold mod kvinder?

Vitorino
Hr. formand, Kommissionen tilslutter sig helt ordføreren, hvad angår problematikken vold mod kvinder og støtte til rehabilitering af ofrene og deres familier.
Spørgsmålet om lovgivning og strafforfølgning af vold hører under medlemsstaternes kompetence. Alle former for vold, hvad enten den udøves mod mænd, kvinder eller børn, er forbudt ifølge straffeloven i alle medlemsstaterne.
Rådet opfordrer i den fælles aktion af den 24. februar 1997 mod menneskesmugling og seksuel udnyttelse af børn medlemsstaterne til at revidere den gældende lovgivning og administrative praksis på disse områder med henblik på at sikre, at den her omtalte adfærd udsættes for effektiv strafferetlig forfølgning. Sidst på året vil Rådet diskutere de fremskridt, der er sket i medlemsstaterne inden for denne fælles aktion. Siden 1997 har Kommissionen haft ansvaret for gennemførelsen af Daphne-aktionen, der specifikt sigter mod bekæmpelse af vold mod kvinder, unge og børn, og som vil blive fulgt op af Daphne-programmet 2000-2003, der har samme målsætning.
Bag disse initiativer ligger det uomgængelige forsvar for menneskerettighederne, især for kvinder og børn. Inden for den omtalte aktion har Kommissionen støttet en række initiativer, der vedrører de strukturelle årsager til vold, navnlig mænds attituder og adfærd, ligesom aktioner til støtte og rehabilitering af voldsofrene, og Kommissionen vil også fremover bestræbe sig på at udvikle initiativer på dette område.
Kommissionen har ligeledes ansvaret for Stop-programmet, der har som mål at uddanne og vejlede dem, der i deres arbejde har at gøre med kampen mod menneskesmugling og seksuel udnyttelse af kvinder, navnlig dommere, politiet og de sociale myndigheder.
Ud over at gå videre ad denne vej er vores vigtigste bestræbelse at følge op på beslutningen på Det Europæiske Råds møde i Tampere om at finde frem til fælles definitioner, bestemmelser og strafferammer for menneskesmugling og misbrug af børn.

Theorin
Baggrunden for mit spørgsmål er meget klar: 15-25% af alle kvinder mishandles under graviditeten. 50% af alle kvinder, der myrdes, bliver myrdet af deres mand eller samlever. Vold mod kvinder er den største enkeltstående forbrydelse mod kvinder, langt mere end røverier og bilulykker tilsammen. Kun 2-3% af mænd, som har begået voldtægt mod kvinder, kommer i fængsel.
Det er desværre sådan, at vold mod kvinder inden for familien ikke eksisterer i lovgivningen i alle lande. Det er vigtigt, at denne lovgivning findes. Samtidig er det også overordentligt vigtigt, at man er klar over, at det er mændenes attituder og adfærd, som skal ændres. Det er med hensyn til dette, at jeg vil se handling fra Kommissionens side. Hvad er man konkret parat til at gøre for at sørge for, at denne strukturelle årsag til volden, det vil sige mænds adfærd, ændres? Hvad er man parat til at gøre for at sørge for, at de lande, der ikke har en lovgivning, som forbyder vold mod kvinder inden for hjemmet, også får en sådan lovgivning.

Vitorino
Ærede medlem, min holdning er klar og entydig: Vold mod kvinder i hjemmet skal også straffes som overtrædelse af straffeloven. Denne strafforfølgning vedrører grundlæggende den enkelte medlemsstats retsorden. Der bliver anledning til at vurdere de forhold, som De omtaler, når Rådet sidst på året skal vurdere resultaterne af den fælles aktion fra 1997 til bekæmpelse af vold mod kvinder.
Voldens årsager er, som De netop har sagt, og som jeg er enig i, mangfoldige: Der er sociale årsager, der er økonomiske årsager, og der ligger undertiden også politiske holdninger bag, og det er indlysende nok i forhold til årsagerne, at vi skal handle. Det er rigtigt, at den vigtigste indsats ikke blot på nationalt plan, men også på EU-plan, er at pege på problemet, at slå alarm og at informere om det, noget, som ngo'erne skal gøre. For vores vedkommende har målet være at gøre de offentlige myndigheder opmærksomme på problemet, politiet, som man anmelder - eller ikke anmelder - sagen til, og dommerne, der skal dømme i de konkrete tilfælde, med henblik på, at de alle forstår den strafferetlige rækkevidde af vold mod kvinder, også når den foregår inden for hjemmets vægge. Jeg tror, at nogle af de konkrete aktioner, som det kommende Daphne-program omfatter, netop kommer disse bestræbelser i møde.

Martin, David W
Jeg spekulerer på, om kommissæren ikke er enig i, at uddannelse er af vital betydning, når det gælder at tackle vold mod kvinder? Jeg vil spørge ham, om han er opmærksom på det projekt, som byrådet i Edinburgh har taget initiativ til, og som hedder "nul tolerance af vold mod kvinder". Det er blevet efterlignet af mange lokale myndigheder. Kampagnen understreger, at vold er uacceptabel, hvad enten den sker af sociale, kulturelle eller økonomiske årsager, og at den bør behandles som sådan af de lokale myndigheder, af socialarbejdere og af politiet. Vil han se på dette program og overveje at udbrede det til alle medlemsstater som et eksempel på god forvaltningsskik, når det gælder at håndtere dette meget vanskelige, men ikke desto mindre vigtige område.

Vitorino
Jeg er helt enig med det ærede medlem i, at vi må håndtere årsagerne. Alle den slags programmer er meget nyttige for Kommissionen, når den skal evaluere de faktiske resultater af de aktioner, vi støtter med skatteydernes penge. Vi bør ikke forlade os på den opfattelse, at det eneste, vi behøver at ændre, er loven. Det er ikke sandt. At ændre loven er et meget vigtigt middel til bekæmpelse af vold mod kvinder og børn, men vi må gå videre. Det er grunden til, at vi i programmerne lægger stor vægt på juridisk samarbejde og politisamarbejde, for at få myndighederne - de politifolk, der har at gøre med sådanne sager hver eneste dag - gjort mere opmærksomme på, hvordan de skal håndtere den slags episoder.
Jeg ved, at de forskellige kulturer i medlemsstaterne håndterer dette spørgsmål på forskellig vis. I nogle medlemsstater er der en vis tendens til at betragte vold inden for familien som mindre relevant. Vi må meget stærkt understrege, at vold mod kvinder altid skal straffes.

Formanden


John Walls Cushnahan
Spørgsmål nr. 48 af (H-0631/99):
Om: Konventionen fra 1983 om erstatning til ofre for voldsforbrydelser Kommissionen anmodede for nylig alle medlemsstater om at ratificere konventionen fra 1983 om erstatning til ofre for voldsforbrydelser. Hvilke medlemsstater har allerede gjort dette, og hvilke foranstaltninger agter Kommissionen at træffe for at sikre, at alle medlemsstater ratificerer denne konvention?

Vitorino
Hr. formand, Kommissionen har for nylig for Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg fremlagt en meddelelse vedrørende ofre for forbrydelser i EU og overvejelserne om, hvilke bestemmelser og forholdsregler der skal træffes.
Kommissionen fremlægger i denne tekst et oplæg til debat om, hvilke skridt der skal tages i EU i forhold til ofre for forbrydelser. Et af de centrale elementer i Kommissionens meddelelse er netop alle medlemsstaternes ratifikation af Europarådets konvention fra 1983, og jeg kan oplyse Dem om, at nævnte konvention er blevet ratificeret af Tyskland, Danmark, Finland, Frankrig, Luxembourg, Nederlandene, Storbritannien og Sverige.
Nogle lande har underskrevet konventionen, men er endnu ikke færdige med at indarbejde den i den nationale lovgivning. Det gælder Belgien, Grækenland og Portugal. Endelig har fire lande endnu ikke underskrevet konventionen: Østrig, Spanien, Irland og Italien.
Forud for fremlæggelsen af forslag til aktioner på dette område har Kommissionen på grundlag af omtalte meddelelse opfordret medlemsstaterne på rådsniveau og Europa-Parlamentet til at give udtryk for deres bemærkninger til de punkter, som meddelelsen om beskyttelse af ofre for forbrydelser tager op. Jeg kan fortælle, at Rådet (justitsministrene og indre anliggender) den 4. oktober har modtaget denne meddelelse meget positivt.
Kommissionen afventer Parlamentets og medlemsstaternes reaktion med henblik på at udarbejde forslag til de aktioner, der efterfølgende skal virkeliggøre de målsætninger i meddelelsen, som jeg netop har omtalt.

Cushnahan
Jeg er sikker på, at De er enig med mig i, at et offer for en alvorlig forbrydelse bliver udsat for stor smerte og lidelse, og det er dobbelt traumatisk i et fremmed land. Jeg glæder mig meget over Kommissionens meddelelse. Jeg glæder mig over de mange forskellige forslag, ikke blot for så vidt angår kompensation, men også understregningen af nødvendigheden af, at der er lægehjælp og psykologisk og anden rådgivning til rådighed for ofrene for forbrydelser.
Denne konvention stammer fra 1983. Vi har i mellemtiden fået Amsterdam-traktaten, der taler om at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Vi har haft topmødet i Tampere. Jeg anerkender, at De ønsker at benytte denne meddelelse og debat i Europa-Parlamentet som et instrument til at øge presset på medlemsstaterne, men jeg vil opfordre Dem til at skabe dette pres nu og ikke bare vente, indtil dette dokument er gået igennem alle de nødvendige kanaler i EU. Folk har allerede ventet længe nok. De bør forøge presset på disse syv medlemsstater, der enten har undladt at ratificere eller at underskrive konventionen.

Vitorino
Jeg er helt enig med det ærede medlem. Hvis De ser på konklusion 32 fra Det Europæiske Råd i Tampere, er det helt klart, at vi har mandat til at foreslå konkrete foranstaltninger inden for de juridiske rammer af Amsterdam-traktaten. Jeg håber, at vi inden årets udgang kan få reaktioner fra medlemsstaterne og Europa-Parlamentet, så vi kan begynde umiddelbart efter nytår år 2000 med at fremsætte præcise europæiske lovforslag om dette spørgsmål såvel som at fortsætte med at presse på for at få 1993-konventionen ratificeret.

Rübig
Hr. formand, hr. kommissær, findes der egentlig statistikker over voldsforbrydelser og navnlig over de erstatninger, der er blevet udbetalt i Den Europæiske Union, og sidst, men ikke mindst, hvorledes har det udviklet sig i de sidste år?

Vitorino
Det er netop formålet med den evaluering, vi agter at foretage sammen med Rådet inden udgangen af dette år. Ved årets udgang vil vi ikke bare være i stand til at evaluere fremskridt i national lovgivning for at beskytte ofre for voldsforbrydelser, men også de konkrete foranstaltninger, som hver enkelt medlemsstat er villig til at gennemføre. Det indbefatter kompensation, psykologisk og medicinsk behandling, støtte til ofrene, når de skal inddrive gæld, overbringelse af meddelelser om afgørelser fra den ene medlemsstat til den anden for at forbedre beskyttelsen af ofre eller anmodninger til domstole om at acceptere skriftlige vidnesbyrd fra ofre, der ikke kan vidne i retten mod den, der har udsat dem for aggression, fordi de nu bor i en anden medlemsstat. Jeg håber, at man inden årets udgang vil overveje alle disse aspekter, og at de vil danne grundlag for det initiativ, som Kommissionen agter at tage i år 2000.

Formanden


María Izquierdo Rojo
Spørgsmål nr. 49 af (H-0633/99):
Om: Andalucía og Den Europæiske Unions nye grænsepolitikker Dag for dag vokser kravet i Andalucía om en europæisk indsats for at løse de alvorlige problemer ved Europas grænse mod syd. Andalucía er en relativt meget ugunstigt stillet region, som dagligt rammes af yderst alvorlige problemer i forbindelse med illegal indvandring uden at have midler til at takle dem, afhjælpe dem eller løse dem. Problemerne er i sig selv hverken lokale eller andalusiske, men skyldes, at Andalucía er en del af Den Europæiske Unions ydre grænser. EU's ansvar burde derfor være uafviseligt, men de udgifter, som denne situation skaber, har imidlertid hidtil udelukkende påhvilet denne mål 1-region (som snarere burde modtage end yde), og bidraget fra effektive grænsepolitikker har været ubetydeligt. Det er rigtigt, at Det Europæiske Råd i Tampere har udtrykt vilje til at takle disse problemer, men vil det blive udmøntet i konkrete resultater? Vil der endelig blive lyttet til vores krav om økonomisk og social udvikling i det nordlige Marokko og om interregionale samarbejdsprogrammer?
Hvilke konkrete foranstaltninger påregner Kommissionen at træffe i de kommende måneder for i praksis at forbedre Den Europæiske Unions andalusiske grænse? Med hvilke EU-budgetmidler? Gennem hvilke specifikke programmer?
Spørgsmål til Loyola de Palacio
Vitorino
Hr. formand, Det Europæiske Råd i Tampere har fastlagt retningslinjerne for en fælles politik på asyl- og indvandringsområdet.
Konklusionerne definerer en samlet indsats, som nu skal konkretiseres. Kommissionen har i den sammenhæng en særlig forpligtelse med hensyn til både at tage de relevante initiativer og til at følge op på, hvorledes retningslinjerne føres ud i livet gennem det scoreboard, som den har fået overdraget.
En af de vigtigste politiske konklusioner fra stats- og regeringschefernes ekstraordinære møde peger på, at man med henblik på en egentlig indvandringspolitik er nødt til at gå ud over traditionelle holdninger på de rets- og indenrigspolitiske områder og tage en række instrumenter i brug fra andre af EU's politikområder, en opfattelse, som Kommissionen har forfægtet siden 1994, og som altid har haft Europa-Parlamentets støtte.
Det samme gør sig gældende, hvad angår forholdet til de tredjelande, der er oprindelses- eller transitlande. Det Europæiske Råd har forlænget mandatet for arbejdsgruppen på højt niveau for asyl og indvandring og har lagt vægt på, at de vedtagne planer gennemføres.
De ærede medlemmer ved, at en af disse planer vedrører Marokko, og at den indeholder talrige anbefalinger ikke mindst i henseende til økonomisk udvikling, anbefalinger, der kommer de bekymringer i møde, som medlemmets spørgsmål giver udtryk for.
Kommissionen vil i løbet af de kommende uger i nært samarbejde med medlemsstaterne udarbejde en oversigt over de foranstaltninger, der er truffet eller skal træffes, og som kan bidrage til implementeringen af de omtalte beslutninger. Det er derfor ikke min opfattelse, at dette initiativ kan ses som Kommissionens eneste indsats på dette område.
Kommissionen har faktisk i flere år været særlig opmærksom på de nordlige provinsers udvikling i Marokko i forbindelse med gennemførelsen af det faglige og finansielle samarbejde med Kongeriget Marokko. Således er omkring halvdelen af Meda-programmets finansielle midler gået til de nordlige provinser mellem 1996 og 1999, hvilket repræsenterer projekter til en værdi af EUR 330 millioner.
Derudover er der inden for rammerne af tredje og fjerde finansprotokol samt andre budgetposter blevet eller er ved at blive gennemført flere projekter i denne region til et samlet beløb af EUR 80 millioner. Endvidere har fællesskabsinitiativet Interreg-II finansieret samarbejdsaktioner mellem Spanien og Marokko i den nuværende programperiode, herunder et specifikt grænseoverskridende program mellem Andalusien og Marokko. Det drejer sig om at fremme samarbejdet mellem de to lande inden for det nye fællesskabsinitiativ Interreg-III for perioden 2000-2006, der fortsat vil finansiere det grænseoverskridende samarbejde hen over grænserne mellem EU og tredjelande.
Hvad angår den grænseoverskridende region Spanien-Marokko, er det de spanske og marokkanske myndigheders opgave sammen med Kommissionen at prioritere aktionerne for perioden 2000­2006.

Izquierdo Rojo
Jeg er meget glad for dette lovende svar fra kommissær Vitorino, og jeg håber at se denne liste med konkretiseringer, som De siger, vi snart vil få. Men jeg ville gerne spørge kommissæren, om Kommissionen har forstået, at det bliver nødvendigt at forudse, at Interreg- og Meda-programmerne skal kunne komplementere hinanden, således at det associerede land - i dette tilfælde Marokko - kan disponere over de finansieringsmidler, der er planlagt til samarbejde. Jeg anmoder kommissæren om at tage sig af dette aspekt, og at det bliver muligt at forbinde Interreg-programmet med Meda-programmet. I modsat fald vil Marokko ikke kunne disponere over disse finansielle midler, som skal bruges til samarbejde. Dette gøres med de central- og østeuropæiske lande, og det bliver nødvendigt også at tage hensyn til dem i dette nye samarbejde på tværs af grænserne.

Vitorino
Fru Izquierdo Rojo, jeg er fuldstændig enig, og jeg tror, konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tampere understreger, at der skal være en horisontal fokusering mellem søjlerne, som medtager immigrations- og asylpolitikkerne og de andre EU-politikker, hvoriblandt vi har politikken for hjælp til udvikling. Jeg er sikker på, at Kommissionen vil garantere sammenhæng i Unionens uden- og indenrigspolitik, for de grænseoverskridende programmer og for programmerne til hjælp til udvikling, og at det ligeledes er i de staters interesse, som drager fordel af det grænseoverskridende samarbejde - Marokko og Spanien - at der fremskyndes forslag, som svarer til samme bekymring. Jeg tror, at denne nye indfaldsvinkel om koordineringen af indenrigs- og udenrigspolitikkerne samt af de programmer, som sørger for disse politikker, kan være et meget positivt skridt fremad i Unionens foranstaltninger i denne henseende.

Purvis
Ved grænsen mellem Andalusien og Gibraltar har der været absurde og urimelig lange forsinkelser i adskillige måneder. Hvad gør Kommissionen, eller hvad vil den gøre for at sikre, at rejsende frit og let kan krydse denne indre EU-grænse uden urimelige formaliteter?

Vitorino
Jeg er Dem meget taknemmelig, fordi De behandler mig så venligt, og jeg kan forsikre det ærede medlem om, at for så vidt angår Gibraltar - jeg føler ikke, at Marokko i særlig grad er berørt - følger Kommissionen meget nøje ikke blot situationen ved grænsen, men dialogen mellem Det Forenede Kongerige og vekslende spanske regeringer om Gibraltar. Jeg føler oprigtigt, at vi inden længe vil være i stand til at træffe beslutning om nogle af de klager over disse forsinkelser, som er blevet forelagt for Kommissionen. I mellemtiden er jeg meget forhåbningsfuld med hensyn til den direkte dialog, der nu er i gang mellem Det Forenede Kongerige og Spanien.

Formanden


Per Stenmarck
Spørgsmål nr. 50 af (H-0606/99):
Om: Transportpolitik/luftfart Der opstår flere og flere forsinkelser i flytrafikken over Europa. IATA's seneste statistik viser, at antallet af flypassagerer i Europa er blevet øget med 6% i 1999. Hermed er fulgt en forøgelse af antallet af forsinkelser på 74%. EU er ikke rustet til den fordobling af antallet af flyvninger, som vi vil opleve i det næste årti. Den forgangne sommer viste det kaos, der snart kan blive en almindelig foreteelse.
Der findes i dag 66 nationale og lokale flyvekontrolcentre i Europa. Der er behov for et fælles luftrum og et fælles flyvekontrolsystem. Den korte tid, vi har til rådighed, kræver en omgående aktion fra Kommissionens side.
Hvad agter Kommissionen at gøre for at hindre, at flykaoset over Europa bliver endnu værre til næste år?

de Palacio
Jeg må sige, at vi har forsikret, det vil sige såvel formand Prodi i juli måned i Europa-Parlamentet som jeg selv ved andre lejligheder, at situationen med lufttrafikken i Europa er uholdbar.
Vi må virkelig komme videre på dette område, hvis vi vil fremlægge nogle reelle løsninger på de problemer, som vi står over for. Jeg tror, at alle De, ærede medlemmer, som almindelige brugere af lufttransporten udmærket ved, hvad vi taler om.
Kommissionen er ved at afslutte en meddelelse til Rådet og Parlamentet om de registrerede forsinkelser i forvaltningen af lufttrafikken. I denne henseende har jeg til hensigt at fremlægge en handlingsplan, netop for at skabe virkelige ændringer, som kan modsvare de krav, vi har på bordet. Uden at foregribe Kommissionens endelige afgørelse er det tydeligt, at vores målsætning hverken mere eller mindre er at skabe et fælles luftrum i Europa: 15 medlemslande og en enkelt himmel. Hvordan kan vi opnå det?
For det første er der nogle igangværende foranstaltninger, som vi skal fortsætte med og sætte skub i, såsom Det Europæiske Fællesskabs tilslutning til Eurocontrol. Det er en proces, som gør det muligt for Den Europæiske Union ikke alene at påtage sig et større politisk ansvar, men derudover også at igangsætte den sidste konvention. På den måde kan man få vedtaget foranstaltninger i form af flertalsafstemninger, således at man ikke systematisk skal anvende enstemmighed. Vi tror ikke, at denne foranstaltning er noget universalmiddel, men vi mener, at det er yderst vigtigt for at kunne besvare dette spørgsmål.
For det andet bør vi inden for Eurocontrol-området, og ikke alene dette område, men inden for alle områder, garantere effektiviteten og gennemsigtigheden i luftfartsselskabernes virkemåde og derudover gennemføre opdelingen mellem det, som er de forskriftsmæssige ansvarsområder og tjenesteydelsen. Forvaltningen af lufttrafikken kan ikke være en undtagelse i forhold til de andre sektorer for offentlige tjenesteydelser, som har skullet konfrontere det indre marked.
Der er et tredje aspekt, som gælder: en bedre fordeling mellem civil og militær anvendelse af luftrummet i de 15 medlemslande. Her er der brug for en større fleksibilitet og et større samarbejde netop for at forbedre forvaltningen og anvendelsen af dette rum. Ambitionen er at prøve at undgå det kaos, som vi ifølge alle forudsigelser uundgåeligt får til næste sommer. I denne henseende har jeg til hensigt at behandle sagen på det kommende ministermøde i Den Europæiske Konference for Civil Luftfart, som finder sted den 28. januar næste år, og som jeg sagde før, vil Kommissionens meddelelse, som behandler dette spørgsmål, blive fremlagt for Parlamentet i slutningen af dette år og for Rådet (transport) helt konkret på mødet den 6. december.

Stenmarck
Jeg vil først takke kommissæren for svaret, som jeg synes lyder meget positivt. Nu drejer det sig imidlertid om at gå fra ord til handling. Med hensyn til dette har vi naturligvis store forhåbninger til Kommissionen.
Flytrafikken over Europa har været præget af omfattende forsinkelser. Dette skyldes i høj grad, at antallet af flyvninger i øjeblikket stiger drastisk. Alene i år har stigningen været op mod 6%. Hvis man skal undgå dette, kræver det politisk handlekraft. Så må man bare håbe, at Kommissionen har det.
Kommissæren siger her, at det drejer sig om at sørge for, at vi får fælles flyovervågning i Europa. Det tror jeg er meget vigtigt. I det lange løb kan vi ikke have 66 forskellige nationale eller lokale centre, som tager sig af dette, men der er brug for ét center. Jeg synes derfor, at det er godt, at kommissæren nu taler for dette. Jeg har dog lige et kort tillægsspørgsmål: Hvornår mener kommissæren, at der er mulighed for, at vi har gennemført et sådan system?

de Palacio
Hensigten er at få opbakning først til det forslag, som jeg vil fremlægge - både for Kommissionen og til sin tid, hvis Kommissionen accepterer det, for Rådet og Parlamentet - netop for ikke alene at fortsætte med Kommissionens optagelse i Eurocontrol, men også for at fremskynde de 15 lande til at forsøge at skabe et fælles luftrum for de 15 lande.
Hvis jeg får Kommissionens opbakning, har jeg til hensigt at nedsætte en gruppe på højt niveau, hvor de vigtigste ansvarlige personer inden for det civile område skal deltage. Der bør ligeledes hentes hjælp fra militærpersoner for at hjælpe Kommissionen med at udfærdige passende retningslinjer. Men ud over dette ville det også være nødvendigt at igangsætte en dialog med de vigtigste parter, ikke alene luftfartsselskaber og brugere, men også med flyvelederne og alle lufthavnene osv. Det vil sige alle de aktører, som spiller en rolle inden for dette komplekse lufttrafikområde.
Som De siger, kan en del af forsinkelserne tillægges luftkontrollen, forvaltningen af lufttrafikken, som er skyld i ca. 50% af forsinkelserne. De øvrige 50% fordeles mere eller mindre mellem virksomheder og interne ledelsesproblemer i lufthavnene.
Men jeg tror, vi skal skride ind på alle områder. Vi skal handle på kort sigt med hasteforanstaltninger. Det betyder, at man skal opnå en bedre fordeling samt større fleksibilitet i forvaltningen af luftrummet til civil og militær anvendelse, hvilket i nogle lande kan opnås temmelig hurtigt. Det skal der tilskyndes til, og vi er i gang med det. Derudover skal vi, også på kort sigt, inddrages i lufthavnenes og luftfartsselskabernes forvaltning af flyvningsberegninger og i tilrettelæggelsen af disse flyvninger, således at vi kan forbedre udnyttelsen og effektiviteten i anvendelsen af lufthavnenes flypladser, de såkaldte slots. Men jeg insisterer på, at vi også skal handle på mellemlangt sigt, med en mere ambitiøs foranstaltning, som består af dette fælles luftrum og den fælles forvaltning af de 15 landes fælles luftrum. Dernæst skulle det så udvides, selv inden for Eurocontrols rammer, til at medtage nogle bredere europæiske områder, idet man også tager hensyn til, at en stor del af disse lande anmoder om at blive optaget i Unionen og vil blive det i de kommende år.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg takker kommissæren for hendes klare svar.
Hr. formand, jeg vender lige tilbage til spørgsmålene. Med hensyn til den afgrænsning, som kommissæren vil gennemføre mellem den civile og militære luftfart, kan den realiseres inden den kommende feriesæson? Mit andet spørgsmål er, om forslagene fra high level group kan lade sig gøre på kort sigt? Er det muligt at give en dato?

de Palacio
I det civile og militære spørgsmål tilfalder det hver enkelt medlemsstat, og derfor kan vi fra Kommissionens side gøre det, at vi opfordrer medlemsstaterne til at gennemføre dette større samarbejde, fremme det og samarbejde og hjælpe, hvor det er muligt. Vi samarbejder én efter én med de forskellige medlemsstater.
For så vidt angår gruppen på højt niveau, hvis Kommissionen og Rådet vedtager det - som sagt vil Kommissionen forudsigeligt gøre det den 24. november og Rådet den 6. december - ville hensigten være, at denne gruppe på højt niveau skulle begynde arbejdet i begyndelsen af februar eller endda i slutningen af januar. Det ville være godt, hvis en foranstaltning af denne art kunne få en eller anden form for opbakning fra selveste Det Europæiske Råd i Helsinki.

Formanden


Konstantinos Hatzidakis
Spørgsmål nr. 51 af (H-0613/99):
Om: Forløbet af saneringen af Olympic Airways I oktober 1994 iværksatte den græske regering i samarbejde med Europa-Kommissionen et program for sanering af Olympic Airways, som tilsyneladende endnu ikke har givet nogen af de forventede resultater. Kan Kommissionen oplyse, hvad der er årsagen til problemerne med gennemførelsen af dette program, hvor langt man er kommet med aftalerne med de græske myndigheder, og hvad der forventes at ske i den nærmeste fremtid?
Jeg beder Dem om, fru kommissær, at svare kort - det gør De allerede - for vi følger ikke tidsplanen. Vores kontrolsystemer, ikke de luftfartsmæssige, men dem, der styrer taletiden, har ikke fungeret korrekt.
Spørgsmål til Günter Verheugen
de Palacio
Kommissionen bemyndigede ved en beslutning af 7. oktober 1994 tildelingen af en betydelig støtte til genopbygningen af Olympic Airways. Som altid krævede denne bemyndigelse, at virksomheden skulle opfylde visse forpligtelser, der skulle garantere den sande genoprettelse af virksomheden og en begrænsning af følgerne for konkurrencen i det indre marked.
Desværre er disse løfter ikke blevet opfyldt, og som følge heraf var Kommissionen nødt til at genoptage denne sag i 1996. De græske myndigheder tilbød igen at indgå yderligere aftaler for at kunne bemyndige nye støttebeløb i løbet af 1998 og således frigive det sidste støttebeløb til Olympic Airways, som stadig var udestående.
Imidlertid viste rapporten om gennemførelsen af den fremlagte omstrukturering, som de græske myndigheder fremlagde i april i år, at virksomhedens finansielle resultater lå under prognoserne. Dette har gjort, at landets myndigheder har sat et hold af specialiserede administratorer i gang med at udarbejde en ny omstruktureringsplan.
Så snart Kommissionen modtager den nye omstruktureringsplan - vi håber, det bliver i løbet af november måned - vil vi se på indholdet i de nye forpligtelser, og vi håber, at de vil stille tilstrækkelige garantier til at kunne frigøre de midler, som stadig er udestående.

Hatzidakis
Hr. kommissær, af Deres svar fremgår det tydeligt, at der fortsat er fødselsveer i spørgsmålet om Olympic Airways, hvilket er observeret helt tilbage til 1994. I den mellemliggende periode har Grækenland givet statsstøtte på mange milliarder drakmer til dette firma. Men problemet eksisterer fortsat. Jeg mener, at de græske skatteydere bør kende til de vanskeligheder, som Kommissionen møder i forbindelse med Olympic Airways-sagen, og hvad det er for problemer, som den har mødt, og som til tider gør, at den er så tøvende over for de græske myndigheders krav, og som stadig får Kommissionen, så vidt jeg forstod af Deres svar, til at tøve med hensyn til spørgsmålet om den tredje støtterate til Olympic Airways.

de Palacio
Mine damer og herrer, i år 1994 blev der truffet en række beslutninger netop for at yde støtte til forskellige europæiske virksomheder og med den hensigt at gennemføre en omstrukturering i disse virksomheder, som kunne muliggøre en eventuel privatisering af dem. Men under alle omstændigheder én gang for alle at afslutte subventionerne og statsstøtten, som på den ene eller den anden måde forvred det indre marked og den fri konkurrence mellem de forskellige aktører på det liberaliserede luftfartsmarked. Denne støtte blev givet på betingelse af, at virksomhederne skulle indføre en erhvervsledelse - og således ikke have nogen tilstedeværelse af landenes myndigheder eller administrationer - og på den betingelse, at de skulle gennemføre en hensigtsmæssig omstruktureringsproces, og at resultatet i sidste ende skulle blive nogle indbringende virksomheder, som kunne udvikles uden behov for ny offentlig støtte.
Ifølge de oplysninger, vi har fået fra de græske myndigheder, har der jo i virkeligheden været en overdreven stor administrativ tilstedeværelse i virksomhedens ledelse, og aftalerne for 1998 burde én gang for alle have sat en stopper for dette.
Myndighedernes tildeling af ikkeberettigede støttebeløb, som har fundet sted i løbet af disse år, er især blevet brugt til at finansiere omstruktureringsplanens sociale område, helt konkret yderligere erstatninger til afskedigede arbejdstagere. Derfor nedsatte man i sin tid den bemyndigede støtte i 1998, således at den samlede bevilling ikke er steget. Man mener, at denne støtte på det sociale område skal fratrækkes det samlede beløb, som Olympic Airways havde fået tildelt.
Afslutningsvis må jeg sige, at virksomhedens resultater i 1998 er skuffende. Det har fået de nuværende græske myndigheder til at træffe en vigtig beslutning, nemlig udnævnelsen af en ny ledelse, og til at benytte eksperter fra virksomheder - helt konkret Speedway, en af British Airways' datterselskaber - som skal opdatere virksomhedens genaktiveringsplan. Jeg er sikker på, at de i løbet af denne måned kan give os de tilstrækkelige og nødvendige data til, at vi én gang for alle kan bemyndige udbetalingen af den sidste støtte til Olympic Airways og opnå, at denne virksomhed letter på passende vis og kommer på vingerne uden større problemer.

Formanden
Tak, fru de Palacio.
På grund af tidnød ser vi os nødsaget til at gå over til spørgsmålene til hr. Verheugen. Derfor besvares spørgsmål nr. 52-55 skriftligt så hurtigt som muligt. Jeg beder Dem undskylde.

Formanden


Jan Andersson
Spørgsmål nr. 56 af (H-0625/99):
Om: Kommissionens indsats i udvidelsesprocessen for at fremme ansøgerlandenes forberedelser De central- og østeuropæiske landes tiltrædelse af EU og dermed deres tiltrædelse af det indre marked vil indebære et konkurrencepres, der vil fremskynde strukturelle ændringer i disse lande. Hvis man skal kunne bibeholde den politiske og økonomiske stabilitet, øge den sociale velfærd for ansøgerlandenes borgere og hindre risikoen for social dumping i de nuværende medlemslande, vil en vellykket udvidelse forudsætte, at ansøgerlandene moderniserer deres sociale sikringsordninger. EU's indsats i denne sammenhæng vil til sin tid have betydning for ansøgerlandenes muligheder for at klare en sådan modernisering og dermed også for vores fælles interesse i at kunne håndtere en vellykket udvidelse, der sker hurtigst muligt.
Kan Kommissionen både redegøre for situationen med hensyn til ansøgerlandenes forberedelser for at modernisere deres sociale sikringsordninger og for de igangværende og planlagte foranstaltninger til fremme af ansøgerlandenes indsats på dette område?

Verheugen
Hr. formand, Kommissionen er klar over den betydning, en reform af ansøgerlandenes sociale sikringsordninger har i sammenhæng med deres tiltrædelse af EU. Med undtagelse af de vandrende arbejdstageres rettigheder og koordineringen af de bestemmelser, der vedrører dem, er EU-bestemmelserne om social sikkerhed ikke særlig omfangsrige. Som det fremgår af Kommissionens meddelelse af 14. juli 1999 om moderniseringen af de sociale sikringsordninger, tilstræbes der en videreudvikling af regelsættet. Ansøgerlandene skal deltage i denne proces.
I Kommissionens årsberetninger, der blev forelagt Parlamentet den 13. oktober, gør Kommissionen status over situationen på dette område i ansøgerlandene. Kommissionen konstaterer deri, at moderniseringen på det sociale område og inden for sundhedsvæsenet ganske vist generelt kun langsomt bliver bedre, men at der er bestræbelser i gang på at nå frem til bæredygtige net inden for den sociale sikkerhed.
Der er således for kort tid siden indført ændringer i Rumæniens, Slovakiets, Sloveniens, Tjekkiets, Litauens, Maltas, Bulgariens og Polens sociale sikringsordninger. Allerede her er der tale om betydelige bestræbelser, som imidlertid stadig ikke er tilstrækkelige. Det foranlediger Kommissionen til at fortsætte gennemførelsen af programmerne til en reform af de sociale sikringsordninger i ansøgerlandene. De pågældende programmer er Konsensus 1 og Konsensus 2. De skal videreføres sammen med den tekniske bistand, som de fleste af de pågældende lande allerede har modtaget ved overførsel af nationale Phare-bevillinger.
Fra 2000 kan en reform og modernisering af de sociale sikringsordninger i ansøgerlandene endvidere få støtte fra Konsensus 3-programmet. Fra i år, altså 1999, støttes dette område med EUR 18,6 millioner. Disse bevillinger går til institutionelle forbedringer af den sociale sektor i ansøgerlandene, og her spiller partnerskabspolitikken en vigtig rolle.
Inden for rammerne af tiltrædelsespartnerskaberne er den styrkelse af forvaltningsstrukturerne i Rumænien, Tjekkiet, Ungarn, Polen, Cypern, Slovakiet, Malta, Bulgarien, Letland, Litauen og Slovenien, der er påkrævet med henblik på en koordinering i spørgsmål vedrørende den sociale sikkerhed, opført som mellemlang prioritet. Kommissionen har for øvrigt gentagne gange gjort ansøgerlandene opmærksom på den nyttige rolle, arbejdsmarkedets parter kunne spille under tiltrædelsesprocessen, og samtidig tillige på, at den øgede hensyntagen til de sociale problemer gør det nødvendigt at udbygge den sociale dialog i ansøgerlandene.

Andersson
Jeg deler kommissærens opfattelse af, at disse spørgsmål er vigtige, at der stadig er meget at gøre, og at vi også selv skal modernisere vores sociale sikringssystemer og føje udvidelsen til dette.
Jeg har et tillægsspørgsmål, der delvist kan føjes til det, som kommissæren sagde sidst i sit svar, nemlig arbejdsmarkedsparternes rolle, bl.a. for at forhindre social dumping. Spørgsmålet er, om Kommissionen stiller krav til kandidatlandene om, at de skal oprette et form for social dialog, f.eks. ved trepartsforhandlinger, som vi har i de nuværende medlemslande? Bliver der stillet sådanne krav til kandidatlandene i tiltrædelsesprocessen?

Verheugen
Hr. Andersson, begrebet "krav" er nok ikke på sin plads i denne sammenhæng. Vi forhandler her med suveræne stater. Den måde, hvorpå vi omgås vores partnere, er ikke af en sådan beskaffenhed, at jeg her vil anvende begrebet "krav", og da slet ikke når det drejer sig om noget, hvor vi ikke har noget acquis. Vi kan naturligvis kræve, at ansøgerlandene overtager alt det, der er fastsat retlige bestemmelser om i Den Europæiske Union, fordi det er forretningsgrundlaget. Men hvad der ellers sådan foregår af social interaktion, er der ikke fastsat retlige bestemmelser om. Her er det således, at der i den politiske dialog, som jo også indgår i førtiltrædelsesstrategien, igen og igen gøres opmærksom på nødvendigheden af en intensiv social dialog. Det har vi gjort tidligere, og det vil vi også gøre fremover, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at gøre Dem opmærksom på, at praksis her er meget forskellig, det vil sige på ingen måde sådan, at flertallet af ansøgerlandene i denne sag skulle ligge under f.eks.medlemsstaternes standard.

Formanden


Jonas Sjöstedt
Spørgsmål nr. 57 af (H-0627/99):
Om: EU's udvidelse og Schengen-aftalen Ansøgerlandene skal i forbindelse med tiltrædelsen af EU vedtage EU's regelsæt for visum og grænsekontrol. Dette indebærer betydelige ændringer for flere af ansøgerlandene. Ikke mindst kan det indebære et krav om visum og strengere grænsekontrol over for nabolandene. Er det foretaget en analyse af, hvilke ændringer dette vil betyde for de ansøgerlande, som har indledt forhandlinger? Findes der en oversigt over de nabolande, for hvis borgere de nuværende ansøgerlande skal indføre visumpligt over for? Er der blevet drøftet nogle undtagelser/overgangsordninger for at lette omstillingen?

Verheugen
Hr. Sjöstedt, i tilslutning til indledningen af tiltrædelsesforhandlingerne den 31. marts 1998 foretog Kommissionen sammen med de pågælgende ansøgerlande en analytisk gennemgang af EU's regelsæt. I forbindelse med kapitel 24 i tiltrædelsesforhandlingerne, som vedrører samarbejdet om retlige og indre anliggender, blev kontrollen ved de ydre grænser og EU's visumpolitik behandlet. Gennemgangen viste, at der er behov for yderligere fremskridt med henblik på en tilpasning til regelsættet. Også i forbindelse med de ekspertmissioner, Kommissionen har arrangeret, og hvori der deltager repræsentanter for medlemsstaternes forvaltnings- og justitsmyndigheder, blev der påvist et behov for yderligere reformer.
Ansøgerlandene er forpligtet til at overtage og anvende det regelsæt, der er gældende i EU på tidspunktet for tiltrædelsen. Følgelig gælder det også den visumliste, der er gældende på tidspunktet for tiltrædelsen, og som Rådet fastlægger efter høring af Europa-Parlamentet. Vedrørende spørgsmålet om de overgangsbestemmelser, som ansøgerlandene eventuelt vil anmode om i forbindelse med dette kapitel i tiltrædelsesforhandlingerne, er Den Europæiske Unions principielle standpunkt under forhandlingerne, at sådanne foranstaltninger kun er mulige i undtagelsestilfælde og kun for et begrænset tidsrum og gyldighedsområde. Overgangsbestemmelserne må ikke indebære ændringer af Unionens bestemmelser og politikker, de må ikke lægge hindringer i vejen for, at de anvendes gnidningsløst, og de må ikke medføre konkurrenceforvridninger af betydning.

Sjöstedt
Tak for det detaljerede svar. Dette er jo et ret svært og følsomt emne, som også kan medføre en del problemer for de kandidatlande, der er tvunget til at indføre en mere restriktiv politik over for naboer, som de i virkeligheden gerne vil være meget åbne over for.
Mit tillægsspørgsmål er, om det her forholder sig sådan, at nogen af kandidatlandene har søgt om fritagelse fra visumlisten, om det helt konkret diskuteres i noget tilfælde. Jeg vil også gerne vide, om De anser det for sandsynligt, at den indre grænsekontrol bliver fjernet i forhold til de nye medlemsstater fra den første dag, de er medlemmer.

Verheugen
Jamen naturligvis, hr. Sjöstedt. Det er jo meningen med det hele, ganske vist ud fra bestemte forudsætninger. Den første er, at vi, hvad visumpligt angår, ikke vil tillade undtagelser. Rådets forordning er klar på det punkt. Hvis vi gør undtagelser her, opgiver vi princippet om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Jeg bliver nødt til her at gøre opmærksom på, at emnet er yderst følsomt, som De rigtigt sagde, hr. Sjöstedt. Følsomheden består ikke kun i, at det er vanskeligt for ansøgerlandene at gennemføre det. Den uhyre store følsomhed ligger i, at jeg kender en række medlemsstater, som ikke vil acceptere udvidelsen, hvis der ikke hersker fuld klarhed i dette spørgsmål. Vi behøver jo ikke kun ansøgerlandenes accept, vi behøver også medlemslandenes accept, og for de fleste medlemmer er det et centralt punkt, hvor et kompromis ikke er muligt for dem.
Hvad angår kontrollen langs de ydre grænser forventes det af ansøgerlandene, at de fra og med tiltrædelsen overtager og anvender EU's regelsæt, således som jeg sagde. Kontrollen langs de indre grænser afskaffes dog først, når EU bekræfter, at ansøgerlandet fuldt ud kan garantere, at EU's regelsæt er gennemført effektivt på dette område. Men Deres spørgsmål var, om kontrollen langs de indre grænser bortfalder. Svaret er et klart ja. Det er jo det, det drejer sig om!

Formanden


Bernd Posselt
Spørgsmål nr. 58 af (H-0638/99):
Om: Harmonisering af retsakter i Den Tjekkiske Republik Har Kommissionen kendskab til en undersøgelse, der er blevet forelagt den af fire tjekkiske oppositionspartier, og som vedrører den langsomme omsættelse og harmonisering af retsakter i Den Tjekkiske Republik, og hvilke konklusioner drager den heraf?

Verheugen
Hr. Posselt, Kommissionen har kendskab til den undersøgelse om harmoniseringen af retsakter i Den Tjekkiske Republik, der er blevet forelagt af fire tjekkiske oppositionspartier. Jeg bliver imidlertid nødt til at gøre opmærksom på, at denne undersøgelse først blev forelagt pressen og den tjekkiske offentlighed, inden der blev sendt en kopi til EU's delegation i Prag. Selv har jeg ikke fået noget eksemplar, heller ikke da jeg i sidste uge i Prag mødtes med repræsentanter for de partier, som har udarbejdet denne undersøgelse, så jeg kan desværre ikke ud fra personlig viden sige Dem noget om indholdet af denne undersøgelse.

Posselt
Hr. formand, det forekommer mig meget interessant. Jeg har fået at vide, at denne undersøgelse er blevet sendt til Dem personlig. Men uanset det vil jeg gerne sige, at jeg støtter disse fire oppositionspartier og tillige mange af de socialdemokrater, som går stærkt ind for den europæiske integration. Jeg beklager endvidere, at hr. Lansky, som har lagt et stort arbejde i sagen, er trådt tilbage, og jeg ser skam faren for, at der kommer en debat i tjekkisk politik, og det er den, jeg vil tale med Dem om. Fra et andet parti, som tidligere har haft regeringsmagten, fra et stort oppositionsparti forlød det, at der kunne blive tale om et medlemskab a la carte; der tales om en status som Tyrkiets, om en politisk rabat, og det, jeg egentlig ville spørge Dem om, var, om De anser sådanne tænkte modeller for realistiske, eller om De anser den fuldstændige omsættelse af acquis communautaire for at være en forudsætning.

Verheugen
Den svage tvivl i Deres spørgsmå om, hvorvidt jeg har fået dokumentet, må jeg tilbagevise, hr. Posselt. Når jeg siger til Dem, at det ikke er blevet sendt til mig, og at der under samtalerne i Prag end ikke blev refereret til, at det findes, så må De tro mig på mit ord.

Nuvel, så er jeg roligere. Det lød noget anderledes.
Og nu til spørgsmålet. Jeg havde i sidste uge i Prag en udførlig samtale med formanden for det parti, De nævnte. Jeg har også haft samtaler med andre ledende medlemmer af dette parti. Jeg ville ikke betegne det som det største tjekkiske oppositionspartis politik i samme skarpe form, som De gjorde, for det er jo det parti, vi taler om. Det er ganske vist en kendt sag, at den tidligere ministerpræsident Klaus, som er leder af dette parti, har andre meninger om Den Europæiske Unions karakter end den nuværende regering og de fleste af de partier, der er repræsenteret i det tjekkiske parlament. Set ud fra EU's synspunkt kan jeg kun sige, at der for Tjekkiet gælder det samme som for alle andre ansøgerlande. Strategien går ud på, at ansøgerlandene skal og vil være fuldgyldige medlemmer med alle de rettigheder og pligter, det medfører. Den helt absurde tanke om et medlemskab a la carte, et delvist medlemskab, eller hvad man nu vil kalde det, har repræsentanterne for Den Tjekkiske Republik ikke på noget tidspunkt og intetsteds så meget som blot antydet under forhandlingerne med Kommissionen. Vi forhandler med Den Tjekkiske Republik på samme måde som med alle andre.
I forbindelse med Deres spørgsmål vil jeg også gerne gøre opmærksom på, at jeg nærer et vist håb om, at den meget voldsomme polarisering i den tjekkiske indenrigspolitik kan overvindes. I hvert fald var resultatet af mit besøg i afvigte uge, at interessant nok alle de partier, der er repræsenteret i Parlamentet og dermed også partierne på den yderste højrefløj og den yderste venstrefløj, i anledning af mit besøg offentligt sagde, at de støtter regeringens politik vedrørende den europæiske integration. Det var meget interessant at høre, at de støtter denne politik, og at de - og her kommer det afgørende punkt - også er rede til meget hurtigt at udarbejde procedurer, der kan sikre, at den meget omstændelige procedure med harmonisering af tjekkisk ret for fremtiden kan gå noget hurtigere.

Formanden
Spørgsmål nr. 59-115 besvares skriftligt.
Jeg giver ordet til hr. Posselt, som har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg beder Dem om at være præcis, således at der ikke indledes en ny dialog.

Posselt
Hr. formand, jeg vil blot fremsætte en kort personlig bemærkning. Det var ikke på nogen måde min agt at insinuere, at kommissæren skulle have sagt noget urigtigt om modtagelsen, men det blev sagt i den tjekkiske offentlighed, at De havde fået tilsendt denne undersøgelse, og at de på det tidspunkt ikke havde reageret på den. Det var grunden til mit spørgsmål, og jeg takker for denne udredning. Jeg har altså ikke på nogen måde villet insinuere noget. Der kan jo være andre grunde til, at De ikke har modtaget den, men jeg har aldrig insinueret, at De her skulle have sagt noget, der ikke var rigtigt!

Formanden
Vi takker hr. Posselt for denne redegørelse, som jeg håber, kommissæren har lyttet opmærksomt til.
Hermed er spørgetiden til Kommissionen afsluttet.
(Mødet hævet kl. 19.35)

