Forbindelserne EU-Cuba
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel (B5-0271/2003) til Rådet og mundtlig forespørgsel (B5-0272/2003) til Kommissionen af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om forbindelserne EU-Cuba.

Brok (PPE-DE)
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg mener, at det handler om en vigtig og samtidig også delikat diskussion her. En diskussion om overtrædelse af menneskerettighederne, en diskussion om, at det går et land meget dårligt økonomisk og socialt, og om, hvordan vi bør udforme vores strategi for at bidrage til en forbedring.
Jeg vil også gerne udtrykkeligt sige, at jeg overordentligt beklager, at de cubanske myndigheder ikke har været parate til at samarbejde, og at modtageren af Sakharov-prisen desværre ikke fik tilladelse til at rejse ud af Cuba for at deltage i denne forhandling. Jeg vil benytte denne forhandling til at give udtryk for vores solidaritet med ham, Oswaldo Payá Sardiñas, og hans venner, således at det bliver understreget, at vi netop giver den demokratiske opposition på Cuba vores støtte og solidaritet. Jeg vil derfor også gerne have at vide af Rådet og Kommissionen, hvordan man vil gå frem for at undgå krænkelser af menneskerettighederne, og hvordan de 70 menneskerettighedsaktivister, som har været fængslet siden 18. marts 2003, støttes af os, og hvordan politiske dissidenter i det hele taget hentes ud af fængslerne.
Cuba er et af de sidste kommunistiske regimer og har desuden et forkert økonomisk system. Sammenlagt er det den egentlige grund til den katastrofale situation i landet. Vi kan diskutere nu, om en boykot, som den USA praktiserer over for Cuba, er det rigtige strategiske tiltag eller ej. Men denne boykot er ikke årsagen til problemerne. Jeg mener, at det skal udtrykkes meget klart. For også dengang, da der stadig var kommunistiske regimer i Europa, førte den omfattende støtte, f.eks. milliardkreditterne til DDR, hvorved DDR de facto var medlemsland i EU, med alle handelsmulighederne, ikke til, at der udvikledes et demokratisk system i DDR, som samtidig opfyldte de økonomiske og sociale behov i befolkningen på en fornuftig, civiliseret måde.
Jeg mener, at denne sammenhæng bør ses tydeligt, når vi beskæftiger os med Cuba, og at vi derfor bør overveje, om det overhovedet er det rigtige tiltag i forbindelse med Cubas tiltrædelse af Cotonou-aftalen. Hvis det er forbundet med, at Cuba åbner sig, at der vil herske større rejsefrihed, at folk - også fra oppositionen - kan bevæge sig frit, og at der vil herske meningsfrihed, vil der også kunne indledes en fornuftig overgangsproces på Cuba. Men her skal der være visse fremskridt. Derfor ville jeg være meget interesseret i at få at vide både af Rådet og Kommissionen, hvordan en sådan transformationsstrategi kan sættes i gang for at bringe et af de sidste kommunistiske diktaturer til fald på denne baggrund, hvilket ville blive hilst velkommen på vegne af de berørte mennesker i dette udpinte land. Derfor, hr. kommissær, hr. rådsformand, er jeg meget spændt på, hvad De har at sige om dette emne!
Frattini
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Brok for hans forespørgsel.
I de forløbne måneder har rådsformandskabet flere gange afgivet offentlige erklæringer og gjort en kraftig indsats over for den cubanske regering, efter at man i marts måned - hvilket vi ikke vil lægge skjul på - oplevede en forværring af den allerede usikre situation med hensyn til frihedsrettighedernes og menneskerettighedernes udøvelse i Havanna. For kort tid siden, nemlig den 21. juli i år, slog Det Europæiske Råd fast, at EU's politik over for Cuba stadig tager sigte på respekten for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, opfordringen til at indlede en proces, hvor man går over til et pluralistisk demokrati, og en varig sanering af økonomien for at forbedre den cubanske befolknings livskvalitet. Rådsformandskabet kan konstatere, at siden de sidste vurderinger blev foretaget, har den cubanske regering ikke har taget nogen positive initiativer til at opfylde målsætningerne for denne EU-foranstaltning. Menneskerettighedssituationen er tværtimod blevet forværret yderligere.
EU forventer, at de cubanske myndigheder genindfører et reelt moratorium for dødsstraf. Vi opfordrer endnu en gang de cubanske myndigheder til straks at løslade alle politiske fanger, og i mellemtiden appellerer vi til, at fangerne ikke lider overlast eller udsættes for umenneskelig behandling.
I de sidste par måneder har vi set i medierne - nemlig de cubanske medier - at adgangen til internettet hele tiden bliver begrænset yderligere, at tv-stationer, som sender via satellit, er blevet beslaglagt, og at udenlandske aviser og radioudstyr er blevet konfiskeret. Bevægelsesfriheden er stærkt begrænset, både internt i landet og udadtil.
Rådsformandskabet beklager, at man end ikke har til hensigt at gå i retning af en genindførelse af de økonomiske og borgerlige frihedsrettigheder. Alt dette gør så afgjort de cubanske borgeres dagligdag besværlig. Vi vil endnu en gang kraftigt opfordre og anspore til, at man sender et signal om økonomisk åbenhed og sørger for den private sektors tilstedeværelse på Cuba.
I lyset af det, jeg lige har sagt, håber rådsformandskabet endnu en gang på en holdningsændring. Den fælles holdning, der blev afgivet for et par måneder siden, er stadig gyldig, nemlig at der fortsat skal gøres en konstruktiv indsats, som skal udgøre grundlaget for EU's politik over for Cuba. Rådet er af den opfattelse, at det for at få en mere effektiv gennemførelse af målsætningerne i denne fælles EU- holdning er nødvendigt at fortsætte den politiske dialog og også en indgående kritisk dialog, hvilket er med til at skabe konkrete resultater, ikke mindst på det politiske område og således også når det gælder de politiske frihedsrettigheder, økonomien og de borgerlige rettigheder.
Rådet ville derfor være villigt til at opfordre til - og her siger jeg kun "ville være" - at EU styrker udviklingssamarbejdet med Cuba på de områder, der fremmer overgangen til og udviklingen mod et pluralistisk demokrati og respekt for menneskerettighederne, og på de områder, der kan forbedre den cubanske befolknings livskvalitet og således også skabe en bæredygtig økonomisk vækst.
Efter rådsformandskabets mening bør denne finansiering udelukkende ydes, såfremt den giver den cubanske befolkning en reel og umiddelbar fordel eller udgør et vigtigt bidrag til Cubas åbningsproces over for et system med økonomiske reformer. Derfor er det klart - og her svarer jeg til sidst på nogle af hr. Broks spørgsmål - at de foranstaltninger, som Cuba har truffet, og som EU betragter som krænkelser af de grundlæggende borgerlige og politiske rettigheder - har haft indflydelse på EU's forbindelser med landet.
Som Kommissionen allerede har nævnt, har den besluttet at udsætte den vurdering, som er nødvendig for enhver form for behandling af Cubas ansøgning om tilslutning til Cotonou-aftalen. At Cuba for anden gang trak sin ansøgning tilbage den 17. maj i år var der i øvrigt ikke noget overraskende i. Rådet har dog ikke pligt til at kommentere denne beslutning, og jeg vil nøjes med at sige, at det ikke overraskede os.
De foranstaltninger, der blev offentliggjort med initiativet den 5. juni i år, og Rådets konklusioner fra juni og juli i år har til formål at give klart udtryk for EU's støtte til Cubas fredelige og demokratiske opposition samt vise de cubanske myndigheder, at handelsforbindelserne ikke kan fortsætte på normal vis, hvis ikke regeringen sender nogle konkrete signaler. Vi er netop bekymrede over de politiske frihedsrettigheder og over den afvisende holdning - selv om der er en spæd, begrænset imødekommenhed på nogle punkter - over for et større privat initiativ i den økonomiske sektor.
EU's missionschefer vil fortsat følge de politiske fangers situation i Havanna og deres fængslingsforhold. Den politiske dialog med Cuba, som blev genoptaget i 2001, bør naturligvis fortsættes, men det skal ske på de betingelser og med de begrænsninger, jeg nævnte. Den politiske dialog omfatter selvfølgelig også menneskerettighedssituationen.
Vi beklager, at de cubanske myndigheder også i deres offentlige erklæringer for nylig afviste en politisk dialog, og vi beklager den beslutning, som de har offentliggjort om at give afkald på finansiering fra Kommissionen og de europæiske lande. Ved at lytte til Parlamentets holdninger vil rådsformandskabet i dette halvår gøre en indsats for at finde ud af, hvordan vi konkret kan skabe større effektivitet i en politisk dialog, som er oprigtig, konstruktiv og om nødvendigt naturligvis også kritisk.
Nielson
Hr. formand, udviklingen på Cuba har taget en yderst negativ drejning med de mange arrestationer af dissidenter i marts 2003 og henrettelsen af tre personer dømt for at kapre en færge i begyndelsen af april 2003.
Jeg vil forsøge at besvare de syv spørgsmål fra hr. Brok så direkte som muligt.
Kommissionen følger den voksende interne opposition nøje. Under mit besøg i Havana i marts 2003 mødtes jeg med en gruppe af de mest kendte cubanske dissidenter. Med den seneste EU-beslutning om at invitere dissidenter til nationaldagen, som Kommissionen gjorde den 9. maj 2003, anerkender vi, at den interne opposition spiller en vigtig rolle. Jeg må også tilføje, at regelmæssige møder med oppositionsgrupper på Cuba har fundet sted i Havana på initiativ af flere medlemsstater.
Medlemsstaterne og Kommissionen har etableret en arbejdsgruppe for menneskerettigheder i Havana, som skal følge op på menneskerettighedsspørgsmål på Cuba, herunder sagen om politiske fanger. Kommissionen modtager regelmæssigt oplysninger om arrestforholdene via denne arbejdsgruppe og bilaterale kontakter med de fængsledes familiemedlemmer samt med lokale menneskerettighedsgrupper. EU har gentagne gange krævet øjeblikkelig løsladelse af alle politiske fanger og har appelleret til de cubanske myndigheder om, at fangerne i mellemtiden ikke udsættes for unødvendige lidelser eller umenneskelig behandling.
Undertrykkelsen på Cuba har fremkaldt en prompte, fast og vedholdende reaktion fra Unionen. Sidste juli blev den fælles holdning til Cuba revurderet, hvilket var seks måneder tidligere end planlagt. Denne revurdering bekræftede, at et konstruktivt engagement fortsat er grundlaget for EU's politik over for Cuba. EU agter at fortsætte dialogen med Havana for at fremme reformen af politiske og økonomiske rettigheder og borgerrettigheder og er indstillet på til enhver tid at yde støtte via ngo'er for at fremme demokratiseringen og forbedre levestandarden for almindelige cubanere. Jeg mener, at den fælles holdning er vores bedste politiske instrument, når det gælder Cuba. Det er en sammenhængende politik, som bør fastholdes i sin nuværende form. Med udgangspunkt i den fælles holdning skal vi styrke den politiske dialog med regeringen og oppositionen og fremme menneskerettigheder, pluralistisk demokrati og et åbent økonomisk system.
Kommissionen beklager den cubanske regerings beslutning om at trække sin ansøgning om tiltrædelse af Cotonou-aftalen tilbage. Cuba er det eneste caribiske land, og stort set det eneste udviklingsland i verden, som Kommissionen ikke har været i stand til at indgå en samarbejdsaftale med. Tiltrædelsen af Cotonou-aftalen ville have skabt de rigtige rammer for en struktureret dialog med de cubanske myndigheder og for en mere effektiv fordeling af bistand til landet.
Kommissionen er positiv over for arbejdet i vores nye delegation i Havana. Vores tilstedeværelse på Cuba er vigtigere nu end nogensinde. Delegationens hovedopgave er ikke kun at hjælpe med gennemførelsen af bistandsprogrammer og -projekter, men også at fremme den politiske dialog med de cubanske myndigheder og civilsamfundet, at overvåge menneskerettighedsspørgsmål og beskytte medlemsstaternes handels- og investeringsinteresser.
Som følge af de seneste begivenheder er Kommissionens delegation i Havana nu nødt til fremover at koncentrere sig mere om at overvåge menneskerettighedssituationen på Cuba, fremme den politiske dialog og beskytte medlemsstaternes handelsinteresser. Det er en krævende og kompliceret dagsorden, men også afgørende, hvis vi ønsker politiske og økonomiske forandringer på Cuba.
Med den seneste evaluering af den fælles holdning tilskyndes der til en styrkelse af udviklingssamarbejdet mellem EU og Cuba med henblik på at fremme overgangen til et pluralistisk demokrati og respekten for menneskerettigheder, at forbedre den cubanske befolknings levestandard samt at fremme bæredygtig økonomisk vækst. I den fælles holdning fastslås det, at bistand kun skal kanaliseres via statslige instanser, hvis den gavner befolkningen direkte, eller hvis den er et hensigtsmæssigt bidrag til økonomisk reform og en mere åben økonomi på Cuba. På den baggrund har Kommissionen iværksat adskillige projekter.
Ifølge den seneste erklæring fra Havana vil den cubanske regering fremover tilsyneladende kun acceptere bistand fra Kommissionen og medlemsstaterne, hvis den kanaliseres via FN-agenturer, ngo'er, fonde, solidaritetsbevægelser, autonome regioner og kommunale selvstyrer. Desuden nægter den cubanske regering tilsyneladende at forhandle direkte med medlemsstaterne og Kommissionen om spørgsmål, programmer og projekter vedrørende udviklingssamarbejdet og vil kun samarbejde med ngo'er. Da Kommissionen tidligere alligevel hovedsagelig har samarbejdet med ngo'er og uafhængige grupper for teknisk bistand - og med gode resultater - er der ingen grund til at tro, at det ikke fortsætter i fremtiden. Vi skal bare sikre, at Fællesskabets operationer forbliver synlige, og at overvågningen af EU-organernes operationer fortsætter.
Endelig er jeg blevet oplyst, at det europæiske initiativ for demokrati og menneskerettigheder i øjeblikket ikke yder bistand til projekter på Cuba.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er enig med kommissær Nielson i, at siden den undertrykkelse, som det cubanske regime iværksatte i marts i år, med anholdelse af uafhængige journalister og menneskerettighedsaktivister, er vores forbindelser kun blevet værre. De domme, som var resultatet af nogle retssager, der ifølge alle undersøgelser, hr. formand, ikke respekterede de nødvendige minimumskrav til retssikkerhed, bekræftede de mest pessimistiske forudsigelser. Desuden er de dømtes fængelsforhold i henhold til alle oplysninger, hr. Nielson, helt i modstrid med menneskerettighederne.
Jeg mener, at det vigtigste nu må være at udnytte alle de midler, vi har til rådighed, for at beskytte de dømte og deres familier. Jeg vil bede kommissær Nielson om at oplyse os om, hvad Kommissionens delegation, som for nylig blev åbnet i Havana, foretager sig i sagen.
De cubanske myndigheder må være klar over, at løsladelse er et uomgængeligt krav, hvis de ønsker at indlede en normalisering af vores forbindelser. Og desuden skal de ufortøvet beskytte andre dissidenter, der ikke er blevet anholdt, som f.eks. sidste års modtager af Sakharov-prisen, hr. Oswaldo Payá. Myndighedernes afvisning af, at han kunne være her i dag - som formanden for Udvalget om Udenrigsanliggender har sagt - er efter min mening en meget bekymrende oplysning, og jeg vil anmode Europa-Parlamentets formandskab om at støtte Udvalget om Udenrigsanliggender i dets bestræbelser.
I denne situation er det - som minister Frattini sagde - indlysende, at den fælles holdning fra 1996 ikke kan ændres, og det er nødvendigt - og jeg henvender mig direkte til rådsformanden - at undgå ethvert skridt, der kan fortolkes som intern uenighed i EU. Vores samlede linje skal derimod fastholdes, og det glæder mig, at det italienske formandskab bestræber sig på at fastholde den linje.
Det er også nødvendigt at modstå de cubanske myndigheders forsøg på at splitte os, og derfor er begivenheder som demonstrationen den 14. juni og lukningen af det spanske kulturcenter ikke angreb på en medlemsstat, men på hele EU. Hr. formand, vi bør udelukkende drives af ønsket om at forbedre de cubanske borgeres levevilkår og områder med frihed.
Obiols i Germà (PSE).
Hr. formand, det bør gøres klart, at EU's holdning til den aktuelle cubanske situation er baseret på, at det cubanske folk i dag er underkastet en dobbelt embargo: en økonomisk embargo udefra, som har varet i over 40 år, og som har ramt hele det cubanske folk, og et regimes politiske embargo mod dets folk, et regime, der fornægter væsentlige rettigheder som ytringsfrihed og foreningsfrihed og retten til demokratisk og åben politisk deltagelse.
Den europæiske holdning bør være en tydelig afvisning af denne dobbelte embargo, af disse to embargoer, der giver hinanden næring og fremmer de mest forstokkede holdninger til det cubanske folks fremtid.
I denne situation med totalt fastlåste holdninger opstår usikkerheden om, hvordan Cubas politiske udvikling bliver. Det eneste, vi ved med sikkerhed, er, at den, der i praksis sidder på magten til at træffe beslutninger, er 77 år gammel, og derfor vil tingene i landet ændre sig.
I de seneste år er der helt tydeligt opstået krav om demokratisk ændring på og uden for Cuba, og i den forbindelse har den brutale og helt forkastelige undertrykkelsesbølge, der brød ud for nogle måneder siden, en politisk begrundelse: at forsøge at, om ikke standse, så i det mindste forsinke denne helt uundgåelige proces.
I den nuværende situation bør vi ikke gøre os illusioner om mulighederne for at ændre aktuelle politiske beslutninger ved hjælp af pression. Hvis 40 års embargo ikke har ført i den retning, mener jeg, at vi bør gå bort fra enhver taktisk tilgang af denne art.
Set ud fra et kvalitativt synspunkt bør vores holdning være en anden: Med udsigten til uundgåelige ændringer bør vi hjælpe det cubanske folk, afhjælpe deres mangler og lidelser og indlede en konstruktiv dialog for at forhindre, at ændringerne har karakter af civil konfrontation eller voldelig konfrontation, og sikre at de derimod kendetegnes ved fredelig overgang på grundlag af dialog, enighed og Cubas nationale suverænitet.
Det bør efter min mening være linjen i EU's holdning til den aktuelle ændringskrise på Cuba. Og på det grundlag må vi være ubøjelige og energiske i vores krav om menneskerettigheder for det cubanske folk og kravet om, at de snesevis af medlemmer af oppositionen, af intellektuelle og journalister, som er i fængslerne, sættes fri, og at alle, der er fængslet på grund af deres politiske ståsted eller holdninger, løslades. Det bør være betingelsen for at fortsætte EU's konstruktive politik med dialog og solidaritet med det cubanske folk.
Gasòliba i Böhm (ELDR).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, siden vores evaluering i december sidste år er situationen på Cuba kun blevet værre. Alle forslag om samarbejde, om at fremme åbning, overgang til demokrati og økonomisk støtte har stødt ind i en mur af intolerance, af afvisning og, hvad værre er, af en reaktion, der, som det er blevet nævnt, rammer snesevis af medlemmer af den cubanske opposition, af uafhængige journalister og af menneskerettighedsaktivister.
Denne situation kræver en kategorisk og, som det er blevet sagt her, enig og utvetydig reaktion fra EU's institutioners side for at fremme den demokratiske proces og navnlig for at garantere menneskerettighederne - hvoraf nogle er så grundlæggende og vigtige for et samfund som udøvelse af ytringsfrihed.
Jeg mener, at vi igen og igen må gøre os de største bestræbelser på for det første at vise de europæiske institutioners holdning - hvilket klart kommer til udtryk i denne fælles beslutning, som Europa-Parlamentet forhåbentlig vedtager i dag - og for det andet på at vise vores samarbejdvilje og solidaritet med de medlemmer af oppositionen, der ønsker et frit og demokratisk Cuba, med menneskerettighedsaktivisterne og menneskerettighedsforkæmperne, der arbejder gennem de respektive ikke-statslige organisationer, og med særlig opmærksomhed på den leder, som vi gav Sakharov-prisen, hr. Oswaldo Payá, og på at bidrage til i videst muligt omfang at forhindre de lidelser, der rammer den cubanske befolkning, der er det største offer for den aktuelle situation.
Marset Campos (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær Nielson, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre fordømmer ubetinget dødsstraf, og det gjorde den også i Cubas tilfælde ligesom i resten af verden. Vores gruppe kritiserer også manglen på friheder og rettigheder på Cuba - som den gør det i resten af verden - men jeg vil gerne fortælle om min oplevelse på en rejse fra Argentina til Colombia og Cuba i december sidste år. I Argentina så jeg børn sulte på hospitalet i Tucumán, i Colombia så jeg dræbte - hvert år dør der tusinder - som de paramilitære og også FARC med de paramilitæres, retsvæsenets og militærets medvirken havde dræbt, men da jeg kom til Cuba, så jeg, at børnene ikke sultede - tværtimod er børnedødeligheden blandt de laveste i verden - der er kultur, der er uddannelse, der er ikke tusinder af døde hvert år - som i Colombia - og derfor er kontrasten åbenbar.
Jeg mener, at EU i Cuba-spørgsmålet kan og bør spille en helt anderledes positiv rolle, der også er helt modsat USA's rolle. Det vigtigste element for at forstå det, der sker på Cuba, er netop USA's optræden: Den vedvarende blokade i over 40 år, Helms-Burton-lovene - der er blevet fordømt af FN og kritiseret voldsomt af EU - er et alvorligt overgreb. Man bør huske på belejringen og aktionerne mod Cuba - der også blev fremmet af USA - som har betydet over 3.500 cubanske ofre og enorme økonomiske tab. Alt det betyder, at de anticubanske mafiaer i Florida udøver stort pres og har stor indflydelse, og de var ganske givet - sikke et sammentræf - årsagen til Bushs sejr, i et tilfælde, med en snæver margen - der også var lidt tvivlsom - og ligeledes en vigtig tilskyndelse for hr. Aznar i Spanien, både i 1996 og i 2000, som det blev anerkendt af et tidsskrift i Miami, der erklærede, at Aznars sejr var en sejr for de cubanske dissidenter.
Alt det betyder, at den generelle tilstand kan betegnes som vedvarende belejring fra USA's side. Colin Powell indrømmer selv, at der afsættes over 22 millioner dollars til dissidenterne for at fremme uroligheder, for endog at fremme et angreb, ligesom aktionen i Irak.
Derfor mener jeg, at det er nødvendigt at erkende, at den europæiske fælles holdning har været en fiasko. Aznar har påtvunget EU den, og den fører ingen steder hen, og derfor burde vores holdning bestå i betingelsesløs dialog og fremme af kulturelle og økonomiske aftaler med Cuba, for det er netop det signal, som resten af Latinamerika, resten af verden, forventer. For som Fidel Castro meget rigtigt sagde i januar 1999 - da euroen blev indført - var euroen et enormt håb for den tredje verden, for alle landene, om at kaste dollarens åg af sig. Jeg mener, at EU bør spille denne positive rolle og ikke USA's negative.
Isler Béguin (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, vi, der holder af Cuba og det oprigtige og umiddelbare cubanske folk, finder det beskæmmende at være vidne til Castro-regimets vedvarende krænkelser af menneskerettighederne og især ytringsfriheden. EU, der har sat sig som mål at fremme de universelle og udelelige menneskerettigheder og borgerlige, politiske, økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, kan kun på det skarpeste fordømme den autoritære holdning, som det cubanske styre udviser over for sit folk, der nærer et legitimt ønske om respekt for de grundlæggende værdier.
Dermed er EU dog ikke løst fra sine forpligtelser. EU's forbindelser med Cuba kan uden vanskeligheder betegnes som enestående. Cuba er nemlig det eneste latinamerikanske land, der ikke har indgået en bilateral samarbejdsaftale med EU, selv om Unionen via visse medlemsstater er Cubas største kilde til handel og investeringer. Efter Sovjetblokkens fald er Unionen blevet øens vigtigste handelspartner, og som sådan mener vi, at Unionens fremtrædende rolle giver den særlige muligheder for at påvirke Cuba moralsk og politisk og fremme demokratiet og respekten for menneskerettighederne.
En anden særstilling vedrører Cubas status i Den Paritetiske Forsamling AVS-EU. Cuba er optaget som medlem af AVS-forsamlingen, men har fortsat observatørstatus i Det Paritetiske Udvalg. Det er det eneste land nogen sinde, Unionen har opstillet betingelser for, inden tiltrædelsen af Cotonou-aftalen. Er vi i Unionen ikke forpligtede til at stille alle lige? Cuba bør behandles på lige fod med alle andre lande.
Unionen bør følgelig spille en nøglerolle i forhold til Cuba. Unionen kan under behørig hensyntagen til landets suverænitet og værdighed arbejde hen imod en fredelig intern demokratisk overgang og føre en politik, der kan foranledige Cuba til at træffe positive foranstaltninger såsom undertegnelse og implementering af De Forenede Nationers konventioner om borgerlige og politiske rettigheder.
Det cubanske folk lider. Det lider under konfrontationspolitikken i forhold til USA efter 44 år med blokade og Helms-Burton-loven. Det lider under et autoritært styre med en ruineret økonomi og sætter sin lid til Unionens værdier. Det bør Unionen være lydhør over for og Castro-regimet acceptere.
Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil lykønske Parlamentet med dets initiativ til at sætte denne forhandling på dagsordenen i dag, for det giver os lejlighed til at reagere på den igangværende forværring af den humanitære situation og menneskerettighedssituationen på Cuba.
Det er ikke længere bare et spørgsmål om de tilfældige anholdelser, der fandt sted for nogle få måneder siden, og de meget barske domme, der er blevet afsagt. Fidel Castros regime reagerer stadig meget negativt på det internationale samfund, og der sker desværre stadig forfølgelser i det land, som mange af os holder så meget af. Jeg vil også afklare den forvirring over USA's politik, som nævnes af og til. Hverken Europa, EU eller nogen af medlemsstaterne har på noget tidspunkt ført en politik over for Cuba, der kunne forveksles med den politik, som USA fører. Derfor er vi så meget desto mere skuffede og opbragte over, at det cubanske regime har svigtet og afvist vores gode tro og knust vores håb om at se en positiv udvikling i det cubanske regime, der især kom til udtryk gennem det forsøg på åbenhed, som en delegation gjorde ved årets begyndelse, og kommissær Nielsons besøg på Cuba ligeledes ved årets begyndelse.
Vi er derfor nødt til reagere opfindsomt, konsekvent og klart. Som De alle sammen ved, har jeg lagt stor symbolsk og politisk vægt på det, som jeg har kaldt Sakharov-initiativet, og det glæder mig, at det, efter den enorme støtte, det har modtaget i Parlamentet, nu indgår i kompromisbeslutningen. Initiativet går ud på, at det italienske formandskab, Kommissionen og Parlamentet opfordres til at invitere Oswaldo Payá til at vende tilbage til Europa, til at komme her til vores plenarmøde og til at blive modtaget i de europæiske hovedstæder på højeste plan. I henhold til initiativet bliver vi også opfordret til at spille en ledende og meget synlig rolle i det cubanske folks kamp og lidelser for deres menneskerettigheder - det er den rette vej fremad, også for at vise, hvilken værdi vi tillægger en pris, som Europa har tildelt, en pris, der blev tildelt for kun et år siden, og som vi må overvåge for på den måde aktivt at vise vores solidaritet og engagement.
Coûteaux (EDD).
Hr. formand, mine damer og herrer, Cuba er i dag det eneste land i Latinamerika, der, som det netop er blevet påpeget, ikke har indgået en samarbejdsaftale med EU. Vi har her, mener jeg, begået en fejl, som især kan tilskrives tre forhold.
Først og fremmest bør vi generelt undlade at vælge de lande, vi indgår samarbejdsaftaler med, ud fra yderst subjektive kriterier, der er baseret på politiske og humanitære synspunkter og, må man sige, alt for ofte USA's politiske interesser og krav. Vi bør på Cuba såvel som alle andre steder holde os til objektive kriterier eller med General de Gaulles ord - som fortsat præger fransk politik - anerkende stater, nationalstater og ikke regeringer.
Dernæst bør vi tage hensyn til det forhold, at Cuba er et af de latinamerikanske lande, Europa er tættest knyttet til. EU er Cubas største handelspartner og største investor. Cubas kultur, litteratur og musik er blandt den europæiske ungdoms foretrukne. Endelig er præsident Castro til trods for de mange succeser og fiaskoer, vi har hørt så meget om, og som vi ikke fornægter, fortsat indbegrebet af det 20. århundredes oprører og forkæmper for folkets frihed, hvilket har givet Cuba stor velvilje.
Endelig bør vi føre en lav profil vedrørende menneskerettighederne, især fordi USA - som den tyske udenrigsminister, Joschka Fischer, under et besøg i Washington i juli i år beskrev som enhver europæisk stats primære allierede - i øvrigt uden mandat - det sidste halvandet år har anvendt et område på Cuba, nemlig Guantanamo-basen, til at krænke næsten alle folkerettens regler og gøre landets mellemværender op ved hjælp af ret barbariske metoder, der hører en anden tidsalder til. Jeg mener derfor, at vi bør tage vores holdning over for Cuba op til fornyet overvejelse og udvise større solidaritet over for dette land.
Bonino (NI).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, forhandlingen i dag om situationen på Cuba viser noget, der er meget enkelt, nemlig hvor vanskeligt det er at fremme og støtte menneskerettighederne og demokratiet, når vi står over for et totalitært styre, hvor vi i flere år har prøvet alt, både konstruktive dialoger, økonomisk samarbejde og humanitær bistand. Vi har taget alle midler i brug, og jeg tror, at løsningen simpelthen er en hårdere linje. Der var da også en af vores socialdemokratiske kolleger, der gik så vidt som til at sige, at vi må håbe, at Castro, som er 77, dør, så tingene ændrer sig, og det er ærligt talt noget, der giver anledning til stor frustration.
Måske er der noget andet, som vi burde tænke over, nemlig at vi ikke når særlig langt, når demokratierne står splittet over for en diktator. Tiden er måske inde til at drøfte demokratiernes verdensorganisation, hr. formand, hr. kommissær, så vi forsøger at have en lidt mere konsekvent holdning og indfaldsvinkel. Tænk blot på, at vi har prøvet alt. Hr. kommissær, kære kolleger, hvad nytter det at have en delegation med en embedsmand, der først og fremmest lader til at være regimets gidsel og bestemt ikke til at være en person, der fremmer og forsvarer - naturligvis på en symbolsk måde og ikke i virkeligheden - menneskerettighederne og de borgerlige rettigheder?
Frustrationen er ægte nok, for en konstruktiv dialog med en diktator har vist sig at have sine begrænsninger, og spørgsmålet er så, hvad vi skal gøre. Efter min opfattelse er demokratiernes verdensorganisation et af de instrumenter, som vi skal tage i brug på en yderst beslutsom måde.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, det er, især for en spanier, ikke let at have en objektiv og upartisk tilgang til det cubanske problem, for Cuba står alle spaniere nær. Desværre er Cuba et særtilfælde i historien om EU's forbindelser udadtil, som det er blevet påpeget her.
Allerede i 1995 var det umuligt at opfylde det mandat, som topmødet gav Kommissionen til at forelægge nogle retningslinjer med henblik på at indgå en bilateral aftale på det tidspunkt. Og nu afvises Cubas tilslutning til Cotonou-aftalen for anden gang på et tidspunkt, hvor den internationale opmærksomhed, hr. formand, har været fokuseret på krisen i Irak, og i ly af den situation opstod der en bølge af undertrykkelse uden lige i de seneste år, som har resulteret i tre dødsstraffe og en bølge af anholdelser, der har ramt uafhængige journalister, menneskerettighedsaktivister og fredelige dissidenter, heraf mange fra den kristelige frihedsbevægelse.
Parlamentet vil vedtage en meget hård beslutning, hvori det giver udtryk for sit aldrig svigtende engagement i menneskerettighedssagen og de mennesker, der på og uden for Cuba kæmper for deres egen frihed og værdighed. Og jeg spørger mig selv, hr. kommissær, om det under disse omstændigheder, med et land, der ikke ønsker en forbindelse med EU - da det for anden gang har afvist at tiltræde Cotonou-aftalen - med et land, hvis ledere afviser hjælp fra Fællesskabet, med et land, hvis ledere krænker og kritiserer regeringschefer i EU, med et land, der lægger umådelige hindringer i vejen for, at Kommissionens diplomatiske repræsentant kan forelægge akkreditiver, er værd, hr. kommissær, at holde kontoret i Havana åbent.
Det kompromisforslag til beslutning, der bliver stemt om i morgen, indeholder en fordømmelse af lukningen af det spanske kulturcenter i Havana. Og det undrer mig ikke, hr. formand, for kultur er frihed, og derfor er den, der ved mest, den mest frie.
Hvad jeg ikke ved, er, om de cubanske myndigheder er klar over, at det er meget vanskeligere at bevare og opretholde frihedens ligevægt end at støtte tyranniets vægt. De, der ved det bedst, hr. formand, er foregangsmænd og -kvinder - som Oswaldo Payá, modtager af Parlamentets Sakharov-pris, nomineret til Príncipe de Asturias de la Concordia-prisen og nomineret til Nobels fredspris - der tappert kæmper for deres rettigheder som mennesker og borgere og i sidste ende for deres frihed, for de ved udmærket, at til syvende og sidst, hr. formand, gør frihed ikke - som en af mine landsmænd sagde for nogle år siden - menneskene mere lykkelige, den gør dem simpelthen til mennesker.
Swoboda (PSE).
Hr. formand, jeg mener, at det i betragtning af amerikanernes vedvarende, uretfærdige og katastrofale sanktionspolitik netop ville være vigtigt for Cubas befolkning, at forholdet til EU i højere grad blev plejet. Jeg må også sige tydeligt her - i modsætning til det, hr. Brok sagde - at det netop var amerikanernes sanktioner, som drev Castro ind i den kommunistiske lejr. Castro gennemførte ikke sin revolution på befaling fra Moskva, men på grund af den cubanske befolknings utilfredshed. Derfor har amerikanernes sanktionspolitik været meget, meget skadelig - politisk skadelig og økonomisk skadelig.
Så meget mere vigtigt ville det være nu at udvikle gode forbindelser til EU, men desværre har Fidel Castro ikke set tidens tegn. Han er selv i gang med at tilintetgøre og træde de mål og succeser i forbindelse med revolutionen under fode, som i høj grad er der. Det beklager jeg særligt, for resultatet vil være, at Cuba falder i hænderne på amerikanerne og amerikanske koncerner som et modent æble.
Som socialdemokrater har vi talt for frihed overalt, og det gælder også for Cuba. Som socialdemokrater er vi imod dødsstraf - altid og overalt - og det gælder også for Cuba. Som socialdemokrater er vi også - men jeg håber, at det gælder alle i Parlamentet som europæere - mod undertrykkelse, og det gælder selvfølgelig også for Cuba. Men vi er interesserede i, at der er en fredelig overgang til et demokrati og en fredelig overgang til et frit valgt økonomisk system, der hverken er påtvunget af Castros interne magtforhold eller af internationale koncerner. Cubanerne skal frit kunne vælge deres ledelse, deres demokrati, deres parlamentsmedlemmer og deres økonomiske system.
Castro har provokeret EU. Mange har sagt det, og det er fuldstændigt rigtigt. Men jeg mener ikke, at vi så at sige skal reagere ved at afbryde eller lægge vores forhold på is nu. Fru Bonino har ikke ret. Det handler ikke om dialog med diktatorer. Diktatoren Castro ville fryde sig, hvis EU trak sig tilbage. Men ville dissidenterne fryde sig, hvis de ikke længere fik støtte, f.eks. fra den menneskerettighedskomité, som kommissær Nielson nævnte? Ville Cubas befolkning fryde sig, hvis EU ikke længere engagerede sig i Cuba? Jeg mener, at det modsatte ville være tilfældet, og derfor vil jeg gerne støtte det fuldt ud, som kommissær Nielson sagde: Vi har brug for en repræsentation på Cuba!
Jeg giver Dem ret i følgende, fru Bonino: Jeg havde gerne set en stærkere repræsentation end blot en repræsentant for EU. Vi har også brug for EU's synlighed på Cuba. Det er efter min mening også absolut rigtigt. EU's tilstedeværelse på Cuba er vigtig, således at det bliver muligt for Cuba at opnå en overgang til et demokratisk system. Det, vi har brug for på Cuba, er demokrati og frihed!

Maaten (ELDR).
Hr. formand, i slutningen af marts blev der på Cuba arresteret over 75 systemkritikere, hvorefter de uden proces blev idømt straffe på 20 år og mere. Bl.a. en række liberale, som jeg selv har mødt på Cuba, såsom Osvaldo Alfonso Valdés, lederen af det liberal-demokratiske parti på Cuba, og Adolfo Fernández Sainz, den internationale sekretær i partiet for solidaritet og demokrati. Det skete mindre end en måned efter åbningen af Kommissionens kontor på Cuba. Det er ikke blot en krænkelse af menneskerettighederne, men også et slag i ansigtet på EU. Jeg værdsætter de aktiviteter, som vores kontor på Cuba derefter iværksatte. Vi må give regimet på Cuba et tydeligt signal om, at vi ikke længere accepterer situationen. En begrænsning af de bilaterale regeringsbesøg på højt plan, som Rådet bebudede i sin erklæring den 5. juni, er imidlertid en for svag foranstaltning. Vi må udtrykke os i klare vendinger, og efter min opfattelse bør Rådet overveje at træffe de samme foranstaltninger, som vi gjorde i Zimbabwe, nemlig nægte Fidel Castro adgang til EU, således som Grækenland for øvrigt har gjort i forbindelse med De Olympiske Lege. Det påskønner jeg i høj grad, og jeg spekulerer på, om Rådet har talt om det, og om Rådet støtter den græske regerings beslutning.

Claeys, Philip (NI).
Hr. formand, Cuba er et kommunistisk diktatur, som har alt det, der kendetegner totalitære regimer. Det er ikke blot menneskerettighedssituationen, der er katastrofal, men også økonomien er en katastrofe. Vi har alle sammen vores betænkeligheder, hvad angår USA's udenrigspolitik. Men USA's embargo blev indført efter de systematiske krænkelser af menneskerettighederne på Cuba og ikke omvendt. USA er for Castro-regimet syndebukken, som får skylden for alt, hvad der går galt. En hel del medlemmer af Parlamentet gør sig også skyldige i denne temmelig simple tænkemåde. For nogle kan et diktatur åbenbart godt forsvares, hvis bare det drejer sig om et politisk korrekt diktatur. EU må reagere kraftigt på den nuværende situation. Det betyder, at vi skal handle i fællesskab. Castro ønsker ikke længere at modtage støtte fra EU, kun fra ngo'er og andre private organisationer. I Nederlandene bebrejdes organisationer såsom Novib, Oxfam og Hivos i øjeblikket, at de tilbyder støtte til et af verdens sidste kommunistiske diktaturer gennem støtte til instanser som den nationale sammenslutning af småbønder Anap, Casa de las Americas, og Martin Luther King-centret. Den, som finansierer disse organisationer, finansierer Castro, siger Carlos Payá, talsmand for Faella-projektet og bror til Oswaldo Payá. Lad os rette os efter Castro og stoppe enhver støtte til regimet. Hvis det viser sig, at ngo'er misbruger europæiske subsidier til at støtte det cubanske regime, skal subsidieringen af disse også stoppes.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, forbindelserne EU-Cuba, som i de seneste år er blevet stadigt bedre, er på det seneste kommet i dyb krise efter præsident Castros vilkårlige og provokerende beslutning om at fængsle 70 dissidenter og menneskerettighedsaktivister og foretage henrettelser.
I lang tid har den cubanske regering kunnet skyde skylden for befolkningens lidelser på den amerikanske embargo. Så snart seriøse drøftelser om en mulig lempelse af embargoen finder sted, starter de cubanske myndigheder en provokation for at sabotere udviklingen.
Den seneste udvikling lader til at være en del af denne taktik, men denne gang er det EU, der står for skud. Men Cuba må ikke slippe ustraffet, og det er afgørende, at vi sender et tydeligt signal til myndighederne om, at overtrædelse af grundlæggende rettigheder, herunder manglende lægebehandling til fanger, ikke tolereres. Cuba bør heller ikke have lov til at deltage fuldt ud i de interparlamentariske møder mellem repræsentanter for EU og Latinamerika, f.eks. Parlatino, som om det er et fungerende demokrati, mens Castros forslag om en tilsløret fordeling af EU's humanitære bistand via andre agenturer er fuldstændig uacceptabelt.
Bistand skal være gennemsigtig. I stedet for at lege katten efter musen skal vi føre en fornuftig dialog og finde ud af, hvordan landet gøres åbent for forandring, mens de bedste bedrifter fra revolutionen bevares.
Generelt støtter jeg ikke lukning af EF-delegationer i udlandet og mener, at en begrænset tilstedeværelse i Havana er nyttig. Det er dog bizart, at vi har et kontor dér, men ikke i visse af vores europæiske nabolande. Vi har f.eks. hverken et kontor i Chisinau, Moldova, eller Minsk, Belarus. Sidstnævnte er et andet land, hvor kontakten med menneskerettighedsaktivister også er afgørende.

Ferrer (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, et halvt år efter den operation, som Castros regering gennemførte mod indenlandske dissidenter - den største, efter at Castros revolution sejrede - er de mere end 70 indenlandske dissidenter - herunder forkæmpere for Varela-projektet, fagforeningsfolk og uafhængige journalister - som blev fængslet, udelukkende fordi de var uenige i den officielle politik og frit gav udtryk for deres holdninger, stadig i fængsel under nogle forhold, der i øvrigt er en klar krænkelse af de mest grundlæggende menneskerettighedsprincipper og reelt truer nogle af disse menneskers liv. Jeg tænker især på Oscar Espinosa Chepe, der i dag er indlagt på fængselsafsnittet på militærhospitalet Finlay i Havana. Han er alvorligt syg på grund af kronisk skrumpelever - som han allerede led af, da han blev anholdt - og som er blevet forværret af hans svage tilstand og de dårlige fængsels- og sundhedsforhold, som han er blevet udsat for.
I lyset af denne situation og af disse kendsgerninger er det afgørende, at vi gentager vores enstemmige fordømmelse af Castros regime og kræver, at de politiske fanger løslades omgående, ligesom det er afgørende, at vi viser vores solidaritet med den cubanske befolkning, som lider mest direkte under følgerne af de manglende friheder, og at vi med handlinger - ikke ord - viser dem, at vi ønsker at hjælpe dem med at følge den vej med fredelig overgang til demokrati, som de har slået ind på.
Som den uruguayanske digter Eduardo Galeano sagde, smerter Cuba. Ja, det smerter at se, hvordan man fortsat krænker de politiske, økonomiske og sociale friheder. Og fordi det smerter os i Parlamentet - der i dag modtager repræsentanter fra de lande, som var berøvet friheden under det totalitære sovjetiske regime - ønsker vi at sige til dem, at de ikke må opgive håbet. Vi vil sige til dem, at ingen diktator kan undertrykke retten til at stræbe efter frihed og demokrati.
Nielson
Hr. formand, jeg har kun enkelte meget korte bemærkninger. For det første vil jeg gerne sige til hr. Brok - som med sit ordvalg var meget tæt på at antyde et ønske om et regimeskifte - at man nu om dage skal være forsigtig med den præcise formulering ved et sådant sprogbrug, især når vi drøfter metodologien i forbindelse med et sådant tiltag.
Jeg er helt enig i, at der er behov for at fremskynde demokratiseringsprocessen og skabe et frit politisk liv på Cuba. Det er præcis det, vi forsøger at gøre.
For det andet var der en kommentar om Cubas deltagelse i Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU. Så længe Cuba ikke er tiltrådt Cotonou-aftalen, er den deltagelse svaret. Det er tydeligt defineret, og vi har ingen problemer med det hverken teknisk eller politisk.
For det tredje blev der udtrykt to forskellige holdninger til delegationen i Havana. Det er ganske tydeligt, at delegationen ikke kun er nyttig i denne situation, men også af afgørende betydning, hvis Kommissionen skal gøre, hvad Parlamentet forventer af os. Vi er nødt til at være til stede.
Endelig vil jeg gerne opfordre til, at vores håndtering af tingene på Cuba ikke bliver en provokation. Der ligger en masse uro bag de tragiske begivenheder i år. Det er vigtigt, at vi holder fast i det langsigtede perspektiv. Der vil være et Cuba efter Castro, og nationer er vigtigere end regimer. Selv om vi er frustrerede over den nuværende situation, skal vi indse, at der på lang sigt grundlæggende er god mening i et tæt, venligt og harmonisk forhold mellem Europa og Cuba. Vi skal huske dette og føre en mere fornuftig og langsigtet strategi, hvilket vi agter at gøre på grundlag af den fastlagte fælles holdning.

Pannella (NI).
Hr. formand, jeg vil blot give udtryk for ønsket om, at vi efter denne forhandling får mulighed for at lytte til et svar fra rådsformandskabet og en respons på selve forhandlingen, sådan som det var tilfældet for Kommissionens vedkommende. Hvis det er muligt, håber jeg derfor - hvilket forretningsordenen giver mulighed for, og hvilket der i øvrigt også er tradition for - på et svar fra rådsformanden.

Formanden.
Denne mulighed eksisterer, hr. Pannella, men det er ikke en pligt.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om Det Europæiske Konvent: præsentation af udkastet til traktat om en forfatning for Europa.
Kolleger, velkommen til denne særlige forhandling om Det Europæiske Konvent. Jeg vil gerne byde hr. Giscard d'Estaing, hr. Romano Prodi, vicepremierminister Fini og udenrigsminister Frattini velkommen. De vil i dag deltage i drøftelserne om konventets arbejde. Det er Europa-Parlamentets første mulighed for på et plenarmøde direkte at høre konventet berette om resultatet af konventets arbejde og behandlingen af indholdet under regeringskonferencen.
Allerede nu vil jeg gerne understrege Parlamentets dybe beundring og respekt for konventets arbejde og det udviste lederskab af især, men ikke udelukkende, formand Valéry Giscard d'Estaing, hvis bidrag til Det Europæiske Konvents succesfulde og omfattende arbejde har været uundværligt.

Giscard d'Estaing
Hr. formand, kære medlemmer af Europa-Parlamentet, det er sandt at sige et stærkt følelsesladet øjeblik for mig her i dag at forelægge den forfatning for Europa, som konventet har udarbejdet, for Europa-Parlamentets medlemmer. Det konvent, hvis formandskab jeg har haft den udsøgte fornøjelse at varetage.
Som De netop har oplyst, hr. formand, forelægges forfatningen nu, fordi det i dag er første gang, Europa-Parlamentet holder plenarmøde efter konventets afslutning. De indbød mig til at komme i starten af juli, men jeg havde endnu ikke forelagt teksten for rådsformandskabet, og eftersom det er rådsformandskabet, der er opdragsgiver til denne tekst, var det Rådet, vi først skulle forelægge denne tekst for. Derfor forelægger jeg teksten for Dem på dette møde.
Jeg må sige, at De har krav på en sådan præsentation, fordi Europa-Parlamentet er den institution, der i virkeligheden står bag konventets oprettelse og følgelig forfatningsudkastet. Helt tilbage i 1984 udarbejdede Europa-Parlamentet efter et glimrende initiativ fra Altiero Spinelli et første udkast til forfatning for Europa, i en tid, hvor ingen turde drømme endsige tale om det. De løb den risiko - den velovervejede risiko - lige fra valgperiodens start at erstatte Parlamentets Udvalg om Institutionelle Anliggender med Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, og jeg prøver, om jeg kan få øje på udvalgets formand, hr. Napolitano. Han er endnu ikke kommet, men vi vil snart få ham at se.
Kort efter Nice-traktatens skuffende resultater på det institutionelle plan fremsatte Parlamentet et klart og stærkt krav om, at der blev indkaldt et konvent. I december 2001 gav Det Europæiske Råd i Laeken efter initiativ fra den belgiske premierminister Parlamentet medhold.
Angående den indholdsmæssige del har det forberedende arbejde i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, der netop har hr. Napolitano som formand, såvel som Parlamentets betænkninger udarbejdet både før og under vores drøftelser, herunder Alain Lamassoures betænkning om det centrale spørgsmål om EU's kompetencer, i vid udstrækning lettet vores arbejde. Jeg skal understrege, at Parlamentets repræsentanter, alle Parlamentets repræsentanter, på fortræffelig og sympatisk vis har deltaget i konventets arbejde, og især påpege, at Klaus Hänsch og Iñigo Méndez de Vigo - jeg mener, at jeg kan kalde dem ved fornavn efter halvandet års samarbejde - spillede en afgørende rolle under drøftelserne i konventets præsidium.
Endelig glemmer jeg ikke, hr. formand, at det er Parlamentet, der har huset EU-Konventet. Jeg besøgte Dem i øvrigt i juli og takkede Dem for Deres store gæstfrihed. Denne mødesal har næsten været brugt lige så meget af konventets medlemmer som af Parlamentets medlemmer.
Denne forelæggelse er således præget af mange følelser, men også af realisme, for jeg kommer her for at redegøre for og evaluere resultaterne af vores arbejde, men også for at understrege, hvor meget der endnu skal gøres, inden Europa reelt har fået en forfatning.
Uanset hvilken situation man søger at evaluere, vil man ofte have tendens til at glemme udgangspunktet. For to år siden var selve ordet forfatning endnu så tabubelagt, at Laeken-erklæringen kun indeholdt en indirekte henvisning hertil. I dag er tanken om en forfatning for Europa ikke fremmed for offentligheden, idet Europas borgere nu er parate til at få en forfatning. Hr. formand, ifølge den sidste meningsmåling fra Eurobarometer, som Kommissionen gennemførte i juni og juli i år i hele EU, er 70 % af de adspurgte for en forfatning og kun 13 % imod denne tanke. I Italien, der varetager formandskabet for Rådet og følgelig bærer et stort ansvar for regeringskonferencens resultat - jeg benytter lejligheden til at byde velkommen til Rådets næstformand, der er medlem af konventet og udenrigsminister - er 82 % for tanken om en forfatning. Selv i de traditionelt mere skeptiske lande er jasiden større end nejsiden. Jeg kan som eksempel nævne Finland, hvis repræsentanter har været meget aktive i konventet, og hvor der er 53 % for og 37 % imod.
Vores fælles bestræbelser på at forklare forfatningens indhold har også givet borgerne større forståelse for vores projekt. Vi må erkende, at vi havde et meget dårligt udgangspunkt med meget lidt prestige og meget lidt forståelse, men en meningsmåling, som Kommissionen gennemførte i slutningen af juni, det vil sige for to måneder siden, viste, at 70 % af de borgere, der havde en mening om vores arbejde, vurderede det positivt. Og til Dem, mine damer og herrer, der som medlemmer af Europa-Parlamentet repræsenterer borgerne, retter jeg en anmodning om aldrig at glemme borgerne. Der kommer mange meningstilkendegivelser fra ledere, beslutningstagere og myndigheder, men glem ikke borgerne, det er dem, vi arbejder for! Under konventets drøftelser, hr. formand, hvor jeg - dog kun midlertidigt - indtog Deres plads, tænkte jeg til stadighed på manden på gaden i Europa og søgte at forestille mig hans reaktion på vores forslag.
Hvilket resultat er vi så nået frem til? Det forfatningsudkast, jeg forelægger for Dem, er resultatet af et intenst arbejde. Det er som bekendt udgivet på alle Unionens sprog og på alle de nye medlemsstaters sprog. Det er sket inden for de fastsatte tidsrammer, således at alle borgere i hele Unionen kunne stifte bekendtskab med teksten, så snart den var forelagt for Det Europæiske Råd i Thessaloniki.
Konventets medlemmer har arbejdet meget og længe. De har deltaget i 26 plenarmøder, hvoraf flere strakte sig over to dage, de har hørt over 1.800 indlæg. Alle forslag, ændringsforslag og alternative løsningsforslag fra konventets medlemmer, medlemsstaterne, Europa-Kommissionen, det civile samfund og selvsagt Europa-Parlamentet er blevet behandlet grundigt og gjort til genstand for en indgående, opmærksom og objektiv evaluering. Jeg må derfor i al åbenhed sige, at jeg ikke tror, at der findes en eneste løsning, som konventet ikke har kendskab til eller har udforsket.
Vores forslag går efter min opfattelse så langt, som det er muligt på baggrund af den politiske, sociale og kulturelle situation i Europa i dag. Der er, som man ved flere lejligheder har kunnet frygte det, ikke tale om den laveste fællesnævner, men om den øverste grænse for, hvad det er muligt at gennemføre i Europa i 2003. Hvis vi havde fulgt flere parters og måske mit eget ønske om at gå endnu længere, ville vi have risikeret, at modstanden fra flere andre sider ville have sønderrevet et Europa, som knapt er forenet endnu. Det er en uacceptabel risiko, som ingen har ret til at løbe. På samme måde har De, ærede medlemmer, tilskyndet os til at gå så langt som muligt inden for nogle forsvarlige og acceptable grænser.
Hvilke afgørende forslag indeholder forfatningen? De har stiftet bekendtskab med dem, efterhånden som arbejdet skred frem. Det er således ikke nødvendigt, at jeg giver en detaljeret beskrivelse heraf, hvilket i øvrigt ville føre til en overskridelse af den tid, der er afsat til denne forhandling. Jeg skal dog understrege, at flere af disse forslag forekom urealistiske og uopnåelige for blot to år siden. I dag udgør de en solid og kohærent helhed. Lad mig kort beskrive dem.
Først et centralt punkt, som er omdrejningspunkt for hele ordningen, nemlig EU's todelte karakter, idet EU er en Union af folk og en Union af europæiske stater.
Derudover er der udarbejdet en samlet tekst, der erstatter alle de nuværende traktater, det vil sige fire plus et par andre, og giver EU status som juridisk person. Da jeg i foråret 2002 undersøgte muligheden for at udarbejde en samlet tekst, kiggede jeg på de arbejder og undersøgelser, der forelå på området, og opdagede, at de involverede havde mødt hindringer, der forekom uovervindelige.
Dernæst kommer optagelsen i forfatningen af charteret om grundlæggende rettigheder, som bekræfter borgernes rettigheder. Hr. Vitorino, som jeg kan se her i salen, har bidraget meget til drøftelserne om dette emne.
Et andet forslag vedrører en klar, gennemskuelig og fast definition af Unionens kompetencer, og jeg understreger disse tre aspekter. Definitionen skal være klar, så borgerne kan forstå disse kompetencer, og gennemskuelig, så kompetencerne ikke skal fortolkes af institutioner, der har mere dunkle fremgangsmåder. Sideløbende med definitionen af kompetencerne indeholder forfatningen en klar tilkendegivelse af, at de skal udøves ved hjælp af enkle procedurer. Dette punkt vil jeg vende tilbage til senere.
Det sidste forslag vedrører den politiske sikring af nærhedsprincippet, hvilket ud over Europa-Parlamentet indebærer inddragelsen af de nationale parlamenter. Hr. Mendez de Vigo, der er medlem af Europa-Parlamentet og til stede her i dag, har spillet en vigtig rolle som formand for arbejdsgruppen om dette emne, hvor udviklingen har været fastlåst siden 1990.
I øvrigt er Unionen blevet udstyret med nye aktionsmuligheder på tre områder, som borgerne har ment bør prioriteres. Først og fremmest retfærdighed, idet vi i denne forbindelse imødeser skabelsen af et område med sikkerhed og retfærdighed, der giver mulighed for en mere effektiv bekæmpelse af alvorlig grænseoverskridende kriminalitet og gensidig indbyrdes anerkendelse af medlemsstaternes civilretlige afgørelser.
Hvad angår Unionens udenrigspolitik, har vi efterkommet borgernes andet ønske ved at udnævne en EU-udenrigsminister, der skal fungere som formand for Rådet (udenrigsministrene) og arbejde på at skabe en hårdt tiltrængt fælles udenrigspolitik. Hvad angår det fælles forsvar, har vi taget hensyn til borgernes ønsker ved bl.a. at oprette et europæisk våbenagentur.
Desuden vil den økonomiske og sociale styring af Unionen blive forbedret, især men ikke udelukkende i de lande, der har indført euroen, for at sikre den fælles europæiske valutas stabilitet og succes.
Som følge af disse bestemmelser vil de berømte tre søjler, der siden Maastricht-traktaten og Amsterdam-traktaten har vanskeliggjort forvaltningen og forståelsen af Unionens foranstaltninger, forsvinde fra det europæiske landskab. Forfatningen giver Europa et enkelt institutionelt system, og hermed mener jeg blot et institutionelt system, der erstatter systemet med tre søjler.
De institutioner, forfatningen indeholder forslag om, er stabile, demokratiske og effektive. Europa-Parlamentet, som er den første institution i forfatningen, bliver Unionens hovedlovgiver og skal forvalte budgetpolitikken. Der skelnes nu mellem Det Europæiske Råd og Ministerrådet, fordi de ikke har samme sammensætning eller samme kompetencer. Det Europæiske Råd vil give Unionen de impulser, der er nødvendige for dens udvikling, og fastlægge dens generelle politiske prioriteringer. Det Europæiske Råd vil nu få et ansigt udadtil med en formand, der vælges af Det Europæiske Råd og leder dets arbejde i en længere periode. Ministerrådet skal fokusere på sine lovgivende og udenrigspolitiske funktioner, og de forskellige instansers sammensætning vil blive ændret.
Europa-Kommissionen, hvis opbygning som et kollegium bekræftes, og hvis sammensætning tilpasses det antal funktioner, den varetager, vil være Unionens drivkraft og vigtigste udøvende magt. Den skal udtrykke og repræsentere de almene europæiske interesser. Kommissionens formand vil kunne udnævne kommissærer uden stemmeret, for - hvis han eller hun finder det påkrævet - at sikre, at alle medlemsstater holdes underrettet.
Jeg vil i min tale her i Parlamentet, som har arbejdet meget med dette emne, understrege et vigtigt punkt, nemlig at det system, der foreslås i forfatningen, har den nødvendige demokratiske legitimitet. Der vil ikke længere kunne tales om et demokratisk underskud, som er blevet et gængs udtryk hos kritikerne af vores politiske system. Parlamentet indtager nemlig en central plads som lovgiver i det europæiske system. Med nogle få undtagelser - som vi har forsøgt at begrænse så meget, som det var politisk muligt - skal De vedtage alle europæiske love eller rammelove. Ellers forkastes de. Parlamentets beføjelser udvides også på budgetområdet. Når forfatningen træder i kraft, vil Kommissionens formand blive valgt af Europa-Parlamentet.
Der har ganske vist været vanskelige drøftelser - som jeg desværre ikke kan redegøre nærmere for her - om opstilling af kandidater. Efter langvarige drøftelser, som både konventets medlemmer, selvfølgelig, og de politiske grupperinger deltog i, nåede man frem til en fælles løsning. Opstillingen sker efter forslag fra Det Europæiske Råd, men med to nyskabelser, idet det skal tage hensyn til resultatet af valget til Europa-Parlamentet og desuden afholde de nødvendige høringer. Der er således tale om et åbent forslag. Og frem for alt vil De have vetoret. Hvis Europa-Parlamentet ikke vælger den kandidat, Det Europæiske Råd har foreslået, med flertallet af sine stemmer, skal Det Europæiske Råd præsentere en ny kandidat inden for en frist på en måned.
Konventet har inspireret af Giuliano Amato gjort en kolossal indsats for at forenkle og klassificere de europæiske beslutninger. Det minder mig om de drøftelser, der dengang fandt sted Parlamentets Udvalg om Konstitutionelle Anliggender og om Jean-Louis Bourlanges' forslag.
Eftersom der fremover skelnes mellem lovgivningsmæssige akter og udøvende akter, nærmer vi os de traditionelle systemer, der gælder i medlemsstaterne, og som borgerne kender og kan forholde sig til. Den demokratiske opbygning, som Montesquieu og oplysningstidens filosoffer forestillede sig - jeg har som så mange andre interesseret mig meget for Montesquieus teorier - kan ikke, som så ofte foreslået, overføres, fordi Montesquieus system tager udgangspunkt i en nationalstats behov, og den såkaldte magtdeling skal sikre en ligevægt, der kun kan eksistere inden for denne nationalstat.
På sin vis har vi dog overført disse teorier, idet vi har defineret en ny magtdeling, der tager hensyn til den dobbelthed, der er og uden tvivl altid vil være EU's særlige kendetegn, idet EU er en Union af folk og stater. Vi har følgelig udarbejdet en demokratisk model i europæisk størrelsesorden, der både tager hensyn til befolkningstallet - 450 millioner indbyggere - og de gamle såvel som de nye medlemsstaters forskelligartethed og vilje til at forene det europæiske kontinent. Kort sagt har vi, om jeg så må sige med behørig respekt og underdanighed, udarbejdet Montesquieu-teorierne for det 21. århundredes Europa.
(Latter og bifald)
Inden denne forfatning kan træde i kraft, skal den stadig bestå to store prøver, idet den skal godkendes af regeringerne og ratificeres ved en demokratisk høring af Europas befolkning via parlamenterne eller ved folkeafstemninger.
Tillad mig her at indføje nogle ord om den rolle, De vil komme til at spille i denne proces. Inden da vil jeg dog bestræbe mig på at fjerne enhver usikkerhed angående konventets fremtidige rolle.
Konventet har fuldført sin opgave. Den 20. juni 2003 overrakte jeg på konventets vegne de to første dele af den forfatning, konventet har udarbejdet, til det græske formandskab. Da jeg i Rom den 18. juli i år overrakte det fuldstændige udkast til forfatningstraktat til det italienske formandskab, tilføjede jeg, og jeg citerer ordret dette korte afsnit med henblik på Parlamentets forhandlingsreferat, at konventet har gennemført og fuldført det mandat, som Det Europæiske Råd i Laeken betroede det. Ved at forelægge udkastet til traktat om en forfatning for Europa anser formanden for konventet, at han har fuldført sin mission og følgelig nedlægger sit hverv. Det betyder, at konventet har udspillet sin rolle, og at det er udelukket, at det søger at påvirke regeringskonferencens forløb, for det ville det ikke have mandat til.
Derimod er konventets medlemmer, i særdeleshed Parlamentets formand, næstformænd og jeg selv, rede til at besvare henvendelser fra alle, også Parlamentets medlemmer, der ønsker at høre de argumenter, der ligger til grund for dette eller hint forslag i forfatningen. Regeringskonferencen begynder om nøjagtig en måned under det italienske formandskab, som måske vil komme ind på dette emne om lidt. Inden de skiltes, udtrykte de fleste konventsmedlemmer ønske om, at den bliver kort og kan afsluttes inden årets udgang.
Under Det Europæiske Råd i Thessaloniki blev det besluttet, at regeringskonferencen vil tage udgangspunkt i vores forfatningsudkast. Tre løsninger er således mulige. Enten forbedrer regeringskonferencen forfatningsudkastet, hvilket man vanskeligt kan forestille sig,

... ikke på grund af kollektiv forfængelighed hos alle, der har udarbejdet denne tekst, men fordi regeringskonferencen vil møde to forhindringer, som det er lykkedes konventet at undgå, nemlig den korte tidsfrist og kravet om enstemmighed. Hvordan kan man på to en halv måned nå at forbedre et udkast, hvis udarbejdelse har krævet 16 måneders uafbrudt arbejde? Og hvordan vil man opnå enstemmig tilslutning til mere vidtgående løsninger end dem, det har krævet en stor indsats at skabe konsensus om? Men lad os give dem en ærlig chance! Hvis det lykkes for regeringskonferencen at forbedre forfatningen, vil konventets medlemmer være de første til at glæde sig over succesen.
Den anden mulighed er, at regeringskonferencen ender med at nå frem til forslag, der er mindre vidtgående end konventets.
Det kan få alvorlige konsekvenser. De forbehold eller den kritik, der er blevet fremført fra forskellig side, især vedrørende vores institutionelle forslag, kan indebære en alvorlig risiko. Det er ikke muligt at røre ved en del at opbygningen, uden at helheden bliver skrøbeligere. Det er efter min mening fejlagtigt at tro, at man kan ændre vores institutionelle forslag væsentligt. For selv om det givet vil glæde nogle få, risikerer man samtidig at gå imod eller skuffe andre.
Følgelig må den tredje løsning, der består i at godkende forfatningsudkastet, være at foretrække.
(Bifald)
Men der vil i så fald være tale om at godkende det forfatningsudkast, som konventet har udarbejdet efter modne overvejelser, og nøjes med, ærede repræsentanter for formandskabet, at foretage nogle få enstemmigt godkendte ændringer. Jeg anmoder Dem uden at være alt for påtrængende om at betænke følgerne af et negativt resultat. Årstiden, stedet, solen og det behagelige selskab betyder, at dette møde er omgæret med en vis optimisme. Og dog anmoder jeg Dem om at betænke følgerne og de alvorlige konsekvenser, et negativt resultat vil få, såvel som den skuffelse og frustration, det vil afstedkomme i hele den europæiske opinion.
Desuden må vi ikke glemme, at det er efter regeringskonferencen, udkastet virkelig skal stå sin prøve, idet det skal ratificeres i de enkelte medlemsstater, i hver enkelt af de 25 medlemsstater. Denne ratificering kan man på ingen måde tage for givet. Hvis man forelægger forfatningsudkastet til folkelig ratificering i form af folkeafstemning i visse lande og parlamentarisk godkendelse i andre, er jeg personligt overbevist om, at det med en intens forklarende og overbevisende indsats i sidste instans overalt vil være muligt at sikre en godkendelse af det udkast, konventet har udarbejdet. Hvis man derimod forelægger et amputeret og forvrænget forfatningsudkast, frygter jeg, at det bliver forkastet i en eller flere medlemsstater. Det vil i givet fald ikke være muligt at argumentere for forslaget ved at henvise til to afgørende elementer, nemlig den kohærens og den ligevægt, forfatningsudkastet besidder i dag. Man vil så udløse en krise, som Europa absolut ikke har brug for under de nuværende omstændigheder, og som man vanskeligt kan forestille sig en løsning på.
Hr. formand, Europa-Parlamentet bør spille en fremtrædende rolle i hele denne proces, og jeg beder Dem være aktive og påpasselige. Det er nemlig Dem, der skal sikre, at offentligheden informeres tilstrækkeligt. Der er ikke tale om en regeringskonference i traditionel forstand, dvs. en diplomatiks konference, hvor eksperter eller diplomater afholder interne drøftelser om de fordele, de forskellige ønsker at opnå på de andres bekostning. Der er tale om en hidtil uset form for konstitutionel regeringskonference, som skal munde ud i en forfatning. Den er følgelig underlagt særlige regler. Parlamentet vil have observatører ved denne konference, og De bør sikre sig offentlighedens opmærksomhed og kræve gennemsigtighed.
På konventets sidste møde, som De, hr. rådsformand og de ærede medlemmer af konventet, deltog i, foreslog jeg, at regeringskonferencen lod sig inspirere af vores arbejdsmetode, som i øvrigt blev pålagt os, og forpligtede sig til, eventuelt via internettet, at offentliggøre alle forslag til ændring af forfatningen.
(Bifald)
Det vil nemlig give offentligheden og pressen mulighed for at danne sig et nøjagtigt indtryk af forhandlingernes indhold. Jeg ville ligeledes finde det passende, hvis Parlamentet under hver mødeperiode blev underrettet om fremskridtene i regeringskonferencens arbejde, på samme måde som jeg informerede Det Europæiske Råd på konventets vegne.
De skal følgelig afgive udtalelse om denne regeringskonference, og De skal afgive udtalelse, inden konferencen indledes i Rom. Det er selvsagt Parlamentet, der har ansvaret for ordlyden og vedtagelsen heraf, men den kunne, synes jeg, tjene til advarsel. Hvis den forfatningstraktat, som er udarbejdet i fuld åbenhed i konventet og med omfattende bidrag fra Parlamentet, begrænses væsentligt af regeringskonferencen og følgelig modtager en negativ udtalelse fra Europa-Parlamentet, vil det være meget lidt sandsynligt, at Europas stater og folk ratificerer den.
Hvis Unionens regeringer derimod vedtager en forfatningstraktat på konferencen, der ligger tæt op ad konventets forslag - vi forventer ikke, at den overtager vores ordret - og hvis Parlamentet tilslutter sig den, vil den indtage en central plads i den store politiske debat op til valget til Europa-Parlamentet i juni 2004. Det vil så være en anledning til at appellere til vores kontinents drivende kræfter, til at mobilisere det civile samfunds interesse og til at få de uafklarede til at tage stilling. For hvem er de uafklarede? Det er de mennesker, der har mistet tilliden til, at Unionen kan nå til enighed og forny sig.
Den store debat op til valget til Europa-Parlamentet vil således danne klangbund for konventets mere beskedne indsats ved at bidrage til at bringe Europas borgere nærmere Unionen, give dem større forståelse herfor og følgelig mulighed for at identificere sig med den. Mine damer og herrer, helt til sidst tilføjede konventet efter anmodning fra Parlamentets repræsentanter en række symboler og især devisen "Forenet i mangfoldighed". Jeg anmoder Dem indtrængende, ja, jeg beder Dem endog om at hjælpe Europa til en forfatning, så det kan leve i frihed, fred og tilfredshed, fordi det er forenet i sin mangfoldighed.
(Bifald)

Formanden.
Kolleger, Deres reaktion siger mere end mange ord.

Fini
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg på vegne af den italienske regering, som jeg har haft det privilegium at repræsentere under hele Det Europæiske Konvents arbejde, gerne give udtryk for min dybe og oprigtige tilfredshed med de resultater, som konventet og dets formand, hr. Giscard d'Estaing, har nået. Den italienske regering tilslutter sig Parlamentets samstemmige bifald efter hr. Giscard d'Estaings redegørelse, og det gælder også den italienske befolkning, som er stærke Europa-tilhængere, og som utvivlsomt giver deres brede opbakning til konventsformandens ord og i det hele taget til den tekst, som konventet har vedtaget.
Der var virkelig tale om et vigtigt øjeblik, som med rette kan kaldes historisk. Jeg vil først og fremmest gerne give udtryk for min store tilfredshed med, at Rådet i Thessaloniki bifaldt det udkast til forfatning, som konventet har vedtaget, og kaldte det et historisk skridt i retning af opfyldelsen af den europæiske integrations målsætninger, og med, at det efterfølgende kaldte traktaten for "et godt grundlag" at starte på under regeringskonferencen, som vil finde sted under det italienske formandskab.
Den opgave, som konventet havde fået, omfattede nemlig meget mere end den ganske vist vigtige rolle med at ændre institutionsmekanismerne og -bestemmelserne. Det fremgik tydeligt af Laeken-mandatet, at det gjaldt om at omstrukturere hele EU's institutionssystem her kort før det store historiske øjeblik, hvor det gamle kontinent definitivt bliver genforenet. For første gang i den europæiske konstruktions historie blev opgaven ikke givet til indflydelsesrige statsembedsmænd, men til en ægte demokratisk og repræsentativ forsamling, nemlig et konvent bestående af repræsentanter for de nationale parlamenter, Europa-Parlamentet, Kommissionen og medlemsstaterne, både de gamle medlemsstater og dem, som nu bliver fuldgyldige medlemmer af vores store familie.
Efter 16 måneders arbejde er man nu nået frem til et vigtigt resultat, som man på mange punkter ikke turde håbe på, og som efter min mening er endnu mere betydningsfuldt i betragtning af den nye arbejdsmetode, som præsidiet foreslog konventet. Vi har altid forsøgt at nå til den størst mulige enighed uden på noget tidspunkt at benytte den traditionelle afstemningsløsning. Derfor opstår der visse vanskeligheder under regeringskonferenceforløbet, men det bliver uden tvivl lettere af, at regeringskonferencen ikke står med en tekst med flere valgmuligheder, men derimod en samlet tekst, som der er bred tilslutning til blandt konventets medlemmer, og som Det Europæiske Råd allerede har vedtaget.
Derfor er det italienske formandskab enigt med hr. Giscard d'Estaing, når han udtrykkeligt siger, at jo længere væk regeringskonferencen kommer fra den aftale, som konventet har indgået, jo vanskeligere bliver det at nå frem til en ny konsensus, og jo større bliver risikoen for en fiasko, der virkelig ville være et eklatant nederlag for ikke bare formandskabet og konventet, men også for håbet hos de mange millioner europæere, der virkelig tror på, at tiden er inde til at indføre fælles regler, men også fælles værdier.
Vi glæder os således over det endelige resultat. Det har vi åbent sagt til den italienske befolkning og til landets parlament, og det vil vi gerne gentage her. Der er naturligvis tale om et kompromis, men det er et fint og rummeligt kompromis mellem forskellige organer, holdninger og interesser, et kompromis, der er baseret på nogle punkter, som efter vores mening er afgørende, og som også jeg gerne kort vil nævne, nemlig medtagelsen af chartret om grundlæggende rettigheder i forfatningsteksten, afskaffelsen af den komplekse og på visse punkter forældede søjlestruktur i de nuværende traktater, den klarere kompetencefordeling mellem EU og medlemsstaterne med fuld respekt for medlemsstaternes nationale identitet og interne tilrettelæggelse - det dobbelte princip, som hr. Giscard d'Estaing nævnte - samt indførelsen af mekanismer, der skal sikre en reel overholdelse af subsidiaritetsprincippet og en stadig mere omfattende inddragelse af de nationale parlamenter i EU's anliggender. Konventet har bestemt, at der skal være fire institutioner, nemlig Rådet, Europa-Parlamentet, Kommissionen og ligeledes de nationale parlamenter, som repræsenterer folkets vilje.
Hertil kommer klassificeringen af retsakter og juridiske og finansielle instrumenter, idet der for første gang indføres et egentligt lovhierarki, indførelsen af en EU-udenrigsminister - som måske er den største institutionelle nyskabelse i konventets arbejde, og som udspringer af samlingen af de funktioner, den højtstående repræsentant og kommissæren for eksterne forbindelser har udøvet hidtil - samt den lige så vigtige mulighed for at slå rådsformanden og kommissionsformanden sammen i fremtiden. Desuden vil der på flere områder end i dag blive truffet afgørelser med kvalificeret flertal.
Der er blevet gjort en stor indsats. Hvis nogen spørger, om der kunne gøres mere, må jeg sige ja. Man kunne og burde have gjort mere, men det indgåede kompromis er måske det eneste kompromis, der var muligt. Hvis man i et EU med 25 eller 27 medlemmer fortsætter på det grundlag, at beslutninger skal være enstemmige, vil EU reelt ikke længere kunne administreres på grund af de komplekse problemer, der er forbundet med den offentlige mening.
Til sidst, hr. formand, vil jeg gerne sige et par ord om den institutionelle balance, som konventet har opnået. Det er en fin balance, som man har stræbt efter lige fra starten, eftersom hele konventet var klar over, at man ikke kunne styrke den ene institution på bekostning af den anden. Det er en balance, som er baseret på en fordeling af beføjelserne mellem Det Europæiske Råd, der spiller rollen som politisk institution og har til opgave at fastlægge EU's generelle politiske retningslinjer og prioriteringer, Kommissionen, der repræsenterer medlemsstaterne og bevarer sin centrale rolle som traktaternes vogter og garant for Fællesskabets interesser, og Europa-Parlamentet, som bliver fuldgyldig medlovgiver.
Netop her i Parlamentet vil jeg gerne understrege, at en af de vigtigste nyskabelser er Europa-Parlamentets valg af Kommissionen. Herved styrkes de lovgivningsbeføjelser og budgetbeføjelser, som Europa-Parlamentet har inden for rammerne af den fælles beslutningstagning - eftersom forskellen mellem obligatoriske udgifter og ikke-obligatoriske udgifter falder bort - og Parlamentet får om nødvendigt ret til at foreslå en kommende revision af forfatningen ved hjælp af konventsmetoden.
Denne nyskabelse er ligesom de andre en del af en institutionspakke, der, sådan som hr. Giscard d'Estaing sagde, naturligvis kan forbedres, men som det ville være meget farligt at foretage gennemgribende ændringer af, fordi man så ville risikere at forskubbe balancen i et komplekst system, der bygger på den dobbelte legitimitet, som nationalstaterne og deres borgere giver, og som konventet har sikret. Derfor bliver den vanskelige, men fine balance, som konventet har opnået, regeringskonferencens udgangspunkt. For at blive i denne tankegang og sikre kontinuiteten og sammenhængen med konventets arbejde var jeg af den opfattelse - og det er jeg stadig - at det ville være ønskeligt, at Kommissionens og Europa-Parlamentets repræsentanter, men også konventets formand og næstformændene, hr. Amato og hr. Dehaene, deltog i konferencen.
Europa-Parlamentet skal fortsat spille en vigtig rolle i denne fase af forfatningsreformprojektet. Hr. Berlusconi opfordrede i mødeperioden i juli til, at Parlamentet bliver inddraget mest muligt, og det er en nødvendighed, som jeg gerne vil understrege endnu en gang.
Jeg vil også tilføje et ønske, som jeg er sikker på bliver til virkelighed, nemlig at Europa-Parlamentet uhindret udøver sin kontrolfunktion, og at det ikke blot sker for at gøre regeringskonferencens arbejde åbent og gennemskueligt, hvilket vi gør en indsats for at sikre, men også og ikke mindst for at sørge for, at regeringskonferencens arbejde afspejler borgernes forventninger, og at regeringerne ikke giver efter for fristelsen til at pille konventets værdifulde arbejde fra hinanden. Hvis vi går glip af denne vigtige lejlighed, ville vi nemlig sende et negativt signal til alle de europæiske borgere og virkelig gøre ubodelig skade på det europæiske konstruktionsprojekt.
Hr. formand, mine damer og herrer, vi er så afgjort nået langt på de over 50 år, der er gået siden den dag, man måske kan betragte som EU's fødselsdato, nemlig Robert Schuman-erklæringen af 9. maj 1950, hvor man foreslog en fælles administration af visse interesser - nemlig energi, råstoffer og økonomi - for at fremme og indføre de værdier, der hedder solidaritet og fred.
Det europæiske konstruktionsprojekt er nu nået til et afgørende punkt i sin historie. På den ene side er der genforeningen med østlandene, der igen tager værdierne frihed og demokrati fuldstændigt til sig, og på den anden side er der overgangen fra en økonomisk dimension til en politisk dimension, som kun kan ledsages af opbyggelsen af en europæisk identitet, der gør det muligt for EU at blive en stabilitets-, fremgangs- og fredsskabende faktor på den internationale scene. Disse historiske udfordringer skal tages op af det Europa, som er forenet i mangfoldighed, og som er nævnt i forfatningens præambel, nemlig et Europa bestående af stater, der uden at give afkald på deres egen identitet er fælles om deres suverænitet og kompetencer.
Det italienske formandskab agter at lede den kommende regeringskonference i en ånd, som er tro mod de italienske Europa-traditioner, der er kendetegnende for det italienske folk og for alle landets politiske kræfter. Den første Rom-traktat var starten på Europas forening, og den anden Rom-traktat skal være - og bliver - en overgang til det nye genforenede Europa, nemlig et politisk og økonomisk stærkere EU, der bliver en stabilitets- og fremgangsskabende faktor på den internationale scene. Med den tekst til reformtraktaten, som konventet har vedtaget, kan vi med sikkerhed sige, at vi nu kun er et enkelt skridt fra at nå denne historiske målsætning.
Frattini
Som hr. Giscard d'Estaing og hr. Fini sagde, udgjorde og skabte konventet faktisk en milepæl i den europæiske integrationsproces, og det italienske formandskab anser dette resultat for at være et udgangspunkt for regeringskonferencens arbejde.
Der er tre retningslinjer, som formandskabet agter at følge i sin ledelse af regeringskonferencens arbejde, der som bekendt bliver indledt i Rom den 4. oktober. Det første punkt er, at det efter formandskabets mening er nødvendigt at overholde den tidsplan, der blev fastlagt på Det Europæiske Råd i Thessaloniki. Ifølge denne tidsplan skal vi beslutsomt stræbe efter at nå et positivt resultat inden valget til Europa-Parlamentet i juni 2004. Som følge af dette krav har det italienske formandskab en central målsætning, nemlig at afholde regeringskonferencen i et hurtigt tempo, så vi allerede i december har udsigt til at nå til en overordnet og samlet aftale om forfatningsteksten. Derved bliver det muligt at underskrive den kommende forfatningstraktat - en forfatning for Europa, som hr. Giscard d'Estaing kaldte den - i tiden mellem 1. maj 2004, som er de 10 nye medlemsstaters tiltrædelsesdato, og valget af et nyt Europa-Parlament, som finder sted i juni. En forlængelse af forfatningsforhandlingerne ud over disse datoer ville medføre to alvorlige problemer med legitimiteten og den demokratiske gennemsigtighed, for dels ville konventets forfatningsarbejde gradvist gå tabt, og dels ville man bede de europæiske borgere om at stemme ved valget til Europa-Parlamentet uden at vide, hvordan fremtidens forfatningsgrundlag ser ud.
Formandskabets anden målsætning er at bevare strukturen og grundlaget i den tekst, som konventet har udarbejdet. Sådan som jeg sagde før, er det efter vores mening hensigtsmæssigt at respektere det, som klart må siges at udgøre forfatningsgrundlaget, der efter 16 måneders arbejde er opbygget af et demokratisk organ, hvor regeringerne, de nationale parlamenter og EU-institutionerne var repræsenteret. Samtidig anser vi det for uhensigtsmæssigt, at man igen tager hul på debatter, der allerede i rig udstrækning er blevet afholdt. Den opnåede succes' politiske værdi må ikke svækkes eller gå tabt under regeringskonferencens arbejde. Her skal man tværtimod bestræbe sig på at forbedre og færdiggøre de dele af traktaten, man endnu ikke er helt enig om, nemlig de dele af traktaten - hvilket jeg gerne vil gentage for at gøre det fuldstændig klart - som ikke berører de institutionelle søjler, konventet har fastlagt. Derfor vil det italienske formandskab modsætte sig, at der sættes spørgsmålstegn ved udkastets overordnede balance og grundlæggende elementer. Europas og de europæiske borgeres interesser bør efter formandskabets opfattelse gå forud for varetagelsen af særinteresser, hvor man ønsker en eller anden væsentlig ændring af traktaten. Ud fra dette synspunkt bliver de udtalelser, som Parlamentet og Kommissionen afgiver, et element, der skal tages behørigt højde for på regeringskonferencen.
Det tredje og sidste punkt, som bliver en retningslinje under regeringskonferencens arbejde, er, at nødvendigheden af, at man ved hjælp af det omtalte enstemmighedsprincip når til enighed om visse spørgsmål, som stadig er omstridte, under ingen omstændigheder vil få formandskabet til at indgå et kompromis efter laveste fællesnævner og således et kompromis, der er et tilbageskridt i forhold til konventets forslag.

Vores målsætning er at nå frem til et godt resultat, som lever op til de europæiske befolkningers forventninger, og som sikrer, at EU fungerer effektivt og demokratisk på lang sigt. Vi er ikke i færd med at skabe en forfatning for Europa, der kun skal gælde i nogle år, og i den forbindelse regner vi med Europa-Parlamentets grundlæggende støtte.
Som De ved, har formandskabet indledt procedurerne for regeringskonferencens afholdelse i Rom den 4. oktober. Den bør efter vores mening finde sted på et højt politisk plan - hvilket Det Europæiske Råd, premierministrene og udenrigsministrene allerede er blevet enige om - men vi mener også, at repræsentanterne for alle EU-institutionerne bør deltage i regeringskonferencen, eftersom den faktisk er den ideelle fortsættelse på konventets arbejde. Derfor vil jeg stille et forslag, som giver Europa-Parlamentet mulighed for - via sine repræsentanter og med parlamentsformandens tilstedeværelse - at deltage i regeringskonferencens arbejde, både når det finder sted på udenrigsministerplan og på regeringschefplan. Enhver anden løsning ville nemlig være et tilbageskridt i forhold til den demokratiske traktatrevisionsmetode, der bygger på princippet og kravet om gennemsigtighed og hensyntagen til borgerne.
Til sidst vil jeg gerne sige, at vi vil lytte til Parlamentets og de andre EU-institutioners holdninger og anbefalinger, da vi - sådan som hr. Fini sagde - er overbeviste om, at vedtagelsen af en forfatning for EU ikke blot er en udfordring for visse lande eller for det italienske formandskab, der har den ære at stå i spidsen for Rådet i denne fase, men en udfordring for alle. Det skylder vi de europæiske borgere. Hvis vi ikke tager denne udfordring op, mister vi dem alle, også dem, som - og dem håber jeg ikke, at der er nogen af - forsøger at lade særinteresser gå forud for almenvellet. Vi vil sørge for, at sådanne destruktive forsøg mislykkes.
(Bifald)

Prodi
Hr. formand for Parlamentet, hr. formand for Rådet, hr. Giscard d'Estaing, mine damer og herrer, først vil jeg gerne rette en varm tak til alle konventets medlemmer og navnlig til Dem, hr. Giscard d'Estaing, for det engagement og den dygtighed, De har lagt for dagen i de lange måneders intenst arbejde, der har været kendetegnende for denne fase af forfatningsprocessen. Konventets succes har medført en varig ændring af EU's demokratiske metoder. Det er et flot stykke arbejde og et resultat, som vi end ikke turde håbe på.
Det udkast, som konventet har udarbejdet, udgør således grundlaget - jeg vil endda sige et glimrende grundlag - for konventets endelige redigering. Og det er godt, at det forholder sig sådan, da der for det første er tale om en tekst, som har en stor symbolsk værdi. Det er nemlig første gang, at EU's grundlag bliver drøftet i et åbent, demokratisk forum, hvor befolkningerne og medlemsstaterne er repræsenteret.
For det andet har man i udkastet til forfatning resolut taget spørgsmålene op om den institutionelle ligevægt og EU's komplekse karakter. Det var en heftig og indgående debat, der gjorde det muligt at behandle alle de spørgsmål, man havde forelagt os, på en sammenhængende måde, nemlig hvordan vi kan skabe en ny og mere effektiv sameksistens mellem de to aspekter af den europæiske konstruktion - fællesskabsaspektet og det mellemstatslige aspekt - hvordan vi kan skabe en balance mellem medlemsstaternes politiske repræsentation og borgernes repræsentation, det vil sige Parlamentets og Rådets rolle, og hvordan vi skal tilrettelægge repræsentationen af EU's generelle interesser og de enkelte medlemsstaters legitime interesser. For det tredje - og det er det sidste punkt - har konventet skabt forudsætningerne for den nødvendige ajourføring af EU's politikker.
Vi går nu ind i regeringskonferencefasen, hvor vi skal færdiggøre og formalisere konventets arbejde. Jeg kan se, at der er to yderliggående holdninger i denne fase, som jeg tror, at det er vigtigt at tale åbent om. På den ene side har vi dem, som mener, at man ikke skal røre ved det udarbejdede udkast, eftersom det udgør det eneste mulige kompromis, og på den anden side har vi dem, der gerne ville sætte spørgsmålstegn ved det hele igen, eftersom det i den sidste ende er medlemsstaterne, som har suveræniteten, og som har det sidste ord.
Selv om begge holdninger er forståelige, er de efter min mening kritisable. I Kommissionen har vi altid været af den opfattelse - lige siden vi efter mødet i Nice sammen med Parlamentet bad om konventsmetoden - at regeringskonferencen bør være kort, målrettet og afsluttende. Det betyder dog ikke, at der blot skal være tale om en bekræftelse, da dette ville fratage regeringskonferencen dens politiske ansvar. Denne regeringskonference kan så afgjort ikke sammenlignes med nogen af de tidligere regeringskonferencer, eftersom den skal arbejde ud fra konventets glimrende arbejdsgrundlag. Den bevarer dog sin hovedfunktion, nemlig at give stats- og regeringscheferne mulighed for at påtage sig deres politiske ansvar samt forelægge den endelige tekst for institutionerne og - som hr. Giscard d'Estaing sagde - medlemsstaternes borgere, så de kan godkende den.
Der er således tale om en ny politisk godkendelsesfase, som bestemt ikke nødvendiggør en lang regeringskonference, men som kræver en passsende overvejelsesfase. Nogle af aspekterne i udkastet til forfatning viser nemlig klart, at det indgåede kompromis er ufuldstændigt, og at det opnåede resultat derfor ikke kan være endeligt, sådan som vi havde håbet på i starten. Det er således hensigtsmæssigt, at medlemsstaterne, som er i besiddelse af den endelige suverænitet, drøfter disse aspekter endnu en gang for at finde ud af, om det kan gøres bedre. Som Kommission er det vores opgave og pligt at gøre opmærksom på disse punkter.
I det nuværende udkast til forfatning er der stadig taget højde for, at over 50 beslutninger skal træffes enstemmigt, nogle af dem på EU's nøgleområder. Alle er desuden enige om, at en af ulemperne ved den aktuelle situation er manglen på et egentligt instrument, der kan samordne medlemsstaternes budgetpolitikker. Men jeg spørger mig selv, hvordan vi kan opnå en sådan samordning, hvis vi bevarer den nuværende vetoret, og det samme gælder for den indirekte beskatning og virksomhedsbeskatning.

Desuden er der det centrale spørgsmål om den kommende balance mellem Kommissionens, Rådets og Parlamentets beføjelser. I udkastet til forfatning foreslås der en sammensætning af Kommissionen, som efter min opfattelse og opfattelsen i det kommissærkollegium, jeg er ansvarlig for i dag, vil gøre den opgave, som vi giver en institution, der repræsenterer EU's generelle interesser, mindre effektiv og mindre troværdig. Den foreslåede løsning diskriminerer kommissærerne ved at skabe en ny kategori, hvis beføjelser reduceres uden grund, og ingen af EU's befolkninger fortjener at blive repræsenteret af en andenklasseskommissær.
(Bifald)
Det ville være et brud på kommissærkollegiets enhed, eftersom forbindelsen til medlemsstaterne har været drivkraften bag Kommissionens virke i de sidste 50 år. Derfor er det nødvendigt at tage endnu et skridt - som på ingen måde er i strid med regeringskonferencens korte varighed og hurtige afslutning - og give hver medlemsstat en kommissær, som har sine fulde beføjelser.
Samtidig er der i det aktuelle udkast til forfatning ikke truffet endelig beslutning om fundamentale punkter som de forskellige Råds måde at fungere på og ansvaret for de eksterne forbindelser. Det er regeringskonferencens opgave at gøre institutionernes arbejde mere gennemsigtigt og effektivt og at undgå overlapninger og sammenblandinger, der risikerer at skabe konflikter i fremtiden. Her er der i højere grad tale om et kvalifikationsarbejde end om et innovationsarbejde.
Endelig havde konventet ikke tid til at ajourføre fællesskabspolitikkernes nuværende formuleringer, som for nogles vedkommende går tilbage til 1950'erne og er helt eller delvist forældede. Det er klart, at det bliver vanskeligt at løse alle de åbne spørgsmål, men vi skal gøre os nogle grundige og fornuftige overvejelser - hvor vi ikke tager hensyn til de politiske omstændigheder i øjeblikket - om de punkter, hvor det stadig er muligt at foretage de nødvendige forbedringer og gøre forfatningsstrukturen endnu mere velegnet til de udfordringer, der venter os. Det er naturligvis nødvendigt at finde ud af, om den politiske vilje er til stede. Er denne vilje ikke til stede, eller er der tale om realistiske betragtninger, som gør, at man ikke ønsker at tage disse spørgsmål op nu, men at lade teksten være, som den er? Hvis det er tilfældet, er Kommissionen selvfølgelig rede til at konstatere dette på en afslappet og realistisk måde, da den er klar over, at der under alle omstændigheder er sket nogle meget vigtige fremskridt.
Sådan har det i grunden været for alle traktatændringers vedkommende. Det var tilfældet med fællesakten, med Maastricht-traktaten og med Amsterdam-traktaten, og det bliver måske også tilfældet denne gang. Men så skal vi også vide, at vi - sådan som det er sket før - må være klar til at imødegå andre kriser og dermed at skulle forhandle om nye ændringer og tilpasninger. Måske er dette den europæiske integrations historie, nemlig en blanding af visioner og reaktioner på de kriser, der skyldes væksten. Det er vores historie, og det ved vi udmærket, selv om vi nogle gange er nødt til at gå hurtigere frem. I dag befinder vi os utvivlsomt i denne situation.
Hvis vi ønsker at udnytte vores erfaring, og hvis vi virkelig ønsker at skrive en forfatning, der er langtidsholdbar, bør vi under alle omstændigheder sørge for et system, hvor det, der ikke kan besluttes i dag, kan besluttes i morgen. Derfor er det nødvendigt - og det er konklusionen, men også hovedpunktet i min korte tale - at vi overvejer nogle mere realistiske ændringsprocedurer for forfatningen, som gør det muligt for os at handle hurtigt og effektivt, hvis det i forbindelse med en krise - som det ikke kan undgås, at vi får - skulle vise sig, at de bestemmelser, som vi fastlægger i dag, er utilstrækkelige. Det værst tænkelige scenario ville nemlig være, at vi kom til at stå med nogle utilstrækkelige forfatningsbestemmelser, som det reelt ville være umuligt at ændre med et system, hvor 25 medlemsstater eller derover skal foretage en enstemmig revision.
Dette gælder for den enstemmighed, der stadig kræves på mange områder, og det gælder således i endnu højere grad for den ajourføring af politikkerne, som man ikke er i stand til at foretage i dag. En fastlåst og stiv forfatning, der er ude af stand til at sikre vores overvindelse af fremtidige kriser, ville være en fornægtelse af den europæiske integrations historie. Det skal vi for enhver pris undgå, hvis vi ønsker at løse vores historiske opgave på en ansvarsfuld måde.
Hr. formand, mine damer og herrer, det skal fremgå klart af vores arbejde, hvilken retning EU skal bevæge sig videre i, for fred, frihed og solidaritet skal stadig være de målsætninger, der er gældende for institutionernes daglige indsats. Derfor skal vi give EU de arbejdsinstrumenter, som er nødvendige for at nå disse målsætninger. På internationalt plan skal EU tale med én stemme, og den skal være stærk, indflydelsesrig og fredsskabende. EU skal både indadtil og udadtil bekræfte styrken i den lovgivning, som foreskriver pligterne, men som også beskytter individet og bevarer dets handlefrihed i et veltilrettelagt og kreativt samfund.
Endelig skal EU have de nødvendige midler til at vise solidaritet. Den kommer til udtryk via den indsats, der gøres for de svageste i et samfund, hvor alle bliver tilgodeset. Den kommer til udtryk i den fælles redningsindsats i tilfælde af naturkatastrofer, og den bygger på pligten til et gensidigt forsvar, da vi er af den overbevisning, at forsvaret af de enkelte medlemsstater er den stærkeste bekræftelse af tilhørsforholdet til samme familie.
Mine damer og herrer, vi er nu trådt ind i en ny fase. Vi skal afslutte konventets glimrende arbejde på en fornuftig, vedholdende og dristig måde. Det er naturligvis nødvendigt med en hurtig afslutning, men det er først og fremmest nødvendigt med en god afslutning. Kommissionen vil fortsat give sit bidrag til, at vi kan nå denne målsætning.
(Bifald)

Méndez de Vigo (PPE-DE).
Hr. formand, da Klaus Hänsch og jeg nogle få uger, før konventet indledte arbejdet, besøgte konventets formand i hans hjem i Paris, skrev jeg, da vi forlod mødet, i min dagbog: "Det vil lykkes, hvis vi får skabt konventets ånd".
Hvad mente vi med "konventets ånd"? Vi mente, at det skulle opnås, at medlemmerne af konventet var bevidste om øjeblikkets historiske betydning, om udfordringens vanskelighed og om viljen til at genoverveje Europa og overveje, hvad der var bedst for borgerne i det nye Europa, som var resultatet af den store udvidelse.
Jeg mener, at De, hr. formand, har spillet en meget vigtig rolle for skabelsen af konventets ånd. Jeg mener, at det bifald, der fulgte Deres indlæg i dag, viser, at Parlamentet har værdsat Deres arbejde i spidsen for dette konvent.
Hvorfor var det i dette arbejde med at genoverveje Europa så nødvendigt at overbevise os selv om denne vanskelighed? Jeg mener, at det, vi har gjort, er at gennemføre de sloganer, som Europa-Parlamentet har haft siden 1990'erne: mere demokrati, mere effektivitet og mere gennemsigtighed.
Jeg mener, at denne forfatning er mere demokratisk, effektiv og gennemsigtig. Den skaber et Europa, som også er gennemtrængt af de idéer. Hvorfor? Fordi vi har ændret det institutionelle system. Det er rigtigt, at vi har gjort det, men vi har gjort det netop for at gøre EU mere demokratisk.
Man kan blot huske og sammenligne med modellen i EKSF-traktaten. Man kan blot huske på, hvad den forsamling var, forgængeren for Parlamentet i EKSF-traktaten. I dag er Parlamentet med denne forfatning et fuldt ud demokratisk parlament, der er helt integreret i beslutningsprocessen. Vi har også fået integreret de nationale parlamenter i beslutningsprocessen. Og vi har sikret, at borgerne kan aktivere det folkelige initiativ, når loven hjemler det.
Idéen om mere demokrati afspejles i forfatningen. Det gør idéen om mere effektivitet også - derfor har vi ændret det institutionelle system. Vi har ændret det indgående. Jeg tror altid, vi har været bevidste om at beskytte den nødvendige ligevægt mellem institutionerne, at det har været en grundlæggende betingelse i alt vores arbejde. Sandheden er, at kun tiden vil vise, om vi har opnået det eller ej. Men jeg mener, at idéen om at bevare ligevægten var helt afgørende i de ændringer, som vi har indført.
Vores arbejde er slut, nu mangler regeringskonferencen. Jeg mener, at det er op til eksperter og professorer at kritisere forfatningen - at sige, at det skulle have været gjort på en anden måde - men jeg mener ikke, at det er Europa-Parlamentets opgave. Det er Europa-Parlamentets opgave at indtage en politisk holdning til forfatningen. Det vil vi gøre i den betænkning, som vores kolleger hr. Gil Robles og hr. Tsatsos er ordførere for.
Jeg mener, at De i dag, hr. formand, har stillet Europa-Parlamentet over for en udfordring. Jeg husker, at der i 1920'erne var en debat i Tyskland om forfatningens vogter mellem Carl Schmitt og Hans Kelsen: Der Hüter der Verfassung. Wer soll der Hüter der Verfassung sein? (Forfatningens vogter. Hvem skal være forfatningens vogter?)
Jeg mener, at Europa-Parlamentets politiske opgave i dag, det politiske signal, som vi skal udsende, er, at vi gør os til denne forfatnings vogtere. Denne forfatning er en forfatning, der efter Parlamentets opfattelse er god for Europa og for dets borgere. Derfor mener jeg, at vores politiske signal skal være, at vi gør os til vogtere af denne forfatning.
Det betyder, hr. formand, at vi skal spille en aktiv rolle under regeringskonferencen. Og det glæder mig, at hr. Fini, som også er besjælet af konventets ånd, har sagt, at Europa-Parlamentets tilstedeværelse vil være en realitet. Vi ønsker ikke, at den bliver formel, vi har ikke lyst til at spise frokost i Rom, selv om Rom er en vidunderlig by. Det, vi ønsker, er fortsat at bibringe regeringskonferencen vores idéer, vores påvirkning.
Hr. formand, det har været en ære at lede Europa-Parlamentets delegation, det har sandelig været en af de mest vidunderlige oplevelser, uden tvivl den vidunderligste i hele min politiske karriere, men jeg vil især sige her i Parlamentet i dag, at jeg mener, at de, der får mest fordel af det i den sidste ende, vil være Europas borgere.
Hänsch (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, hr. Giscard d'Estaing, vores arbejde i konventet og i øvrigt også i præsidiet har ikke hele tiden været konfliktfrit. Men vi var enige om målet. Vi ville skabe en enkelt tekst til en europæisk forfatning, og det er lykkedes os. Vi holdt os til det vise råd fra Jean Monnet, som har sagt følgende: At skrive det ned, som bør være, er let nok. Men det kommer an på at skrive det ned, som kan være. Netop det har konventet gjort. Det, vi forelægger for regeringerne, er velovervejet, det er velafbalanceret, og det er først og fremmest opnåeligt, hvis man ønsker det. Hidtil er regeringskonferencerne og EU-topmødet altid blevet gjort til målestok for succes eller fiasko i sig selv. Det er fortid nu. Resultatet af regeringskonferencen i Rom vil kunne måles på resultatet af konventet. Det er vores succes, kære kolleger.
Vi har ikke opnået alt det, vi gerne ville. Og alt det, der er opnået, er ikke 100 % vellykket. Vi havde gerne set, at alle love fremover vedtages med kvalificeret flertal i Rådet, også og netop i forbindelse med skatterne. Vi havde gerne set, at medlemsstaterne også kunne træffe beslutning med kvalificeret flertal i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi ved, hvor skrøbelige nogle løsninger er, f.eks. kompromiset om Kommissionens størrelse og stemmeretten i Kommissionen. Det grænser alt sammen til konstitutionel fornuft. Men vi ved også, at det, som bliver beskrevet dér, er et kompromis, og det ikke et kompromis med den mindste fællesnævner. Dette forfatningsudkast er ikke blevet en ren sammenstilling af kompromiser, men det er fortsat et i sig selv sammenhængende hele. Derfor skal vi modsætte os alle forsøg på at snøre denne kompromispakke op igen.
Regeringerne havde deres repræsentanter i konventet. De var en del af den endelige konsensus. At nogle nu ønsker at trække sig tilbage fra denne konsensus, gør mig ikke blot bekymret, men det er også farligt. For, mine damer og herrer, vi vil ikke lande ved et bedre udkast, men vi vil lande ved Nice II. Det skal vi forhindre.

Jeg ser med forbavselse og manglende forståelse, at Kommissionen tydeligt ønsker at lege denne leg.
(Bifald)
Hr. kommissionsformand, tror De virkelig, at det, De har præsenteret her, ikke også er blevet præsenteret og diskuteret i konventet? Tror De, at repræsentanterne for Kommissionen, som jo også har siddet i præsidiet og konventet, ikke også har fremlagt disse idéer? De vil måske det rigtige med Deres ønsker, men De vil opnå det forkerte. Konsekvensen af det, De har præsenteret, er netop en tilbagevenden til den gamle traditionelle regeringskonference, til den samme studehandel som på regeringskonferencerne før i tiden. Tro dog ikke, at De får støtte til det! Lad være med dette spil, hr. kommissionsformand. Det ødelægger det, konventet har opbygget.
(Bifald)
Endelig, kære kolleger, mobiliserer vi efter denne regeringskonference, som forhåbentlig bliver en succes - hr. Fini, jeg bifalder det, De og hr. Frattini sagde, og kan kun bede Dem om og besværge følgende: Hold fast i det, De har sagt. Hold fast i, at regeringskonferencen gør dette udkast til Europas forfatning - befolkningerne i medlemsstaterne. Så fortæller vi dem, hvad der er enestående i det, konventet har præsteret: én forfatning for så mange stater og folk, som har været adskilt fra hinanden i et halvt århundrede på grund af Europas deling og det kommunistiske diktatur, og som i dette konvent for første gang har haft lejlighed til at deltage i udformningen af Europas fremtid gennem deres repræsentanter. Til kollegerne fra de lande i Øst-, Central- og Sydeuropa, som var der for første gang, siger jeg: De var ikke bare ledsagere til arbejdet. De var en gevinst for konventet!
(Bifald)
Det er enestående med en forfatning for mindst 25 stater og folk, som i århundreder har kastet sig over hinanden med røveri og mord, krig og ødelæggelse, og som nu ønsker at forme fremtiden sammen, en forfatning for mindst 25 befolkninger, som alle har deres egen tradition, deres sprog, deres historie, som ønsker at bevare deres identitet, og som alligevel forbinder deres skæbne med hinanden. Det er det store ved dette forfatningsudkast. Det er det store ved Europas forening, og det skal vi bevare og fortsætte. Det er vores ansvar. Vi står foran den samme situation som fædrene og mødrene for Europas forening i 1950'erne. De havde mod og fremsyn til at ophæve den 1.000 år gamle modsætning mellem Tyskland og Frankrig i et europæisk fællesskab og påbegynde Europas enhed i Vesten. Vi som politikere i vores generation har for første gang i 1.000 år haft chancen for at forene hele kontinentet på grundlag af frihed og fred. Vi skal vise det samme mod og det samme fremsyn som grundlæggerne af den europæiske enhed for 50 år siden. Det er vores skæbne, kære kolleger.
(Bifald)

Formanden.
Jeg vil gerne nævne parlamentsdelegationen fra Ukraine, som sidder i tilhørerlogen, under ledelse af den tidligere udenrigsminister, hr. Tarasyuk. Jeg byder Dem velkommen.
Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, formålet med vores europæiske engagement er at få et handledygtigt, demokratisk og gennemsigtigt EU, som er baseret på værdier, principper og grundsætninger. Dette mål er vi kommet afgørende nærmere med udkastet til en europæisk forfatning. Og det er en stor glæde at byde hjertelig velkommen til et tidligere medlem af vores gruppe, Valéry Giscard d'Estaing, her som formand for konventet. Jeg vil ikke fortælle nu, hvad De Liberale siger til det. Hr. formand Giscard, jeg husker nøjagtigt, hvordan jeg i januar 1992, da vores gruppeformand Egon Klepsch blev valgt til Parlamentets formand, måtte stå bag ved Dem, således at vi sammen - først De, så jeg beskedent bagved - kunne afgive vores stemme til Leo Tindemans som gruppeformand. Hvis nogen havde sagt dengang i 1992, at Valéry Giscard d'Estaing i september 2003 ville præsentere et forfatningsudkast for Europa-Parlamentet, en europæisk forfatning, ville jeg have sagt: Det er vidunderligt, det er en drøm, en vision! Denne drøm er blevet til virkelighed, og det skal vi glæde os over af hele vores hjerte!
Hr. formand Giscard, jeg vil især gerne rette en stor tak og anerkendelse til Dem! I øvrigt har jeg aldrig været i tvivl om, at det er et godt resultat, for De har jo i sidste ende holdt møde i vores gruppesal, og jeg vil også gerne anerkende, at der har været en anden gruppe, som holdt møder i den sal tidligere. Jeg vil også takke præsidiemedlemmerne hjerteligt: Iñigo Méndez de Vigo og Klaus Hänsch samt som repræsentant for alle medlemmer af vores gruppe i konventent formanden for vores gruppe, Elmar Brok, og vores kolleger fra konventet. De vil alle få lejlighed til at tage ordet ved september II-mødet, når vi skal tale om Gil-Robles- og Tsatsos-betænkningen. Konventets metode har vist sig at være rigtig, fordi vi også dengang, mens rådsformanden var til stede, efter Nice sagde, at vi har brug for en anden metode, og vores gruppe har altid talt for konventet. Og det er ingen hemmelighed, at den ene del af vores store gruppe, Gruppen for Det Europæiske Folkeparti, prioriterer anderledes end den anden del, Gruppen for De Europæiske Demokrater, altså vores britiske venner. Men én ting kan jeg sige for den samlede gruppe: Det er vigtigt at have en europæisk kompetencetildeling. Vores mål er et handledygtigt, ikke et centralistisk Europa. Europa skal kunne handle dér, hvor europæerne skal handle i fællesskab. Det er ikke enhver opgave i Europa, der er en opgave for Europa, men dér, hvor Europa skal handle, skal Europa være stærk. Nu defineres det, hvad de europæiske opgaver er. Nu skal nationalstaterne sige: Hvad er nationalstaternes opgave, hvad er regionernes opgave, og hvad er kommunernes opgave? Det skal hilses meget velkommen, at principperne om subsidiaritet og forholdsmæssighed samt klageretten for alle nationale parlamentariske organer sikres i denne forfatningstraktat, og at der er et kunstfuldt spind af ligevægt mellem de forskellige niveauer i EU. Vi hilser især velkommen, at kommunal selvforvaltning også har vundet indpas i forfatningen.
Europa-Parlamentet vil - jeg kender ikke den præcise procentsats - være med på lige fod til at træffe beslutninger i over 90 % af lovgivningstilfældene, og der skabes endelig gennemsigtighed i Ministerrådet. Ministerrådets døre skal åbnes ved lovgivningen. Forslaget om kommissionsformanden skal ske på grundlag af valget til Europa-Parlamentet. Jeg opfordrer stats- og regeringscheferne til at tage hensyn til resultatet af valget til Europa-Parlamentet i 2004 - og det kan både falde ud på den ene og den anden måde, jeg taler om principppet - ved forslaget om kommissionsformanden, selv om forfatningen endnu ikke har gyldighed ved valget til Europa-Parlamentet.

Vi har som gruppe lagt stor vægt på, at også udenrigsministeren er underlagt Europa-Parlamentets tillidsvotum. Naturligvis er det ikke alle ønsker, der er blevet opfyldt. Det kan heller ikke lade sig gøre. Vi havde gerne set, at den kristne-jødiske arv blev optaget i forfatningen. Vi havde gerne set, at flertalsafgørelsen i udenrigs- og sikkerhedspolitikken var det grundlæggende princip, og vi kender også til vanskelighederne ved beregningen af stemmer i Rådet. Jeg kan kun på det kraftigste advare imod - og her er vi meget enige, tror jeg - at snøre dette kunstfærdige kompromis op igen. Hr. Fini, hr. udenrigsminister Frattini, vi ønsker repræsentanter - og jeg undgår udtrykkeligt begrebet observatører - repræsentanter for Europa-Parlamentet på regeringskonferencen, hvor de kan arbejde med alle muligheder. Det er en bøn til Dem!
Min afsluttende kommentar lyder, at det projekt, som ligger foran os, er glimrende! De har nu et enormt ansvar på denne regeringskonference. Det er en enorm chance, men også en enorm risiko. Og jeg ønsker Dem held og lykke for os alle, for det handler om, at vi i det 21. århundrede har et retligt grundlag til at takle vores konflikter i Europa, interesseforskellene, fredeligt. Sådan sikrer retten freden, og jeg ønsker Dem held og lykke på regeringskonferencen!
(Bifald)

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, hr. Giscard d'Estaing, jeg henvender mig til Dem på Deres sprog, fordi jeg først og fremmest ønsker at tilkendegive, i hvor høj grad jeg værdsætter Deres konsekvente holdning og kamp for Europa, som ikke blot går tilbage til Deres tid som medlem af Europa-Parlamentet. De var blandt stifterne af Det Europæiske Råd. De har arbejdet for direkte valg til Europa-Parlamentet. De gav endog navnet "ecu" til den kommende europæiske valuta. Selvsagt er navnet nu ændret.
De har med rette valgt skildpadden, der står for vedholdenhed, som symbol under konventet. Jeg har haft lejlighed til at arbejde sammen med Dem som medlem af Europa-Parlamentet, i særdeleshed i anledning af regeringernes og Rådets første forsøg på åbenhed i forbindelse med den forberedende interinstitutionelle konference, der blev afholdt som en forløber for konventet. PSE-Gruppen mener, at De har gjort et godt stykke arbejde som formand for konventet. Det er heldigt, at Deres skildpadde var af jade, hvis den havde været levende, ville De have savnet den.
Jeg vil ikke komme nærmere ind på konventets arbejde i dag, eftersom vi vil beskæftige os med det under anden mødeperiode i september på grundlag af Tsatsos-betænkningen. Lad mig blot føje en bemærkning til Deres henvisning til Montesquieu. Vores arbejdes særlige historiske betydning ligger netop i, at vi i globaliseringens tidsalder udarbejder en demokratisk konstruktion, der overskrider nationalstatens grænser. Montesquieu er netop en filosof, der beskæftigede sig med demokratiet og nationalstaten. Men vi må ikke glemme, at Montesquieu indledte sin karriere med at skrive om Roms storhed og fald, Rom, som vi nu vender tilbage til.
Jeg glæder mig også over, at De indleder forfatningsudkastet med et citat fra Perikles' begravelsestale. Alle Europas borgere kan nemlig identificere sig med denne tale, der blev holdt for 2.500 år siden. Det viser, at vi har ydet vores bidrag til den historiske udvikling efter de retningslinjer, Montesquieu afstak. Denne forfatning er særdeles gunstig for Parlamentet som lovgivende magt, fordi det nu har fået en central placering.
Jeg deler de forbehold, der er kommet til udtryk angående det faktum, at væsentlige områder fortsat er underlagt kravet om enstemmighed. Hvad angår den udøvende magt, er det udmærket at skelne mellem Rådet som lovgivende magt og Rådet som udøvende magt, men de løsninger, der blev foreslået til sidst i konventet, er ikke lige så tilfredsstillende. Jeg tilslutter mig visse dele af min kollega, Klaus Hänschs, kritik angående Kommissionens formand, og jeg går ind for mere fleksible løsninger for forfatningsændringer, den aktuelle historiske situation taget i betragtning.
Jeg skal især tilføje, at konventets ånd allerede var til stede ved regeringskonferencens afslutning. Ellers kan jeg ikke forklare, hvorfor så mange udenrigsministre har taget aktivt del i konventet.
Watson (ELDR).
Hr. formand, hr. formand for konventet, jeg har ligeledes den ære at lykønske en forgænger med hans imponerende værk, men jeg kan ikke fortsætte i Aznavours stil og sige "You are for me, formidable".

Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, vi vil under næste mødeperiode afholde en indgående debat om forfatningsudkastets rent institutionelle aspekt. GUE/NGL-Gruppen vil i denne forbindelse understrege det, den anser for positive landvindinger i form af nye parlamentariske beføjelser, vilje til at fremme borgernes deltagelse og visse tiltag i retning af større åbenhed. Den vil ligeledes tage stilling til andre, betydeligt mere kontroversielle institutionelle aspekter og forklare, hvorfor den kræver ratificering ved folkeafstemning. Men i dag vil jeg beskæftige mig med et mere globalt problem og stille en slags præliminært spørgsmål.
En forfatning er principielt en grundlov, der fastlægger et lands styreform. Den kan bl.a. stadfæste en række referenceværdier og grundlæggende rettigheder. Den kan i intet tilfælde knægte folkenes suverænitet og ret til frit at vælge deres samfundsmodel i 30-50 år, hvilket er den levetid, hr. Giscard d'Estaing har fastsat for denne tekst. Demokrati er retten til at vælge, men det, vi har foran os her, er ud over en reform af den institutionelle opbygning en forfatningsmæssig stadfæstelse af modellen for et liberalt Europa.
Allerede i artikel 3 erfarer vi, jeg citerer, at "Unionen giver borgerne et indre marked med fri og lige konkurrence". Derefter gentages den liberale devise om en åben markedsøkonomi med fri konkurrence fire gange. Men det er netop denne besættelse af tanken om uhæmmet konkurrence og tendensen til at sidestille alt inden for det sociale liv med varer, som stadig flere borgere tager afstand fra og protesterer imod. En skærpende omstændighed for konventets præsidium er, at hovedparten af de bestemmelser, der således ophøjer det liberale Europa til et uanfægteligt forbillede, findes i tekstens tredje del. Men hvem uden for denne forsamling er klar over, at de 340 artikler, denne del består af, eller tre fjerdedele af forfatningsteksten ikke har været genstand for nogen form for drøftelser i konventet under dets 16 måneders lange arbejde, hvis resultat blev forelagt Det Europæiske Råd i Thessaloniki. De er, om man så må sige, blevet listet ind efterfølgende i løbet af juli, således at de ganske enkelt ikke forekommer i de fleste af de udgaver af forfatningen, der er i omløb. Det er på sin vis dette forfatningsudkasts bagside. Ikke desto mindre er det i denne del, man bl.a. fastlægger den økonomiske og monetære politik og tildeler overdrevne beføjelser til Den Europæiske Centralbank, der fokuserer på prisstabilitet og udviklingen i lønomkostningerne. Det er med andre ord den mest kontroversielle del af Maastricht-traktaten, De således har overtaget og videreført.
Det er ligeledes i disse artikler, man finder de omfattende begrænsninger af arbejdsmarkedspolitikken såvel som af begrebet offentlige tjenesteydelser, der kun tolereres som, jeg citerer, "forpligtelser", der skal godtgøres, som en undtagelse fra konkurrencereglerne og forbuddet mod statsstøtte.
Eftersom jeg er fast overbevist om, at vi i dag mere en nogensinde har brug for Europa, hvis vi ønsker at ændre verden, mener jeg, at det vil være yderst uheldigt, hvis en antiliberal indstilling nødvendigvis bliver ensbetydende med en antieuropæisk indstilling. Jeg stiller Dem derfor følgende spørgsmål, hr. Giscard d'Estaing: Kan der i fremtiden ikke ske ændringer af EU-retningslinjerne som følge af en given politisk udvikling i et land i Europa? Er det ikke et legitimt spørgsmål? Det gælder for udkastets økonomiske og sociale dimension såvel som for dets politiske dimension, eftersom det i artikel 40 f.eks. hedder, at den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik skal, jeg citerer, være forenelig med "den politik, der er fastlagt inden for rammerne af NATO". Vil NATO udgøre en integrerende del af den europæiske identitet? Hvad angår de europæiske ambitioner, ønsket om at rehabilitere politik og fremme borgernes ansvarsfølelse, er det en meget utilfredsstillende løsning!
Som De netop så rigtigt påpegede det, hr. Giscard d'Estaing, må man aldrig glemme borgerne! Jeg afventer Deres svar.

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at den tekst, som konventet har vedtaget, er et fremskridt for europæisk demokrati. Man har taget højde for mange af vores krav, nemlig medtagelsen af chartret om grundlæggende rettigheder, lovgivningsprocedurens forbedring, herunder indførelsen af det folkelige lovgivningsinitiativ, opførelsen af nogle punkter, hvis gennemførelse vi vil slås for og forsøge at få borgernes støtte til, blandt EU's målsætninger, fuld beskæftigelse, bæredygtig handel, pluralisme, beskyttelse af menneskerettighederne, konfliktforebyggelse og en bæredygtig udvikling på kloden.
Det er nogle af de resultater, der i dag får os til at sige, at denne tekst også er vores, og som får os til at forsvare den i de kommende måneder. Men det er klart, at den europæiske forfatningsproces efter vores mening ikke er færdig. Vi er ikke enige med dem, som mener, at konventet ikke kunne gøre det bedre. Konventet var navnlig ikke i stand til at tilpasse instrumenterne og politikkerne til sine mest nyskabende målsætninger, det fastholdt enstemmighedspligten, og for EU-kompetencernes vedkommende styrkede det endnu en gang Rådets overlegne stilling på nogle af nøgleområderne.
Selv om vi anerkender kvaliteten af konventets arbejde, mener vi, at den måde, som præsidiet og De, hr. Giscard d'Estaing, ledte konventets arbejde på, og de regler, der gjaldt for dets arbejdsmetode, nøje bør vurderes og revideres, eftersom de så afgjort har haft indflydelse på kvaliteten af den vedtagne tekst. Det var en alvorlig strategisk fejl, at vi lige fra begyndelsen accepterede konventets sammenblanding med den mellemstatslige metode, som det netop skulle markere slutningen på. Det har naturligvis medført, at debatten ikke længere drejer sig om, hvad og hvordan EU skulle gøre, men hvem der bliver taberne og vinderne med de nye bestemmelser, hvilket er typisk for en regeringskonference, og hvilket var hovedårsagen til Nice-mødets sørgelige fiasko.
Jeg vil stille to konkrete forslag, som bør gælde fremover, nemlig at konventets formand vælges af konventet selv, og at dets arbejde ledes på en måde, hvor man tydeligere følger parlamentsmetoden, som naturligvis er baseret på en stræben efter konsensus, men også på flertalsreglen. Der skal nu udkæmpes to meget vigtige slag, og det første består uden tvivl i at forhindre, at de regeringer, som ikke ønskede et konvent, og som nu vil sætte spørgsmålstegn ved dets arbejde, i løbet af regeringskonferencen gør konventets positive resultater forgæves. Det ville være uacceptabelt, og jeg vil endda sige, at det ville være uretmæssigt. Når man ser bort fra det, der står i traktaterne, er det klart, at konventets største nyskabelse var at fratage regeringerne deres monopol på reformen af EU. Det er utænkeligt at lave om på dette faktum, og det er ikke acceptabelt at ændre væsentlige aspekter af teksten, uden at man i det mindste har fået Europa-Parlamentets udtrykkelige samtykke, hvilket selvfølgelig er noget helt andet end blot at sende et par observatører til møderne. I den forbindelse er det efter min mening særlig vigtigt at understrege hr. Giscard d'Estaings forslag om at gøre de forskellige faser af regeringskonferencens arbejde fuldstændigt gennemsigtige og offentlige.
Endelig, hr. formand, er det absolut nødvendigt at afskaffe pligten til enstemmighed ved en revision af forfatningen og at give Europa-Parlamentet ratificeringsbeføjelser. Hvis ikke det er muligt, og hvis enstemmighedens automatiske standsningsmekanisme bliver fastholdt, er det let at forudse, hvad vi får i fremtiden, nemlig et EU, der er ude af stand til at handle og nå videre, og som på lang sigt bliver stadig mere splittet og ubetydeligt.
Det reelle historiske omfang af konventets arbejde kommer også til at afhænge af det italienske formandskab. Hr. Fini, hr. Frattini, jeg opfordrer Dem til at forsvare den tekst, som konventet har vedtaget, mod nogle af Deres "temperamentsfulde" kolleger, til at være åbne over for forbedringer og til at arbejde for, at teksten bliver i stand til at udvikle og ændre sig. De har vores fulde støtte i den forbindelse.
Pasqua (UEN).
Hr. formand, De må ikke betragte min kortfattethed som ondsindet på nogen måde, men som en følge af den korte taletid, jeg har til min rådighed.
Jeg vil først sige, at en fødselshjælper, uanset hvor dygtig vedkommende er, ikke kan fjerne medfødte misdannelser. Det gælder inden for obstetrik såvel som i politik. Uanset hvilke intellektuelle fortjenester man kan tilskrive konventet, dets formand og de af vores udmærkede kolleger, der har taget del i dette arbejde, herunder i første række næstformændene i min gruppe, fru Muscardini og hr. Queiró, var det givet meget naivt at tro eller lade andre tro, at en europæisk forfatning alene kan omdanne en teknokratisk europæisk konstruktion til et demokratisk politisk organ.
Alle er enige om at betragte EU som et demokrati. Så hvis man medgiver, at der skal være en forfatning, kan den kun udspringe af den konstituerende magt, nemlig det suveræne folk, og kan kun ratificeres af dette samme suveræne folk. Men hvor er den konstituerende magt? Ingen i konventet har modtaget det mindste folkelige mandat til at nedfælde en forfatning, og så hører jeg til min overraskelse oven i købet, at konventets medlemmer, herunder de mest fremtrædende, ikke er til sinds at acceptere nogen form for ændringer af den udarbejdede tekst, det være sig fra regeringskonferencens eller Det Europæiske Råds side. Hvilket utilstedeligt krav.
Jeg må tilføje, at det i betragtning af en forfatningsteksts principielle betydning kun må være muligt at legalisere denne omfattende institutionelle ændring i Unionen efter en folkeafstemning. Men hvilken folkeafstemning? Nødvendigvis en europæisk folkeafstemning, det vil sige en høring, der afholdes samme dag i samtlige medlemsstater. Det rejser ud over det faktum, at folkeafstemningsproceduren ikke findes i alle medlemsstater, spørgsmålet om, hvordan man skal vurdere resultatet. På europæisk plan eller på nationalt plan? Og hvad vil der i sidstnævnte tilfælde ske, hvis der er flertal for et nej i kun én medlemsstat? Der foreligger ingen tilfredsstillende svar på alle disse spørgsmål. Det er en politisk blindgyde, for så vidt de to spørgsmål, der er afgørende for succesen, ikke er stillet. Hvordan vil man lade befolkningernes ret til at godkende eller forkaste dette projekts forskellige etaper komme til udtryk? Ønsker de europæiske befolkninger i øvrigt at opbygge et uafhængigt Europa, der er i stand til at påvirke den internationale udvikling?
Det var, hvad jeg havde at sige på vegne af UEN-Gruppen forenet i sin mangfoldighed. Lad os komme ned på jorden og fastholde de principper, der ligger til grund for en virkeligt europæisk integration, nemlig befolkningerne og nationerne.
Abitbol (EDD).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. formand for konventet, hr. formand for Rådet, efter at have glædet mig over hr. Pasquas udmærkede indlæg ønsker jeg at minde Dem om, at historien viser, at det er bedre først at skrive forfatningerne, når man har lavet revolutionerne, og ikke modsat. Det har desværre ikke været tilfældet for udarbejdelsen af denne såkaldte europæiske forfatning, som i virkeligheden i øjeblikket ikke er andet end en høflig stoleleg mellem de gamle og de nye, de små og de store, inden for institutionerne og mellem de europæiske institutioner indbyrdes.
Der var dog mange revolutioner, vi kunne have givet os i kast med, hr. formand. Vi kunne have gennemført en økonomisk og social revolution og omstødt de stupide dogmer - jeg citerer Kommissionens formand, hr. Prodi - der blev opstillet i Maastricht og styrket i Amsterdam, og som for hver dag, der går, i stadig højere grad dømmer Europa og især Euroland til deflation og arbejdsløshed. Vi kunne have afstedkommet en politisk revolution ved at erklære vores uafhængighed og bekræfte vores vision om en multilateral verdensorden og forsvare De Forenede Nationers centrale rolle i verdens anliggender. Vi kunne endog have indledt en kulturrevolution ved at sætte folkenes ret til frit at vælge deres livsform og deres egen solidaritet op mod verdens handelsmæssige organisation. Vi kunne i særdeleshed have gennemført en demokratisk revolution, der kunne have gjort Europa til en forlængelse af vores nationale demokratier i stedet for at planlægge afviklingen heraf, ved at skabe et virkeligt, særskilt politisk rum for Europa gennem den kongres, De foreslog, og ved hjælp af en folkeafstemning.
Men så ville det, hr. formand, uden tvivl have været Rousseau snarere end Montesquieu, man skulle have ladet sig inspirere af. Hr. formand, De valgte som bekendt skildpadden som emblem, et symbol på punktlighed og vedholdenhed uden tvivl, men ikke ligefrem revolution. Det er beklageligt.
Det er grunden til, hr. formand, at jeg tvivler på, at de europæiske befolkninger og borgere, hvilket i øvrigt kommer lidt ud på ét, kan identificere sig med denne forfatning, som man vil pådutte dem. Vi får i øvrigt at se, hvem der har mod til at afholde en folkeafstemning. Til sidst en lille bemærkning til regeringskonferencen: Opgiv ikke Strasbourg!

Berthu (NI).
Hr. formand for konventet, De stillede engang konventet et spørgsmål, som på en gang var meget relevant og meget uforskammet, og som aldrig blev besvaret. Da arbejdsgruppen, der beskæftigede sig med spørgsmålet om EU's status som juridisk person, forelagde sin rapport, spurgte De: "Men hvem er det helt nøjagtigt, vi giver status som juridisk person? En stat eller en international organisation?" Det var et udmærket spørgsmål, men det kom ubelejligt. Konventet har aldrig besvaret det og har foretrukket at bevare tvetydigheden. Men selv om man oprindeligt kunne sige, at det europæiske samarbejde var af særskilt karakter, at der var tale om et uidentificeret juridisk objekt, synes dette objekt i dag efter diverse traktater at antage en stadig mere genkendelig form. Kort sagt ligner det i dag en stat, en central og overnational besluttende myndighed med en fælles institutionel ramme, en lovgivning, der har forrang for de nationale forfatninger, en almenretlig beslutningsprocedure med flertalsafgørelser og nu endog en forfatning med en superforfatningsdomstol. Måske kan nogle af disse elementer - under visse omstændigheder og betragtet enkeltvis - indgå i en international organisation. Men sammenholdt med den styrke og den almengyldighed og intensitet, de har i dag, tegner de virkelig konturerne af en europæisk stat.
Jeg vil, hr. formand, også stille Dem et spørgsmål: Mener De, at denne europæiske superstat virkelig er det, vores befolkninger ønsker sig? De henviste for lidt siden til en række meningsmålinger, og De bør vide, at svaret er nej. Vores folk er klart tilhængere af et europæisk samarbejde, de ønsker endog, at flere politikker med en transnational virkning behandles på europæisk plan. Men de vil samtidig have, at deres land bevarer sin ret til frit at træffe beslutninger, sin ret til frit at vælge sit nationale demokrati, som indtil videre er det eneste demokrati i ordets egentlige forstand.
Mener De således ikke, hr. formand for konventet, at den europæiske superstat er et meget dårligt svar på et udmærket spørgsmål?

Duff (ELDR).
Hr. formand, de fleste af os, der deltog i konventet, var forbavsede over den store succes, og uden at sælge ud af vores kritiske sans, hr. Prodi, kan vi godt sige, at vi nåede frem til en raffineret og omfattende pakke, der nu skal forsvares mod angreb fra dem, som ønsker at begrænse EU, heriblandt visse briter desværre. Særlig udsat er overgangsbestemmelsen vedrørende afstemning ved kvalificeret flertal og bestemmelserne om sikkerhed og forsvar.
En fælles pakke skabt gennem konsensus var den mest optimale løsning i integrationens nuværende fase. Hvis der pilles ved kompromiset, ender det med et knap så optimalt resultat. Nice II vil være langt dårligere end forfatning I. Hvis man på regeringskonferencen begynder at trævle konventets forslag op, vil det også være at undergrave selve konceptet vedrørende konventet, som er et stort fremskridt for forfatningsret og parlamentarisk demokrati i Europa.
På regeringskonferencen bør fokus rettes mod de områder, hvor vi ikke nåede til enighed - især del IV. Jeg er enig med hr. Prodi i, at det er afgørende, at vi får en mere lempelig revisionsprocedure, som ikke indebærer en kompetenceændring. Vi har desuden behov for en hensigtsmæssig plan, hvis ikrafttrædelsesbestemmelserne kuldkastes ved en fejl eller ved forkert anvendelse.
I del III kan og bør flere af kapitlerne om politikkerne - især det om den fælles landbrugspolitik - finpudses og shines op. Alt dette er muligt, hvis konventets gennemsigtige og pluralistiske stil videreføres på regeringskonferencen. Jeg ved, at Parlamentet er parat til at spille en vigtig rolle.
Finalement, Monsieur le Président Giscard d'Estaing, je vous salue pour votre très bon travail pour le futur de l'Europe. Merci bien. (Endelig, hr. Giscard d'Estaing, bifalder jeg Deres meget fine arbejde for Europas fremtid. Mange tak.)
Giscard d'Estaing
Hr. formand, mit svar bliver kort, fordi jeg antager, at De nu har andre punkter på dagsordenen. De må således ikke bagefter bebrejde mig, at jeg ikke behandlede de forskellige emner tilstrækkeligt indgående. Betragt det hellere som et udtryk for min anerkendelse af det arbejde, Parlamentet udfører.
Hr. Fini, jeg ønsker at takke Dem for to ting. Først og fremmest for Deres bidrag til konventets arbejde, fordi De har været meget engageret. De er næstformand for Deres regering, De har overværet alle møderne, De er forblevet på Deres plads, De har lyttet, De har taget ordet, når det var Deres tur, De har som mange andre været et eksemplarisk medlem af konventet. Jeg takker Dem desuden for - på vegne af det italienske formandskab, selvfølgelig - at have godkendt hele projektet og understreget, at der er tale om et kohærent projekt. Det er en central pointe.
Vi har nemlig for lidt siden hørt - og det vil jeg vende tilbage til - forslag om delvise ændringer. Men ulempen ved disse delvise ændringer er, at de forskubber balancen, og den balance har vi sammen fastlagt nøje for - med Deres ord - at sikre projektets kohærens, som ikke bør ødelægges. Følgelig bør balancen udgøre referencepunktet.
De har godkendt tanken om et åbent og gennemsigtigt arbejde, som flere konventsmedlemmer har henvist til, især Deres landsmand. Jeg håber, hvad angår pressen og den offentlige mening - og her besvarer jeg hr. Pasquas indlæg - at denne forfatningsdebat bliver en åben debat. Det, jeg beder Dem om, er ikke at stige af, ikke at skuffe og samtidig ikke at nøjes med at forholde Dem negativt, fordi det naturligvis ikke er tilstrækkeligt. Det er derimod nødvendigt at tage teten.
De store politiske øjeblikke er de øjeblikke, hvor det rykker, det er ikke de øjeblikke, hvor man stiger af. I øvrigt fandt de, der var forsamlet her som repræsentanter for forskellige politiske holdninger - ret overraskende, fordi der ikke var lagt op til en politisk følelsesladet situation - hinanden på konventets sidste møde, fordi man følte, at det måske var det nye forende Europa, man havde en mulighed for at hjælpe på vej.
Hr. Frattini, De vil naturligvis få en vigtig teknisk opgave på denne regeringskonference. Jeg tror, at de tre principper, de har opstillet, er rigtige. Så hold Dem derfor til disse tre principper om overholdelse af tidsplanen, respekt for det, De meget rammende betegnede som konventets akkumulerede visdom, der er omfattende og består af vores 1.800 indlæg. De skal bruges, og opgaven består i at forbedre og supplere. Forbedre, ja, supplere, ja, betvivle, nej!
Hr. kommissionsformand, vi har haft flere drøftelser. Jeg aflagde på eget initiativ besøg hos Dem i Bruxelles sidst i konventets arbejdsperiode for at høre Deres personlige reaktion på tekstens indhold. De erklærede, at dette kompromis var ufuldstændigt. Vi får nu at se, hvad der bliver tilføjet, for hvis man fjerner for meget, vil dette kompromis blive endnu mere ufuldstændigt. De er selv parlamentsmedlemmer fra alle medlemsstater, nye som gamle. Og det skal understreges, at det faktum, at konventet nåede frem til et kompromis, der omfattede hele konventet med undtagelse af seks personer, betyder, at dette kompromis var næsten fuldstændigt.
De har henvist til spørgsmålet om afstemning med kvalificeret flertal. Først og fremmest spurgte jeg under hele konventets arbejde, hver gang der blev fremsat krav om afstemning med kvalificeret flertal, hvilket kvalificeret flertal der var tale om. Det punkt blev ikke behandlet. Men der er faktisk to metoder til beregning af kvalificeret flertal. Der er Nice-metoden, som tager udgangspunkt i en skala, og der er forfatningsudkastets metode, som er det dobbelte flertal, eller flertal blandt staterne og flertal blandt den repræsenterede befolkning, som er fastsat til 60 %. Det bør derfor angives, hvilken form for kvalificeret flertal, man taler om.
Vi har fået at vide, at vi burde være gået længere i den vanskelige debat om, hvor mange spørgsmål der skal være genstand for afstemning med kvalificeret flertal. Vi har faktisk fordoblet antallet, og det har ikke været muligt at vedtage en generel regel på grund af uovervindelige hindringer for den ene eller den anden gruppe.
Jeg kan som eksempel nævne spørgsmålet om beskatning. Seks af de stater, der deltog i konventet, gjorde beskatningen til en uovervindelig hindring. Vi drøftede det med dem. Jeg rejste til London to gange for at mødes med den engelske premierminister. Vi drøftede det med vores øvrige kolleger, eftersom også andre medlemsstater som bekendt havde store forbehold på beskatningsområdet. Jeg håbede til det sidste, at vi kunne indføre afstemning med kvalificeret flertal inden for markedsbeskatning, fordi den er nært forbundet med det indre marked. Vi har dog også opnået visse resultater, eftersom vi imødeser afstemning med kvalificeret flertal inden for administrativt samarbejde, bekæmpelse af skattesvig og skatteunddragelser. Længere var det ikke muligt at skabe konsensus.
Hr. kommissionsformand, nu må vi se, om det er muligt at nå længere med enstemmighed. Jeg skal erindre Dem om en central nyskabelse, som er blevet meget lidt omtalt. Det drejer sig om indholdet af vores artikel om overgangen fra enstemmighed til kvalificeret flertal. Det er et meget vigtigt punkt, fordi vi har skabt en ordning, der gør det muligt at foretage en gradvis overgang til kvalificeret flertal. Jeg henviser - også hr. Barón Crespo - til artikel 24, stk. 3, som åbner mulighed for, at vi i fremtiden kan gøre det, vi har bestræbt os på at sikre i forfatningen, i det omfang det var muligt, nemlig at Det Europæiske Råd enstemmigt kan træffe afgørelse om, som inden for forfatningens rammer, at indføre afstemning med kvalificeret flertal for en række rammelove eller europæiske love.
Med andre ord vil Det Europæiske Råd under udøvelsen af de beføjelser, det tildeles i medfør af artikel 24, stk. 4 og 5, kunne gennemføre det, De søger at opnå ad forhandlingens vej. Jeg vil ikke komme ind på Kommissionens sammensætning. Jeg vil blot sige til Dem, hr. Prodi, at jeg foran mig har de ændringsforslag, der er stillet. De forslag, De forelagde for lidt siden, har konventet stiftet bekendtskab med. De er blevet drøftet i konventet. I øvrigt har de nye medlemsstater - der i begyndelsen forståeligt nok var meget opsatte på at sikre, at der var lige så mange kommissærer som medlemsstater, hvilket langt oversteg antallet af de funktioner, der varetages af Kommissionen - accepteret vores forslag om, at reformen først finder anvendelse efter 2009.
Med andre ord vil alle de nye medlemsstater have en kommissær i perioden 2005-2009. De vil få samme udgangsposition, når der skal udnævnes et virkeligt europæisk kollegium, hvis sammensætning afspejler antallet af funktioner, Kommissionen skal varetage, og dette antal vil med Jacques Delors' ord gøre det muligt for Kommissionen at vedblive med at fungere som et kollegium.
De har desuden talt om naturkatastrofer. På initiativ af den arbejdsgruppe, kommissær Barnier var formand for, gives der med forfatningens artikel 42 mulighed for at udvise europæisk solidaritet i tilfælde af naturkatastrofer.
Blot et enkelt ord om proceduren for ændring af traktaten, som er blevet omtalt i andre indlæg. Visse medlemmer af konventet eller endog mange medlemmer ville gerne have behandlet dette emne, fordi ændringsproceduren forbliver den samme som den, der gælder for traktaterne. Og det er indlysende, at der inden for rammerne af en forfatning bør være en form for procedure for interne ændringer, som ikke går gennem det generelle traktatforløb og kræver 25 eller 27 ratificeringer.
Vi havde ikke mandat til at behandle dette emne, men problemet er ikke løst, og jeg har på fornemmelsen, at det i de kommende år - måske ikke de næste 30 år, men inden for de kommende år - bliver nødvendigt at overveje, hvordan en forfatningsændringsprocedure kan tage sig ud. Jeg tror, at det i den nuværende politiske situation i Europa vil være urealistisk at forestille sig, at man kan tilsidesætte medlemsstaternes synspunkter. Men der kommer en dag, hvor man på samme måde, som man er gået fra enstemmighed til kvalificeret flertal, vil få behov for en ny procedure på dette område.
Jeg kommer nu til parlamentsmedlemmernes indlæg. Jeg takker hr. Méndes de Vigo for det arbejde, han har udført i konventet, såvel som for den rolle, han ønsker Europa-Parlamentet skal påtage sig, idet der er tale om en rolle, som konventet ikke kan spille, men som Parlamentet kan varetage.
Jeg vil henvende mig til Dem til sidst, hr. Hänsch. Jeg vil sige til hr. Poettering, at han kommer fra et land, der har bidraget meget til musikken. Ved en koncert - jeg havde i forbindelse med konventet i Bruxelles lejlighed til at høre en koncert med Berlinerfilharmonikerne i Bruxelles - beder dirigenten publikum klappe af orkesteret. Han beder musikerne rejse sig, så de kan modtage publikums bifald. Jeg takker således for de komplimenter, jeg har modtaget, men ønsker at dele dem med konventets medlemmer. Det dokument, jeg forelægger i dag, er et kollektivt værk, det er ikke et individuelt værk, det er frugten af en fælles indsats.
Vi har, hr. Poettering, foretaget en grundig gennemgang af spørgsmålet om kompetencerne, kompetencernes stabilitet og kontrollen med nærhedsprincippet. Især de lande i Unionen, der har en føderal opbygning, lagde vægt på at behandle dette spørgsmål. Det blev således især taget op af konventets tyske og spanske medlemmer.
Hr. Barón Crespo, der taler alle Unionens sprog, hvilket klart letter forhandlingerne, påpegede med rette, at vores udkast er det første forsøg på at skabe en demokratisk konstruktion, der går videre end nationalstaten. Der er således tale om en enestående konstruktion, og de, der påstår, at det ville være tilstrækkeligt at kopiere nationalstaternes institutioner, tager fejl, fordi nationalstatsmodellen ikke giver mulighed for at løse problemet med staternes og befolkningernes dobbelte legitimitet.
De har udtrykt ønske om en åben regeringskonference. Jeg tror, at alle her og især repræsentanterne for formandskabet er rede til at imødekomme dette ønske.
Skæbnen har paradoksalt nok placeret hr. Watson ved siden af hr. Poettering. Min erfaring gør det muligt for mig at sætte mig ind i både den ene og den andens kultur, og jeg takker hr. Watson for hans gruppes bidrag gennem flere fremtrædende medlemmer i konventet, deriblandt i øvrigt hr. Duff, der var en af de mest aktive deltagere i konventets arbejde.
Hr. Wurtz, De har ved hjælp af udvalgte citater fra vores tekst søgt at påvise, at det er en tekst, der, som De siger, på sin vis stadfæster det liberale økonomiske system i Europa. Men hvis De tager artikel 3 om Unionens mål, som vi har haft langvarige drøftelser om, hvad står der så? Der står for det første, at Unionen er et område med frihed for borgerne, et område med frihed i økonomisk betydning med de fire friheder, der er fastlagt i de grundlæggnede traktater. Men vi tilføjer en social markedsøkonomi med stor konkurrenceevne, hvor der tilstræbes fuld beskæftigelse og sociale fremskridt. Vi fastslår, at Unionen bekæmper social udstødelse og forskelsbehandling og fremmer ligestilling mellem kvinder og mænd - som er et centralt punkt i vores tekster - og fremmer beskyttelse af børns rettigheder. Forfatningen indeholder således sideløbende med en beskrivelse af de økonomiske friheder, som også har en rumlig dimension, en grundig beskrivelse af Unionens sociale mål.
De omtaler artiklerne om Unionens politikker og gør gældende, at nogle er indføjet i hemmelighed. De er ikke hemmelige, men de er endnu ikke oversat. Vi vil ved månedens udgang forelægge alle vores dokumenter oversat til den kommende Unions 22 sprog, hvilket forklarer, at vi ikke har været i stand til at forelægge dem hurtigere. Under alle omstændigheder er de pågældende artikler ikke blevet ændret. Det er artikler fra traktaterne, for vi havde ikke mandat til at ændre dem, medmindre formålet var at tage hensyn til ændringer i form af nye institutionelle systemer, ændrede benævnelser, europæiske love, rammelove, afstemningsprocedurer, retsgrundlag for politikkerne. Men selve beskrivelsen af politikkerne er uændret, undtagen for fire politikkers vedkommende, nemlig politikken for økonomisk og social styring, hvor der er sket betydelige fremskridt, selv om man kunne have ønsket at gå endnu længere, den fælles udenrigspolitik, den fælles forsvarspolitik og politikken for sikkerhed og retfærdighed.
Fru Frassoni, som jeg mødte under forhandlingerne i konventet, taler om mellemstatslige metoder. Vi har ladet denne term udgå. Det er en term, der stammer fra konventets start. Vi har derimod bestræbt os på at genoplive den institutionelle trekant. Der er ingen mellemstatslighed, der er tre institutioner, der arbejder: Parlamentet, der afgiver udtalelse, Kommissionen, der foreslår og forvalter, og Ministerrådet, der træffer de afgørelser, som forfatningen giver det beføjelse til at træffe. Det er ikke mellemstatslighed, det er fællesskabsbeslutninger truffet af en af Unionens instanser. De henviser til, at Kommissionens formand skal vælges af Parlamentet. De vil få at se, at næste valg vil blive afholdt i overensstemmelse med bestemmelserne i Nice-traktaten, det vil sige, at De vil godkende og ikke andet, fordi De kun vil have beføjelse til at godkende. Med forfatningen vil De skulle stemme for at vælge, og De vil kunne afvise det forslag, De får forelagt.
Hr. Pasqua overvejede, hvordan man kom fra en teknokratisk struktur over til et politisk organ. Vi har forsøgt også på dette område at nå så langt, som det er os muligt. Hr. Pasqua satte spørgsmålstegn ved vores forfatningsgivende kompetence. Men hvor er den forfatningsgivende myndighed, hr. Pasqua? Hvordan var den forfatningskomité, der i sommeren 1958 udarbejdede Den 5. Republiks forfatning, sammensat? Den bestod af personer, der var blevet udpeget. Det, der er vigtigt i forfatningsproceduren, er ratificeringen. Den forfatningsgivende myndighed er den, der ratificerer. Det vil således i dette tilfælde være henholdsvis Europa-Parlamentet, folkeafstemningerne i alle de lande, hvor denne procedure kan finde anvendelse - hvilket jeg ønsker for Frankrig - og de nationale parlamenter i de lande, hvor forfatningsproceduren kræver det.
Jeg vil afslutte med hr. Abitbol. Hr. Abitbol har deltaget meget aktivt i konventets arbejde. Han har således kunnet konstatere, at det var et sted med ytringsfrihed. Han gik lige som jeg ind for kongressen, og det mislykkedes således for os begge. Ikke desto mindre tror jeg, at dette spørgsmål vil blive taget op igen. Det er en fejltagelse, at der ikke findes en "european political constituency". Der bør være et forum, hvor de politiske ledere i Europa, på europæisk plan såvel som på nationalt plan, kan mødes på et organiseret grundlag. Hr. Barón Crespo husker sikkert den konference, han organiserede i Rom, og som var meget udbytterig, netop fordi den var opbygget efter denne model.
Hr. Abitbol er revolutionær, og dem skal der jo være nogen af i alle forsamlinger. Han bebrejder os, at vi lavede forfatningen inden revolutionen. Det er korrekt, at der findes de to metoder, men vi foretrækker at lave en revolution ad juridisk vej. Mange her bliver forhåbentlig også valgt ind i Europa-Parlamentet ved næste valg. Hvis tingene går, som vi ønsker det, vil De skulle indgå i forhandlinger med en fast formand for Det Europæiske Råd, som skal komme her og redegøre for Unionens aktiviteter efter hvert møde i Det Europæiske Råd. De vil således få en EU-udenrigsminister, som De kan udspørge, og De vil i situationer som dem, vi tidligere har oplevet, have en samtalepartner, De kan rette Deres spørgsmål til: Hvorfor forsvare denne og ikke hin tese, hvorfor deltage i denne og ikke hin aktion? Der vil således være tale om en juridisk revolution og ud fra den synsvinkel, hr. Barón Crespo anlagde, en indsats på europæisk plan svarende til Montesquieus.
Et sidste svar til hr. Hänsch. Jeg satte stor pris på Deres indlæg i konventet, fordi De ikke forsvarede bestemte interesser eller interessegrupper, men tog udgangspunkt i de almene europæiske interesser. Og selv om vi på visse områder ikke altid fulgte Deres forslag, fordi vi bestræbte os på at finde afbalancerede løsninger og kompromiser, har De været initiativtager til en række af de resultater, vi har opnået, især vedrørende social styring. De mindede om, at hvis man tager de spørgsmål, vi allerede har drøftet, op til fornyet behandling, vil det ikke være muligt at nå et afbalanceret kompromis. Hvilket formål tjener det at genåbne debatten om hvert enkelt ændringsforslag, der allerede er blevet stillet, drøftet og indarbejdet i en eller anden form eller afvist af konventet?
De har lagt stor vægt på det, og jeg håber, at De bliver hørt, fordi det er min konklusion, hr. formand, at i den situation, vi nu befinder os i, det vil sige en situation, hvor vi først om nogle måneder får at vide, om Europa vil blive udstyret med en forfatning eller ej, kan man anlægge to indfaldsvinkler. Enten vælger Europa ikke at få en forfatning og genoptager de samme drøftelser i en uendelighed, eller også udstyrer Europa sig med en forfatning i erkendelse af, at man må leve med den, som den er. Jeg opfordrer derfor ikke Parlamentet til at udvise revolutionære tilbøjeligheder, men til på den europæiske befolknings vegne at udvise vilje til og ønske om en videreudvikling af Unionen.
(Kraftigt bifald)

Formanden.
Vi fortsætter vores refleksioner over dette spørgsmål om to uger, hvor vi i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender vil drøfte hr. Gil-Robles Gil-Delgados og hr. Tsatsos' betænkning i detaljer.
Jeg takker alle, der har deltaget i forhandlingen. Jeg vil rette en særlig tak til formand Giscard d'Estaing for at føre an i og opsummere forhandlingen her til formiddag.
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (artikel 120)

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, forslaget til en "forfatningstraktat" er frembragt af de mest reaktionære kredse i det kapitalistiske system. Giscard d'Estaings og hans bagmænds pral og det daværende græske og det nuværende italienske formandskabs jubel er ikke nok til at fjerne den kendsgerning.
De, der fører den befolkningsfjendtlige politik, er frække nok til at kalde en tekst for "forfatning", som ikke alene ikke udkrystalliserer befolkningernes demokratiske landvindinger, men også indskrænker dem til en tekst, som institutionaliserer kapitalismen i en traktat, som omfordeler magten til fordel for de stærke, som afstår endnu mere national suverænitet til det imperialistiske EU-magtcentrum, og som i faretruende grad uddyber militariseringen af EU.
Resultatet overrasker os ikke. Det kan ikke være anderledes, fordi det ikke kan andet end at afspejle EU's karakter og nuværende politiske retning. Derfor er KKE imod indførelsen af en europæisk forfatning, som vil styrke det imperialistiske EU til ulempe for befolkningerne og til gavn for udbytterne.
Manglen på egentlig information om "forfatningens" indhold kommer heller ikke bag på os. Befolkningerne må ikke lade sig narre af propagandakampagnen. De er nødt til at styrke kampen for at forsvare og udvide deres landvindinger, for at rive den bygning ned, som udbytterne er ved at bygge, og omsider ændre samfundet.

Martinez (NI)
Ved i slutningen af første del at anerkende medlemsstaternes ret til at udtræde og i slutningen af fjerde del at opstille krav om enstemmig ratificering af ændringsforslag til forfatningen har man med "den europæiske forfatning" opstillet to fornuftige retningslinjer i en tekst, der oprindeligt mere mindede om et overilet juridisk kup, hvor man uretmæssigt tilegnede sig betegnelsen "forfatning" for at dække over forehavendets mellemstatslige karakter.
Med over 400 artikler er der sket fremskridt på følgende områder: Der er indført en klassificering af retsakterne i europæiske love, rammelove eller "delegerede" love, og der er indført en udenrigsminister, tre formænd - for Det Europæiske Råd, Ministerrådet og Kommissionen - og et helt orkester af institutionelle instrumenter, hvor det er svært at få øje på dirigenten, men hvor man klart kan høre Europa-Parlamentets stortromme, idet der dog mere er tale om at buldre højere end om at vinde i politisk troværdighed.
Men selv om den europæiske forfatning slår meget på de institutionelle tønder, lykkes det ikke at dække over to store tomrum, nemlig 
dels den manglende stillingtagen til behovet for at beskytte demokratierne mod mediernes tyngende magt, fra Murdoch- til Berlusconi-emperiet, 
dels den manglende stillingtagen til behovet for at beskytte skatteborgerne mod en beskatning, der konfiskerer en stadig større del af deres indkomst.

Souchet (NI)
, skriftlig. (FR) Hr. Giscard d'Estaing understregede, at det centrale punkt i det forfatningsudkast, konventet har udarbejdet, var EU's "dobbelte karakter", idet EU således udspringer både af borgerne og staterne. Denne opdeling i rum forudsætter, at staterne betragtes som enheder, der er adskilt fra borgernes vilje. Denne opdeling giver i virkeligheden mulighed for på længere sigt at stille spørgsmålstegn ved staternes demokratiske legitimitet og ændrer Unionens karakter, idet der hidtil har været tale om en Union af stater, der repræsenterede deres befolkninger. Der er således indføjet en meget farlig kim i den nye "forfatningstraktat". Den hviler på en mytologisk enhed, nemlig "den europæiske borger", hvilket på sin vis leder tanken hen på tidligere tiders "proletariat", som man kan tilskrive alle de hensigter, man ønsker. Og det holder hr. Giscard d'Estaing sig ikke tilbage fra, når han erklærer, at "de europæiske borgere" er yderst utålmodige efter at få en europæisk forfatning, en europæisk udenrigspolitik, en europæisk udenrigsminister osv. På et sådant grundlag er alle tilsnigelser mulige, i særdeleshed eftersom et barbarisk hukommelsestab kendetegner dette nye menneske, den europæiske borger, hvilket fremgår af, at konventsmedlemmerne afviser at lade deres tekst indeholde henvisninger til kristendommens historiske rolle i den virkelige opbygning af Europa.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er afstemningen.
Betænkning (A5-0261/2003) af Färm for Budgetudvalget om foreløbigt forslag til ændringsbudget nr. 3/2003 til Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 2003, Sektion III - Kommissionen (SEK(2003) 552 - C5-0289/2003 - 2003/2103(BUD))
(Parlamentet vedtog teksten)

Betænkning (A5-0264/2003) af Ojeda Sanz for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om indgåelse af aftalen i form af brevveksling om forlængelse af protokollen for 2000-2001 om fastsættelse af de fiskerimuligheder og den finansielle modydelse, der er omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og regeringen for Den Revolutionære Folkerepublik Guinea om fiskeri ud for Guineas kyst, for perioden 1. januar 2003 til 31. december 2003 (KOM(2003) 107 - C5-0128/2003 - 2003/0049(CNS))
(Parlamentet vedtog teksten)
Betænkning (A5-0228/2003) af Miguélez Ramos for Fiskeriudvalget om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om midtvejsrevision af den fjerde fiskeriprotokol mellem EU og Grønland (KOM(2002) 697 - 2003/2035(INI))
(Parlamentet vedtog teksten)
Betænkning (A5-0152/2003) af Poignant for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/25/EF om minimumsuddannelsesniveauet for søfartserhverv (KOM(2003) 1 - C5-0006/2003 - 2003/0001(COD))
(Parlamentet vedtog forslaget til lovgivningsmæssig beslutning)
Betænkning (A5-0226/2003) af Lambert for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om koordinering af de sociale sikringsordninger (KOM(1998) 779 - C4-0137/1999 - 1998/0360(COD)) 
Før afstemningen

Oomen-Ruijten (PPE-DE).
Jeg vil gerne bede Dem foretage en ændring på stemmelisten. Jeg vil gerne have, at ændringsforslag 42 sættes under afstemning efter ændringsforslag 55. Det forekommer ikke at være logisk, men det er det. Ændringsforslag 55 erstatter nemlig i en anden artikel det, som står i ændringsforslag 42. Ordføreren er enig heri.

Koukiadis (PSE)
Hr. formand, i punkt 9, 10 og 11 står der, at Parlamentet opfordrer "konventet og regeringskonferencen ?". Da konventet har afsluttet sit arbejde, mener jeg, at ordet "konventet" bør udgå, mens ordet "regeringskonferencen" bibeholdes.
Medina Ortega (PSE).
Hr. formand, i punkt 4 i den spanske udgave af hr. Koukiadis' forslag til beslutning står der det modsatte af, hvad der burde stå, for der står "... et instrument med hjemmel i afsnit VI i TEU kun kan vedtages, når TEF giver mulighed for at opnå samme mål". Det er i modstrid med det, der står i ordførerens oprindelige tekst. Jeg anmoder om, at den spanske oversættelse bliver ændret.
Formanden.
Vi sørger for, at alle sprogudgaver stemmer overens.
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Betænkning (A5-0247/2003) af Figueiredo for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om resultattavle for gennemførelsen af den social- og arbejdsmarkedspolitiske dagsorden (KOM(2003) 57 - 2003/2097(INI)) 
Før afstemningen

Figueiredo (GUE/NGL)
Hr. formand, vi befinder os for øjeblikket i en specielt bekymrende økonomisk og social situation, og til trods for alle erklæringerne om den prioritet, som social- og arbejdsmarkedspolitikken skal have, viser realiteterne, at arbejdsløsheden og levestandarden bliver værre og værre for en stor del af befolkningen. Situationen bliver for øjeblikket endnu værre i nogle lande på grund af tørke og skovbrande. Det gælder navnlig Portugal.
Det er værd at bemærke, at hvis de beskæftigelsesmål, som Rådet fastsatte i 2000, skal nås, skal der skabes mere end 15 millioner nye job af høj kvalitet og med tilhørende rettigheder inden 2010. Det, vi ser, er imidlertid større arbejdsløshed. Fattigdommen forbliver også på et skandaløst niveau: Over 15 % af befolkningen, eller ca. 56 millioner mennesker, er nu i fare for at falde for fattigdomsgrænsen.
Denne situation burde være et alarmsignal om, at der må ske en ændring af fællesskabspolitikkerne og de monetaristiske politikker for at lægge størst vægt på offentlige investeringer og andre foranstaltninger, som kan fremme beskæftigelse og social integration. Det er derfor, vi i vores forslag understreger nødvendigheden af at revidere stabilitetspagten. Jeg håber desuden, at de investeringer og udgifter, der var en følge af de katastrofale skovbrande og tørker, i det mindste bliver indregnet, når budgetunderskuddet bliver beregnet.
Van Lancker (PSE).
Hr. formand, til det følgende afsnit har PPE-DE-Gruppen stillet ændringsforslag 15, hvori der efter min mening er en sproglig fejl. Der står nemlig i dette ændringsforslag: "anmoder om fastlæggelse af et passende retsgrundlag for udvikling af en social dialog" osv. For den sociale dialog har vi allerede et passende retsgrundlag. Jeg mener, at dette er en lille sproglig fejl, og at dette retsgrundlag faktisk var beregnet på udviklingen af en civil dialog. Hvis dette er tilfældet, kan min gruppe trække anmodningen om en delt afstemning tilbage.

Formanden.
Trækker De anmodningen om en delt afstemning tilbage?

Van Lancker (PSE).
Hr. formand, mit spørgsmål var, om det faktisk drejer sig om en sproglig fejl, og om ordet "social" kan erstattes af ordet "civil". I bekræftende fald kan vi trække anmodningen om en delt afstemning tilbage.

Formanden.
Vi stemmer derfor om ændringsforslag 15 med ordet "societal" i stedet for "social".
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Betænkning (A5-0270/2003) af Lynne for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet: "Mod et juridisk bindende FN-instrument til fremme og beskyttelse af handicappedes rettigheder og værdighed" (KOM(2003) 16 - 2003/2100(INI))
(Parlamentet vedtog beslutningen)
Formanden. Afstemningen er afsluttet.
Stemmeforklaringer
Figueiredo (GUE/NGL)
Dette budgetforslag er et forsøg på at opføre overskuddet fra regnskabsåret 2002 til 2003-budgettet. På det punkt deler jeg ordførerens bekymring over, at det samlede overskud for 2002 er på 7,4 milliarder euro. Jeg erkender dog, at dette beløb er lavere end overskuddene for 2000 og 2001 (henholdsvis ca. 12 milliarder euro og 15 milliarder euro). Det skyldes budgetunderudnyttelse, navnlig for strukturfondenes vedkommende.
Jeg beklager, at disse beløb ikke bliver omfordelt til EU-budgettet, men returneres til medlemsstaternes kasse. Vi kan virkelig ikke konkludere, at det minimale EU-budget, der for 2004 kunne repræsentere mindre end 1 % af Fællesskabets BNI, er mere end nok, når behovet for økonomisk og social samhørighed kun vil blive større med udvidelsen.
Kommissær Schreyer benyttede lejligheden til at erklære, at dette budget var godt nyt for finansministrene i betragtning af de problemer, som de har haft med at overholde stabilitetspagten. Det gælder navnlig Tyskland og Frankrig.
Denne underudnyttelse skyldes imidlertid de restriktioner, som selve stabilitetspagten medfører, men fordi den er blevet pustet op og knyttet sammen med de instrumenter, der er blevet skabt, navnlig n+2-reglen, er den ved at blive et våben, hvormed hovedbidragyderne kan nedtromle (og gradvist nationalisere omkostningerne ved) strukturpolitikken.
Fatuzzo (PPE-DE).
Nogle siger, at jeg taler for meget i mine stemmeforklaringer her i Parlamentet, men som De ved, hr. formand, repræsenterer jeg Pensionistpartiet i Italien, og pensionisterne foretager sig mange ting. De spiser bl.a. stegt fisk, og de sagde følgende til mig: "Vi holder meget af fisk fra Guinea, som I nu skal drøfte, men vi ville gerne have, at den blev fanget af Guineas fiskere og ikke af de europæiske fiskere, som betaler for at få adgang til Guineas territoriale farvande og dermed for at få lov til selv at fange og tjene på de fisk, der taler guineansk, så Guineas fiskere bliver endnu fattigere og endnu ringere stillet."
Selv om jeg stemmer for betænkningen, vil jeg således gerne understrege min modstand mod disse fiskeriaftaler.

Figueiredo (GUE/NGL)
Vi er nu i gang med at behandle midtvejsrevisionen af den fjerde fiskeriprotokol mellem EU og Grønland, som trådte i kraft i januar 2001. Denne protokol foreskriver en godtgørelse, der har større værdi end de fiskerirettigheder, der er blevet tildelt. Disse beløber sig til henholdsvis ca. 43 millioner euro og 28 millioner euro. Protokollen indeholder også et forslag til bæredygtigt partnerskab, som tager hensyn til den krise, som fiskerisektoren befinder sig i.
Det spørgsmål, der er mest relevant for Portugal, er stadig tabet af historiske fiskerirettigheder i grønlandske farvande, da Portugal gik ind i EU, og eksistensen af såkaldte papirkvoter, der blev tildelt i henhold til princippet om relativ stabilitet, men som ikke anvendes af medlemsstaternes flåder, som er underskrivere af protokollen. I 2000 blev kun 54 % af de erhvervede fiskerimuligheder brugt til trods for protokollens finansielle indsats. Uden at rejse tvivl om princippet om relativ stabilitet må vi derfor sørge for, at disse ubrugte kvoter kan anvendes af andre medlemsstaters flåder. Opmærksomheden bør dog især være henledt på den portugisiske flåde.
Det er korrekt at erklære, at den finansielle støtte, som vi giver Grønland på grund af den krise, som det befinder sig i for øjeblikket, ikke kan inkluderes i den finansielle godtgørelse for fiskeriaftalen, for det ville overbelaste den relevante budgetpost, som allerede er i underskud. Spørgsmål, som ikke vedrører fiskeri, bør derfor holdes uden for denne aftale.
Hudghton (Verts/ALE)
Repræsentanter for Det Skotske Nationalistparti her i Parlamentet har i dag stemt imod Miguélez Ramos-betænkningen om den grønlandske fiskeriprotokol. Det skete ikke for at fornægte betydningen af fiskeriaftalerne med nabolandene uden for EU. I stedet forsøger vi at nægte Unionen ret til at drive rovdrift på de eksterne fiskeressourcer via pludselige indfald fra de flåder, der fisker overalt - og fortsætter med det, indtil der ikke er mere at fange.
Fru Miguélez Ramos' betænkning lægger op til, at ubrugte kvoter fordeles mellem medlemsstaterne. Dette krav er en del af fælles bestræbelser på at bryde forbindelsen mellem fiskeressourcerne og fiskerflåderne, der har en historisk tradition for at fiske efter disse. Et sådant krav er uacceptabelt - og Parlamentet bør ikke bifalde adfærden hos de flåder, som ikke anerkender grænser og begrænsninger.
Unionens håndtering af egne fiskeressourcer har været en ren katastrofe. Det burde vi lære noget af. De lande, der har været bedst til at håndtere egne ressourcer, er lande med respekt for de historiske rettigheder og lande, som giver deres fiskere håb om en bedre fremtid. Vi skal ikke eksportere vores problemer til farvande uden for Unionen - og vi skal begrænse de destruktive armadaers ambitioner.

Fatuzzo (PPE-DE).
Inden jeg ankom til Europa-Parlamentet i morges, mødte jeg en 18-årig Fatuzzo, som for mange år siden var sømand på de krydstogtskibe, der sejlede mellem New York og Bahamas. For at få lov til at blive sømand skulle jeg bestå nogle fageksamener ligesom alle de sømænd, der er omtalt i denne betænkning. Der var bl.a. tale om en svømmeprøve og en roprøve, og desværre var det kutyme, at man gav drikkepenge til en lille mand, som holdt årerne, og som roede i stedet for den kommende sømand.
Mit spørgsmål er følgende: Giver denne betænkning os mulighed for at kontrollere, hvordan diplomerne bliver udstedt i de tredjelande, som anmoder om at indgå sådanne aftaler med EU? Det håber jeg, eftersom jeg stemte for betænkningen.

Alavanos (GUE/NGL)
Det er vigtigt, at der opstilles kriterier, forudsætninger og betingelser i forbindelse med ansættelse af søfolk fra tredjelande på fællesskabsskibe. De minder ofte om Babelstårnet, hvilket fører til anarki og ulykker. De seneste skibsulykker med Prestige og Tricolore viser, hvor vigtig sikkerheden til søs er.
Poignant-betænkningen om forslaget til direktiv om minimumsuddannelsesniveauet for søfartserhverv er et skridt i den rigtige retning, fordi den rejser spørgsmålet om anerkendelse af søfolk fra tredjelande. Her er det nødvendigt med en vurdering af de enkelte landes uddannelsessystem, så der kan udstedes et erhvervscertifikat - i stedet for en vurdering på individuelt grundlag - som gælder i fem år.
En mangel ved de foranstaltninger, der træffes, er dog den manglende håndtering af arbejdsløshedsproblemerne og den forværrede konkurrencesituation for fællesskabsarbejdstagerne til søs.

Darras (PSE)
forlis eller Prestige-katastrofen har på grusom vis erindret os om, hvor vigtigt det er hurtigst muligt at sikre en opprioritering af sikkerheden til søs og følgelig et højt uddannelsesniveau for de personer, der arbejder på de europæiske fartøjer, herunder sømænd fra tredjelande.
Muligheden for at lade sømænd fra tredjelande arbejde i Unionen er i øvrigt meget interessant for den europæiske flåde. Således kommer ca. en tredjedel (eller 47.000) af de omring 140.000 sømænd, der arbejder på fartøjer, der sejler under europæisk flag, fra tredjelande. Desuden har rederne vanskeligt ved at finde personale, der er uddannet på nationalt plan.
Dette forslag, der tager sigte på at erstatte den nuværende procedure, hvor medlemsstaterne anerkender søfartsbeviserne, med en anerkendelsesprocedure forvaltet af Kommissionen med bistand fra Det Europæiske Agentur for Søfartssikkerhed, udgør således et betydeligt fremskridt hen imod sikringen af det højest mulige sikkerhedsniveau. Under afstemningen vil jeg især være opmærksom på de ændringsforslag, der vedrører sømændenes færdigheder, adgang til uddannelse, evalueringsrapporten og bekæmpelsen af ulovlig praksis.
Grossetête (PPE-DE)
Jeg har stemt for dette direktiv. Jeg glæder mig over dette forslag.
Desværre er der i dag mangel på arbejdskraft i EU, bl.a. i Frankrig, inden for alle søfartserhverv. Vi er derfor nødt til at anvende arbejdskraft fra tredjelande. Vi bør derfor sikre, at disse personer har fået en god uddannelse. Uddannelsesniveauet har faktisk meget stor betydning for sikkerheden til søs. Slitage på bådene er ikke den eneste årsag til de katastrofer, vi har været vidner til. Menneskelige fejl, manglende erfaring og manglende kommunikation mellem besætningsmedlemmerne øger sikkerhedsrisiciene til søs. Det er med udgangspunkt i disse kendsgerninger nødvendigt at foretage en harmonisering af reglerne for anerkendelse af de forskellige uddannelser og indføre et fælles sprog om bord på fartøjerne.
Vi bør ligeledes tænke på fremtiden. I en tid, hvor den europæiske økonomi stagnerer og arbejdsløsheden ikke længere falder, er det vigtigt at de forskellige fag inden for denne sektor får større prestige, især blandt de unge, så de kan tiltrække mere arbejdskraft. Det vil gøre det muligt for vores europæiske virksomheder at ansætte unionsborgere inden for disse søfartserhverv.
Korakas (GUE/NGL)
Kommissionens forslag fremmer legaliseringen af den i uacceptabel og farlig grad forringede søfartsuddannelse ved at imødekomme de store rederiers beslutning om at øge fortjenesten på bekostning af søfolkenes liv og skibsfartens og miljøets sikkerhed.
At der er tale om en forringelse, bekræftes også af internationale ekspertorganisationer, som mener, at den grundlæggende årsag er de aftaler, der er udarbejdet efter rederiernes ordre, og som direktivforslaget bygger på.
At holde certifikater adskilt fra arbejdstilladelser med det formål at udnytte billig og i bund og grund ufaglært arbejdskraft er blot en af de ting, som kendetegner den nedprioritering af søfartsuddannelsen til simpel erhvervsuddannelse, som man vil have gennemført.
Vi mener, det er nødvendigt at forbedre uddannelsen af søfolk, så deres kundskaber lever op til nutidens krav. Men hertil kræves et totalt brud med de store rederier, som EU hverken kan eller vil foretage.
Både søfolkene selv og andre arbejdstagere er nødt til at kæmpe for en anden politik med radikale ændringer, ikke kun inden for systemet og med henblik på at sikre en offentlig, gratis uddannelse, men også med hensyn til internationale aftaler og konventioner, så de fastsætter et minimumsuddannelsesniveau, indfører strenge bestemmelser for definition af besætninger på skibene og fuldt ud sikrer søfolkenes arbejds- og forsikringsmæssige rettigheder. Sammen med en fornyelse af skibene vil vi hermed opnå en sikker skibsfart.

Ribeiro e Castro (UEN)
Som denne omfattende undersøgelse har vist, mangler Europa kvalificerede nationale søfolk i betragtning af omfanget af Europas søtransport. Derfor er EU nødt til at ansætte søfolk fra tredjelande. Dette forslag har til formål at fastsætte en ramme for uddannelseskrav for udførelsen af tredjelandssøfolks arbejde, en ramme, som Det Europæiske Agentur for Søfartssikkerhed vil føre tilsyn med. Dette initiativ styrker derfor opfattelsen af, hvor vigtig søfartssikkerhed er, hvilket igen tydeligt og tragisk blev understreget af Prestiges forlis for nylig.
I den forstand skal hele forslaget, som har til formål at sikre et uddannelsesniveau for søfolk, der er så højt som muligt, bifaldes, og det samme gælder forslagene om at indføre et standardarbejdssprog og forenkle anerkendelsesproceduren, som er alt for kompliceret ifølge dem, der arbejder i sektoren.
Til sidst vil jeg gentage den advarsel, som den rådgivende ordfører fremkom med, da han mindede Kommissionen og Rådet om, at Parlamentet gentagne gange har efterlyst et handlingsprogram til fremme af søfartserhvervene. Hvis vi, som det er blevet foreslået mange gange, skal fremme og forbedre søtransporten og erstatte især fjerntransport og transport af tungt gods ad vej, er det nødvendigt med et handlingsprogram, der fremmer søfartserhvervene.
Vairinhos (PSE)
Minimumsuddannelsen for søfolk bør efter min opfattelse udelukkende høre ind under fiskernes fagforeningers kompetenceområde i overensstemmelse med deres respektive bestemmelser.
Fiskeriet er af afgørende betydning for kystsamfund, både hvad angår beskæftigelse og familiernes indkomst, og derfor må obligatorisk uddannelse ikke hindre adgangen til hav og floder, men skal i stedet for være et krav af hensyn til bæredygtig lokal udvikling og deltagelse i en proces til genopretning af marin flora og fauna.
Fatuzzo (PPE-DE).
Efter min godkendelse af alle artiklerne i denne forordning, som jeg stemte for, må jeg som repræsentant for pensionisterne i hele Europa give udtryk for min store skuffelse over, at vi med vedtagelsen af ændringsforslag 55 stadig forbyder handicappede i hele Europa at rejse rundt i Europa, at bevæge sig uden for deres lands grænser og at bosætte sig i en anden medlemsstat, da de herved mister størstedelen af den økonomiske kompensation, som de skal leve for.
Vi har gjort fremskridt, og vi har afskaffet nogle af de pensioner, der ikke kunne medtages til andre lande, men størstedelen af dem er stadig gældende, og det betyder, at når handicappede rejser rundt i Europa, er de nødt til at lade pensionen blive hos deres lands regering, hvilket den bestemt ikke har brug for.

Crowley (UEN)
Jeg stemte for fru Lamberts betænkning om sociale sikringsordninger for at signalere min støtte til rationalisering, forenkling og bedre adgang til de eksisterende tekster i forordning (EØF) nr. 1408/71 for Europas borgere og for dem, der har med det at gøre til daglig. Uden fællesskabsbestemmelser om social sikkerhed ville millioner af europæiske borgere være uden tilstrækkelig beskyttelse. Vi skal sikre, at EU-borgere, der arbejder, bor eller opholder sig i en anden medlemsstat, er korrekt beskyttet.
Koordinering af sociale sikringsordninger på EU-plan er stadig vejen frem. Vi søger ikke og vi bør heller ikke forsøge at harmonisere sociale sikringsordninger. Forsøg på at medtage beskatningsspørgsmål ligger uden for denne forordning, og jeg stemte imod disse forslag i dag.
Definitionen af familien i Lambert-betænkningen er uacceptabel, og derfor bad jeg om en separat afstemning om dette ændringsforslag. Disse spørgsmål ligger også uden for forordningen. Definitionen af "familie" hører under medlemsstaternes nationale lovgivning.
Alle er enige om det ønskelige i at nå en endelig aftale om forordningen. Jeg håber, det vil være muligt ved andenbehandlingen.

Manders (ELDR)
Denne betænkning er en kærkommen forbedring af den eksisterende situation med de forskellige sociale sikringsordninger, især for grænseområder med meget grænseoverskridende arbejde, og ordføreren har her gjort et fortræffeligt stykke arbejde.
Hvad angår ændringsforslag 20 om definitionen af familiemedlem eller husstandsmedlem, har ELDR-Gruppens flertal stemt for dette ændringsforslag og til trods for dette opgivet at anmode om afstemning ved navneopråb, fordi vi anser det for at være særdeles uønsket at risikere, at hele betænkningen ville blive nedstemt. Dette kunne også være en grund for ordføreren til at gå med til at forkaste ændringsforslag 20.
Jeg kan ikke lade være med at sige, at Parlamentet hver måned anvender mange mødetimer på de grundlæggende menneskerettigheder i lande uden for Europa. Vi blander os i praktisk taget enhver hændelse, som ikke er acceptabel efter europæiske kriterier. Når det imidlertid gælder menneskerettigheder i selve Europa, såsom seksuel orientering, vil vi ikke åbent bekende kulør. Jeg synes, det er en skændsel, at Europa-Parlamentet vil beholde muligheden for at kunne sætte borgere uden for loven på grund af deres seksuelle orientering. Naturligvis kan der anvendes forskellige argumenter for at underbygge dette synspunkt. Naturligvis kan man sige, at dette drejer sig om subsidiaritet, eller at man finder vedtagelsen af betænkningen vigtigere end et principielt valg i ændringsforslag 20. Alligevel skades hermed en anden ret, nemlig retten for enhver europæer til at kunne arbejde i Unionen. Hvis ændringsforslag 20 forkastes, bliver arbejdsmobiliteten kraftigt begrænset for et antal borgere, og det sker i et fremadstræbende Europa.
Heldigvis vedtog Parlamentet, måske uden at vide det, for nylig i Santini-betænkningen et lignende ændringsforslag. Som liberal håber jeg, at vedtagelsen af dette vil give tilstrækkelig sikkerhed for alle europæiske borgere.

Moraes (PSE)
Labour-repræsentanterne i Parlamentet vil stemme for Lambert-betænkningen om sociale sikringsordninger, fordi den søger at koordinere sociale sikringsordninger til fordel for almindelige europæere, der vil arbejde i hele EU.
Betænkningen koordinerer, men søger ikke at harmonisere hverken sociale sikrings- eller beskatningsordninger, hvilket er medlemsstaternes ansvar.
Labour-repræsentanterne i Parlamentet har ikke støttet ændringsforslag 48, fordi det ligger uden for artikel 42, som omhandler sociale sikringsordninger, og indfører idéen om dobbeltbeskatning. Ligeledes søger ændringsforslag 1, 2, 43 og 45 at gå videre end koordinering af sociale sikringsordninger og kan derfor ikke støttes af Labour-repræsentanterne i Parlamentet.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg beklager, at nogle medlemmer af Parlamentet stadig ikke er i stand til at modstå fristelsen til at bruge Parlamentets tekster, hvilket er en åbenbar overtrædelse af EU's kompetencer og stik imod subsidiaritetsprincippet, til at trænge ind på et område, der er forbeholdt medlemsstaterne, og involvere sig i alle mulige ting, nogle gange med rette, andre gange med urette, i simpel ideologisk sekterismes tjeneste, selv i spørgsmål, som er yderst politisk og socialt følsomme. Det var især tilfældet med det beklagelige ændringsforslag 20, hvormed der helt misforstået blev gjort forsøg på at fastsætte en ny definition på begrebet familie. Heldigvis sejrede fornuften, og Parlamentet forkastede dette fuldstændig malplacerede og krænkende ændringsforslag med et overvældende flertal.
Betænkningen indeholdt imidlertid andre, om end mindre alvorlige, eksempler på forsøg på at bruge og misbruge et spørgsmål af meget stor betydning og interesse for alle borgere - sociale sikringsordninger - i den hensigt at gennemtvinge synspunkter, der ikke er enighed om, og rejse tvivl om fordelingen af beføjelser og kompetencer inden for EU.
Selv om jeg ikke stemte imod betænkningen - fordi ændringsforslag 20 var blevet forkastet - måtte jeg undlade at stemme ved den endelige afstemning.
Fatuzzo (PPE-DE).
Jeg stemte for fru Gröners betænkning, der har det prisværdige formål at bekæmpe vold mod kvinder og børn. Men jeg må indrømme, at jeg i Roms lufthavn - hvorfra jeg rejste til Strasbourg - mødte en romersk pensionist, som kom hen til mig og sagde: "Det er godt, at I i EU interesserer jer for at bekæmpe vold mod børn, unge og kvinder, men jeg ville gerne have Dem, Fatuzzo, til at understrege, at på nogle institutioner, hvor ældre, der ikke kan klare sig selv, er indlagt, bliver disse ældre desværre også meget tit ofre for vold og undertrykkelse, eftersom der slet ikke er nogen kontrol fra regeringernes side. Også dette burde være genstand for en afgørelse og en finansiering fra Europa-Parlamentets side, så man ligeledes bekæmper denne form for vold!"

Caudron (GUE/NGL)
Den senere tids begivenheder viser, hvor vigtigt dette spørgsmål er, og hvor omfattende og alvorlig den vold er, som børn og kvinder udsættes for i det skjulte eller åbenlyst inden for alle sociale miljøer. Disse voldshandlinger kan tilskrives mandschauvinistiske tendenser i forholdet mellem mænd og kvinder og ubevidste eller sygelige tilbøjeligheder i forholdet mellem forældre og børn.
Der er derfor behov for et program med omfattende finansiering ledsaget af en skærpelse af lovgivningen, hvad angår forebyggelse og straf.
Darras (PSE)
Eftersom denne anden del af Daphne-programmet har til formål at sikre kontinuitet i forhold til det nuværende program til bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder, som udløber i 2003, bør det iværksættes snarest.
Men de bevillinger, Kommissionen har opført hertil, gør det ikke muligt at iværksætte programmet på den mest effektive måde. Det afsatte beløb på 40 millioner euro er nemlig efter min opfattelse utilstrækkeligt, hvis man virkelig vil gøre det muligt, at mange ikke-statslige organisationer modtager støtte via programmet, og hvis man ønsker at opfylde de nye medlemslandes behov. En videreførelse af programmet og en udvidelse heraf til de nye medlemslande kræver, at man råder over midler svarende til den nødvendige indsats.
Jeg finder desuden, at et mere passende retsgrundlag end traktatens artikel 152 vil være en hensigtsmæssig udvikling med det formål at behandle vold som en krænkelse af menneskerettighederne.

Färm og Hedkvist Petersen (PSE)
I begrundelsen til ændringsforslag 1 i betænkningen nævnes begrebet "tvungen prostitution". Vi er imod anvendelsen af denne term, da vi mener, at prostitution aldrig er et menneskes frie valg, men at det altid handler om en situation med tvang og afhængighed.

Goodwill (PPE-DE)
 De britiske Konservative beklager enhver form for vold og hilser alle foranstaltninger, der bekæmper den, velkommen, herunder nogle af initiativerne i Daphne-programmet. Vold, især mod kvinder og børn, kan slet ikke retfærdiggøres og kan ikke accepteres. Nogle af foranstaltningerne i betænkningen trænger imidlertid ind på områder, der bedre kan behandles på nationalt plan. Det kan ikke bevises, at skatteydernes penge bruges mere effektivt på projekter på EU-plan, end de bruges på nationale programmer, selv om fælles erfaringer og udveksling af bedste praksis kan bidrage positivt til en reduktion af den form for vold.
Selv om vi anerkender, at der med Daphne-programmet er gjort et godt stykke arbejde, har de britiske Konservative af ovennævnte grunde stemt imod yderlige budgetbevillinger og undladt at stemme ved den endelige afstemning.

Klaß (PPE-DE)
Jeg har i dag entydigt besluttet mig for en forlængelse af EF-handlingsprogrammet til bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder (Daphne II-programmet) fra 2003 til 2008. Det vigtigste mål skal nu være at stille de nødvendige økonomiske midler til rådighed rettidigt pr. 1. januar 2004 og undgå en tidrøvende forligsprocedure.
Det er nødvendigt at udvide den finansielle ramme til 50 millioner euro. Det er et krav fra PPE-DE-Gruppen, således at kravene og behovene i tiltrædelseslandene kan opfyldes. Jeg håber på en hurtig vedtagelse, således at forsinkelser på grund af en forligsprocedure mellem Parlamentet og Rådet kan undgås, og således at der er et realistisk økonomisk perspektiv.
Desuden foreskriver forslaget til lovgivningsmæssig beslutning, at der skal udvikles filtre mod udbredelse af pædofilt materiale, og at situationen for gadebørn især i storbyer skal forbedres. Daphne II befinder sig dermed generelt på rette vej. Afgørende i den forbindelse er imidlertid, at de eksisterende ressourcer samles så fornuftigt og effektivt som muligt, således at de disponible midler og foranstaltninger ankommer hos de berørte og ikke forsvinder ad nogle tilfældige kanaler.
Marques (PPE-DE)
Jeg lykønsker fru Gröner med hendes fremragende betænkning om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om oprettelsen af anden fase af EF-handlingsprogrammet til forebyggende foranstaltninger til bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder og til beskyttelse af ofre og risikogrupper (Daphne II-programmet, 2004-2008), som jeg støtter fuldt ud, navnlig hvad angår nødvendigheden af at stille flere midler til rådighed for programmet.
Jeg vil også understrege, at programmets gennemførelse bør føre til, at dets rækkevidde udvides til at omfatte tiltrædelses- og kandidatlandene og alle andre lande, som har privilegerede forbindelser med Unionen.
Muscardini (UEN)
Bekæmpelsen af pædofili og børnepornografi er en moralsk pligt, som alle borgere og alle samfund skal påtage sig.
Det er med glæde og tilfredshed, at jeg stemmer for EF-programmet Daphne II om bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder, et program, der støttes af den delegation, jeg er formand for, og af hele UEN-Gruppen. I fru Gröners betænkning har man nemlig medtaget to forslag, som hele Parlamentet i Strasbourg stemte for, og som tager sigte på indførelsen af to foranstaltninger mere i EF-programmet: at fremme reklamekampagner, hvor man fordømmer voldshandlinger og giver ofrene psykologisk, moralsk og konkret støtte, og ikke mindst at undersøge muligheden for at skabe filtre, der forhindrer udbredelsen af børnepornografisk materiale på nettet.
Internettet, som er et fantastisk kommunikations- og informationsmiddel, kan nemlig være en uudtømmelig og ukontrolleret kilde til voldelige og brutale meddelelser, der er henvendt til børn, og som ofte har børn som hovedpersoner. Derfor er det - med udgangspunkt i den frihed, som samfundet roser sig af, og som ikke lever op til sit navn, hvis den ikke respekteres af alle og beskytter alle - nødvendigt at regulere den type information, som cirkulerer på nettet, og at gøre familier, børn og unge i stand til at se, hvilken karakter de besøgte websteder har.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for denne betænkning. Jeg er enig med ordføreren i, at det er nødvendigt at gøre noget ved de forskellige former for vold, der begås mod samfundets svageste grupper, og jeg mener, at fortsættelsen og udvidelsen af Daphne II-programmet er helt ønskværdig og berettiget.
Jeg støtter fuldt ud fastsættelsen af et europæisk år for bekæmpelse af vold, som jeg mener er hensigtsmæssigt og nødvendigt.
Uden at tilsidesætte eller undervurdere vidnesbyrdet om dem, der er mest sårbare over for de forskellige former for vold, beklager jeg ordførerens tendens til feministisk retorik med en vis slagside. Jeg er ikke glad for denne absurde form for sexismes letbenede demagogi, som er reduktiv og dæmoniserer maskulinitet. Den går endda så vidt, at der argumenteres for en form for omskoling, som, hvis den ikke er fornærmelig, så i det mindste er latterlig.
Endelig er jeg glad for vedtagelsen af de ændringsforslag, som jeg, fru Muscardini og fru Angelilli har lagt navn til, om at tilskynde til at indføre filtre og teknikker til registrering og sporing for at forebygge spredning af børnepornografi på internettet.
Fatuzzo (PPE-DE).
Ligesom mange andre holder jeg meget af landet, hr. formand. Det glæder mig meget, at Det Europæiske Fællesskab er så god til at fremme og støtte landbruget, og at man sørger for præcise oplysninger og statistikker samt ensartede måder at præsentere Fællesskabets landbrugsudgifter på i de 15 medlemsstater. Jeg ville ønske, at de europæiske regeringer var lige så opmærksomme på - og EU lige så besluttet på - at udvise samme interesse og sørge for samme nøjagtighed i de statistikker, der vedrører os almindelige dødelige! Som De ved, hr. formand, har pensionsunderskuddet i hele Europa - det siger regeringscheferne - den årsag, at mænds og kvinders levetid pludselig er blevet mindst 10 år længere. Kunne de ikke have opdaget det noget før?

Ribeiro e Castro (UEN)
Dette forslag til forordning konsoliderer en praksis, der længe har været anvendt, og som ifølge specialisterne er yderst velfungerende. Landbrugsregnskaberne (LR) er faktisk et vigtigt redskab til overvågning og evaluering af den fælles landbrugspolitik. Som bekendt udarbejdes de sædvanligvis af medlemsstaterne efter en fælles metodologi og leveres til Kommissionen (Eurostat) inden for rammerne af en gentlemanaftale. Jeg er derfor enig i Kommissionens synspunkt om at opretholde og forbedre kvaliteten af dataene og fastsætte en ramme for dataoverførsel, som vil give de økonomiske aktører større gennemsigtighed og bedre adgang til oplysninger.
Jeg mener, at koordineret indsamling af data og udveksling af disse samt sammenligninger og udveksling af erfaringer på dette område og mange andre af Fællesskabets indsatsområder er til stor fordel for effektiviteten og økonomien i både EU's og medlemsstaternes aktioner.
Fatuzzo (PPE-DE).
Jeg stemte for hr. Koukiadis' betænkning, hr. formand, for det, som man beder om og ønsker i betænkningen, er noget, som jeg har drømt om længe - når det ellers lykkes mig at drømme, og det er ikke sket så tit her på det seneste, da den 13. juni kommer stadig tættere på - eftersom jeg sover godt. Hvorfor har jeg det? Det har jeg, fordi jeg virkelig gerne ville have en EU-lovgivning, der konkret var første retskilde.
Jeg kan f.eks. konstatere, at man i Italien overtræder Amsterdam-traktatens artikel 13. Man diskriminerer ældre og handicappede, som modtager - eller ikke modtager - økonomisk støtte, blot fordi de er over eller under 65 år gamle. Derfor hilser jeg denne betænkning velkommen, og derfor skal EU-lovgivningen være første retskilde!

Alyssandrakis (GUE/NGL)
Bag den tilsyneladende neutrale titel "om retsgrundlag og overholdelse af fællesskabsretten" på initiativbetænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender gemmer sig et tiltag, hvor den nationale strafferet fuldstændig underlægges EF-strafferetten. 
Helt på linje med EU's filosofi går man i betænkningen ind for, at Fællesskabet skal have mulighed for at kræve, at medlemsstaterne anvender strafferetlige sanktioner ved overtrædelser af fællesskabsretten. Begrebet "strafferetlige sanktioner" har langt større vægt end de administrative og finansielle straffeforanstaltninger, som allerede pålægges af EU's herskere. Betænkningen foreslår også, at Kommissionen kan indgå som civil part ved de nationale straffedomstole og kræve, at medlemsstaterne endog fastsætter fængselsstraffe, som er besluttet af Fællesskabet. Nu mangler vi blot, at der bygges fællesskabsfængsler, hvor man kan afsone fællesskabsstraffene!
Dette er endnu en krænkelse af den nationale suverænitet og borgerklassens såkaldte "retsstat", når den strafferetlige jurisdiktion overdrages en overnational organisation, som også tager beslutning om straffenes karakter og størrelse. Bag den ihærdige søgen efter retsgrundlag skjuler sig forsøget på for enhver pris at tjene EU-monopolernes interesser og jævne de demokratiske landvindinger med jorden.

Butel og Saint-Josse (EDD)
Betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked tager udgangspunkt i den antagelse, at disse forslag ikke har til formål "direkte at fastsætte strafferetlige bestemmelser eller fremme en strafferetlig harmonisering". Vi mener, at dette udgangspunkt er rigtigt og et resultat af et grundigt forarbejde og seriøse overvejelser i Retsudvalget. Det er bl.a. baseret på en høring af specialister inden for strafferet, der har bekræftet, at en sådan harmonisering vil medføre gennemgribende ændringer og omfattende vanskeligheder.
Desværre leder den resterende del af betænkningen os i præcis den modsatte retning, idet udvalget baserer sig på Domstolens ekstensive fortolkninger og opfordrer Kommissionen til at indgive søgsmål i sin egenskab af traktatens vogter og anmoder regeringskonferencen om at definere en fællesskabskompetence på det strafferetlige område.
Det er grunden til, at EDD-Gruppens medlemmer fra listen Jagt, Fiskeri, Natur og Tradition har stemt imod denne betænkning, som med en teknik, der ofte anvendes her i Parlamentet, i sidste instans pålægger os at gøre det, den hævder at forebygge.
Inglewood (PPE-DE)
Som det fremgår af betænkningen, er der nogle få tilfælde, hvor strafferetlige sanktioner fastsættes via fællesskabsret. De er snarere undtagelsen end reglen, og det er yderst vigtigt, at Fællesskabet som reaktion på betragtning 10 i betænkningen ikke erhverver nogen generel kompetence i strafferetlige spørgsmål, som burde overlades til medlemsstaterne.

Bastos (PPE-DE)
Resultattavlen for gennemførelsen af den social- og arbejdsmarkedspolitiske dagsorden skal være et nyttigt instrument, der gavner social- og arbejdsmarkedspolitikken ved at give praktiske oplysninger om fremskridt og løsninger på problemer. Vi er i øjeblikket inde i en periode med økonomisk afmatning, som kunne føre til, at ledigheden, fattigdommen og den sociale udstødelse bliver endnu større. Der bør især fokuseres på vedvarende sociale problemer så som frafaldsprocenter på gymnasier, manglende børnepasningsordninger og analfabetisme. Desuden må vi investere i uddannelse, erhvervsuddannelse og livslang læring, i at gøre det lettere at forene arbejdslivet og familielivet og i at anspore til aktiv aldring og at forbedre sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen.
I lyset af udvidelsen skal indsatsen for at opnå økonomisk og social samhørighed forøges under hensyntagen til de sociale forhold i de 10 nye medlemsstater. Medlemsstaterne, arbejdsmarkedets parter og andre involverede parter må engagere sig i at gennemføre de politiske initiativer, der er fastlagt i den sociale og arbejdsmarkedspolitiske dagsorden, og retningslinjerne på beskæftigelsesområdet. For sin del skal Kommissionen fastsætte foranstaltninger, der lever op til de krav, som Europa-Parlamentet har stillet.
Denne betænkning er yderst vigtig for gennemførelsen af social- og arbejdsmarkedspolitikken i Unionen. Derfor har jeg stemt for den.
Crowley (UEN)
Trods en række forbehold om nogle af forslagene i fru Figueiredos betænkning om den social- og arbejdsmarkedspolitiske dagsorden stemte jeg for ved den endelige afstemning, da der er mange emner på den socialpolitiske dagsorden, som der er god grund til at fremhæve. Betænkningen blev ændret tidligere i udvalg, og adskillige vanskeligheder, som viste sig på det tidspunkt i processen, blev løst.
Spørgsmål som f.eks. fortsat høj ledighed i nogle medlemslande, bekæmpelse af fattigdom, bekæmpelse af forskelsbehandling på grund af handicap, fremme af aktiv aldring samt tilvejebringelse af strukturer til modtagelse af børn er alle vigtige og skal behandles som sådan.
Jeg stemte imod ændringsforslag, der nødvendiggør endnu flere forordninger og forslag, som ville være en hindring for industrien. Opbygningen af et socialt Europa kræver, at der opnås enighed mellem de sociale parter, ikke at der skabes nye hindringer.
Jeg bifalder også denne fokusering på ansøgerlandenes vegne. De har meget at tilbyde i forbindelse med udviklingen af vores social- og arbejdsmarkedspolitiske dagsorden.

Figueiredo (GUE/NGL)
Jeg beklager, at vores forslag, som havde til formål at tydeliggøre visse aspekter af betænkningen, er blevet forkastet. Som følge af ændringsforslagene stillet af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender blev disse forslag udvandet, især dem, der:
bemærker de negative konsekvenser, som stabilitetspagtens gennemførelse har haft på beskæftigelsen og de sociale udgifter, hvilket ville retfærdiggøre en revision af pagten under hensyntagen til ændringerne i den økonomiske situation og beskæftigelses- og erhvervsuddannelseskriterierne;
opfordrer til, at der laves nyt udkast til den økonomiske politik og social- og arbejdsmarkedspolitikken, så de er fokuseret på at opfylde sociale behov og ikke på virksomhedernes indtjening;
tager i betragtning, at økonomisk udvikling, offentlige investeringer og offentlige tjenesteydelser af høj kvalitet, særligt inden for uddannelse og erhvervsuddannelse, fremme af skabelse af job af høj kvalitet med tilhørende rettigheder og nedsættelse af arbejdstiden er midler til bekæmpelse af arbejdsløshed og social udelukkelse og til sikring af alles velfærd.
Moraes (PSE)
Labour-repræsentanterne i Parlamentet vil stemme for Figueiredo-betænkningen, hvori den årlige resultattavle for gennemførelsen af den social- og arbejdsmarkedspolitiske dagsorden søges forbedret, idet de opnåede resultater følges, og der gøres opmærksom på forsinkelser. I betænkningen fremhæves f.eks. fortsat høj ledighed og fattigdom i nogle medlemsstater, og der opfordres med rette til, at løsningen af disse problemer skal prioriteres som led i Fællesskabets politikker, ikke mindst i forbindelse med midtvejsrevisionen af den fælles landbrugspolitik, strukturfondene og stabilitetspagten.
Labour-repræsentanterne i Parlamentet vil undlade at stemme om ændringsforslag 2, 6 og 17, da de er usikre på retten til kollektive skridt i Europa, herunder retten til at strejke. Labour-repræsentanterne i Parlamentet støtter langsigtede løsninger til kollektive skridt i hele EU, som kan være en rimelig løsning for både arbejdere og forbrugere i EU.

Patakis (GUE/NGL)
I et EU, som blev dannet på forlangende af de store multinationale selskaber, og som tjener deres interesser, kan der ikke eksistere social velfærd for arbejderklassen, og arbejdstagerne, kvinderne, ungdommen, de handicappede og de ældre kan ikke være sikret rettigheder. Beviset er, at ca. en fjerdedel af EU's befolkning lever under fattigdomsgrænsen.
Interessen for at udrydde fattigdommen er hyklerisk. Målet er at tilsløre den grusomme kapitalistiske udnyttelse ved hjælp af "velgørenhedsprogrammer" og undgå stærke sociale protester. Den såkaldte sociale dagsorden gennemføres ved at udvide fleksibilitet og midlertidig ansættelse, ved at forlænge den erhvervsaktive del af livet, med livslang læring, med lønnedgang og sammenkædning af løn og produktivitet og med indskrænkning af velfærdsstaten og den sociale beskyttelse samt de offentlige undervisnings- og sundhedsudgifter.
Kapitalismen har behov for en hær af arbejdsløse, derfor er målet om fuld beskæftigelse misvisende. Dette gælder især i dag, i en situation med uhæmmet konkurrence, virksomhedsomstruktureringer og -flytninger, som medfører massiv nedlæggelse af arbejdspladser. Denne gordiske knude forsøger man at løse med deltids- og midlertidig beskæftigelse, ved at dele en arbejdsplads mellem flere arbejdstagere.
Derfor opfordrer vi arbejdstagerne, arbejderklassen og de progressive, radikale kræfter i EU-landene til at bekæmpe monopolernes beslutninger og kræve en anden, befolkningsvenlig politik.

Crowley (UEN).
Hr. formand, hvad angår fru Lynnes betænkning, kan EU foregå resten af verden med et fint eksempel, især med hensyn til, hvordan vi bedst behandler dem, der er mest sårbare i vores samfund.
Der skønnes at være 600 millioner handicappede i hele verden i dag. Mange af dem kommer fra fattige kår, og mange lever i udviklingslande, hvor mange af de tjenesteydelser, vi tager for givet, ikke findes. Det er derfor vigtigt, at der er internationale regler og lovgivning, hvad angår behandling af, respekt for og fremme af handicappede.
Et af de vigtigste punkter i vores arbejde her i dag og afstemningen til fordel for Lynne-betænkningen er, at det sender et klart signal ikke kun fra de 15 lande i EU, men også fra de 10 tiltrædelseslande om, at vi ønsker at skabe fælles standarder og regler.
Jeg slutter af med et kort citat af den irske forfatter George Bernard Shaw, som jeg brugte første dag her i Parlamentet: "The worst sin toward our fellow creatures is not to hate them, but to be indifferent to them: that's the essence of inhumanity" (at hade et medmenneske er ikke den ultimative synd, men at behandle ham med ligegyldighed er indbegrebet af grusomhed). I dagens verden er vi for ligegyldige over for dem, der har mest brug for vores støtte - ikke vores medfølelse, ikke vores velgørenhed, ikke vores nedladende behandling - til at de kan leve fuldt ud og uafhængigt og blive behandlet som jævnbyrdige i det 21. århundrede.

Fatuzzo (PPE-DE).
Jeg er ked af, at jeg får det sidste ord i dette spørgsmål, som hr. Crowley behandlede så fint i sin stemmeforklaring, men selv om jeg stemte for betænkningen, må jeg sige, hr. formand, at jeg beklager dybt, at der i Italien, mit smukke land med det dejlige solskin, desværre i dag stadig gælder en lov om, at folk, som på grund af en arbejdsulykke bliver alvorligt handicappede, ikke får mere end en pension på 40-50 euro om måneden at leve for - selv om de har arbejdet og indbetalt sikringsbidrag - og den skal de leve for, lige fra de f.eks er 30 år gamle, og til de bliver 65 eller måske 70.
Jeg håber, at regeringen, der har rådsformandskabet i øjeblikket, vil læse det, jeg siger, og gøre noget ved det.

Alavanos (GUE/NGL)
FN's resolution 56/168 giver lige muligheder for at indføre bindende rammer for beskyttelse og fremme af handicappedes værdighed. Derfor er det vigtigt:
at der er en effektiv overvågningsmekanisme som ved de seks øvrige konventioner om menneskerettighederne i USA,
at konventionen er baseret på fremme af handicappedes forskellige rettigheder, som det nævnes i Lynne-betænkningen,
at de handicappede selv og de organisationer, som repræsenterer dem, deltager i etableringen af nationale og internationale organer, idet man hele tiden sørger for at bekæmpe bureaukratiske forvridninger,
at forskelsbehandling afskaffes, og
at der udarbejdes en hastetidsplan for et fællesskabsdirektiv.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Hvem kan stemme imod en tekst, der er så spækket med velmenende hensigtserklæringer?
Ja, man skal selvfølgelig vurdere de handicappedes situation "ud fra et menneskerettighedsperspektiv i stedet for et næstekærlighedsperspektiv"! Ja, man skal "gøre det lettere for handicappede at realisere deres mål"!
Men det simple faktum, at det er nødvendigt at bekræfte så indlysende sandheder, som at personer med et handikap er mennesker, viser, at det langtfra er givet i dette umenneskelige samfund.
Og til trods for titlen "Mod et juridisk bindende (...) instrument til (...) beskyttelse af handicappedes rettigheder og værdighed" er der netop intet bindende i denne tekst. Hvordan kunne det i øvrigt være anderledes? Hvordan kan man f.eks. sikre personer med et handikap adgang til beskæftigelse, når 30 millioner mennesker med eller uden handikap nægtes adgang hertil inden for EU? Hvordan sikre retten til at leve en selvstændig og værdig tilværelse i et samfund, hvor retten til en bolig endnu ikke er sikret?
Hvordan sikre disse rettigheder, når alle regeringer gennemfører besparelser inden for de sociale ydelser, og de tildelte minimumsydelser kun med nød og næppe dækker de handikappedes udgifter til mad?
Caudron (GUE/NGL)
Jeg har altid sagt, at den fuldstændige samfundsmæssige integration af personer med handikap ikke blot opfylder et krav om retfærdighed og solidaritet, men også er en kilde til en fantastisk menneskelig rigdom for vores samfund og for hver enkelt af os.
Det er så indlysende, at der ikke burde være behov for at lovgive. Erfaringen viser dog, at det er nødvendigt at lovgive, og at denne lovgivning gøres bindende. Parlamentet har således foreslået, at en eventuel fremtidig konvention skal omfatte forskellige kategorier af rettigheder.
Jeg tilslutter mig forslagene såvel som kravet om, at Kommissionen udarbejder en nøjagtig og stram tidsplan på området.
Figueiredo (GUE/NGL)
Selv om dette er det europæiske handicapår, er der sket meget få fremskridt for at fremme og beskytte handicappede. Det er især beklageligt, at EU stadig ikke har et specifikt direktiv om handicap med traktatens artikel 13 som retsgrundlag, og at Kommissionen i år ikke har stillet et forslag for at råde bod på det forhold trods Parlamentets gentagne opfordringer. Det er sandelig mærkværdigt, navnlig eftersom Kommissionen kræver, at der laves udkast til en FN-konvention om spørgsmålet. Da det ene initiativ ikke udelukker det andet, støtter vi betænkningens argumentation for begge lovgivningsinstrumenter.
Jeg vil imidlertid gentage, at vi skal garantere de handicappede fuld beskyttelse på menneskerettighedsområdet ved at nedbryde de barrierer, der hindrer dem i fuldt ud at udnytte deres rettigheder, gøre det lettere for dem at realisere deres mål og udnytte deres muligheder og prioritere handicappede på den politiske dagsorden i de enkelte medlemsstater.
Selv om beslutningen om at lave udkast til en konvention skal bifaldes, skal der garanteres reel merværdi for at sikre, at handicappedes menneskerettigheder virkelig bliver respekteret.
Hume (PSE)
Det europæiske handicapår øger bevidstheden om, at mere end 40 millioner mennesker i EU har handicap. Uden selvtilfredshed kan vi sige, at vi har gennemført en vis form for beskyttelse for EU-borgere.
Det er desuden vigtigt, at EU fører an i fastsættelsen af fundamentale rettigheder for de omkring 660 millioner mennesker i verden, som har en form for handicap - næsten 10 % af jordens befolkning. Mange mennesker med handicap udsættes for forskelsbehandling, mishandling og indespærring på institutioner.
Europa bør sende et budskab ud over dets grænser om, at umenneskelig eller nedværdigende behandling af mennesker med handicap er fuldstændigt uacceptabelt.
For 10 år siden vedtog FN sine standardregler for handicappede. Det er ikke et juridisk bindende dokument. Det står nu klart, at handicappedes rettigheder bør beskyttes internationalt af en juridisk bindende FN-konvention. Den skal omfatte ret til livskvalitet, adgang til beskæftigelse, uddannelse og faglig uddannelse, ret til integration, borgerlige og politiske rettigheder, til økonomisk støtte, til sundhedsydelser, til kultur og fritidsaktiviteter samt retten til lighed for loven. EU skal føre an i FN og forfølge disse mål gennem EU's udviklingssamarbejde.

Krivine og Vachetta (GUE/NGL)
Vi har uden tøven stemt for denne tekst, fordi der er et udpræget behov for i Europa og verden som helhed at fastlægge en politik til bekæmpelse af forskelsbehandling af personer med handikap, en målrettet politik, der bekræfter deres ret til beskæftigelse, skoleuddannelse og alt, hvad der hører til en almindelig tilværelse, herunder et seksualliv.
Det skal dog understreges, at dette ønske i vid udstrækning er uforeneligt med de nuværende tendenser inden for EU og de største internationale økonomiske organisationer. Disse tendenser indebærer konkret nedlæggelse af offentlige ydelser, privatisering af ydelserne og reduktion af den sociale beskyttelse såvel som midlerne hertil. Den sociale integration af personer med handikap på f.eks. arbejdsmarkedet forudsætter en solidaritet, der er vanskeligt forenelig med kravet om rentabilitet.
Tilsagnet om at forlade de opdelte strukturer, som giver personer med handikap en meget dårlig forberedelse, hvad angår deres integration og selvstændighed, således at det bliver muligt at sikre en reel integration i samfundet og bekæmpe fordommene, koster penge. Det er en kamp, der i sidste instans er i modstrid med erhvervslivets griskhed forklædt som hensynet til konkurrenceevnen, som er den dominerende ideologis alfa og omega.

Marques (PPE-DE)
Jeg lykønsker fru Lynne med hendes betænkning, der behandler et emne, som efter min mening er af største vigtighed, nemlig beskyttelse af handicappede menneskers rettigheder. Jeg vil sige, at jeg fuldt ud støtter forslaget om at vedtage en juridisk bindende konvention, der kunne beskytte de handicappedes rettigheder og sikre, at disse rettigheder bliver respekteret verden over. Vedtagelsen af en konvention af denne type vil bidrage yderligere til kampen mod udelukkelse og forskelsbehandling af handicappede. Jeg mener derfor, at vi alle bør vise vores solidaritet og støtte denne betænkning.
Moraes (PSE)
Som medlem af Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har jeg stemt for Lynne-betænkningen, fordi jeg mener, at det er vigtigt, at Parlamentet støtter FN-initiativet og signalerer det synspunkt, at et omfattende EU-direktiv om handicappedes rettigheder bør fremmes af Kommissionen. Et reelt fremskridt bør også ske ved integrationen af handicappedes rettigheder i vores politik for udviklingssamarbejde.
Medlemmer i udvalget har fremhævet, at proceduren i FN skal munde ud i en juridisk bindende konvention med en effektiv overvågningsmekanisme.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for denne betænkning i bevidstheden om, at der i det europæiske handicapår skal gøres en hel del for at nedbryde de fysiske, tekniske og sociale barrierer, som de handicappede står over for i deres dagligdag.
Jeg vil understrege, at hr. Crowleys initiativ er meget passende, og jeg er enig med ham i, at de handicappede og de organisationer, der repræsenterer dem, bør have mulighed for at deltage i forhandlingerne om disse ting, og det gælder også de handicappedes familier og værger.
Selv om jeg i princippet er enig i den betænkning, vi behandler, må jeg sige, at jeg beklager, at ordføreren, når hun går i detaljer med, at retten til livskvalitet er den vigtigste ret for handicappede, indirekte nedvurderer det, der i virkeligheden er den allermest grundlæggende ret: retten til selve livet.
På samme måde beklager jeg betænkningens misbrug af ordet næstekærlighed, som bliver spottet og taget ud af konteksten, idet dets reelle teologiske og semantiske betydning ignoreres og erstattes med en populistisk kliché, der er ukorrekt og lidet formålstjenlig.
Formanden.
Stemmeforklaringerne er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.20 og genoptaget kl. 15.05)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om situationen i Irak.

Frattini
Hr. formand, mine damer og herrer, den usikre situation og de alvorlige attentater, hvor der udgydes blod på Iraks jord, giver anledning til meget stor bekymring. Dette overskygger desværre både den igangværende genopbygning, den heraf følgende indsats for hurtigt at vende tilbage til normale tilstande og de mange signaler om en egentlig ændring, som vi kan se af meningsudvekslinger, religionsfrihed, de institutioner, der repræsenterer den første, spæde demokratiske struktur, og forsøget på at genindføre lige muligheder og rettigheder.
De seneste tragiske episoder bekræfter, at bekæmpelsen af terrorisme og indsatsen for at skabe sikkerhed og politisk stabilitet i Irak skal have høj prioritet hos alle lande og hos det internationale samfund. Fjenden er dem, som saboterer den moderate holdning og beslutningen om at tage en ny og vanskelig udfordring op, og dem, som dræbte hr. Vieira de Mello, fordi han gjorde det rigtige, og fordi han med møje og besvær forsøgte at få landet i gang igen. De, der slog ham ihjel, er vores alle sammens fjender, de er fjender af opbygningen af et demokratisk Irak. At genopbygge Irak og skabe normale tilstande i landet er således i det internationale samfunds interesse, og EU hverken kan eller må undlade at påtage sig sit ansvar. Derfor skal der ske en stadig større mobilisering for at nå denne målsætning. Genskabelsen af lov og orden sætter koalitionskræfterne på en hård prøve, men tiden er nu inde til at styrke solidariteten, så stadig flere lande kan samarbejde om at genskabe sikkerheden.
Efter det ondskabsfulde terrorangreb mod FN den 19. august i Baghdad, der krævede uskyldige ofre blandt dem, som arbejder i fredens tjeneste - heriblandt Sergio Vieira de Mello, som jeg allerede har nævnt - og efter det blodige attentat i Najaf den 29. august er det vores alle sammens pligt at gøre os nogle endnu større bestræbelser på at fremme Iraks politiske, samfundsmæssige og socioøkonomiske genopbygning. Vi er navnlig af den opfattelse, at FN bør spille en stadig mere central rolle og styrke sit mandat yderligere her i denne vanskelige efterkrigsfase.
Formandskabet håber således, at der i de kommende uger bliver et bredt flertal i Sikkerhedsrådet for en større indsats fra FN's side i Irak. Formandskabet - og det gælder også mig personligt - bestræber sig i øjeblikket i tæt samarbejde med det internationale samfunds hovedaktører på at nå dette vigtige resultat. Forsøgene på at splitte eller skabe inkonsekvens i det internationale samfund vil under alle omstændigheder mislykkes, eftersom det er i vores alle sammens interesse, at genopbygningen i Irak lykkes. Vi skal sørge for, at der udvikler sig en multilateralisme, det vil sige en multilateral indfaldsvinkel for en overvindelse af krisen, som dog skal være effektiv og i stand til at løse problemerne. Formandskabet arbejder i øjeblikket i den retning.
Vi bifaldt Sikkerhedsrådets vedtagelse af resolution 1500, som er et vigtigt fremskridt, eftersom man i resolutionen anerkender det irakiske regeringsråds afgørende rolle for oprettelsen af nye institutioner i Irak. Denne resolution giver FN et specifikt mandat, hvor det tildeles opgaver i forbindelse med genopbygningsstøtten, og vi har allerede fået bekræftet den tillid, som vi har - og som jeg personligt har - til FN's rolle og til den erfaring, som FN's folk har udvist i de sidste par uger med deres store faglige dygtighed og store kompetence, en kompetence, der i stadig større grad vil kunne anvendes i administrationen af Iraks genopbygning.
Formandskabet er således overbevist om, at hvis vi skal nå målsætningen om at skabe et frit og demokratisk Irak, er det nødvendigt, at hele det internationale samfund forener sine kræfter for at sikre det irakiske folk en fremtid med fred og tillid. Afholdelsen af donorkonferencen i Madrid den 24. oktober bliver en kærkommen lejlighed til at styrke denne internationale samhørighed, men det er på betingelse af - og det siger jeg som et kraftigt ønske og en opfordring - at det størst mulige antal lande viser deres gavmildhed og velvilje. Det ville være forfærdeligt, hvis donorkonferencen for Irak blev en fiasko!
Det er nødvendigt at sikre de internationale organer en veldefineret rolle i den økonomiske og sociale genopbygning, så denne indsats finder sted inden for nogle klare rammer, og så vi fastlægger, hvilken måde landene og de internationale organisationer skal deltage på. Mens vi venter på, at disse betingelser er opfyldt, er det dog lige så nødvendigt, at vi ikke kommer til at mangle støtte fra en lang række lande, der er villige til at give et bidrag.
Hr. formand, mine damer og herrer, vi skal således arbejde for, at donorkonferencen gør det muligt at fastlægge en samlet ramme for den indsats, som det er nødvendigt at gøre for at hjælpe landet med genopbygningen. Efter formandskabets opfattelse kan Europa, der allerede har givet udtryk for at ville deltage i Iraks genopbygning, få en værdifuld lejlighed til at benytte sig af sin egen erfaring og sine egne ressourcer. Genopbygningsindsatsen må nemlig ikke være begrænset til sikkerheden, men skal også omfatte den humanitære sektor, socialforsorgen og alt det, som befolkningen, det irakiske folk og sidst, men ikke mindst, kulturen har brug for.
Det er således nødvendigt at genskabe infrastrukturen og transportnettet samt at yde al den nødvendige støtte, men det er også og ikke mindst nødvendigt at fastlægge de institutionelle rammer for det kommende demokratiske Irak, idet man genskaber uddannelsessystemet, skolerne og det akademiske miljø. Genopbygningen hverken kan eller skal være et teknisk ingeniørarbejde, hvor man genskaber lov og orden, men skal være en drivkraft for sameksistensen, og derfor skal vi ikke blot fremme genindførelsen af lov og orden, men også udbredelsen af en liberal kultur. Genskabelsen af en fuldstændig sikkerhed er vores grundlag for at give plads til et civilt samfund, der bygger på frihed og gensidig tolerance, og som Europa kan indlede solidaritets- og samarbejdsforbindelser med.
Dette er de store, uløste spørgsmål, hvor Europa skal være i stand til at give et politisk bidrag, til konkret at gribe ind som en samlet enhed, der kan påtage sig et direkte ansvar for at skabe sikkerhed, og som lægger vægt på en øget og udbredt demokratisk kultur og på denne kulturs sammenhæng med sikkerhedsspørgsmålene - en demokratisk kultur, hvor man er i dialog med de forskellige etniske og religiøse gruppers verdener og traditioner. Vi både kan og skal genopbygge Irak. Det er vores pligt, og det er det ikke blot på grund af Europas vigtige traditioner for at gøre en indsats for freden, solidariteten og støtten til nødlidende folkeslag, men også og ikke mindst, fordi Europa kan og skal gøre en indsats, idet vi ønsker og arbejder for et stærkt FN-mandat og for at give det irakiske folk håbet tilbage og således skabe stabilitet i Irak.
Patten
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at tilslutte mig hr. Frattinis velformulerede hyldest til Sergio Vieira de Mello og hans medarbejdere for deres mod og pligtopfyldenhed. Jeg er sikker på, at hele Parlamentet føler det samme.
Jeg kendte faktisk Sergio godt, først da han var i FN's Flygtningehøjkommissariat, og jeg i fem år samarbejdede med ham om løsning af problemet med illegale vietnamesiske indvandrere i Hongkong, derefter da han var særlig udsending i Kosovo, og i den senere tid, da han var FN's særdeles fremragende repræsentant i Østtimor. Han var en enestående international embedsmand - en hæderlig, engageret og vis mand og et vidunderligt og prægtigt eksempel på, at internationale bureaukrater ikke behøver være kedelige. Han udstrålede en vidunderlig begejstring, der gjorde ham til en yderst behagelig samtalepartner og godt selskab. Så vi hylder ham på det varmeste.
Som hr. Frattini sagde, var bombeangrebet den 19. august 2003 på en måde et rystende angreb på alle os, der ser internationalt samarbejde med opbakning fra FN som den bedste måde at løse det vanskeligste af verdens problemer på. Ligesom ministeren er jeg glad for, at Sikkerhedsrådet nu har besluttet, at angreb på FN og humanitære organisationer vil blive behandlet som krigsforbrydelser. Det, som er sket i Irak, underbygger yderligere de stærke argumenter for en International Straffedomstol.
Jeg glædede mig til at samarbejde med Sergio og hans folk i Irak. Man kan med rimelighed sige, at hans indflydelse på overgangsprocessen var meget synlig efter blot to måneder. Han blev hyldet fra mange sider. Han fortjente til fulde den tidligere amerikanske FN-ambassadør Richard Holbrookes hyldest - og navnlig ambassadør Holbrookes påmindelse om, hvor værdifuldt hr. Vieira de Mellos arbejde var for alle lande i verden, inklusive verdens eneste supermagt.
Det er lige præcis den store betydning af FN's arbejde, som er forklaringen på det rystende angreb på FN's hovedkvarter i Baghdad. Morderne ønsker at forhindre overgangen og opbygningen af et demokrati i Irak ved at skabe kaos. Fredagens forfærdelige bombning af moskéen i Najaf, hvor der blev anvendt samme sprængstoffer med lige så tragiske resultater, er et yderligere bevis på disse voldmænds mål og metoder.
Så jeg håber, at vores forhandling i dag kan sende dem et klart budskab. Uanset vores tidligere uoverensstemmelser - og selv om de var vigtige, giver det ikke megen mening at fokusere på dem i dag - har vi alle interesse i, at der skabes et velstående, stabilt og demokratisk Irak. Det bør vi alle arbejde på.
Jeg agter ikke at tage gamle diskussioner og argumenter op i dag, selv om jeg er klar over, at nogle af dem, der ytrede tvivl og kritik i Parlamentet og i de politiske institutioner i England, ikke vil mene - for at sige det mildt - at de har fået uret. Det spørgsmål, vi står over for, er ikke, om vi skal deltage i genopbygningen af Irak, men hvordan vi skal deltage, og hvad der kræves for, at genopbygningen skal blive en succes.
Der kræves sikkerhed, som vi ved fra tidligere eksempler på genopbygning af nationer. I forbigående vil jeg lige tilføje, at vi ikke er i nærheden af en løsning på problemet i Afghanistan, endnu et land, hvor det har vist sig at være meget lettere at skifte styre end at skabe en pluralistisk nation.
Succes forudsætter også anerkendelse af, at de ikke-militære forpligtelser i forbindelse med sikkerhed og opbygning af nationer skal være lige så stærke eller på længere sigt stærkere end de militære. Der kræves en vedvarende politisk og finansiel forpligtelse til at dække kløften mellem retorik og realitet. Det koster at opbygge et moderne, demokratisk og åbent samfund. Der kræves en international forpligtelse gennem FN og FN's tilknyttede organer. Hvis vi ønsker størst mulig international deltagelse, er vi nødt til at tage hensyn til, hvordan de fleste lande mener, at deltagelse bedst kan legitimeres og få den ønskede virkning. Og der kræves - som Den Internationale Krisegruppe for nylig påpegede i en typisk tankevækkende og indsigtsfuld analyse - en hurtig og betydelig indsats fra den irakiske befolkning.
Og hvad har Kommissionen så gjort for at fremme denne proces? Vores førsteprioritet har været at yde humanitær bistand. I den forbindelse vil jeg gerne hylde ECHO, som har bevaret sine aktiviteter i Irak før og under hele krisen uden at lade sig afskrække af den militære konflikt og den seneste tids angreb på humanitære medarbejdere. Parlamentet bør være stolt af ECHO's både professionelle og modige indsats.
Foruden dette vigtige bidrag har Kommissionen udarbejdet forslag til en europæisk strategi for genopbygningen i Irak, som Det Europæiske Råd i Thessaloniki opfordrede den til. Vi er villige til at hjælpe, når og hvis sikkerhedsforholdene tillader det, forudsat at der er en tilstrækkelig multilateral paraply for vores indsats, som er adskilt fra, men koordineret med, koalitionsmyndighedens arbejde. Det er et budskab, som jeg har givet klart udtryk for på sommerens møder med den amerikanske udenrigsminister Colin Powell og viceminister Alan Larson.
Jeg har været fuldstændig konsekvent på dette punkt, og det mener jeg hverken har været overmåde kontroversielt eller urimeligt. Lad mig nævne et enkelt eksempel fra den politiske virkelighed. Jeg mener ikke, Parlamentet ville støtte nogen anden strategi. Måske tager jeg fejl. Måske er min politiske dømmekraft helt i skoven. Men det tror jeg nu ikke.
(Tilråb fra hr. Cohn-Bendit)
Jeg er glad for min kollegas opbakning!
I løbet af sommeren har tjenestemænd fra Kommissionen deltaget i de internationale behovsanalyser som medlemmer af Verdensbankens og FN's team, og jeg vil her gerne offentligt takke dem for deres indsats under vanskelige sikkerhedsforhold. To af vores medarbejdere var kun få minutter fra at blive ofre for angrebet den 19. august.
Foruden det afgørende arbejde med disse behovsanalyser har Kommissionen og formandskabet deltaget i ugentlige telekonferencer i en kernegruppe sammen med USA, Japan, De Forenede Arabiske Emirater, Verdensbanken, Den Internationale Valutafond og UNDP. Denne kernegruppe mødes fysisk i Bruxelles i dag for at forberede en donorkonference for perioden frem til slutningen af 2004. Den vil blive afholdt i Madrid den 23.-24. oktober 2003, og Spanien er kommet med i gruppen som vært. Det glæder mig meget, og jeg har forsikret den spanske regering for, at Kommissionen vil gøre alt, hvad den kan, for at konferencen skal blive vellykket.
Alle medlemmer af kernegruppen er enige om, at tidsplanen ikke må blive forrykket på grund af volden i landet. Men jeg kan ikke skjule, at angreb af den slags, vi oplever nu, uvægerligt vil have en vis indvirkning på det internationale genopbygningsarbejde. I Madrid vil vi komme til at drøfte, hvilke konkrete bidrag vi og andre vil yde i forbindelse med genopbygningen af Irak i en tid, hvor det er usikkert, hvad der kan gennemføres i landet.
Det er med dette perspektiv for øje, at jeg har taget indledende kontakt med formændene for de relevante udvalg for at se på de budgetmæssige konsekvenser for 2003-2004, og jeg havde i går et udbytterigt møde med de relevante udvalgs budgetordførere. Jeg er sikker på, at Parlamentet vil forstå, at vi under disse vanskelige forhold endnu ikke er begyndt at drøfte de nærmere tal, men uanset hvad skønnene viser, ved vi, at behovet er stort.
Som altid er vi nødt til at arbejde inden for de eksisterende økonomiske rammer. Det er den jernlov, jeg har måttet lære, uanset hvilke politiske forbehold jeg måtte have. Og vi skal stadig være i stand til at reagere på håb og behov i andre dele af verden, f.eks. Afghanistan og Palæstina, hvor behovene ikke bliver mindre. Når vi stiller vores forslag, må De som budgetmyndighed afgøre, om vi har fundet den rette balance.
Jeg håber meget, at vi alle har gjort vores - måske dyrekøbte og ret smertefulde - erfaringer i forbindelse med Irak. Hvad angår Europa, håber jeg, vi alle nu kan se, at EU er så meget mere effektivt, når vi samarbejder, især om de største spørgsmål i moderne politik. Hvis vi kan gøre det nu, i Baghdad og Basra og senere, kan vi måske hjælpe med at sikre, at afsættelsen af en ond diktator - og vi er alle enige om, at det i det mindste er en god ting - fører til et bedre liv for den irakiske befolkning.
Brok (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne tilslutte mig det, kommissæren og rådsformanden gav udtryk for, nemlig at vi nu må gøre os fælles bestræbelser på at nå frem til en fredeliggørelse af dette land for gennem denne fredeliggørelse at opnå stabilitet i hele regionen! Mange europæiske regeringer, og også medlemmer af Parlamentet, har haft forskellige opfattelser i forbindelse med Irak-krigen. Det bør ikke længere spille en rolle, for situationen er, som den er, og søgningen efter skyldige fører os ikke videre, vi skal derimod fortsat sørge for at udvikle en fælles strategi, som hjælper os med at løse problemet fra i dag på en fornuftig måde.
Og vi må indse, at det stigende antal terroraktioner i Irak viser, at afslutningen på krigen ikke har ført til en virkelig fredeliggørelse af landet, og at dannelsen af en lovlig og accepteret irakisk regering fortsat er langt væk. USA kan af mange forskellige grunde ikke nå dette mål med de hidtidige midler. Det diskuteres jo også overalt. Jeg mener, at det er rigtigt af præsident Bush, at han tilvejebringer en FN-resolution i dette spørgsmål nu.
Jeg vil gerne bringe endnu et tal på bane her. USA's månedlige engagement i Irak koster landet 4 milliarder dollars, det er næsten 50 milliarder dollars om året! Et enormt beløb i betragtning af et i forvejen enormt budgetunderskud. Alene det gør det næsten automatisk klart, at man skal samarbejde her. Hvis europæerne finder frem til et fælles sprog nu, er tidspunktet også kommet til at sætte sig hen og forsøge at udarbejde en ny politisk målsætning for at understrege på det grundlag, hvor det skal gå henad fra i dag, til at afgøre, hvem der gør hvad på det civile, militære og humanitære område, og således komme frem til en fornuftig opgavefordeling. Jeg mener, at hvis europæerne og amerikanerne gør dette i fællesskab i samme øjenhøjde og i samarbejde med FN, hr. kommissær, vil Europa-Parlamentet sikkert være parat til at acceptere Kommissionens forslag på budgetområdet og sende dem til donorkonferencen med et passende mandat.
Jeg vil ved denne lejlighed også gerne takke medarbejderne hos ECHO for det gode arbejde, de udfører i Irak. Jeg mener, at der er en reel chance for fredeliggørelse af regionen på et sådant grundlag, og at vi dermed kan yde vores bidrag. Det er ubetinget i vores interesse. For hvis den samlede region ikke kan fredeliggøres, vil det også have katastrofale følger for os på mellemlang og lang sigt.
Hr. formand, disse overvejelser bør dog også gælde for Afghanistan, og jeg mener, at vi derfor bør forsøge at tilvejebringe en virkelig retfærdig magtbalance og en retfærdig fordeling af støtten gennem en ny Petersberg-konference, også for pashtun-befolkningen, for også at skabe en fredeliggørelse dér. Jeg har ikke indtryk af, at der hidtil har været en sådan strategi i nogen af de to tilfælde, i Irak og i Afghanistan. Derfor bør vi trække frisk luft, begynde på ny i fællesskab for at yde det bedste i vores interesse og i regionens interesse.
(Spredt bifald)

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne vil jeg udtrykke vores største medfølelse i forbindelse med FN's særlige udsending Sérgio Vieira de Mellos død og ligeledes, som formanden sagde i går, Parlamentets samarbejdspartnere og pårørende til nogle af vores tjenestemænd, og medfølelsen gælder også de pårørende til alle dem, der har mistet livet.
Vi står i en situation, hvor den hærgende brand, der ødelagde FN's hovedkvarter i Baghdad, og ligeledes de bilbomber, der dræbte den religiøse shiitiske leder Mohamed Baqer al Hakim, er en del af en terrorkamp, men også af noget, der kan sidestilles med modstand, og på et tidspunkt, hvor alt det, der skete før krigen, overvejes på ny, må vi være bevidste om, at det, der er brug for i Irak, ikke er flere belejrede tropper, men at finde frem til en tidsplan for landets genopbygning, og den genopbygning skal desuden ske med irakernes deltagelse.
Det er rigtigt, at vi ikke skal vende tilbage til fortiden, men der er altså nogle principper, som vi mener stadig har værdi, og det første er forsvaret af multilateralismen frem for alt andet i verden af i dag og også vores forpligtelse. I den forbindelse er det for hver dag mere indlysende, at idéen om præventivt angreb er en idé, som vi protesterede imod, og som har vist sig at være helt ubrugelig til løsning af problemerne med Saddam Husseins tyranni.
Det er overraskende, at Bush-regeringen har forberedt sig så dårligt på, hvordan denne efterkrigstid skulle ende. Hvor er udenrigsminister Powells afslutningsstrategi? Det, som vi skal overveje i EU, og det siger jeg, hr. rådsformand, forud for det uformelle møde, som De holder i den kommende weekend, er, hvordan vi kan optræde samlet som EU, ikke gennem fælles appeller, men gennem forpligtelser.
Der er et første punkt, som fra begyndelsen har været klart, og som endnu ikke er blevet opfyldt, og det er, at de fire europæiske stater, som er i Sikkerhedsrådet, bør optræde samlet, og det bør de opnå. Så længe vi ikke har opnået det, vil vi være splittede, og det er vigtigt, at vi tager dette skridt, for, ud over vores internationale forpligtelser, sætter vi meget på spil under løsningen af denne krise.
Jeg bifalder ligesom kommissær Patten og rådsformanden den humanitære indsats, som ECHO gør. Den er meget vigtig for irakerne og også for at vise vores engagement, men under alle omstændigheder er det, der bliver overvejet - og som europæerne skal finde ud af - hvordan fremtiden skal se ud. Det drejer sig om problemet med den såkaldte kommandokæde, navnlig i en situation, hvor den amerikanske Kongres' budgetkontor siger, at der ikke kan være tropper længere end til marts 2004, og på et tidspunkt, hvor den amerikanske regering også forelægger en ny resolution for Sikkerhedsrådet.
Problemet er meget klart: Man kan ikke anmode om en supplerende indsats og samtidig bibeholde den aktuelle situation med besættelsesstyrker med en kommandokæde, der hovedsageligt styres af ét land. Hvis vi tror på multilateralisme, hvis vi tror på, at EU har en seriøs forpligtelse over for FN og det internationale samfund, må vi regne med at dele ansvaret og erstatte besættelsesidéen med idéen om at give irakerne deres selvstændighed tilbage. Det forudsætter en meget klar og præcis tidsplan, og det forudsætter også en fælles indsats, hvor europæerne inddrages, og hvor også de arabiske lande inddrages meget direkte, for at der kan opnås noget, der udvisker billedet af en uacceptabel neokolonialisme.
Derfor, hr. formand, mener jeg, at det er godt, at vi skal have en donorkonference - det er nødvendigt at ændre den nuværende opfattelse af, at krigsbyttet fordeles mellem vennerne til dem, der har besat - og EU skal være i stand til at give et svar. Jeg håber, at Udvalget om Udenrigsanliggender vil udarbejde en indstilling, som vi kan vedtage enstemmigt, eller i hvert fald med et stort flertal, i anden mødeperiode i september.
Watson (ELDR).
Hr. formand, De Liberale her i Parlamentet tilslutter sig hyldesten til Sergio Vieira de Mello og alle de øvrige ofre for de ubarmhjertige angreb på FN i Baghdad.
Den ustabile og voldelige situation i Irak viser, at det er nok er muligt for en koalition af villige at vinde en militær konflikt, men at vinde freden uden at være legitimeret af FN er langt vanskeligere.
Min gruppe ser derfor med glæde på de indledende skridt i retning af en FN-resolution, der definerer en multilateral ramme for koalitionsstyrkerne i Irak. De Liberale har altid gået ind for en multilateral løsning på problemerne i forbindelse med Irak, og bedre sent end aldrig, hvis koalitionen nu omsider også er kommet frem til dette.
Den såkaldte "koalition af villige" er et mærkeligt forældet begreb, der vedrører magtbalancen i det 19. århundrede, og det indebar altid en fare for, at mindst én nation følte sig krænket. Det, vi søger, er en multilateral regelbaseret ramme for krisestyring, der giver plads til heling af nationernes sår. Der er ingen grund til, at USA ikke fortsat skulle have kommandoen over en multinational FN-styrke i Irak, men den skal være baseret på en FN-resolution og give FN og de deltagende nationer den centrale rolle i beslutningsprocessen.
De hidtil manglende fund af masseødelæggelsesvåben fører til dybtgående spørgsmål ved høringer i London, Washington og Canberra og sår tvivl om projektets legitimitet. For at legitimere den internationale tilstedeværelse i Irak og genvinde det irakiske folks tillid er det nødvendigt med et FN-støttet initiativ, som skal genoprette sikkerheden, forbedre den almindelige irakers livskvalitet og fremme udviklingen i retning af folkestyre.
Indsættelsen i dag af Iraks første regering efter Saddam Hussein er et kæmpeskridt i den rigtige retning. Vi håber, at tidsplanen for valg i slutningen af næste år kan overholdes.
Min gruppe glæder sig over Kommissionens initiativ til at indkalde til et forberedende møde i Bruxelles i dag med henblik på den vigtige internationale donorkonference i Madrid i næste måned.
Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg kan udmærket forstå, at der er mange, der ikke har lyst til at se tilbage, og jeg synes sådan set heller ikke selv, at det er så morsomt at se tilbage; vi har her en af de situationer, hvor man må sige, at det bliver mindre og mindre morsomt at have fået ret, efterhånden som tiden går. Da vi besøgte Baghdad i februar måned i år - repræsentanter fra min gruppe, fra Verts/ALE-Gruppen, fra PSE-Gruppen, fra EDD-Gruppen - talte vi med våbeninspektørerne, og det var vores meget, meget klare indtryk, at våbeninspektionen virkede, og at, når man nu ikke havde fundet masseødelæggelsesvåben, var det først og fremmest fordi, de formodentlig ikke eksisterede. Nu her et halvt år efter kan man så også se, at det nok var rigtigt, og at våbeninspektionen altså virkede efter hensigten: at FN var på rette vej i denne sag.
Det andet, vi diskuterede dengang, var, hvordan det ville blive oplevet i Irak - sådan et angreb. Ville man opleve det som en befrielse eller som en besættelse? Vores bud var: formodentlig begge dele. Naturligvis ønsker man sig fri fra en despot og en diktator som Saddam Hussein. Men ønsker man sit land besat af fremmede tropper i den anledning? Jeg mener nok, at man nu kan hævde, at vores frygt dengang var berettiget, og de angreb, der nu foregår på civile mål og FN-bygningen, på det irakiske politi, f.eks., er et tegn på, at det irakiske folk oplever den nuværende situation som en besættelse.
En anden ting, vi ønskede, man skulle overveje, inden man greb ind, var de interne spændinger, man ville udløse i Irak. For nylig oplevede vi drabet på den shiamuslimske leder - Mohamed Baqer al Hakim - ikke fordi jeg mener, han er en helt, overhovedet, men her er jo et eksempel på, hvor stærke spændingerne mellem befolkningsgrupperne dernede er, og hvor stor og hovedløs en opgave man kastede sig ud i med angrebet på Irak. Demonstrationerne ved hans begravelse var en blanding af en demonstration mod Saddam Hussien og George Bush, så også blandt folk, som skulle føle, at de måske var blevet fri for despoten, var der altså meget stærke reaktioner mod den amerikanske besættelse.
En anden ting vi frygtede, var at man med dette angreb ville svække FN fundamentalt. Det må man også sige, desværre, er lykkedes. Nu hvor FN står svagt, kan man også se, hvor meget vi faktisk har brug for FN. Nu må USA erkende, at selv 180 000 soldater ikke er tilstrækkeligt til at genskabe fred og ordnede forhold i Irak, der skal mere til, FN skal ind. Derfor ser vi det som en meget vigtig opgave at genrejse FN, at styrke FN. Det er en af grundene til, at min gruppe foreslår, at vi giver Sakharov-prisen i år til Hans Blix, til Elbaradai og til de Mello. Det er for at sende et signal fra Parlamentet om, at det vi vil styrke, det er international ret. Vi vil styrke FN-systemet, og vi tror, at det er forudsætningen for en succes i genopbygningen i Irak. En genopbygning vi allesammen ønsker.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, inden jeg udtaler mig om Irak, ønsker jeg at mindes hr. Vieira de Mello såvel som en af hans medarbejdere, Jean-Sélim Kanaan. Hr. Kanaan havde arbejdet i Europa-Parlamentet som assistent for Pierre Pradier samt for Kommissionen, bl.a. i Burundi.
Hvad angår Irak, tror jeg, at vi løber en stor risiko. Der fremsættes fra flere sider krav om, at USA skal erkende, at landet tog fejl. Hvad har vi vundet ved det? Personligt ønsker jeg ikke at have ret og sige til amerikanerne, at de tog fejl, for på daværende tidspunkt kendte vi ikke svaret på spørgsmålet om, hvordan man kom af med Saddam Hussein. Selv om vi havde ret i at modsætte os krigen, havde vi ikke noget alternativt forslag til, hvordan man kom af med Saddam Hussein. Og i denne forbindelse har hr. Patten ret: Det irakiske folk har ret til at leve i fred uden Saddam Hussein.
I dag er Saddam Hussein ikke længere ved magten, men det irakiske folk har stadig ikke fred. Under disse omstændigheder er det ikke vigtigt at vide, om man er tilfreds med det, amerikanerne gør, men at hjælpe dem, som englænderne gør det, med at komme ud af deres isolation. Vi bør vise, at vi er de klogeste, uanset hvem der havde ret eller uret tidligere. Desværre er det for dyrt, hvilket er grunden til, at Det Forende Kongerige nu tager sin holdning op til fornyet overvejelse. Det er en forbandet situation, hvor det i højere grad er et spørgsmål om penge end om moral. Men det er vilkårene.
Selv hvis De Forenede Nationer vedtog en resolution i morgen, og USA overdrog FN kontrollen med operationerne, ville FN ikke kunne skabe fred i Irak uden vanskeligheder. FN er ikke almægtig, og det er europæerne i øvrigt heller ikke. Hvordan forholder man sig i en situation, hvor et samfund, der har haft et sådant styre, er brudt fuldstændigt sammen? Visse personer hævder, at vi ikke har ret til at holde landet besat. Jeg svarer, at de allierede havde ret til at besætte Tyskland. Hvis De Forenede Nationer havde besluttet, at Irak skulle besættes, ville det have været legitimt. Problemet er, at FN ikke traf en sådan beslutning. Men hvis man vil vælte et diktatur, er det til tider desværre nødvendigt at besætte et land.
Jeg ville ønske, at EU i dag ville stille forslag om f.eks. indkaldelse af en konference til sikring af stabilitet og fred i regionen, der integrerer Iran såvel som de øvrige lande i regionen, hvilket ville give ÚSA og Det Forenede Kongerige mulighed for langsomt at finde tilbage til FN. Ved at fokusere debatten på, hvorvidt det er hensigtsmæssigt at vedtage en FN-resolution, har vi bevæget os ind i en blindgyde, fordi begge parter i dag er ude af stand til at lægge gårsdagens uenighed bag sig. Vi bør følgelig arbejde på en løsning og finde en anden vej, det vil sige en konference til sikring af stabilitet i regionen og derefter give opgaven videre til FN, som kan varetage den demokratiske genopbygning i Irak. Desværre er jeg ikke overbevist om, at valget næste år vil bringe en løsning på landets stabilitetsproblem.
Collins (UEN).
Hr. formand, det giver anledning til meget stor bekymring, at sikkerhedssituationen i Irak er forværret så kraftigt i de seneste uger. De amerikanske styrker i Irak er ganske enkelt ikke i stand til at garantere hverken den irakiske befolknings eller udenlandske statsborgeres sikkerhed. En krig er vundet, men freden beklageligvis tabt, og det er ikke første gang i historien. Styrkerne i Irak slås sørgeligt nok med daglige sabotagehandlinger og tab af menneskeliv. Der plyndres på livet løs i Baghdad og på alle vigtige transportveje, der fører til hovedstaden. Regeringsrådet har tilsyneladende ikke det irakiske folks opbakning. De fleste irakere ser ikke rådet som ansvarligt for landets styre og bebrejder fortsat koalitionen for deres mange lidelser. Jeg tror stærkt på, at FN skal opfordres til at spille en central rolle i den politiske, økonomiske og militære overgang i Irak. Vi skal alle arbejde på at få Irak med i det internationale samfund igen under en indfødt og repræsentativ regering. Men sagen er, at de amerikanske og britiske styrker ganske enkelt ikke er i stand til at håndtere den kraftigt forværrede sikkerhedssituation.
Jeg er sikker på, at de vanskelige politiske problemer i Irak kun kan løses effektivt i Irak i FN's regi. Der er stigende politisk opbakning til denne holdning.
Sikkerhedsspørgsmål løses altid bedst i fællesskab. FN er det organ, der har det bredere internationale samfunds støtte og goodwill. Jeg mener ikke, at tropperne i Irak kan føre tilsyn med den fredsbevarende indsats i landet. Styrkerne kan ikke forvalte den daglige aktivitet i landet på ansvarlig vis.
Vi bør ikke prøve at genoptage diskussionen om fordele og ulemper ved det, der skete i Irak tidligere på året. Jeg mener ikke, det tjener noget konstruktivt formål. Vi skal samles om at sikre beskyttelse af de irakiske borgere, og det er kun muligt, hvis FN inddrages centralt.
Situationen i Irak er nedslående, for at sige det mildt. Men vi kan kun komme ud af dette dødvande, hvis FN påtager sig den ledende rolle i forbindelse med en række politiske aktiviteter.
Belder (EDD).
Hr. formand, hvad kan de europæiske institutioner betyde for det særdeles plagede irakiske folk? Rådet kan øge den netop dannede irakiske overgangsregerings interne og eksterne legitimitet ved at anerkende denne politik og yde støtte efter evne.
Kommissionen kan i dialog med Rådet og Parlamentet tilbyde det bankerotte Mesopotamien generøs finansiel og humanitær bistand. Parlamentet kan invitere den tiltrådte irakiske udenrigsminister Hushyar Zibari til Bruxelles eller Strasbourg for at modtage førstehåndsinformation om situationen i hans land. Sådanne initiativer på europæisk plan ville vise, at vi er engagerede i en bedre politisk fremtid for Iraks folk. De ville fremme stabiliseringen af en urolig region. De ville medvirke til, at den transatlantiske uenighed om Irak blev bilagt. Alt i alt ville de betyde meget. Dette ville samtidig være det europæiske svar på det gamle Saddam-regimes og jihad-medlemmernes morderiske kræfter. De må ikke forlænge det irakiske folks lidelser.

Bonino (NI).
Hr. formand, kære kolleger, heldigvis sagde hr. Cohn-Bendit nogle sandheder, og en af disse sandheder er, at uanset om USA's politik er rigtig eller forkert - vores amerikanske venner begår ofte nogle alvorlige fejltagelser - er forskellen, at vi europæere slet ikke havde nogen politik! Dette er det afgørende punkt, og på trods af konventets arbejde, som De alle bifaldt her til morgen, er jeg desværre bange for, at det også gentager sig i de kommende år, nemlig at vi europæere ikke har fastlagt nogen politik, hverken før eller nu.
Efter min mening er det yderst fornuftigt at foretage en genopbygningsindsats og at yde finansiel støtte, men det er stadig ikke en politik. Jeg forstår ikke, hvad det er, vi foreslår, bortset fra en anvendelse af FN. Men FN er jo ikke andet end de medlemsstater, som udgør FN! I øjeblikket har vi de arabiske lande som tilskuere, og der er mange, som venter på, at det skal gå værre eller bedre, for hvis Irak fungerede, kunne mange af dem tage hjem. Der er ligeledes mange lande i det europæiske establishment, som er tilskuere, og som måske venter på en amerikansk fiasko.
Jeg er bekymret over, at man sammenligner terrorangreber med legitim modstand. Jeg er bekymret over denne uklarhed, som ærligt talt vækker undren, alene når man hører ordene. Fortæl de døde irakere, at der var tale om legitim modstand! Måske bliver vi også selv ved med at blande tingene sammen, også nu, hvor en irakisk succes er i alles interesse og først og fremmest i irakernes interesse efter 20 års lidelser under Saddam Hussein. Ligesom alle os andre har de ret til en anden tilværelse og en anden udvikling. Vores fejhed hjælper dem ikke og får os bestemt ikke til at tage så meget som et halvt skridt i demokratiets retning.
Held og lykke, hr. kommissær! Genopbygningen er nødvendig, men Europa har endnu ikke stillet forslag om en politik for området.

Morillon (PPE-DE).
Hr. formand, det ser desværre ud til, at pessimisterne under drøftelserne om en eventuel invasion, heriblandt mig selv, fru Frahm og mange andre, indtil videre har fået ret. Attentatet mod De Forenede Nationers hovedkvarter i Baghdad og mod shiitternes helligdomme i Najaf har fjernet det spinkle håb om en stilstand, der kunne gøre det muligt gradvist at sikre de myndigheder, koalitionen har indsat, en vis legitimitet, og hermed håbet om på mere eller mindre kort sigt at videregive det ansvar, der i dag påhviler denne koalition.
Jeg tror ikke, at pågribelsen af Saddam Hussein, som givet vil finde sted på et eller andet tidspunkt, vil være tilstrækkelig til at standse det kaos, som den flygtede diktator har al mulig interesse i at vedligeholde, og som mange andre med ham og eventuelt efter ham er fast besluttet på at forstærke. Jeg tænker selvfølgelig på de religiøse fanatikere, der er rede til dø for at bekæmpe USA på vegne af al-Qaeda eller en anden fundamentalistisk organisation. Jeg tænker også på det store naboland, Iran, som ikke kan være upåvirket af situationen i Irak. Og jeg tænker især på selve det irakiske folk, der med urette eller med rette - som mange her har hævdet det - finder besættelsen af deres land uacceptabel uanset begrundelsen herfor.
På dette sidste område, som hovedsagelig er af psykologisk karakter, har det internationale samfund, der forståeligt nok ønsker at sætte en stopper for dette kaos hurtigst muligt, efter min opfattelse ikke andre muligheder end at legitimere sin indsats ved at lade Sikkerhedsrådet vedtage en ny resolution, hvori De Forenede Nationer får til opgave at genskabe orden i landet og forberede den nødvendige overgang til en lovlig irakisk regering. Jeg har forstået, at det var Deres mål, hr. rådsformand, og det glæder mig, at de seneste amerikanske forslag, jeg har kendskab til, synes at gå i denne retning.

Sakellariou (PSE).
Hr. formand, hr. Frattini, formand for Rådet, kommissær Patten, jeg hørte også til dem, der ligesom Philippe Morillon advarede imod det, som kan ske efter en sådan krig. Jeg ville ønske, at jeg havde taget fejl ved disse forudsigelser! Det glæder mig ikke, at jeg fik ret. Det handler heller ikke om at slå fast her, hvem der havde ret, hvem der er den skyldige eller noget andet, men det handler om at finde en løsning i denne situation. Vi er, tror jeg, for størstedelens vedkommende enige om, at en international løsning fortsat er den eneste udvej. Men for at opnå en international løsning har vi også brug for international legitimitet, og denne skal først skabes. Denne legitimitet har der heller ikke været tidligere. Derfor skal FN sammen med besættelsesmagterne definere og afgrænse præcist, hvem der er ansvarlig hvornår, hvor og for hvad.
Hvis vi, og her er jeg helt enig med Dem, hr. rådsformand, ikke blot har sikkerheden for øje og ikke venter, indtil sikkerheden er etableret, men tager højde for de samlede foranstaltninger, som er nødvendige for genopbygningen - jeg mener demokratiseringen af landet, genopbygningen af administrationen, oprettelsen af ro og orden og naturligvis sikkerheden for alle mennesker i Irak samt genopbygningen af strukturerne som elektricitet, vand, gader, men også af hospitaler og skoler - er det nødvendigt at inddrage irakerne selv så hurtigt som muligt.
Jo hurtigere irakerne selv tager ansvaret for deres land, for den politiske, demokratiske og naturligvis tekniske samt sociale og kulturelle genopbygning af deres land, desto hurtigere kan vi regne med en normalisering af situationen i Irak. Jeg mener, at irakerne skal have et konkret fremtidsperspektiv i den forbindelse, at irakerne meget snart skal tage deres skæbne i deres egne hænder. Derfor skal vi fastsætte meget snævre tidsfrister og forvente, at der i slutningen af året vælges en lovgivende forsamling i Irak, således at irakerne har følelsen af, at de deltager i dette spørgsmål.
Jeg mener, at vi, når den internationale legitimitet er blevet indført, og irakerne er inddraget i deres eget ansvar, i EU rent faktisk så også kan yde et vigtigt bidrag i en fælles aktion. Forhandlingen i dag har vist, at de store politiske og nationale forskelle fra tidligere er forsvundet, at vi alle i princippet har det samme mål med hensyn til, at dette land skal genopbygges.

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Hr. formand, Irak tilhører i dag det irakiske folk. Det er blevet befriet for et frygteligt tyrannis tunge åg. 30 år med voldsom undertrykkelse, kun kendetegnet ved nogle få blodige, fejlslagne invasioner i udlandet og folkedrab i hjemlandet, tilhører fortiden. Men skyldige mænd og kvinder er stadig på fri fod. Det er afgørende, at der gennemføres retssager, men de irakiske dommere kan ikke klare byrden alene. Deres sårbarhed er for stor til, at de kan handle uden en international retsramme, og et friere Irak er sårbart over for organiserede forbryderbander og indtrængende terrorister. Sikring af grænserne og øget beskyttelse af det irakiske folk er to ting, som er bydende nødvendige i dag.
Naturligvis er tiden inde til, at NATO slutter sig til koalitionsstyrkerne. De omfatter allerede mange nationer, men mangler NATO's mangeårige ekspertise og tætte koordination. NATO-paraplyen kan på forsvarlig vis beskytte FN's vigtige ledende funktion i en rådgivende, humanitær og udviklingsmæssig rolle. Uden den beskyttelse kan FN's organer ganske enkelt ikke fungere.
En af afdøde og meget begrædte ayatollah Mohamed Baqer al Hakims grundtanker var kravet om oprettelse af en retsstat og forankring af menneskerettighederne i en føderal forfatning. Interne investeringer, udviklingen af et civilsamfund, små virksomheder samt borger- og frihedsrettigheder er også en del af den demokratiske proces, der er begyndt.
Vi i EU har mange års sikkerhed og erfaring på alle disse områder. Lad os nu tage udfordringen op og bidrage så meget, vi kan, til genopbygningen af Iraks rige kultur og menneskelige mangfoldighed og til landets tilbagevenden til familien af nationer gennem oprettelsen af en fri og demokratisk stat.
Messner (Verts/ALE).
Hr. formand, det er for sent nu at diskutere nødvendigheden og rigtigheden af krigen i Irak. Hvis det sker, er det USA's ansvar at tænke over fejl i denne sammenhæng. Desværre er der sket det, vi frygtede. Diktatoren Saddam Hussein er ganske vist sat ud af spillet, men landet er ikke fredeliggjort, tilstandene er kaotiske, og aggressionerne på stedet, og ikke kun i Irak, tager til. Derfor gælder det om at hjælpe med til sammen med USA at skabe fred, orden og håb for befolkningen i Irak. Også vi europæere opfordres til at bidrage med vores erfaringer, med vores fredskultur, vores økonomiske muligheder til en bedre fremtid i Irak. Revanchisme og rethaveri er kontraproduktive nu. Det siger jeg som en, der var i Irak kort før krigen, og som netop advarede mod de følger, vi oplever nu.
Nu er genopbygningen vores forpligtelse, vores ansvar, og vi europæere måles nok på, om vi kan finde svaret på problemet i Irak nu, det vil sige en politik. Kun hvis vi finder et svar, vinder vi igen troværdighed i denne forbindelse.

Coûteaux (EDD).
Hr. formand, mine damer og herrer, ofte kræver det tid, før vi i historiens lys kan vurdere, hvorvidt en politisk beslutning har været korrekt og effektiv. I dette tilfælde er der næppe behov for tid til at evaluere den beslutning, præsident Bush og hans discipel, den engelske premierminister, traf om at ødelægge Irak, for det var nemlig målet. I virkeligheden vil historien vise, at denne sørgelige affære er baseret på en dobbelt usandhed. Jeg vil ikke komme nærmere ind på den første, som ofte er blevet påvist, nemlig det famøse påskud om, at det var nødvendigt at ødelægge landet for at tilintetgøre de masseødelæggelsesvåben, der befandt sig i landet. Men der var ingen masseødelæggelsesvåben, det sagde vi, og det sagde inspektørerne, og det blev bekræftet.
Den anden usandhed, som er mindst lige så alvorlig, bør vi tage til efterretning. Ønsker præsident Bush og Tony Blair virkelig at udrydde islam, eller ønsker de tværtimod ikke at fremme og indføre islam i Irak? Som jeg allerede har påpeget det her i Parlamentet, var Irak for blot et år siden det eneste arabiske land, hvor der ikke fandtes nogen form for islamisk fundamentalisme. Den har indfundet sig i dag og bevæger sig i landet med legende lethed.
Vil imperiet vedblive med at lege med den islamiske fundamentalisme i længere tid, og vil det fortsat kunne hente støtte hos dem, der i dag støtter det betingelsesløst?
Til min store beklagelse har mange medlemmer støttet denne politik her i Parlamentet. Jeg finder det beklageligt på Europas vegne, for i virkeligheden har de blot medvirket til at fremme en sørgeligt kortsigtet politik.
Souchet (NI).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, De har givet bemærket, at de franske politikere de seneste dage uafladeligt har haft ord på læberne som suverænitet og uafhængighed, men føderalisterne kan tage det roligt, det er ikke Frankrig, der er tale om, men Irak.
De taler om et Irak, hvor de automatiske følgevirkninger af den oprindelige strategiske fejl kun er alt for synlig. Forlængelsen af den militære besættelse omdanner dette land til et ideelt indsatsområde for terroristerne og har endda skabt en anden usandsynlig koalition mellem tilbagevendte islamister, diverse tilhængere af hellig krig og de overlevne medlemmer af Baath. Man behøver ikke at være ekspert i geopolitik for at forstå, at så længe landet er underlagt fremmed militær besættelse, vil der også herske usikkerhed i landet.
Løsningen er således ikke at finde i en udvidelse af koalitionen eller en form for FN-opbakning af koalitionen. Vi ved, hvad det medfører. Hvis vi vil standse terrorismen i Irak, er der ikke andre muligheder end at give irakerne deres suverænitet tilbage. Vi bør hurtigst muligt opstille en tidsplan for en politisk overgang, som irakerne selv skal styre, hr. formand, med bistand fra hele det internationale samfund.
Nassauer (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, vi oplever for øjeblikket en udvikling i Irak, som på en måde minder om udviklingen i det tidligere Jugoslavien. Efter at et totalitært regime, som undertrykte alle kræfter, var forsvundet, blev disse kræfter - til dels også voldeligt - sluppet løs. Sådan er det også i Irak. Derfor tvinger og ansporer denne situation os på ingen måde til at forfalde til rethaveri eller ondskabsfuldhed nu, men den skal derimod udløse vores bekymring.
Det forbryderiske regime er fjernet, og det er godt, og det var nødvendigt, men vi befinder os på ingen måde uden videre og uden omstændigheder på vej mod fred, stabilitet og en lovlig orden. Derfor opfordes europæerne til at engagere sig. Jeg mener ikke, at det er tilstrækkeligt at gøre amerikanerne opmærksomme på, at de helt tydeligt ikke er i stand til alene at skabe en fredeliggørelse med militære midler.
Derfor er det også europæernes time nu. Vi skal hjælpe dér. Det er i overensstemmelse med vores ansvar, og det er også i overensstemmelse med vores interesser. Derfor vil jeg også gerne sige til kommissær Patten, at han kan regne med støtte fra CDU/CSU-fraktionen i Parlamentet, både i forbindelse med hans engagement og i forbindelse med, at vi skal have penge stillet til rådighed til formålet, for det vil koste penge. Vi skal retfærdiggøre, hvorfor vi giver pengene ud. Derfor siger jeg endnu en gang, at det er i vores interesse at yde et effektivt bidrag sammen med FN og naturligvis også sammen med USA og Storbritannien for at støtte vejen til fred og en stabil, lovlig orden i Irak.

Hume (PSE).
Hr. formand, når vi diskuterer krigen i Irak, må vi straks gøre os klart, at der aldrig i verdenshistorien har været en krig, hvor langt størstedelen af ofrene ikke har været uskyldige civile. Det bør derfor nu, hvor vi går ind i et nyt århundrede og et nyt årtusind, være vores vigtigste målsætning at gøre alt, hvad der står i vores magt, for at sikre, at Irak er den sidste krig i verdenshistorien.
Det bør EU gøre på følgende måde: I stedet for at sende hære til konfliktområder, bør vi sende filosofien og principperne om fred samt et stort hold tjenestemænd, der skal fremme dialog. Jeg ved, hvad jeg taler om. EU har de bedste forudsætninger for dette. Se på det århundrede, vi lige har lagt bag os. Den første halvdel var den værste i verdenshistorien: to verdenskrige og 50 millioner mennesker nedslagtet. Hvem kunne have forudsagt, at alle disse lande ville stå sammen i anden halvdel af det århundrede, eller at vi alle ville stå sammen, som vi gør i dag? Vi bør derfor undersøge, hvordan det gik til, og hvordan filosofien bag det blev sendt til alle konfliktområder.
EU's princip nr. 1 er respekt for forskelle. Hvad handler alle konflikter om? Religions-, nationalitets- og raceforskelle. Måden at håndtere forskelle på bør være at respektere dem. Princip nr. 2 er at have institutioner, der tager sig af dette. Princip nr. 3 er at skabe de rette betingelser for, at de alle kan samarbejde om fælles interesser og nedbryde fortidens barrierer. Det er de tre principper, som vi anvender i vores fredsproces i Nordirland.
EU og alle verdens store lande bør stå sammen om at skabe en sådan verden og træffe de nødvendige foranstaltninger til at forebygge krig. EU - der jo er det bedste eksempel på konfliktløsning i verdenshistorien - kan som nævnt selv begynde med at udnævne en kommissær for fred og forsoning, støttet af en tjenestegren for fred og forsoning, der kan sendes til konfliktområder med de principper for konfliktløsning, som EU går ind for. På den måde kan vi skabe en verden i det nye århundrede og det nye årtusind, hvor der ikke længere findes krig eller konflikt, men hersker fuld respekt for mangfoldigheden. For når man ser på menneskeheden, er der ikke to mennesker, som er ens. Denne forskellighed ligger i menneskehedens inderste væsen, og disse forskelle skal man derfor respektere til fulde og aldrig strides om.
Sandbæk (EDD).
Hr. formand, jeg er glad for, at Pernille Frahm og Reinholdt Messner mindede om de advarsler, som vi, der var i Irak i februar, kom med. Det er jeg glad for, at de gjorde, for de skal inddrages i de overvejelser, vi gør os nu om, hvordan fremtiden skal se ud. Nu, hvor det er gået op for USA, at det vil kræve langt flere penge og styrker at fastholde besættelsen af Irak, end der er politisk og folkelig vilje til, ja, så åbnes der mulighed for en multinational styrke, som USA ønsker at kommandere. Men det er selvfølgelig helt, helt uacceptabelt. Ligesom det ikke er sådan, at koalitionen skal fortsætte, og at et større antal lande skal hjælpe med. Nej, det her, det skal fortsættes af FN, det skal ske i FN-regi, ligesom det er FN, som nu skal gå ind og stå for afviklingen af et demokratisk valg i Irak, således at Irak så hurtigt som overhovedet muligt kan overtage ansvaret for sin egen fremtid.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Hr. formand, kommissær Patten har ført an i den store hyldest til Sergio Vieira de Mello og det FN-hold, der mistede livet ved det rystende bombeangreb. I dag vil jeg gerne hylde et medlem af min egen valgkreds, Dewi Pritchard fra Bridgend i Sydwales, 35 år og far til to børn på 6 år og kun 12 måneder. Han blev dræbt for bare en uge siden - han var den første britiske reservist, der blev dræbt i denne konflikt.
Hans rolle som militærpolitimand var at deltage i uddannelsen af 35.000 irakiske politifolk ud af de 65.000, som er det endelige mål. Han havde arbejdet for det tyskejede selskab Bosch i Sydwales i ni år, og alligevel tog han gerne til Irak, da opfordringen til at deltage i genopbygningen kom i juni i efterkonfliktsituationen, og betalte for det med sit liv. Hans minde bør vi også hædre.
Ingen, der har været vidne til tabene i koalitionstropperne, bombningen af FN's hovedkvarter i Baghdad og sidste uges angreb på moskéen i Najaf, kan være uenig i, at sikkerhed og stabilitet nu skal have topprioritet i Irak. Koalitionsstyrkerne og det irakiske regeringsråd skal have vores fulde støtte med hensyn til genopbygningen af Irak og overgangen til demokrati.
FN har naturligvis en vigtig rolle at spille i denne proces og forsøger også at gøre det. Men opfordringer til, at FN straks bringer situationen under kontrol, eller endda hr. Souchets forslag om at trække tropperne ud og overlade irakerne til sig selv, gavner kun resterne af det gamle regime og visse andre kræfter udefra, hvis mål klart er en destabilisering. EU og FN bør være fuldt engageret i at støtte det genopbygningsarbejde, som i øjeblikket udføres af koalitionsstyrkerne i Irak og de modige mænd og kvinder, der handler på vores vegne.
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, efter min mening har kommissær Patten fokuseret debatten perfekt. Enten kaster vi os ud i en steril diskussion og skyder ansvaret over på hinanden - hvilket minder mig om den gamle, middelalderlige diskussion om, hvor mange engle der kan være på spidsen af en knappenål - eller også gør det internationale samfund som helhed og EU i særdeleshed sig de største bestræbelser på at genoprette sikkerheden, stabiliteten og demokratiet i Irak. Og tag ikke fejl af, at demokratiseringen af Irak ikke er et ansvar, der udelukkende påhviler USA, den er et ansvar, der påhviler det internationale samfund, og derfor er den en nødvendighed for hele verden.
Jeg mener ligesom fru Bonino, at det er meget vigtigt, at vi er meget forsigtige med det, vi siger. Det feje terrorangreb, hvor FN's repræsentant hr. Vieira de Mello, den spanske flådekaptajn hr. Martín Oar og andre mistede livet, ligner på ingen måde en modstandsaktion. Det er en ren og skær terroraktion. Siden hvornår, hr. formand, har den radikale islamiske terrorisme haft brug for påskud for at begå sine modbydelige attentater?
Jeg synes, at hr. Patten har givet en meget pragmatisk og fornuftig redegørelse, og hvis jeg skulle nævne et aspekt som særligt vigtigt - ud over sikkerheden - ville jeg lægge vægt på infrastrukturerne, for det, at de er så dårlige, gør, at de ophobede forsinkelser ikke kan indhentes. Vandforsyning, elektricitetsforsyning, telekommunikation og reservedele er en stor udfordring for det internationale samfund, og jeg er sikker på, at det, som EU bør gøre på mødet i Madrid, er at give udtryk for en økonomisk forpligtelse, hr. formand, der svarer til de ambitioner, som hr. Giscard d'Estaing som en verdensleder forelagde for os i formiddags her i salen, da han præsenterede forslaget til en europæisk forfatning.
Frattini
Hr. formand, jeg vil gerne takke alle de parlamentsmedlemmer, som talte, og jeg vil navnlig gerne takke for det løfte, som kommissær Patten og mange af talerne gav om at bidrage til at gøre den donorkonference, der skal afholdes i Madrid, til en succes. Jeg vil ligeledes takke for de mange bemærkninger, der blev fremsat, og som jeg ikke vil gentage.
Til gengæld vil jeg sige, at ustabiliteten og angrebene på de engelske og amerikanske styrker er et problem for alle - lige fra starten og lige fra det første angreb - og ikke blot for koalitionsstyrkerne. Det skal siges meget klart - og det tror jeg ikke, at nogen er i tvivl om - at terrorisme aldrig har sin berettigelse, og at en reaktion i form af bomber og selvmordsattentater aldrig kan være legitim. Dette er en af grundsøjlerne i vores værdier. Men det er klart, at man ikke kan nøjes med tanks og våben, og at vi nu skal give Irak en plan for, hvordan der kan opnås demokrati, en plan for den politiske og institutionelle genopbygning og en ny irakisk ledelse. Derfor har formandskabet sagt - og det vil vi gerne gentage - at det er nødvendigt med et FN-mandat. EU føler i dag behov for en indsats fra FN's side, men samtidig ønsker vi, at FN bliver mere effektivt, mere beslutningsdygtigt og i højere grad i stand til at påtage sig et ansvar, hvilket ikke var tilfældet i de dramatiske uger, der gik forud for det militære indgreb.
Jeg tror, at vi skal se fremad, og at Europa f.eks. sådan som der var en, der sagde - skal kunne give udtryk for sine holdninger i Sikkerhedsrådet, holdninger, som først er blevet drøftet og fastlagt af de 25 EU-lande. Jeg tror, at det er et nødvendigt eksperiment, og det er noget, som vi skal arbejde konkret på, så vi måske kan gøre drømmen - for det er, hvad det er - om et europæisk sæde i FN til virkelighed. Derfor vil formandskabet på EU-udenrigsministrenes møde på fredag gøre rede for FN's, Ruslands og USA's holdninger - som forhåbentlig konvergerer, så der opstår enighed - til en ny resolution med et centralt mandat til FN, idet vi vil forsøge at lade EU's fælles holdning ledsage disse vurderinger og opfattelser.
Jeg tror, at det ville være et glimrende eksempel på genskabelsen af den samhørighed mellem USA og Europa, som formandskabet arbejder for, netop fordi der er tale om Irak, der er det spørgsmål, som har slået skår i forholdet mellem os europæere og vores amerikanske venner i de forgangne måneder. Formandskabet bekræfter således, at det vil gøre den størst mulige indsats i den retning.

Patten
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne i nærværelse af både den nuværende og den forrige kommissær for humanitær bistand udtrykke min glæde over den store opbakning, som ECHO's arbejde i Irak i de seneste måneder, ja, år, har fået i denne forhandling.
Der har været en række vældig gode og relevante indlæg. Vi har med interesse lyttet til hr. Hume, hvis egne personlige erfaringer med konfliktforebyggelse har stor vægt. Han påpegede med rette, at de fleste ofre i moderne krigsførelse er civile.
Jeg er enig i meget af det, han sagde om konfliktforebyggelse, men der er nok en enkelt ting, jeg ikke kan følge ham i. Hvis man ønsker international retssikkerhed, må man ind imellem acceptere, at der er brug for magt som sanktion, hvis retssikkerheden skal gennemføres og være effektiv.
Jeg er sikker på, at hele Parlamentet har bemærket min ærede ven hr. Evans' hyldest til medlemmet af hans valgkreds, og vi anerkender alle den kolossalt vigtige og vanskelige opgave, der udføres som led i landets genopbygning af dem, der søger at oprette rets- og politimyndigheder, hvor der tidligere har hersket kaos. Opbygningen af et irakisk politivæsen kræver stor professionalisme og en hel del mod af den slags, som denne mand har vist. Jeg vil også gerne kondolere hans familie og venner.
Jeg er enig i meget af det, der er blevet sagt under denne forhandling. Jeg er enig i det, som hr. Cohn-Bendit sagde om den regionale dimension af problemerne i Det Nære Østen, Mellemøsten og Centralasien. Jeg er enig i det, som hr. Collins sagde om betydningen af FN's rolle. Det understreges også i Den Internationale Krisegruppes rapport, som jeg nævnte tidligere. Jeg er bare ked af, at de to ærede medlemmer ikke kan være til stede og høre mig rose dem i høje toner.
Jeg er også meget enig i det, som hr. Sakellariou havde at sige om at inddrage irakerne så meget som muligt i udformningen af deres egen skæbne.
Vi er nødt til at indse, at man ikke kan kaste et fuldt færdigt demokratisk system ned over et land fra luften. Man er nødt til at bygge et demokrati op fra bunden. Man er nødt til at bygge et demokrati op gennem lokale og regionale valg, kommunalvalg, valg til faglige organer, fagforeningsvalg og valg til alle de officielle organisationer. Det er på den måde, vi, når tiden er inde, vil indføre pluralisme i Irak og forhåbentlig også andre lande i regionen.
Fru Bonino har naturligvis helt ret - hun har ind imellem en evne til at påpege, at kejseren bestemt ikke har noget på. Hun har ret, når hun siger, at vi behøver en politisk ramme for vores handlinger. Det er ikke nok bare at underskrive checks.
Jeg vil gerne sige endnu en ting om konferencen i Madrid. Vi skal gøre os klart, hvad vi vil opnå i Madrid. Jeg mener ikke, indholdet af indsamlingsbøssen er det vigtigste. Det vigtigste er, at vi skal bruge en nøgtern vurdering af Iraks behov i de næste 14-15 måneder. Vi er nødt til at vide, hvad der er brug for.
For det andet er vi nødt til at blive enige om, hvordan vi bedst og mest effektivt kan bidrage til at opfylde disse behov.
Der er tre ting, som jeg gerne vil nævne igen. For det første er det afgørende for det internationale samfund, at vi har en multilateral paraply for vores bidrag. Det er afgørende, at vi har en international forvaltningsfond, der opererer gennemsigtigt og adskilt fra den irakiske udviklingsfond og koalitionen, men godt koordineret med deres indsats.
Jeg gentager, at medmindre jeg kan give budgetmyndigheden de garantier, vil det blive meget svært at overtale folk til at foretage de budgetmæssige ændringer, der kræves for at opnå en rimelig generøsitet inden for rammerne af de budgetmæssige overslag.
For det andet behøver vi en rimelig sikkerhed i Irak. Det siger sig selv. Det er umuligt at udvikle et samfund, hvis der springer bomber om ørerne på én. Det er meget svært at genopbygge og skabe demokrati og pluralisme på baggrund af vold og manglende stabilitet. Vi er nødt til at sørge for en forbedring af sikkerhedssituationen. Vi må ikke lade os afskrække fra at engagere os, men vi skal anerkende, at den manglende stabilitet vil påvirke genopbygningens forløb.
For det tredje, jo hurtigere vi kan overdrage den reelle magt til et irakisk styre, så irakerne kan tage sig af deres egne anliggender, jo bedre. Jeg håber, at det sker efter indsættelsen af den irakiske regering forleden dag. De har ikke kun brug for titler, men også for bureaukratier, som de kan lede, politikker, som de kan udforme, og ydelser, som de kan levere.
Vi har lang vej foran os. Den vil være stenet, men jo hurtigere vi kommer i gang, jo bedre for alle.
Formanden.
Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik regner med at udarbejde et beslutningsforslag, som kommer til afstemning på september II-mødet.
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlig erklæring (artikel 120)
Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, den aktuelle situation i Irak og alt, hvad der er gået forud de seneste 12 år, er ikke kun resultatet af USA's og dets tætteste samarbejdspartneres verdensherskerpolitik. Også EU har et stort ansvar og en del af skylden, da det på trods af medlemmernes mange erklæringer om respekt for folkeretten har legaliseret ovennævnte forbrydelser og - som det er fremgået i dag - stadig legaliserer den umenneskelige besættelse af Irak i håb om at sikre sig en del af byttet.
KKE's medlemmer af Europa-Parlamentet mener, at denne uacceptable situation er i strid med vores befolkningers følelser, som er kommet til udtryk og stadig kommer til udtryk - også i EU - i massedemonstrationer. Den kan kun ændres, hvis besættelsestropperne øjeblikkeligt trækkes tilbage, så den irakiske befolkning kan tage sin skæbne i egne hænder, og besættelsesmagterne betaler den nødvendige erstatning til genopbygningen af Irak. Dette burde være EU's holdning, hvis det vil respektere folkeretten i stedet for at medvirke til at overtræde den. Alt andet er et "påskud for det onde".
Ethvert forsøg på at anvende FN til at redde USA's skind, så besættelsen kan opretholdes, vil falde til jorden. Det er givet, at den irakiske befolknings modstand mod besætterne - hvilken kasket de end har på - vil fortsætte, samtidig med at den internationale solidaritet vil vokse.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om den årlige betænkning (A5-0274/2003) af van den Bos for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om menneskerettighederne i verden i 2002 og EU's menneskerettighedspolitik (2002/2011(INI)).
Van den Bos (ELDR)
Når det drejer sig om menneskerettigheder i verden, bør EU spille en hovedrolle. Vi er jo et værdifællesskab og en stor økonomisk magt, men vi lever desværre ikke op til forventningerne. EU mangler ikke gode hensigter og politiske planer. Der findes imidlertid en dyb kløft mellem ord og handlinger. Kritikken retter sig først og fremmest mod medlemsstaterne og vedrører manglende sammenhæng og manglende handlekraft. Rådet erkender svaghederne og har udtrykkeligt lovet forbedringer, indtil nu med ringe synligt resultat. Den politiske dialog med tredjelande er stadig uforpligtende. Så længe økonomiske eller strategiske interesser for os vejer tungere end menneskerettigheder, kan man fortsætte med at føre dialog i én uendelighed, uden at det naturligvis ændrer ret meget. Der skal udvikles konkrete målsætninger, og de involverede regeringer skal drages til ansvar. Ikke blot sanktioner, men netop også konstruktive impulser kan medvirke til fremskridtene. Hvilke muligheder ser Rådet og Kommissionen for at forbedre dialogerne? Rådet er forpligtet til at høre Parlamentet og til at tage hensyn til dettes holdninger til udenrigspolitikken. I praksis bliver det desværre ikke til ret meget. Det er naturligvis ikke acceptabelt for Parlamentet. EU's rolle i verden berører de europæiske borgere og derfor også deres repræsentanter. Succes eller fiasko uden for EU har konsekvenser for mange sektorer inden for EU. Ifølge min undersøgelse har Rådet sidste år kun drøftet et beslutningsforslag om menneskerettigheder fra Parlamentet én gang, jeg gentager én gang. Af alle vores skriftlige spørgsmål var der ikke ét, der blev besvaret i tide. At Rådet er til stede i år under denne forhandling, repræsenteret af hr. Antonione, hilser jeg velkommen. Lad dette være en begyndelse til et nyt, konstruktivt og intensivt forhold. Jeg anmoder Kommissionen om et langsigtet program, en systematisk bedømmelse af projekternes virkning, en fuldendelse af de interne reformer og en mere intensiv træning af personalet. Jeg anmoder også Kommissionen om en afbalanceret finansiering af bekæmpelsen af tortur og rehabilitering af torturofrene. Vi i Parlamentet er meget aktive, når det gælder om at fordømme mange krænkelser af menneskerettighederne overalt i verden, men vi lægger for lidt vægt på at følge dem op. Vi må tilrettelægge vores arbejde således, at vi fortsætter med at følge de drøftede menneskerettighedssituationer og om nødvendigt igen slår alarm. Min betænkning gør endvidere især opmærksom på religions- og samvittighedsfrihed og det politiske misbrug af religioner. Over hele verden undertrykkes religioner stadig. Halvdelen af verdens befolkning lever i lande, hvor religionsfriheden er begrænset. Det er desuden særdeles foruroligende, at menneskerettigheder i vid udstrækning krænkes på grund af religionerne. Næsten halvdelen af de voldelige konflikter i den undersøgte periode er af religiøs art. Religionerne er oplevet mere intensivt i de seneste årtier, men desværre ikke kun på fredelig vis. I alle store verdensreligioner tiltager radikalismen. Årsager hertil findes for en stor del i globaliseringen. Etableringen af globale kontakter fører ikke øjeblikkeligt til større forståelse og respekt mellem trossamfund. Tværtimod føler folk sig truet af, hvad de betragter som en krænkelse af deres egne normer og værdier. Radikalismen er også en følge af utilfredsheden blandt i massevis af unge. Uansvarlige ledere udnytter disse følelser af uro, sommetider endda gennem anvendelse af store pengebeløb og ved hjælp af terrornetværk. Sammenstød mellem religioner, og inden for religioner, udgør en meget alvorlig trusseel mod menneskerettighederne og verdensfreden. Desuden er der risiko for, at de religiøse konfrontationer uden for Europa påvirker vores egne multireligiøse samfund. I betragtning af truslens alvor er det meget vigtigt, at EU kortlægger problemet og udarbejder en strategi. Kommissionsformand Prodi har allerede gjort en begyndelse med det. Hvad mener Kommissionen og Rådet? Hvad synes de om de konkrete henstillinger, som jeg har fremsat i min betænkning?
Til sidst er der to temaer, som også optager mig meget.
Det første vedrører det kritisable kastesystem. Globalt er mere end 260 millioner mennesker hver dag ofre for diskriminering, vold og udnyttelse udelukkende på grund af deres afstamning. EU bør gøre det til sin politik at arbejde på at afskaffe disse umoralske metoder.
Det andet vedrører børn. Børn udnyttes, forsømmes og udsættes for vold overalt i verden. Mere end 300.000 unge deltager i øjeblikket aktivt i væbnede konflikter. Hvert tredje sekund dør et barn af underernæring. I en fuldtudviklet EU-udviklingspolitik skal børn stå centralt.
Endelig passer det sig ikke for EU som et værdifællesskab og en økonomisk magt at være beskeden, når det gælder menneskerettigheder. Vi i Europa må turde vove pelsen. Det ser ofrene med længsel frem til.
Antonione
Hr. formand, mine damer og herrer, det er mig en stor ære at henvende mig til Dem i min egenskab af formand for Den Europæiske Unions Råd, og jeg er særlig glad for, at dette sker i forbindelse med en forhandling om menneskerettighederne.
Før jeg begynder min tale, vil jeg på egne og det italienske formandskabs vegne give udtryk for vores sorg over Sergio Vieira de Mellos død. Som FN's højkommissær var han kendt for at være en ihærdig tilhænger af menneskerettighedernes fremme og forsvar på internationalt plan.
At forsvare og fremme menneskerettighederne er en af grundpillerne i EU's udenrigspolitik og et konstant udgangspunkt for EU's internationale indsats. På dette område holder EU sig til et basisprincip, nemlig at menneskerettighederne er universelle, og at ingen kulturel undtagelse kan drage tvivl om dem eller gøre dem betingede. Menneskerettighederne har strategisk betydning, når det gælder om at tage de vigtigste udfordringer op i vor tid. Jeg behøver således ikke at nævne den tætte forbindelse mellem fred, sikkerhed og stabilitet på den ene side og respekten for menneskerettighederne, de grundlæggende frihedsrettigheder, demokratiet og retsstaten på den anden side.
Der er ligeledes en tæt forbindelse mellem bekæmpelsen af stærk fattigdom og underudvikling samt initiativerne for at opfylde menneskets grundlæggende rettigheder, først og fremmest ethvert menneskes ret til livet, integritet og værdighed. I den forbindelse er det således af afgørende vigtighed, at vi i det halvår, hvor vi har formandskabet, sørger for et mere konstruktivt grundlag for dialogen mellem Nord og Syd, der i de senere år er blevet væsentligt forringet, netop når det gælder menneskerettighedsaspektet, som stadig skal være en væsentlig del af denne dialog.
Det italienske formandskabs program på menneskerettighedsområdet er allerede blevet offentliggjort, og derfor er det ikke nødvendigt, at jeg kommer med en længere redegørelse. Jeg vil nøjes med at minde om nogle af hovedpunkterne, nemlig en mainstreaming af menneskerettighederne uden for EU, der er så vidtspændende som muligt, en kraftig indsats i hele verden for at fremme et moratorium for dødsstraf og afskaffelsen af dødsstraf samt en række konkrete, politiske initiativer for at få tortur til at ophøre og arbejde i retning af en aftale om handicappedes menneskerettigheder.
Der skal lægges særlig vægt på en struktureret dialog med Iran og Kina, hvor man også gør sig nogle alvorlige overvejelser om Menneskerettighedskommissionens måde at fungere på. Desuden ligger det dramatiske problem med børnesoldater det italienske formandskab meget på sinde. Endelig vil jeg nævne de initiativer, som EU skal træffe i Generalforsamlingens Tredje Udvalg, udarbejdelsen af EU's årlige rapport om menneskerettighederne og det årlige møde med de ikke-statslige organisationer, som vi i år gerne ville give et mere konkret indhold.
Jeg vil gerne lykønske Bob van den Bos med udarbejdelsen af Europa-Parlamentets årlige betænkning, der er rig på udgangspunkter, analyser, forslag og henstillinger. Det er et dokument, der fortjener en meget indgående behandling, hvilket det bestemt ikke er muligt at foretage med denne forhandling alene. Betænkningen bliver i øvrigt genstand for en nøje vurdering fra de andre EU-organers side.
Tillad mig derfor kun at komme ind på nogle få punkter i betænkningen, som man efter min mening bør være særligt opmærksom på. Jeg vil starte med en generel konstatering, der er medtaget i betænkningen, og som jeg personligt er enig i, nemlig at når det gælder menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder i verden, er situationen i dag stadig karakteriseret af alvorlige krænkelser og overtrædelser på trods af EU's og andre landes betydelige indsats. Årsagerne hertil skal findes i forskellige faktorer. I betænkningen nævnes nogle af dem, f.eks. at politiske og økonomiske interesser går forud for menneskerettighederne, og at det i de internationale fora er nødvendigt at nå frem til kompromisholdninger i stedet for principholdninger.
Selv om vi i dag er af den overbevisning, at det at fremme og forsvare menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder er selve grundlaget for demokrati og civil sameksistens, kan vi således kun være af den logiske opfattelse, at også opnåelsen af de legitime politiske og økonomiske målsætninger skal ske ved at styrke de demokratiske institutioner og principperne om frihed og retfærdighed. Diktaturregimer, der bygger på terror og vold, forkaster som bekendt det demokratiske ideal, nægter folk deres grundlæggende friheder og rettigheder, forfølger målsætninger om dominans over andre folkeslag og er i den sidste ende utroværdige dialogpartnere.
Hvilken strategi skal EU anvende i sine forbindelser med sådanne regimer? I betænkningen står der, at EU's politiske fordømmelser ofte har ringe virkning. Skal vi således betragte dem som et uvirksomt instrument og indrømme, at den politik, hvor vi fører en dialog med tredjelandene om menneskerettighederne, tit ikke har givet nogen ordentlige resultater og derfor bør opgives?
Mine damer og herrer, hr. van den Bos' betænkning indeholder nogle fornuftige svar på disse spørgsmål. Det er nødvendigt med en offentlig fordømmelse af visse regimers absurde praksis, eftersom de på denne måde i det mindste bliver nødt til at forklare sig, og det tvinger dem til at blive konfronteret med det internationale samfunds opfattelse. Når det gælder den strukturerede dialog med tredjelandene om menneskerettighederne, kan jeg konstatere, at den indfaldsvinkel, der foreslås i betænkningen, er nøjagtigt den samme som den, Rådet agter at give dette handlingsinstrument. Efter min mening er der ikke tale om en yderst tolerant dialog i stedet for politisk fordømmelse, men om en dialog, som til fulde inddrager det civile samfund; som ngo'er og personer fra det akademiske miljø, der er aktive på menneskerettighedsområdet, deltager i, og som er baseret på forfølgelsen af præcise målsætninger, hvis gennemførelse er genstand for regelmæssige og nøje kontroller.
Jeg er ligeledes enig i det, der står i betænkningen om nødvendigheden af, at fordømmelse og politisk dialog går hånd i hånd med programmer og interventioner på områder som fattigdomsbekæmpelse, støtte til institutionsopbygning og uddannelse. Overvågning, resolutioner, dialogførelse, klausuler om respekt for menneskerettighederne, samarbejdsprogrammer og teknisk bistand på dette område er alle sammen instrumenter, der tager sigte på opnåelsen af en enkelt målsætning, nemlig et konstant forsvar af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder i verden. EU's igangværende menneskerettighedsdialog med Kina og Iran forhindrer ikke, at man, såfremt det anses for nødvendigt, også fordømmer disse landes krænkelser og overgreb via ad hoc-resolutioner i Menneskerettighedskommissionen eller FN's Generalforsamling, og den udelukker heller ikke muligheden for at give dem teknisk bistand til at forbedre respekten for menneskerettighederne.
Det, som jeg lige har sagt, gælder også for den del af betænkningen, hvor man retter skarp kritik mod Rådet for ikke offentligt at have fordømt de regimer, der er ansvarlige for alvorlige og gentagne krænkelser af menneskerettighederne. Jeg vil ikke afvise denne kritik uden videre, men mener, at der bør tilføjes nogle oplysninger, som kaster lys over dette spørgsmål. At bedømme EU's indsats ud fra det antal resolutioner pr. land, som EU forelægger for Menneskerettighedskommissionen eller Generalforsamlingen - eller sågar ud fra de resolutioner, der opnår et tilstrækkeligt antal stemmer - er så afgjort ikke nok. I øvrigt nyder den rolle, som EU spiller på menneskerettighedsområdet i de internationale fora, bred anerkendelse. Sådan som det allerede er blevet sagt, er EU's indsats på dette område i virkeligheden spredt over en meget bred ramme, der består af en lang række forskellige initiativer, som strækker sig fra missionschefernes foranstaltninger til offentlige erklæringer. Denne europæiske indsats er rettet mod et stort antal lande.
Der er et andet aspekt, som bliver uddybet i betænkningen, og som jeg gerne vil komme ind på, nemlig dialogen mellem kulturer og religioner. I betænkningen understreges det nøje, at denne problematik har spillet en central rolle, når det gælder beskyttelsen af menneskerettighederne overordnet set. Jeg repræsenterer et land, der på grund af sin geografiske placering, sin kultur og sine traditioner altid har været særlig opmærksomt på dette spørgsmål, som nu har fået en hidtil ukendt betydning. Det, der engang kunne betragtes som en mulighed, er i dag blevet en absolut nødvendighed. Den ideologiske modsætning og den politiske udnyttelse af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder er desværre blevet en kendsgerning, selv om dette er beklageligt.
De stridigheder, som i stadig større grad karakteriserer drøftelserne i FN's Menneskerettighedskommission, og som også behandles indgående i betænkningen, er et problem, som allerede det græske formandskab gjorde sig nogle overvejelser om, og dem har vi tænkt os at følge op og bygge videre på. Den indsats, som EU og de vestlige lande generelt gør på menneskerettighedsområdet, bliver af en del af det internationale samfund - som tilsyneladende navnlig er verdens sydlige lande - tydeligt opfattet som et instrument til at nå målsætninger om politisk og kulturel dominans. Der sættes spørgsmålstegn ved selve princippet om menneskerettighedernes universelle karakter og ved den opfattelse, at de ikke må begrænses af nogen social, økonomisk og/eller kulturel undtagelse. Fundamentalisme er uanset sin oprindelse eller karakter til dels et resultat af den manglende evne til at kommunikere og stræbe efter fælles værdier, der er baseret på gensidig respekt og tolerance.
I den forbindelse er det efter min mening ikke tilstrækkeligt, at EU nøjes med en bestemt afvisning af de beskyldninger om dobbelte standarder, som man ofte retter mod EU. Til gengæld er det hensigtsmæssigt, at vi gør os nogle overvejelser om disse spørgsmål, og her kunne Europa-Parlamentet bidrage. Her vil jeg ligeledes minde om, at der på italiensk initiativ i marts 2004 i Milano bliver afholdt en konference om menneskerettighedernes universelle karakter og dialogen mellem kulturer.
Ved fastlæggelsen af det italienske formandskabs retningslinjer på menneskerettighedsområdet var et af de vigtige punkter, der efter vores mening burde understreges, som sagt mainstreamingkonceptet. Vores målsætning skal være en harmonisk og konsekvent medtagelse af spørgsmålet om respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder i alle EU's politikker over for tredjelandene. Derfor er jeg særlig glad for at kunne konstatere, at Parlamentet lader dette koncept komme klart og kraftigt til udtryk i betænkningen.
I den henseende er jeg helt enig i forslaget om, at klausulen om respekt for menneskerettighederne i associerings- og samarbejdsaftalerne skal anvendes, hver gang betingelserne for dette er til stede. Jeg er ligeledes af den opfattelse, at samarbejdsforbindelser med et land på alle planer - både på økonomisk, videnskabeligt og kulturelt plan - ikke kan foregå uden en åben og konstruktiv dialog om beskyttelsen af rettigheder og de grundlæggende frihedsrettigheder. Betænkningen indeholder nogle interessante, konkrete forslag, som jeg allerede har givet mandat til undersøgelser og tekniske uddybelser af.
I øvrigt vil jeg gerne bemærke, at selv om vi er enige om mål og målsætninger, er der flere mulige løsninger. Erfaringen viser, at oprettelsen af komitéer eller arbejdsgrupper ofte er den mest logiske og umiddelbare løsning, men at det ikke altid viser sig at være det mest effektive forslag i praksis.
Et andet nævneværdigt spørgsmål i betænkningen er gennemsigtigheden. Man roser med rette det danske formandskab for at have fremmet og opfordret til en praksis med grundige og regelmæssige høringer af det civile samfund, der uden tvivl har været med til at gøre EU's indsats mere synlig. Det græske formandskab fortsatte denne praksis, og den vil fortsat udgøre et fast holdepunkt i det italienske formandskabs arbejde. Når alt kommer til alt, tror jeg, at den er en rimelig og hensigtsmæssig anerkendelse af den vigtige og uundværlige rolle, som ngo'erne spiller på dette område. De er og bliver EU's nødvendige og foretrukne dialogpartnere.
Endelig vil jeg komme ind på en kritisk bemærkning, som er medtaget i betænkningen, nemlig bemærkningen om de institutionelle forbindelser mellem Rådet og Europa-Parlamentet på menneskerettighedsområdet. Vi vil se nærmere på ordførerens vurdering af, at det er nødvendigt at forbedre disse forbindelser, og det italienske formandskab lover at fortsætte det arbejde, som det græske formandskab allerede har påbegyndt i den retning. Det græske formandskabs opfordring til ordføreren om at deltage i et af Menneskerettighedskomitéens møder er et udtryk for en indfaldsvinkel, der tager sigte på, at Europa-Parlamentet i højere grad skal inddrages i Rådets interventionsmekanismer.
Det italienske formandskab er helt enigt i dette, og jeg kan bekræfte, at vi agter at fortsætte ad den vej, man allerede har angivet, og finde nogle passende løsninger på de problemer og mangler, der er nævnt i betænkningen. Jeg håber i den forbindelse, at jeg ved halvårets slutning kan vende tilbage til Parlamentet og gøre rede for de handlinger, som Rådet har udført på menneskerettighedsområdet. EU-medlemsstaternes regeringer er efterhånden blevet klar over, at det er absolut nødvendigt at sikre Europa-Parlamentets aktive rolle, når det gælder beskyttelsen af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, og at fremme tættere samarbejdsformer. De konkrete forslag, som ordføreren har stillet, bliver således genstand for omhyggelige overvejelser.
Det glæder mig at kunne slutte af med at konkludere - hvilket er en væsentlig politisk kendsgerning - at både Rådet og Parlamentet er enige om, at spørgsmålet om menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder er væsentligt og har en central stilling i EU's udenrigspolitik og eksterne forbindelser. Det er et vigtigt aspekt, som afspejler den stadige udvikling i tilgangen til disse spørgsmål, der ikke længere er begrænset til etiske erklæringer og principerklæringer, men i stadig større grad får indflydelse på de politiske beslutninger i forbindelserne med tredjelandene. Den holdning, at freden, sikkerheden og stabiliteten i verden bygger på den fulde respekt for de grundlæggende friheder og rettigheder, er ikke tom retorik, men afspejler den objektive konstatering af en virkelighed, der i stadig større grad skal have indflydelse på regeringernes udenrigspolitiske beslutninger og de internationale organisationers strategier på alle niveauer.
Nielson
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke hr. van den Bos for den udmærkede betænkning. Europa-Parlamentets engagement i menneskerettighedsspørgsmål tjener som et kritisk incitament til EU-politik, og der er meget at tænke over i den seneste betænkning. Kommissionen vil som sædvanlig svare skriftligt på alle henstillinger i betænkningen.
Først har jeg nogle kommentarer til de vigtigste spørgsmål i betænkningen - tankefrihed, samvittighedsfrihed og religionsfrihed. Vi har forsøgt at arbejde med disse spørgsmål på forskellige måder. For det første i internationale fora. Med EU's støtte fremlagde Irland beslutningen om bekæmpelse af alle former for religiøs intolerance for FN's Menneskerettighedskommission og for Tredje Udvalg under FN's generalforsamling, som tilskynder staterne til at garantere tankefrihed, samvittighedsfrihed, religionsfrihed og trosfrihed, lette religionsudøvelse og bekæmpe intolerance. EU's udtalelser om menneskerettigheder i verden ved sidste samling i FN's Menneskerettighedskommission fremhævede bekymringer i forbindelse med religionsfrihed eller ytringsfrihed i 12 lande, herunder Kina og Iran.
For det andet gennem dialog med tredjelande. Dedikerede menneskerettighedsdialoger giver en særdeles værdifuld lejlighed til at tale om dette emne. Ved vurderingen af dialogen med Iran understregede Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) f.eks. den 18. marts 2003 sin bekymring vedrørende forskelsbehandling af religiøse mindretal - især bahaier - samt behovet for fremskridt med hensyn til menings- og ytringsfrihed. Korporlig afstraffelse og den kraftige fordømmelse af stening, udtalt i forbindelse med sharia-lovgivningen, har også været baggrunden for dybdegående drøftelser med repræsentanter fra den iranske regering, domstolene og præsteskabet. Indtil videre har EU med tilfredshed noteret sig, at de facto-stoppet for idømmelse af dødsstraf ved stening stadig er en realitet. Jeg håber, at der kan opnås yderligere resultater med vores iranske partnere. Ytringsfrihed vil være det vigtigste emne ved næste rundbordsdrøftelse om menneskerettigheder den 15. og 16. september 2003.
For det tredje støtter Det Europæiske Initiativ for Demokrati og Menneskerettigheder (EIDHR) konkret projekter inden for dette område. Det har støttet kampagner til fremme af ytringsfrihed - f.eks. et fortsat projekt i ASEAN-landene - og ytringsfrihed er anført som et prioriteret emne for 11 EIDHR-fokuslande i 2002 og 2003. Kommissionen bestræber sig desuden på at skabe en solid basis for en effektiv interkulturel dialog, ikke mindst i Middelhavsområdet - et fokusområde i forbindelse med den nye naboskabspolitik - med den nært forestående rapport fra vismandsgruppen samt forslaget om en Euro-Middelhavs-fond.
Jeg bemærkede mig ordførerens henvisning til Cotonou-aftalen. Det er en god og relevant henvisning. Cotonou-aftalen illustrerer, at et omfattende system kan forhandles med helt op til 77 lande, men det viser også, at der er visse udfordringer og reelle problemer, der skal løses. Men systemet er interessant. Jeg er enig med hr. van den Bos.
Med hensyn til menneskerettighedsklausulen er jeg glad for, at Parlamentets betænkning understreger muligheden for at klausulen kan foranledige til en positiv ændring af menneskerettighedssituationen i tredjelande. Det er lige præcis målet med de seneste nyskabelser. I maj blev den første arbejdsgruppe nedsat, der skal tage sig af forvaltning og menneskerettigheder i forbindelse med samarbejdsaftalen med Bangladesh, hvor åbningsmødet drejede sig om en lang række emner, herunder dødsstraf og retssystem. Kommissionens meddelelse om styrkelse af EU's aktioner for menneskerettigheder og demokratisering med partnere i Middelhavsområdet giver mulighed for lignende initiativer inden for rammerne af Middelhavs-associeringsaftalerne med en række initiativer - f.eks. den systematiske indarbejdelse af menneskerettigheds- og demokratispørgsmål ved møderne i Associeringsrådene og i nationale handlingsplaner om menneskerettigheder - med det formål at opnå ændringer på baggrund af klausulen.
Hvad angår FN's Menneskerettighedskommission, så udgør menneskerettighedsklausulen ikke kun en forpligtelse til menneskerettigheder i en national sammenhæng, den pålægger desuden EU og tredjelande at fremme og beskytte menneskerettighederne internationalt. Det fører mig frem til FN's Menneskerettighedskommission. Hr. van den Bos' betænkning anerkender den høje grad af overensstemmelse mellem rækkefølgen, som Parlamentet har anført i forbindelse med den 59. samling i FN's Menneskerettighedskommission, og de foranstaltninger, EU har truffet i den forbindelse. Det er opmuntrende, da EU's stemme styrkes uendelig meget, når dens institutioner taler med én stemme. Jeg deler dog den bekymring, der gives udtryk for i betænkningen, om Menneskerettighedskommissionens intentioner og behovet for på alle måder at sikre, at den effektivt griber ind over for menneskerettighedskrænkelser.
EU har meget arbejde foran sig: Kun 47 stater har udsendt en permanent invitation til Menneskerettighedskommissionens tematiske procedurer - 28 heraf er medlemsstater i EU, tiltrædelseslande eller kandidatlande. 80 Stater har endvidere ikke ratificeret alle seks vigtige internationale menneskerettighedsinstrumenter.
EU er kommet godt i gang i bestræbelserne på at forbedre påvirkningen af dens foranstaltninger i Menneskerettighedskommissionen. Foreløbige EU-initiativer blev således hurtigere gennemført i dette års samling, hvilket gav større mulighed for effektiv lobbyisme fra tredjelande. Finansiering af Det Europæiske Initiativ for Demokrati og Menneskerettigheder har også spillet sin rolle, idet de seneste projekter har styrket menneskerettighedsorganernes arbejde, og det samme har adskillige FN-rapportører. Disse bestræbelser vil fortsætte i erkendelse af, at det kun er ved at målrette alle de ressourcer, EU har til sin rådighed - politiske, diplomatiske og finansielle - at vi virkelig vil være i stand til at gennemføre den nødvendige ændring.
Til slut har jeg to kommentarer. Den første drejer sig om børn i konflikter, et emne, der allerede er blevet kommenteret. Vi gør alt, hvad vi kan, for at ændre situationen, men i den nordlige del af Uganda er det yderst vanskeligt at komme i kontakt med Lord's Resistance Army. Det er næsten umuligt at gøre noget meningsfuldt i det område, da der ikke er noget samfund omkring konflikten, der kan danne grundlag for handling. Der er intet ud over konflikten. Men i tilfælde, hvor der tidligere har været en konflikt - f.eks. i Sierra Leone - har vi haft nogen succes med resocialisering af børn og andre lignende tiltag.
Min anden kommentar handler om tortur. Vi kan støtte rehabiliteringscentre. Det er desuden et instrument, som fastholder offentlighedens opmærksomhed om tortur. Den dokumentation, der fremlægges fra disse centre, er det vigtigste element i vores forsøg på at tage fat på det problem, vi står over for, og beskæftige os med de forfærdelige regimer, som bruger tortur. Så der ligger mere bag end det primære mål om at hjælpe ofrene for tortur. Påvisning af fakta, som er det sekundære resultat af disse aktiviteter på rehabiliteringscentrene, er også et væsentligt instrument, som vi med glæde finansierer, og vi vil fortsat være en aktiv donor på dette område, hvilket afgjort styrker de bestræbelser, som vi har givet høj prioritet.
Jeg takker igen for den omfattende betænkning. Vi vil gøre, hvad vi kan, for at reagere på en meget direkte måde.

Gahler (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg takker hr. van den Bos for hans fremragende betænkning og hans vilje til at samarbejde med de andre grupper. Graden af enighed i Parlamentet viser også, at alle politiske familier fortsat betragter arbejdet for menneskerettighederne i verden med henblik på gennemførelse af demokrati, samfundsmæssige og sociale fremskridt og fredelig sameksistens mellem folk som en central opgave. Jeg vil også takke menneskerettighedsorganisationerne, som der altid har været et godt samarbejde med.
For PPE-DE-Gruppen er dette års vigtigste betænkningsemne religions- og samvittighedsfriheden, en god gradmåler for graden af demokrati og menneskerettighedernes tilstand i hvert land, i hvert samfund. Friheden til at udøve sin egen religion hører til her ligesom forpligtelsen til at tolerere andre religioner ved siden af sin egen religion. Friheden til at skifte religion eller konfession skal også indeholde friheden til ikke at tilhøre noget religionsfællesskab. Demokratisk tænkning og handling bør også forbyde, at det kun er udøvere af en bestemt religion eller en bestemt konfession, der rent faktisk anses for at være fuldgyldige eller fuldstændigt accepterede statsborgere.
Jeg kender heller ingen verdensreligion, som i sig selv er intolerant eller fjendtlig over for fremmede religioner eller endda over for sine egne troende. Kritik af religiøs intolerance kan derfor ikke rette sig mod en religion generelt, men derimod mod dem, der for det meste for selv at få magt eller i deres stræben efter magt i sandhed udøver eller fortolker deres religion på en umenneskelig måde. Vi skal kræve igen og igen, at også Rådet og Kommissionen kommer med denne kritik af de ansvarlige for overtrædelser af menneskerettighederne.
Tror Rådet, at det gavner stabiliteten i verden, når man kun fastholder emnet menneskerettigheder i velklingende menneskerettighedsklausuler? Hvorfor har vi så meget hyr med at skabe gyldighed for disse klausuler, f.eks. i Cotonou-aftalen? Hvilke fordele tror de enkelte regeringer mon selv, at de høster, når de forsinker eller forhindrer sanktioner mod f.eks. Zimbabwe? Tror De, at vi gør folk i Kina eller vores forhold til dette land en tjeneste, når vi henlægger, altså nærmest lægger emnet menneskerettigheder ned i en separat skuffe i en retsstatsdialog bag lukkede døre? Alle besøgende fra politik og erhvervsliv kan så med glæde henvise hertil og behøver ikke selv fremover at tematisere menneskerettighederne. Det kunne jo ødelægge forhandlingsklimaet. Der gælder lignende for forholdet til Rusland og andre vigtige lande.
Vi ved dog alle, at stater, som ikke respekterer menneskerettighederne indadtil, er strukturelt svage, at overholdelsen af menneskerettighederne indadtil og udadtil derimod virker stabiliserende. Pres fra EU's side på at overholde menneskerettighederne er en bedre metode til i sidste ende at opnå stabilitet indadtil og udadtil end en politik, som jeg gerne vil betegne som status quo-fetichisme, hvor der foretrækkes en kortsigtet, overfladisk stabilitet, og hvor en holdningsændring først fuldføres, når der rent faktisk bryder konflikter ud udadtil. Parlamentet vil fortsat opfordre dem til at tage stilling også til ubehagelige sager, til at følge op på indholdet i vores beslutninger, fordi vi er overbeviste om, at ord og handlinger også skal stemme overens på menneskerettighedsområdet, og at konfliktpotentialet i denne verden ikke kan reduceres uden en aktiv menneskerettighedspolitik over for de berørte stater.

Cashman (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. van den Bos med betænkningen, men lad mig anføre helt kategorisk, at vi ud over religionsfrihed skal være lige så forpligtede, hvad angår samvittighedsfrihed og frihed, som hr. Gahler sagde, til ikke at følge nogen religion. Vi skal huske på, at igennem århundreder og endog i dag er mange grusomheder udført som følge af religion.
Fundamentalisme og intolerance bliver stadig større trusler. Derfor er menneskerettighedsforkæmpernes rolle i verden af vital betydning. Vi må gøre alt, hvad vi kan, for at beskytte dem og humanitære bistandsarbejdere rundt om i verden. Derfor skal vi huske det grusomme angreb på FN-missionen i Baghdad, udtrykke vores medfølelse med de dræbtes og såredes familier og konstatere hr. Sergio Vieira de Mellos meningsløse og alt for tidlige død. Hr. Vieira de Mello, der var en fremragende menneskerettighedsforkæmper.
Vi skal forsvare tankefrihed og samvittighedsfrihed. Hvad med vores forbindelser til tredjelande? Vi bør sige ja til dialog, men dialogen skal udmønte sig i handling. Der er et stigende antal dødsstraffe i lande, som vi har tætte forbindelser med. Derfor skal det være slut med dødsstraf. Hvad angår vores associeringsaftaler - jeg kommer til at tænke på Egypten og Israel - hvis vi ikke gør noget, tolererer vi menneskerettighedskrænkelser. Til hvilken nytte er vores aftaler, især menneskerettighedsklausulerne, hvis vi ikke håndhæver dem? I Egypten stilles der fælder for homoseksuelle på internettet, og de fængsles uden anden grund end den, at de er homoseksuelle: Det er rystende.
Vi skal forsvare pressefrihed, barnets rettigheder og frihed, homoseksuelles rettigheder og frihed, mindretallenes, kvinders rettigheder, etniske minoriteters rettigheder, flygtninges rettigheder og ja, selv om det ikke er trendy, asylansøgeres rettigheder.
Jeg vil henvise specifikt til Aung San Suu Kyi, som nu sultestrejker i Burma. Vi må gøre alt, hvad vi kan, for at få denne modige og retskafne kvinde løsladt. Vi skal også respektere handicappedes menneskerettigheder. De indgår i vores betænkning for første gang.
Jeg vil gerne slutte af med at sige, at Rådet, Kommissionen og Parlamentet skal tale med én stemme. Vores budskab er klart: Dette er vores værdier. Hvis De støtter dem, vil vi beskæftige os med Dem. Hvis De ikke gør, vil vi forfølge denne dagsorden, indtil menneskerettighederne respekteres fuldt og helt.

Van Hecke (ELDR).
Jeg lykønsker hr. van den Bos med hans meget afbalancerede betænkning, som er helt i tråd med de foregående års betænkninger om menneskerettigheder og på en meget nuanceret måde behandler ømtålelige områder såsom religionsfrihed. Jeg støtter fuldstændigt hans opfordring til større konsekvens og sammenhæng inden for menneskerettighedspolitikken. EU risikerer jo at miste enhver troværdighed, hvis det ikke lykkes det at tale med én stemme, også når det gælder strategisk eller økonomisk vigtige lande som Kina eller Rusland. Med rette klager hr. van den Bos over den stærke politisering af det vigtigste menneskerettighedsforum, FN's Menneskerettighedskommission. Jeg har selv to gange overværet et møde i Menneskerettighedskommissionen, og jeg kunne ikke undgå at få det indtryk, at regeringerne systematisk allierer sig for at bevise hinandens uskyld. Tilsyneladende er deres motto: Hvis vi skåner andre, risikerer vi ikke selv at blive dømt. Under de seneste møder i Genève viste det sig endnu en gang, at det er ræven, der er sat til at vogte gæs. Det er højst betænkeligt, at lande som Libyen, Sudan, Zimbabwe og Cuba spiller en hovedrolle i FN's Menneskerettighedskommissionen, og at EU, som er den vigtigste sponsor, næppe har nogen indflydelse mere. Det glæder mig derfor, at ordføreren har accepteret mine ændringsforslag herom. På den ene side skal der stilles betingelser for medlemskab af FN's Menneskerettighedskommission, såsom undertegnelse, ratificering og overholdelse af menneskerettighedskonventioner og adgang for FN's særlige rapportører om menneskerettigheder. På den anden side skal beslutningsprocessen revideres, og reglen om enstemmighed skal erstattes af en regel om to tredjedeles flertal. Hvis disse betingelser ikke opfyldes, må EU alvorligt overveje at trække sig tilbage fra menneskerettighedscirkusset. Ellers risikerer det jo, at det legitimerer krænkelser af menneskerettighederne i stedet for at fordømme dem, og det kan da aldrig være hensigten.

Caudron (GUE/NGL).
Mine damer og herrer, når vi indgående undersøger en beslutning om menneskerettigheder, der har intet mindre end 56 betragtninger og 197 punkter efter udvalgsbehandling af 284 ændringsforslag, får vi mange forskellige indtryk. Jeg vil nævne nogle få af dem: Giver betænkningen mening, er den brugbar, prioriteres de problemer, der bliver taget op, rigtigt, er de altid bekræftet, hvilken rolle spiller de største fejl i den, valget af pressebureauer og medierne? Vi må heller ikke glemme de politiske præferencer.
Hvad kan vi sige til dem, der hævder, at den tilgrundliggende ideologi er de rige og magtfulde landes ideologi, og at disse lande bedømmer andre ud fra deres interesser og kriterier uden altid at anvende de samme standarder selv?
USA's holdning giver os et billede, der er mere end en karikatur på dette felt: behandlingen af dets fanger, afslag på at acceptere Den Internationale Straffedomstol, forebyggende krig, dødsstraf osv. Jeg stopper nu denne liste, der på ingen måde er udtømmende, og som enhver kunne supplere.
Hvad angår den generelle brugbarhed og gyldighed, må hver enkelt gøre det op med sig selv. Selv om jeg har været meget i tvivl, har jeg imidlertid personligt konkluderet, at denne betænkning er brugbar, og jeg lykønsker min kollega, hr. van den Bos.
Når det er sagt, må vi gå mere i detaljer for at vurdere og opveje de under- og overdrivelser, der fejlagtigt er med i denne betænkning, og de, der, ligeledes fejlagtigt, er udeladt. Min kollega, Pernille Frahm, og jeg stillede ni ændringsforslag i udvalget, hvoraf syv blev vedtaget, og ud af de 27 ændringsforslag på plenarmødet blev otte vedtaget af medlemmerne af min gruppe. Det er et bevis for vores interesse og dermed for vores overbevisning om, at denne betænkning er brugbar.
Endelig vil De kunne se, at ikke én af os, og jeg mener ikke én af os, vil være enig i alt det, der bliver vedtaget. Jeg kunne personligt opregne alle de punkter, som bekymrer mig, og dem, som jeg er uenig i.
Trods alt og uden at nægte det negative mener jeg imidlertid, at det positive vejer tungest, og jeg er parat til at stemme for denne betænkning, medmindre den bliver forvansket af visse stemmer. Jeg er stadig noget bekymret over nogle menneskers ønske om at erstatte samvittighedsfrihed med religionsfrihed og over visse politiske forbindelser. Andre kolleger vil træffe andre valg, også medlemmer af min egen gruppe, sådan er demokratiet. Men jeg vil fremhæve, at det vigtigste er nødvendigheden af helhjertet at forsvare menneskerettighederne, alle menneskerettighederne, også de økonomiske og sociale rettigheder over hele verden. Ja, jeg understreger, at vi må forsvare dem i alle lande uden undtagelse!
Wuori (Verts/ALE).
Hr. formand, selv om jeg er enig med dem, der lykønsker hr. van den Bos med denne glimrende betænkning, og helhjertet går ind for det, han sagde i sit indledende indlæg, vil jeg sige, at der naturligvis er nogle uenigheder mellem os, hvad angår fokus. Vi for vores del ønsker stadig at lægge vægt på politiske fangers rettigheder og retten til et sundt miljø.
Tortur er sammen med dødsstraf en krænkelse af den mest grundlæggende menneskerettighed. I en verden, der bekæmper terrorisme, er vi foruroligede over at se det betingelsesløse forbud mod tortur blive et relativt spørgsmål og, sådan som det forholdt sig, blive blødt i kanten. Det er ikke nok at investere i forebyggelse og især i den bredest mulige ratificering af den fakultative protokol til konventionen om forbud mod tortur. Vi må virkelig også støtte rehabilitering af ofre. Vi får nu et løfte om det, men det vil også kræve yderligere ressourcer. Vi må imidlertid investere i dette, og det betyder, at der skal træffes behørige budgetbeslutninger.
Når man ser på EU's rolle i betænkningen og de dele, der omhandler, hvor forberedt det er på at engagere sig i menneskerettighedsarbejde, får man en følelse af deja-vu. Det er slet ikke, fordi ordføreren har begået nogen fejl, for vi har år efter år understreget behov for ændringer, der er meget lig disse her. I en verden, hvor holdninger til sikkerhed baseret på våben og samarbejde er i konflikt med hinanden, og hvor situationen for universelle menneskerettigheder og staters suverænitet er spændt - dette er et spørgsmål om FN's skæbne - har EU mulighed for at lade menneskerettighederne være centrum for dets udenrigspolitik. Institutionelle ændringer rækker ikke, heller ikke selv om vi har vores eget udenrigsministerium, og de parlamentariske udvalg bliver reorganiseret. Det vil kun fungere, hvis vi virkelig ønsker at investere i sammenhængende arbejde og engagere os dybt.
Oostlander (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne rose ordføreren meget for hans fortræffelige arbejde, som også er meget interessant i principiel og i praktisk henseende. Han forsøger at gøre Europa-Parlamentets bestræbelser til mere end blot flotte udtalelser. Når vi udtaler os, skal vi jo også følge sagen op. Alt for ofte glemmer vi vores egen kritik, og alt for ofte mangler vi muligheder for at undersøge, hvad der er kommet ud af vores anklager. Nu må der omsider gøres noget ved denne opfølgning, selv om jeg udmærket forstår de - sommetider praktiske - indvendinger, som kommissæren også nævnte. Dette gælder især for den støtte, som modtagere af vores Sakharov-pris får. De er jo for det meste de borgerlige frihedsrettigheders helte. Netop i denne uge er der med rette og på det rigtige tidspunkt igen givet udtryk for støtte til Aun San Suu Kyi, og det er derfor mærkeligt, at Leyla Zana stadig får så lidt opmærksomhed fra vores side. Er det politisk ikke særlig belejligt? Hvis det skulle være grunden, gælder den kritik, som ordføreren rettede mod Kommissionen og Rådet, også for os. Forsvar for menneskerettighederne er ikke særlig nemt. Forsvar for mennesker, som man er enig med, er ingen kunst. Kun når de menneskers rettigheder, som man ikke er enig med, forsvares, bliver en kampagne for menneskerettighederne et problem. Det samme gælder for samvittighedsfrihed. Til min overraskelse kan nogle af mine kolleger bedre acceptere denne end religionsfrihed. Jeg synes ærlig talt, det er lidt betænkeligt. Jeg vil imidlertid gerne gøre opmærksom på mit ændringsforslag om samvittighedsfrihed, som jeg naturligvis øjeblikkeligt stillede. For også på det område kan der nævnes positive ting. I ændringsforslaget henvises der til den brede skala af samvittighedskvaler, som vi kan være enige eller uenige i. Sidstnævnte er naturligvis slet ikke interessant, når det drejer sig om respekt for samvittigheden. Jeg håber derfor på en bred støtte fra Parlamentet. Efter min mening har ordføreren behandlet emnet religionsfrihed fortræffeligt i sine artikler. Så meget desto sørgeligere er det så, at simple fordomme hos pressen ofte har ført til, at der lægges så overordentlig stor vægt på kun denne 1 % af teksten, som vedrører religiøst motiveret vold. Jeg håber, at ordføreren ikke lytter for meget til det og bare fortsætter utrætteligt ad den vej, som er skitseret i hans betænkning.
Fava (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, ligesom hr. Caudron og alle de andre parlamentsmedlemmer spørger også jeg mig selv, hvad vi kan gøre for at undgå, at denne årlige betænkning om menneskerettighederne bliver til et ritual. Jeg tror, at der er en måde at undgå dette på, nemlig ved reelt at gøre mere ud af overvågning og fordømmelse af menneskerettighedernes krænkelse, at sikre en effektiv gennemførelse af de beslutninger, som Parlamentet vedtager, så vores funktion ikke blot bliver at komme med principerklæringer, som vi noterer ned på papiret, at - sådan som kommissæren også sagde - sørge for ressourcer og konkrete midler samt uddannelse og støtte til dem, der beskæftiger sig med menneskerettighederne i praksis, først og fremmest FN, og endelig at støtte journalisterne - der er mange journalister, som er blevet dræbt i årets løb, hr. kommissær - for jeg tror, at de også for Parlamentet er en vigtig kilde, som giver os et vidnesbyrd og en kontrolmulighed.
Hvad hr. van den Bos' betænkning angår, er det efter min mening klart, at det skal undgås, at religion igen bliver årsag til splittelse her i det tredje årtusinde, sådan som det har været tilfældet længe. Vi må undgå, at der i Guds navn opstår nye former for intolerance og diskrimination, også i nogle af de yderst civiliserede vestlige lande og demokratier. En splittet verden med nye korstog ville være en uhelbredeligt syg verden, og det skal vi forhindre.
I dag tror jeg, hr. formand, at kampen for menneskerettighederne ikke længere kan være en principiel udfordring, hvor der er nogen genveje eller smarte løsninger. Vi beder således Rådet om at arbejde for, at menneskerettighedsklausulen - sådan som vi hørte i Rådets tale - ikke bare er til pynt, men et udtryk for en stærk idé om en juridisk og demokratisk civilisation, som Parlamentet skal beskytte mod enhver form for forringelse.

Ludford (ELDR).
Hr. formand, EU og USA bør være de to hovedkræfter, der fører an i den internationale kamp for menneskerettigheder. Det kan vi kun gøre, hvis vi er enige i vores vurdering af, hvad der menes med fuld respekt for menneskerettigheder, og hvis vi er troværdige med, at der er konsekvens mellem det, vi foretager os hjemme og f.eks. i udlandet. Der er en kløft af gensidig mistillid mellem EU og USA. Vi tænker, "hvordan kan amerikanerne insistere på at henrette folk, insistere på at boykotte Den Internationale Straffedomstol samt insistere på at nægte fangerne på Guantanamo en rimelig og retfærdig retssag?".
Omkring 18 EU-borgere er fængslet i Camp Delta. En af mine vælgere i London, Feroz Abbasi, er blandt dem. Der skal udøves et fælles EU-pres på USA for at sikre civile retssager med normale sikkerhedsforanstaltninger. Krigen mod terror må ikke blive et stormløb på borgernes rettigheder. Hvis vi tillader uberettiget overvågning, tilbageholdelse og diskriminering mod mindretal, især muslimer, svækker vi vores moralske troværdighed, og vi tilskynder til mere terrorisme.
Den bedste leveregel er "gør, hvad du siger". Sammen er EU og USA et frygtindgydende team. Delt svækker vi vores indsats på menneskerettighedsområdet.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, når EU taler om menneskerettigheder, har befolkningerne al mulig grund til bekymring. De forbryderiske invasioner af Jugoslavien, Afghanistan og Irak er stadig i frisk erindring. Problemet er imidlertid, at de befolkninger, som udsættes for EU's og dets transatlantiske venners "velgørenhed", insisterer på at gøre modstand mod deres befriere. Det samme gør den cubanske befolkning, som ikke lader sig overbevise om det frie markeds fordele.
EU, som har udråbt sig selv til global forsvarer af menneskerettighederne, anvender dem selektivt som en løftestang for at gennemtvinge sin egen politik. Det er områder og stater af geostrategisk og økonomisk interesse, som er i sigtekornet, men også stater, hvis sociale og politiske system generer EU (Cuba, Vietnam, Kina, Hviderusland osv.). Selv religionsfriheden anvendes til dette formål, og Turco-beslutningsforslaget går så vidt som til at foreslå en lov med ekstraterritorial gyldighed med straffe og sanktioner efter amerikansk forbillede.
På den anden side lukker EU og betænkningen øjnene for krænkelserne af menneskerettighederne i USA med en anti-terrorlovigivning, som tillader hemmelig arrestation og særlige militærdomstole. Det samme sker over for Israel, Tyrkiet og de ansøgerlande, som forfølger og forbyder kommunistpartierne.
Befolkningerne er nødt til øjeblikkeligt at sætte en stopper for dette hykleri.

Sacrédeus (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil takke hr. van den Bos varmt for hans engagerede og vidtskuende arbejde for menneskerettighederne i verden. Jeg vil især fremhæve spørgsmålet om forsvar af religionsfriheden, som hr. van den Bos har skabt et fast fundament til i denne betænkning, og som jeg selv har fået lov til at være med til at styrke yderligere.
Europa-Parlamentet er opmærksom på trusler om straf ved trosskifte og forbud mod missionsvirksomhed. Vi rejser kritik af voldshandlinger, som udføres på grund af en forkert fortolkning af religion eller tro. Europa-Parlamentet gør opmærksom på den udsathed, som troende, der tilhører religiøse mindretal rundt om i verden, oplever. En vigtig konstatering i betænkningen er, at ateistisk ekstremisme kan undergrave mulighederne for mennesker til at leve i fredelig sameksistens. Vi advarer også imod intolerance baseret på ateisme.
Det slås fast, at kvinders og pigers rettigheder trues på grund af børneægteskaber. Ligeledes peger vi på mediernes vigtige rolle med hensyn til at sprede viden om religioner og kulturer. Et vigtigt princip, som understreges i hr. van den Bos' betænkning, er retten til at skifte eller at fravælge sin tro og at søge sit eget åndelige ståsted i frihed uden en lovgivning, som undertrykker eller skaber trusler om straf ved tros- og religionsskifte.
Vi vil ophæve forbud mod og trusler i forbindelse med religionsskifte. Vi vil kæmpe imod afstraffelse og andre sædvaner, som foregår i religionens navn, og som krænker menneskerettighederne og de menneskelige friheder.
Afslutningsvis indeholder dette vigtige dokument en berettiget afstandtagen fra valget af Libyen som formand for FN's Menneskerettighedskommission. Der rejses også kritik af Cuba, hvor 78 menneskerettighedsaktivister er blevet spærret inde på grund af deres arbejde for menneskerettighederne og de menneskelige friheder.
De Keyser (PSE).
Hr. formand, hr. van den Bos' fremragende betænkning har voldt mig bekymringer på to punkter. Det første er den næsten overdrevne vægt, han lægger på religion. Det andet er en uudtalt idé, som vi kan fornemme ved at læse mellem linjerne, nemlig at samvittighedsfrihed vil være garanteret gennem tolerance over for forskellige trosretninger.
Jeg vil ikke opholde mig ved det første punkt: Det er ordførerens politiske valg, og det er blevet forklaret. Men hvad angår det andet punkt, det vil sige trospluralisme som støtte for menneskerettighederne i et samfund, er jeg noget mere skeptisk. For det første henviser denne idé ateister og agnostikere til de vantros rækker, en slags standardstatus. Alvorligt talt er jeg imidlertid overbevist om, at kun en stats eller en føderation af staters strukturelle verdslighed kan garantere det enkelte menneskes samvittighedsfrihed. Denne strukturelle verdslighed placerer troen dér, hvor den hører hjemme, nemlig i privatsfæren. Det er ikke særlig relevant, om man privat er ateist, katolik, jøde, muslim eller tilhænger af en eller anden fredelig sekt. Hvad angår sekter, vil jeg henvise til Anna Morelli, en belgisk religionshistorikers ord: Hvad er en sekt andet end en religion, der ikke er blevet støttet af en politisk magt? Men på den offentlige arena, og især på den politiske arena, skal al religiøs indblanding forbydes, al okkult indflydelse fordømmes. Det er de eneste reelle garantier for borgernes samvittighedsfrihed, kort sagt deres frihed. Van den Bos-betænkningen ville have været endnu stærkere, hvis hans konklusioner var gået så langt.
Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne bruge den korte tid, jeg har til rådighed, til at stille et spørgsmål til ministeren, hr. Antonione, og kommissær Nielson. Spørgsmålet drejer sig om punkt 135, hvor den centrale rolle fremhæves, som uddannelse spiller for den gensidige forståelse osv.
Vi befinder os i begyndelsen af skoleåret, og i den besatte del af Cypern er der kun en enkelt skole, i Rizokarpaso, der har fået lov til at fungere. I dag tillader hr. Denktashs besættelsesmyndigheder ikke mellemskolen at fungere, og for et par dage siden bortviste de også lærerne i underskolen.
Dette er et presserende spørgsmål. Skoleåret er startet, børnene kan ikke komme i skole, og familierne vil sikkert flytte til den del af Republikken Cypern, hvor alle skolerne har lov til at fungere. Jeg vil derfor bede hr. Nielson og hr. Antonione svare mig, hvilke skridt de vil tage for at rejse dette spørgsmål for besættelsesmyndighederne.

Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, hr. van den Bos skal lykønskes med arbejdet, men problemet med en vidtspændende betænkning som denne er, at den ender med at omfatte alles ynglingskæphest, og nøglebudskaberne tilsløres.
Det er en kliché nu at anføre, at menneskerettigheder er udelelige. Men jeg er ikke overbevist om, at menneskerettighederne for koldblodige terrorister eller dem, der hjælper og bistår dem på alle måder, fortjener samme hensyn som menneskerettighederne for anstændige, lovlydige borgere. Vi bliver mindet om, at i kampen mod terrorisme skal vores demokratier passe på ikke at krænke borgerrettighederne og menneskerettighederne. Det er naturligvis sandt, men vi skal samtidig passe på, at menneskerettighederne ikke bliver et politisk våben i terroristernes arsenal. Det er terroristerne og deres forsvarere, der i størst omfang krænker vores borgeres menneskerettigheder.
Det er meget let for os at ryste på hovedet over alle menneskerettighedskrænkelserne rundt om i verden. Efter min mening bør EU fokusere mere direkte på bestemte opnåelige mål, hvor det har magt. Det bør koncentrere sig om nogle få områder, hvor det er muligt at opnå resultater og så handle med konsekvens og beslutsomhed.
Jeg tænker på Burma - som jeg vil tale om i morgen - og Zimbabwe, hvor millioner af mennesker lider under Mugabes tyranni, en situation, der skammeligt tolereres og støttes af ledere i visse afrikanske lande i regionen. Rådet har for ofte ignoreret Parlamentets beslutninger. Visse lande har forsøgt at udnytte situationen til deres egen fordel. I stedet burde der gøres en konsekvent indsats baseret på en klar strategi om at fjerne Mugabes jerngreb om sit folk. Det er muligt.
Korrupte og brutale regeringer i fallerede stater er normalt den primære kilde til menneskerettighedskrænkelser af millioner af verdens dårligst stillede mennesker. Som britiske Konservative insisterer vi på, at modtagerlandene til gengæld for udvidet udviklingsbistand som deres del af aftalen bør gennemføre god forvaltningspraksis, retsstatsprincipper og respekt for menneskerettigheder. Så ville vi måske se fremskridt.

Howitt (PSE).
Hr. formand, hvis menneskerettighederne udgør kernen i de europæiske værdier, så repræsenterer denne årlige betænkning om menneskerettighederne en af årets vigtigste datoer i Parlamentet. Jeg lykønsker hr. van den Bos med arbejdet, hvor han har kæmpet med en lang række prioriteter og krav.
Parlamentet har stadig et problem med, i hvilken udstrækning enkelte lande bør omtales i betænkningen. Hvorfor skal religionsfrihed f.eks. kritiseres i Laos, Vietnam og Pakistan, men ikke i Turkmenistan eller Saudi-Arabien?
Beslutningen anfører nogle strukturændringer på EU-plan, som virkelig kunne forbedre håndhævelsen af menneskerettighederne, herunder bedre brug af menneskerettighedsklausulen mellem EU og tredjelande, Parlamentets deltagelse i drøftelserne af det operationelle program om menneskerettigheder samt indførelsen af benchmark, som giver mulighed for tiltag fra EU's side ud over de to ofte ikke særligt effektive instrumenter, sanktionspolitikker og suspendering af hjælp. Jeg håber, at Kommissionen vil overveje det nøje.
Til sidst, ligesom Parlamentet tidligere i dag stemte for en FN-konvention om handicap, er det korrekt, at krænkelse af handicappedes menneskerettigheder er repræsenteret i denne omfattende beslutning. Det handler ikke kun om økonomiske og sociale rettigheder, men om mennesker over hele verden, som har mistet deres liv, eller som har været udsat for krænkelse udelukkende, fordi de er handicappede. Krænkelse sker f.eks. i døgninstitutioner, hvor mennesker fratages deres grundlæggende menneskelige værdighed, herunder brugen af "bursenge" på psykiatriske institutioner i lande, som næste år bliver fuldt medlem af EU. Hvad angår dette og alle de andre emner, der er anført i denne betænkning, er menneskerettighederne udelelige i Europa og alle andre steder i verden.

Laguiller (GUE/NGL).
Hr. formand, med denne betænkning vil man have os til at tro, at EU har en vigtig rolle at spille for menneskerettighederne på globalt plan.
Det er et faktum, at i de rige lande i Vesteuropa og i USA bliver de personlige rettigheder og friheder beskyttet lidt bedre end blandt det fattige flertal på jorden, så længe man ikke ser for godt efter. Så længe man lukker øjnene for jagten på indvandrere, de såkaldte "sans-papiers", deportationsordrerne, lovene mod fattige mennesker, så længe man glemmer, at mange mennesker nægtes ret til en anstændig bolig. Så længe man ignorerer det faktum, at i et land som Frankrig stopper ytringsfriheden ved fabriksporten, at uddeling af politiske pjecer indenfor kan være fyringsgrund. Så længe man glemmer, at i nogle EU-lande nægtes kvinder grundlæggende rettigheder, f.eks. valget om, hvorvidt de vil have et barn eller ej. Så længe man mener, at det er normalt, at retten til beskæftigelse, til en anstændig løn, ikke anerkendes som en grundlæggende ret og ikke finder anvendelse. Selv om begrænsede menneskerettigheder kun er sikret i rige lande, fordi de nægtes jordens fattige mennesker, er det netop de rige lande, der er så stolte af deres menneskerettigheder derhjemme, som i de fattige lande opretholder en række grusomme regimer baseret på undertrykkelse og især på endeløs elendighed.
Sartori (PPE-DE).
Hr. formand, selv om vi er tilfredse med betænkningen, vil jeg også på min gruppes vegne bruge min taletid til at understrege nødvendigheden af, at Europa-Parlamentet på en mere beslutsom måde fortsætter med at anvende alle til rådighed stående midler for at sørge for, at menneskerettighedsspørgsmålet i højere grad får indflydelse på vores beslutninger, og at de politikker, som vi fører, er mere effektive. Når det gælder menneskerettighederne i verden generelt - og inden for denne store kategori vil jeg navnlig gerne fremhæve børns og kvinders rettigheder - er jeg af den opfattelse, at der er en mulighed, som vi endnu ikke har udnyttet til fulde inden for rammerne af de beslutninger, som vi træffer i forbindelse med alle støttepolitikkerne - også over for udviklingslandene - nemlig en mulighed for en mere resolut og bestemt medtagelse af spørgsmålet om den nødvendige respekt for menneskerettighederne. Her tror jeg, at der også er tale om et problem med manglende viden, og jeg er enig i det, der står i betænkningen om, at Parlamentet i almindelighed og i særdeleshed udvalgene, som behandler de beslutninger, der kommer til at få indvirkning på politikkerne i disse lande, får en større, hurtigere og mere sikker mulighed for at få adgang til daglige og fuldstændigt opdaterede informationer om, hvad der sker i disse lande.
Til sidst vil også jeg nævne spørgsmålet om dødsstraf, som vi stadig er opmærksomme på alle sammen, og hvor de enkelte lande fortsat skal føre deres egne politikker.

Antonione
Hr. formand, jeg vil gerne give et meget kort svar til hr. Alavanos, der gjorde rede for en situation, som Rådet ikke har kendskab til. Jeg kan forsikre Dem for, at Rådet vil undersøge sagen inden for rammerne af sin kompetence. Jeg vil om nødvendigt give hr. Alavanos et skriftligt svar.

Nielson
Jeg har kun en afsluttende generel kommentar. Jeg har fornemmet en hel del frustration i mange af indlæggene, hvilket afspejler manglen på klare beslutninger med bindende virkning og manglen på effektive instrumenter til at håndhæve respekt for menneskerettigheder i verden.
Noget af det virkede næsten som ekstraterritorialitet, næsten på grænsen af unilateral sprogbrug. Vi skal passe på og forblive loyale over for andre værdier, som er vigtige for vores selvfølelse og vores projekt. Vi skal forblive multilaterale. Når vi tager stilling til disse vanskelige spørgsmål, kan vi ikke benytte os af genveje.
Når de fattige fra den tredje verden ser på os i Europa - og selv om de ikke forstår tallene, så illustrerer det deres billede af os - ser de, at hver ko i Europa får 2 euro pr. dag i tilskud. I deres lande lever 1,2 milliarder mennesker for under 1 dollar om dagen. Mere end halvdelen af verdens befolkning får under 2 dollars pr. dag.
Det er ikke for at dreje forhandlingen væk fra hovedspørgsmålet, men når vi taler om opfattelse, og hvordan verden ser sig selv, skal vi holde os det for øje. Alle taler om det internationale samfund. Vi har ikke noget. Vi forsøger at skabe et. Det er her, det er godt at være europæere nu. Vi skal sammenholde det med de spørgsmål, vi diskuterer her.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Skriftlig erklæring (artikel 120)
Boudjenah (GUE/NGL)
I betænkningen fordømmes menneskerettighedssituationen i mange lande med rette. Det er imidlertid uheldigt og mærkværdigt, at Maghreblandene og Israel er udeladt. 2002 markerede sandelig et bekymrende, undertrykkende vendepunkt i de lande, navnlig hvad angår ytringsfrihed: anholdelse af og retssager imod ledere af den kabylske borgerbevægelse i Algeriet og nu angreb mod pressefriheden, fængsling af en internetjournalist i Tunesien, censur og tiltale mod journalisten Ali Lmrabet i Marokko og angreb udført af de marokkanske myndigheder i Vestsahara. På Vestbredden er opførelsen af skammens mur en alvorlig krænkelse af det palæstinensiske folks ret til at bevæge sig frit og deres ret til land, og den udgør en trussel mod menneskerettighederne og freden.
Endelig er den foregivne bekæmpelse af terrorisme i mange lande en undskyldning for sikkerheds- og undertrykkelsesforanstaltninger. Det må der sættes en stopper for. Desuden er det op til os at sikre, at den tvivl, der er rejst om folkeretten, som er blevet farligt bagatelliseret af de amerikanske myndigheder, ikke fører til en verden, hvor økonomiske og politiske interesser altid prioriteres højere end individers og befolkningers rettigheder.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0281/2003) af Sylla for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om respekten for de grundlæggende rettigheder i Den Europæiske Union i 2002 (2002/2013(INI)).
Sylla (GUE/NGL)
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at sige, at jeg er beæret over at forelægge denne årlige betænkning om respekten for menneskerettighederne. Det er en sammenfatning af de grundlæggende værdier, som EU bygger på, en sammenfatning, der anerkendes og indgår i del II i konventets forfatningsudkast. Efter min opfattelse kan EU-institutionerne i henhold til artikel 7 i EU-traktaten inden for deres respektive kompetenceområder kontrollere, om medlemsstaterne nøje respekterer menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder.
Efter denne afstemning håber jeg, at chartrets juridisk bindende karakter, når det er gennemført, vil give de europæiske borgere mulighed for direkte og individuelt at indbringe sager for Domstolen. Det siger jeg, fordi jeg insisterede på at inddrage borgere i at udarbejde udkastet til charter. Ved den første høring inddragede jeg således to skoler, en tysk og en fransk, som har fulgt arbejdet i seks måneder nu. Dernæst samlede jeg de største ikke-statslige organisationer - Amnesty International, Human Rights Watch, International Federation for Human Rights - samt repræsentanter for de nationale parlamenter, også fra kandidatlandene. Jeg mener, at jeg dermed var i stand til at indhente en hel del flere oplysninger og verificere dem under mine egne besøg.
En overflod af oplysninger kan langtfra at være et handicap være meget fordelagtig. Derfor ville jeg også sikre, at betænkningen fremhævede stærke elementer. For mig betød det først og fremmest at kigge på måske en af de største splittelser på det europæiske kontinent siden Berlinmurens fald, nemlig følgerne af 11. september både i og uden for EU. Jeg havde mulighed for at foretage en tre uger lang studietur til USA. Mens jeg drog tværs igennem landet, så jeg, at der stadig er mange negative effekter af 11. september. Folk er bange, og frem for alt erkender alle, at en hidtil uset antiislamisk bølge vælder frem. Det taler meget til deres ære, at de erkender det. Kirker, dommere, borgere og ngo'er arbejdede for at beskytte muslimerne. Set ud fra det synspunkt kunne vi lære noget af det.
Hvorfor kunne vi lære noget af det? Efter min opfattelse glemmer vi alt for ofte terroristernes hovedmål: at destabilisere retsstaten. Hver gang vi gør noget, som ikke bidrager til at styrke retsstaten, hvor som helst, hjælper vi derfor terroristerne til at nå deres mål, som netop er at destabilisere retsstaten.
Så er det, set i sammenhæng med forsvaret af den første grundlæggende rettighed - retten til livet - som er fastsat i første kapitel i chartret om grundlæggende rettigheder, vigtigt at huske nødvendigheden af fortsat at stå sammen i kampen mod terrorisme. Det er det mindste, vi kan gøre, mens terroristerne hensynsløst slår til. Jeg kom i tanker om en historie, mens jeg arbejdede på denne betænkning. I 1994 var jeg så heldig at mødes med Nelson Mandela, som var lige ved at komme til magten i Sydafrika. Netop som han var ved at komme til magten, blev der offentliggjort en rapport, der klassificerede ANC som en terrororganisation. Er det ikke også rigtigt, at den tyske besættelsesmagt betragtede modstandsfolkene som terrorister? FN har opregnet over 142 definitioner af begrebet terrorisme. På et eller andet tidspunkt har man lyst til at sige: Enhver har sin modstander.
Ikke desto mindre, hr. formand, er det et faktum, at terrorisme i dag er en reel kilde til konflikt set ud fra alle synspunkter og kan føre til forsigtighed i samfund og få dem til at udelukke sig selv. Derfor er det op til os at sørge for, at vi på dette område finder løsninger så hurtigt som muligt. Jeg tænker især på bekymringen over det faktum, at borgere, europæiske statsborgere, i dag bliver holdt tilbage i noget, jeg ville betegne som stor hemmelighed på Cuba, fordi de mistænkes for at have udført terroraktioner. Derfor er bekæmpelse af terrorisme også at bidrage til at opretholde retsstaten.
Den anden ting, der bekymrer mig, er situationen i vores fængsler. Jeg synes, at det er særligt chokerende ved denne begyndelse på årtusindet at se, hvad der sker i EU's fængsler, hvor situationen er langtfra tilfredsstillende. Fængslerne er overbelagte næsten overalt, og navnlig i Frankrig, hvor der er 60.000 indsatte, men kun plads til 50.000.
En anden bekymring er truslerne mod ytringsfriheden. Her tænker jeg især på de økonomiske megakoncerner og Italiens tilfælde. Det sidste problem er ligestilling. På det punkt er det væsentligt, at flere europæiske politiske partier undertegner de europæiske politiske partiers charter for et ikke-racistisk samfund fra 1998 hurtigst muligt.
Desuden er medlemsstaternes gennemførelse af Rådets direktiver om bekæmpelse af alle former for forskelsbehandling på arbejdspladsen ofte ufuldstændig eller endog ikke-eksisterende. Andre spørgsmål som solidaritet, borgerrettigheder og sociale rettigheder, ligebehandling af mænd og kvinder og ligestilling på arbejdspladsen forekommer mig at være forbundet med unionsborgerskabet og retssystemet. Der kræves stadig for mange fremskridt. Jeg ønskede ikke at sætte fingeren på noget bestemt land. Jeg ønskede blot, at vi skulle have kendskab til det bedste i de enkelte lande.
Vitorino
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil indlede med at bifalde denne betimelige debat og lykønske Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender og ordføreren, hr. Sylla, med den betænkning, som vi diskuterer i dag, og som er et bevis på Parlamentets vedvarende indsats for at beskytte de grundlæggende rettigheder i EU.
Det er noget særligt ved denne betænkning: Det er den første betænkning fra Parlamentet, der er udarbejdet på grundlag af den årlige rapport om respekten for de grundlæggende rettigheder i Unionen og i medlemsstaterne udarbejdet af netværket af uafhængige eksperter, som blev oprettet af Kommissionen på Europa-Parlamentets udtrykkelige opfordring. I netværkets rapport gives der udtryk for de uafhængige eksperters synspunkter og ikke Kommissionens, og beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder undersøges i lyset af ændringer i national lovgivning og national praksis og af udviklingen i retspraksis ved domstolene i Luxembourg og Strasbourg. Det glæder mig derfor, at De har kunnet bruge netværkets rapport i Deres arbejde. Jeg er også klar over, at den sagtens kan forbedres og gøres mere funktionel i fremtiden, som det foreslås i punkt 4 i hr. Syllas betænkning.
I overensstemmelse med de henstillinger, som Parlamentet sandsynligvis vil vedtage, har Kommissionen allerede holdt møder med koordinatoren for netværket af eksperter for at tilpasse netværkets arbejde til de bekymringer og prioriteter, som Parlamentet har givet udtryk for. Jeg kan også fortælle, at medlemmerne af Parlamentet i fremtiden også vil få adgang til de nationale rapporter, som de enkelte eksperter i netværket har udarbejdet, og at der oftere vil blive holdt møder mellem netværket og den fremtidige ordfører fra Europa-Parlamentet. Samtidig vil Kommissionen i begyndelsen af oktober holde et møde med repræsentanter for ikke-statslige organisationer for at sikre, at oplysningerne i rapporten er så fuldstændige og pålidelige som muligt.
Dette er ganske givet et meget afgørende tidspunkt for beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder i EU. For det første fordi Unionen vil blive udvidet til at omfatte hele den europæiske familie, og for det andet fordi Unionen fastsætter sine forfatningsmæssige bestemmelser, efter at Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid har fuldført sit arbejde og i forbindelse med den kommende regeringskonference. Unionen arbejder også på et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som forhåbentlig vil bidrage til at definere dens sande identitet som en politisk union, der respekterer den demokratiske retsstats grundlæggende værdier.
Hvad angår de spørgsmål, der er rejst i hr. Syllas betænkning, og nogle af problemerne med de grundlæggende rettigheder i EU, kan jeg oplyse Parlamentet om, at Kommissionen allerede har vedtaget, eller er ved at vedtage, foranstaltninger, der løser nogle af disse problemer. I oktober 2002 stillede Kommissionen et forslag til direktiv om erstatning til ofre for forbrydelser i almindelighed, som udtrykkeligt omfatter ofre for terrorisme.
Hvad angår fri bevægelighed og opholdsret, som er en vigtig del af det europæiske projekt, vedtog Kommissionen den 15. april i år et ændret forslag til direktiv med nye overvejelser om fri bevægelighed. Vi samarbejder også i øjeblikket tæt med det italienske formandskab for at sikre, at Rådet og Parlamentet når frem til en fælles holdning, så andenbehandlingen hurtigt kan finde sted, og denne lovgivningsproces kan afsluttes inden valget til Europa-Parlamentet i juni 2004.
Samtidig overvåger Kommissionen nøje romanimindretallets situation i forbindelse med udvidelsen, både hvad angår landenes overholdelse af de politiske kriterier for medlemskab af EU, og hvad angår deres modtagelse af støtte gennem Phare-programmet. Vi har også planer om at iværksætte en undersøgelse for at vurdere, hvilken form Kommissionens programmer skal have, hvis det skal sikres, at de er sammenhængende og effektive.
Hvad angår forebyggende strategier for at klare følgerne af masseafskedigelser, har Unionen udviklet en generel politik vedrørende omstrukturering af virksomheder. Som følge heraf skal alle ansatte, før en omstrukturering finder sted, informeres og høres med henblik på at undgå eller dæmpe de sociale virkninger af sådanne beslutninger.
Spørgsmålet om forening af familieliv og arbejdsliv er en integreret del af målene med fællesskabsstrategien for ligebehandling af mænd og kvinder for perioden 2001-2005. Hvad angår udkastet til forslag om en rammeafgørelse om retssikkerhedsgarantier for mistænkte og tiltalte i straffesager i EU, der er resultatet af den grønbog, som Kommissionen offentliggjorde den 19. februar, er udkastet til dette forslag nu på vej, og teksten vil være tilgængelig i slutningen af november, når den er vedtaget af Kommissionen.
Hr. formand, mine damer og herrer, EU vil have en forfatning. Chartret om grundlæggende rettigheder, som blev vedtaget af det foregående konvent og blev støttet politisk af de tre institutioner på Det Europæiske Råd i Nice, vil ifølge konklusionerne fra Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid være af afgørende betydning for denne forfatning. Det betyder, at et forfatningsmæssigt retssystem vil være baseret på EU's charter om grundlæggende rettigheder. Kommissionen er imidlertid klar over, hvor vigtigt det er, at Nice-traktatens artikel 7 gennemføres, før chartret kan træde helt i kraft. I den forbindelse kan jeg bekræfte, at Kommissionen i løbet af september vil vedtage og tilsende Parlamentet og Rådet en meddelelse om gennemførelsen af betingelserne i Nice-traktatens artikel 7 på området for beskyttelse af de grundlæggende rettigheder.
Jeg vil derfor slutte med at sige, at Kommissionen, ligesom Parlamentet, gennem denne debat og disse initiativer bidrager afgørende til omdannelsen af Unionens retlige og politiske ramme. Et af elementerne i denne omdannelse er de grundlæggende rettigheder, som ikke bare skal respekteres, men hvis hele udvikling skal garanteres. Så vil vi kunne udarbejde og gennemføre en ægte politik for grundlæggende rettigheder i Unionen og på den måde foregå hele verden med et godt eksempel.
Wyn, Eurig (Verts/ALE)
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Sylla for hans gennemgribende betænkning om respekten for de grundlæggende rettigheder i EU i 2002. Det fremgår af betænkningens omfang, at EU, der konstant prædiker om respekten for de grundlæggende rettigheder over for resten af verden, endnu ikke er fri for selv at krænke disse rettigheder inden for egne grænser.
Som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport i forbindelse med denne betænkning glæder det mig, at Italien udtrykkeligt fremhæves som et land, hvor der fortsat råder en situation, hvor mediemagten er koncentreret hos ministerpræsidenten, uden at der er vedtaget en lovgivning om interessekonflikt.
Jeg understreger, at det glæder mig, især fordi størstedelen af medlemmerne af Kulturudvalget desværre stemte imod at fremhæve Italien som et eksempel på problemet med koncentrationen af mediemagten, der udgør en voksende trussel imod demokrati overalt.
Vi ved alle, at de enkelte mediekoncerner kontrollerer en betydelig del af de nationale nyhedsmedier i flere europæiske lande: Bertelsmann & Kirch i Tyskland, Rupert Murdoch's imperium i Det Forenede Kongerige samt Vivendi i Frankrig. Men Berlusconis kombination af medieindflydelse og politisk magt er helt unik i Europa. I en nylig rapport om interessekonflikter i relation til medier i Italien, udarbejdet af organisationen journalister uden grænser, citeres Freimut Duve, OECD's repræsentant for mediefrihed, der gentagne gange har fordømt koncentrationen af så stor en del af de italienske nyhedsmedier hos premierministeren. I henhold til OECD er det både en udfordring for den europæiske forfatningsmæssige opbygning og et dårligt eksempel for nye demokratier i overgangsfaser.
Europarådets parlamentariske forsamling fastholder også, at den potentielle interessekonflikt mellem hr. Berlusconis udøvelse af et politisk embede og hans private økonomiske interesser og medieinteresser er en trussel imod mediepluralisme.
Jeg ville gerne uddybe dette spørgsmål nærmere, men jeg er sikker på, at alle forstår problemerne med koncentrationen af mediemagten i Italien i forhold til principper som demokrati og informationsfrihed. Jeg håber derfor inderligt, at alle er enige i, at spørgsmålet om Italien skal indgå i betænkningen.

Karamanou (PSE)
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren, hr. Sylla, som har fuldført et vanskeligt stykke arbejde.
Jeg har stået for udtalelsen fra Kvindeudvalget, og jeg vil gerne udtrykke vores store tilfredshed med betænkningens kommentarer og anbefalinger om etablering og gennemførelse af demokrati og ligestilling i dagligdagen og i praksis i form af mænds og kvinders lige deltagelse i de demokratiske institutioner og respekt for kvinders menneskerettigheder.
I det 20. århundredes Europa bør kvinder ikke behandles som mennesker og borgere med begrænsede rettigheder. Det er uacceptabelt, at der i EU stadig findes brancher og områder, hvor fællesskabslovgivningen, de demokratiske regler og de grundlæggende frihedsrettigheder kun gælder for mænd.
Vores udvalg har gentagne gange fordømt forskelsbehandling på grund af køn samt forskelsbehandling på grund af seksuel orientering eller etnisk og social oprindelse. Vi fordømmer således den forskelsbehandling, som hovedsagelig stammer fra kulturelle traditioner og sociale stereotyper, og som i dag minder om mørke og triste perioder i menneskehedens historie.
Stædigt og vedholdende kræver vi det indlysende: at menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder gælder på samme vis for mænd og kvinder uden skelnen. Først da kan vi tale om menneskerettighedernes generelle gyldighed og om mainstreaming.
I anledning af afstemningen i dag om betænkningen om Daphne-programmet og forebyggelse og bekæmpelse af vold mod kvinder, vil jeg endnu en gang opfordre Europa-Kommissionen og medlemsstaterne til at sætte bekæmpelse af vold mod kvinder, som er den værste form for krænkelse af kvindernes rettigheder, højt på den politiske dagsorden. Jeg mener ikke, at der er nogen politik, som bør have større vægt end beskyttelsen af menneskerettighederne.

Cornillet (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil lykønske hr. Sylla med hans arbejde, og jeg har to bemærkninger om den metode, som efter min opfattelse skulle bruges til denne betænkning.
Jeg vil allerførst minde Dem om, at dette er den tredje betænkning siden en meget vigtig reform, som Parlamentet ønskede, der medfører, at respekten for de grundlæggende rettigheder i Unionen skal ses i lyset af chartret, og det indebærer en række forpligtelser. Vi har tilvejebragt midlerne - et netværk af eksperter, der udarbejder en rapport, normalt en kollektiv arbejdsgruppe - men stikordet er frem for alt chartret, og kun chartret. Det kræver naturligvis, at ordføreren og alle de, der ønsker, at denne betænkning bliver vedtaget med bred støtte, sørger for, at den ikke er et påskud for politisk aktivisme, at den ikke er en lejlighed til at give udtryk for personlige holdninger, og at den ikke er en forløber for fuldstændigt uvedkommende lobbyers aktioner. Kun chartret, men hele chartret! Det er et princip, som efter min mening skal holdes i hævd.
Min anden bemærkning vedrører landene. Denne betænkning er delt i to i henhold til EU-bestemmelser. I virkeligheden udgør betænkningen et hele, og derfor bør beslutningen kun indeholde det væsentlige og kun fremhæve det, som Parlamentet ønsker, at offentligheden husker. Det ville forhindre, at nogle af vores kolleger, som ikke er enige i, at deres land nævnes, fremkommer med nationalistiske reaktioner. Set ud fra dette synspunkt ville det også være i vores interesse at sikre, at beslutningen kun indeholder de vigtige punkter, de punkter, der rent faktisk modsvarer grundene til, at Parlamentet besluttede at udarbejde denne betænkning. Det besluttede at udarbejde betænkningen som en vogter af de offentlige frihedsrettigheder og for at få besvaret følgende spørgsmål: Blev chartret om grundlæggende rettigheder, som det er skrevet, og ikke som man ville ønske, at det var skrevet, respekteret i det pågældende år over hele Unionen? Det er målet med betænkningen. Det er meget vigtigt ikke at glemme disse aspekter vedrørende metoden, hvis vi ønsker, at betænkningen skal vedtages på et så bredt politisk grundlag som muligt.
Swiebel (PSE).
Hr. formand, dette er fjerde gang i denne valgperiode, at der finder en forhandling sted i plenarforsamlingen om menneskerettighedssituationen i EU. Det er altså på tide, at vi spørger os selv, hvad der er ændret i mellemtiden. Lad os først se på kendsgerningerne. Strukturelle højdepunkter er og bliver statstjenestemænds såsom politibetjentes embedsmisbrug, situationen i fængsler, menneskehandel, former for ulige behandling og diskriminering, racisme og fremmedhad. Hvis man er kynisk, siger man, at det ikke er noget nyt. Desuden trues de borgerlige rettigheder imidlertid på grund af en overreaktion på terrorisme, og dette er et nyt problem. Vi er bekymrede over samarbejdet med USA på det strafferetlige område og udvekslingen af personlige oplysninger. Alt i alt forekommer det mig derfor, at menneskerettighedsproblematikken inden for EU i de seneste år har fået skarpere konturer til trods for mange menneskers bestræbelser på at skabe forbedringer på særlige områder.
Med hensyn til indsamling og analyse af oplysninger kan jeg være noget mere positiv. For det første er vores arbejde blevet mere systematisk og objektivt, idet vi nu har taget chartret om grundlæggende rettigheder som udgangspunkt. Endvidere er vores arbejde gjort mere professionelt, da vi nu kan falde tilbage på eksperters netværk under ledelse af professor De Schutter. Begge forbedringer skyldes klart Parlamentets initiativer, og det kan vi være glade for.
Hvad angår den politiske reaktion, er jeg mindre optimistisk. Hver gang får Europa-Parlamentet kolde fødder, så snart der er nogen, der bliver kritiseret og rusket lidt op i. Det ser vi også i år. Alligevel skal der sættes fokus på misligheder i medlemsstaterne. Hvad skal vi ellers med en sådan betænkning? At gemme de konstaterede misligheder i en begrundelse er jo ikke meningen, når det gælder krænkelser af menneskerettighederne i tredjelande. Det viser hr. van den Bos' fortræffelige betænkning, som blev behandlet tidligere. Jeg synes også, vi skal anvende denne fremgangsmåde, når det gælder krænkelser af menneskerettighederne inden for EU. Derfor vil min gruppe også fuldt ud støtte hr. Syllas betænkning.
I forbindelse med Kommissionens stilling må jeg sige, at jeg i høj grad påskønner dens indsats, især kommissær Vitorinos personlige indsats, som han talte så hurtigt om, at det endda var vanskeligt præcist at følge med i det hele. Alligevel er der et lille problem. Netværket er udmærket, men er Kommissionen ikke ved at skjule sig for meget bag netværket og træde for meget i baggrunden som det, der i håndbøgerne kaldes Kommissionens rolle som traktaternes vogter? Hvor står Kommissionen selv, og hvornår udviser den politisk mod til at tage menneskerettighedsproblemer i EU op? Jeg er derfor meget spændt på den meddelelse, som kommissæren har bebudet, om virkningen af artikel 7 i traktaten om Den Europæiske Union.
Hvad angår Rådet, må jeg måske lige sige, hvis De tillader, hr. formand, at de tomme pladser dér da er en skandale! De herrer fra formandskabet var stadig til stede ved det forrige punkt. Må jeg deraf udlede, at formandskabet mener, at det kun er menneskerettigheder uden for EU, der fortjener en seriøs behandling? Det nægter jeg at tro. Måske kan De på vores vegne spørge dem om grunden til deres fravær.
Schmidt, Olle (ELDR).
Hr. formand, jeg vil indledningsvis takke ordføreren og sige, at ELDR-Gruppen støtter betænkningen. Selv om vi kan have forskellige opfattelser af visse dele, burde vi kunne enes om, at denne gennemgang er nyttig og betydningsfuld.
Jeg havde dog gerne set flere konkrete eksempler. Hr. Cornillet, jeg vil gerne vide, hvad vi skal med denne betænkning, hvis ikke vi udpeger nogen lande. Hvis EU skal foregå med et godt eksempel i verden, kan vi ikke bare tage skyklapper på, når vi ikke kan drage omsorg for os selv. Hvem skulle så tro på os i omverdenen? Spørgsmålet til Kommissionen og Rådet er naturligvis: Hvad gør De konkret for at løse problemet?
Jeg vil gerne kommentere tre områder. Det første handler om EU's og medlemslandenes asylpolitik, som fortjener at blive kritiseret. Der eksisterer en politisk angst, som gør, at alle lande synes at acceptere, at der rokkes ved de grundlæggende retsprincipper. Naturligvis skal vi stoppe menneskesmugling og forhindre, at asylsystemet misbruges, men vi kan ikke sende flygtninge tilbage til tortur eller mishandling. Vi skal give alle de børn, som søger til EU, chancen for at få et værdigt liv. På dette område er der mange mangler, også i Sverige.
Det andet område handler om forholdene i fængslerne. Vi har overfyldte fængsler, udbredt vold og stigende problemer med resocialiseringen i samfundet. Europa skal have menneskeværdige fængsler.
Det tredje område vedrører et følsomt, men vigtigt spørgsmål. I EU's charter om grundlæggende rettigheder står der klart og tydeligt, at mediernes frihed og mangfoldighed skal respekteres. Jeg er enig med Eurig Wyn og spørger mig, om det måske er skæbnens ironi, at det er det italienske formandskab, der skal få medlemslandene til at blive enige om en forfatning, som landet ved sin ministerpræsidents mediemonopol klart og tydeligt krænker. Det kan vi ikke have. Jeg vil afslutningsvis spørge Dem, hr. kommissær, hvad De gør i dette delikate anliggende. Italiens mediesituation er hele Europas ansvar, også Deres, hr. Vitorini.

Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg glæder mig over denne betænkning, som er et informativt instrument på mere end ét plan: Den er en storartet samling af eksisterende lovgivning, den overvåger nøje lovgivningens udvikling og navnlig virkningerne af 11. september, og den giver et tydeligt bevis for, at fornemmelsen af fare har ændret betingelserne for balancen mellem frihed og sikkerhed, at stigningen i antallet af undtagelseslove har begrænset vores grundlæggende rettigheder væsentligt og latterliggjort dem.
Med vedtagelsen af europæiske forskrifter som rammeafgørelserne om terrorisme og den europæiske arrestordre eller sågar indefrysning af aktiver tilhørende visse enheder og personer, som anses for at være terrorister, konsoliderer EU de mange antiterrorlove og repressive love vedtaget af medlemsstaterne. Men hvis nødvendigheden af at bekæmpe terrorisme ikke må være en undskyldning for at vedtage diskriminerende og vilkårlige love, tillader fraværet af en klar og præcis definition på terrorisme i europæisk lovgivning i dag en indirekte kriminalisering af sociale bevægelser forbundet med ytrings- og forsamlingsfrihed. En simpel mistanke kan føre til anholdelse.
Hele befolkninger, som allerede var udsatte, er blevet endnu mere udsatte siden 11. september: tredjelandsstatsborgere, asylansøgere, romaer og muslimer. Uden at der tages hensyn til de grundlæggende rettigheder og de offentlige frihedsrettigheder, behandles disse befolkninger ofte, som om de udgør en trussel eller en fare for statens sikkerhed, og det er let at skyde skylden på 11. september. Det tillader os at ignorere de virkelige problemer, som samfundet bør løse: integration, fremmedhad og asyl- og indvandringspolitik. I dag er bekæmpelse af terrorisme et påskud for bekæmpelse af indvandring, der ikke længere betragtes som andet end ulovlig.
Associeringsaftalerne med Algeriet f.eks. er et godt eksempel på denne sammensmeltning af terrorisme og indvandring. Det samme gælder aftalerne om tilbagetagelse af sans-papiers sendt til tredjelande. Listen over krænkelser udført af stater og institutioner i EU er lang: fremmedhad, dobbeltstraf, vilkårlig anholdelse, diskriminerende praksis med hensyn til ansættelse og boliganvisning og overtrædelser baseret på identitet.
Men menneskerettigheder har ingen grænser, så vi må være ærlige og begynde med at bringe orden i eget hus. Vi må holde op med at bruge menneskerettighederne som en valuta over for tredjelande, EU's mål er at fremme fred, værdierne frihed, retfærdighed og solidaritet og dets befolknings velfærd. Vi må nu gøre os de største bestræbelser på at sikre, at menneskerettighederne endelig respekteres for alle med bopæl i EU uanset deres nationalitet.
Queiró (UEN).
Hr. formand, mine damer og herrer, i både sin begrundelse og den tale, han holdt for Parlamentet, oplyste ordføreren os om, at det ikke var hans hensigt at udarbejde en betænkning med en udtømmende oversigt over krænkelser af de grundlæggende rettigheder i alle EU's lande. I de fleste af betænkningens 150 punkter gives der imidlertid efter for denne fristelse, så man forvilder sig væk fra de anførte hensigter og grænser og i visse tilfælde foretager en politisk bedømmelse af medlemsstaterne. En sådan rolle hører som bekendt ikke ind under Europa-Parlamentets kompetenceområde, undtagen i alvorlige og særlige situationer, der kunne udløse sanktionerne i EU-traktatens artikel 7. Er nogle af medlemsstaterne virkelig i sådan en situation? Det kan jeg ikke tro.
Ingen bør udlede af mine ord, at jeg er mindre bekymret over eller opmærksom på beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder eller på bekæmpelse af de forskellige former for forskelsbehandling. Lad os ikke glemme, at i forbindelse med bekæmpelse af terrorisme er asylpolitik og indvandring, politisamarbejde og retligt samarbejde, fængselsforhold og meget andet politisk set ekstremt følsomme spørgsmål. I dag findes der, i stærk kontrast til den generøse natur af de politikker, som traditionelt har defineret demokratiske systemer, sofistikerede former for international kriminalitet og terrorisme, og kun med en stor fornemmelse for ansvar og balance vil det være muligt effektivt at opfylde de krav, som den aktuelle komplicerede situation stiller til os alle sammen.
Hr. formand, jeg kommer fra en gammel nation, der roser sig af at have været den første i Europa til at afskaffe dødsstraf, slaveri og fængsel på livstid. Af netop den grund synes jeg, at det er svært at acceptere kritikken i bemærkningerne om angivelig racistisk adfærd og adfærd omfattende seksuel forskelsbehandling, der mildest talt røber en uvidenhed om kendsgerningerne. Desuden kan jeg oplyse Dem om, at de portugisiske myndigheder fortsat moderniserer deres fængselssystem og gør det mere humant, naturligvis uden at gøre sig illusioner om, at de kan gøre alt det, der ikke er blevet gjort endnu, fra den ene dag til den anden. Dette er altså mit svar på betænkningens vigtigste bemærkninger om Portugal, og jeg er vis på, at fremtidige dokumenter vil afspejle, og hermed slutter jeg, en forbedring af den nuværende og fremtidige situation, hvad angår vores egne borgeres sikkerhed, levevilkår og arbejdsforhold og ligeledes de indsattes egen sikkerhed.
Blokland (EDD).
Hr. formand, et af problemerne med den slags betænkninger er, at der gives en politisk farvet fortolkning af grundlæggende rettigheder. Denne fortolkning foreskrives dernæst som en absolut standard. Også i denne årlige betænkning står der mange problematiske ting. Således anmodes medlemsstaterne i punkt 33 om at sikre verdslighedsprincippet, hvilket ikke udelukker undervisning i religionshistorie. Faktisk står der altså her, at selve religionsundervisningen udelukkes. Det ville være direkte i strid med de rettigheder, der er fastlagt i den nederlandske forfatning. I Nederlandene er der nemlig mulighed for at vælge særlig undervisning, hvilket er en rettighed, der benyttes meget af bl.a. kristne, folk med ikke-religiøse ideologier og i mellemtiden også af muslimer. Det er da vanvittigt, at en så uigennemtænkt, dårligt formuleret udtalelse står i en betænkning fra Europa-Parlamentet. Hvad er neutralitetsprincippet egentlig? Politik, og således regeringer, er aldrig neutrale. Dette opsummerer på ny, hvad der sker hvert år, når denne betænkning behandles.

Borghezio (NI).
Hr. formand, kære kolleger, efter vores mening er det en forkert og snæversynet indfaldsvinkel, at man udelukkende behandler spørgsmålet om rettighedernes beskyttelse med udgangspunkt i den enkeltes rettigheder, og at man således ser bort fra befolkningernes rettigheder, deres traditioner og deres kulturelle identitet. Dette fører til fejltagelser og til helt forkerte løsninger, hvilket f.eks. er tilfældet, når der med hensyn til den udbredte kriminalitet blandt ikke-europæiske indvandrere står i betænkningen, at det uden tvivl skyldes dårlige integrationspolitikker, mens man ser fuldstændigt bort fra rettighederne hos de befolkninger, der modtager denne form for uregulerede indvandring og lider under skaderne og de negative konsekvenser - også de kulturelle konsekvenser - af det, der i visse tilfælde er en sand invasion og et overgreb på de indfødtes rettigheder.
Vi ser således med yderst kritiske øjne på en betænkning, hvor man også forsøger at liste aktiv dødshjælp ind ad bagdøren.

Pirker (PPE-DE).
Hr. formand, hr. Fodé Sylla, De fik en meget klar opgave fra Parlamentet, nemlig at undersøge, om og hvorvidt de grundlæggende rettigheder i EU's medlemsstater overholdes. Det, De har afleveret, er desværre en ideologisk ønskekoncert, en shopping list over venstreorienterede ideologier. Desværre, siger jeg, for det var en vigtig og væsentlig betænkning.
De punkter, som De begynder en diskussion om her, kan man diskutere, man kan være for eller imod, men disse punkter hører i hvert fald ikke til i betænkningen om respekten for de grundlæggende rettigheder i EU. I Gruppen for Det Europæiske Folkeparti vil vi derfor og af principielle grunde stemme mod betænkningen. De kritiserer imidlertid også enkelte medlemsstater, og det som regel med urette. De har simpelthen informeret Dem for lidt om den reelle situation, eller De kritiserer, fordi de eksisterende bestemmelser ikke svarer til Deres ideologiske forestillinger. Vi tilbageviser denne kritik, også den kritik, som De retter mod Østrig, fordi den er fuldkommen uretfærdig, og vi afviser også af disse grunde Deres betænkning.
Endvidere afviser jeg betænkningen på vegne af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti, fordi vi ikke er enige i Deres indholdsmæssige krav. Disse krav strækker sig fra udvidelsen af asylretten over adgangen for illegale flygtninge til uddannelse og sundhed, reguleringen af illegale, ligestillingen af alle partnerskaber i EU - alt det afviser vi. Endelig afviser vi betænkningen meget bestemt, fordi De rejser krav om homoseksuelle pars ret til adoption af børn. Man kan forholde sig til dette partnerskab, som man vil: Jeg tolererer det, men i børnenes interesse må vi aldrig gennemføre et sådant krav!
Gruppen for Det Europæiske Folkeparti vil derfor af alle de nævnte grunde bestemt tilbagevise og afvise Deres betænkning.
Hazan (PSE).
Hr. formand, jeg vil starte med at understrege betydningen af denne betænkning og i modsætning til nogle af mine kolleger sige, at det er modigt at udpege lande, der ikke respekterer de mest grundlæggende menneskerettigheder. Jeg nævner det, fordi vi desværre må erkende, at hr. Syllas betænkning er fuld af sådanne eksempler, og fordi det ikke er nok, at vi som medlemmer af Europa-Parlamentet anklager andre for at overtræde grundlæggende rettigheder i lande uden for EU, hvis vi ikke anerkender, at der sker krænkelser af menneskerettighederne i vores egne lande. Vores gode rygte står på spil her.
Derudover er konklusionerne i betænkningen uhyre vigtige, hvad angår de øvrige udfordringer, som vi står over for. Den nuværende økonomiske krise, f.eks., og de mange problemer forbundet hermed betyder, at vi skal være særligt opmærksomme på overholdelsen af sociale rettigheder. F.eks. skal vi desværre leve med lukningen af en fremstillingsfabrik i Somme-regionen i Sydfrankrig. Den seneste tids begivenheder i både Frankrig og i forbindelse med andre europæiske virksomheder viser også, at pressefriheden ofte krænkes. Det var der tydelige eksempler på under sommerens hedebølge.
Med hensyn til krigen imod terror vil jeg også gerne støtte udtalelserne fra tidligere talere om, at krigen ikke må omfatte overtrædelse af de mest grundlæggende rettigheder, hvis den skal være berettiget.
Hr. formand, som konklusion vil jeg - da årsberetningen om menneskerettigheder er den fjerde af denne type - stille samme spørgsmål som min kollega, fru Swiebel: Hvordan er den generelle menneskerettighedssituation, og hvilke ændringer har årsberetningen medført?

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, i den spanske stat krænkes de grundlæggende rettigheder af drab, afpresninger, trusler og voldelige overgreb forårsaget af terrorisme. En retsstats svar på det bør ikke være gengældelsesretten - øje for øje og tand for tand - men anvendelse af den demokratiske lov og omhyggelig respekt for menneskerettighederne for alle borgere, også de voldelige.
Alligevel respekterer den spanske regering ikke fangers og deres familiers rettigheder, når den sender fangerne længere væk fra deres hjem og ikke tillader, at de studerer deres modersmål, hvorved den forhindrer, at de kan blive optaget på universiteterne i deres region. Det er alt sammen i modstrid med det forfatningsmæssige mål om rehabilitering og social geninddragelse af fanger for at opnå et retfærdigere og mere civiliseret samfund.
Det er også utilstedeligt i en stat, der kalder sig en retsstat, at regeringen har beordret lukning af to medier. Disse lukninger var endda af forebyggende karakter, og der er ikke afsagt dom for nogen overtrædelse. Det er endnu mere alvorligt, når et af disse dagblade - Egunkaria - er den eneste nyhedskilde skrevet på et nationalt mindretalssprog - baskisk - som EU's charter om grundlæggende rettigheder forpligter til at respektere og forbyder at forskelsbehandle.
Dillen (NI).
Hr. formand, kære kolleger, man taler ikke om reb i de hængtes hus. Parlamentet latterliggør sig selv håbløst ved at betro denne betænkning til en kommunist. Det er en fornærmelse mod alle ofre for den kriminelle kommunistiske ideologi. Man anmoder heller ikke fru Claude om at skrive en betænkning om moralsk fordærv eller Bernard Cantat om at skrive en betænkning om vold mod kvinder. Hr. Sylla er valgt på en kommunistisk kandidatliste. Han er da også den sidste, der kan fortælle os noget om vores grundlæggende rettigheder. Det fremgik endnu en gang tydeligt i formiddags her i mødesalen. Jeg henviser til nogle af hans gruppefællers beskæmmende udtalelser i formiddags under forhandlingen om Cuba. De var et slag i ansigtet på de mange stakkels mennesker i de cubanske fængsler. Hr. Sylla, tag til Havanna for at prædike om grundlæggende rettigheder, ikke her i Europa, ikke her i Strasbourg! Kære kolleger, når jeg hører ordføreren opfordre til ytringsfrihed, spekulerer jeg på, om vi befinder os i Orwells verden! Det var jo notabene hans parti, som hele tiden førte an i Frankrig med at indskrænke ytringsfriheden gennem totalitære love såsom Gayssot-loven. Det var denne ordførers parti, som engang lod et hjem for indvandrere i Vitry-sur-Seine tromle ned med en bulldozer. Lad os derfor fortsat være seriøse. Kommunister er jo de allersidste, der kan lære os, hvordan et Europa, der er baseret på retsstatens principper, skal se ud!
(Bifald fra højre)

Formanden.
Der er fremkommet personlige bemærkninger om ordføreren. Jeg giver ham 30 sekunder til at sige det, han ønsker.
De ved, at der er ytringsfrihed her, også til at være taktløs af og til.

Sylla (GUE/NGL)
Hr. formand, jeg vil blot sige, at det er muligt at føre en forhandling uden at pege fingre ad personer og fornærme og ydmyge dem. Efter min opfattelse er det mindste, vi kan forvente, tolerance, og hvis det ikke kan lade sig gøre, så i det mindste respekt. Det er imidlertid at forvente for meget af den pågældende person. Jeg vil ikke svare igen ved at nævne navne og komme med fornærmelser, men jeg mener, at det er hende, der er uegnet til at bestride embedet som parlamentsmedlem.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Hr. formand, de baskiske borgere bør notere sig, at hr. Ortuondo interesserer sig mere for fangerne fra ETA end for ofrene for terrorisme.
Hr. formand, hr. kommissær, vi står over for en ny årlig betænkning om respekten for de grundlæggende rettigheder i EU, som på grund af den metode, der anvendes til dens udarbejdelse - hvert år en ny politisk gruppe - forhindrer, at det endelige resultat kan få den - i øvrigt nødvendige - tilslutning fra alle Parlamentets grupper. Dette er min første kritiske bemærkning med henblik på fremtidige betænkninger.
Hr. Sylla - som jeg respekterer og takker personligt - har gjort sig store bestræbelser på, at EU's terrorbekæmpelsespolitik overvejes og støttes af Parlamentet. Men jeg vil udtrykkeligt understrege - og på det punkt er jeg uenig i hans begrundelse - at det udelukkende er ofrene for terrorisme, der virkelig udsættes for tortur og alle mulige former for ydmygelse, og ikke terroristerne fra ETA, som bruger en strategi om beskyldning for tortur i et forsøg på at svække retsstaten. Det er derfor, at vi i punkt 12 anmoder om en europæisk erstatningsordning for ofrene, som forhåbentlig vil indgå i budgetterne for 2004.
Der er imidlertid andre forhold, der gør det umuligt at vurdere betænkningen udelukkende positivt. Deriblandt forslaget om aktiv dødshjælp, som er helt i modstrid med Europarådets beslutning fra 26. marts 2002, eller kapitlet om indvandring og asyl, der forveksler indvandring af økonomiske årsager med asylansøgere - et problem, der allerede er løst af Kommissionen og også i vores parlamentariske debat - eller anmodningen om sidestilling af registreret partnerskab mellem homoseksuelle med ægteskab, og det foreslås tillige, at de får mulighed for at adoptere børn, noget der går længere end den logiske ikke-forskelsbehandling af alle på grund af deres seksuelle orientering. Det samme kan siges om forslaget om deltagelse i lokale valg og ligeledes valg til Europa-Parlamentet for bosiddende tredjelandsstatsborgere med over tre års ophold i det europæiske område, hvilket svarer til at frigøre unionsborgerskabet fra statsborgerskabet og dermed gøre det indholdsløst.
Noget andet, som jeg mener er en stor fejl, er den meget negative henvisning til samarbejdet med USA på et område, som for det første ikke vedrører det år, betænkningen drejer sig om, nemlig videregivelse af oplysninger om passagerer til de amerikanske myndigheder, og som i øjeblikket er under forhandling og genstand for en åben debat i Parlamentet.
Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg er nødt til kategorisk at afvise de ord, som hr. Hernández Mollar har rettet mod mig. Jeg kunne svare ham i den samme tone. Det vil jeg ikke gøre. Jeg mener, at jeg i mit indlæg indledte med at sige, at i den spanske stat er de grundlæggende rettigheder suspenderet som følge af voldelige personers handlinger. Jeg vil aldrig prioritere voldelige personers rettigheder højere end alle andres rettigheder. Men hvis vi virkelig ønsker at løse den politiske konflikt, som baskerne er i, er det nødvendigt at begynde med at respektere alle borgeres menneskerettigheder uden undtagelse.
Sousa Pinto (PSE).
Hr. formand, drøftelsen af hr. Syllas betænkning er en fremragende lejlighed til at minde om, at indvandrersamfundene i EU er særligt udsatte og de største ofre for krænkelser af grundlæggende rettigheder.
De foranstaltninger, der er truffet for at skabe en ægte og sammenhængende fællesskabspolitik vedrørende ulovlig indvandring, er for længe om at blive ført ud i livet i forhold til de presserende og alvorlige problemer, som disse mennesker står over for. Derimod har regeringerne haft lettere ved at nå til enighed om de foranstaltninger, der er truffet for at garantere sikkerheden eller kontrollere den ulovlige indvandring - foranstaltninger, der er generelt undertrykkende - end de foranstaltninger, der er positive eller har til formål at integrere vores samfund. Vi kan alle se de fremskridt, der er nået i 2002 med vedtagelsen af forskellige instrumenter, der repræsenterer de første skridt i retning af en fælles indvandrings- og asylpolitik. Blandt disse instrumenter vil jeg fremhæve direktiverne om minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere i medlemsstaterne, direktivet om flygtningestatus, forordningen om Dublin II og direktivet om familiesammenføring.
Disse instrumenter er dog ikke tilstrækkelige til at afhjælpe de dårlige retlige og sociale forhold for de flere tusinde indvandrere, der har slået sig ned i vores lande, og hvis situation er meget usikker og præget af udsættelsen for alle former for mishandling. Et grundlæggende instrument afventer stadig den endelige godkendelse fra Rådet: den europæiske statut for fastboende udlændinge, der gælder for indvandrere, der har boet i en medlemsstat i over fem år, og som vil give de pågældende personer ret til en række af de ydelser, som også gælder for indbyggerne i det pågældende land.
Hr. formand, det er meget vigtigt at finde en løsning på disse vanskelige problemer, hvis vi skal øge og sikre beskyttelsen af grundlæggende rettigheder i EU.

Pannella (NI).
Hr. formand, kære kolleger, nogle af os er meget bekymrede: "Børnene, børnene, børnene ?" Ordføreren truer dem med, at 87 % af alle overgreb på børn finder sted i familien - ifølge tal, som ingen sætter spørgsmålstegn ved - og at 4 % finder sted præsteskoler. Måske skulle man prøve med homoseksuelle, det ville måske være bedre for børnene. Det var rørende at høre vores ven og kollega, hr. Borghezio, tale om befolkningernes rettigheder og ikke den enkeltes rettigheder. Ja, lige siden italienske Mussolinis tid og til Saddam Hussein og alle de andre har der altid været tale om befolkningernes rettigheder og ikke den enkeltes rettigheder! Befolkningerne, nemlig den ene befolkning mod den anden.
Formanden har afvist et ændringsforslag, hvor der anmodes om fri aktindsigt. Men hvis det er sådan, vi gør, siger jeg "længe leve Vitorino!" Længe leve denne demokratiske overvågning, som vi for første gang har indført i 2003! Længe leve ordføreren! Vi stemmer med glæde for denne betænkning.

Santini (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi står endnu en gang med en betænkning, der efterhånden er blevet til en rutineopgave. Derfor burde vi alle tage det stille og roligt, men som De kan se, er det en betænkning, der efter fire år stadig kan få sindene i kog. Vi drøfter i øvrigt de principper, der adskiller et civiliseret samfund fra et stammesamfund, og her er chartret om grundlæggende rettigheder nok det mest passende, retfærdige og præcise grundlag, som vi kan hente vores inspiration og værdier fra.
Jeg er enig i de vigtige spørgsmål, der tages op i betænkningen, nemlig et nej til terrorisme, beskyttelse af personer, som er fængslet, bekæmpelse af menneskehandel, databeskyttelse og beskyttelse af privatlivets fred og en korrekt adfærd, når det gælder information, indvandring, asyl og mange andre emner, f.eks. hvilket endnu en gang er tilfældet - bekæmpelsen af enhver form for diskrimination.
Det er en skam, at alle disse spørgsmål og værdier drages en smule i tvivl, og at de bliver nedvurderet som følge af en stærk idelogisk og politisk indflydelse, selv om de fortjener en større respekt. Her tænker jeg f.eks. på beskyttelsen af de kristne rødder og den traditionelle familie, der består af en mand og kvinde, som er forenet af et fælles mål, nemlig undfangelsen. Endnu en gang ønsker man at påtvinge de 15 medlemsstater en model, som kun tre lande i Europa accepterer, og det gør man på en så voldsom måde, mine damer og herrer, at selv om det kun er verbal vold, er og bliver det under alle omstændigheder vold.
Det er også en skam, når man tænker på informationssektoren, hvor et seriøst emne som dette nedvurderes med ren politisk propaganda ligesom den, som ordføreren for udtalelsen fra Kulturudvalget kom med - for ikke at give ham ret til at svare vil jeg ikke nævne hans navn - og han nedvurderer et yderst seriøst emne med tonen og indholdet i et flyveblad med uforskammet partipropaganda, hvilket er en adfærd, der i øvrigt diskvalificerer sig selv. Heldigvis er dette kun en holdning, kære kolleger, eller rettere en række holdninger, som ikke har nogen retsvirkning.

Zrihen (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, denne årsberetning, der hvert år giver os mulighed for at få et overblik over menneskerettighedssituationen i EU, er en fremragende påmindelse for dem, der foretrækker at glemme den universelle rækkevidde af grundlæggende rettigheder. Det er sommetider en bitter pille at sluge, men vi kan lære noget af det.

Jeg vil især gerne fremhæve styrken af det europæiske borgerskab, der ubestrideligt omfatter retten til at stemme i lokale og europæiske valg. Denne ret nægtes retlige borgere i adskillige medlemsstater, fordi de ikke er nationale borgere eller EU-borgere.
På dette tidspunkt, hvor vi er i færd med at udarbejde en forfatningsmæssig model, der sikrer at udelukkelse og diskrimination ikke tolereres i et udvidet Europa, skal vi have afsluttet denne diskussion, ellers vil vores europæiske projekt og de værdier, som vi er fortalere for, miste deres troværdighed. Vi har ikke meget tid til rådighed, og Parlamentet skal tage denne udfordring op inden for de kommende måneder.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Hr. formand, en praktisk angrebsvinkel til betænkningen vil umiddelbart være at fremhæve betænkningens vigtigste punkt - nemlig at de europæiske institutioner ikke længere kan ignorere de dårlige forhold, der hersker i medlemsstaterne, i forbindelse med beskyttelse af menneskerettigheder i dagligdagen. Som ordføreren siger, vil denne årlige betænkning fremover blive værdsat og måske endda frygtet.
Selv om jeg fuldt ud deler hr. Syllas synspunkt, må jeg tilstå, at jeg er betænkelig ved at acceptere en betænkning, der er underlagt presset fra gældende standarder for politisk korrekthed, som indirekte påvirker mere væsentlige hensyn som f.eks. tydelige krænkelser af menneskerettigheder og politisk frihed i nogle medlemsstater, som f.eks. Spanien.
Kommissær Vitorino, i punkt 22 i betænkningen anmodes der om straks at træffe foranstaltninger over for indsatte, der lider af alvorlige sygdomme. Bautista Barandalla, der er fængslet i Navarra, lider af en uhelbredelig sygdom. Hans sag er emnet for min skriftlige forespørgsel til Kommissionen fra marts.
Jeg vil gerne opfordre alle til at læse kommissær Vitorinos svar af 11. juni 2003. Hvis jeg var Dem, hr. Vitorino, ville jeg være flov over svaret.

Sylla (GUE/NGL)
Hr. formand, jeg vil gerne klarlægge et punkt: Jeg kan naturligvis fuldt ud stå inde for denne betænkning, men jeg vil gerne understrege, at den blev vedtaget på udvalgsplan med 24, der stemte for, og 17, der stemte imod. Der blev endvidere udarbejdet en række ændringsforslag, som jeg drøftede med formanden for mit udvalg i morges. Det betyder, at ikke alle forslag og ændringsforslag er udarbejdet af undertegnede. Jeg mener, at der skal udvises nogen forsigtighed. Nogle af forhandlingerne og punkterne er meget komplicerede.
Det betyder dog ikke, at jeg ikke overvejer spørgsmålet. Det er efter min opfattelse chokerende, at ordførerens rolle skal reduceres til at være et spørgsmål om ansvar. Min hensigt var helt enkelt at understrege de punkter, som jeg betragter som væsentlige, især efter angrebene den 11. september 2001, forholdene i fængslerne og diskrimination. Der blev dog efterfølgende udarbejdet diverse forslag, som jeg ikke har deltaget i. Jeg er hverken for eller imod adoption af børn af par af samme køn, det er blot et meget kompliceret spørgsmål.

Formanden.
Mange tak til ordføreren.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00. 
Skriftlige erklæringer (artikel 120)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B5-0273/2003).
Vi behandler en række spørgsmål til Rådet, som repræsenteres af hr. Antonione. Hr. Antonione ved, at vi starter meget sent som følge af forsinkelser tidligere på dagen. Vi har arvet forsinkelsen fra de foregående forhandlinger.
Jeg finder det fornuftigt at bede ham om at blive her efter kl. 19, og i overensstemmelse med forretningsordenen vil jeg også sige til Dem, at det vil være fornuftigt at begrænse tillægsspørgsmålene til et enkelt, så der kan blive behandlet flest mulige spørgsmål. Det er min henstilling til Dem, og jeg håber på Deres fulde forståelse.
Formanden.
Spørgsmål nr. 1 af Camilo Nogueira Román, overtaget af Camilo Ortuondo Larrea (H-0433/03):

Om: De tragiske dødsfald blandt indvandrere, som drukner ved Atlanterhavs- og Middelhavskysten i den sydlige del af EU
I løbet af de seneste dage er der druknet 70 afrikanere, denne gang ud for Sicilien. Det er en gentagelse af de tragiske begivenheder, som systematisk indtræffer ud for Atlanterhavets og Middelhavets kyster i den sydlige del af EU, især ved De Kanariske Øer og ud for Andalusien, hvad der er et slag mod europæernes samvittighed. Flere tusinde indvandrere, hvoraf mange har været gravide kvinder og mindreårige, er omkommet i løbet af de seneste år. Hvilke politiske initiativer, som ikke består i repressive foranstaltninger, vil EU træffe for at undgå denne skændsel?

Antonione
Hr. formand, først bliver jeg desværre nødt til at meddele Dem, at jeg ikke kan efterkomme Deres anmodning, da jeg skal nå et fly. Alle spørgsmål vil dog blive skriftligt besvaret, og vi holder således vores løfte.
Hvad spørgsmål H-0433/03 angår, beklager Rådet de tragiske hændelser, som hr. Ortuondo Larrea nævnte. EU's strategi på indvandringsområdet tager ikke blot sigte på at fastlægge og gennemføre foranstaltninger for at bekæmpe illegal indvandring samt forebygge og kontrollere dette fænomen, men også på at styrke forbindelserne med de tredjelande, som indvandrerne kommer fra og rejser igennem, ikke mindst for at skabe et fuldstændigt partnerskab med disse lande. Det skal således understreges, at Det Europæiske Råd i Sevilla den 21. og 22. juni 2002 konstaterede i sine konklusioner, at det er afgørende for EU og dets medlemsstater, at migrationsstrømmene håndteres inden for lovens rammer og i samarbejde med de lande, som disse strømme udgår fra, og transitlandene. Rådet bemærkede desuden, at når det gælder illegal indvandring, som kræver en øget indsats fra EU's side, er det nødvendigt at gøre brug af passende instrumenter inden for rammerne af EU's eksterne forbindelser. Derfor slog Rådet fast, at der skal vedtages et integreret, overordnet og harmonisk princip for behandlingen af de dybere årsager til den illegale indvandring, og dette skal være EU's konstante målsætning på lang sigt. Rådet mindede desuden om, at styrkelsen af det økonomiske samarbejde, handelens fremme, udviklingsstøtten og konfliktforebyggelsen er andre instrumenter, der skal øge de pågældende landes økonomiske vækst og dermed begrænse migrationsstrømmenes årsager.
I tråd med Det Europæiske Råd i Sevilla konstaterede Det Europæiske Råd i Thessaloniki den 19. og 20. juni i år i sine konklusioner, at EU's dialog og foranstaltninger med tredjelande på indvandringsområdet bør være en del af en samlet, overordnet, integreret og afbalanceret strategi. Det skal ligeledes bemærkes, at Kommissionen i december 2002 udarbejdede en meddelelse om, hvordan indvandringsspørgsmålene kan medtages i EU's forbindelser med tredjelandene, og her understregede den navnlig sammenhængen mellem indvandring og udvikling. Denne sammenhæng og synergieffekt blev desuden anerkendt og understreget af Rådet i de konklusioner om meddelelsen, der blev vedtaget den 19. april i år. Her fastslår Rådet navnlig, at en effektiv og konsekvent udviklingspolitik er en vigtig del af en effektiv indvandringspolitik, og det anerkender, at en korrekt håndteret indvandring kan være en positiv vækst- og udviklingsfaktor såvel for EU som for de berørte lande, mens illegal indvandring har en negativ indvirkning på enkeltpersonerne og på oprindelses-, transit- og modtagerlandene. Rådet gør derfor opmærksom på, at hvis der skal føres en effektiv indvandringspolitik, er det nødvendigt at indgå et egentligt partnerskab med tredjelandene om en bedre fælles forvaltning af migrationsstrømmene.
Jeg vil ligeledes nævne Kommissionens arbejdsdokument fra juli i år om et styrket samarbejde med oprindelseslandene om administrationen af migrationsstrømmene. I dette dokument, der tager sigte på en gennemførelse af de konklusioner, som Rådet vedtog den 19. november 2002, ser man på situationen for samarbejdet med forskellige tredjelande og stiller forslag til, hvordan dette samarbejde kan styrkes og forbedres. Gennemførelsen af konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Sevilla og Det Europæiske Råd i Thessaloniki - navnlig på baggrund af retningslinjerne i Kommissionens meddelelser - er genstand for en nøje undersøgelse, der foretages af Rådets organer.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil takke rådsformanden for hans svar, men jeg må gøre ham opmærksom på, at den spanske presse netop i dag bringer nyheden om, at Røde Kors, som tager sig af de indvandrere, der når frem til de andalusiske kyster, især i Tarifa, i går var nødt til at bede de andalusiske borgere om tøj for at kunne give det til de indvandrere, som var der, som var nået frem til kysterne, og som var i en elendig forfatning.
I den forbindelse vil jeg spørge: Mener De, at det, uanset alle de beslutninger, der er vedtaget i Det Europæiske Råd, ikke er nødvendigt at træffe behørige humanitære foranstaltninger i lyset af de begivenheder, der hver dag finder sted ved vores kyster og andre steder, som ikke er kystområder, hvor indvandrere, der lever under kummerlige forhold, bør ydes behørig humanitær bistand?
Antonione
Det er et spørgsmål, som vi naturligvis vil tage højde for, og som i øvrigt allerede har været drøftet på nogle af Det Europæiske Råds møder, hvor man var lydhør over for dette spørgsmål. Om denne anmodning vil jeg sige, at vi vender tilbage til spørgsmålet for at uddybe det yderligere og finde ud af, hvordan vi bedst kan løse det.

Formanden.
Spørgsmål nr. 2 af Manuel Medina Ortega (H-0439/03):

Om: Ulysses-projektet
Kan Rådet give oplysninger om resultaterne af Ulysses-projektet vedrørende kontrol med den illegale indvandring via det vestlige Middelhav og Atlanterhavet?

Antonione
Sådan som Rådet understregede i svaret på hr. Medina Ortegas spørgsmål H-0086/03, blev en endelig rapport om gennemførelsen af programmer, ad hoc-centre, pilotprojekter og fælles aktioner forelagt på Rådets møde (retlige og indre anliggender) den 5. og 6. juni 2003 med henblik på behandling på Det Europæiske Råd i Thessaloniki. Det Europæiske Råd har noteret sig resultaterne af de forskellige operationer, som er beskrevet i rapporten.
Hvad Ulysses-projektet angår, er Rådet blevet informeret om, at dets gennemførelse skal finde sted i to faser. Den første fase fandt sted i Middelhavet fra 25. januar til februar i år, og den anden fase skulle finde sted i begyndelsen af april i år, men blev midlertidigt udsat på grund af Irak-konflikten. Den anden fase blev til sidst gennemført fra 27. maj til 2. juni i år og bestod i en overvågning og kontrol af de territoriale farvande omkring kysterne ved De Kanariske Øer i Atlanterhavet.
Forskellige medlemsstater deltog i begge operationens faser. Italien, Frankrig, Det Forenede Kongerige, Portugal og Spanien deltog aktivt i projektets første fase, mens Grækenland, Norge, Nederlandene, Tyskland og Polen samt Europol deltog som observatører. Det Forenede Kongerige, Frankrig og Spanien deltog aktivt i den anden fase. Ulysses-projektets merværdi bestod i den fælles anvendelse af medlemsstaternes forskellige udstyr og menneskelige ressourcer til forskellige konkrete opgaver og i informationsudveksling ved hjælp af avanceret teknologi.
Det er blevet oplyst, at i alt 454 illegale indvandrere blev standset og 15 svømmende personer blev tilbageholdt som et resultat af marine-, luft- og landstyrkernes koordinerede indsats.

Medina Ortega (PSE).
Hr. formand for Rådet, mange tak for Deres detaljerede oplysninger om resultatet af Ulysses-projektet. Noget, der måske ikke er blevet fremhævet, er, at opdelingen i to faser betød, at mens den første fase ved den vestlige del af Middelhavet blev styrket, steg indvandringen ved Atlanterhavet, og da anden fase ved Atlanterhavet var i gang, steg indvandringen ved Middelhavet.
Dette spørgsmål stiller jeg i forbindelse med et nyt projekt, der tilsyneladende iværksættes inden længe - Neptun-projektet - som gælder den centrale del af Middelhavet. Mener rådsformanden ikke, at det ville være hensigtsmæssigt at koordinere aktionerne, så presset et sted ikke tvinger indvandringen til andre adgangsområder, i hvert fald ad søvejen?
Antonione
Det er en yderst relevant bemærkning. En koordination er helt uundværlig, hvis vi skal opnå nogle bedre resultater, og derfor tror jeg godt, at vi kan tilslutte os den anbefaling, De kom med.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg tror ikke, at problemet med Ulysses kan løses alene, og jeg vil gerne spørge, hvad der i forbindelse med den illegale indvandring er blevet af planerne om at indføre en europæisk grænsebeskyttelse eller et europæisk grænsepoliti?
Antonione
Det er et spørgsmål, som man allerede har drøftet. Der blev naturligvis givet udtryk for en generel holdning i den forbindelse, nemlig at der bør være et europæisk politi, så kontrollen bliver bedre. Der er i øjeblikket ikke blevet truffet nogen beslutninger i den forbindelse, men jeg er sikker på, at Rådet vil overveje dette spørgsmål igen. Vi vil så kunne give et mere præcist svar på, hvilket beslutninger Rådet agter at træffe.

Formanden.
Spørgsmål nr. 3 af Alexandros Alavanos (H-0449/03):

Om: Det italienske EU-formandskabs bekæmpelse af illegal indvandring
Ifølge offentliggørelser i pressen (Financial Times 25.6.2003) har Umberto Bossi, formand for Lega Nord og medlem af regeringskoalitionen i Italien krævet, at kystvagten skal skyde på de skibe, der sejler illegale indvandrere til Italien. Ombord på disse skibe befinder der sig ofte et stort antal kvinder og børn. Nærer det italienske formandskab samme holdning som Umberto Bossi? Hvis ikke, på hvilken måde har det italienske formandskab så fordømt denne holdning?

Antonione
Det er ikke Rådets opgave at kommentere den slags udtalelser, som hr. Alavanos henviser til i sit spørgsmål. Det skal dog bemærkes, at det italienske formandskab - sådan som der står i dets program - vil gøre en indsats for at fremme en fælles administration af migrationsstrømmene, så der bliver den rigtige balance mellem integrationspolitikken for de udlændinge, der lovligt opholder sig i EU - også ved at fremme den sociale, kulturelle og religiøse dialog - og en resolut bekæmpelse af illegal indvandring og menneskehandel. Denne indsats hører med til bestræbelserne på at skabe et ægte, solidarisk og fælles europæisk indvandrings- og asylsystem, der er i tråd med de foranstaltninger, som blev besluttet på Det Europæiske Råd i Sevilla og i Thessaloniki.

Alavanos (GUE/NGL).
Tak, hr. minister. Selv om jeg forventede et slags dementi af, at et medlem af den italienske regering havde fremsat en sådan udtalelse, vælger jeg at tro, at dens holdning er den, som ministeren gjorde rede for, og ikke den, som kom til udtryk i artiklen i Financial Times.

Formanden.
Spørgsmål nr. 4 af Malcolm Harbour (H-0435/03):

Om: Konkurrenceevnen i EU
Det Europæiske Råd opfordrede i sine konklusioner af 21. marts 2003 til, at "Rådet (konkurrenceevne) bør inden for rammerne af beslutningsprocessen i Rådet reelt høres om forslag, der må formodes at kunne få væsentlige følger for konkurrenceevnen". Hvor mange forslag er Rådet (konkurrenceevne) blevet hørt om, og hvilke foranstaltninger er blevet truffet som følge heraf? På baggrund af Det Europæiske Råds konklusioner bedes Rådet oplyse, hvilke praktiske skridt det har truffet for at sikre, at Rådet (konkurrenceevne) "aktivt [kan] påtage sig sin horisontale rolle og øge konkurrenceevnen og væksten inden for rammerne af en integreret strategi for konkurrenceevne, som skal udformes af Kommissionen"? Hvorledes analyserer Rådet i alle dets sammensætninger konsekvenserne for konkurrenceevnen inden for de respektive arbejdsområder?

Antonione
Som hr. Harbour ved, blev Rådet (konkurrenceevne) oprettet efter den aftale, der blev indgået på Det Europæiske Råd i Sevilla i juni 2002 om en række foranstaltninger, som har til formål at forbedre Rådets måde at fungere på med henblik på udvidelsen.
Med beslutningen om, at de tre tidligere Råd, nemlig Rådet (det indre marked), Rådet (industri) og Rådet (forskning), skulle samles i et enkelt Råd, der er ansvarligt for spørgsmål vedrørende de europæiske virksomheders konkurrencedygtighed, både når det gælder de horisontale spørgsmål og de enkelte politiske foranstaltninger, har man med en ny lovgivning for øje taget et vigtigt skridt i retning af en mere effektiv opbygning af Rådet for de relevante sektorers vedkommende.
Sådan som hr. Harbour gjorde opmærksom på, understregede Det Europæiske Råd på sit møde i Bruxelles i marts 2003 den rolle, som Rådet (konkurrenceevne) skal spille, og det gav udtryk for, at Rådet (konkurrenceevne) i forbindelse med Rådets beslutningsproces reelt bør høres om de forslag, der kan have væsentlig indvirkning på konkurrenceevnen, idet det dog stadig er de forskellige Råds ansvar at vurdere indvirkningen på deres respektive arbejdsområder.
Dagsordenerne og resultaterne fra de møder, der har været afholdt i denne formation af Rådet hidtil, giver et fint billede af Det Europæiske Råds målsætninger og formandskabernes ønske om at skabe de bedst mulige betingelser for deres opnåelse.
Under det tidligere danske og græske formandskab blev arbejdet i Rådet (konkurrenceevne) tilrettelagt således, at man opnåede den størst mulige integration af de tre hovedsektorer inden for dets kompetenceområde samt en større effektivitet i behandlingen af de hermed forbundne spørgsmål. For at sikre en reel samordning er der blevet oprettet en gruppe af højtstående embedsmænd i Rådet kaldet Gruppen vedrørende Konkurrenceevne og Vækst. Det italienske formandskab har så afgjort til hensigt at foretage en yderligere udvikling og forbedring af denne rådsformations måde at fungere på ved at tage udgangspunkt i de hidtidige erfaringer. Det italienske formandskab vil sørge for en passende opfølgning på den nyttige og konstruktive debat, der fandt sted på det uformelle ministermøde i Rom den 11. og 12. juli i år, for at lægge grunden til en integreret strategi for konkurrenceevnen, en strategi, der skal drøftes og vedtages på et af Rådets møder i november måned.
Vi har som sagt taget forskellige initiativer og truffet konkrete foranstaltninger for at sikre, at Rådet (konkurrenceevne) fuldt ud kan spille sin specifikke rolle parallelt med - og i samordning med - det arbejde, der finder sted i de andre rådsformationer, selv om det stadig er for tidligt at drage nogen endelig konklusion. Der er dog ingen tvivl om, at Europa-Parlamentet skal spille en vigtig rolle i den forbindelse, og det italienske formandskab håber inderligt på en konstant dialog med Parlamentet om, hvordan vi bedst kan gennemføre det fælles konkurrenceevneprogram, også på baggrund af de forslag, som Kommissionen bebudede i forbindelse med den integrerede strategi.

Harbour (PPE-DE).
Jeg vil gerne takke formanden for svaret, men jeg er noget skuffet over, at han ikke har kunnet give mig mere specifikke oplysninger om de forslag, som de er blevet hørt om. EU's konkurrenceevne - eller rettere - EU's faldende konkurrenceevne er den største udfordring, som vi står over for. Hr. Antoniones rapport synes at være præget af magelighed. Kan han først og fremmest forsikre os om, at Rådet (konkurrenceevne) gør en aktiv indsats for at gennemgå forslag fra Kommissionen, der grundlæggende underminerer Europas konkurrenceevne, især inden for kemikaliepolitik, f.eks.? Og kan hr. Antonione forsikre os om, at de håndterer problemet med Kommissionens udarbejdelse af forslag, der ikke har været igennem en tilstrækkelig vurdering af indvirkning, som Kommissionen er forpligtet til, for at sikre, at konsekvenserne af forslagene for erhvervslivet og konkurrenceevnen overvejes nøje?
Parlamentet forventer, at Rådet tager spørgsmålet om konkurrence alvorligt. Hr. Antoniones svar har ikke givet mig meget tillid til, at spørgsmålet prioriteres højt nok.

Antonione
Jeg kan bekræfte, at der er tale om en af vores prioriteter. Mit svar var ikke undvigende, for manglen på detaljer i den forbindelse skyldes netop, at den tid, vi har haft til at vurdere kapaciteten i Rådet (konkurrenceevne), endnu ikke har været tilstrækkelig til, at vi kan give alle de oplysninger, som hr. Harbour beder om. Jeg kan dog forsikre Dem for, hr. Harbour, at vi vil være meget opmærksomme på konkurrenceevnespørgsmålet, da det efter vores mening er af strategisk vigtighed for EU's udvikling.

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, konkurrenceevne har naturligvis med beskæftigelse at gøre. Derfor er jeg interesseret i at vide, hvor meget Rådet beskæftiger sig med skattespørgsmål. Vi ved alle, at beskatning har meget store indvirkninger på den samfundsøkonomiske udvikling. Er der mulighed for her ved hjælp af benchmarking og bedste praksis at registrere, hvordan beskatning kan påvirke konkurrenceevnen ikke blot i Europa, men også internationalt?

Antonione
Også i dette tilfælde kan jeg bekræfte det italienske formandskabs prioritering af konkurrenceevnespørgsmålet og forsikre Dem for, at det næste Europæiske Råd vil undersøge denne problematik til bunds, også de aspekter, hr. Rübig, som De sagde var fundamentale for at skabe en generel forbedring af konkurrenceevnen i EU. Der vil således også blive en indgående debat om skatte- og arbejdsspørgsmålet.

Formanden.
Spørgsmål nr. 5 af Piia-Noora Kauppi (H-0437/03):

Om: Videreførsel af interaktivt internetdemokrati via eVote-initiativet under det italienske formandskab
Den græske regering har i sin formandskabsperiode med succes fremmet det interaktive internetdemokrati med initiativet eVote. Gennem eVote har 170.000 EU-borgere udtrykt deres syn på, hvordan Europa efter deres opfattelse skal udvikles fremover. Særligt positivt er det, at det græske formandskab har inddraget borgernes reaktioner i sit daglige arbejde. Borgernes meninger og forslag når direkte og uhindret frem til møder, forhandlinger og beslutningstagning på EU-plan.
Det ville være en skam, om eVote-initiativet ikke fortsatte på den ene eller anden måde under det italienske formandskab. På denne baggrund anmodes Rådet om at besvare følgende:
Agter Italien af videreføre eVote-initiativet? Vil den italienske regering under formandskabsperioden tage andre programmer eller foranstaltninger i brug, der gennem udnyttelse af moderne teknologi kan fremme borgernes politiske deltagelse? Hvordan vil den italienske regering sikre, at EU's borgere oplever, at EU fungerer borgernært, og at EU gennemfører foranstaltninger, som er væsentlige netop set ud fra almindelige europæeres synsvinkel?

Antonione
Formandskabet anerkender vigtigheden af dialogen med borgerne om den europæiske konstruktion. Dette var særlig vigtigt under det græske formandskab, da man på det tidspunkt netop var i gang med den sidste fase af konventets arbejde, som mundede ud i, at udkastet til traktat om en forfatning for Europa blev forelagt for Det Europæiske Råd i Thessaloniki.
Det græske formandskabs eVote-initiativ - men også andre af EU-institutionernes instrumenter såsom webstedet "Futurum" og konventets hjemmeside - har på en effektiv måde bidraget til, at borgerne kan give deres mening til kende om Europas fremtid.
På Det Europæiske Råd i Thessaloniki i juni 2003 blev det italienske formandskab bedt om at indlede den procedure, der er taget højde for i traktatens artikel 48, så regeringskonferencen kan afholdes i oktober 2003 og vedtage forfatningstraktaten. Under regeringskonferencen vil formandskabet bestræbe sig på at give offentligheden en passende information om, hvordan arbejdet skrider frem. Det italienske formandskabs hjemmeside bliver et af de instrumenter, som vi vil bruge til at give information om såvel regeringskonferencen som alt det arbejde, der bliver udført i indeværende halvår.
Derfor vil jeg gerne understrege, at det italienske formandskab lægger stor vægt på de unges deltagelse i den europæiske integration. I forbindelse med gennemførelsen af Kommissionens hvidbog, som har titlen "et nyt afsæt for europæisk ungdom", og som er en opfølgning på Rådets resolution om rammerne for det europæiske samarbejde på ungdomsområdet, vil formandskabet støtte den informationskampagne, der tager sigte på at øge de unges deltagelse i de politikker og beslutninger, som vedrører dem. Efterfølgende vil formandskabet ligeledes udarbejde nogle passende strategier, hvor der tages højde for disse aspekter takket være en analyse af resultaterne af høringen om de unge EU-borgeres information og deltagelse.

Kauppi (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke formanden for hans svar, og jeg er meget tilfreds med, at eVote-initiativet også fortsætter i en eller anden form under det italienske formandskab. En del af initiativet skulle netop resultere i, at de synspunkter, som offentligheden gav udtryk for via internettet, var direkte synlige på topmødet. I dag i Parlamentet introducerede min kollega, Jo Leinen, et lignende initiativ, hvor regeringskonferencen også skal være omfattet af gennemsigtighed, og hvor offentligheden skal sende meddelelser til vores repræsentanter dér. Nogle af regeringskonferencens møder kan f.eks. afholdes i fuld åbenhed over internettet, og offentligheden kan således få mulighed for at komme med kommentarer om spørgsmål under overværelse af vores regeringschefer. Hvad mener De om den idé? Ville det være en mulighed, og vil De gå videre med spørgsmålet?
Antonione
Det er et interessant forslag, som man efter min mening bør overveje og undersøge nærmere. Som også hr. Fini og hr. Frattini sagde i dag, går vi i høj grad ind for gennemsigtighed, så ikke bare medlemmerne af Europa-Parlamentet og alle institutionerne, men også de europæiske borgere kan deltage mest muligt i denne vigtige proces, der tager sigte på en ny forfatning for EU. Derfor vil vi så afgjort tage højde for Deres bemærkning, fru Kauppi. Jeg skal finde ud af, hvordan dette forslag eventuelt kan vedtages.

Formanden.
Spørgsmål nr. 6 af Mihail Papayannakis (H-0443/03):

Om: Tilbageholdte i Irak
Amnesty International har i en nylig meddelelse udtrykt dyb foruroligelse over de forhold, som hundredvis af irakere, der er blevet arresteret af besættelsesstyrkerne i Irak, tilbageholdes under (i fængslet Abu Ghraib og i særligt indrettede tilbageholdelsesområder ved Baghdads lufthavn). Den humanitære organisations anklager drejer sig om manglen på retshjælp for de tilbageholdte, deres manglende mulighed for at komme i kontakt med deres familie og manglende adgang til drikkevand og sanitære faciliteter. Samtidig er der ifølge organisationen begrundet mistanke om, at adskillige af de tilbageholdte har været udsat for hård, umenneskelig og ydmygende behandling straks efter arrestationen og i den periode, hvor de har været tilbageholdt.
Hvilken juridisk status og ansvar har besættelsesstyrkerne i Irak efter Rådets mening, og hvordan er det muligt at sikre indbyggernes grundlæggende rettigheder i de besatte områder af landet?

Antonione
Rådet har ikke fået nogen officielle oplysninger om de hændelser, som hr. Papayannakis nævner i sit spørgsmål, og det udtaler sig aldrig på baggrund af pressenyheder.
Rådet har ikke specifikt drøftet Irak-fangernes situation, selv om menneskerettighedsspørgsmålet i Irak stadig vækker meget stor bekymring. Rådet følger situationen meget nøje på alle punkter, og det gælder naturligvis også respekten for menneskerettighederne. De ansvarlige myndigheder og de særlige pligter, som USA og Det Forenede Kongerige i henhold til gældende international ret har som besættelsesmagter, bliver taget op i resolution 1483 af 2003 fra FN's Sikkerhedsråd. I denne resolution opfordrer man desuden alle de berørte parter til en fuldstændig opfyldelse af de pligter, som de har ifølge international ret, navnlig Genève-konventionen af 1949 og Haag-konventionen af 1907.

Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand, som det fremgår, tager hr. Papayannakis' spørgsmål udgangspunkt i en meddelelse fra Amnesty International. Der er et juridisk problem i forbindelse med de tilbageholdte, men også et problem, der drejer sig om deres grundlæggende rettigheder, deres manglende kommunikation med familien samt problemer med drikkevand, sanitære forhold osv.
En af besættelsesmagterne, Det Forenede Kongerige, er medlem af EU. Vil Rådet rejse hr. Papayannakis' spørgsmål over for Det Forenede Kongeriges regering, så den kan besvare dem? Jeg mener, at hele Europa kompromitteres som følge af denne situation.

Antonione
Jeg vil undersøge rigtigheden af de bemærkninger, De lige kom med, for som jeg allerede har sagt, har vi faktisk ikke fået nogen officielle oplysninger eller meddelelser. Vi vil således undersøge sagen, så vi finder ud af, hvordan det helt præcist forholder sig, og herefter drage de nødvendige konsekvenser.

Formanden.
Spørgsmål nr. 7 af María Izquierdo Rojo (H-0446/03):

Om: Dialogen EU/Middelhavsregionen og kvindernes stilling
Det hedder i formandskabets konklusioner fra Det Europæiske Råd i Thessaloniki (den 19. og 20, juni 2003) i pkt. 66: "Forbindelserne med den arabiske verden", at "EU (...) skal styrke sit partnerskab med den arabiske verden. Det agter at fremme en tættere politisk dialog, pluralisme og demokratiske reformer". I pkt. 68 konkluderes det: "(...) civilsamfundet i landene i regionen, herunder kvinderne, (forventes) at spille en vigtig rolle i forbindelse med fremme af demokratiske værdier, social bevidsthed, uddannelse og udvikling."
Ikke desto mindre udgør den status, som kvinder fortsat har i mange af landene i det østlige og sydlige Middelhavsområde en decideret overtrædelse af de personlige menneskerettigheder. En modernisering af disse samfund forudsætter, at kvinderne inddrages i demokratiseringsprocesserne. De statsledere, som kun ønsker at modernisere de økonomiske og teknologiske forhold og samtidig opretholder forældede og patriarkalske samfundsmønstre, vil lide skibbrud. I dag er det kvinderne, som er de vigtigste bærere af moderniteten, og når kvinden tilpasser sig den moderne tidsalder, fører til en modernisering af hele samfundet. Hvilke konkrete tiltag vil det italienske formandskab gennemføre for at styrke kvindernes rolle i Middelhavsområdet?

Antonione
I Barcelona-erklæringen af november 1995 anerkendte man kvindernes afgørende rolle i udviklingen og nødvendigheden af, at de deltager aktivt i det økonomiske og sociale liv samt i oprettelsen af arbejdspladser.
På samme måde henviste man i Meda II-forordningen til nødvendigheden af at anerkende og styrke kvindernes økonomiske og sociale rolle og til vigtigheden af uddannelse og arbejdspladser til kvinder. Et innovativt aspekt i Barcelona-processen er den regionale samarbejdsdimension med de regionale programmer, som er tilgængelige for alle. Det blev understreget på udenrigsministrenes Euro-Middelhavs-konference i Bruxelles i november 2001, at vi skal fremme kvinders muligheder i den henseende, og det samme var tilfældet på ministermøderne i Valencia og på Kreta, der fandt sted henholdsvis i april 2002 og i maj i år, og hvor man bifaldt den indsats, som man har gjort i Euro-Middelhavs-sammenhæng for at fremme lige muligheder for mænd og kvinder. Dette førte til udarbejdelsen af det regionale Euromed-program for kvindernes rolle i det økonomiske liv, som er planlagt til 2004, som får et budget på 5 millioner euro, og som har til formål at øge kvinders muligheder ved at fremme kompetenceudvikling og information.
Programmet tager sigte på udarbejdelsen af nationale handlingsplaner, hvor der er fokus på kvinders adgang til og deltagelse i arbejdsmarkedet, støtte til lovgivningsreformer og udarbejdelse af politikker for aktiv uddannelse og et aktivt arbejdsmarked. Programmet opmuntrer til at fremme kvinders deltagelse i forretningslivet ved at skabe netværk for kvinder, som er aktive inden for handel og liberale erhverv, og ved at lette kvinders adgang til de finansielle instrumenter. Under det italienske formandskab vil man lægge sidste hånd på fastlæggelsen af de prioriterede samarbejdsområder, hvor der skal gøres en indsats, og i anden halvdel af 2003 vil Samarbejdskontoret EuropeAid under Kommissionen offentliggøre en indkaldelse af forslag til dette specifikke program.

Izquierdo Rojo (PSE).
Hr. formand for Rådet, De har ikke været særlig præcis, for De har kun sagt til mig, at der i andet halvår af 2003 vil blive stillet forslag, men De har ikke konkretiseret dem. Alligevel takker jeg for Deres svar, og jeg vil gerne vide, om De ikke finder det hensigtsmæssigt, at kvindespørgsmål gradvist inddrages i den politiske dialog.
Antonione
Der er ingen tvivl om, at det er et yderst interessant spørgsmål, som vi er meget lydhøre over for og ønsker at gå videre med. Også i den politiske dialog kan der - og bør der - være større interesse for kvindespørgsmål. Vi vil således tage behørigt højde for Deres bemærkninger, fru Izquierdo Rojo, og vi lover at arbejde på at nå de bedst mulige resultater.

Formanden.
Da den tid, der er afsat til spørgetiden, er udløbet, vil spørgsmål nr. 8-32 blive besvaret skriftligt.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0273/2003 af Lannoye for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse om vandforvaltning i udviklingslandene: Strategi og prioriteter for EU's udviklingssamarbejde (KOM(2002) 132 - C5-0335/2002 - 2002/2179(COS))
og
A5-0277/2003 af Morgantini for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om handel og udvikling - hvordan udviklingslandene kan hjælpes til at få udbytte af handel ((KOM(2002) 513 - 2002/2282(INI)).

Lannoye (Verts/ALE)
Hr. formand, vi drøfter i dag et beslutningsforslag, som er vedtaget af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, om Kommissionens meddelelse om vandforvaltning i udviklingslandene og prioriteter for EU's udviklingssamarbejde samt oprettelse af en europæisk vandfond, som Parlamentet skal stemme om i morgen kl. 12.00. I praksis drøfter vi to sammenhængende forslag.
Jeg vil først og fremmest minde om situationen for et stort mindretal af vores medmennesker på jorden vedrørende adgangen til vand. I alt 1,7 milliarder mennesker har ikke adgang til drikkevand. Tre milliarder mennesker har ikke adgang til sanitet. Det antal mennesker, der dør hver dag som følge af sygdomme forbundet med manglende drikkevand og sanitet, er beregnet til 30.000. Vand er en livsnødvendig naturressource for liv, sundhed, ernæring og velvære. FN's Komité for Økonomiske, Sociale og Kulturelle Rettigheder har fastsat, at adgang til vand er en grundlæggende menneskeret. De 145 lande, der har ratificeret den internationale konvention om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, har en forpligtelse til at sikre, at alle har adgang til vand på retfærdig og ikke-diskriminerende vis. Det spørgsmål, der derfor bliver mere og mere presserende, er dette: Hvilken samarbejdspolitik er der behov for at hjælpe fattige lande med at håndtere den afgørende udfordring, det er at stille drikkevand til rådighed for alle?
I 1991 blev "vandtiåret" afsluttet med en international forpligtelse til at sikre alle rent drikkevand i år 2000. To år efter denne tidsfrist måtte man i Johannesburg i 2002 erkende, at denne forpligtelse langtfra var opfyldt trods indsatsen fra Verdensbanken især. Situationen kan endda siges at være blevet værre. Et nyt nedtonet mål blev fastsat i Johannesburg: at få halveret antallet af mennesker uden adgang til rent drikkevand og ordentlige sanitære forhold med udgangen af 2015. EU ønsker at spille en aktiv rolle i opnåelsen af dette mål, og Kommissionen har fastsat prioriteterne i meddelelsen.
I beslutningsforslaget til afstemning i morgen foreslår Udvalget om Udvikling og Samarbejde, at følgende prioriteter vedtages, selv om man i udvalget er opmærksom på, at det ikke vil være hensigtsmæssigt at følge samme plan som udarbejdet af Verdensbanken i 1993 i rapporten om forvaltning af vandressourcerne. Det er blevet tiltagende klart, at privatisering af vandforsyningstjenesterne i overensstemmelse med princippet om genindtjening af de samlede omkostninger generelt har resulteret i prisstigninger, som forhindrer de fattigste samfund i de fattigste lande i at få adgang til drikkevand. Det betyder, at dette tiltag på ingen måde løser problemet og snarere forværrer situationen. Vi mener derfor, at det er afgørende betydning, at vandforsyning betragtes som en offentlig tjeneste. Ordningen med offentligt-privat partnerskab kan være en løsning til forbedring af adgangen til vand, men det skal ikke betragtes som en patentløsning.
Vi mener endvidere, at der skal vedtages en prisordning, som giver alle adgang til at få dækket deres basisbehov for vand og sikrer en effektiv anvendelse af vandet ved ansvarliggørelse af brugerne.
Med hensyn til forvaltning har de pågældende lande både en rettighed og en forpligtelse til at vedtage en politik, hvor lokalbefolkningen indgår i forvaltningen.
Da Udvalget om Udvikling og Samarbejde mener, at der skal afsættes betydelige økonomiske ressourcer til at opnå den nødvendige investering i de pågældende lande, bifalder udvalget oprettelse af en europæisk vandfond. Udvalget mener dog, at fondens vigtigste målsætning skal være at støtte modtagerlandenes vandpolitik, der skal baseres på demokratisk forvaltning og retfærdig vandforsyning. Vi foreslår derfor, at forvaltningen af fonden skal baseres på et EU-AVS-partnerskab. Endvidere er Udvalget om Udvikling og Samarbejde af den opfattelse, at fondens succes afhænger af deltagelse fra modtagerne, der skal være involveret i dimensionering, overvågning og vurdering samt forvaltning og kontrol af fonden, som jeg allerede har nævnt.
Vi mener også, at det er vigtigt at udvikle nye kategorier til finansielle instrumenter baseret på international solidaritet. Det mest nærliggende vil være at eftergive AVS-landenes gæld. De frigivne midler vil således give disse lande mulighed for at finansiere grundlæggende vandforsynings- og rensningsinfrastrukturer.
Vi vil også gerne bede Kommissionen om at undersøge - og bemærk venligst, at jeg siger "undersøge", vi taler ikke om at udarbejde forslag - anvendelsesområdet for indførelse af en afgift på vand på flaske i EU-landene og de relevante AVS-lande, en meget lav afgift, ca. en halv cent, der ville give et betydeligt bidrag til fonden.
Endelig vil jeg gerne dele mine synspunkter med de forskellige politiske grupper om de ændringsforslag, der er stillet. Ændringsforslag 1, som er stillet af Den Socialdemokratiske Gruppe, supplerer de eksisterende forslag rimelig godt, selv om betænkningen blev enstemmigt vedtaget på udvalgsplan. Med hensyn til ændringsforslag 2, der omhandler betragtning L, vil jeg foretrække, at Den Socialdemokratiske Gruppe vil udelade visse termer, der svækker teksten. Jeg kan også fuldt ud acceptere ændringsforslag 11, der er stillet af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater. Endvidere stillede jeg selv ændringsforslag 5 på vegne af Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance, og dette ændringsforslag er meget vigtigt for mig her på aftenen for topmødet i Cancún: i tråd med det, jeg netop har sagt, opfordrer min gruppe Kommissionen til at tilbagetrække det krav, der blev stillet i forbindelse med GATS-aftalen om, at vandforsynings- og rensningstjenester skal liberaliseres. Vi mener, at dette krav er i strid med det oprindelige mål med henblik på at skaffe adgang til vand til alle i de fattige lande. Hvis ændringsforslaget vedtages, vil det styrke Europa-Parlamentets politiske budskab. Jeg opfordrer Dem derfor indtrængende til at støtte det.

Morgantini (GUE/NGL)
Hr. formand, kære kolleger, jeg håber, at min betænkning afspejler balancen mellem de forskellige holdninger i Parlamentet, selv om det centrale punkt naturligvis er, at handel ikke er en løsning på udviklingen. Jeg vil gerne takke alle - både sekretariatet og parlamentsmedlemmerne - for der var virkeligt mange ændringsforslag, og det lykkedes os at nå frem til et fælles synspunkt i udvalget.
Der er ikke så længe til WTO's femte ministerkonference, som bliver afholdt i Cancún. I 1999 - før mødet i Seattle - havde kommissær Lamy, der i Cancún skal forhandle på de 15 EU-landes vegne, fået et specifikt mandat. De emner, der var på forhandlingsbordet, var dog forskellige. WTO har i dag en meget stor indflydelse, og efter min mening spiller den for stor en rolle, nemlig en rolle, der er så stor, at den næsten lader til at være det nye FN. Det er i virkeligheden kun en af årsagerne. Det ville efter min opfattelse være ønskeligt med et nyt mandat, også i betragtning af EU's målsætninger og de løfter, som EU har givet i de forskellige internationale fora.
Heller ikke Doha-runden, der blev betegnet som en udviklingsrunde, blev der fulgt op på. Der var nemlig ikke nogen proportional sammenhæng mellem liberalisering og udvikling. En liberalisering og vilkårlig deregulering i udviklingslandene har tværtimod vist sig at være ekstremt skadelig for udviklingsmålsætningerne. Selv når liberaliseringen har ført til en stigning i BNP, er rigdommens fordeling i de pågældende lande meget ofte blevet mere ulige.
Derfor anmoder vi i betænkningen om en regional integration mellem udviklingslandene og en model med symmetrisk åbning af markederne, så industrilandene fjerner deres handelsbarrierer - her tænker jeg ikke kun på toldbarriererne - og giver landene på den sydlige halvkugle den nødvendige tid til at øge deres produktion, gøre den konkurrencedygtig og udvikle deres markeder. Jeg tror i øvrigt, at det er vigtigt at huske, hvor meget gavn vi i de nordlige lande historisk set har haft af protektionismen for at kunne nå op på vores nuværende udviklingsniveau.
Nogle gange undrer vi os dog over, at Kommissionen f.eks. på trods af den beslutning, som Parlamentet vedtog den 3. juli 2003 - insisterer på at indlede forhandlinger om Singapore-spørgsmålene. Jeg har ikke tid til at nævne dem alle, men de omfatter bl.a. offentlige kontrakter. Jeg mener ikke, at det er hensigtsmæssigt at forhandle om disse spørgsmål. Det skyldes dels de beføjelser og den magt, som WTO har, og dels det problem, som jeg allerede har nævnt, nemlig udviklingslandenes manglende forhandlingsevne. Disse lande understreger i virkeligheden selv i deres dokumenter, at de ikke er i stand til at føre flere forhandlinger.
Jeg tror til gengæld, at det ville være fundamentalt at tage andre spørgsmål op og give klasulen om særbehandling og forskelsbehandling et konkret indhold ved at indføre et verdensomspændende system med garanterede priser for at støtte producenterne af råvarer som f.eks. kaffe og bomuld. De emner, der skal behandles, når det gælder udvikling, er indførelse og fremme af bæredygtig handel - en erfaring, som man i øvrigt allerede gør sig i det civile samfund - samt bistand til disse lande, så de kan diversificere deres produktion, og så der ikke opstår enklaver inden for nogle eksportsektorer. Det gælder snarere om at fremme deres integration i resten af økonomien.
Udviklingens målsætninger bør først og fremmest hænge sammen med befolkningens velfærd. Derfor er jeg af den opfattelse, at erklæringen om TRIPS-aftalen, hvor der står, at denne aftale kan og skal fortolkes således, at medlemsstaterne har ret til at beskytte den offentlige sundhed, bør gennemføres med det samme og uden aftaler om procedurer, der er så restriktive og bureaukratiske, at de bliver uigennemførlige. Dette aspekt blev grundigt behandlet i hr. Lannoyes betænkning, og i min egen betænkning understreger jeg f.eks. også, hvor vigtigt det er, at nødvendige goder såsom vand ikke overlades til markedskræfterne alene, og at EU fører en offentlig finansieringspolitik, ikke bare når det gælder vandforsyningen, men også for at skabe en demokratisk forvaltning af kilder, floder og bassiner.
Når man taler om udvikling, kan man ikke komme uden om gældsspørgsmålet, selv om de to ting ikke hænger tæt sammen. Det er et spørgsmål, der til gengæld ikke var med i Kommissionens dokument. De stærkt forgældede landes renteudgifter er så store, at de sluger op til en fjerdedel af deres eksports værdi. EU bør efter min mening gøre en indsats for at eftergive udviklingslandenes gæld, men samtidig sørge for systemer, der gør det muligt at kontrollere, om den kapital, som gældseftergivelsen resulterer i, bliver geninvesteret på en sådan måde, at det reelt kommer befolkningen til gode.
Et andet spørgsmål er fastlæggelsen af en adfærdskodeks med etiske, sociale og miljømæssige regler for de europæiske virksomheder, som investerer. Hvad angår de forhandlinger, der bliver afholdt i Cancún, skal det bemærkes, at det er nødvendigt med et demokratisk og gennemsigtigt system i WTO, og at det er nødvendigt, at alle lande har en tilstrækkelig forhandlingsevne. Ingen af delene er tilfældet i øjeblikket. Derfor bør dette næsten betragtes som en absolut forudsætning for, at vi kan fastlægge nogle retfærdige spilleregler.
Jeg tror, at der er lang vej endnu. Vi skal sørge for, at der kan rettes op på de enorme skævheder, og derfor har vi ikke brug for en ukontrolleret handel, men derimod for en handel, som opfylder de sociale og økonomiske behov hos alle verdens folk.

Nielson
Hr. formand, jeg er nødt til at sige, at et af de største problemer i verden er, at der er så lidt jungle tilbage. Konferencen for parterne i konventionen om bekæmpelse af ørkendannelse finder i øjeblikket sted i Havanna, hvor emnet vand står på dagsordenen, og Kommissionen er repræsenteret. Det store problem er, at ørkenen udvides, og de tropiske skove ikke har det godt og trues af grådighed og kriminalitet. Vi forsøger at gøre noget ved det. Det har indflydelse på vandbalancen. Vandforvaltning påvirkes direkte, mikro- og makroklimaer ændrer sig, og det vedrører den første af de to betænkninger, som vi drøfter i aften. Måske vil junglens lov om nogle år give associationer til et tabt paradis, idet junglen er et symbol på uspoleret natur. Men jeg er sikker på, at det ikke er det, som fru Morgantini ønsker at drøfte.
Jeg står nu over for det problem at skulle behandle to spørgsmål på én gang. Jeg vil starte med fru Morgantinis beslutningsforslag.
I henhold til beslutningsforslaget anmodes Kommissionen om at mindske presset på udviklingslandene med henblik på vilkårlig liberalisering og deregulering af deres markeder. Der er ikke et sådant pres. Kommissionen samarbejder med udviklingslandene om at etablere et fornuftigt lovgivningsmæssigt grundlag for ydelsen af grundlæggende tjenester. For Parlamentet og især medlemmerne af Udvalget om Udvikling og Samarbejde vil jeg gerne henlede opmærksomhed på meddelelsen om reformen af statsejede foretagender, som vi har arbejdet på i Kommissionen. Det er også meget relevant for hr. Lannoyes betænkning.
Vi udsteder denne meddelelse for at have fastere grund i vores kamp imod - blandt andre - Verdensbanken og IMF vedrørende privatisering. Hvis vi taler om vand og betingelserne for privatisering af forvaltningen af vandressourcerne, er min reaktion, at regeringens nationale ansvar i et land som Burkina Faso for at forvalte vand omhyggeligt og i borgernes interesse er en lige så vigtig - eller endnu vigtigere - national prioritet for det pågældende land, som missilforsvarsskjoldet er for regeringen i Washington. Det er angrebsvinklen. Kommissionen har kunnet sikre, at Burkina Faso ikke var tvunget til at privatisere det nationale vandværk som betingelse for det store Ziga-projekt, der skal levere vandforsyningen til hovedstaden. Et projekt, hvor Verdensbanken er én ud af en gruppe stærke donorer og partnere, og selv om det indledningsvis var et krav fra banken, er det gennemført uden overholdelse af den pågældende betingelse, og uden at banken har insisteret på det, idet andre - dvs. Kommissionen - stod bag regeringen i Burkina Faso i at modgå denne betingelse.
De vil i meddelelsen se en meget mere nuanceret angrebsvinkel til hele spørgsmålet. Men da jeg hørte fru Morgantini argumentere for, at vi skal bevæge os væk fra den kommercielle angrebsvinkel, må jeg svare ja og nej! Hvad betyder "kommerciel"? En privat, kommerciel, kortsigtet, profitmaksimerende filosofi er helt klart ødelæggende for vandforvaltning i udviklingslandene. Men hvis "kommerciel" betyder, at man skal klare sig, og at man skal opnå økonomisk bæredygtighed, så er det ikke muligt at undgå denne forpligtelse. Det er det, der gør det så vanskeligt.
Kinshasa har nu over 7 millioner indbyggere, hvoraf godt en million har adgang til sanitet og sikker spildevandsbehandling. Derfor har størstedelen af befolkningen, ikke blot i de store slumkvarterer i eksploderende storbyer i den sydlige del, men også i den voksende middelklasse, ikke en gang næsten normale sanitetsforhold. De har adgang til frisk vand og betaler pr. liter, men det er næsten umuligt at organisere næste trin i cyklussen rent økonomisk. Det er for langsigtet og omkostningskrævende. Realiteten er ikke, at nogle vandværker fra den nordlige del er ude efter en hurtig indtjening i den sydlige del. Der er ingen mulighed for hurtig indtjening. Derfor har opfattelsen efter den seneste runde i den internationale vanddebat, især blandt ngo'er i Europa, været forkert - det er let nok at advare imod risikoen for uretmæssig profitering fra mere donorfunderede aktiviteter i vandsektoren - men det er slet ikke der, problemet ligger. Problemet er at tiltrække langsigtet, ydmyg og jordbunden støtte til de nødvendige investeringer. Vi er slet ikke i nærheden af at nå dette mål. Problemet ligner problemet i sundhedssektoren.
Årlige udgifter til den offentlige sundhedssektor ligger mellem 1-6 amerikanske dollars pr. indbygger i Afrika syd for Sahara. Man kommer ikke langt for den slags penge. Nøjagtigt de samme forhold gælder for vand og sanitet. Det er på mange måder lettere at nå målene i landsbyerne. Vi ved, hvad vi skal gøre i landsbyerne. Det er ikke så vanskeligt, og vores teknologi er avanceret. Med dybdeborede huller eller rør til transport, er vores evne som donor ret fantastisk. Jeg ser dog et problem i provinsbyerne og storbyerne i den sydlige del. Det er her, kolera og andre problemer sniger sig ind som et sideløbende problem på grund af dårlig sanitet. En beslutning om, hvorledes man skal organisere dette, kræver mere end gentagelser af fasttømrede holdninger til private eller offentlige midler.
Det er også for let at skyde genvej ved at eftergive alle disse landes gæld. Vi må være realistiske. Vi gør alt, hvad vi kan, på den front. Det eneste, der vil gøre en forskel, er penge fra skatteyderne i den nordlige del. Det er det virkelige slag. Vi vandt nogle runder i slaget om Europas bidrag under konferencen i Monterrey. Det er der, vi søger flere midler til vand og sanitet. Derfor opfordrer vi indtrængende medlemsstaterne til at godkende vores forslag om at fremskynde projektet og skabe vandfaciliteter for at sikre, at midlerne, der stadig er betinget af Den Niende Europæiske Udviklingsfond - de 1 milliard euro, der afhænger af ydelse - godkendes og mobiliseres for at fremskynde vores indsats vedrørende vandspørgsmålet.
Vedrørende handel skal vi være optimistiske og konstruktive og arbejde på, at Europa er på linje med den progressive konstruktive ånd fra WTO-mødet i Cancún og Doha-udviklingsrunden. Jeg er stadig ret optimistisk. Det skal lykkes.
I fru Morgantinis betænkning bør der være mere fokus på det arbejde, der er foran os, og de udfordringer og det potentiale, som vores partnere har - især vores AVS-partnere - for at gøre alt, hvad der er muligt, for at åbne flere regionale markeder blandt landene. Hvem vil investere i fremstilling af maling eller sæbe i Uganda, hvis disse produkter ikke kan eksporteres til nabolandene? Vi har forsøgt at finde ud af, hvad der skete med hensyn til moskitonet. Hvorfor blev der ikke produceret moskitonet i Afrika. Svaret er, at de blev importeret fra Hong Kong, fordi der var en afgiftsbarriere på 17 %. Regional liberalisering er det, det handler om, og emnet for forhandlingerne i den økonomiske partnerskabsaftale. Parlamentet bør give en endnu større hjælpende hånd. Vi vælger den sikre løsning. Hvad der end sker i WTO, har vi Cotonou-aftalen, og det vil være meget gavnligt for vores AVS-partnere at deltage fuldt ud.
Jeg har berørt begge emner. Jeg ser frem til at lytte til de næste bidrag og - som altid - til at indgå i dialog med Parlamentet.

Knolle (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, hvad vand betyder for mennesker og natur, har vi selv oplevet i år, som har været den varmeste og tørreste sommer, siden man startede med at registrere vejrdata. Vi forvænte europæere længes efter regn og fyldte floder og opstemmede søer. Eksperter har regnet ud, at det minimum skulle regne 14 dage, hvis vores opstemmede søer og floder igen skulle have normal vandstand. Heldigvis er der stadig tilstrækkelig rent vand fra vandhanerne hos os. Vandforsyningen i EU er tydeligvis sikret og også til at betale for enhver borger. 
Efter denne varme sommer kan vi europæere fornemme, hvad det betyder, at der i øjeblikket er ca. 3 milliarder mennesker, altså mere end en tredjedel af verdens befolkning, som ikke har adgang til rent drikkevand eller spildevandsbehandling. Ganske vist har 189 regeringer i FN's år 2000-erklæring forpligtet sig til at halvere dette tal inden 2015, men til dato ser det ikke ud til, at dette ambitiøse mål nogensinde kan nås. Siden 1990 er den globale vandudvinding blevet tidoblet. Den største vandforbruger er landbruget, efterfulgt af industrien, og først derefter kommer de private husholdninger. USA bruger med ca. 296 liter pr. person om dagen mest vand. De tyske husholdninger og mange europæiske stater forbruger derimod kun halvdelen heraf.
I Mellemøsten og delvis i Asien, men også i dele af Mexico og Afrika har store dele af befolkningen mindre end ca. 2,5 liter til rådighed pr. person om dagen. I de vandfattige regioner har mange mennesker ikke engang denne mængde til rådighed. Næsten 40 % af verdens befolkning lever i flodområder, som strækker sig over mere end to stater. Stater, der ligger op ad floden, udnytter ofte deres naturlige fordele i forhold til de stater, som ligger ned ad floden. Når der i dag stadig udkæmpes krige om olie, kunne der i en ikke al for fjern fremtid tænkes at udbryde krige om vand.
Situationen er eksplosiv i Mellemøsten. Israel, Jordan og palæstinenserne har svært ved at dele Jordan. De stater, der grænser op til Eufrat og Tigris, det vil sige Tyrkiet, Syrien og Irak, forsøger at udnytte vandet fra begge disse floder. Da kampen om ferskvand er forudbestemt, har UNESCO erklæret 2003 for internationalt ferskvandsår. Kommissionen og Parlamentet er bevidste om de sparsomme vandlagre og de problemer, der er forbundet hermed. Herunder hører især også en retfærdig vandforvaltning. Derfor blev det vigtige og komplekse tema om en retfærdig vandforvaltning sat på dagsordenen. PPE-DE-Gruppen i Parlamentet går ind for, at det ikke udelukkende må være således, at staten eller store globalt opererende koncerner har monopol på vandforvaltningen. Med en sund blanding af staten og det private erhvervsliv bør det sikres, at befolkningen i verdens vandproblemområder kan forsynes med billigt ferskvand. Det må ikke komme så vidt, at hvis du er rig, så får du vand, er du fattig, så får du ingen ferskvand!
For at muliggøre en blanding af statslig og privat vandforsyning har PPE-DE-Gruppen stillet adskillige ændringsforslag til den betænkning, der behandles her i Parlamentet i dag, om Kommissionens meddelelse om vandforvaltning i udviklingslandene, som jeg beder alle kollegerne i Parlamentet om at stemme for.
Jeg vil gerne afslutte min redegørelse med at takke hr. Corrie og hr. Wijkman for det fremragende samarbejde. Min tak omfatter også vores assistenter og medarbejdere.
Scheele (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, jeg vil gerne takke ordføreren for hans rigtig gode betænkning, som på mange områder allerede ligger fast, da der ikke stilles nogen ændringsforslag. Hvis der heller ikke i dag kan konstateres nogen livlig debat, så har vi parlamentsmedlemmer diskuteret denne betænkning meget kraftigt i de seneste dage og uger, også uden for mødelokalerne.
Det er også klart, at Kommissionens meddelelse om vandforvaltning i udviklingslandene altid vil afføde en meget heftig og tilbundsgående debat. Den forrige taler redegjorde udførligt for, hvor følsomt et emne vand er overalt i verden. WTO's ministerkonference, som begynder om nogle dage i Cancún, gør naturligvis denne diskussion endnu mere sprængfarlig. Det drejer sig f.eks. om, hvordan det ser ud med hensyn til Kommissionens krav til liberalisering af offentlige tjenesteydelser - herunder hører også vandforvaltning - og hvordan det i fremtiden ser ud med hensyn til udviklingslandenes suverænitet. Vil de selv kunne afgøre, hvordan de vil tilbyde disse offentlige tjenesteydelser?
Når vi taler om vandforvaltning i udviklingslandene, står det klart for mig, at Kommissionen, at EU skal fremme en bærebygtig vandforvaltning. Jeg mener, at Lannoye-betænkningen er så god, fordi hr. Lannoye beskæftiger sig meget direkte og også meget kritisk med de problemer og forhindringer, som står i vejen for en sådan bæredygtig vandforvaltning. Han nævner intensivt landbruget, som hovedsagelig er eksportorienteret, strukturelle tilpasninger, som tidligere blev krævet af stater, hvis offentlige forvaltninger var blevet udsultet, og han nævner, at der prioriteres forkert i forbindelse med projektstøtte. Jeg mener, at det er et rigtig godt signal at sende, og at der også findes nogle meget gode tiltag i Kommissionens nuværende politik til at forsøge at undgå det i fremtiden.
Som skyggeordfører for min gruppe er jeg ikke særlig glad for, at vi ikke har fundet en fælles holdning til ændringsforslag 5, som hr. Lannoye har stillet, hvor det drejer sig om at tage meget kritisk stilling til GATS-kravene, som øjensynligt findes, og til Kommissionens liberaliseringskrav. Jeg kan imidlertid allerede nu forsikre ordføreren om, at jeg meget kraftigt vil opfordre til, at så mange kolleger som muligt støtter ham i dette krav.
Han har givet udtryk for, at han vil foreslå, at der ændres en smule i et ændringsforslag, som blev stillet af hr. van den Berg. I den forbindelse vil jeg godt bede hr. van den Berg om selv at gå ind i sagen. Det kan jeg ikke gøre nu herfra. Jeg vil gerne endnu en gang takke ordføreren for det gode arbejde.
Sanders-ten Holte (ELDR).
Hr. kommissær, hr. formand, allerførst vil jeg takke fru Morgantini og hr. Lannoye mange gange for deres interessante betænkninger, men jeg har dog nogle kommentarer. I enkelte tilfælde ville jeg endda ændre prioriteterne. F.eks. synes De Liberale, at især fair handel er en af de bedste måder at bekæmpe fattigdommen på. Selvfølgelig betyder det ikke, at vi skal diktere udviklingslandene noget. WTO-foraene giver lejlighed til efter samråd at indgå aftaler, som er rimelige for alle partnere. Vi forventer derfor, at der i Cancún skabes bedre betingelser for verdenshandelen.
Hvad industrilandene i hvert fald kan tilbyde, er viden. Internationale virksomheder har en stor knowhow, som de kan videreformidle til deres partnere i udviklingslandene. Som mit parti har fremhævet gennem et ændringsforslag, fører bidraget med denne knowhow til en øget økonomisk aktivitet, idet det fremmer en betydelig produktvariation.
Derfor er det også godt, at mange virksomheder arbejder på at forbedre undervisnings- og sundhedsstrukturerne for de lokale befolkninger. Det er berettiget. En sund og uddannet erhvervsbefolkning er også i deres interesse, men så skal det også stimuleres. Jeg vil udtrykkeligt opfordre til, at erhvervslivet stærkt inddrages i udviklingssamarbejdet. Det skal ske ud fra de normale kriterier. Lønningerne skal være gode, og børnearbejde skal forbydes.
Jeg synes også, at der lægges for lidt vægt på handelsmulighederne på regionalt plan. Også der er der temmelig mange vanskeligheder. Vandforvaltning udgør i den forbindelse et perfekt eksempel. Der er globalt omkring 260 reservoirer, som deles af flere lande. I de sidste 50 år er der udbrudt omkring 1.800 væbnede eller uvæbnede konflikter om disse. Indbyrdes drøftelser og gode aftaler kunne have forhindret dem. Adgang til drikkevand og ordentlige sanitære forhold er en grundlæggende rettighed for befolkningen. Det siger sig selv.
Min gruppe opfordrer til et godt samarbejde mellem lokale og nationale myndigheder og den private sektor, og her må EU gå i spidsen og opmuntre kraftigt til det. Min gruppe har dog indvendinger imod de beskyldninger, som ordføreren retter mod Verdensbanken og IMF. Vi understreger, at støtte til udviklingslande skal tilbydes i overensstemmelse med det pågældende lands behov. Det har vi stillet ændringsforslag om. De Liberale synes, at betingelsen for partnerskab også skal gælde for den vandfond, som hr. Prodi har foreslået. Vi betragter det som overordentlig vigtigt, at de pågældende lande har medindflydelse. Hvad angår den førnævnte vandfond, vil jeg gøre opmærksom på, at Europa-Parlamentet er gået glip af en chance, fordi det ikke var inddraget i dette forslag. Vi kræver derfor, at vi bliver fuldstændigt inddraget i gennemførelsen af det. Når alt kommer til alt, er det den bedste garanti for en demokratisk legitimation.

Modrow (GUE/NGL).
Hr. formand, i alle afgørende EU-dokumenter fremhæves kampen mod fattigdom som værende hovedformålet med udviklingspolitikken. Det er uomtvisteligt, at EU bruger anseelige midler på udviklingsbistand og bestræber sig på at indgå mangfoldige partnerskabs- og samarbejdsaftaler i de forskellige regioner i verden til gensidig gavn. Lige så lidt kan det bestrides, at fattigdommen i verden trods alle bestræbelserne netop er vokset i det seneste årti, og at der ikke er tegn på nogen grundlæggende ændret tendens. Så meget mere fatalt er det, at den stadigt voksende fattigdom udgør en af kilderne til terrorismen.
Der foreligger betænkninger i Parlamentet, som omfatter yderst vigtige delområder af udviklingspolitikken. Det drejer sig hverken mere eller mindre om udnyttelsen af de stadigt færre ressourcer på vores jordklode. Mens der i dag stadig føres krige om olie, f.eks. i Golfområdet, tegner der sig et billede af voldelige sammenstød om vand i horisonten. Mens USA og andre industrinationer erklærer de dele af den tredje verden, hvor der findes olie og naturgas og andre strategiske råstoffer, for deres interessesfære og deraf afleder retten til også at kunne føre krig, er vand først og fremmest et problem mellem udviklingslandene. Enten fordi ressourcerne ikke er tilstrækkelige, eller fordi folk formenes adgang til vandet.
Der er stadig tid til at forhindre den truende katastrofe, hvis der anlægges en klog strategi, og pengemidlerne anvendes målrettet. Lannoye-betænkningen anviser mulige og konstruktive løsninger, som bør gives større opmærksomhed.
Ikke mindre prekær er situationen på sundhedsområdet. Når det allerede nu i nogle EU-lande hedder sig, at den, som er fattig, skal dø tidligere, fordi reformerne sigter mod en andenklasses forsyning, er situationen i udviklingslandene langt mere dramatisk. Millioner af mennesker dør hvert år i Afrika af sygdomme, som der for længst findes lægemidler mod i industrilandene. Det WTO-kompromis om import af billig kopimedicin, som man nu har forhandlet sig frem til, kommer for det første alt for sent og er for det andet spækket med sådanne formaliteter, at dets succes er tvivlsomt. I Morgantini-betænkningen tages der fat på problemer, som netop også berører denne side af handelen.
Ordførerne bestræber sig ligesom hele Udviklingsudvalget på at bekæmpe den voksende fattigdom med alle dens symptomer og følger med samtlige disponible midler og med deres erfaring og autoritet. Vi forventer det samme og endnu mere af Rådet og Kommissionen.
Det 21. århundrede er først lige begyndt. Men barometret står mere på storm end på fredelig, solidarisk sameksistens. Udviklingspolitikken skal omdefineres, således at den bliver dybere og mere omfattende, hvis menneskeheden skal bevare muligheden for at leve og overleve på denne jord.

Rod (Verts/ALE).
Hr. formand, vi har netop hørt hr. Lannoye og fru Morgantini præsentere deres fremragende betænkninger, som vi støtter fuldt ud. Det giver os også mulighed for at vedtage betænkningerne inden WTO's ministerkonference i Cancún, og jeg håber, at kommissær Lamy, der skal repræsentere EU i næste uge, vil gøre os den tjeneste at inddrage betænkningerne i sit forhandlingsmandat, især med hensyn til det vigtige spørgsmål om at forhindre privatisering af vand. Jeg er sikker på, at min ven, hr. Lannoye, ikke vil bebrejde mig, hvis jeg siger, at jeg tillægger fru Morgantinis betænkning særlig stor betydning.
Kommissionen ønsker at hjælpe udviklingslandene med at drage fordel af handel. Spørgsmålet er, om WTO's regler vil give dem mulighed for at gøre det. På grund af de uoverensstemmelser, der i øjeblikket skiller udviklingslandene og de vestlige lande vedrørende spørgsmålene om Singapore, f.eks., er jeg ikke sikker på, at det er fornuftigt for EU at støtte landene i Syd, idet EU har sine egne interesser at forsvare, hvor de tydeligste eksempler er landbrug og fiskeri.
At hjælpe udviklingslandene med at drage fordel af handel betyder først og fremmest, at reglerne for handel skal ændres for at gøre dem mere gunstige for udviklingslandene. Landene i Syd blev først opfordret til at eksportere varer med lav værditilvækst, hvorefter der blev pålagt begrænsninger, og de lider nu under virkningen af de faldende varepriser og problemerne med at få adgang til markeder i landene i Nord. Hvad angår WTO, er der snarere tale om liberalisering af handel end regulering af markeder. F.eks. er de fælles markedsordninger for kaffe og bomuld og prisstabiliseringsordningerne for råvarer på nuværende tidspunkt ganske enkelt forsvundet.
Og betyder det at hjælpe udviklingslandene virkelig, at man hjælper landenes befolkning? Drager de fattigste mennesker virkelig fordel af de hypotetiske handelsfordele, eller når fordelene ikke længere end til de øverste trin på rangstigen i de pågældende lande? Fremme af retfærdige handelsvilkår er stadig den eneste bæredygtige langsigtede strategi. På den ene side skal vi betale producenterne i landene i Syd en rimelig pris for deres varer, og på den anden side er der et presserende behov for at åbne vores markeder for import fra udviklingslandene og ophæve støtten til vores landmænd. I denne sammenhæng giver konferencen i Cancún grund til nogen optimisme. Jeg håber, at de ikke bliver skuffede.
Kun ved at ændre og diversificere produktionen kan udviklingslandene opnå uafhængighed og spille en vigtig rolle i verdenshandelen. Kommissionens indsats skal rettes imod opnåelse af dette mål, og det er det spørgsmål, som konferencen i Cancún skal fokusere på - at hjælpe udviklingslandene med at udvikle deres handel er grundlæggende at hjælpe befolkningen i disse lande med at skabe bedre livsbetingelser. Kan handel være et middel til at sikre bedre livsbetingelser? Det er jeg ikke i tvivl om, men det er bestemt ikke det eneste, der skal gøres.

Hyland (UEN).
Hr. formand, ingen kan nægte, at der er behov for at skabe et retfærdigt verdenshandelssystem, men vi skal ikke bilde os selv ind, at en gennemført liberalisering af handelen automatisk vil medføre retfærdighed.
Hvad angår landbrugspolitik, f.eks., vil ophævelse af al markedsstøtte og -beskyttelse resultere i, at to tredjedele af Europas landmænd må opgive deres landbrug. Det er ikke i nogens interesse, hverken i landdistrikter eller byområder. Verdenshandelsorganisationens nuværende Doha-udviklingsrunde skal fokusere på udviklingslandenes behov og ønsker om at øge deres integration i verdenshandelssystemet. Det er positivt og bør efter min opfattelse støttes fuldt ud.
60 % af verdens befolkning lever i landdistrikter og langt størstedelen heraf i udviklingslandene. Det er samtidig værd at bemærke, at handelen med landbrugsprodukter repræsenterede under 6 % af den samlede globale handel i 2000. Økonomisk vækst afhænger i de indledende stadier mere af udviklingslandenes indre markeder end adgangen til andre markeder.
Erfaringen med liberalisering af landbrugshandelen i Mexico skal tjene som en advarsel imod fremme af helt åbne markeder som en løsning på udviklingslandenes behov. 20 år med denne politik i det nordamerikanske frihandelsområde har resulteret i større fattigdom i landdistrikterne samt fejlernæring og udvandring. Det har også forårsaget øget arbejdsbyrde inden for landbruget, især for kvinder, og en stigning i forbrugerpriser.
De multinationale selskabers øgede indtjening og markedskontrol har været på bekostning af små familielandbrug. Hvis vi lægger de mistede nationale indtægter, miljøskaderne og biodiversiteten til, kan vi se, at Mexicos erfaring med forsøget på at udvikle landbrugssektoren gennem handelsliberalisering har haft ødelæggende konsekvenser.
Hvad angår oprettelsen af et retfærdigt handelssystem, har EU ydet et betydeligt bidrag med initiativet Alt undtagen våben. Vi har forpligtet os til at fjerne alle toldafgifter på eksporten fra verdens 48 fattigste lande. Jeg håber sandelig, at Kommissionen indtrængende vil opfordre andre rige lande til at følge dette eksempel.

Belder (EDD).
Hr. formand, fru Morgantini tager de rigtige emner op i sin betænkning. For det første vil jeg komme ind på de lægemidler, der anvendes ved sundhedskriser i udviklingslandene, f.eks. ved aids og malaria. De lande, der ikke selv har en farmaceutisk industri, er afhængige af import af billige lægemidler. Aftalen fra den forløbne weekend bliver af sundhedsorganisationer betegnet som uigennemførlig på grund af den indviklede importprocedure. EU skal derfor fortsat arbejde på en forenkling af denne procedure i Cancún. Den skal sikre, at landene i praksis ikke fortsat vil være henvist til de dyre lægemidler.
For det andet er det nødvendigt generelt at gøre handelen mere fair. Ikke ved at støtte fair handel finansielt, men gennem fair regler. Altså normer for både arbejdsvilkår, dyrevelfærd og miljø. I Kommissionens dokument bør arbejdsvilkårene, herunder børnearbejde, udformes mere konkret. Disse normer kan kun føre til fair handel, hvis vi hjælper udviklingslandene med at producere og handle ud fra disse normer. Især for import på det europæiske marked gælder det, at der skal anvendes nogenlunde samme normer for at undgå en uretmæssig forskel i konkurrencevilkårene. Samtidig tilskynder dette andre lande til at øge kvaliteten af deres produkter og produktionsmetoder. Protektionisme er jo ikke formålet med standardisering, hvilket mange udviklingslande frygter.
Endelig udgør de lave priser på råstoffer og landbrugsprodukter en hindring for udviklingen i mange lande. Overkapacitet fører i en række sektorer til ekstreme vanskeligheder, f.eks. inden for kaffesektoren. Ordføreren siger med rette, at Europa skal bestræbe sig på at skabe en udvikling i retning af højere priser for disse produkter. Produktionsbegrænsning er et nyttigt instrument hertil, som bør erkendes som sådan i Cancún. Frihandel er jo ikke løsningen på disse problemer. Både Kommissionens dokument og betænkningen erkender dette og fortjener derfor vores fulde støtte.

Deva (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er i aften meget bevidst om, at kommissæren og andre i Cancún skal kæmpe for at beskytte meget fattige mennesker.
Jeg vil bede Dem, hr. formand, om at tælle til 10. Når De er færdig med at tælle, vil 80 mennesker i verden være døde af sult. Hvert sekund dør otte mennesker af fejlernæring. Hvad er det, som disse mennesker kan gøre for at gøre os rigere? Det eneste, de ved, at de kan, er at dyrke flere landbrugsfødevarer. Men den ene ting, som vi forhindrer dem i, er at dyrke flere landbrugsvarer, som de kan eksportere til os.
Fordi vi ønsker at beskytte vores køer, landmænd og industri, bruger vi et større beløb pr. ko hver dag end det beløb, som 600 millioner mennesker skal leve for om dagen. Vi bruger 2 amerikanske dollars om dagen pr. ko. De fattigste mennesker i verden skal leve for 1 dollar om dagen.
I Cancún kan vi gøre en forskel. Da jeg kom til Parlamentet fra det britiske Underhus, havde jeg store forventninger. Jeg havde en forventning om, at man i EU mente, hvad man sagde. Jeg havde en forventning om, at Doha-udviklingsrunden rent faktisk var en udviklingsrunde. Jeg havde en forventning om, at kommissæren ville have rygrad nok til at kæmpe for sagen, at hr. Lamy, der har taget initiativ til Alt undtagen våben, rent faktisk ville kæmpe. Jeg vil gerne se dem tage kampen op. For hvis de ikke kæmper, hvad handler deres liv så om? Hvad handler vores liv om? Hvad handler det hele om, når vi for første gang i historien ved, at der er en direkte forbindelse mellem fattigdom og udbredelsen af terrorisme?
Vi skal forstå denne forbindelse, og vi skal gøre noget ved det. Jeg har en meget privilegeret baggrund i Sri Lanka, og jeg kender personer her, der har meget privilegerede baggrunde rundt omkring i verden. Vi skal forstå denne forbindelse og have rygrad og mod til at kæmpe for, at mennesker - der kan dyrke og markedsføre deres egne fødevarer og skabe landbrug i udviklingslandene - kan eksportere de producerede varer. Vi skal stoppe denne ineffektive beskyttelse af vores køer og landmænd i Europa og holde op med at ødelægge vores eget forbrugergrundlag. Hvis det ikke lykkes, kommer vi til at betale en høj pris.

Kinnock, Glenys (PSE).
Hr. formand, forhandlingen om fru Morgantinis betænkning handler om den forbindelse, der eksisterer mellem handelsliberalisering, økonomisk vækst og fattigdom. Den handler om, hvorvidt handel og udvikling følger en bestemt retning. Ofte er der meget forskellige opfattelser af dette spørgsmål.
Jeg vil dog hævde, som jeg er sikker på, at mange andre talere under forhandlingen kan tilslutte sig, at handelsliberalisering ikke er en patentløsning på opnåelsen af den selvopretholdende vækst og reduktion af fattigdom, som vi ønsker at se som resultat af vores politikker - vi taler om sammenhæng her - for ikke at tale om vores mål med henblik på at fremme den menneskelige udvikling. Hvis udviklingslandene skal drage fordel af handel, er det første, der skal ske, som det klarlægges tydeligt i betænkningen, at producenterne i udviklingslandene skal have en rimelig pris for deres eksportvarer, og at disse priser skal afspejle værdien af deres eksportvarer.
Siden 1970'erne har de svækkede handelsbetingelser kostet udviklingslandene meget. Mange AVS-lande har tabt over syv gange det beløb, som de modtager i udviklingsstøtte. For dem er det centrale problem, som kommissæren ved, manglen på konkurrencebestemte priser på eksportvarer. Men i tilfælde, hvor der er eksportkapacitet, i lande som Sydafrika, Mauritius, Ghana, Botswana og visse caribiske lande, oplever man eksportvækst som følge heraf.
Men de fastholder - og det er ikke kun tilfældet i Cancún, som de fleste vil tale om, men i den amerikanske miljøstyrelses forhandlinger - at afgiftsfri adgang til EU-markeder helt enkelt ikke er tilstrækkeligt incitament til at øge importen. De er - som vi er - klar over vigtigheden af begrænsninger på udbudssiden, behovet for tilpasning og afholdelse af de dermed forbundne omkostninger for udviklingslandene.
Vi skal forstå - og det vil jeg gerne understrege - at kapacitetsbegrænsninger er en afgørende del af den måde, hvorpå vi håndterer udviklingslandenes evne til at tackle de handelsmæssige udfordringer, som de står over for på nuværende tidspunkt, i bilaterale, regionale og multilaterale forhandlinger. De skal forholde sig til en lang række forhandlinger. Og endnu en gang, er det noget, som kommissær Nielson er lige så bevidst om som jeg, hvad angår AVS-landene.
I alle disse forhandlinger er der en stor og tydelig ubalance imellem forhandlingsparterne med hensyn til omfanget af økonomi, politisk magt og kapacitet til løsning af problemet. Jeg så et eksempel herpå i forbindelse med de sydafrikanske forhandlinger.
Landbrugsstøtten har en kolossalt ødelæggende virkning på udviklingslandenes producenter og markeder. Jeg håber, selv om kommissær Lamy nægter, at det er et vigtigt spørgsmål, at vi i Cancún erkender, at det er et meget centralt spørgsmål for udviklingslandene.
Der er lang vej til opfyldelsen af udviklingsmålene for årtusindskiftet. To år efter erklæringerne fra Doha-udviklingsrunden har vi i næste uge i Cancún mulighed for at gennemføre globalisering for mange i stedet for få. Jeg er sikker på, at De, hr. kommissær, er enig i, at vi ikke har råd til at fejle.

De Clercq (ELDR).
Hr. formand, det er på høje tid, at vi forener vores kræfter og hjælper udviklingslandene med at opnå større velfærd. Det bedste middel hertil er en almindelig frihandel, som giver de bedste garantier for bæredygtig økonomisk vækst i alle dele af verden. Det forholder sig faktisk sådan, at liberaliseringen af handelen er nøglen til udvikling, men dette kræver også en vigtig nuance.
Jeg går ind for det frie marked, ikke for det uhæmmede eller ubegrænsede frie marked. Det frie marked eksisterer for øvrigt ikke mere. I dag taler man om et socialt korrigeret marked med bl.a. større vægt på normer, miljø, forbrugerbeskyttelse, respekt for intellektuelle rettigheder osv.
Ved at inddrage mindre udviklede lande i verdenshandelssystemet skal disse vigtige betingelser vedvarende tages op. I den følgende WTO-runde skal vi i Europa i hvert fald snarere betragte udviklingslandene som vores partnere end som vores modstandere.
Jeg deler ikke ordførerens, fru Morgantinis, opfattelse, når hun hævder, at der ikke er nogen beviser på, at liberaliseringen stimulerer væksten i velfærden. Globaliseringen giver fordele for alle lande, som involveres i verdensøkonomien. Sammenlignelige lande, som har fulgt forskellige handelsstrategier, udviser markante forskelle, når det gælder indkomst pr. indbygger. Jeg tænker f.eks. på Sydkorea i forhold til Nordkorea og på Østtyskland i forhold til Vesttyskland inden genforeningen. Jeg tænker på de asiatiske tigre i forhold til de sydasiatiske lande. Eller hvad der er endnu mere iøjnefaldende: For 20 år siden havde Kina og Afrika samme udviklingsgrad. Siden Kina resolut indførte en åben økonomi og blev involveret i verdenshandelssystemet, er konsekvenserne spektakulære. Gennemsnitligt tjener kineserne i dag tre gange så meget som afrikanerne. Ikke blot hvad angår indkomstniveau, men også hvad angår videnniveau, er forskellen enorm.
Det er udmærket muligt, at de rige er blevet rigere på grund af globaliseringen, men at de fattige er blevet fattigere, er helt forkert. Det beviser tal fra FN. Andelen af verdensbefolkningen, som lever i ekstrem fattigdom, er på 10 år faldet fra 29 % til 23 %. I slutningen af 1990'erne var 826 millioner mennesker underernærede, eller 40 millioner færre end i begyndelsen af 1990'erne, til trods for befolkningseksplosionen. Børnedødeligheden er på verdensplan faldet fra 64 pr. 1.000 børn i 1980 til 56 pr. 1.000 børn i 1990'erne. Omkring 80 % af befolkningen i udviklingslandene har adgang til gode vandforsyninger, og analfabetismen er faldet til 20 %. Det er ikke perfekt, men det går i den rigtige retning. Der er således meget, der skal gøres, men der er også håb. En korrekt globalisering er den rette metode ...
(Formanden afbrød taleren)

Bordes (GUE/NGL).
Hr. formand, vi støtter helt bestemt de aspekter i betænkningen, der medvirker til at censurere ordningen, og vil derfor stemme for betænkningen til trods for den magtesløshed, der skinner igennem.
Hvad er det for et samfund, vi lever i, hvor næsten en tredjedel af menneskeheden ikke en gang har adgang til den mest grundlæggende vare, drikkevand? Millioner af mennesker i fattige lande dør hvert år - om ikke af tørst, så af en af de mange sygdomme, der overføres vis forurenet vand. Er det på grund af uoverskuelige tekniske forhindringer, at ikke alle mennesker på jorden har drikkevand? Nej. Alle ved, at det simpelthen handler om penge. Alle ved også, at vores samfund i det 21. århundrede har samlet mere end nok tekniske og økonomiske ressourcer til at sørge for vand til alle. Men vand og vandforsyning er blevet en enorm indtægtskilde for de multinationale konglomerater. Disse konglomerater - Vivendi, det tidligere Société Générale des Eaux, Suez, Bouygues - kan frit hæve priserne på vand, hvorimod internationale institutioner stemmer gennem beslutninger og baner vejen for dem ved systematisk at opløse offentlige vandforsyningstjenester i fattige lande.
Disse konglomeraters samvittighedsløse indtjening er opnået på bekostning af millioner af mennesker, der dør af dysenteri, kolera, tyfus, malaria og bilharziose. I løbet af 10 år er antallet af mennesker, der ikke har adgang til drikkevand, steget fra 1,2-1,7 milliarder. Det er en forbrydelse imod menneskeheden og siger meget om de dødelige skader, som den nuværende forvaltning af økonomien forårsager, og som forvandler menneskelige hensyn til barbariske tilstande.

Ó Neachtain (UEN).
Hr. formand, næste runde af verdenshandelsorganisationens forhandlinger starter i Mexico i næste uge. Jeg er udpeget som forhandler under disse drøftelser for Europa-Parlamentet. Jeg håber sandelig, at de lande, der deltager i forhandlingerne - herunder EU og USA - når til enighed om dette meget følsomme emne. Der er 42 millioner mennesker i verden, der lider af aids - hvoraf mange kommer fra Afrika - og alligevel er der teknologi og behandling til bekæmpelse af sygdomme som f.eks. aids. Hvis man giver udviklingslandene ret til at uddele disse meget nødvendige lægemidler til deres egne befolkninger på egne licensbetingelser, vil omkostningerne for disse lægemidler mindskes betydeligt. Der er større og større politisk vilje til at indføre ændringer i de internationale ordninger for intellektuel ejendomsret, således at lægemidler til bekæmpelse af aids kan stilles til rådighed for de lande, der ikke har midlerne til at betale for dem.
Vi er alle klar over, hvad vores ansvar er, når det drejer sig om bekæmpelse af aids, og vi må handle i overensstemmelse hermed. Et vellykket resultat af disse forhandlinger vil betyde, at man kan redde millioner af menneskeliv rundt om i verden. Denne handelsrunde skal i sandhed være en udviklingsrunde. At redde menneskeliv må altid komme før doktriner om intellektuel ejendomsret.

Andersen (EDD).
Hr. formand, hr. Lannoyes betænkning indeholder en meget præcis og skarp kritik af de negative virkninger, der er ved at privatisere vandforsyningen. Jeg vil benytte lejligheden til at supplere hr. Lannoyes kritik med yderligere argumenter. Nemlig, at privatisering også svækker beskyttelsen af de kostbare vandressourcer. I Danmark er vandforsyningen baseret på et solidarisk princip, hvad angår ressourcetilgængelighed og priser. I Danmark er vandforsyningen decentral og primært offentlig og i mindre omfang privat, men altid bruger-/ejerstyret. Det er en meget vigtig faktor for at sikre en fortsat kildebeskyttelse. Den offentlige del af den danske vandforsyning er meget aktiv med hensyn til at kræve så høje beskyttelsesniveauer som muligt og kræve eventuelle forureningskilder stoppet. Den private del - derimod - af den danske vandforsyning er meget tilfreds med de udvandede krav, som EU nu barsler med, og som indebærer, at grænseværdierne for pesticider i vores drikkevand svækkes.
Erfaringerne fra England og andre steder viser også, at når vandforsyningen bliver gjort til en vare og privatiseres, så forsvinder ressourcebeskyttelsen. Londons private vandforsyning lobbyedes således på lige fod med den europæiske kemiindustri for, at vi blot skulle tillade store mængder sprøjtemidler i drikkevandet, dengang EU forhandlede om drikkevandsdirektivet - så var det nemmere at tjene penge.
For mig at se, er den eneste sikre kildebeskyttelse at undlade brugen af pesticider. Jeg er derfor meget glad for, at hr. Lannoyes betænkning i konklusionen prioriterer, at der skal indføres produktionsmetoder i nord som i syd, der fremmer et økologisk landbrug, som i væsentlig grad er baseret på de lokale ressourcer, grønne teknologier og kooperativer på regionalt niveau. Jeg stemmer med glæde for hr. Lannoyes betænkning.

Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, i de sidste 10 år har der været afholdt adskillige internationale konferencer om spørgsmålet om adgang til rent drikkevand. Vi ved, at der har været mange fiaskoer på dette område, ikke mindst i relation til forpligtelsen til at sikre, at alle skulle have adgang til rent vand i 2000. I løbet af 10 år er antallet af mennesker, der mangler rent vand, i stedet steget med en halv milliard, og antallet er på nuværende tidspunkt ca. 1,7 milliarder. Et ud af fire mennesker i verden drikker forurenet vand.
Situationen tvinger beslutningstagerne til at se alvorligt på, hvorvidt de foranstaltninger, der er truffet, har været gode nok. Universel, retfærdig og ikke-diskriminerende adgang til rent vand er en grundlæggende menneskeret. Mangel på vand er en logisk årsag til større fattigdom. Erfaringen har vist, at det er umuligt at lade markedet løse problemet med vandmangel. Man skal nok ikke satse på, at markedet yder en indsats for at hjælpe mennesker uden vand. Vi må erkende, at privatisering normalt betyder højere priser for vand og rensningstjenester, som naturligvis dermed skaber de største problemer for de fattigste mennesker.
Da adgangen til vand er fastsat som en grundlæggende rettighed, bør det påvirke den måde, hvorpå vi håndterer spørgsmålet. Vandressourcerne skal ikke ses som et lands private ejendom, men som en global ressource til deling. Det skal dog nævnes, at behandling af vand som en fri vare for alle svækker potentialet for at organisere en meget funktionel vandforsyning. Derfor er der behov for de fleksible ordninger, der er foreslået i ændringsforslagene, for at blande de offentlige sektorer med de private, så længe en persons ret til vand betragtes som noget grundlæggende, der aldrig kan opgives.
I hr. Lannoyes betænkning fremhæves meget klogt forbindelsen mellem adgang til vand, rensning af vand og hygiejne. Ca. 6.000 mennesker, hovedsageligt børn, dør hver dag af infektionssygdomme, ofte forårsaget af dårlig hygiejne. Det vil være en grundlæggende fejl at opfatte vand, sanitet og hygiejne som separate spørgsmål. Vi skal nu gøre alt, hvad vi kan, for at øge de nationale og internationale ressourcer, der kan anvendes til at forbedre vandforsyningen og de sanitære forhold i slumkvarterne i byerne og landsbyerne samt landdistrikterne. Det er meget vigtigt at kæde de sanitære forhold sammen med vandforsyning, der ikke kan opnås, hvis der ikke foretages betydelige yderligere investeringer fra de personer, der er ansvarlige for vandforsyningen. Vi skal derudover udvikle person-orienteret teknologi til husholdninger som en løsning på problemerne med vand og rensning af vand.
Jeg vil gerne udtrykke min støtte til ændringsforslag 19, hvori der anmodes om indgåelse af en aftale med hensyn til vand og gæld, så gælden eftergives og i stedet bruges på at finansiere vandrensningsinfrastrukturer.

Désir (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne fremhæve to aspekter af Lannoye-betænkningen om vand. Da vi vil blive repræsenteret på WTO's konference i Cancún i næste uge, vil jeg først og fremmest nævne forbindelsen med den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser.
Jeg mener, at EU skal melde mere tydeligt ud. Hvis vi mener - og det virker helt klart, som om det er det, De går ind for, hr. kommissær - at vand er et offentligt gode, skal vi sikre, at de offentlige myndigheder holder øje med vandforsyningen i hvert eneste land. Offentlige-private partnerskaber kan naturligvis anvendes til finansiering. Men De kom selv med sammenligningen - en ret modig sammenligning, må man sige - med det, som andre lande betragter som afgørende. Tag f.eks. antimissilforsvaret i USA. Der er ingen, der kan forestille sig at foreslå USA at underkaste deres antimissilforsvar et beslutningsorgan under WTO med regler som f.eks. national behandling, foretrukne nationale regler eller en forpligtelse til at give en kontrakt til et andet WTO-land, der deltager i en åben licitation på dette afgørende område.
Hvis vi med hensyn til vand går videre med sammenligningen, bør udviklingslande som f.eks. Burkina Faso beholde så meget kontrol som muligt over den måde, hvorpå investorerne involveres. Jeg mener derfor i relation til GATS - og jeg håber, at kommissæren med ansvar for udvikling og humanitær bistand vil have indflydelse på disse drøftelser, og at disse drøftelser ikke blot vil relatere til handelspolitik - at vi ikke lægger pres på disse lande om at liberalisere deres offentlige tjenesteydelser, især ikke de tjenesteydelser, der har med vand at gøre, som modydelse for at give dem adgang til vores markeder, f.eks. landbrugsmarkedet.
Vedrørende finansiering har vi helt klart brug for en europæisk fond, men jeg støtter hr. Lannoyes kommentarer. Som i tilfældet med de europæiske strukturfonde ved vi, at etablering af et marked ikke er som etablering af et samfund. Sommetider skal vi støtte foranstaltninger, der er fastsat for at imødekomme forsinkelser i udviklingen, som betyder, at offentlig finansiering er nødvendig. Det er helt afgørende at oprette en europæisk fond. Vi bør endda oprette en global vandfond, der fungerer på samme måde som UNAIDS på verdensplan for at behandle de mennesker, der lider af aids. Privat finansiering alene vil ikke være nok at at opnå disse mål, og vi kan ikke være tilfredse med blot at beskæftige os med teknologien. Det vil også betyde øget offentlig støtte. 
Hvad angår fru Morgantinis betænkning om sammenhængen mellem handel og udvikling, vil jeg, selv om alle er enige om, at handel kan bidrage til udvikling, understrege, at det stadig ikke er nok blot at åbne op for grænserne - som nogle talere, herunder hr. De Clercq har antydet - som om det automatisk ville resultere i udvikling. Økonomisk diversificering er af afgørende betydning. Vi skal hente mere inspiration fra vores egne erfaringer. Vi skal i en periode pragmatisk og gradvist og ved hjælp af sektorerne acceptere, at landene i Syd kan beskytte deres egne økonomier. At opfordre dem til at etablere markeder i det store omfang, der er påkrævet, er dybest set formålet med regional integration. Men vi skal ikke vedtage en systematisk, dogmatisk og ensartet fremgangsmåde for liberalisering, da det vil virke nedbrydende på handelen, som fru Kinnock nævnte. Disse lande vil naturligvis eksportere større mængder, og hr. Deva har ret, når han siger, at vi skal øge adgangen til EU-markedet for deres landbrugsprodukter og mindske vores støtte for at begrænse virkningerne af markedsfordrejning. Landene vil dog altid eksportere produkter med mindre værditilvækst på verdensmarkedet. Disse lande bør være i en position, hvor de kan eksportere forskellige, sofistikerede og industrialiserede produkter. Vi skal derfor revidere vores handelspolitik i forhold til udviklingslandene ved at prioritere forhåbningerne og målsætningerne for udviklingspolitikken samt prioriteterne for kommissæren for udvikling.

Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil lykønske Kommissionen med dens hurtige reaktion på de udfordringer, der blev fastsat i Johannesburg om vand og vandmangel, og også hr. Lannoye, som jeg henvender mig til nu.
Jeg finder imidlertid, at Kommissionens meddelelse om vand er for kortfattet og måske viger uden om nogle af de vigtigste strukturelle spørgsmål og grundlæggende begrebsproblemer, som vi får og allerede har, hvad angår vand.
For det første mener jeg, at debatten går meget længere end til spørgsmålet om privatisering eller liberalisering. Europa er vant til at finde generelle løsninger, at udstede direktiver om alt vedrørende EU. Og jeg mener, at vi må gøre os klart, at bæredygtig udvikling skal skræddersyes, at problemerne ikke er de samme alle steder, og derfor bør vi fra begyndelsen skabe fleksible og åbne politikker, der tillader 1.000 forskellige løsninger, i hundredtusindvis af små projekter, som er tilpasset til de enkelte steder. Vi skal desuden indføre denne filosofi i investerings- og støttekriterierne, bl.a. fordi vi uden den lokale indsats og en tilpasning af programmerne til de lokale projekter ikke opnår noget som helst. Derfor bifalder jeg begrebet om fleksibilitet, tilpasningsevne og mange små projekter, selv om der er store problemer.
Når vi taler om rammebegrebet, er der imidlertid en anden ting, som jeg vil nævne. Hvis vand er et universelt gode, der er nødvendigt og uundværligt ligesom luft eller jord, er det også begrænset, og læg mærke til, mine damer og herrer, det er et transportabelt gode i modsætning til jord. Derfor kræver det beskyttelse og regulering ikke bare fra staternes side, men også på internationalt plan.
Det er et gode, som bør deles. Og på samme måde som folk med forskellige sprog, religioner og nationaliteter deler og nyder godt af de store floder, er det et grænseoverskridende gode, og derfor kræver det internationale aftaler og konventioner af hensyn til retfærdigheden og bæredygtigheden.
Da det drejer sig om et universelt gode, bør Europa foreslå en international aftale, en konvention, der giver mulighed for at kontrollere floderne på grundlag af afvandingsområdet, som det fremgår af vanddirektivet, og dermed forhindre et bestemt land i at gribe ind på en måde, der, som i Tigris' og Eufrats tilfælde, bringer andre lande i en usikker situation.
Europa bør også træffe beslutninger og argumentere for, at det, at vand er en universel ressource, betyder, at det ikke udelukkende kan tilhøre dem, der bor ved flodernes udspring, eller folk, der ønsker at råde over floderne i hele deres udstrækning. Det er nødvendigt at diskutere muligheden af at lave omledninger uden gener for at løse problemer med ørkendannelse og vandstress og for at løse problemet med udvikling af befolkninger, der lever ved flodernes udmunding eller langs dem.
Jeg mener, at der er juridiske spørgsmål af stor betydning, som Europa bør fremme, ligesom vi bør indføre begrebet om fleksibilitet, bæredygtighed og skræddersyede aktioner.
Van den Berg (PSE).
Hr. formand, De har bestemt også set Oxfam-koen, som i disse dage får husly i Parlamentet. For os europæere er denne ko naturligvis et symbol på velfærd. Men lad os være reelle, for mennesker i udviklingslande er denne ko symbol på unfair verdenshandel.
Oxfam fører ikke uden grund kampagne med titlen "Gør handel fair, stop dumping". Jeg kan ikke gentage ofte nok, og hr. Deva anvendte også eksemplet, at det beløb, som denne europæiske ko modtager i subsidier om dagen, for en femtedel af verdens fattigste indbyggere er mere end det, de skal kunne klare sig for om dagen. Egentlig er hensigten med vores socialdemokratiske indsats at komme tættere på en virkelig fair verdenshandel i næste uge i Cancún under WTO-forhandlingerne.
Fru Morgantinis betænkning om hjælp og handel kommer på det rette tidspunkt. Den vælger også klart udviklingslandenes side. Utvetydigt understreger ordføreren, at der for to år siden blev indgået tydelige aftaler i Doha, men at det er vanskeligt at følge dem op og overholde dem. Især de rige lande i Nord - det gælder især USA - har udvist forsømmelighed. I juni opnåede vi også i Europa som kontraherende part med nød og næppe en aftale om en reform af det europæiske landbrug. I denne weekend kunne vi efter meget hård modstand fra USA omsider opnå en aftale, et enormt gennembrud, om billige lægemidler. Det var på falderebet, men det var dog et enormt gennembrud.
Bortset fra landbrug og lægemidler, kernen i Doha-forhandlingerne, tages handelen med tjenesteydelser også op i Cancún. Hr. Lannoye kommer i sin betænkning yderligere ind på en af disse tjenesteydelser, nemlig vandforsyning. Han hævder, at vand er et offentligt gode. Jeg ville sige især vandproduktion. Det støtter min gruppe nemlig. Vandproduktion skal myndighederne derfor fortsat være ansvarlige for, men til vanddistributionen er der i mange udviklingslande behov for privat kapital. Det har kommissæren gjort rede for. Det betyder ikke, at dette ikke skal ske under kontrol af myndighederne, som er ansvarlige for adgangen og prisdannelsen. Men 1,7 milliarder mennesker har ingen adgang til rent drikkevand, og der er endda 3 milliarder, som ikke har adgang til sanitære faciliteter. Det tvinger os til at føre en god politik på dette område. Socialdemokrater går ind for, at myndighederne fortsat er ansvarlige for de offentlige tjenesteydelser, offentlig kontrol med et offentligt ansvar. Men det betyder ikke, at private ikke kan spille en vigtig rolle i dele af vanddistributionen. Det er det væsentlige i debatten, og her er vi enige i, hvad kommissærerne sagde. I min gruppe er der forskellige opfattelser af det, som min kollega sagde.
En anden sag, som fortjener særlig opmærksomhed i lyset af handel og udvikling, og som ofte overses i forbindelse med landbrugsdiskussioner, er bomuld. Fire vestafrikanske lande har fremsat en appel til WTO, hvori de anmoder om anerkendelse af den strategiske betydning af bomuld for udviklingen, bekæmpelsen af fattigdommen og fødevaresikkerheden i Vest- og Centralafrika. 10 millioner mennesker er direkte afhængige af bomuldsproduktion og -eksport. Deres udvikling hæmmes af handelshindringer inden for bomuldssektoren, hvorved priserne holdes kunstigt lave. Vi opfordrer til, at vi i Doha træffer foranstaltninger vedrørende produkter som sukker og bomuld. Vi er også overbevist om, at Kommissionen kan gribe ind i den retning. Så vil vi have fair handel. Mere handel betyder derfor mere succes for de fattige lande.

Khanbhai (PPE-DE).
Hr. formand, hvis man besøger en tilfældig jordhytte i et fattigt land og spørger den fattige familie, som bor der, hvad den mangler allermest, vil man få ét svar: vand. Ikke demokrati, ikke menneskerettigheder, ikke medicin, intet andet, bare vand.
Hvis EU har tildelt 1 milliard euro i støtte til vandforvaltning - og jeg mener, at kommissær Nielsen har været medvirkende til at opnå dette store beløb - må jeg lykønske EU og kommissæren. Det er et fantastisk resultat. Det er lige, hvad disse mennesker har brug for. Desværre er det ikke nok. Vi skal gøre endnu mere, og jeg vil bede kommissæren om at sikre, at Parlamentet har noget at skulle have sagt i formuleringen af vandpolitikken, således at den ikke forsvinder ud i den blå luft som EUF-politikken. Parlamentet skal være involveret.
Jeg ønsker, at det skal lykkes. Jeg håber, at De kan forsikre os om det, da jeg ikke ønsker, at min kollega skal overtale PPE-DE-Gruppen til at stemme imod Lannoye-betænkningen i morgen. Jeg forstår, hvad De arbejder på, og jeg har tillid til det.
Jeg vil gerne sige et par ord om handel. De fattige lande skal forarbejde deres produkter, ikke blot eksportere råmaterialerne, så de ikke selv får glæde af merværdien. Det er essensen af handel. Jeg ved, at kommissær Nielson forstår det, og jeg ved, at han arbejder på at løse problemet. Jeg håber, at han vil yde en endnu større indsats.

Nielson
Hr. Khanbhais bidrag svarer til fru Sanders-ten Holtes bemærkninger om Parlamentets ønske om at være involveret i alt, hvad der har at gøre med vandinitiativet og vandfonden. Det er ikke svært af forstå. De midler, som vi taler om, er en del af EUF. Vi arbejder på at fastsætte budgettet for EUF. Det er Kommissionen og Parlamentet helt enige om, også af meget principielle årsager.
Vi ønsker en speciel facilitet eller fond for at få et mere fleksibelt instrument, flere muligheder for at arbejde med flere aspekter generelt. Der er ingen grund til den bekymring, som hr. Lannoye giver udtryk for i sin betænkning, om en forvaltning af fonden på 0,3 %. Det er ikke et forsøg på at finde én løsning. Der er mere tale om en facilitet. Det betyder ikke noget, om vi bruger ordet "fond". Hovedtanken er at kunne fremskynde aktioner efter behov og være en katalysator for de forskellige partnerskaber, som det er muligt at oprette og fremme. Vi taler ikke om en konventionel metode til finansiering af projekter, men om noget, der kan fremskynde projekterne.
Vi håber, at denne forhandling og den velkomne støtte fra Parlamentet vil gøre det muligt for medlemsstaterne at acceptere vores forslag. For at være direkte handler det om at eliminere risikoen for at miste 1 milliard af de 13,5 milliarder euro, der er reserveret til Den Niende Europæiske Udviklingsfond, som skal evalueres næste år. For nogle år siden blev disse midler i henhold til Cotonou-aftalen og Den Niende Europæiske Udviklingsfond gjort betinget af ydelsen i første halvdel af perioden. Det er en fuldt ud politisk bedømmelse. Derfor opstod idéen om at øremærke midlerne til vandinitiativet for at sikre, at alle er enige om dette højt prioriterede dossier og for at reservere midlerne og mere eller mindre at løfte de 1 milliarder euro ud af den generelle diskussion. Det er det, vi prøver at gøre. Jeg håber, at Parlamentets støtte vil skabe entusiasme blandt medlemsstaterne.
Med hensyn til handelsaspektet af forhandlingen er jeg enig med hr. Belder om den meget vanskelige situation vedrørende kaffe. Det er ironisk, at vi opfordrede udviklingslandene til at diversificere og understregede, at kaffe var gode indtægtsskabende afgrøder. Resultatet er, at Vietnam og mange andre udviklingslande er begyndt at dyrke kaffe, som de derefter dumper på markedet, hvorved markedet beskadiges i en sådan grad, at vi står over for en krise, der er meget vanskelig at håndtere. Der er ikke nogen let løsning. Situationen på markedet er en realitet.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0217/2003) af Bowis for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om sundhed og fattigdomslempelse i udviklingslandene (KOM(2002) 129 - C5-0334/2002 - 2002/2178(COS)).
Bowis (PPE-DE)
Hr. formand, i dag hviler verdens øjne på verdenshandelen. For millioner af mennesker ligger spørgsmålet om handel imidlertid milevidt fra deres nedbrudte, sygdomsramte og handicappede virkelighed, for man kan kun deltage i denne handel, hvis man kan producere, dyrke, sælge og distribuere. Disse opgaver er af afgørende betydning for et lands økonomiske klima og vækst. Det er opgaver, der er helt uden for rækkevidde, hvis man er fysisk eller psykisk syg eller handicappet. Og hvis det er uden for rækkevidde, er det den direkte vej til fattigdom og - alt for ofte - døden. Sundhed og velstand, dårligt helbred og fattigdom er uløseligt forbundet. Fattigdom fører til dårligt helbred, og dårligt helbred betyder fattigdom for nationer, familier og enkeltpersoner. Uden sundhed kan man ikke skabe velstand, og uden velstand kan man ikke forebygge og kurere sygdomme.
Landene i EU har accepteret den udfordring, der ligger i at hjælpe de dårligst og dårligt stillede udviklingslande med at bekæmpe fattigdom og blive vores partnere i relation til verdenshandel og -udvikling. Vi har erkendt den grundlæggende sammenhæng mellem sundhed og mindskelse af fattigdom, og vi skal nu prioritere dette højere i vores udviklingspolitikker.
Kommissionen har forelagt os en fornuftig meddelelse, som jeg hilser velkommen. Den fokuserer på de tre enorme udfordringer, som tuberkulose, aids og malaria udgør, og der er intet i min betænkning, der taler imod denne fokusering. Jeg opfordrer netop til flere og mere målrettede investeringer på disse områder.
Der er dog andre vægtige sundhedsudfordringer, som vi skal håndtere. Lad mig starte med det sidste punkt i betænkningen. Vi, den udviklede verden, mangler læger. Hvert eneste år prøver vi at imødegå vores nationale mangel på læger ved at ansætte 63.000 læger fra udviklingslandene. Til gengæld sender vi kun 1.300 læger til dem. Det er uacceptabelt.
Jeg ønsker endnu en gang at understrege behovet for en anden fordeling af ressourcer til grundlæggende sundhed, hvis vores drøftelser skal omsættes til handling. Kun 3,4 % af vores nuværende udviklingsbudgetter går til sundhed. Det er ganske enkelt for lidt. Kun 9 af de første 61 landestrategidokumenter havde sundhed som et vigtigt samarbejdsområde, og det vil ikke skabe resultater.
Vi har brug for ressourcer, men de skal være effektivt målrettet. Levering af lægemidler er f.eks. spildt, hvis der ikke sørges for hensigtsmæssig opbevaring, fordeling, overvågning og patientoplysning. Nigeria er et eksempel, hvor det lykkedes at opnå en dramatisk forbedring inden for dødelige børnesygdomme, da først programmet fik udviklet en strategi med at følge projekterne fra start til slut og fik ændret den offentlige opfattelse af immunisering.
Derudover er der sygdomme og tilstande ud over de tre prioriteter tuberkulose, aids og malaria. I 2020 vil 80 % af den globale byrde af sygdomme være ikke-overførbare sygdomme: kardiovaskulære sygdomme, cancer, luftvejssygdomme, diabetes, depression, epilepsi osv. Sygdomme med diarré dræber 1,5 millioner børn om året.
Vi hørte under den sidste forhandling om vand. Ud over malaria omfatter vandbårne sygdomme, der invaliderer og udrydder, tyfus, dysenteri, kolera, hepatitis, trachom, fluorose og encephalitis japonica. Alligevel har 1,1 milliarder mennesker ikke adgang til rent vand, og 2,4 milliarder har ikke hygiejnisk sanitet. Og omkostningerne behøver endda ikke at være umulige, og vores betænkning indeholder eksempler på billige former for indgriben og ændringer af den lokale praksis, hvor det kan medføre en betydelig forskel.
Jeg er taknemmelig over for de kolleger fra de forskellige sider af Parlamentet, der foreslog tilføjelser eller ændringer - hvoraf de fleste kan inkorporeres på udvalgsplan - og et par stykker, som jeg har accepteret og undertegnet under denne forhandling. Jeg vil endvidere gerne takke regeringerne, akademikerne, lægerne og ngo'erne - ikke mindst fra udviklingslandene selv for deres bidrag. De har bekræftet mange af de forslag, som jeg stillede, og foreslået nye områder at fokusere på, områder som f.eks. vacciner, sundhed under graviditet, biomasse/brændstoffer og sygepleje. Jeg håber, at Parlamentet vil støtte betænkningen, og at Rådet og Kommissionen vil opfatte den som en støtte og tilskyndelse til handling. Ingen kan stille sig tilfreds med vores hidtidige indsats med henblik på at bekæmpe fattigdom ved fremme af sundhed. Vi er alle engageret i udviklingen, og det er vores forpligtelse altid at forbedre vores politik. Det er i alles interesse at nå reelle og varige fremskridt.

Nielson
Hr. formand, jeg vil starte med at takke hr. Bowis for hans kompetente arbejde. Selv om vi giver støtte til sundhedsprojekter direkte i mange lande, har Kommissionen i stigende grad investeret i budgetstøttestrategier, hvor forbindelserne til bedre sundhedsresultater er sikret.
I denne sammenhæng er opfølgningen gennem indikatorer for ressourcer og resultater afgørende og et højt prioriteret område, der skal ses i relation til en lang drøftelse med Parlamentet og Udvalget om Udvikling og Samarbejde om de procentdele, der tildeles de forskellige sektorer.
Kommissionen prioriterer fokuseret støtte til bedre sundheds- og uddannelsesresultater. Hvis det skal lykkes, er det ikke nok blot at beregne midler til sundhed og uddannelse, hvor de forekommer som lokaliserede sektorer. Al støtte til relaterede sociale sektorer, som f.eks. investeringer i vand og sanitet samt budgetstøtte forbundet med bedre sundheds- og uddannelsesresultater, skal tages i betragtning. Disse tiltag vil resultere i over 40 % af programmeringen for Den Niende Europæiske Udviklingsfond.
Det er et spørgsmål om tillid, hvad angår forbindelsen mellem støtte og resultat i disse sektorer, men det er den bedste måde at gøre det på. Vi overlader til andre donorer eller regeringer at udføre mere af det betydningsfulde arbejde. Vi stiller mange penge til rådighed, men det er jo også det, som komplementaritet handler om, hvad donorkoordination handler om, og hvad ejerskab handler om.
Jeg vil på ingen måde undskylde disse procentdele, og jeg bliver aldrig træt af at argumentere, når jeg som i aften præsenteres for tal - som jeg føler er misvisende - for vores indsats på disse områder. Interreg-bidraget gennem budgetstøtte er reelt og har den fordel, at vi også har mulighed for at give støtte - som har mulighed for at blive modtaget - til løbende tilbagevendende udgifter.
Det hjælper ikke meget at bygge uddannelsescentre for sygeplejersker, hvis undervisningen ikke kan opretholdes. Det er en af fordelene ved budgetstøtte. Det er på ingen måde en undskyldning, men en reel forklaring.
De specifikke udfordringer med hensyn til hiv/aids, malaria og tuberkulose har været betydningsfulde og er resulteret i vores bidrag til den globale fond. Vores forpligtelser på landeplan betyder, at vi ved mere, end vi gjorde for et par år siden.
Forsøg på at løse hiv/aids-problemet vanskeliggøres, da det omfatter håndteringen af den ideologiske kamp vedrørende reproduktiv sundhed og seksuelle rettigheder. Jeg ønsker ikke at starte en diskussion i aften om disse spørgsmål, men det er endnu et problem, der skal lægges til alle de andre problemer.
Med hensyn til finansiering glæder det mig, at det var muligt at få USA til at acceptere det, som alle andre nåede til enighed om i december sidste år i WTO vedrørende TRIPs og brugen af generiske lægemidler. Det eneste, som jeg vil påpege i denne forbindelse er, at det er meget positivt at opleve, at vores beslutning om at rede trådene ud vedrørende indkøb af lægemidler til disse sygdomme bidrager til realiseringen og virkningen af det, der blev besluttet på WTO's møde i sidste weekend. Hvis vi stadig forbandt indkøb med europæiske producenter, ville WTO-aftalen om, at tredjelande skal kunne købe generiske lægemidler, ikke have været så vigtig. Det er derfor kombinationen af denne aftale i WTO og vores opløsning af indkøbsbetingelserne, der er det væsentlige.
Jeg ønsker ikke at trække forhandlingen i langdrag. Jeg vil slutte af med at gentage min anerkendelse af hr. Bowis arbejde.

Valenciano Martínez-Orozco (PSE)
Hr. formand, de mennesker, der har færrest ressourcer, har det dårligste helbred. Sygdom og fattigdom er to sider af samme sag, og derfor bør enhver strategi om fattigdomsbekæmpelse tage højde for denne indbyrdes forbindelse. Manglende sundhed nedbringer udviklingsmulighederne for de ramte befolkninger og grupper drastisk. I udviklingslandene dør der dagligt 28.000 børn under fem år af sygdomme, som kan forhindres med lægemidler, der allerede findes. Diarrésygdomme alene koster årligt over 1,5 millioner børn livet, og en ud af 13 afrikanske kvinder risikerer at dø under graviditet eller i barselsseng, hvorved de ikke kan tage sig af deres øvrige børn, hvilket omgående øger disses risiko for at dø.
Ud over at dræbe over 2 millioner mennesker i Afrika forringer aids udviklingsmulighederne i et samfund, fordi tusinder af aktive unge forsvinder og ligeledes mødre, hvis børn dermed bliver forældreløse.
Kvinderne er de fattigste og de mest syge i udviklingslandene. De er desuden meget mere udsat for sygdom, der altid hænger sammen med fattigdom, netop på grund af deres reproduktionsfunktion. Derfor har vi ønsket at fremhæve betydningen af oplysning, men også af adgang til reproduktiv sundhedspleje, som ville bidrage til at forhindre udbredelse af aids, sygdomme, der skyldes hyppige graviditeter, fødsler og illegale aborter.
At inddrage kvindeperspektivet i fattigdoms- og sygdomsbekæmpelse er afgørende for de dårligst stillede samfund, fordi de skal tage sig af børnene, og fordi de spiller en meget vigtig rolle for enkeltpersoners, familiers, lokale gruppers og nationers velfærd.
Vi mener, at denne betænkning, hvis ordfører - hr. Bowis - har været så positivt indstillet over for inddragelse af kønsperspektivet, forbedrer Kommissionens meddelelse og måske også den stadig svage position, som kvinderne har i EU's udviklingspolitik, der efter min mening fortsat bør styrkes for at kunne opfylde forpligtelserne.
Zimmerling (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil først gerne takke hr. Bowis for denne virkelig fremragende betænkning. Hr. formand, Parlamentet hilser Kommissionens meddelelse velkommen, og vi opfordrer Kommissionen og medlemsstaterne til at yde deres bidrag til, at FN's årtusindmål nås, nemlig at halvere antallet af mennesker, som ikke har sikker adgang til rent drikkevand inden 2015, især set i lyset af at der dagligt dør ca. 3 millioner mennesker af sygdomme, som skyldes forurenet vand.
Hvis man kigger på Kommissionens ambitiøse mål, kan Parlamentet kun støtte disse udtrykkeligt. EU har sat sig for, at udviklingsbistandens gennemsnitlige andel af bruttonationalproduktet skal forhøjes for samtlige EU-stater, således at den i 2006 vil udgøre 0,39 %. Allerede på FN's konference om udviklingsfinansiering i Monterrey i marts 2002 blev det besluttet, at hver EU-stat skulle forhøje sin udviklingsbistand til minimum 0,33 % inden 2006. I Tyskland vil det imidlertid desværre nok forblive ren utopi. Tyskland kæmpede til det sidste mod en forhøjelse af udgifterne, da dette ikke kunne forenes med budgetdisciplinen. Det viser, at det til syvende og sidst er den tyske regerings mislykkede økonomiske politik, som er årsagen til den utilstrækkelige udviklingsbistand.
Så sent som i går måtte jeg konstatere, at den tyske udviklingsminister på sin hjemmeside meddeler, at der i øjeblikket anvendes 0,27 % af bruttonationalproduktet til udviklingsbistand. Det må virke som en hån mod de berørte mennesker, som allerede i 1995 forfulgte målet fra det sociale topmøde i København og havde tillid til, at der blev afgivet et løfte om at stille 0,7 % af bruttonationalproduktet til rådighed for offentlig udviklingsbistand. Heraf kan man kun konkludere: Ve dem, der har tillid til løfter om udviklingsbistand! Det ligner en falliterklæring og en politisk falliterklæring, når de faktiske udgifter samtidig er faldet med mere end 500 millioner euro i perioden fra 1990 til 2001. Vi lever i tider, hvor eksempelvis Folkevognsfabrikkerne ansætter tre lærlinge for hver enkelt lærlingeplads i udviklingslandene, fordi to ud af tre lærlinge i løbet af uddannelsen dør af aids eller sygdomme, som skyldes dårligt vand.
FN's generalsekretær, Kofi Annan, sagde i Monterrey, og jeg citerer med Deres tilladelse, hr. formand: "Hvis industrilandene ikke fordobler udviklingsbistanden, vil misundelsens, fortvivlelsens og terrorens kræfter fortsætte med at vokse". Jeg vil godt tilføje: Disse kræfter vil ramme Europa. Det gælder ikke mindst om at forhindre dette!

Junker (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, ordføreren har fremlagt en meget omfattende betænkning, som på en virkningsfuld og rigt facetteret måde anskueliggør, at man ikke kan få en bæredygtig udvikling uden god sundhed. Det er derfor tvingende nødvendigt at forbinde fattigdomsbekæmpelse med bekæmpelse af sygdomme, og det er nødvendigt med store bestræbelser for at opbygge et effektivt sundhedssystem i udviklingslandene. Vores opmærksom skal derfor først og fremmest rettes mod de særligt sårbare befolkningsgrupper, f.eks. børnene - det er også allerede blevet nævnt - hvor der årligt dør hundredetusinde af diarré og infektionssygdomme, fordi man nægter at give dem vaccinationer, som kunne redde dem. Desuden dør hundredetusindvis af børn af malaria, fordi deres immunforsvar ikke er modstandsdygtigt nok til at klare denne sygdom.
Disse eksempler viser, at sundhedsproblemer i udviklingslandene, først og fremmest hos børnene, absolut ikke altid opstår på grund af livsfarlige sygdomme, men at de ofte blive ofre for lidelser, som kan helbredes eller undgås, hvis de nødvendige medikamenter eller vaccinationer er til rådighed. Også kvinder er specielt udsatte. Et stort antal fødsler med korte intervaller ødelægger den reproduktive sundhed, forårsager alvorlig anæmi og gør dem modtagelige for infektionssygdomme. Også fejl- og underernæring svækker store befolkningsgruppers sundhed, for sult er ikke bare sult, men den tager også den kraft, som er nødvendig for at få et godt liv.
Det er - jeg henviser endnu en gang til det - med rette blevet sagt: Den bæredygtige udvikling er truet. Det er rigtigt, at det er nødvendigt at anlægge en helhedsstrategi. Det drejer sig ikke kun overfladisk om den medicinske forsyning, men vi har i dag at gøre med et fænomen - her tager kampagnen mod tuberkulose, malaria og aids også sit afsæt - at det netop for aids' vedkommende handler om en sygdom, som ikke kan helbredes, men som kan behandles, således at folk får mulighed for at forlænge deres levetid. Men aids er uhelbredelig, og det betyder, at der også skal sættes ind med prævention. Prævention er et vigtigt område, som skal inddrages i et sådant helhedsbaseret sundhedssystem.
Jeg mener, at man på mange måder kan opnå større tilslutning til sådanne kampagner, hvis man gør det klart, hvilken økonomisk svækkelse det vil betyde for de lande, hvor en masse mennesker rammes af sådanne sygdomme. I Burkina Faso er landbrugsproduktionen i henhold til de tal, som jeg har til rådighed, faldet med 16 %, fordi folk enten er syge eller døde af aids og derfor ikke længere kan deltage i landbrugsarbejdet.
I Swasiland er pigernes fremmøde i skolerne faldet med 36 %, fordi de skal pleje deres forældre, som er syge af aids. I sidste ende er der kun bedsteforældrene tilbage. Det betyder, at der vil opstå enorm økonomisk skade i de lande, hvis der ikke gennem et effektivt sundhedssystem bidrages til, at der sker den nødvendige styrkelse af folkesundheden.

Caudron (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Kommissionens meddelelse og hr. Bowis' betænkning er baseret på den meget onde cirkel, der fratager udviklingslandenes mulighed for og ret til sundhed for størstedelen af befolkningens vedkommende, og som blot forværrer underudviklingen endnu mere. Den samme onde cirkel var også emnet for en betænkning om finansiering af kliniske tiltag til bekæmpelse af aids, malaria og tuberkulose, som jeg har udarbejdet, og som blev vedtaget for adskillige måneder siden.
Jeg giver derfor min fulde støtte til ordføreren og de forslag, som han og Udvalget om Udvikling og Samarbejde har stillet. Vi skal øge niveauet for økonomiske bidrag, især de bidrag, der er tiltænkt forvaltningen af vand. Som flere andre medlemmer har sagt, er der tre millioner mennesker i verden, som dør hvert år på grund af manglende drikkevand. Der er behov for store vaccinationskampagner og forebyggende sundhedsforanstaltninger. Der skal være adgang til medicin, tilpassede behandlingsmetoder i udviklingslandene samt smertestillende midler, og der skal træffes foranstaltninger til bekæmpelse af handel med kopimedicin.
I marts 2003 i perioden efter det sjette rammeprogram om forskning og teknologisk udvikling overtalte jeg Europa-Parlamentet til at vedtage et forskningsprogram, hvortil der er tildelt 600 millioner euro, til bekæmpelse af aids, malaria og tuberkulose i henhold til artikel 169, som også bidrog helt konkret til opnåelsen af samme mål.
Jeg vil benytte lejligheden, som jeg har fået i aften, til at informere mine kolleger om gennemførelsen af dette program efter den endelige vedtagelse den 16. juni. Kommissær Busquin er vendt tilbage fra Afrika, hvor han kunne bekræfte interessen fra forskernes side i de pågældende lande efter oprettelsen af tilstrækkelige forvaltningsstrukturer. Der er nået tydelige fremskridt i løbet af de seneste år, meget ofte med støtte fra Parlamentet i tæt samarbejde med Europa-Kommissionen. Vi skal endvidere være meget bevidst om den dramatiske situation i udviklingslandene, der er et tydeligt bevis på alt det, der skal gøres, og den store indsats, der kræves i form af idéer, partnerskab og budgetressourcer.
Som konklusion vil jeg gerne gentage min støtte til udvalgets forslag, min fulde støtte til ordføreren, mit personlige engagement på disse områder samt engagementet fra min gruppe, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre, og jeg vil opfordre Kommissionen og især Rådet til at øge Europas engagement for at undgå en situation, hvor udviklingslandenes forhold forværres i stedet for at forbedres.

Rod (Verts/ALE).
Hr. formand, indtil nu har vi lagt særlig vægt på bekæmpelsen af overførbare sygdomme, især hiv/aids, tuberkulose og malaria. Vi har gentagne gange anmodet om, at indsatsen udvides til at omfatte andre sygdomme, der især er forbundet med fattigdom, dårlig hygiejne og miljøforhold. Jeg hilser derfor John Bowis' betænkning meget velkommen, en betænkning, der omhandler sundhed i bredeste forstand, og som tager højde for fødevare-, miljø- og uddannelsespolitikkens virkning på sundheden.
For at forebygge sygdomme skal man forbedre livsbetingelserne for befolkningen i landene i Syd ved hjælp af en sammenhængende og integreret udviklingsstrategi. Det er på lang sigt vigtigt med en forebyggende strategi. På kort sigt skal vi sikre, at de syge har adgang til behandling og medicin, der som udgangspunkt også skal stilles til rådighed. Det er korrekt, at størstedelen af sundhedssystemerne i landene i Syd er dårlige, men det vil ikke løse problemet at privatisere sektoren. Derfor bør sundhed fortsat ikke indgå i GATS-aftalen, og det glæder mig, at dette grundlæggende princip understreges i betænkningen.
Jeg støtter naturligvis det ændringsforslag, der indeholder en anmodning om, at bestemmelserne i Doha-erklæringen vedrørende medicin gennemføres, især da aftalen, som TRIPs-Rådet netop har indgået, skal resultere i ikrafttrædelse af erklæringen. Selv om vi bifalder ikrafttrædelsen af aftalen, skal det gøres klart, at aftalen er så kompliceret, at vi er i tvivl om effektiviteten heraf. F.eks. skal lande uden produktionskapacitet underkastes en ordning med obligatoriske licenser og begrænsninger, som ofte vil være omkostningskrævende. Hvis sundhed skal være en reel prioritet i EU's udviklingspolitik, skal medlemsstaterne indgå en ufravigelig forpligtelse til at udstede de obligatoriske licenser, som udviklingslandene har brug for til beskyttelse af folkesundheden.
Medlemmerne af Europa-Parlamentet skal stå sammen i vores bestræbelser på at sikre, at indholdet af denne meddelelse rent faktisk føres ud i livet.

Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke min kollega. John Bowis, for hans arbejde. Han har behandlet alle aspekter af menneskelig sundhed med lige stor vægt.
Det er heldigt, at vi skal behandle spørgsmål om sundhed i udviklingslandene og adgang til vand på samme møde. Man kan ikke bare drømme om at forbede sundheden, hvis der samtidig er mennesker, som nægtes deres grundlæggende ret til rent vand. Rent vand, fungerende sanitære forhold og god hygiejne er grundlaget for sundhed. Hvert år dør tre millioner mennesker af infektionssygdomme, der overføres gennem forurenet vand.
Sundhed og fattigdomslempelse er et emne, hvor stort set alt er sagt allerede. Vi mangler ingen oplysninger. Jeg har derfor ikke i sinde at nævne endnu flere tragiske tal og statistikker for medlemmerne. Da jeg blev bedt om at rejse mig, var jeg alvorligt i tvivl om årsagerne, som jeg ikke vil komme ind på her. Men under overvejelsen af min beslutning var jeg på en rejse i embeds medfør til El Salvador and Mexico. Jeg arbejdede for en udviklingssamarbejdsorganisation, der undersøgte banen for den orkan, der hærgede i efteråret 1998, og fik kendskab til situationen for aids-patienter samt forholdene i slumkvartererne. Jeg mødte en småbørnsmor, der var smittet med hiv af sin partner, og nu var hendes nyfødte barn også smittet. Jeg mødte mange andre eksempler på ødelagte menneskeliv, nedbøjede mennesker med uoverskuelige problemer. Så begyndte jeg at tænke: Har de politikere, der træffer beslutning om disse menneskers skæbne, nogensinde mødt dem i virkeligheden? Og hvad, hvis de ikke forstår de spørgsmål, som de træffer beslutning om? Måske ser de slet ikke menneskene gennem statistikkerne? Der er trods alt tale om rigtige mennesker, ikke zombier. De har også en smertegrænse.
Jeg traf beslutningen om at gå ind i politik på grund af disse mennesker. Jeg har mange gange spurgt mig selv, hvorvidt min indsats er synlig eller tilstrækkelig synlig, og jeg frygter svaret. Jeg er af den opfattelse, at jeg ikke har ret til at kalde mig politiker, hvis min indsats ikke resulterer i praktiske beslutninger eller tiltag til forbedring af forhold eller bekæmpelse af uretfærdighed.

Van den Berg (PSE).
Hr. formand, i 2001 anmodede Parlamentet Kommissionen om at gøre grundlæggende sundhed og uddannelse til spydspidser i udviklingspolitikken. I mellemtiden anvendes 35 % af udviklingsbudgettet til sociale udgifter, herunder undervisning og sundhedsvæsen.
For Afrika er en af de største trusler aids-epidemien. Sammen med tuberkulose og malaria er det en sygdom, som der skal lægges ekstra vægt på i Kommissionens politik. Af de foreliggende meddelelser fremgår det også meget tydeligt, at der lægges vægt på disse sygdomme i handlingsprogrammet. Disse tre sygdomme er de vigtigste. Argumenterne for at gøre noget ved disse tre sygdomme gælder stadig, og de er endda blevet endnu tydeligere end før, når det gælder aids.
Offentligheden er imidlertid endnu ikke fuldt ud mobiliseret, hvad angår en klar erkendelse af den verdensomspændende krise, som disse tre sygdomme udgør. Der er stadig et presserende behov for en omfattende kollektiv aktion.
Med rette erklærer hr. Bowis i sin betænkning, at der foruden disse tre sygdomme også bør lægges vægt på andre fattigdomsbetingede sygdomme. Afrikansk trypanosomiasis, bedre kendt under navnet sovesyge, er et godt eksempel herpå. Denne infektionssygdom har to faser. I den første fase er der tale om feber og svækkelse. Sygdommen er i denne fase vanskelig at påvise, men forholdsvis let at behandle. Hvis sygdommen ikke behandles, kommer parasitten fra blodet over i hjernen. Det kan vare fra nogle uger til nogle år, før sygdommen går fra fase et til fase to. I fase to optræder der anfald og krampetrækninger. Sovesyge er i anden fase let at konstatere, men behandlingen er meget vanskeligere. Hvis sygdommen ikke behandles, bliver patienten bevidstløs og dør uundgåeligt. Behandling af denne sygdom er for det meste mangelfuld i udviklingslandene. Unødigt mange mennesker dør, fordi diagnosen ikke kan stilles i tide, og fordi medicin ikke er til rådighed eller er alt for dyr. Aftalen om billig aids-medicin, som blev indgået som led i WTO-forhandlingerne i lørdags, er et stort skridt fremad i bekæmpelsen af denne fattigdomsbetingede sygdom.
Det var en afgørende beslutning at prioritere grundlæggende sundhedspleje frem for regler vedrørende intellektuel ejendom. En fiasko ville have ødelagt tilliden til WTO's evne til at indlede en udviklingsrunde, hvor uretfærdighederne i verdenshandelssystemet gribes an. Det er nu alle WTO-medlemmers pligt at sørge for, at aftalerne fungerer i praksis. Ligesom Canada allerede har gjort, må de europæiske lande give tilsagn om, at producenter af generiske lægemidler får licenser af det pågældende land til eksport til udviklingslande.
Det er endvidere vigtigt i WTO-forhandlingerne, at hvert WTO-medlems ret til at regulere den offentlige forvaltning garanteres, hvad angår handel med tjenesteydelser, GATS, og at udviklingslande ikke må tvinges til at overlade deres regerings kontrol med grundlæggende tjenesteydelser såsom sundhedspleje til markedet. Jeg vil understrege, at jeg her føler mig støttet af Kommissionens og kommissær Lamys holdning. På det punkt har vi ikke forskellige holdninger.
Hvis man spørger en vilkårlig forbipasserende i Strasbourg, hvordan det står til med vedkommendes sundhed, vil det altid være det vigtigste. Hvis vi senere rejser til Sydafrika, kunne jeg godt tænke mig, at en vilkårlig forbipasserende ville kunne sige det samme, og at vi kunne leve i sikkerhed i verden, i samme landsby, i samme gade.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0249/2003) af Howitt for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg om ikke-statslige aktørers inddragelse i EU's udviklingspolitik (KOM(2002) 598 - 2002/2283(INI)).
Howitt (PSE)
Hr. formand, ikke-statslige aktører, ngo'er, private virksomheder, fagforeninger og det civile samfund spiller en vigtig rolle i EU's udviklingsprogrammer. De er af afgørende betydning for os af fire årsager. For det første betyder god udviklingspraksis, at resultatet af støtten er vellykket, når modtagerne selv deltager i de programmer, der leverer den pågældende støtte - med hjælp til selvhjælp.
For det andet giver ikke-statslige aktører pluralisme, alternative synspunkter og alternative erfaringer som supplement til regeringernes synspunkter, input der i bedste fald repræsenterer græsrodsbevægelser af marginaliserede mennesker, som igen repræsenterer de mest trængende.
For det tredje er et stærkt civilt samfund en del af et sundt demokrati med overvågning af regeringer og fremme af principper om antikorruption og forsvarlig forvaltning. Demokrati og udvikling går hånd i hånd.
For det fjerde har de bedste af de uafhængige aktører - ngo'er som Oxfam eller Save the Children Fund fra Det Forenede Kongerige, Médecins Sans Frontières fra Frankrig osv. ud fra et europæisk perspektiv medvirket til at give offentlig støtte til hele idéen om udvikling, samt gjort det muligt at sikre den hurtigste, mest direkte og effektive støtte, som i sig selv bør være nok til at opnå offentlig støtte.
Som det imidlertid fastsættes i beslutningsforslaget, er det ikke altid en let situation. F.eks. er ngo'er ikke altid hævet over kritik. Jeg støttede kommissær Nielson, da han kritiserede forvaltningen og effektiviteten af det tidligere forbindelsesudvalg vedrørende EU's ikke-statslige udviklingsorganisationer i Bruxelles. Det er korrekt, at ikke-statslige aktører kan have nøjagtigt samme problemer med dårlig forvaltning, som vi sommetider kritiserer udviklingslandenes regeringer for. Men Kommissionens meddelelse og Parlamentets holdning er baseret på princippet om, at vi kan gøre det bedre.
Jeg er taknemmelig for det aktive samarbejde med Kommissionens tjenestegrene, men resultaterne af mit spørgeskema, der viser at ikke-statslige aktører kun blev konsulteret i under halvdelen af 63 modtagerlande, og at det samlede beløb pr. region kun var på 2 eller 3 % af den samlede støtte til ikke-statslige aktører, vil være en udfordring i tiden fremover. Det er en udfordring, der kan og skal imødekommes i den kommende midtvejsevaluering.
Jeg bifalder Kommissionens støtte til mit forslag om at udnævne én medarbejder i hver EU-delegation i udviklinglandene som ansvarlig for at sikre gennemførelse og overvågning af de lokale ikke-statslige aktørers inddragelse og deltagelse. Vi har taget disse skridt i relation til økonomisk forvaltning, og det er rigtigt, at vi lægger lige stor vægt på kvaliteten og kvantiteten af støtte. Jeg håber, at kommissæren i aften ikke blot vil støtte princippet om uddannelse med dette formål for øje, men også vil forpligte sig til at føre det ud i livet. Jeg foreslår i beslutningen, at processen støttes gennem oprettelsen af udvalg med mange aktører pr. land eller region, et forslag der ikke har til formål at øge bureaukratiet, men at sikre systematisk deltagelse af ikke-statslige aktører.
Jeg ved, at kommissæren udviser en sund skepsis over for min interesse for budgetkvoter, men de 15 %, der er identificeret i hans egne programretningslinjer, bør give et solidt grundlag i budgettet for ikke-statslige aktørers deltagelse - 85 % til forvaltning forekommer ikke at være et urimeligt lille beløb. Jeg bifalder, at kommissæren nu har inviteret parlamentsmedlemmer, herunder undertegnede, til at bidrage til reformen af den specifikke budgetpost for samfinansiering med ngo'er. Jeg fører forslaget et skridt videre ved at foreslå, at delegationen skal forvalte sine egne mindre kapacitetsopbyggende midler - en model, som har vist sig at være effektiv i forbindelse med nogle medlemsstatsinterventioner, herunder interventioner i Det Forenede Kongerige.
Som konklusion accepterer jeg, at ikke-statslige aktører ikke blot - eller principielt - er et spørgsmål om finansiering. Det er nu fem år siden, at Kommissionen oprettede et lille uformelt arbejdsparti under den daværende generaldirektør i Generaldirektora tet for Udvikling for at skabe nye og bedre forbindelser med ngo'er. Resultatet af disse drøftelser afspejler til dels kommissær Kinnocks reformprogram og hvidbogen om nye styreformer af hr. Prodi. Nu omfatter resultatet også forslagene fra Det Europæiske Konvent om et retsgrundlag for civil dialog. Især i forbindelse med udvikling omfattes den lovpligtige kontraktuelle deltagelse som fastsat i Cotonou-aftalen, et princip som vi mener bør udvides til at omfatte EU's forbindelser i alle regioner i verdens udviklingslande.
Imidlertid er tiden nu inde til at gå et skridt videre i drøftelsen af ngo'er, det civile samfund og ikke-statslige aktører og skabe reelle ændringer og forbedringer. Kommissær Nielsons meddelelse giver os mulighed for at gøre netop det. Vi må og skal gøre noget.

Nielson
Der er mange forskellige aspekter i drøftelsen af ikke-statslige aktørers rolle. Et aspekt er, at vi med overlæg øgede forventningerne, især i AVS-landene efter Cotonou-aftalen, og opnåede et interessant gennembrud ved at give dem en rolle i forhandlingen om landestrategier og ved at gøre en ny indsats for at finansiere de forskellige ikke-statslige aktører i disse lande mere direkte. Men ngo'ernes og andres aktiviteter på dette område i vores egne partnerlande er ikke noget, som vi kører eller organiserer. Det afhænger af den politiske situation, demokratiseringsniveauet og samfundet. I nogle lande er disse forhold meget nye. Derfor har tilbagemeldingen om resultatet af denne integration været noget blandet. Vi opfordrer til bedre tilbagemelding, men jeg kan ikke acceptere, at Kommissionen kan eller skal gøres ansvarlig for resultatet af bestræbelserne i et andet land. Det er ikke vores land. Der er grænser for, hvad vi kan gøre.
Jeg er ret optimistisk. Vi har sammenlignet vores forsøg med lignende forsøg på at åbne op for bredere deltagelse i drøftelserne vedrørende landestrategidokumenterne om bekæmpelse af fattigdom, som Verdensbanken har gennemført i samarbejde med de samme lande i langt de fleste tilfælde. Når vi sammenligner med inddragelsen af det civile samfund, har vi opnået langt bedre resultater.
Det skal ikke opfattes som en konkurrence mellem Kommissionen og Verdensbanken i forbindelse med det civile samfund. Det er langt vigtigere, at begge parter opfordrer partnerlandene til at gøre det samme. Partnerlandene kan således se, at de forskellige partnere i udviklingsarbejdet faktisk gerne så større inddragelse af det civile samfund i udviklingsarbejdet.
Det civile samfunds forbindelser med ngo'er i en europæisk sammenhæng er en noget anden historie. Hr. Howitt skrev noget i sin begrundelse, som jeg er uenig i. Det er simpelthen ikke korrekt. Han hævder, at organisationerne klager over, at de udelukkende høres på ad hoc-basis, samt at Kommissionen kun gennemfører høringer, når den ønsker at få sit eget perspektiv legitimiseret. Jeg har undersøgt, hvorvidt den nye paraplyorganisation for udviklingsorganisationer er enig i denne beskrivelse af forholdet. Det er den ikke. Hr. Howitts beskrivelse er således ikke identisk med beskrivelsen fra de samme ngo'er. Både ngo'erne og hr. Howitt kan naturligvis tage fejl. Jeg kræver ikke, at en af parterne skal have ret.
Efter min opfattelse befinder vi os i dag i en konstruktiv fase af drøftelserne. Jeg vil foretrække at lægge vægt på en fornuftig udveksling i stedet for at formalisere forholdet mellem os. Det er til at forstå. Det vanskelige punkt i samarbejdet - finansieringen og det administrative arbejdsforhold - er bedre end det har været i årevis, og det kan det blive ved med at være. Mere interessant i forbindelse med finansieringen er at, NGO-budgettet med 200 millioner euro om året kun er en lille del af de samlede aktiviteter, som vi finansierer gennem ngo'er. Det samlede årlige beløb, der går igennem ngo'er er tæt på 1,5 milliarder euro - fødevarehjælp, fødevaresikkerhed, en del af den humanitære hjælp til ngo'er og omfattende gennemførelse af projekter, hvor vi benytter forskellige ngo'er i det pågældende område. Det skal der fokuseres mere på. Budgettet på 200 millioner euro er så efterspurgt, at vi vil stå over for en umulig situation, hvis hele diskussionen koncentreres dér, især i lyset af tiltrædelsen af de 10 nye medlemsstater. Vi skal gøre en indsats for at skabe gode muligheder for ngo'er i disse lande, så de kan få en andel. Budgettet på 200 millioner euro for ngo'er skal forvaltes, så det sikres, at det civile samfund i de nye medlemsstater ikke føler sig marginaliseret på grund af stor konkurrence om det specifikke budget.
Jeg ser frem til at fortsætte diskussionen, ikke blot med Parlamentet og hr. Howitt, men også med ngo'erne.

Khanbhai (PPE-DE).
Hr. formand, de ikke-statslige aktørers rolle i udviklingsarbejde er anerkendt, og jeg kan tilslutte mig kommissær Nielsons synspunkter. Hvis man ser på FN, er der 72.000 registrerede ngo'er, der tegner sig for 7 milliarder euro om året. Ngo'erne ved præcis, hvad der skal gøres, hvor de skal henvende sig, og hvordan de skal få finansieret projekterne.
På den anden side har de private virksomheder - og de er også ikke-statslige aktører - ikke samme status, privilegier eller finansieringsmuligheder. Jeg er stor tilhænger af at rykke balancen til fordel for etablerede private virksomheder med gode resultater i forbindelse med udvikling og udviklingslande, således at de også kan modtage støtte, der kan udnyttes godt.
Vi har endvidere to kategorier, som EU aldrig har taget med i betragtning. Jeg ved, at de er lidt uden for de fastsatte rammer, og måske har Parlamentet drøftet dette. En af dem er klubber som f.eks. Rotary-klubber, der gør et fantastisk arbejde for ganske få midler. En anden kategori er missionærer, især i Afrika. Selektiv anvendelse af missionsarbejde i udviklingslande kan være til stor fordel for de fattigste i disse lande for meget beskedne midler. Jeg har personlig erfaring med både Rotary-klubber og missionærer, der arbejder for ganske få midler i i Østafrika. De giver betydelig støtte til lokalsamfundene.
Men i dag vil jeg fokusere på ansvar. Det er velkendt, at en stor procentdel af de midler, der modtages af ikke-statslige aktører, især ngo'er, bruges på administration, herunder høje lønninger, billetter på første klasse eller business-class, samt luksushoteller. Der afholdes mange seminarer, som nu - med informationsteknologien - er helt unødvendige. Det er meningen, at den internationale gennemsigtighed skal bidrage til overvågning af sådanne organer, men det har ikke fungeret optimalt. 
Jeg fremhæver disse forhold for Parlamentet og kommissær Nielson for at minde dem om, at der allerede er sagt og vil blive sagt meget. Men jeg vil gerne fremhæve ét forhold, og jeg håber, at kommissær Nielson vil tage det til efterretning. Når EU giver støtte til et fattigt land, skal vi informere befolkningen om det, vi foretager os: hvor mange penge, vi giver til de pågældende sektorer, og til hvilke aktører eller involverede midlerne gives. For den fattige befolkning vil være de bedste observatører, de bedste inspektører og de bedste til at rapportere til vores EU-delegationer, hvis de finder ud af, at EU-midlerne misbruges. Hvis der gives penge til ngo'er, og de ikke udnyttes, vil det blive afsløret. Men hvis befolkningen ikke ved, hvad EU giver og til hvilke sektorer, er der ingen inspektion, ingen overvågning og inden tilbagemelding.
Jeg har en sidste bemærkning. Støttearbejdet halter lidt i øjeblikket, og det er vigtigt, at midlerne, uanset hvad EU giver - som er meget gavmildt - bruges optimalt. Jeg ønsker kommissær Nielson held og lykke med hans arbejde. Han har min fulde støtte.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Hr. formand, i Den Socialdemokratiske Gruppe har vi med stor tilfredshed modtaget Kommissionens initiativ om at konkretisere og styrke de ikke-statslige aktørers rolle, både europæiske aktører og aktører fra modtagerlandene, i EU's udviklingspolitik.
Jeg vil lykønske hr. Howitt, for hans betænkning blev vedtaget enstemmigt af Udvalget om Udvikling og Samarbejde. Desuden udførte han et stort arbejde med et spørgeskema for at finde ud af, hvor stor ngo'ernes inddragelse var.
Det er et faktum, at ngo'erne har haft afgørende betydning for den nuværende udformning af et mere åbent internationalt samfund og for demokratiseringen af et system af internationale forbindelser, der indtil for meget kort tid siden var begrænset til staterne og de mellemstatslige organisationer.
Efter vores opfattelse er den aktive inddragelse af ngo'erne i gennemførelsen af EU's udviklingspolitik den vigtigste merværdi i det europæiske samarbejde, for den giver det en effektivitet, som udviklingspolitikkerne, der udelukkende føres i en mellemstatslig sammenhæng, ikke har.
Denne konstatering er imidlertid ikke en bekræftelse af, at de forholder sig sådan, selv om der ikke er tvivl om, at det er nødvendigt, at udviklingsprocesserne er participatoriske, hvis de skal være effektive og bæredygtige. Kun i meget få tilfælde inddrages ikke-statslige organisationer og civile organisationer i de lande, der modtager støtte, i udformningen og udførelsen af de udviklingsaktioner, som de drager fordel af. Som det fremgår af Howitt-betænkningen, vil vi anmode Kommissionen om at gøre rede for de ikke-statslige aktørers inddragelse i udarbejdelsen af strategidokumenter for hver region og hvert land.
Det skal siges, at de programmer og projekter, der er udformet på den måde, hovedsageligt finansieres med EUF, som de ikke-statslige aktører desværre ikke har direkte adgang til. Den anden finansieringskilde, budgetposten for decentraliseret samarbejde, B7-6002, har meget få midler til rådighed - 3 % af det, der går til ngo'er.
Struktureringen af det civile samfund, herunder virksomheder, ngo'er, lokale organisationer osv., er afgørende for udviklingsprocesserne og samarbejdsforbindelserne. Vi har derfor tiltro til, at Kommissionen - selv om den har givet udtryk for visse forbehold over for betænkningen - hurtigst muligt vil konkretisere vores krav på dette område og leve op til den forpligtelse over for det internationale samfund, som blev indgået gennem år 2000-erklæringen - som førte til, at FN vedtog en handlingsdagsorden, der omfatter 1.300 ikke-statslige organisationer - om at skabe en permanent høringsmekanisme med de ikke-statslige aktører og forbedre den åbne og integrerede dialog, som ordføreren, hr. Howitt, kalder participatorisk udvikling. Permanent høring af de ikke-statslige aktører er nødvendig for at bekæmpe den ekstreme fattigdom i verden.
Rod (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. Howitts betænkning præsenterer nogle interessante muligheder. Offentlig deltagelse i samarbejde med udviklingslandene er det vigtigste punkt. Denne meddelelse skal danne grundlaget for reelt samarbejde med ikke-statslige aktører.
Hvem er disse ikke-statslige aktører? Hvem er disse privilegerede partnere? Er det partnere, der pålægges os? Vi mener, at deltagelse skal omfatte en bred vifte af aktører, herunder partnere fra landene i Syd, og at det skal forhindre de fattigste lande i at blive marginaliseret. Det betyder, at der skal etableres en tilstrækkelig mekanisme til at optimere deltagernes repræsentation. Denne meddelelse skal ikke give Kommissionen og udviklingslandenes regeringer mulighed for at legitimere deres aktioner ved at behandle ikke-statslige aktører som brikker i et spil.
Befolkningen i landene i Syd skal have mulighed for på demokratisk vis at udpege deres repræsentanter og organisere sig i sammenslutninger, fagforeninger og græsrodsbevægelser. Det er denne proces, som vi skal støtte ved at give den nødvendige strukturhjælp for at sikre, at ikke-statslige aktører har den uafhængighed, der er afgørende for dialog og involvering af alle samfundslag. Det er europæiske virksomheders pligt at holde op med at forbyde organisation i fagforeninger og sammenslutninger for arbejdstagere og lokalbefolkning. Derimod skal sådanne aktiviteter fremmes. I øjeblikket anerkendes det civile samfund kun i teksten i Cotonou-aftalen - det skal også være en realitet!
Når vi reviderer ALA-forordningen, er det uhyre vigtigt at inddrage dette aspekt i vores samarbejde med de latinamerikanske og asiatiske lande. Det vil også gøre det muligt at stille midler til rådighed for ikke-statslige aktører i disse lande. Det er af afgørende betydning at involvere de ikke-statslige aktører i deres regeringers udviklingsstrategi for at sikre pluralisme, ytringsfrihed og demokrati, der er grundlaget for EU's missioner i hele verden.
Vi hilser derfor hr. Howitts betænkning velkommen. Den åbner for nye muligheder, som vi må og skal undersøge.

Zimmerling (PPE-DE).
Hr. formand, vi hilser Kommissionens meddelelse velkommen. Imidlertid beklager jeg, at det grundprincip om medvirken af ikke-regeringsorganisationer, som blev fastlagt i Cotonou-aftalen, ikke kommer tilstrækkeligt til udtryk. Det skal sikres, at Kommissionen yder støtte til ikke-regeringsorganisationer især i de lande, hvor de statslige myndigheder ikke støtter disse. For at opnå en vis kontinuitet bør disse organisationers projekter, som allerede er succesfulde, fortsat ledes af ngo'ere for på denne måde også at forebygge risikoen for, at EU-midler forsvinder i regeringsstrukturer.
Civilsamfundet er i EU en vigtig strømpil for den samfundsmæssige udvikling. Det har længe været uomtvisteligt i EU. Civilsamfundets bidrag under forhandlingerne om EU-forfatningen i konventet er det seneste eksempel herpå. Civilsamfundet, som bliver stadig stærkere i AVS-staterne, havde imidlertid ingen mulighed for at deltage i forhandlingerne om den nuværende Cotonou-aftale. Kommissionen har efter min mening forpasset en chance her.
Også den tyske udviklingsminister afholdt dengang ganske vist med beskyttende mine en fælles pressekonference med nogle ngo'ere, men har ikke støttet civilsamfundets direkte deltagelse i forhandlingerne i et rimeligt omfang. Der er sikkert stadig udviklingslande, som omgås relativt egenmægtigt med hjælpemidlerne. Det er bagsiden af udviklingslandenes større egenansvar ved den formulering af udviklingsbistanden, som vi har tilstræbt. Der kan imidlertid sikkert etableres en vis udligning ved hjælp af et stærkt civilsamfund i de pågældende stater.
At sådanne krav for det meste afvises af regeringerne i AVS-staterne, er mindre besynderligt. For mange AVS-regeringer er ngo'erne stadigvæk synonyme med opposition. Derfor er det så meget vigtigere, at Kommissionen nu endelig tager dette skridt i den rigtige retning.
Gahler (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg godt ønske hr. Howitt tillykke med en betænkning, som PPE-DE-Gruppen kan stemme for praktisk taget uden forbehold, og hvis holdninger vi principielt er enige i. Jeg vil gerne her i aften koncentrere mig om en gruppe af ikke-statslige aktører, som ikke er blevet udtrykkeligt omtalt i betænkningen. Der nævnes især to kategorier af ikke-statslige aktører: fagforeningerne på den ene side og aktører fra det private erhvervsliv på den anden. Der mangler en kategori af ikke-statslige aktører, som også opfylder kriteriet for at være ikke-regeringsorganisationer. Det er de selvstændige politiske stiftelser. De er almennyttige og kan altså ikke kategoriseres som ikke-statslige aktører fra handel eller industri. De er selvstyrende, selv om deres programmatiske fundament orienterer sig efter politiske strømninger. Under alle omstændigheder er de imidlertid ikke-regeringsorganisationer. Desuden er deres finansiering også af europæisk oprindelse. Deres ledelses- og finansieringsevner holder stand mod de skrappeste finanskontroller og forvaltningsrevisioner. De er etableret i de fleste medlemsstater og i alt i over 80 lande og anerkendt af de lokale partnere.
Det er afgørende, at stiftelserne dækker et bredt opgavespektrum: fattigdomsbekæmpelse, god regeringsførelse, pluralistisk demokrati, menneskerettigheder, støtte til middelstanden, miljøvenlig økonomi, retsstatlige strukturer, kontrol af efterretningsvæsener, sundhed, ud- og videreuddannelse i udviklingslandene osv. De udvikler synergier og arbejder sammen med mange partnere, især ngo'ere. Indtil nu har stiftelserne først og fremmest været henvist til nationale finansieringskilder. På europæisk plan er der i mellemtiden defineret opgaver for ngo'erne, som disse stiftelser på globalt plan har kvalificeret sig til i årtier. De regnes for at være EU's naturlige partnere ved løsningen af disse opgaver.
Hvis f.eks. Konrad Adenauer-stiftelsen eller Friedrich Ebert-stiftelsen ikke havde været til stede i et land som Zimbabwe i de forløbne år, havde mange ngo'ere og civilsamfundet manglet vigtige partnere i engagementet for menneskerettigheder, demokrati og god regeringsførelse. Derfor bør der også tages særligt hensyn til uafhængige politiske stiftelser i den nuværende og frem for alt i den fremtidige debat.
Howitt (PSE)
Hr. formand, jeg vil gerne svare på hr. Nielsons bemærkninger om, at min begrundelse indeholder forkerte oplysninger om, hvad de ikke-statslige udviklingsorganisationer har sagt i forbindelse med Kommissionens høringer. Jeg betragter ikke hr. Nielson som særlig tyndhudet, men jeg mener, at bemærkningerne er under hans værdighed. Det er muligt, at hr. Howitt ikke har ret, det er muligt, at ngo'erne ikke har ret, men er det ikke også muligt, at Kommissionen ikke har ret?
Jeg vil gerne understrege, at det er blevet påpeget over for mig, at der ikke er tilstrækkelig deltagelse af ngo'er i forberedelsen af dagsorden og præsentation af Kommissionens halvårlige møder med ikke-statslige udviklingsorganisationer i Bruxelles. De ngo'er, som jeg konsulterede, er offentligt tilgængelige. Jeg udarbejdede faktisk et bilag til min betænkning med en liste over dem, som jeg videresendte til kommissærens tjenestegren. Måske skulle kommissæren - i stedet for at afvise kritikken - reflektere lidt over, hvorfor ngo'erne, hvis det er sandt, siger noget andet til ham end til Parlamentet. God forvaltning er da et spørgsmål, der gælder alle.

Nielson
Hr. formand, jeg har netop drøftet dette med Concord. Vi har en løbende diskussion om forberedelsen af vores halvårlige møder med ikke-statslige udviklingsorganisationer. Det fungerer godt og foregår regelmæssigt. Begge sider kommer med input - der er ikke noget, som dikteres fra den ene side. Hvis ngo'erne er har rygrad nok til at drøfte og kritisere noget, som de er ulykkelige over, bør de gøre det direkte. Under alle omstændigheder er der et problem, når der er forskellige udmeldinger, og ikke nødvendigvis for undertegnede eller hr. Howitt. Vi må kunne forvente nogen klarhed i drøftelsen af disse forhold. Jeg ønsker ikke at drøfte noget, der ikke foregår i fuld åbenhed. Vi må kunne forvente noget, der er bedre end det.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0209/2003) af Martínez Martínez for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om årsberetning 2001 fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om EU's udviklingspolitik og gennemførelsen af bistanden til tredjelande (KOM(2002) 490 - 2002/2246(INI)).
Martínez Martínez (PSE)
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, dette er en betænkning, der skulle have været behandlet under Parlamentets foregående mødeperiode - før sommerferien - eftersom den var klar, og den er blevet udarbejdet med Udvalget om Udvikling og Samarbejde som korresponderende udvalg og Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik og Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder som rådgivende udvalg. Der er ingen tvivl om, at vores oprindelige forslag blev forbedret væsentligt med de forslag, som vores ordførerkolleger, henholdsvis Ursula Stenzel og Regina Bastos, stillede, og den endelige beslutning blev vedtaget enstemmigt, hvilket forhåbentlig også sker ved afstemningen i morgen.
Vores betænkning er en vurdering af et dokument udarbejdet af Kommissionen, hvor EU's udviklingspolitik og gennemførelsen af bistanden til tredjelande i 2001 analyseres. Det skal indledningsvis siges, at det drejer sig om et yderst nyttigt kompendium af data og kommentarer, som ellers ikke foreligger i en let tilgængelig form. Det fremgår temmelig klart af dokumentet, hvordan Kommissionen brugte sine penge i 2001, både inden for udviklingssamarbejde og inden for humanitær bistand. Denne regnskabsaflæggelse er særligt vigtig, navnlig når det tages i betragtning, at EU er den vigtigste donor på flere områder.
I vores betænkning er der imidlertid adskillige kritiske bemærkninger, som alle er fremført i den bedste ånd og i den hensigt, at man i senere regnskabsår vil råde bod på de mangler og utilstrækkeligheder, der er blevet afdækket. Vi er desuden bevidste om, at 2001 stadig var en overgangsperiode, hvor man afsluttede arbejdet med at definere, hvordan den europæiske politik burde være på de områder, som vi beskæftiger os med her, og de bedste mekanismer for at gennemføre den politik.
Det mest positive er måske efter Parlamentets opfattelse at kunne konstatere, at Kommissionens beretning meget tydeligt indeholder de politiske mål, som Parlamentet har anbefalet gang på gang: opnåelse af millenium-udviklingsmålene med særlig vægt på udryddelse af fattigdommen. Det er imidlertid vanskeligere at konstatere, i hvilket omfang vores handlinger - der objektivt set er betydningsfulde - vil bidrage til at bringe de mål nærmere. Ydermere fremgår det tydeligt, at de komplicerede procedurer - som ofte er for bureaukratiske - fører til, at Kommissionen i visse regioner og i det pågældende år, ikke var i stand til at bruge en betydelig del af de ressourcer, som den havde til rådighed.
Et andet ubesvaret spørgsmål er forfølgelsen af større effektivitet i vores aktioner gennem udvælgelse af de mest velegnede partnere at udføre aktionerne sammen med. Inddragelse af ikke-statslige organisationer fra vores lande er ofte afgørende for det gode resultat af vores aktioner. I andre tilfælde synes det meget vigtigt, at vi er i stand til at samarbejde med FN og dets særlige organer i spørgsmål om udvikling og humanitær indsats.
Mere tvivlsomt er det arbejde, som Kommissionens delegationer kan udføre direkte i de lande, der modtager vores støtte, uden tvivl på grund af den skandaløse personalemangel, som disse delegationer lider under.
En af de kritikker, der var mest fremme i vores debatter, er den, der vedrører det faktum, at der i den evaluerede beretning er en vis sammenblanding af det, der er ægte udviklingsbistand og humanitær bistand, og det, der i 2001 var bistand til kandidatlande med henblik på at forberede dem på udvidelsen, og endvidere indsatsen i Balkanområdet, der omfattede en betydelig del af de budgetter, der var til rådighed.
Af vores beslutnings konklusioner er der et par, som jeg gerne vil fremhæve: Den første er Parlamentets krav - gentaget endnu engang - om, at Den Europæiske Udviklingsfond (EUF) integreres i EU's almindelige budgetter, hvorved der opnås bedre gennemsigtighed og parlamentarisk kontrol. Den anden er i virkeligheden en lykønskning af Kommissionen - nærmere betegnet af de ansvarlige for vores aktioner inden for både udviklingssamarbejde og humanitær bistand.
Vi mener ærligt talt, at der, ud over de anførte kritikker, er et mærkbart fremskridt i det, der bliver gjort på disse områder, men især kan vi konstatere, at der en ægte interesse for at aflægge regnskab, fremlægge problemer og opnå manges inddragelse - naturligvis også Parlamentets - for at opnå, at tingene gøres bedre dag for dag. Derfor er en af de henstillinger, som vi fremhæver mest i vores beslutning, at Kommissionens beretning for 2001 - i dens attraktive fremstilling - skal gøres bredt tilgængelig i de lande, der begunstiges af vores bistandspolitikker, og også i vores egne stater, hvor den skal nå ud til forvaltningerne - også til de lokale forvaltninger, som ofte er meget involverede i samarbejdspolitikker og politikker om humanitær bistand - og navnlig ngo'erne, som er uundværlige og glimrende partnere i dette EU-arbejde.
Tak, hr. formand, og også tak til de kolleger, der hjalp mig med udarbejdelsen af denne betænkning. Ligeledes tak til de ansvarlige fra Kommissionen, som var meget villige til at hjælpe os med at afklare problemer og besvare spørgsmål. Til sidst en tak til tjenestemændene fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde og til min parlamentariske gruppe, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, som samarbejdede generøst og særdeles effektivt med mig under hele udarbejdelsen af vores betænkning.
Nielson
Hr. formand, trods de nævnte forbedringer er årsberetning 2001 på ingen måde perfekt. Vi lærer fra år til år, og vi startede på et meget vanskeligt grundlag.
Jeg har flere gange erklæret - nogen troede, at det var en dårlig vittighed - at den væsentligste årsag til vores mangelfulde formidling af oplysninger til offentligheden om, hvad vi foretager os i udviklingssamarbejdet er, at vi ikke ved, hvad vi foretager os. Sandheden er, at vi rent statistisk er langt bagud i vores beretning og hele opbygningen af systemet. Vi har ikke haft en årsberetning, der var repræsentativ for Kommissionens arbejde på dette område. For et par år siden var det et meget stort problem. Så det var vigtigt at komme i gang.
Det glæder mig at kunne meddele, at årsberetning 2002 næsten er klar til offentliggørelse. Faktisk sendte vi den i dag til Parlamentet og Rådet. Selv om forberedelserne til årsberetningen skulle foretages i slutningen af sidste år, tages der i årsberetningen højde for mange af de henstillinger, som ordføreren kom med, som f.eks. mere dybdegående analyser af effektiviteten af støtteopfølgningen i forbindelse med Monterrey og Johannesburg, flere statistiske oplysninger, der giver mulighed for sammenligning af regionerne, samt et resumé af kommentarer. Som De vil kunne se i den nye årsberetning, prøver vi virkelig at forbedre den.
Jeg vil gerne understrege, at udarbejdelsen af en sådan årsberetning er en kompliceret proces. Først og fremmest henvender den sig til mange forskellige grupper. På den ene side er det et vigtigt forvaltningsværktøj for vores institutioner. På den anden side er det et instrument til offentlig oplysning. I tilgift til dette dobbelte formål er der modstridende krav. Vi skal opfylde de krav, der er fastsat i en række forordninger, beslutninger osv. vedrørende årsberetningen. Derfor skal årsberetningen omfatte mange detaljer. Samtidig skal den være let at læse uden for mange tekniske termer.
Vi er glade for, at vi nu har færdiggjort årsberetningen, selv om vi ikke er helt tilfredse med resultatet. Den store hjælp, som vi har fået fra Parlamentet, og tilbagemeldingen vedrørende hr. Martínez Martínez' gode betænkning, er efter vores opfattelse en af måderne, hvorpå man kan forbedre standarden.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.45)

Andersen, Bonde og Sandbæk (EDD)
I betænkningen opfordres Kommissionen til at lægge en stram linje i forhold til genforhandlingen af fiskeriaftalen mellem Grønland og EU. Det betyder, at EU får større indflydelse over Grønlands økonomi.
Der lægges i betænkningen op til, at aftalen allerede nu revideres, og at de elementer af aftalen, der ikke er direkte fiskerirelaterede, det vil sige de ekstra penge, som Grønland modtager, lægges over i et andet regi - nemlig strukturfondene.
JuniBevægelsen kan ikke stemme for betænkningen, da det vil lægge en større del af beslutningen om Grønlands udvikling over i hænderne på EU's udviklingsfonde - en udvikling JuniBevægelsen ikke kan støtte.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
EU-retten bliver, når den eksisterer, misrøgtet af de medlemsstater, der formodes at sikre overholdelsen heraf. Det er det, der fremgår af betænkningen, samtidig med at man indsmigrende spørger sig selv, hvilket retsgrundlag der vil gøre det muligt at sikre overholdelsen heraf. Medlemmerne af denne Union af stater, der er tvunget til at forene sig, men rivaliserer indbyrdes for at forsvare deres nationale bourgeoisier, håndhæver kun fællesskabsretten i det omfang, det er til gavn for deres store industri- og finanskoncerner.
Ordføreren henviser til De Europæiske Fællesskabers Domstols indsats til fordel for fællesskabsretten. Men denne domstol kan ikke forhindre, at den eneste lov, der gælder i dette konkurrencesamfund, er jungleloven. Det vil således i bedste fald lykkes den at sikre overholdelsen af nogle få regler i forhold til de mindste magter i Europa, hvorimod den som altid vil bøje sig for de større.

Hermange (PPE-DE).
Først og fremmest vil jeg gerne understrege betydningen og nødvendigheden af regelmæssigt at udarbejde en sådan betænkning for hele tiden at kunne forbedre forholdene omkring de europæiske borgeres grundlæggende rettigheder. Det er fortsat livsvigtigt at udvikle strategier til fremme af lige adgang for alle til grundlæggende rettigheder som f.eks. uddannelse, sundhedsvæsen og kultur og til fast arbejde og bolig.
Europa er ikke blot en geografisk og historisk realitet med ekspanderende grænser. Det er først og fremmest et fællesskab af mennesker, som er cementeret af et fællesskab af værdier og formet op gennem tiderne af en politisk, økonomisk og åndelig historie.
Jeg synes ikke, at denne betænkning afspejler og forsvarer visse værdier i vores europæiske civilisation. Det forekommer mig, at det at trække et bestemt sæt moralske værdier ned over hele EU er imod princippet om respekt for forskelligheden, som ikke desto mindre er indskrevet i selve kernen i den europæiske integration samt i chartret om grundlæggende rettigheder. Vi skal ikke trække tæppet væk under de lokale kulturer og de forskellige måder at leve på.
De historier og perspektiver, der hører til de enkelte lande, og som har udviklet sig gennem forskellige og utallige erfaringer, er naturligvis ikke de samme. Vi skylder os selv at respektere dem, for vores kulturelle og religiøse forskelligheder beriger os.
(Den skriftlige erklæring forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 120, stk. 7)

