Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 16. april 1999, for genoptaget.

Mindeord
Formanden
Mine damer og herrer, jeg er ked af at måtte meddele Dem, at vores tidligere kollega, næstformand Hans Peters, afgik ved døden i sidste uge. Mange af os, der er her, har været vidner til hans store indsats i Socialudvalget, som blot var endnu et bevis på hans vedvarende interesse for de sociale og fagforeningsmæssige forhold, som bragte ham ind i Parlamentet.
Mange af os kender også til den store ihærdighed, hvormed han beskæftigede sig med spørgsmålene om fast ejendom i specialgruppen under Parlamentets Præsidium.
Han brugte i mange år alle sine kræfter i Parlamentet, og derfor vil jeg traditionen tro bede Dem om at iagttage et minuts stilhed til minde om vores kollega.
Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet fredag den 16. april er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Maes
Hr. formand, ved begyndelsen af denne mødeperiode vil jeg protestere imod, at man har nægtet mig at organisere et seminar om fredsprocessen i Baskerlandet, som alle parter, der har underskrevet Lizarra-erklæringen, var inviterede til at deltage i. Jeg blev sammen med alle inviterede henvist til besøgsværelset. Jeg mener, at Parlamentets formand, der har gjort alt for at holde seminaret uden for Parlamentets lokaler, ikke har optrådt som Parlamentets formand, men som hr. Aznars partifælle, og det beklager jeg.

Formanden
Fru Maes, De havde rådighed over et lokale, hvor De kunne mødes med de mennesker, som De fandt det hensigtsmæssigt at indbyde. Det var et lokale for besøgende, og det blev etableret netop på grund af forventningen - som De havde gjort Parlamentets tjenestegrene opmærksomme på - om, at der ville komme et stort antal besøgende. Der blev altså bare gjort det, der er normalt ved den type besøg. Ingen forbød Dem at mødes - og faktisk afholdt De en pressekonference med de mennesker, der kom - og De blev behandlet som et hvilket som helst andet medlem i en tilsvarende situation.

Corbett
Hr. formand, i dag er det første dag, hvor De vil anvende vores nye forretningsorden. Jeg håber, at det vil lette og fremskynde arbejdet i Parlamentet, i særdeleshed under afstemninger.
Men en af de nye artikler er mindre vigtig inden for Parlamentet end uden for. Jeg henviser til artikel 9, stk. 3, som vedrører tidligere medlemmer af Parlamentet. Indtil nu har vi haft to kategorier af tidligere medlemmer: folk, der slet og ret er tidligere medlemmer, og tidligere æresmedlemmer. Nogle af disse såkaldte æresmedlemmer har benyttet denne titel på en måde, der får offentligheden til at tro, at de stadig er medlemmer af Parlamentet. Grunden til, at denne artikel er blevet ændret, er for at afskaffe dette skel mellem forskellige kategorier af tidligere medlemmer. Med andre ord vil systemet med æresmedlemmer ikke længere eksistere.
Da dette er særlig vigtigt før en valgkamp, hvor nogle æresmedlemmer bevidst bruger denne titel for at skabe det indtryk, at de stadig er medlemmer af Parlamentet, vil jeg opfordre Dem til så snart som muligt at skrive til alle dem, der stadig har denne titel, for at underrette dem om denne nye bestemmelse og den nye situation.

Formanden
De ved, eftersom De er en af forfatterne til den nye forretningsorden, at der står i artikel 9, stk. 3, at spørgsmål om tidligere medlemmers rettigheder og privilegier skal fastlægges ved afgørelse fra Præsidiet. Det er den eneste mulighed. Hverken Præsidiet eller teksten i forretningsordenen siger, om det er nødvendigt at afskaffe status som æresmedlem. Præsidiet besluttede for nogle år siden, at der ikke ville blive udnævnt flere æresmedlemmer. Enhver, der har været medlem af Parlamentet - hvad enten det er æresmedlem eller ikke - har samme rettigheder og privilegier som fastlagt af Præsidiet. I praksis vil det være umuligt at skrive til alle æresmedlemmer for at underrette dem om, at de ikke længere er æresmedlemmer. Det står ikke i forretningsordenen, og Præsidiet har ikke truffet en sådan beslutning. Hvis De ønsker, at Præsidiet skal se på sagen igen, vil jeg notere det og sætte det på Præsidiets dagsorden, så der kan træffes en beslutning.

Evans
Hr. formand, fredag i sidste uge eksploderede der en bombe i en travl del af det centrale London. Tre mennesker blev dræbt, og mange flere er blevet såret på en så forfærdelig måde, at de i mange tilfælde vil få men eller være handicappede resten af deres liv. Dette overfald var det tredje overfald af denne type i de seneste uger. Modbydelige sømbomber blev med vilje anbragt i folkerige områder, hvor Londons minoritetsgrupper kommer og bor, folk, der normalt kan leve ganske tilfredse og lykkelige i den livlige, blandede multikulturelle by, som London er.
Jeg er sikker på, at alle kolleger her vil være enige med mig i at fordømme denne form for grusomme angreb, hvad enten det skyldes racister, yderligtgående højreorienterede, eller hvem det nu kan være, og at vi alle vil arbejde for at få gjort en ende på den slags vilkårlig vold, særlig i de kommende uger op til valget til Europa-Parlamentet. Desuden vil jeg være glad, hr. formand, hvis De vil sende en sympatitilkendegivelse fra Europa-Parlamentet til de sårede og efterladte.
Bifald

Formanden
Det vil jeg gøre, og jeg vil notere mig, at Parlamentet enstemmigt har støttet, hvad De sagde. Denne forfærdelige sag viser, at racisme og fremmedhad hele tiden må bekæmpes. Det er ikke nok at udpege et år til at bekæmpe det. Det dukker op år efter år.

Lienemann
Hr. formand, vi har netop hørt, at Ministerrådet har besluttet at integrere personalet for Schengen-gruppen, der arbejder inden for Rådet, i den europæiske offentlige administration. De er klar over, at denne beslutning får nogle konsekvenser for Parlamentet, for principperne i den interinstitutionelle aftale medfører, at en funktionær i Rådet på et eller andet tidspunkt kan blive funktionær i Parlamentet. Derfor finder jeg det aldeles skandaløst, at man kan acceptere ansættelsen af funktionærer uden optagelsesprøver, som det ellers almindeligvis ville være tilfældet. De ved, hvor meget offentligheden med rette er optaget af, at reglerne overholdes. Jeg spørger Dem derfor, hr. formand, hvad De agter at gøre, for at Rådet ændrer holdning og anvender den almindelige regel for ansættelse, som gælder for disse funktionærer som for alle andre.

Formanden
Fru Lienemann, jeg kan først og fremmest indhente oplysninger fra Rådet og spørge om, hvad der faktisk er sket, og hvad grunden til denne beslutning er. Hvad svaret end er, er det op til dette Parlaments og i givet fald til det kommende Parlaments grupper at tage de fornødne skridt til, at reglerne overholdes. I mellemtiden vil jeg spørge Rådet om, hvilke beslutninger der konkret er taget og hvorfor.

Eriksson
Hr. formand, jeg vil gerne knytte en bemærkning til det, De sagde, før vi begyndte at tale om protokollen, nemlig at vi hver dag og hvert øjeblik, ikke bare en gang imellem, skal bekæmpe racisme og diskrimination af enhver art. Her i Parlamentet plejer vi altid at tage stilling for menneskerettigheder og imod netop diskrimination på grund af race, religion eller seksuel orientering.
På baggrund heraf vil jeg gerne bede om en meget, meget god forklaring - og dermed mener jeg en meget god forklaring - fra Præsidiet og Kvæstorkollegiet på, hvorfor man i onsdags besluttede at standse den udstilling, jeg havde inviteret til, og som vi tidligere havde fået grønt lys til. Det drejer sig om den svenske udstilling Ecce homo , som netop drejer sig om seksuel orientering og diskrimination på grund af samme.

Formanden
Fru Eriksson, De ved, at de udstillinger, der vises i Parlamentet, ikke må være udstillinger, som byder Parlamentets grupper imod. Kunstudvalget mente, at den udstilling ikke skulle gennemføres på disse betingelser, og kvæstorerne besluttede ikke at tillade den. Det er altså grundlaget for beslutningen.
Én ting er respekt for minoriteter, noget andet er, at minoriteter kan påtvinge andre mennesker, der føler anderledes - minoriteter eller ej - deres følelser eller måde at se tingene på. Det er et spørgsmål om respekt for friheden, og det har ikke noget med respekten for minoriteter at gøre.

Kokkola
Hr. formand, i forbindelse med den forfærdelige krig, der foregår på Balkan, er De og vores øvrige kolleger her i Parlamentet måske blevet underrettet om, at blandt de mange ulykker, der er sket, er der et missil, der har ramt en bus, og 60 mennesker blev dræbt, heriblandt 15 børn. Jeg synes, at vi i det mindste skylder at sende vores kondolence til deres familier og at fordømme disse handlinger.
Undskyld mig min sindsoprevethed, men som De ved, er der også faldet missiler i Bulgarien ... Der er sket utroligt mange fejl, og vi kan ikke blot sige undskyld. Vi må i det mindste opføre os ens over for alle ofrene.
Bifald

Formanden
Fru Kokkola, spørgsmålet om Kosovo er netop opført på dagsordenen. Inden for rammerne af den uopsættelige forhandling kan der fremkommes med alle de udtalelser, som Parlamentet ved flertalsafgørelse finder det nødvendigt. Det og intet andet er efter min mening det rigtige forum.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg mener, at vi er ved godkendelse af protokollen. Jeg kunne godt tænke mig, at man afviste del II af protokollen, som fremgår af side 6. De har således taget en beslutning om at afvise et mistillidsvotum, der var fremsat af 66 medlemmer fra alle politiske grupper. De har hermed draget ethvert medlems ret i tvivl. Jeg synes, De har gjort det på et forkert juridisk grundlag ved oven i købet at anvende et politisk argument som påskud - nemlig argumentet om en eventuel afvisning af dette mistillidsvotum - hvorimod en ugyldiggørelse selvfølgelig kun anerkendes i forbindelse med juridiske elementer.
De har gjort det, skønt Kommissionen, som alle godt ved, fortsætter, som om intet er hændt siden den 14. januar. Og De har navnlig gjort det med risiko for fremtiden, for det er tilstrækkeligt for hvilken som helst Kommission, der er truet af et mistillidsvotum, at gå af for at tage initiativet og således forhindre følgerne af et sådant mistillidsvotum. Det er på grund af disse tre elementer, at jeg ønsker at afvise dette punkt i protokollen, for det er et meget vigtigt spørgsmål for fremtiden. Jeg vil gerne have, at denne del sættes under afstemning.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, godkendelsen af protokollen skal vise, hvorvidt protokollen er i fuldstændig overensstemmelse med det, der foregik. Formålet er ikke at komme tilbage til de beslutninger, der allerede er blevet taget, især ikke en beslutning, der ikke har været sat under afstemning, selvom den ville blive vedtaget med stort flertal af Parlamentet. Men denne beslutning har ikke været under afstemning, fordi det ikke var nødvendigt. Det er helt sikkert, at hvis man kunne ændre beslutninger ved at ændre protokollen, ville forretningsordenen ikke længere blive overholdt. De forstår derfor, at jeg ikke kan sætte denne beslutning under afstemning.
Tilråb: Bravo, hr. formand

Svensson
Hr. formand, med udgangspunkt i Deres svar til fru Eriksson, hvor De gav en begrundelse for ikke at vise udstillingen Ecce homo her i Parlamentet, vil jeg gerne spørge: Hvordan kan det være, at der var plads til en udstilling fra en italiensk lobbyorganisation, der prædikede mod abort, mod kvinders ret til abort? Var det ikke en måde at krænke en meget stor befolkningsgruppe på?

Formanden
Nu skal De høre. Den anden udstilling kunne vises, fordi den overholder Parlamentets regler. Når kvæstorerne siger, at en udstilling ikke kan vises, fordi dens tema er kontroversielt, er der to løsninger. Man kan bede Præsidiet om at ændre reglerne for udstillingerne, eller man kan lade være med at vise udstillingen. Men så længe reglerne gælder, skal de overholdes. Kvæstorerne har fortolket dem korrekt. Der er ingen anledning til at ændre deres beslutning.
Protokollen godkendtes

De politiske gruppers sammensætning
Formanden
Jeg kan meddele Dem, at hr. Charles de Gaulle er blevet ekskluderet fra Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa, og at han siden 19. april i år har hørt til løsgængerne.

Duhamel
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen angående Parlamentets regler. Kan Europa-Parlamentet bede hr. de Gaulle om at ændre efternavn i respekt for Europas ære?

Formanden
Hr. Duhamel, det er ikke et indlæg til forretningsordenen, og Deres indlæg er ikke Parlamentet værdigt. Enhver persons politiske beslutninger tilhører vedkommende selv, hans samvittighed og hans vælgere.

Janssen van Raay
Lige et punkt til dagsordenen, hr. formand, om forretningsordenens artikel 2, 5 og 119. Kvæstorerne har på falderebet truffet en afgørelse, som kan ankes, i forbindelse med mit brev fra august forrige år. Jeg går nu til Retten i Første Instans i Luxembourg med det principielle spørgsmål: Hvem fastlægger de valgte medlemmers arbejdsfordeling, medlemmerne eller Præsidiet, med mange finansielle sanktioner? Hvis jeg vinder, og det gør jeg, får mine kolleger de bøder, der er tilbageholdt med urette, tilbage. Jeg vender tilbage til øgruppen Kai i morgen.

Formanden
Det vil de uden tvivl takke Dem for, hr. Janssen van Raay.
Hr. Bru Purón beder om ordet.

Bru Purón
Hr. formand, i den officielle loge er der i dag en gruppe republikanske militssoldater fra vores borgerkrig. I deres høje alder er de kommet til Strasbourg, og jeg synes, de fortjener, at vi hilser på dem.
Kraftigt bifald

Arbejdsplan
Formanden
Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 95, er omdelt.
Jeg gør Dem opmærksom på, at visse betænkninger vedrørende retsakter, som er opført på dagsordenen for denne mødeperiode, efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden ændrer procedure. Detaljerne med hensyn til disse betænkninger fremgår af protokollen for dette møde.
Formanden oplæste ændringerne til dagsordenen for mandag og tirsdag
Onsdag:

Formanden
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa anmoder om, at betænkningen af fru Miranda de Lage om aftalen om samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og De Forenede Mexicanske Stater tages af dagsordenen.
Jeg giver ordet til hr. van Dam, som vil begrunde anmodningen.

van Dam
Hr. formand, på det endelige forslag til dagsordenen står der for kommende onsdag som det sidste punkt fru Miranda de Lages anbefaling vedrørende partneraftalen med Mexico. Jeg foreslår at fjerne dette punkt fra dagsordenen, fordi den pågældende aftale endnu er under forhandling.
Ved vedtagelsen af interimaftalen med Mexico for præcis et år siden understregede Parlamentet, at den generelle aftale ikke kan vedtages, før man har kendskab til forhandlingernes endelige resultater. Disse forhandlinger er endnu i fuld gang. På mange områder, såsom menneskerettigheder og naturbeskyttelse, skal der stadivæk gøres store fremskridt.
Hvis partneraftalen vedtages nu, betyder det, at man giver forhandlerne en blankocheck, og dermed vanrøgter man Parlamentets ansvar.
Det er i øvrigt ikke forståeligt, hvorfor aftalen skal behandles i denne valgperiode, for Parlamentet har i den kommende periode større mulighed for at komme med en langt mere velovervejet vurdering.
Jeg forslår derfor, at Parlamentet ikke behandler aftalen med Mexico i denne uge.

Hindley
Hr. formand, jeg vil gerne sige tre korte ting mod udsættelse.
For det første er der meget, der taler imod at gå ind på aftalen mellem EU og Mexico af menneskerettighedsgrunde. Men der er endnu stærkere argumenter for at stemme for. Parlamentet bør høre og debattere denne sag og faktisk træffe afgørelse om den. Man opnår ikke noget som helst ved at udsætte diskussionen. Dette har været under forhandling i fem år. Vi opnår ikke noget ved udsættelse. Det er et ansvar, som jeg gerne vil se Parlamentet leve op til. Hvis sagen udsættes, vil den blive overladt til et nyvalgt Parlament, der ikke har så meget kendskab til emnet.
Mit andet punkt er følgende: Jeg forstår, at mange medlemmer af Parlamentet, herunder jeg selv, er under pres fra ngo'er for at udsætte dette. Lad mig som en ven og beundrer af ngo'erne og som én, der respekterer mange af dem - og jeg lytter meget gerne til deres råd - sige, at hvis vi udsætter sagen, ville vi faktisk give ngo'erne retten til endelig godkendelse eller veto mod denne aftale. Der vil ikke komme noget nyt frem. Det vil betyde, at vi frasiger os vores ansvar. Vi har stillet op til valg, og vi har vundet det. Det er op til os at træffe politisk afgørelse, om dette skal fremmes eller ikke.
Det sidste, jeg vil sige, er som svar på hr. van Dams påstand om, at det er en blankocheck. Det er ikke nogen blankocheck. Hvis vi går ind på Miranda-betænkningen - og det argumenterer jeg for såvel som for ikke at udsætte sagen - vil der herved blive etableret en ramme, inden for hvilken menneskerettighedsspørgsmålene kan tages op. Det vil starte en politisk dialog, der vil tillade os at bedømme menneskerettighederne, og denne dialog skal - gentager jeg - afgøres på politisk niveau, og det bør afstemningen også. Derfor går jeg ikke ind for at udsætte denne afstemning yderligere.

Formanden
Jeg sætter forslaget fra Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa til afstemning.
Forslaget forkastedes

Oomen-Ruijten
Hr. formand, hvis jeg har forstået det korrekt, blev det netop meddelt, at beslutningen om topmødet i Köln udsættes. Det betyder, hr. formand, at jeg har et problem. Vi har et problem. Vi har nemlig modtaget beslutningerne fra alle grupper. Vi har oven i købet allerede fastsat den dato, hvor forhandlingerne føres, nemlig i morgen klokken 11. Jeg ved ikke, hvorfor dette forslag indgives nu. Men jeg ved, at Den Socialdemokratiske Gruppe har indgivet en meget kort tekst med kun få punkter, og måske giver de andre tekster mulighed for at lave lidt om på det, hr. formand, men jeg indser ikke, hvorfor man nu udsætter noget til tirsdag, som skulle have været gjort i sidste uge.

Formanden
Fru Oomen-Ruijten, det eneste, der er sket, er, at fristen for ændringsforslag er blevet forlænget til i morgen, tirsdag, kl. 12. Hverken beslutningen eller afstemningen om den er blevet ændret. Det eneste, der er blevet gjort, er, at fristen for ændringsforslag er blevet forlænget, hvilket normalt plejer at få almindelig tilslutning, selvom det ikke altid er tilfældet.
Formanden oplæste ændringerne til dagsordenen for torsdag
(Den således ændrede dagsorden godkendtes)

Anmodning om ophævelse af immunitet (Féret)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0210/99) af Wijsenbeek for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om anmodning om ophævelse af hr. Féretsimmunitet.

Wijsenbeek
Hr. formand, dette er min sidste betænkning og min sidste mødeperiode efter 15 års tjeneste i Parlamentet. Det er den niende betænkning i denne valgperiode, men jeg vil ikke kede Dem med statistikker. Det er en skam, at det ikke er en fornøjelig sag, og at det ikke drejer sig om lovgivning eller om at fremme den europæiske enhed, men at det er en sag om medlemmernes immunitet.
Ikke desto mindre har jeg enkelte generelle bemærkninger hertil, hr. formand. Jeg vil starte med at tale om selve sagen. Det drejer sig om én af vores kolleger, der beskyldes for ikke at opfylde sine forpligtelser i den alt for indviklede belgiske sociallovgivning, særligt med hensyn til hans assistent. Alle medlemmer skal naturligvis opfylde de belgiske lovmæssige forpligtelser for deres assistenter, der arbejder i Belgien. Men, hr. formand, den pågældende nægter og har vist Parlamentet beviser i form af breve, som han skrev til den belgiske socialforvaltning om, at han havde til hensigt at opfylde sine forpligtelser, men han har aldrig fået svar på brevene. Dette skete i 1995, men først i 1999 anmoder Kongeriget Belgien Parlamentet om at ophæve den parlamentariske immunitet.
Hr. formand, det er kendsgerningerne. Vi tilføjer, at det har vist sig, at man som anklaget i Belgien ikke kan deltage i valg, og det har fået os til at tænke os om, særligt efter at vi har set den pågældendes beviser.
Hr. formand, vi har anmodet Kongeriget Belgien om yderligere oplysninger, og vi har kun modtaget en bekræftelse af anmodningen om ophævelse, sådan som vi fik den i første instans, og senere har det vist sig, at det her kun drejede sig om anmodningen for således at undgå, at sagen blev forældet. Derfor, hr. formand, anmoder vi Dem ifølge tidligere retsafgørelser og den faste regel om, at medlemmernes immunitet ikke beskytter medlemmet selv, men hele Parlamentet, om ikke at ophæve den parlamentariske immunitet. Dette gør vi især, fordi vi ligesom mine ærede forgængere, Georges Donnez og Jean Defraigne, mener, at der her til en vis grad er tale om fumus persecutionis .
Hr. formand, jeg afslutter dette indlæg med en generel bemærkning. Inden længe træder en statut for alle Parlamentets medlemmer i kraft. Der mangler imidlertid et element til denne statut, nemlig medlemmernes immunitet. For ifølge protokollen om privilegier og immuniteter er der stadigvæk forskelle mellem nationaliteter, og det er i strid med artikel 6 i traktaten. Alle medlemmer har jo i deres eget land den immunitet, som medlemmerne i de nationale parlamenter også har. Parlamentets medlemmer skal også være lige og derfor have sådan en statut. Et eksempel: For de franske medlemmer gælder, at al politisk optræden dækkes af denne immunitet, også hvis den finder sted uden for Parlamentet. De britiske og nederlandske medlemmer f.eks. har slet ingen immunitet i deres eget land med undtagelse af det, som siges i Parlamentet. Det er på høje tid, hr. formand, at vores efterfølgere og den fremtidige Kommission, som skal beskæftige sig med forretningsordenen, indgiver et forslag om ændring af protokollen om privilegier og immuniteter, så alle i Parlamentet er lige. Hr. formand, det er noget, som jeg har stræbt efter i alle disse år, og det gælder derfor også dette specifikke tilfælde.

Formanden
Mange tak, hr. Wijsenbeek. Vi er alle vidner til den tid, De har brugt, den indsats, De har gjort, og den ihærdighed, hvormed De har arbejdet i alle disse år. Jeg skal som formand - og det drejer sig ikke blot om en moralsk forpligtelse, men om noget, som jeg gør med stor fornøjelse - på Parlamentets vegne takke Dem for Deres ihærdighed, arbejdsindsats og målrettethed i arbejdet.
Bifald

Ford
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig Deres bemærkninger og sige, at vi vil savne hr. Wijsenbeek. Noget af det vil være godt, men stort set vil det være sørgeligt, i og med at hr. Wijsenbeek har været et af de mest interessante medlemmer af Parlamentet. På Den Socialdemokratiske Gruppes vegne vil jeg gerne sige, at vi vil støtte Wijsenbeek-betænkningen angående spørgsmålet om ophævelse af hr. Daniel Férets immunitet. Samtidig med at vi gør det, vil vi udtrykke vores skuffelse over de belgiske myndigheder, som efter at have fremsat alvorlige påstande om en af vores kolleger og den måde, han har røgtet sit embede på og betalt sin assistent, i det mindste efter min opfattelse ikke har kunnet fremlægge tilstrækkelig dokumentation. Hr. Féret og jeg har helt forskellige politiske opfattelser. Jeg håber ærligt talt, at han falder ved valget i Belgien, men jeg kan ikke tillade, at man afskærer ham fra at stille op på basis af disse påstande imod ham, som endnu ikke er bevist. På dette grundlag vil vi støtte betænkningen om at bevare hans immunitet og således tillade ham at stille op til valget.

Formanden
Mange tak, hr. Ford.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Anmodning om ophævelse af immunitet (Moniz)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0262/99) af Vallelersundi for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om anmodning om ophævelse af Fernando Moniz' immunitet.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, jeg vil starte mit indlæg, hvor hr. Wijsenbeek sluttede, ved at tilslutte mig det, der allerede er blevet sagt: Vi vil komme til at savne hr. Wijsenbeek i Parlamentet.
Hr. formand, det problem, som den ophævelse af immuniteter, som vi i dag behandler, stiller os over for, er hverken mere eller mindre end en del af et generelt problem. Det generelle problem er, at Parlamentet stadig ikke har en statut, der er fælles for dets medlemmer. Det er en historisk hindring, som ikke har nogen berettigelse i dag. Protokollen om privilegier og immuniteter - som er fra 1965 - går tilbage til en tid, hvor Parlamentet var en simpel parlamentarisk forsamling, og hvor dets rolle som repræsentant for et europæisk statsborgerskab stadig var en utopi. Sådan er det ikke i dag. I dag er det i virkeligheden helt forkert, at der stadig er mange forskelle mellem nogle medlemmer og andre, når virkeligheden er, at der med Maastricht-traktaten og i endnu højere grad med Amsterdam-traktaten åbnes mulighed for det europæiske statsborgerskab, som kræver, at dets repræsentanter har ens forhold på alle områder, men selvfølgelig især hvad angår ophævelse af den parlamentariske immunitet.
Hr. formand, faktisk skal den anden overvejelse være om immunitet. Immuniteten er ikke et privilegium. Immuniteten er en beskyttelse af Parlamentet. Immuniteten er derfor et spørgsmål af offentlig karakter, og i den sag, som jeg beskæftiger mig med, hr. Moniz', bad hr. Moniz på et tidspunkt om, at hans parlamentariske immunitet blev ophævet, noget, der er blevet taget højde for i Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitets beslutning. Udvalget vedtog enstemmigt at ophæve immuniteten ikke på grund af hr. Moniz' ønske om at møde i retten, men fordi kravene var opfyldt. De opfyldte krav, som i dette tilfælde får os til at henholde os til akten fra 1976 om privilegier og immuniteter i primærretten og dernæst til den portugisiske forfatning og tillige den portugisiske procesret.
I den sag, som vi beskæftiger os med, hr. formand, giver ophævelsen af den parlamentariske immunitet ikke anledning til tvivl, fordi de ting, som hr. Moniz er sigtet for, ikke har noget med hans parlamentariske arbejde at gøre. Og det skal også fremhæves, at der er indledt en proces, som fjerner enhver endda vag idé om en ubegrundet sigtelse. Det er klart, at det, at sigtelsen er velbegrundet, ikke betyder, at hr. Moniz er skyldig, men det er, hvad vi har domstolene til, og i dette tilfælde skal hr. Moniz og alle vi andre forstå, at det at være repræsentant for de europæiske borgere vil sige at være en almindelig borger, hvad angår ansvar, og kun i tilfælde hvor det er repræsentantens udførelse af sine opgaver, der står på spil, skal der være en vis beskyttelse mod personer, som til skade for institutionen, til skade for Parlamentet, til skade for unionsborgerskabet kunne misbruge procesproceduren.
Derfor, hr. formand, stemte Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet i eftermiddag enstemmigt for ophævelse af hr. Moniz' immunitet, og han kan dermed møde for domstolen, som det var hans ønske.
På den anden side, hr. formand, må det overvejes, om det er fonuftigt, at Parlamentet i de sidste uger af dets valgperiode udtaler sig om ophævelse af den parlamentariske immunitet for en kollega, som har meddelt, at han ikke ville stille op til valget. Men her skal jeg gøre mig til talsmand for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitets afgørelse, som holder sig til den doktrin, der gennem årene har fastlagt, at Parlamentet ikke bliver opløst, og at Parlamentet skal fastsætte bestemmelser og løse de problemer, der opstår, fra første til sidste dag i dets valgperiode. Af disse årsager har vi i dette tilfælde vedtaget denne afgørelse.

Formanden
Mange tak, fru Palacio.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Bilag V til forretningsordenen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0216/99) af Fayot for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om ændring af bilag V til Europa-Parlamentets forretningsorden.

Fayot
Hr. formand, dette er - jeg vil gerne sige et enkelt ord i denne forbindelse - den sidste betænkning fra det hedengangne Udvalg for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Jeg vil naturligvis i denne anledning takke mine kolleger og især dem, der igennem meget lang tid var medlemmer af dette udvalg, og jeg vil naturligvis særligt nævne hr. Wijsenbeek. Jeg takker ligeledes udvalgets sekretariat, som altid har udført et fremragende arbejde for, at forretningsordenen opfylder det parlamentariske arbejdes behov.
I det nye Parlament vil dette udvalgs - dette hedengangne Udvalg for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet - kompetenceområder fremover blive delt mellem to store udvalg: Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder og Udvalget om Institutionelle Spørgsmål. Dette viser, at det var et vigtigt område, eftersom to betydningsfulde udvalg nu skal overtage det.
Hr. formand, betænkningen angår bilag V i forretningsordenen og navnlig alt, hvad angår decharge. De kan sikkert huske, at denne undersøgelse af bilag V i vores udvalg startede med et brev fra fru Theato, formand for Budgetkontroludvalget, der især drejede sig om, hvorvidt artikel 5 i bilag V, der fastsætter, at en nægtelse af decharge kun kan vedtages med absolut flertal, var i overensstemmelse med traktatens bestemmelser. Vi havde i december haft en meget lang diskussion om dette aspekt samt om, hvorvidt det var muligt at ændre beslutningsforslaget. På det tidspunkt fremsatte vi en fortolkning, som Parlamentet overtog, og vi sagde ligeledes, at vi ville komme tilbage til dette bilag V i sin helhed.
Det har vi gjort i denne betænkning, og jeg vil gerne sige, at vi har udarbejdet betænkningen i tæt samarbejde med Budgetkontroludvalget. Jeg vil især gerne takke udvalgets formand, fru Theato, der desværre ikke kunne være til stede, og naturligvis også ordføreren for udtalelsen fra dette udvalg, fru Kjer Hansen, samt alle udvalgets medlemmer, der har udført et godt stykke arbejde, fordi det direkte angår afviklingen af udvalgets procedurer.
Der var mange ændringsforslag til mit udkast til betænkning, der dog alle gik i samme retning. Der var ikke grundlæggende kritik af den anvendte metode. Det vigtigste var at fjerne det absolutte flertal fra artikel 5 og at sætte nægtelse på samme niveau som afgørelse og ligeledes at præcisere proceduren i tilfælde af udsættelse. Jeg vil derfor minde om, at proceduren om meddelelse eller nægtelse af decharge i den nye artikel 3 indeholder tre forslag.
For det første et forslag til afgørelse om meddelelse eller nægtelse med simpelt flertal. For det andet et forslag til afgørelse, der fastsætter, hvornår regnskaberne skal afsluttes. Det er samtidig en væsentlig nyskabelse, der gør det muligt at adskille afslutningen på regnskabsåret på den ene side - altså en slags simpel teknisk metode til at kontrollere, om disse regnskaber er blevet holdt - og på den anden side diskussionen om Parlamentets udtalelse om Kommissionens forvaltning af budgetterne. Endelig det tredje forslag - der er et beslutningsforslag - og hvor Parlamentet ifølge dette beslutningsforslag skal anføre dets bemærkninger om Kommissionens gennemførelse af budgettet. Det er dette ene beslutningsforslag, der kan ændres i henhold til forretningsordenen, hvis Parlamentet accepterer forslaget, som det er fremlagt.
Derudover har vi ligeledes en meget præcis procedure i tilfælde af udsættelse, hvilket også skal gøre opmærksom på behovet for at fortsætte proceduren og ikke bare lade den være, som den er. Endelig fastsætter en sidste artikel proceduren for forhandling i Parlamentet. De to ændringsforslag, der er blevet fremsat, ændrer ikke grundlæggende proceduren, som den blev fremlagt af Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet og ændrer altså heller ikke den grundlæggende tanke.
Hr. formand, jeg håber, at dette nye bilag vil gøre arbejdet lettere for Budgetkontroludvalget og Parlamentet. Jeg tror, at forholdet mellem Parlamentet og Kommissionen i forbindelse med bugetkontrol vil fortsætte og udvikle sig, og jeg håber, at Parlamentet med denne forretningsorden kan gøre et endnu bedre stykke arbejde i forbindelse med kontrol af Kommissionens forvaltning af budgettet.

Corbett
Fru formand, jeg vil gerne begynde med at komplimentere hr. Fayot ikke bare for denne betænkning, men også for ledelsen af Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet i de sidste år. Han har været en fremragende formand.
Jeg vil gerne forsikre ham om, at udvalget ikke bliver overtaget af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål. Det bliver slået sammen med dette udvalg, så der dannes et nyt udvalg om forfatningsspørgsmål, der vil blive et meget vigtigt udvalg her i Parlamentet.
Det spørgsmål, vi har fået forelagt, opstår, fordi traktaterne selv ikke klart siger, hvad der bør ske, hvis Parlamentet ikke giver decharge. Vi som Parlament har selv fortolket retten til at give decharge sådan, at vi mener, at vi også har ret til at nægte decharge. Denne fortolkning deles af andre institutioner og har været praksis i et antal år.
Men der står ikke i traktaten, hvad der skal ske, hvis Parlamentet nægter decharge. Vi har her i Parlamentet i mange år fortolket det sådan, at hvis Parlamentet skulle nægte decharge, måtte den pågældende Kommission, hvis den stadig fungerede, drage de nødvendige konsekvenser og gå af - den skulle være nødt til at gå af. Med andre ord, hvis man nægtede decharge, var det i sig selv et slags mistillidsvotum mod Kommissionen. Kommissionen selv, repræsenteret af kommissær Tugendhat, da han var budgetkommissær, så ud til at acceptere denne fortolkning. Det er grunden til, at vi har skrevet i bilag V til vores forretningsorden, at vi ikke bare behøvede simpelt flertal, men et særligt flertal af medlemmer i Parlamentet - et absolut flertal - for at nægte decharge, for ellers ville nægtelse af decharge være en bagdør til et mistillidsvotum mod Kommissionen med et mindre flertal, end der normalt kræves i henhold til traktaten. Det var derfor for at beskytte traktaten, at vi indsatte dette særlige krav til flertal i vores forretningsorden.
Alt dette blev imidlertid undermineret af begivenhederne i december, da nogle medlemmer af Parlamentet - ja, nogle grupper - ønskede at nægte decharge, men at beholde Kommissionen. Det var selvmodsigende, og Parlamentet blev nødt til at tage fat på problemet via en særlig mistillidsdagsorden mod Kommissionen, hvorved man ødelagde den direkte forbindelse mellem nægtelse af decharge og den konsekvens, at Kommissionen måtte gå af.
Et yderligere problem opstod i og med, at der på det tidspunkt sandsynligvis hverken var flertal i Parlamentet for at give decharge eller et absolut flertal, der kunne nægte decharge, og Parlamentet var derfor fanget mellem disse to forskellige flertalskrav i sin forretningsorden. Det er af denne grund, at det dengang var nødvendigt at se på forretningsordenen igen. Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet har gjort dette. Vi har stort set baseret os på den udtalelse, som Budgetkontroludvalget kom med. Der, hvor vi ikke har gjort det, har min gruppe stillet to ændringsforslag, som ville råde bod på denne situation og faktisk skaffe os af med en selvmodsigelse, som vi mener findes i betænkningen i øjeblikket. Det vil derfor få os til at vende tilbage til simpelt flertal, både til at give og nægte decharge. Men konsekvensen er, at nægtelse af decharge fra nu af simpelthen er en reprimande til Kommissionen, ikke en måde at udtrykke mistillid på. Hvis Parlamentet nægter decharge, bliver det nødt til særskilt at debattere, hvad følgen heraf skal være, hvis Kommissionen ikke selv drager nogen konsekvenser.

Rack
Fru formand, faglige afgørelser bør muliggøres og om muligt gøres lettere og ikke vanskeligere eller sågar forhindres af forretningsordenens regler. Det har desværre ikke altid været tilfældet, og det har ordføreren for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, Ben Fayot, og hr. Corbett netop understreget tydeligt. Vi husker, at uoverensstemmelser og overtrædelser af traktatens bestemmelser blev fremhævet i dechargeproceduren for 1996, netop fordi bilag V foreskriver et større flertal for nægtelse af decharge, end EF-traktaten selv foreskriver i artikel 141. Det var det centrale problem! Hr. Corbett har godt nok gjort opmærksom på, at der herskede en mening her i Parlamentet om at ændre denne relativt klare traktattekst i forhold til, hvad der stod og står i traktatteksten. Det medførte så også, at vi fik de problemer i forbindelse med dechargeproceduren for 1996, som der allerede har været talt om.
På baggrund af denne situation bad ordføreren for Budgetkontroludvalget på udvalgets vegne den 15. januar 1999 Europa-Parlamentet om at lade Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet redegøre for, hvad traktaten selv helt nøjagtigt foreskriver, eller at man holder op med at sammenblande nægtelse af decharge og et muligt mistillidsvotum. Det er nu sket. Vi skal - og her er jeg helt enig med min kollega - takke ordføreren for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, Ben Fayot, mange gange for, at han meget hurtigt og meget samarbejdsvilligt behandlede den sag, som Budgetkontroludvalget overdrog til Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Vi vil gerne takke hr. Fayot for hans arbejde i udvalget som helhed, og den kendsgerning, at dette udvalg ikke længere kommer til at eksistere i denne form, skal - og det er sidste punkt, hvor jeg er enig med hr. Corbett - ikke henvise til en negativ bedømmelse af arbejdet i udvalget og især det arbejde, som ordføreren har ydet. Det handler derimod egentlig om, at vi ønsker at sammenlægge sagligt vigtige anliggender fremover. Set ud fra den betragtning er en vigtig del af arbejdet i Budgetkontroludvalget godt anbragt i det kommende forfatningsudvalg.

Kjer Hansen
Fru formand, med denne betænkning får vi ikke løst problemet om, hvilke konsekvenser det har for Kommissionen, når Parlamentet ikke giver decharge. Dette spørgsmål henhører under traktaten, men vi får nogle klare interne retningslinjer for, hvilke procedurer vi kan bruge i Parlamentet. Jeg glæder mig over, at vi ikke længere skal bruge mange timer på at diskutere proceduremulighederne, men nu får nogle klare regler. Derfor vil jeg gerne sige kollegerne og især hr. Fayot tak for et meget konstruktivt samarbejde i forbindelse med ændringen af forretningsordenen, og specielt vil jeg gerne takke for den forståelse og den imødekommenhed, der har været over for de synspunkter, som jeg har forelagt.
Det er vigtigt, at vi nu får overensstemmelse mellem forretningsordenens regler og traktaten og finansforordningen. Jeg synes, det er afgørende, at det bliver klart præciseret, at vi har tre muligheder. Vi kan vælge at give decharge, vi kan vælge ikke at give decharge, og vi kan udskyde beslutningen om at tage stilling til det. Der kommer nu også i reglerne en meget vigtig adskillelse mellem en teknisk udskydelse og en politisk udskydelse, der skal klart begrundes, ligesom der nu kommer en klar adskillelse mellem den tekniske afslutning af kontiene og den politiske stillingtagen til spørgsmålet om, hvorvidt vi kan godkende regnskaberne eller ej.
Vi kan jo sige, at vi i december valgte at aktivere bestemmelserne omkring Parlamentets rolle som dechargemyndighed. Og som opfølgning på den diffuse diskussion, der var i forbindelse dermed, er det afgørende, at vi nu får nogle klare regler for, hvordan vi skal agere i en lignende situation som den, vi tidligere har set. Der synes jeg, at Fayot-betænkningen er et godt bud på, hvordan vores regler skal være.

Voggenhuber
Fru formand, hvis de mest elementære logiske regler bliver tilsidesat i politikken, er det sjældent på grund af manglende kendskab til disse regler, men derimod ud fra en særlig interesse. Derfor spørger jeg mig selv i dag, om det var Europa-Parlamentets interesse at blokere sine egne kontrolbeføjelser. Kunne det ikke tænkes, at de store grupper i Parlamentet førhen - og jeg håber, at der kun er tale om førhen - havde større interesse i at beskytte Kommissionen end at drage den til ansvar og styrke deres eget Parlament?
I henhold til traktaterne træffer Parlamentet dechargebeslutningen med simpelt flertal. I modstrid hermed har Parlamentet opdelt denne beslutning i to procedurer, hvorefter der blev stemt for decharge med simpelt flertal, men med absolut flertal for nægtelsen af decharge. Det fører til den bizarre og ligefrem meningsløse situation, at et flertal af Europa-Parlamentet ikke tilslutter sig beslutningen om at give Kommissionen decharge, men at Kommissionen alligevel ikke nægtes decharge. En ligefrem bizar tilstand, som efter min mening kun kan skyldes en massiv interesse, og jeg håber, at de store koalitioner, der her har prioriteret Parlamentets kontrolrettigheder lavere end beskyttelsen af Kommissionen, har lært af de forgangne måneder og fremover vil udvise større loyalitet over for Parlamentet end over for deres kommissærer.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, som formand Fayot sagde for lidt siden, har der i forbindelse med denne betænkning været et fremragende samarbejde mellem Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet og Budgetkontroludvalget.
Vi er således kommet frem til en tekst, der indeholder positive punkter, selvom visse punkter er utilfredsstillende for os. Jeg vil gerne i forbindelse med de positive punkter understrege, at vi ikke har lavet en begrænset ad hoc-ændring inden for rammerne af regnskabsåret 1996, men at vi er kommet frem til en reform, der gælder for de kommende år.
Jeg vil ligeledes understrege, at vi har fastholdt nægtelsen af decharge i modsætning til det, der var forudset, som under alle omstændigheder i det mindste ville have været paradoksalt efter alt det, der er sket siden december. Vi har mulighed for eksplicit at nægte decharge. Denne nægtelse fører ikke automatisk til et mistillidsvotum, selvom den selvfølgelig får Parlamentet til at undre sig, og vi har fjernet fejlen i forretningsordenen, der fastsatte, at nægtelsen af decharge skulle vedtages af et flertal af Parlamentets medlemmer.
Vi er ikke helt enige om visse punkter, især det faktum, at formanden i et simpelt brev kan oplyse Kommissionen om motiverne for nægtelsen af decharge. Dette foregår på en måde i hemmelighed, selvom det naturligvis ville være passende fortsat at offentliggøre motiverne for Parlamentets nægtelse af decharge.
Det andet punkt, vi er uenige om, er Budgetkontroludvalgets rolle, der mister sin nuværende mulighed for at udtale sig om ændringsforslag, før disse sættes under afstemning i Parlamentet. Jeg mener, at den kompetence, som Budgetkontroludvalget havde tidligere, var en god fordeling, og det er ærgerligt, at den er ændret.
Ligeledes handler det ikke om at sige, at ændringerne ikke kan godkendes, det drejer sig om at sige, at de er vedtaget, og betænkningen er henvist til det kompetente udvalg. Det er de punkter, vi er uenige om i denne betænkning.

Liikanen
Fru formand, Kommissionen vil under ingen omstændigheder blande sig i Parlamentets forretningsorden. Kommissionen ønsker kun at fremsætte en bemærkning til den juridiske institutionelle opbygning baseret på en udtalelse fra Kommissionens Juridiske Tjeneste.
Decharge omhandles i traktatens artikel 206. Beslutningen om decharge blev udarbejdet som et tilførelsesmiddel først og fremmest finansielt i forbindelse med Revisionsrettens beretning, selvom den i løbet af årene har fået et politisk tilsnit.
Beslutningen om decharge er en enestående forordning, der ikke kan opdeles i en politisk beslutning om decharge og i en beslutning om afslutning af regnskabsåret, der skal tages samtidigt. En sådan opdeling ville ændre den institutionelle ligevægt og ville kræve en revidering af traktaterne.
Men i tilfælde af en nægtelse af decharge skal regnskaberne afsluttes. Parlamentet skulle derfor træffe en beslutning før regnskabernes afslutning. Dette medførte, at de procedurer, der var blevet fulgt ved budgetterne for 1982, 1992 og 1996, skulle formaliseres. Kommissionen vil for sin del undersøge, hvorledes det juridisk er muligt, at en sådan mulighed gengives inden for rammerne af en omdannelse af de økonomiske bestemmelser.

Dell'Alba
Fru formand, jeg beder Dem undskylde. Betænkning af Wijsenbeek og mit indlæg om betænkningen blev faktisk meddelt på skærmen i vores kontorer. Jeg har forsøgt at ændre det. Det er min skyld, og jeg vil udarbejde en bemærkning til protokollen. Men jeg holder fast i, at jeg kom for sent til forhandlingen om betænkningen af Fayot, fordi en anden betænkning fejlagtigt blev annonceret.
Jeg udarbejder en stemmeforklaring. Tak.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker - Den europæiske beskæftigelsespagt
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0222/99 af Fourçans for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens henstilling om de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker (udarbejdet i henhold til artikel 103, stk. 2, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab) (KOM(99)0143 C4-0208/99); -A4-0239/99 af Menrad for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Europa-Parlamentets bidrag til den europæiske beskæftigelsespagt.
Fourçans
Fru formand, kære kolleger, betænkningen, som jeg forelægger for Dem i eftermiddag, følger efter den økonomiske årsberetning, som blev vedtaget den 11. marts. Dagens betænkning om de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker lægger mere vægt på den økonomiske strategi og på de strukturreformer, der skal iværksættes i forhold til de enkelte medlemslandes karakter.
Betænkningen indeholder to store afsnit, som følger Kommissionens forslag, hr. kommissær, et afsnit om makroøkonomi og et afsnit om strukturreformer.
Hvad angår det makroøkonomiske afsnit. For det første et faktum: Når der for 1999 forudses et fald i væksten, er det ikke en recession, hvilket vil sige, at der ikke er grund til at ændre økonomisk strategi for hele Europa. Sagt på en anden måde er det nødvendigt at gå i retning af et godt policy mix med en lønudvikling, der er parallel med produktivitetsudviklingen for at fremme væksten og beskæftigelsen.
Mere præcist er det nødvendigt at fortsætte med en nedsættelse af underskuddet på budgettet ved at tillade nogle tilpasninger i den hastighed, som nedsættelsen foregår med. Dette betyder, at de automatiske stabilisatorer skal spille en rolle, men jeg fremhæver, at dette skal ske uden, at nedsættelsen af de offentlige underskud sættes på spil, en nedsættelse, der er absolut nødvendig for væksten og beskæftigelsen i dag og endnu mere fremover.
En anden nødvendig betingelse er, at denne nedsættelse så vidt muligt skal følges af et fald i skatter og afgifter, eller de skal i det mindste stabiliseres. Denne strategi indebærer, at det er nødvendigt med en meget bedre, en øget og en mere effektiv kontrol af statens udgifter og de offentlige udgifter.
Angående den monetære politik minder vi naturligvis om Den Europæiske Centralbanks uafhængighed, for at den på bedst mulig måde udfylder sin rolle inden for prisstabilitet og sikrer de bedste betingelser for væksten og beskæftigelsen. Uafhængighed, kære kolleger, men det må ikke få os til at glemme den nødvendige demokratiske kontrol, som vi, Europa-Parlamentet, skal udføre med årvågenhed.
Det andet afsnit i vores forslag vedrører strukturreformerne. Hvis man ønsker en varig og væsentlig nedgang i arbejdsløsheden, er væksten ganske vist vigtig, men det er især ved hjælp af gennemgribende reformer, der er sammenhængende og tilpasset hvert medlemslands karakter, at man når målet, som Kommissionen for øvrigt foreslår. Og det skal være reformer, der er langvarige, vedholdne og målrettede.
Hvad består disse reformer af? Jeg vil ikke her komme ind på alle detaljer, men blot angive de store linjer. Generelt skal det indre marked og de europæiske markeder forbedres. Kommissærer, dette kræver en større integration af de finansielle markeder. Markederne for varer og navnlig tjenesteydelser skal åbnes, da de indeholder flest arbejdspladser. Ydelserne til arbejdsmarkederne skal forøges for at sikre øget fleksibilitet på disse markeder, bl.a. ved at vedtage systemer til social beskyttelse og ved at reducere arbejdsomkostningerne, navnlig for de mindst kvalificerede.
Endelig, kære kolleger, skal liberaliseringen af telekommunikations-, energi- og transportsektorerne fortsættes, en bedre finansiering af SMV skal sikres, og en reform af skattesystemet og det sociale system skal iværksættes i lighed med uddannelsessystemet og de faglige uddannelser.
Kære kolleger, det er den retning, den økonomiske politik skal tage i Europa. Et bredt program, siger De. Det indrømmer jeg, men vi bør sige sandheden til borgerne, især i denne valgperiode, og forklare dem, at en virkelig kamp mod arbejdsløsheden kræver denne form for reformer, og at kampen skal indledes så hurtigt som muligt, for at vi så hurtigt som muligt kan høste de modne frugter af denne kamp.

Menrad
Fru formand, betænkningen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender skulle oprindeligt især have behandlet en meddelelse fra Kommissionen vedrørende Amsterdam-traktatens artikel 127, nemlig mainstreaming i beskæftigelsespolitikken på fællesskabsplan. Udvalget vedtog, at den europæiske beskæftigelsespagt fra konferencen i Köln også skulle medtages. Den blev det primære indhold i udvalgets betænkning, efter at meddelelsen blev forsinket som følge af Kommissionens tilbagetræden. Meddelelsen kom dog, og det netop dagen efter afstemningen om mit udkast til en betænkning i Socialudvalget. Det er hensigtsmæssigt at inddrage den i Parlamentets betænkning sammen med nogle ændringsforslag som f.eks. forslag 1, 2, 5 og 6.
Vi arbejdede også under tidspres i forbindelse med vores udtalelse til betænkningen af Fourçans vedrørende Kommissionens henstilling om de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker, som jeg også skal afgive. Vi takker hr. Fourçans for hans meget vellykkede arbejde og også for, at Økonomiudvalget har medtaget nogle vigtige punkter fra Socialudvalgets udtalelse. Hans betænkning understreger to usædvanlige punkter i henstillingen. For det første er der tale om de første overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker siden euroens indførelse den 1. januar 1999. For det andet betegnes skabelsen af arbejdspladser for første gang som det vigtigste mål i den økonomiske politik. Vi anbefaler, at Fourçans-betænkningen vedtages.
Nu tilbage til beskæftigelsespagten. For konferencen i Köln gælder det, som formanden på det særlige beskæftigelsestopmøde i Luxembourg 1997, Jean-Claude Juncker, sagde: Det må ikke blive et litteraturtopmøde. Han henviste til de mange ikkebindende erklæringer fra de foregående topmøder. Faktisk blev der vedtaget en række gode og konkrete ting i Luxembourg, og derfor skal verden gudskelov ikke skabes for anden gang.
Efter vores mening skal Det Europæiske Råd i Köln give konkrete bedre resultater end i Luxembourg. For at sikre en vedvarende høj beskæftigelse skal der udvikles en langsigtet strategi med henblik på at udnytte det samfundsmæssige potentiale af kreativitet, innovation, iværksætterånd samt vilje til at investere og gøre en indsats i overensstemmelse med de beskæftigelsespolitiske retningslinjer. Institutionelle reformer til fremme af den dynamiske konkurrence og fleksibilitet skal afstemmes med kravet om en bevarelse, men også modernisering af de sociale sikringssystemer.
Beskæftigelsesudvalget kræver mere detaljeret en forhøjelse af den andel af arbejdsløse, der modtager aktiv støtte såsom erhvervsmæssig uddannelse eller jobskabelsesforanstaltninger, i forhold til forslagene i retningslinjerne, og udvalget kræver autonomi for Den Europæiske Centralbank og arbejdsmarkedets parter samt andre bestræbelser på at konsolidere de offentlige finanser. Vi går absolut ind for stabilitetspagten. Den giver mulighed for at nedsætte renten, at stimulere investeringslysten.
Set ud fra dette synspunkt anbefaler vi en produktivitetsorienteret lønpolitik. Hvis indtægterne og investeringerne i nye arbejdspladser forhøjes gennem tilbageholdenhed i forbindelse med lønforhøjelser, er det ikke nok bare at spise medarbejderne af med et »mange tak« for tilbageholdenheden. Efter Socialudvalgets mening bør de inddrages i begge dele, udbytte og kapital, på frivillig basis. Arbejdsgivernes modydelse for en moderat lønaftale kunne også bestå i større investeringer i menneskelige ressourcer eller ansættelse af arbejdskraft og personer under uddannelse i større omfang.
Der kræves desuden intelligente arbejdsmodeller og nedbringelse af overtimer, fleksibilitet i stedet for ensidig arbejdstidsforkortelse med fuld lønudligning, skattelettelse i forbindelse med faktoren arbejde, harmonisering af selskabsbeskatningen for at forhindre, at virksomheder flytter alene af skattemæssige årsager, og endelig regelmæssige møder mellem de politiske beslutningstagere og arbejdsmarkedets parter og Den Europæiske Centralbank med henblik på at udvikle fælles strategier.
Vi har i udvalget også diskuteret, om der bør gennemføres og finansieres særlige beskæftigelsesprogrammer for specifikke grupper såsom unge eller langtidsledige på europæisk plan som supplement til de nationale handlingsprogrammer og medlemslandenes strukturfondstiltag. Det ville være forkert. Først og fremmest ville det være forkert, fordi der ville være tale om beskæftigelsesprogrammer med subventionskarakter i milliardklassen - de er ikke et passende svar på den strukturelle arbejdsløshed, og de skal heller ikke finansieres på europæisk plan. Derimod betyder øget samordning af de nationale politikker gennem en konsekvent gennemførelse af de beskæftigelsespolitiske retningslinjer og handlingsplaner samt en forbedring af kontrolmulighederne en europæisk merværdi, der sammen med den stabiliserende virkning af en hård fælles mønt i det europæiske indre marked på mellemlangt sigt også vil bidrage til, at vi får flere arbejdspladser og færre arbejdsløse - det er en vigtig forudsætning for Den Europæiske Unions sociale dimension.
Ud fra den betragtning vil jeg gerne bede Dem om at stemme for min betænkning. Jeg vil gerne slutte af med at gøre opmærksom på, at mine kolleger i alle grupper i udvalget har støttet mig med deres konstruktive kritik og konstruktive ændringsforslag.

Herman
Fru formand, kære kolleger, det interessante i betænkningen af Fourçans er ikke kun, at han fuldt ud støtter Kommissionens anbefalinger, men også at han helt klart tager parti i den politiske debat, som har rystet mange europæiske miljøer, herunder Europa-Parlamentet, nemlig hvorvidt man - nu, hvor euroen er skabt - skal slække den budgetmæssige og monetære disciplin, der har gjort den historiske beslutning fra maj 1998 mulig, og indføre en økonomisk aktivitet, der snarere er tøvende.
På dette punkt er Kommissionens såvel som Økonomiudvalgets holdning nuanceret: Så længe prisstabiliteten kan garanteres og holdes, kan vi udvise mere fleksibilitet i den monetære politik naturligvis på betingelse af, at den budgetmæssige disciplin overholdes og fortsættes. Det er faktisk på grund af den store oparbejdede gæld og de mange midler, der bruges på denne gæld og på finansieringen af underskuddene, at vi igennem flere år har kunnet forhale den produktionsfremmende private investering.
Jeg tror, at denne betænkning har forhindret os i at falde for den fristelse, som mange politikere falder for lige før et valg, nemlig at give efter for befolkningens ønsker. Men befolkningen ønsker færre ofre og flere fordele, hvilket naturligvis er i ringe overensstemmelse med kravene for den budgetmæssige disciplin.
Det er meget mere interessant at lægge vægt på de markroøkonomiske midler. Hvis det ikke er smertefuldt at ændre rentesatsen og udvide underskuddet på de offentlige finanser, er det til gengæld upopulært at genetablere ligevægten for den sociale sikring, at styrke fleksibiliteten på arbejdsmarkedet samt at reducere arbejdslønnen til de ufaglærte medarbejdere.
Man skal derfor glæde sig over, at såvel Parlamentet som Kommissionen før valget har kunnet tage hensyn til de økonomiske krav, og nogenlunde hæderligt har kunnet modstå presset fra opinionen, medierne og visse pressionsgrupper. Det er derfor, fru formand, at vi kan glæde os over denne betænkning, som vi vil stemme for med entusiasme.

Goedbloed
Fru formand, jeg vil gerne takke hr. Fourçans for hans klare betænkning, der, som det ser ud til nu, får stor støtte i Parlamentet. Vi har i de forløbne måneder af og til ført en hård debat om valget mellem en ekspansiv politik, som Den Socialdemokratiske Gruppe ønskede ligesom hr. Lafontaine, eller fastholdelsen af de aftalte regler. Jeg mener, at det er godt - og det står i betænkningen - at vi valgte sidstnævnte, nemlig at følge reglerne. Nu opstår der også fra socialdemokratisk side nogen støtte med hensyn til at realisere sådanne strukturelle foranstaltninger, som netop er vigtige for at sørge for, at euroens interne stabilitet sikres: En lav inflation, som fører til lavere udgifter, som også gennem de strukturelle foranstaltninger gør det muligt at sætte flere folk i arbejde.
Det er ikke kun vigtigt for at få de mennesker i arbejde, men det er også vigtigt for dem, der f.eks. får pension. Vi skal også sikre denne stabilitet i fremtiden, og på den anden side skal vi også øge fleksibiliteten. Hvis vi er i stand til at stabilisere vores finansielle stilling - og det er de medlemsstater, som skal gøre det, og i den forbindelse er jeg meget glad for Kommissionens henstilling, som hr. Fourçans understreger i sin betænkning - for at sørge for, at der også i fremtiden kan skabes flere arbejdspladser, kan vi derved styrke vores konkurrenceevne over for bl.a. USA. Kort sagt: Internt skal der beskæftiges flere mennesker, og der skal skabes bedre forhold for deltagerne i disse medlemsstater.

Moreau
Fru formand, man kan mildest talt sige, at de seneste begivenheder, der har ført til Kommissionens afgang, næppe har indført den beskedenhed i Kommissionen, som den burde have. Faktisk har Kommissionen genfundet sin overlegenhed i dens anbefalinger til de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker. Hvordan kan man stiltiende acceptere, at Kommissionen på ny belærer medlemslandenes regeringer på så forskellige områder som offentlige finanser, social beskyttelse og arbejdsmarkedet? Hvert land får læst og påskrevet. Nogle lande beskyldes for sløseri med budgetterne, andre opfordres kraftigt til at reformere deres pensionssystem, sundhedssystem samt systemet for sociale ydelser, og andre igen får en løftet pegefinger for mangel på smidighed og fleksibilitet i arbejdet eller endda for et for langsomt tempo i forbindelse med liberaliseringen af deres offentlige markeder.
Disse påbud bliver endnu mere uudholdelige, når det er retningslinjer, der har været fulgt i mange år, og som har ført til en stigende arbejdsløshedsprocent og en stigning i antallet af fattige, som vi kender det i de fleste af vores lande. Disse retningslinjer, der er baseret på nedsættelse af arbejdsomkostningerne, forhindrer væksten. Og jeg glæder mig over, at nogle regeringer har udtalt sig til fordel for en opblødning af de budgetmæssige aftaler. Centralbanken har selv i forbindelse med en reducering af rentesatsen måttet tage risiciene for en nedbremsning i væksten i betragtning.
Men en simpel budgetmæssig opblødning er ikke nok. Man må erstatte det åg, som stabilitetspagten er, med en virkelig pagt for vækst og beskæftigelse. Ud fra dette synspunkt mener vi, at Det Europæiske Råd på mødet i Köln bør afholde sig fra de store og flotte erklæringer om beskæftigelsen og tage sig af den konkrete iværksættelse af anvendelige foranstaltninger. Jeg nævner nogle områder, som vores gruppe foreslår: genoptagelse af offentlige investeringer ved en indførelse af tillægsressourcer, også på fællesskabsplan, fortsættelse af faldet i rentesatsen ved at gøre den mere selektiv for fremme af projekter, der kan fremme beskæftigelsen, iværksættelse af en proces til nedsættelse af arbejdet, uden lønnedsættelse eller nedsættelse af fleksibiliteten samt fastsættelsen af mindstelønninger.
Disse beskæftigelsespolitikker, der er integreret i samtlige af fællesskabets politikker, bør være ledsaget af kvantitative, tvungne og kontrollerbare mål. Det er kun ad denne vej, at arbejdsløsheden kan reduceres i betydelig grad.

Hautala
Fru formand, hvis euroen lykkes helt og holdent, forbedrer den konkurrenceevnen i Den Europæiske Union, men jeg vil gerne påpege, at denne konkurrenceevne på den anden side indebærer en trussel om strukturel arbejdsløshed. Det er mest, fordi de enkleste arbejdsopgaver er forsvundet fra vores samfund, og forskellen mellem menneskenes præstationsevner vokser med det resultat, at der betales uhyre lønninger for enkelte menneskers arbejdsindsats, mens de andre egentlig i traditionel forstand vil være mere produktive, hvis de slet ikke er på arbejdsmarkedet. Men dette er jo ikke acceptabelt med hensyn til samfundet og menneskeværdien. Vi skal stræbe efter, at medlemsstaterne fritager de lave lønninger fra beskatning og på alle mulige måder nedsætter den tærskel, som i dag f.eks. beskatningsmæssigt hindrer en arbejdstager i at påtage sig små midlertidige arbejdsopgaver. Social sikkerhed og pension bør kunne opnås også ved deltidsarbejde og andre atypiske arbejdsopgaver, hvis vi vil tage ansvar for de mennesker, som i stigende grad bliver nødt til at ty til disse atypiske arbejdsopgaver.

Blokland
Fru formand, jeg har nogle bemærkninger til den værdifulde betænkning af hr. Fourçans.
Budgetdisciplin er stadigvæk nødvendig i alle medlemsstaterne. Uden gode budgetforanstaltninger er det meget fristende at gribe til en udvidet, monetær politik.
Støtten fra medlemsstaternes befolkning til en stram finansøkonomisk politik er en uberegnelig faktor. Det vækker bekymring, at ØMU-disciplinen i nogle medlemsstater hviler på engangsforanstaltninger og ikke på strukturelle tilpasninger. Analysen, som er lavet af Det Nederlandske Økonomiske Institut, gør det klart, at især Portugal, Italien og Frankrig på dette punkt er ØMU'ens problembørn, som kræver ekstra opmærksomhed. Kan Kommissionen og Rådet garantere denne opmærksomhed?
I fremtiden vil der i de fleste lande opstå et finansieringsproblem, som skyldes, at befolkningen bliver ældre. Langt fra alle medlemsstater er begyndt på at løse dette problem. Finansieringen af ældreforsorgen, pensioner og sundhedsvæsenet står over for en grundig revision.
Statsgældens rentefølsomhed er i medlemsstaterne Italien, Belgien, Portugal og Spanien stadigvæk meget stor. Det er vigtigt, at disse lande tilpasser deres statsgælds løbetidsstruktur og sætter farten op med hensyn til at formindske budgetunderskuddet.

Randzio-Plath
Fru formand, hr. kommissær, det er godt, at Europa-Parlamentets betænkning om de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker meget tydeligt understreger, hvor nødvendigt det er at samordne de økonomiske politikker, og at betænkningen går videre end Kommissionens forslag, idet den også forlanger en konkretisering. Arbejdsløshedsproblemet, som foruroliger os alle, kan nemlig kun til dels bekæmpes ved hjælp af strukturelle og arbejdsmarkedspolitiske tiltag. Det afgørende er, om vi i Europa og i medlemslandene kan opnå vækstrater på over 3 %.
Den økonomiske politik skal derfor leve op til sit beskæftigelsespolitiske ansvar og gennemføre et velovervejet og passende policy mix med udbuds- og efterspørgselsorienterede instrumenter i Den Europæiske Union. Vi har brug for en samordning af de økonomiske politikker, så vi kan organisere og sikre en bedre, en holdbar vækst. Pengepolitikken er nemlig ikke længere kun ansvarlig for prisniveaustabilitet, finanspolitikken ikke længere kun ansvarlig for et solidt offentligt budget og tarifpolitikken ikke længere kun ansvarlig for lønudvikling. Samspillet mellem centralbank, stat og arbejdsmarkedets parter har - med al respekt for deres respektive autonomi - afgørende indflydelse på investeringer, vækst og beskæftigelse.
Alle tre aktører skal altså i hvert fald forpligtes til at bidrage til et passende og velovervejet policy mix i Fællesskabet. Det kræver en finanspolitik, der især bidrager til fremme af investeringer og udformer konsolideringen, så den ikke er uafhængig af konjunkturerne. Vi har brug for en indkomstpolitik, der yder et bidrag til styrkelsen af massekøbekraften, uden at det udløser en stigning i arbejdsomkostningerne, der overstiger udviklingen i arbejdsproduktiviteten, det vil sige, lønudviklingen skal bevæge sig inden for grænserne af væksten i produktiviteten, men heller ikke under, samt en pengepolitik, der yder sit bidrag til den økonomiske vækst ved at opnå prisstabilitet. Derfor var ECB's beslutning om at nedsætte renten et rigtigt og vigtigt skridt. ECB har endelig ydet sit bidrag til vækst og beskæftigelse i overensstemmelse med traktaten.
Medlemslandenes budgetter vil på denne måde også få et større investeringsspillerum, også selvom konsolideringen stadig vil være en vigtig målsætning. Der skal dog tages hensyn til, at skattepolitiske tiltag er et middel til at reagere på konjunkturelle eller regionale efterspørgselschok, og at disse kan have forskellige virkninger fra land til land. Den rigide fastlæggelse af øvre grænser for underskud kan absolut have negative følger. Der skal i højere grad tages hensyn til individuelle situationer. Bortset herfra vil jeg gerne spørge, hvornår der kommer forslag til, hvordan medlemslandene kan stimulere offentlige investeringer ved en overholdelse af 3 %-grænsen. Retningslinjerne skal udgøre nogle pejlemærker her.
Europa undervurderer stadig betydningen af grænseoverskridende infrastrukturelle tiltag, og her skal Rådet (økonomi og finans) fem år efter diskussionen på det europæiske topmøde om Delors' hvidbog langt om længe skabe en europæisk merværdi inden for infrastrukturen på transport- samt informations- og kommunikationsområdet, gennemføre en modernisering og for så vidt også udnytte Den Europæiske Investeringsbanks instrument offensivt, så opsvinget set i lyset af den matte konjunktursituation i højere grad end tidligere stimuleres af europæiske investeringer - så vidt muligt med private investorer som partnere.
Økonomi- og beskæftigelsespolitik supplerer og støtter hinanden. Beskæftigelsespagten skal have en særlig høj prioritet. Det kan den kun få, hvis også de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker og de beskæftigelsespolitiske retningslinjer udarbejdes samtidig, således at de begge gælder for både de nationale budgetter og det europæiske budget. Hvis bekæmpelsen af massearbejdsløsheden er udfordring nr. 1 for Europas fremtid, er det ikke kun aktørerne, der skal afstemme sig efter hinanden, handlingsrammerne, indholdet og tidsplanen skal også besluttes.
Efter min mening kan økonomi- og beskæftigelsespolitikken faktisk kan kombineres på denne måde, og hvis skattepolitikken så også yder et bidrag i form af f.eks. en moderat skattesats i forbindelse med moms for arbejdsintensive tjenesteydelser, kan Europa komme et godt stykke videre.

Blot
Fru formand, betænkningen indeholder nogle interessante indrømmelser. I punkt F kan jeg læse, at der er en betydelig forskel i vækstraten i forhold til USA, og under punkt J kan jeg læse, at skattetrykket, der er meget højt i de fleste europæiske lande, hverken er favorabelt for forbruget, væksten eller beskæftigelsen. I punkt 4 indrømmer ordføreren med rette Den Europæiske Unions beskedne præstationer i form af vækst og beskæftigelse, og i punkt 16 konstaterer ordføreren, at de offentlige investeringer ikke altid prioriteres i forhold til de offentlige administrationers driftsudgifter, og endelig i punkt 23 siger ordføreren, at en vis opmærksomhed er passende i forbindelse med en eventuel deflationsfase.
Alt dette er fuldstændig rigtigt, men får ikke ordføreren til at drage tvivl om visse dogmer, som den økonomiske integration i Europa hviler på.
Lad os tage eksemplet med euroen. Indførelsen af euroen fratager medlemslandene muligheden for at gennemføre monetære politikker til regulering af konjunkturerne. Ved et asymmetrisk konjunkturchok, som der ikke er taget højde for i betænkningen, vil de lande, der bliver hårdest ramt f.eks. af inflation, ikke længere kunne bekæmpe den med en varieret monetær politik. Der er naturligvis skattepolitikken tilbage. Eller også er der lønpolitikken eller arbejdsløshedstallet som justerende variabler.
Men opfordringerne om at koordinere skatter og afgifter - og ordføreren tilslutter sig desværre disse opfordringer i punkt 34 - fører til, at dette andet justeringsinstrument fratages medlemslandene. Arbejdsløsheden er altså det eneste tilbageværende reguleringsinstrument eller også at presse lønningerne. Hvorfor ikke? Men ingen er klar til blankt at indrømme det naturligvis på grund af valget. Det ville gøre euroen og dens ophavsmænd upopulære.
Ordføreren, der udtaler sig på vegne af et udvalg, der er domineret af PSE- og PPE-grupperne, kan naturligvis ikke fremføre et andet synspunkt end de dominerende gruppers synspunkt og angive det faktum, at de socialdemokratiske politikker, der føres i 13 ud af 15 medlemslande, sætter Europa i en ringere konkurrencemæssig situation på verdensmarkedet.
Det er kombinationen af den frie verdenshandel og stigningen i de skattemæssige og sociale afgifter, der er frembragt af socialismen, der til dels forklarer vores ringe vækst, navnlig i forhold til USA. Der er ikke social fremgang uden økonomisk vækst. Men der er ikke vækst på steder, hvor iværksætterånden bliver hånet af ligelighedsprincippet og bureaukrati.
Socialismen vender sig også mod befolkningerne med sin dårlige økonomiske forvaltning og dogmatiske kosmopolitisme. De overordnede retningslinjer for en europæiske politik bør gå i stik modsat retning af etatismen, f.eks. kosmopolitisme, som den dominerende amerikanske økonomi især nyder godt af. Jeg beklager for øvrigt, at ordføreren ikke har anset det for væsentligt at nævne, hvilken virkning USA's dominans har på den europæiske økonomi.
Til slut beklager jeg, at selvcensuren, som denne betænkning bærer præg af - men det var det, man ønskede, og ordføreren har uden tvivl ikke kunnet gøre andet - har presset ham til at begrænse arbejdet udelukkende til tekniske aspekter, der for øvrigt ofte er godt set, uden at komme til de rigtige grundlæggende spørgsmål om politik, der angår vores økonomier, og som en dag skal præsenteres for befolkningerne.

Van Lancker
Fru formand, på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe vil jeg sige, at vi er meget lettede over, at vi på falderebet alligevel har kunnet komme med en udtalelse og føre en diskussion om den europæiske beskæftigelsespagt. Selvom Amsterdam og Luxembourg umiskendeligt sætter beskæftigelsen på den europæiske dagsorden, er det dog klart, at den luxembourgske proces alene ikke er tilstrækkelig til at få arbejdsløsheden i Europa til at falde drastisk. Man mangler en strategi, en makroøkonomisk, europæisk strategi og en strategi for en strukturel arbejdsmarkedspolitik, som er sammenhængende, og hvorved vi kan rette al opmærksomhed mod beskæftigelse.
Det tyske formandskabs forslag om at lave en europæisk beskæftigelsespagt kan derfor regne med vores støtte. Parlamentet har altid krævet en beskæftigelsespagt, fordi stabilitetspagten har brug for en modvægt. Men den foreløbige version af denne beskæftigelsespagt er ærligt talt noget tam. EU skal ikke føre en seriøs beskæftigelsespolitik ved for 117. gang at bruge ord som politisk mix eller modernisering af den sociale beskyttelse og give det hele en luxembourgsk teint. Jeg vil desuden sige, kære kolleger, at de foreliggende økonomiske retningslinjer kun fortsætter med at holde fast ved en endnu strengere besparelsespolitik for mange medlemsstater og giver det udseende, at arbejde kan skabes gennem fleksibel løndannelse, deregulering af arbejdsmarkedet og nedbrydelse af den sociale beskyttelse. Det er ikke helt min opfattelse af en europæisk beskæftigelsesstrategi. Det er nærmere en amerikansk cocktail, som ikke kommer med nye instrumenter for vækst, og som kun er et valg for større social ulighed og usikkerhed.
De europæiske socialdemokrater er under ledelse af Antoni Gutiérres på en kongres i Milano kommet med egne forslag om en beskæftigelsespagt, og til min glæde har både Martine Aubry og Dominique Strauss-Kahn overtaget mange af disse forslag. Beskeden er altid klar, hr. kommissær. Den europæiske pagt må ikke være uden indhold, men endnu mindre en neoliberal kogebog. Den skal indeholde konkrete foranstaltninger, og alle involverede skal forpligtes gennem klare aftaler, hvilket gælder for såvel Den Europæiske Centralbank som ØKOFIN og Rådet. Nogle grundlæggende elementer, som efter vores mening skal omfattes af sådan en pagt, er først og fremmest en europæisk vækststrategi. De nuværende vækstperspektiver på 2 % ser nu ud til at producere mere arbejdsløshed. Det særlige handlingsprogram fra Amsterdam var en god beslutning, men alt for beskeden. Derfor skal Den Europæiske Investeringsbank og fonden frigøre nye midler, og medlemsstaterne skal i øvrigt også have mulighed for at puste nyt liv i deres økonomi gennem deres egen budgetpolitik, ikke ved at gøre stabilitetspagten endnu strengere, men ved at fortolke den mere smidigt.
For det andet er der brug for en skattepolitik, der fremmer og ikke hæmmer beskæftigelsen. Beslutningen med hensyn til moms på arbejdsintensive tjenster er god, men imellemtiden ligger plat consistant , hvis jeg må sige det sådan, Monti-forslagene og Primarolo-forslagene fortsat på bordet. De skal hurtigt tages op igen, for den europæiske skattedagsorden skal aktiveres.
For det tredje skal retningslinjerne om beskæftigelse styrkes og gøres mere konkrete. Et konkret engangement er f.eks, at hvis alle medlemsstater gør det lige så godt som de tre bedste lande med hensyn til beskæftigelse, ville man i stedet for 150 millioner kunne beskæftige 180 millioner mennesker. Vi skal i øvrigt også hurtigt genoprette sanmmenhængen mellem arbejde og social beskyttelse.
Til sidst, kære kolleger, mere koordination, mere koordination mellem beskæftigelsesretningslinjerne og de økonomiske retningslinjer, ikke kun med hensyn til timing, men bestemt også indholdet. Det kan ikke længere være således, at vi har økonomiske retningslinjer, som kræver budgetrigiditet og derved underordner beskæftigelsesretningslinjerne. På den måde får vi aldrig en god vækststrategi. Det er det, som vi vil gøre klart for topmødet i Köln, og jeg håber, at der er nogen, der vil lytte.

Langen
Fru formand, mine damer og herrer, når man hører fru Van Lancker, der ikke ønsker nogen neoliberal kogebog, kan jeg kun sige, at vi heller ikke ønsker at skrive nogen socialistisk eventyrbog ud fra de økonomipolitiske retningslinjer. Jeg vil gerne takke hr. Fourçans og kommissær de Silguy mange gange for, at de har fremført deres økonomipolitiske retningslinjer retlinet her og nedfældet dem på papir. Jeg ved, at de har været stærkt omdiskuteret i mange år. I dag har vi euroen, i dag er det hævet over enhver diskussion, at deres forslag er velanbragte, og at også hr. Menrads betænkning, der behandler den beskæftigelsespolitiske side af sagen, er en virkelig god betænkning, der kan debatteres her sammen med hr. Fourçans' betænkning.
Når man lige har hørt fru Randzio-Plath, kan man kun spørge, om hun egentlig allerede har opgivet stabilitets- og vækstpagten. Hun har jo altid understreget dens betydning i udvalget. Det er efter min mening tvingende nødvendigt, at de tre vigtigste punkter overholdes, nemlig stabilitets- og vækstpagten, en produktivitetsorienteret lønpolitik og nødvendigheden af strukturreformer. Vi har i de sidste uger og måneder gentagne gange diskuteret den rigtige økonomi- og finanspolitiske strategi i Euroland. EU-traktatens artikel 105 er entydig på dette punkt. Som opgave for Den Europæiske Centralbank rangerer økonomipolitikken helt klart lavere end prisstabiliteten. En øget økonomipolitisk samordning? Ja, det er også nedfældet i traktaten. En traditionel økonomipolitisk interventionspolitik a la Keynes med henblik på konjunkturstyring? Nej!
Løsningerne til fjernelse af den kroniske arbejdsløshed i Europa ligger ikke i et europæisk beskæftigelsesprogram eller i en ensrettet økonomipolitik i Den Økonomiske og Monetære Unions medlemslande, men derimod i strukturreformer. Der må ikke herske nogen tvivl om, at stabilitetspagten var, er og fortsat vil være rigtig. Jeg kan se hr. Diller, den parlamentariske statssekretær i det tyske finansministerium. Deres tidligere chef, hr. Lafontaine, har jo løbet panden mod en mur i Europa med sine idéer på dette område. Det er faktisk mislykkedes for ham.
Det er rigtigt, at pengepolitikken ikke må være en hindring for økonomi- og finanspolitikken. Det er imidlertid også rigtigt, at en situation med stabile renter, stabile priser og lave renter giver Den Europæiske Unions medlemslande betydeligt større spillerum til at fjerne den kroniske arbejdsløshed end tidligere. Det er derfor ikke nødvendigt at slække på budgetdisciplinen, det er heller ikke hensigtsmæssigt, sådan som hr. Herman understregede. Hvad angår reformtiltagene, har forskellige parlamentsmedlemmer nævnt fleksibiliteten på arbejdsmarkederne. Fru Van Lancker har talt om pensionssystemet. Jeg mener, at netop Tyskland med sit pensionssystem, der er baseret på finansiering ved hjælp af udgiftsfordeling, vil få problemer på langt sigt, og at én generation slet ikke kan klare at opbygge et fondsystem ved siden af udgiftsfordelingen. Det er altså nødvendigt med meget vidtgående strukturreformer, der skal forhindre, at statens overbelastning af nationalproduktet, et for højt skattetryk og en overbelastning gennem social- og støttepolitikken også giver problemer.
Hvis samordningen af de økonomiske politikker udløser en lære- og konkurrenceproces efter mottoet »Hvordan gør de andre stater egentlig?«, har man opnået mere dermed end med illusoriske udgiftsprogrammer. Konkurrencen mellem staterne i Euroland vil sætte spørgsmålstegn ved meget arvegods. Det er efter min mening rigtigt og godt!

Boogerd-Quaak
Fru formand, de to foreliggende betænkninger er gode, men det vigtigste for os er en stærk økonomi, som effektivt betyder noget for beskæftigelsen. Hertil har vi det indre marked og ØMU'en, men det er ikke nok. Jeg vil i dag især behandle ubegrænset skattekonkurrence. Jeg mener, at vi i denne sag har gjort pæne fremskridt gennem kommissærens indsats, men Rådet gør ikke nok. Det har især været Rådet, der i nogle meget vigtige sager, f.eks. flytningen af belastningen på arbejde til miljø- og energiafgifter, ikke vil gøre fremskridt, og det er højst sandsynligt blevet blokeret på ny. Netop der ligger de store muligheder. På min anmodning har Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender udarbejdet en rapport om en produktionsafgift og grønne skatter, hvoraf det fremgår, at hvis man indfører sådanne skatter på europæisk plan, vil det have stor virkning på beskæftigelsen. Jeg vil derfor gerne gøre Kommissionen opmærksom på denne rapport.
Fjernelsen af den dobbelte beskatning af arbejdsindtægter ved at behandle præmier og skatter i medlemsstaterne forskelligt skader også arbejdskraftens bevægelighed. Jeg mener derfor, at det er meget vigtigt, at der også med hensyn til den sociale beskyttelse og pensionerne stræbes efter konvergens mellem medlemsstaterne. Jeg slår ikke til lyd for en europæisk lovgivning ovenfra, men nedefra kan der bestemt stræbes efter konvergens, og det er meget nødvendigt, hvis man vil være i stand til at betale for det stigende antal pensionister i fremtiden. Jeg vil endnu en gang henlede opmærksomheden på det enorme demografiske chok, som venter os, og på den nødvendige EU-koordination på dette punkt.

Christodoulou
Fru formand, udvalgets betænkning om de generelle retningslinjer er i år kendetegnet ved en kvalitativ forbedring og lægger især vægt på beskæftigelsen, idet den betoner nødvendigheden af reelle strukturændringer. Ud over de generelle retningslinjer omtaler den også hvert enkelt land særskilt - idet den erkender, at hvert land har sin egenart - og behandler hver for sig landenes økonomiske udvikling og foreslår de nødvendige reformer.
Denne ændring har været nødvendig, og jeg vil gerne påpege, at den går hånd i hånd med smidigheden i fortolkningen og tendensen i de kriterier, der er indeholdt i pagten, og som jeg gentagne gange har støttet. Det, at ØMU'en faktisk eksisterer, beviser, at det ikke er et formelt faktum, men en dynamisk behandling af monetære og økonomiske emner, som forudsætter en koordinering ikke kun af de monetære, men også de økonomiske og sociale politikker i EU-landene.
Et andet element, som vi bør tage i betragtning, er, at denne smidighed også bør karakterisere den strukturelle ramme. Hvis ikke de generelle økonomiske politikker blive koordineret på en vis måde, vil den monetære politik hverken få den effektivitet eller den styrke, som vi ønsker, at den skal have, for at EU's fællesmønt kan komme til at spille sin virkelige rolle. Under disse vilkår må man altså undgå enhver eventuel tvedeling af Unionens indre og søge at optage alle medlemsstaterne i ØMU'en så hurtigt som muligt. Kun på den måde vil de samlede og koordinerede økonomiske reformer, som udvalget søger, kunne opnås med bedst resultat og blive effektive. Og kun på den måde kan vi i virkeligheden opnå en reel økonomisk og monetær union, sådan som Maastricht-traktaten lægger op til.
Jeg glæder mig derfor over, at udvalget har opdaget dette område, da det vil åbne op for en mere rationel og økonomisk set mere effektiv økonomisk tilgang, hvis hovedkendetegn meget rigtigt påpeges, kommenteres og forbedres af vores ordfører, hr. Fourçans, i hans fremragende undersøgelse.

Ribeiro
Hr. formand, det er glædeligt med en forhandling under ét om de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker og beskæftigelsespagten. Man kunne næsten tro, at vi var ved at bevæge os hen imod, eller i det mindste var ved at diskutere, den opfattelse, at arbejdsløsheden kun kan bekæmpes med økonomiske politikker, der går ud på at skabe arbejdspladser. Ja, det kunne man næsten tro ...
Men ikke blot vil debatten hurtigt blive overstået her sidst på eftermiddagen. Den vil også blive en ikke synderlig bemærket optakt til en uge fuld af begivenheder, der kvæler enhver debat ... endnu mere en debat om økonomiske retningslinjer og beskæftigelse!
Der næres forventninger til mødet i Köln. Gid man så dér også vil tage forhandlingen under ét om økonomi og beskæftigelse, og at man især ikke vil ignorere den demonstration, der skal være mod arbejdsløshed, elendige levevilkår og udstødelse i fortsættelse af andre, som omtales i Menrad-betænkningen ... og som den ikke kan komme uden om.

Raschhofer
Hr. formand, kære kolleger, en solid økonomisk politik, der giver virksomhederne mulighed for at trække vejret, er det bedste middel til at skabe flere arbejdspladser. I det forgangne år lykkedes det at nedbringe arbejdsløsheden til 10 %. Denne glædelige, men dog på ingen måde tilfredsstillende tendens skal dog ikke, som det påstås mange steder, tilskrives Unionens beskæftigelsespolitiske tiltag. Erkendelsen af, at Unionens respektive NAP's hidtidige bestræbelser er utilstrækkelige og ikke gav særlig gode resultater, gør også den nuværende beskæftigelsespagt nødvendig.
Vil man bedømme de foreliggende papirer positivt, kan man sige, at man har erkendt problemerne og udarbejdet gode koncepter og initiativer. Men idéer og erkendelse af problemer alene skaber ikke en eneste arbejdsplads. Viljen og koncepterne er til stede, men den store manko ligger i gennemførelsen af foranstaltningerne. Unionen selv har kun begrænsede muligheder for at skabe arbejdspladser. Det er en opgave for nationalstaterne og virksomhederne, især de små og mellemstore virksomheder, som vi skal rette vores fulde opmærksomhed mod.
Det koster ca. en million schilling i min nationale valuta at skabe en ny arbejdsplads. Alene midlerne fra strukturfondene kunne altså have skabt 6 millioner arbejdspladser siden 1989! Men de arbejdspladser er ikke til at få øje på nogen steder, sagde Revisionsrettens præsident, hr. Friedmann. Beskæftigelsespagten ...
Formanden fratog taleren ordet

Weiler
Kære kolleger, det er forbløffende, måske er det alligevel ikke, at debatten i dag fremlægger de forskellige opfattelser i forbindelse med den økonomiske politik samt social- og beskæftigelsespolitikken i Europa. Det er vel ikke så forbløffende, fordi vi jo desværre allerede er midt i valgkampen, ellers ville indlæggene måske ikke være helt, som de er. Hr. Menrad har fremlagt en fornuftig og god betænkning, som min gruppe også støtter, såfremt vores ændringsforslag bliver vedtaget. Han har ret i, at vi ikke skal opfinde det hele på ny. Vi har nationale erfaringer i nogle medlemslande, men på europæisk plan er det faktisk uopdyrket land, når vi skal udforme og gennemføre beskæftigelsespagten. Det var også uopdyrket land i forbindelse med de nationale handlingsplaner, og i modsætning til den foregående taler mener jeg absolut, at retningslinjerne fra Luxemborg og de nationale handlingsplaner bl.a. er et resultat af, at vi har en lavere arbejdsløshed. Selvfølgelig er der stadig en del at gøre. Det stilles der heller ikke spørgsmål ved, og det nævnes også i de to betænkninger.
Selvom vi er enige, hr. Menrad, vil jeg dog gerne sætte navn på et par aspekter, hvor vi ikke deler opfattelse, og jeg mener heller ikke, at den tyske regering ser så snæversynet på det, som De, hr. Langen, har fremlagt det. Vi hilste selvfølgelig stabilitetspagten velkommen, men ingen af os er tjent med en udvidet stabilitetspolitik, der strangulerer de offentlige budgetter og fratager dem ethvert politisk spillerum til at handle og nødvendigheden af at skabe rammebetingelser inden for uddannelse, erhversuddannelse og forskning. Det er ikke sådan en stabilitetspagt, vi har forestillet os. Det er heller ikke tilstrækkeligt for os, og her har fru Van Lancker ret i, at vi kun kan lave beskæftigelsespolitik med ESF, hvor vigtig den end er. Det vil i hvert fald vise sig at være nødvendigt med andre områder i den næste valgperiode.
Afslutningsvis vil jeg gerne give det tyske rådsformandskab, som vil fremlægge beskæftigelsespagten i Köln, følgende med på vejen: Tænk på, at vi selvfølgelig forventer at blive inddraget som Parlament.

Carlsson
Hr. formand, jeg har tidligere her i salen været inde på den manglende lighed og retfærdighed i Europa mellem dem, der har arbejde, og dem, der ikke har denne mulighed for at føle sig indenfor, forsørge sig selv og udvikle sig.
Vi drøfter nu tre betænkninger af mine partikolleger i PPE-gruppen. Jeg vil gerne gratulere dem med et godt resultat. Lad hr. Fourçans grundlæggende recept for en sund økonomisk politik danne grundlag for den medicin, det europæiske arbejdsmarked har brug for. Fru Thyssens målrettede indsats for arbejdsintensive tjenester er - desværre - stadig nødvendige. Det er tydelige beviser på, at de høje skatter ødelægger et hvidt, ekspanderende marked for tjenesteydelser.
Informations-, tjenesteydelses- og servicesektorerne i EU er underudviklede sammenlignet med f.eks. USA. På dette område finder vi helt klart fremtidens arbejdspladser, som vi ikke har råd til at beskatte væk. Derfor er der også behov for omfattende strukturreformer på alle de forskellige markeder i Europa. Det indre marked skal virkeliggøres og udnyttes fuldt ud. Med valutaunionen øges presset fra konkurrencen. Hvis dette håndteres på rette vis, kan EU's konkurrenceevne og velstand forøges.
Også en tak til Kommissionen, ikke mindst til de tilstedeværende kommissærer, som ufortrødent har peget på manglende dynamik, behov for forandringer, ikke mindst med hensyn til nationalregeringernes og parlamenternes rolle med at indføre foranstaltninger, der kan mindske skattetrykket, skabe stabile statsfinanser og forbedre arbejdsmarkedets og uddannelsens funktion i de forskellige medlemsstater.
Lad os bruge EU til at skabe forudsætningerne for iværksætterevne, vækst og nye arbejdspladser - ikke til at bortregulere de arbejdspladser, vi har brug for, eller til at sidde her og tro, at vi kan omfordele og »snakke os frem« til de nye arbejdspladser og fremtidens muligheder i Europa.

Svensson
Hr. formand, både Kommissionens henstilling og Fourçans-betænkningen bygger på en grundlæggende fejltagelse, nemlig tanken om en ensartet økonomisk politik. Vi ved alle, at de økonomiske strukturer i medlemsstaterne er vidt forskellige. Når lande har så forskellige strukturer, som det er tilfældet i Unionen, fører anvendelsen af de samme principper for den økonomiske politik til ulighed og uoverensstemmelser. Ønsker man derimod et harmoniseret resultat, skal der tværtimod være forskel på politikkerne og de nationale varianter, og de skal tilpasses efter de nationale strukturer.
Unionen må nu høre op med at lade sig styre af de abstrakte harmoniseringsteorier, som savner ethvert grundlag i den konkrete virkelighed!

Lienemann
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er en smule overraskende at se, at Den Europæiske Union på den ene side har en forhandling om de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker, der er meget velstruktureret med de kendte krav om en hård stabilitetspagt, og på den anden side har en beskæftigelsespolitik, som vi kun har svage retningslinjer for, skønt vi bruger tiden på at sige, at det store spørgsmål i Europa og for europæerne er spørgsmålet om beskæftigelse.
Vi ønsker først og fremmest, at de europæiske institutioner afstemmer og ensretter de to aspekter: den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken. Men det står klart, at hvis vi ikke kommer ud af rutinen, vil væksten ikke være tilstrækkelig til, at arbejdsløsheden nedsættes. I det europæiske memorandum, der blev foreslået af den franske og den italienske arbejdsminister, anmodes det udtrykkeligt, at Den Europæiske Union pålægges en stigning i væksten på 3 % i de kommende år. Dette kan ikke lade sig gøre uden hårde beslutninger. Hvilke beslutninger kan vi forvente?
For det første en ekspansiv økonomisk politik med de store arbejder, som Jacques Delors havde anbefalet. Vi henviser ofte til forslag, der går i den retning, men uden rigtigt at tage konkrete, finansielle og anvendelige forholdsregler.
Hvis man virkelig ønsker at øge væksten, er det nødvendigt at støtte den interne efterspørgsel. Jeg minder Dem om, at USA lægger meget vægt på deres interne efterspørgsel for at støtte væksten. Og til dette behøves ingen mirakler: For at øge den interne efterspørgsel skal man først og fremmest støtte lønningerne. Man skal derfor ophøre med den moderate lønpolitik, som alt for ofte har været dominerende. Fortjenesten ved produktivitet og lønudviklingen følges ad. For det andet skal forbrugsafgiften nedsættes, og vi stemmer for en sænkelse af momsen, navnlig for sektorer, som skaber mange arbejdspladser.
Endelig skal den offentlige investering støttes, f.eks. de store arbejder, som vi har talt om, men også forskningen. Jeg bliver altid meget bekymret over at høre disse store erklæringer om glæden over nedsættelsen af de offentlige ydelser til virksomhederne uden på samme tid at ville acceptere, at størstedelen af de store virksomheder, de store selskaber, der er blevet private, ikke længere investerer i grundlæggende forskning eller i forskning og udvikling, og tvinger vores teknologiske niveau tilbage.
Her til sidst, spørgsmålet om beskæftigelse kan ikke reduceres til et spørgsmål om vækst, hvor nødvendig den end er. I al den tid, mennesket har levet, har vi arbejdet mindre for at producere mere. Jeg kan ikke se, hvorfor dette ældgamle princip skulle stoppe. Tidspunktet er kommet for en ny etape af nedsættelse af arbejdstiden, som bør være anledningen til en bedre fordeling af de producerede rigdomme. Europa har måske mange arbejdsløse, men det har aldrig været så rigt. Det er fordi, rigdommen er dårlig fordelt. Vi skal derfor have et mere retfærdigt skattesystem, for det er ikke nok kun at harmonisere. Det er nødvendigt, at kapital beskattes mere, og arbejde beskattes mindre. Vi må investere i fremtiden med offentlige investeringer i de store arbejder og i forskningen. Vi må nedsætte arbejdstiden, hvilket naturligvis skal følges af en forbedring af arbejdsstyrken. Ud fra dette synspunkt er de nationale planer om beskæftigelse fuldt ud positive.
Vi har følelsen af, hr. kommissær, kære kolleger, at regnskabet ikke følger med. Vi har i dag 13 socialdemokratiske regeringer. Deres vælgere og de europæiske befolkninger forventer, at de iværksætter en politik, der ikke kun begunstiger beskæftigelsen, men som også er en social model, der ikke er baseret på usikkerhed.

Metten
Hr. formand, med indførelsen af euroen ændrer de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker også karakter. Nu, hvor 11 EU-lande danner én monetær zone med én centralbank og én monetær politik, er situationen ikke længere uforpligtende. Det er absolut nødvendigt, at det økonomiske politiske mix iværksættes på EU-plan, og det sker også. Spørgsmålet er kun, om politikken kommer til at spille en tilstrækkelig aktiv rolle heri. På baggrund af nødvendigheden af et aktivt, europæisk politisk mix har Kommissionens forslag om de overordnede retningslinjer gjort mig ærgerlig. I stedet for fremskridt disker Kommissionen op med tilbagegang. Hvorfor?
Bestod det europæiske politiske mix indtil nu af anbefalinger vedrørende medlemsstaternes budgetpolitik, centralbankernes monetære politik og de sociale parters lønpolitik, er netop euroen og ECB åbenbart en grund for Kommissionen til ikke længere at give den monetære politik en aktiv plads i det europæiske politiske mix. Som om kun staten og de sociale parter kan påvirke den økonomiske politik, og som om ECB ikke også spiller en rolle med hensyn til at støtte den økonomiske politik. Denne diskussion har en fortid, og jeg fastslår, at Kommissionen her opfører sig, som om den var sekretariat for de konservative kræfter i ECB, som argumenterer med, at den anden opgave, som ECB har ifølge traktatens artikel 105, nemlig at støtte den økonomiske politik, når prisstabiliteten er sikret tilfredstillende, egentlig allerede løses ved at sikre prisstabiliteten. Jeg henviser til den politiske strategi i den første månedlige meddelelse fra ECB. Heldigvis har ECB's formand Duisenberg, under den sidste høring i Parlamentet i mandags i sidste uge gjort det klart, at rentenedsættelsen den 8. april var et forsøg på at yde et bidrag til den økonomiske genoplivning i Unionen. Med andre ord, han har erkendt, at også den monetære politik har en økonomisk funktion. Derfor mener jeg, at det er en stor fejl - og det angives heldigvis også i betænkningen af hr. Fourçans - at reducere det politiske mix udelukkende til opgaver for staten og de sociale parter. Nej, det er ikke i nok, kommissær de Silguy, De skal tilbage til et politisk mix, hvor den monetære politik har opgaver med hensyn til den økonomiske politik.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, tillad mig først og fremmest at gøre opmærksom på, at jeg vil koncentrere mit indlæg om de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker. Hr. Mario Monti vil tage sig af den anden betænkning, det vil sige, betænkningen af Menard om spørgsmålene om den europæiske beskæftigelsespagt.
Jeg vil allerførst lykønske hr. Fourçans med hans fremragende betænkning og med det fremragende stykke arbejde, der er færdiggjort meget hurtigt, og jeg lykønsker Dem også med dette. De overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker er i virkeligheden det nødvendige centrale instrument til en effektiv samordning af de økonomiske politikker i Europa, hvor beskæftigelsen prioriteres højest, fru Lienenmann, af vores regeringer helt sikkert, men også af Kommissionen og naturligvis Parlamentet. De overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker bliver behandlet i ØKOFIN-Rådet den 10. maj, før de bliver bekræftet af stats- og regeringscheferne i Köln i starten af juni.
Jeg har allerede haft lejlighed til, hr. Metten, at fremlægge Kommissionens anbefaling i detaljer for Dem i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, og eftersom vi i aften har fået tildelt begrænset tid, vil jeg med Deres tilladelse koncentrere mit indlæg for at kunne svare hurtigt på ordførerens spørgsmål og bemærkninger og på de spørgsmål, der er blevet stillet her i aften. For at gøre det hele mere enkelt vil jeg samle mine bemærkninger om to emner: den nuværende økonomiske situation og gennemførelsen af de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker.
Først og fremmest den økonomiske situation i Europa. Situationen forbedres. Det går langsomt, men den forbedres, og på trods af usikkerheden, som de seneste meningsmålinger i øvrigt afspejler, på trods af denne usikkerhed, der varer ved, er det nuværende billede opløftende. Den Europæiske Unions økonomiske grundlag bliver bedre. Jeg vil som eksempler på dette nævne fastholdelsen af forbruget og af borgernes tillid.
Væksten i Europa er kun påvirket i begrænset og midlertidigt omfang af svækkelsen af den globale vækst. Væksten i Europa skal stige i løbet af året for i slutningen af 1999 at nå en årlig stigning på 2, 5 til 3 %. De seneste økonomiske udviklinger, hr. Metten, styrker de økonomiske parters tillid og bør få positive følger navnlig for den private investering, men De ved udmærket, at jeg aldrig kommenterer Den Europæiske Centralbanks beslutninger for at undgå at blive anklaget for at skade det ukrænkelige uafhængighedsprincip.
Situationen for beskæftigelsen forbedres. Ganske vist alt for langsomt, fru Moreau. Jeg har lyttet opmærksom til Dem, fru Van Lancker. Jeg har kigget på tallene: Beskæftigelsen skal stige med 0, 8 % i 1999 og med 0, 8 % i 2000. Den er steget med 1, 1 % i 1998. Det er ikke meget, men det viser, at arbejdsløshedskurven alligevel er vendt i Europa, og at væksten for en stor dels vedkommende består af øget beskæftigelse. Det er naturligvis endnu utilstrækkeligt, og det er derfor, de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker er blevet forelagt, netop for at fremlægge en økonomisk strategi, der har været ført igennem flere år, og som er vedtaget, og derfor er der, som ordføreren afslørede, ingen grund til at ændre den økonomiske strategi. Man skal tværtimod fastholde procentsatsen og styrke de handlinger, der støtter væksten og kampen mod arbejdsløsheden.
Kommissionen glæder sig over den støtte, som ordføreren giver den strategi, der stærkt anbefales i de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker for 1999. Det kommer jeg ikke nærmere ind på. Der er kun et punkt angående strukturreformerne, som jeg vil understrege for at gøre det klart for Dem, at Kommissionen er klar til at evaluere liberaliseringen af telekommunikations-, transport- og energisektorerne. En analyse af disse netværksindustrier vil i øvrigt snart blive offentliggjort. Ligeledes har Kommissionen ikke noget imod anvendelsen af best practices blandt de nationale lovgivninger angående virksomhedslovgivningen.
Den anden del af bemærkningerne angår iværksættelsen af de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker. Kommissionen, der er langt fra at være en simpel stikirenddreng for Rådet, hr. Metten, har i år fremlagt anbefalinger for de enkelte lande. Kommissionens formål med dette er at sikre, at de overordnede retningslinjer bliver et bredt forsøg, der skal vise medlemslandenes reelle vilje til konkret, fru Lienemann, at harmonisere de økonomiske politikker ved at anvende de metoder, de har udarbejdet til dette formål. Jeg tilføjer, for hr. Christodoulous skyld, at de overordnede retningslinjer gælder for alle 15 medlemslande, selvom visse forordninger i traktaten specifikt er begrænset til eurozonen.
Denne harmonisering vedrører i mine øjne to aspekter. Selvom fru Boogerd-Quaak har nævnt et andet aspekt, befolkningens ældning, vil jeg ganske kort nævne to aspekter. For det første budgetpolitikken. Spørgsmålet er, om medlemslandene er parate til at acceptere de specifikke målsætninger, som Kommissionen har foreslået for hvert land. Er medlemslandene med andre ord parate, nogle af dem, til eventuelt at tage regulerende forholdsregler for at stå imod den konjunkturudvikling, der er kommet frem i lyset og er blevet åbenbar i Kommissionens seneste forudsigelser? Det er disse spørgsmål, der skal diskuteres mellem medlemslandene. De er kernen i processen om styrkelse af budgetharmoniseringen.
Det andet vigtige emne er beskæftigelsen. Kommissionens anbefaling i de overordnede retningslinjer fastsætter for hvert medlemsland nationale mål i form af strukturreformer, hvilket jeg tror blev nævnt af fru Moreau og fru Randzio-Plath, hvad enten det drejer sig om arbejdsmarkedet eller om en mere aktiv beskæftigelsespolitik. Er medlemslandene parate til at acceptere målsætninger, der er fastsat af Kommissionen, uden at udvande dem? Det sætter jeg også spørgsmålstegn ved. I Dresden forhandlede finansministrene om forberedelsen til en europæisk beskæftigelsespagt. Hr. Mario Monti vil svare Dem på dette område. Jeg kommer ikke nærmere ind på det. Jeg vil bare understrege, at i lighed med ordføreren har det tyske formandskab i forbindelse med dette emne foreslået at fremme dialogen om makroøkonomi mellem alle aktørerne i et policy mix . Det er grunden til, at Kommissionen har tænkt sig at opfordre alle arbejdsmarkedets parter til at fremsætte en fælles holdning på Det Europæiske Råds møde i Köln. Det er ligeledes derfor, at Kommissionen stærkt anbefaler, at der fremover arrangeres et årligt møde med arbejdsmarkedets parter, før Det Europæiske Råds møde i foråret, hvor de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker vedtages.
I forbindelse med en bedre integration af beskæftigelsen i den økonomiske politik foreslår ordføreren at fjerne den nuværende afstand mellem de overordnede retningslinjer og retningslinjerne for beskæftigelsen. Jeg tror, at De har ret. Spørgsmålet skal stilles. Bør der i virkeligheden sikres en bedre komplementaritet mellem de to opgaver, herunder i form af en tidsplan? Kommissionen overvejer dette.
Jeg afslutter med spørgsmålet om iværksættelsen af de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker ved at sige, at Kommissionen virkelig håber, at medlemslandene i modsætning til det, der skete sidste år, og i dette først år med euroen kan blive enige om et præcist, anvendeligt og reelt indhold i de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker, navnlig i forbindelse med anbefalingerne til de enkelte lande, især angående beskæftigelsespolitikken.
Som konklusion vil jeg sige, hr. formand, mine damer og herrer, at Kommissionen frivilligt støtter Deres forslag om systematisk at foretage årlige evalueringer af medlemslandenes iværksættelse af de overordnede retningslinjer, og disse skal foretages fra foråret 2000, på basis af de enkelte landes anbefalinger. Dette kan kun bidrage til styrkelsen af en sand europæisk økonomisk politik.

Monti
Hr. formand, på vegne af min kollega, hr. Flynn, vil jeg gerne begynde med at komplimentere hr. Menrad for hans betænkning og takke Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender for dets hurtige arbejde med beslutningsforslaget. Vi deler fuldt ud de synspunkter, der her fremsættes om den europæiske beskæftigelsespagt. Herudover har hr. Menrad understreget nødvendigheden af at samordne beskæftigelsen inden for Fællesskabets politikker. Det ligger helt på linje med den meddelelse, der blev vedtaget af Kommissionen om dette emne den 21. april. Ved at gentage Parlamentets støtte til Luxembourg-processen og korrekt insistere på den støtte, som Den Europæiske Socialfond må give til den europæiske beskæftigelsesstrategi, har betænkningen og beslutningsforslaget givet nogle betimelige budskaber.
Lad os gøre det helt klart, hvad vi vil opnå ved den europæiske beskæftigelsespagt. Som man anmodede om ved Det Europæiske Råds møde i Wien, bør en sådan pagt etablere en dialog mellem alle involverede med ansvar for at udarbejde politikker, der har betydning for økonomisk vækst og beskæftigelsesskabelse. Denne dialog bør fuldt ud respektere de forskellige parters autonomi og foregå på forskellige niveauer, som det foreslås i det beslutningsforslag, Parlamentet har fået forelagt i dag. Hvad angår makroøkonomisk politik, bør der ske en udveksling af synspunkter mellem de relevante parter om ethvert element i det makroøkonomiske policy mix , skatte- og afgiftspolitikken, lønningstendenserne og pengepolitikken, så hver af dem fuldt ud kan støtte vækst- og beskæftigelsesprocessen.
Når Amsterdam-traktaten og dens artikel 127 træder i kraft, bør der ske en vurdering af virkningen af alle relevante politikker på beskæftigelsen. I Kommissionens meddelelse om dette spørgsmål for nylig understregede vi, hvordan et antal politikker kan fremme et højt beskæftigelsesniveau, og hvordan politikkerne i stigende grad bliver rettet mod dette mål. Denne meddelelse beskæftiger sig f.eks. med måder, hvorpå man kan opmuntre og støtte investeringer i form af kapital og menneskelige ressourcer for at styrke Den Europæiske Unions økonomi. Den ser på, hvorledes strukturreformer kan få markederne til at virke bedre og således hjælpe os med at nå bæredygtig vækst og beskæftigelse. Den omtaler moderniseringen af de sociale systemer og skattesystemerne for at forbedre incitamentet til at søge arbejde og mulighederne for at komme ind på og forlade arbejdsmarkedet. Det glæder os at finde, at alle disse punkter nævnes i beslutningsforslaget.
Der vil være behov for yderligere praktiske skridt for at vurdere, hvordan de forskellige fællesskabspolitikker kan bidrage mere til målet om at skabe beskæftigelse og, hvor det er nødvendigt, blive drejet i retning af at sikre, at netop dette sker. Det er af afgørende betydning, at beskæftigelsespagten konsoliderer Luxembourg-processens centrale rolle. Hvad der er vigtigt nu, er at styrke beskæftigelsesretningslinjerne, så de kan yde deres fulde bidrag som et vigtigt instrument til reform af arbejdsmarkedet. Vi har ret til at forvente, at de nationale handlingsplaner, som i øjeblikket bliver udarbejdet af medlemsstaterne, vil være mere ambitiøse end sidste års. Og efterhånden som de når frem til at evaluere virkningen af de nationale handlingsplaner senere i år, to år efter Luxembourg, vil vi bedre kunne vurdere, om denne strategi virker, eller om der er behov for en større indsats på visse områder.
De gør ret i at understrege, at Den Europæiske Socialfond skal spille en afgørende rolle med hensyn til at støtte den europæiske beskæftigelsesstrategi. Vi forstår derfor udmærket, at beslutningsforslaget foreslår en tilbagevenden til Kommissionens forslag til finansiering af aktiviteter under mål 3 i år 2000-2006. Men vi kan ikke glemme den bredere budgetkontekst. Vi er ikke utilfredse med den måde, Den Europæiske Socialfond og beskæftigelsesstrategien er blevet behandlet på i Berlin-forliget.
Lad mig nu gå over til Deres drøftelser af forbindelsen mellem beskæftigelsesretningslinjerne og de generelle retningslinjer for den økonomiske politik. I Wien opfordrede Det Europæiske Råd til større synergi mellem de to processer, og Kommissionen reagerede på denne anmodning med sine seneste generelle retningslinjer for den økonomiske politik og sin meddelelse i henhold til artikel 127. Men glem ikke, at Luxembourg-processen stadig er meget ny. Medlemsstaterne har skabt nye arrangementer til gennemførelse af deres nationale handlingsplaner og til at rapportere om dem. Vi er ved at lære at arbejde sammen i en proces med gensidigt pres mellem ligestillede og med åben evaluering. Det bør få lov til at vokse sig stærkt. En ændring af tidsplanen på dette tidlige stadium kunne virke forstyrrende.
Det er klart, at vores holdning til beskæftigelsen må dække makroøkonomiske såvel som mikroøkonomiske politikker og må tage fat på problemer, der opstår ikke bare på arbejdsmarkederne, men også på produkt- og kapitalmarkederne. Etableringen af en sådan altomfattende holdning og dialog mellem alle de involverede er kernen i den beskæftigelsespagt, der er foreslået. Det er et spørgsmål om substans og ikke om tidsplan. Vi håber, at pagten vil være et skridt i retning af bedre integration af makroøkonomisk beskæftigelses- og strukturpolitik.
Jeg vil gerne slutte med et par bemærkninger om ting, som jeg har fundet særlig interessante under denne debat. Adskillige talere - såsom hr. Blokland og hr. Langen - har gjort opmærksom på det problem, at befolkningen bliver ældre. Under kommissær Flynns initiativer har Kommissionen set på fremtidens problemer med social sikkerhed, og jeg er glad for at kunne sige, at efter yderligere tilskyndelse i den seneste tid både fra det tyske formandskab og Europa-Parlamentet vil vi snart fremlægge en meddelelse om pensionsfonde, der trækker på konklusioner fra arbejdet med grønbogen.
Et antal talere - herunder fru Randzio-Plath, fru Boogerd-Quaak og fru Van Lancker - har berørt skattespørgsmålene. Lad mig simpelthen sige, at til trods for de uundgåelige vanskeligheder på grund af regelen om enstemmighed er det ubestrideligt, at der nu under stærk tilskyndelse fra det tyske formandskab og med støtte fra Parlamentet er ved at ske fremskridt med hensyn til gennemførelsen af denne strategi mod skadelig skattekonkurrence, og der er blevet fastsat et antal mål for Det Europæiske Råds møde i Helsinki.
Hvad angår det mere specifikke forslag, som mange af Dem er så glade for, om nedsat moms på servicefag, hvor der anvendes megen arbejdskraft, glæder jeg mig over at kunne notere, at det første møde i en arbejdsgruppe under Rådet i dag under det tyske formandskab har fundet sted om dette emne, og senere i aften vil vi drøfte Thyssen-betænkningen om dette emne.
Til slut, hr. Blot, giver De udtryk for en frygt, som jeg ikke deler med Dem. De frygter, at harmoniseringen af skattelovgivningen efter den monetære union vil fjerne en af de to resterende muligheder for også at føre en politik mod de berømte asymmetriske chok. Men jeg kan berolige Dem. Den skattemæssige koordinering, som Kommissionen har foreslået, og som blev enstemmigt vedtaget af ØKOFIN-Rådet, og som blandt andre ordføreren, hr. Fourçans, har fremhævet, er helt sikkert ikke en forhastet harmonisering. Jeg beder Dem om snarere at betragte problemet ud fra følgende synsvinkel: Hvis der ikke var nogen form for harmonisering af skattepolitikken i den hidtidige harmonisering af markederne, ja, så ville medlemslandene tabe mere og mere af deres selvstændighed til fordel for de anonyme markeder, og i dette tilfælde ville de have færre og færre muligheder for virkelig at føre en effektiv skattepolitik.

Metten
Hr. formand, det er interessant, at Kommissionen taler gennem to kommissærer. Det er en skam, at de modsiger hinanden. Kommissær de Silguy forsvarede, at pengepolitikken ikke var et element i et policy mix , mens kommissær Monti nævnte pengepolitikken som et vigtigt element i et policy mix . Må jeg få en forklaring fra Kommissionen?

de Silguy
Jeg kan ikke se denne modsætning. Der er kun et enkelt forslag fra Kommissionen om de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker, og det er en anbefaling, som Kommissionen fremsatte og som blev enstemmigt vedtaget. Jeg minder Dem om, at Kommissionen i denne anbefaling om policy mix forsvarer en ligevægt, der på den ene side handler om budgetpolitikken, lønudviklingen og strukturpolitikken. Angående den monetære politik, hvis De synes, der er en væsentlig forskel i forhold til fremlægningen af den monetære politik sidste år, skyldes det, at der nu i forhold til sidste år findes en uafhængig europæisk centralbank, og at det ikke passer sig at blande sig i uafhængighedsprincippet. Når dette er sagt, vil Kommissionen i år som næste år forbeholde sig ret til at udføre og udarbejde alle de analyser og bemærkninger, som den anser for nødvendige for at sikre, at dette policy mix bliver det mest afbalancerede og det bedst anvendelige til sikring af en understøttet vækst, der ikke er påvirket af inflation, og som kan skabe arbejdspladser i Europa.

Monti
Hr. Metten, jeg vil blot gerne bekræfte, nøjagtig hvad hr. de Silguy sagde. I den tekst, jeg læste op på kommissær Flynns vegne, ser jeg ikke nogen modsigelse til den holdning, som den ansvarlige kommissær gav udtryk for.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Kontoret for Bekæmpelse af Svig
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0240/99) af Bösch for Budgetkontroludvalget om ændret forslag til Rådets forordning om undersøgelser, der foretages af Kontoret for Bekæmpelse af Svig (KOM(1999)0140 - C4-0180/99-98/0329(CNS)).

Bösch
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har altid ment, at Den Europæiske Union og dens institutioner vil stå styrket efter krisen i de forgangne uger og måneder. Med OLAF, det nye europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig, vil vi yde et synligt bidrag hertil. Det er efter min mening et godt tegn, at retsgrundlaget for OLAF hører til de første tekster, der skal vedtages i de nye procedurer i henhold til Amsterdam-traktaten. Det ville helt sikkert ikke være muligt, hvis ikke alle involverede - Rådet, Parlamentet og efter lidt tøven i starten også Kommissionen - havde medvirket i dette projekt i en meget konstruktiv ånd. Min tak er derfor rettet til alle, der var og er med i gruppen af højtstående repræsentanter for vores tre institutioner, både på teknisk og politisk plan. Tre deltagere vil jeg som ordfører i Parlamentet gerne nævne ved navn. Jeg retter altså en stor tak til min udvalgsordfører, Diemut Theato, min modige partifælle Rosemarie Wemheuer og min utrættelige medarbejder Peter Schönberger.
Hvad angår selve forslaget, vil jeg gerne sige, at vi har lavet en pakke bestående af tre komponenter. Komponent nr. 1 er Kommissionens beslutning om at oprette OLAF, der som kontor godt nok er placeret i Kommissionen set ud fra en organisatorisk betragtning, men som arbejder med garanteret uafhængighed og beslutningsfrihed over for Kommissionen i sit undersøgelses- og opklaringsarbejde. Kommissionen traf denne beslutning sidste uge. Komponent nr. 2 er Parlamentets og Rådets forordning, der regulerer, hvordan undersøgelserne skal foretages, og hvad der skal ske med resultaterne. Denne forordning udgør pakkens centrale del. Den omfatter eksterne undersøgelser i medlemslandene og interne undersøgelser i samtlige EU-institutioner.
Jeg vil blot nævne de vigtigste punkter, som vi ønsker at forankre, i stikordsform. For det første har direktøren for OLAF frie hænder i undersøgelsesarbejdet. Han må ikke godtage nogen instrukser fra nogen part i denne forbindelse. Han kan indlede undersøgelser efter et medlemslands eller en institutions ønske, men også på eget initiativ, og han kan indbringe sin klage for Domstolen, hvis han føler sig begrænset i sin uafhængighed. Dette punkt har vi medtaget på udtrykkelig anbefaling fra Revisionsretten, hvis udtalelse i øvrigt har hjulpet os meget med henblik på at fjerne de sidste ujævnheder i teksterne.
For det andet er direktøren udtrykkeligt forpligtet til at inddrage de kompetente nationale retsmyndigheder og at informere, hvis kontorets medarbejdere i deres interne undersøgelser støder på forhold, der muligvis er strafferetligt relevante. OLAF går altså ikke ud på at erstatte eller omgå de nationale statsadvokater og dommere. Der etableres heller ikke noget EU-politi ad bagvejen med OLAF. Det, det handler om, er administrative undersøgelser, forundersøgelser om De vil, der skal skabe forudsætningerne for, at politiet og statsadvokaterne kan gøre deres arbejde.
For det tredje vil OLAF være underlagt kontrol gennem uafhængige eksterne eksperter. I den tyske tekstudgave er der, hvilket efter min mening er noget uheldigt, stadig tale om et overvågningsudvalg (Begleitausschuß ). Den engelske udgave passer væsentlig bedre på det, det handler om. Den taler om en supervisory committee . Her tænker vi især på erfarne strafferetskyndige eller højt rangerende ansatte i de pågældende instanser i medlemslandene som f.eks. Guardia di finanza eller det britiske Serious Fraud Office . Dette udvalg skal ikke blande sig i direktørens daglige arbejde, men gennem en efterfølgende kontrol sikre, at der ikke sker en fejlagtig udvikling. Alt dette og noget mere, som jeg ikke kan komme ind på her med den korte tid, jeg har til rådighed, er altså en del af forordningen.
Nu til den tredje komponent, den institutionelle aftale mellem Rådet, Parlamentet og Kommissionen om de interne undersøgelser. Her vedtog Budgetkontroludvalget i dag kort før disse forhandlinger en betænkning, der bliver sat til afstemning næste torsdag sammen med betænkningen om forordningen. Alle andre organer, institutioner og agenturer i Unionen inviteres og opfordres udtrykkeligt til også at tiltræde denne aftale. Det er forudsætningen for, at OLAF kan foretage undersøgelser hos dem. Desuden foreskrives det, at embedsmændene og de øvrige EU-ansatte forpligtes til direkte og omgående at informere deres overordnede og, hvis de anser det for nødvendigt, også OLAF, om de forhold, der muligvis giver anledning til at formode, at der er tale om svindel, korruption eller lignende forbrydelser.
Ikke kun de ansatte, men også medlemmerne af institutionerne og organerne kommer til at samarbejde fuldt ud med OLAF. På dette punkt må der ikke være nogen undtagelser, ellers gør vi os selv utroværdige. Vores uafhængighed som parlamentarikere må dog heller ikke bringes i fare. Netop med henblik på vores parlamentariske immunitet er der stadig et par følsomme spørgsmål, der skal afklares. Det var ikke genstand for forhandlingerne og kunne heller ikke være det. Det skal heller ikke gøres overilet af dette Parlament, men skal derimod ordnes af de nye parlamentsmedlemmer.
Afslutningsvis et par punkter, der godt nok skal vedtages af det nye Parlament, men som vi bør prikke hul på inden for de kommende uger - og, hvis det kan lade sige gøre, inden ØKOFIN-Rådet den 25. maj - med gruppen på højt plan. Vi har brug for et forslag, som de fem medlemmer af opfølgningsudvalget kan blive enige om, vi har brug for en kravsprofil til direktøren for OLAF, så jobannoncen kan offentliggøres, vi har brug for en stillingsfortegnelse til OLAF som forudsætning og grundlag for et tillægsbudget, sådan som vores kolleger i Budgetudvalget allerede har anbefalet i deres udtalelse. Dette skal ske meget hurtigt, og det er så også den tekst, der er afgørende for vores troværdighed. OLAF skal virkelig blive handledygtigt inden udgangen af året.

Blak
Hr. formand, de fleste af os er vel efterhånden lidt trætte af at høre om svig og svindel med EU-midler. Forhåbentlig vil den kommende valgkamp også handle om andre vigtige politiske emner, men det er nu, slaget skal slås om de store reformer, mens den politiske vilje stadig er til stede. Det er lykkedes os at opnå en aftale om OLAF, og jeg vil godt benytte lejligheden til at rose ordføreren, Herbert Bösch, for en fremragende indsats i forhandlingerne med Rådet og Kommissionen. Vi har opnået et rigtig godt resultat. Det nye forslag er langt bedre end det oprindelige. Kontoret bliver nu organisatorisk placeret i Kommissionen, men bliver helt uafhængigt, når det gælder gennemførelsen af undersøgelser. Dets uafhængighed blev garanteret ved, at Kommissionen ikke får instruktionsbeføjelser over for kontoret. Kontoret får også beføjelser til at undersøge svig og uregelmæssigheder i andre EU-institutioner. Det er jo ikke kun i Kommissionen, der er problemer. Kontoret skal have fuld adgang til alle relevante informationer, og det skal selv kunne tage initiativ til at foretage undersøgelser. Med det forslag får vi forhåbentlig det bedste af alle verdener. Vi får et kontor, som bliver uafhængigt, og samtidig får vi en ekstra gevinst ved at placere kontoret som en del af Kommissionen. Når kontoret er en del af Kommissionen, får vi nemlig adgang til fortrolige oplysninger, som det ellers ikke ville have været muligt at få. Vi skal ikke have et kontor, som bliver holdt for nar, ligesom vi er blevet det i Parlamentet i årevis. Hvis vi i stedet havde satset på en løsning med oprettelse af et helt nyt kontor uden for Kommissionen, havde det krævet en ændring af traktaten. Det kan vi ikke vente på. Det er helt afgørende, at vi får kontoret nu og ikke om to år eller aldrig.
Med vedtagelse af dette forslag får vi den retslige ramme på plads. Men det er langt fra nok. Nu skal der afsættes penge på budgettet til flere ansatte. Vi har i Parlamentet bedt om 300 stillinger, og det er bestemt ikke for meget. Kontoret skal have ressourcer til at fungere effektivt. Ellers reproducerer vi de problemer, der følger af at overlade en vigtig opgave til Kommissionen uden at afsætte de fornødne ressourcer. Når Parlamentet mødes igen til efteråret, skal vi sørge for, at der bliver afsat tilstrækkelige midler på budgettet. Her har vi en kæmpestor opgave. Hele spørgsmålet om, hvad kontoret får brug for, kan ikke overlades til Kommissionen. Den diskussion bør trepartsudvalget involveres i, og jeg vil derfor gerne foreslå, at man i trepartsgruppen mødes efter den 25. maj, hvor Rådet også har vedtaget forslaget. Så kan vi hurtigt diskutere en udnævnelse af overvågningsudvalget, og så kan vi få valgt en direktør. Så kan vi få kontoret op at stå hurtigst muligt. Det er det, vi trænger til!

Theato
Hr. formand, vi husker alle, at en af prøvestenene for eventuelt at give Kommissionen decharge for 1996 var, at der blev oprettet et funktionelt uafhængigt Kontor for Bekæmpelse af Svig. Nogle af de vigtige hjørnepiller for et sådant kontor vedtog Parlamentet med betænkningen fra Budgetkontroludvalget, den såkaldte Bösch-betænkning, i oktober 1998 med stort flertal og krævede samtidig et tilsvarende forslag til forordning fra Kommissionen. Jeg mener - og det siger jeg uden at overdrive - at Kommissionen muligvis havde været besparet for at blive nægtet decharge kort før jul og dermed alt det, som fulgte efter, hvis den havde fremsat et fornuftigt forslag til forbedring af bekæmpelsen af svig i begyndelsen af december.
Desværre skulle vi helt frem til midten af marts, før der forelå et ændret forslag fra Kommissionen i overensstemmelse med Parlamentets og Rådets krav. Dermed opgav Kommissionen heldigvis den upassende idé at overdrage kompetencen for behandling af uregelmæssigheder og svig til et eksternt agentur med siger og skriver 48 ansatte, altså en tjenestemand til beskyttelse af gennemsnitligt EUR 2 milliarder. Siden da er det gået overordentlig hurtigt. Hvis de sidste ugers gode samarbejde mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen fortsætter, kan vi vedtage det komplette regelsæt for et uafhængigt Kontor for Bekæmpelse af Svig allerede før valget til Europa-Parlamentet.
Jeg vil gerne især fremhæve den konstruktive rolle, som kommissærerne Anita Gradin, Karel Van Miert og Mario Monti har spillet, men også i høj grad rose rådsformandskabet, vores ordfører hr. Bösch og de tre institutioners sekretariater for deres enorme arbejde. Budgetkontroludvalget har lavet sine lektier og enstemmigt fundet frem til en fælles holdning i overensstemmelse med det tyske rådsformandskab og ligeledes tilsluttet sig den interinstitutionelle aftale. Hvis Parlamentet og Rådet holder fast i denne linje, kan OLAF træde i kraft til juni. Ordføreren har allerede været inde på kontorets kompetenceområder. Jeg vil blot endnu en gang fremhæve den funktionelle uafhængighed. Institutionelt ligger kompetencen stadig hos Kommissionen. Vi måtte handle sådan for at finde frem til en løsning hurtigt.
Direktørens adgang til de retlige myndigheder i tilfælde af eventuelt strafferetligt relevante forhold er også vigtig. Her er der dog også en lille hage. Erfaringerne med de nationale retlige myndigheder har hidtil ikke været særlig opmuntrende. Såvidt jeg ved, er der eksempelvis ikke blevet fældet en retskraftig dom i nogen af de 27 interne tilfælde af svindel, som UCLAF har undersøgt siden 1994. Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at vi med oprettelsen af OLAF ønsker at yde et konstruktivt bidrag til at sikre EU's interesser bedre mod misbrug, foreskrive en forebyggende indsats og geninddrage tabte midler.

Kjer Hansen
Hr. formand, det nye UCLAF - OLAF - skal dæmme op for uregelmæssigheder, nepotisme, korruption og svindel i EU. Derfor har det været afgørende for mig, at det nye kontor får fri adgang til at undersøge alle de sager, man måtte ønske, og at det har fået en fuldstændig uafhængighed til at vurdere, hvorvidt sagerne efterfølgende skal overgives til retsmyndighederne, de nationale domstole, eller ej. Jeg synes, det er altafgørende, at vi nu får et kontor for efterforskning, der kan undersøge forholdene i samtlige EU-institutioner. Der kan der jo være opgaver nok at tage fat på. Når jeg siger samtlige EU-institutioner, så bør det jo også omfatte f.eks. Den Europæiske Investeringsbank, og med de anklager, der for nylig har været fremsat, må man tro, at banken selv har en interesse i at få afdækket alle forhold i banken. Men også Europa-Parlamentet skal nu stille sig til rådighed, og der kan jo også være eksempler på opgaver, som er interessante at få undersøgt, f.eks. hele problematikken omkring vores byggesag, hvor vi stadigvæk har en masse uafklarede spørgsmål. Så jeg tror på, hr. formand, at det nye kontor, OLAF, er en markant styrkelse af situationen i EU. Det giver os god mulighed for at få ryddet op og få sikret åbenhed og gennemskuelighed i alle institutioner.

Rosado Fernandes
Hr. formand, fru kommissær, hvad angår værdikrisen i den vestlige verden, skulle man blot overholde det kristne bud »Du må ikke stjæle«, for at mange af de problemer, der skyldes svig, ikke ville findes. Svig og tyveri er imidlertid blevet en livsstil, en teknik, og den organiserede kriminalitet er nu elegant, den kommer fra de bedste kredse, den læser på de højere læreanstalter, og den arbejder for at stjæle.
Der må derfor skabes organer, der kan imødegå denne kriminalitet, der er uafhængige, der råder over tilstrækkelige økonomiske og mandskabsmæssige midler, og som kan handle uafhængigt. Men er det ikke en utopi, at man skulle kunne handle uafhængigt, når mange medlemsstaters retsvæsen er i dyb krise, når selve retssystemet under påvirkning fra den udøvende magt - fordi Montesquieus magtdeling overholdes stadig mindre - undlader at gribe ind over for fuldstændig oplagte tilfælde af svig, hvor der står milliarder på spil? De, der som os har deltaget i Udvalget til Kamp mod BSE og i Undersøgelsesudvalget om Trafik i Medlemsstaterne, ved, at det utopiske Europa uden grænser er blevet skabt, men at det er blevet skabt uden grænser og uden kontrol. Og dét er indlysende nok en fristelse, det er et paradis for den organiserede kriminalitet.
Jeg håber, at de løsninger, som hr. Bösch lægger frem, vil få den politiske opbakning, der skal til, så de kan virke. Men samarbejdet mellem medlemsstaterne er det afgørende punkt, for det er ikke kun Kommissionen, der bærer skylden, det gør medlemsstaterne også. Og dét må man ikke glemme.

Holm
Hr. formand, for alle os, der har arbejdet for at få orden på skatteydernes penge, er det et fremskridt, at OLAF nu bliver til virkelighed. OLAF's forgænger, UCLAF, har ikke eksisteret særligt længe, men vi har allerede erfaret den store mangel ved UCLAF, nemlig at enheden er politisk styret af Kommissionen. Det allervigtigste er netop, at OLAF er uafhængig og har til opgave at granske alle EU's institutioner - en temmelig omfattende opgave, men jeg mener, at vi fra Parlamentets side må sørge for, at den virkelig fuldføres. Det er naturligvis også vigtigt, at den får adgang til alt materiale, så der kan foretages en effektiv gennemgang. Det er nødvendigt i kampen mod svindelen med EU's egne midler.
Jeg vil takke hr. Bösch for hans ihærdighed med denne betænkning og Kommissionen, fordi den trak sit første udkast til OLAF tilbage og har bidraget konstruktivt med at finde den løsning, som vi skal behandle i denne uge.

Sarlis
Hr. formand, til en start vil jeg også gerne lovprise forsøget på at skabe OLAF, og jeg må sige, at der er en vis feststemning over mødet i dag, for alle vi, der har arbejdet i Budgetkontroludvalget, ser i øjeblikket det forsøg blive realiseret, som vi har lagt så store anstrengelser i, og hvor vi har gennemgået store øjeblikke, når man skulle bedømme, om forskellige emner skulle føres ud i livet eller ej.
For det første vil jeg gerne rette en lovprisning til ordføreren, socialdemokraten Bösch, som det er lykkedes at fastholde sine indstillinger til trods for den store modstand, der været inden for hans partis rækker. På samme måde må jeg sige, at hele Det Europæiske Folkepartis Gruppe, sådan som den er repræsenteret i Budgetkontroludvalget, har stået på ordførerens side, kæmpet sine kampe og vundet. Jeg må også sige, at alt, lige som også det forsøg, der blev gjort på at nægte decharge, måske udgør så at sige kronen af dette parlaments anstrengelser, hvis betydningsfulde valgperiode udløber i denne uge. Alle vil huske os for vores forsøg på at rydde op i Fællesskabets økonomi, og en fremtrædende plads i dette forsøg er oprettelsen af OLAF.
Med disse ord er det blevet min tur til at håbe, at denne institution vil blomstre. Og for at den kan blomstre, har de gamle modsætninger mellem Kommissionen, Parlamentet og/eller Rådet ingen betydning, men vi må alle se til, at denne plante, der i øjeblikket skyder i vejret, kan blive stående og bære frugt til fordel for EU, for økonomien og især for EU's skatteborgere.

Bontempi
Hr. formand, som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender burde jeg have talt tidligere, men da jeg var optaget på det tidspunkt, vil jeg gerne takke formanden for at give mig mulighed for at tale nu. Jeg vil navnlig gerne komme med dette korte indlæg for at gøre opmærksom på den vigtige rolle, som vores kollega Bösch har spillet. Bösch har altid - også på de tidspunkter, hvor det ikke var så let at nå videre med denne sag - været meget konsekvent, når det gjaldt om at slå til lyd for nødvendigheden af et uafhængigt organ i betragtning af de alvorlige sager og af vanskelighederne med at tage disse sager op.
Jeg vil også gerne minde om det arbejde, som udvalget og fru Theato har gjort i mange år for at give Parlamentet en rolle, der er i stand til at skabe fremskridt i lovligheds- og gennemsigtighedsprocesserne. Hertil hører også samarbejdet med vores udvalg - Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder - og de betænkninger, som vi har udarbejdet. Selvom vi har haft en sekundær rolle, har vi også med hensyn til denne betænkning ønsket at afgive en udtalelse, som hænger sammen med og harmonerer med hele det arbejde, der er blevet gjort i disse år.
Vi har fremhævet en løsning på kort og mellemlangt sigt, nemlig den løsning, der er blevet fastlagt, men vi har også fremhævet muligheden for en yderligere udvikling på baggrund af artikel 280. Jeg mener nemlig, at den politiske værdi, som vi har opnået - det vil sige kontrolorganets uafhængighed - er en værdi, der både skal gennemføres og forbedres yderligere.
Som bekendt er det kun et organ, som er uafhængigt i de interne og eksterne undersøgelser, der vil kunne give os mulighed for en tilstrækkelig bekæmpelse af de fænomener, der risikerede at vende op og ned på vores institutioner. Jeg vil dog gerne tilføje, at det også er meget vigtigt at kontrollere dette organs organisationsevne. Det ville være meget uheldigt, hvis en bureaukratisk mentalitet kom til at kvæle det, der i stedet skulle være en nyhed. Der er tale om en nyhed, når det gælder institutionerne, og det skal også være en nyhed, når det gælder resultaterne!
Til sidst, hr. formand, vil jeg navnlig gerne lykønske de kolleger, der har den største del af æren for denne indsats.

Diller
Hr. formand, kære kolleger, under mit forsæde har Rådet (økonomi og finans) den 15. marts 1999 indtaget en klar holdning: intet tilsyn, ingen tolerance over for svig og korruption i Fællesskabet. Misbrug af EU-borgernes penge skader Fællesskabets anseelse, overskrifter i dén anledning svækker befolkningens opbakning til integration og trænger Unionens succeser i baggrunden.
Derfor er det en stor chance for Fællesskabet at oprette det nye Kontor for Bekæmpelse af Svig og et vigtigt mål under vores rådsformandskab. Rådet, Parlamentet og Kommissionen kan her demonstrere deres vilje og evne til at yde en effektiv beskyttelse af Fællesskabets penge. Hvis det lykkes os at åbne kontoret den 1. juni i år som planlagt, er det et vigtigt signal for os at sende og af stor betydning blot få dage før valget til Europa-Parlamentet.
Det er efter min mening lykkedes at udvikle et bæredygtigt koncept i tæt samarbejde med Europa-Parlamentet. Her vil jeg gerne fremhæve tre aspekter. For det første sikrer det forslag, De sidder med, kontorets effektive tilstedeværelse dér, hvor Fællesskabets interesser står på spil. Kontoret har ikke kun til opgave at føre ekstern kontrol, selvom dette uden tvivl er meget vigtigt, da det er medlemslandene, der forvalter ca. 80 % af EU's støttemidler. Kontoret bliver også en uafhængig vogter over Fællesskabets interesser inden for murene af Fællesskabets organer og instanser. Mange talere har også allerede gjort opmærksom på betydningen af dette aspekt.
For det andet er kontorets funktionelle uafhængighed sikret, selvom kontoret oprettes i Kommissionens regi. Kontorets direktør må ikke søge eller godtage instrukser hos nogen. Han træffer beslutning om indledning, gennemførelse og evaluering af undersøgelser på eget ansvar. Kommissionen kan kun udpege direktøren i samråd med Europa-Parlamentet og Rådet. Et udvalg bestående af udenforstående uafhængige personer overvåger og sikrer, at direktøren udøver sit hverv på eget ansvar.
For det tredje er forebyggelse ikke uvæsentlig, selvom den offentlige interesse for øjeblikket er koncentreret om afsløringen af formodede uregelmæssigheder. Også derfor er OLAF-konceptet rigtigt, for kontoret henstilles til at medvirke til den samlede strategi for bekæmpelsen af svindel, og det vil også stille sine erfaringer til rådighed til præventive tiltag.
Lad mig også sige et par ord om tidsplanen. Kontoret skal være oprettet den 1. juni. ØKOFIN's godkendelse skal efter planen finde sted den 25. maj. Forordningen bliver derefter undertegnet af både formanden for Europa-Parlamentet og formanden for Rådet. Den ledsagende aftale underskrives af formanden for de tre organer - Parlamentet, Rådet og Kommissionen. De andre organer og institutioner opfordres til at tilslutte sig aftalen.
Afslutningsvis vil jeg gerne fremhæve det tillidsfulde og konstruktive samarbejde med Europa-Parlamentets delegation, især fru Theato, ordføreren, hr. Bösch, og kommissæren, fru Gradin. For alle, der har udviklet OLAF, var dette en opmuntrende erfaring, også med henblik på det fremtidige samarbejde.

Gradin
Hr. formand, hr. Böschs betænkning og Kommissionens afgørelse om at etablere et europæisk Kontor for Bekæmpelse af Svig markerer afslutningen på en lang proces, der begyndte helt tilbage i 1995. Siden da er vi nået langt i retning af at styrke redskaberne i kampen mod uregelmæssigheder, svig og korruption. De europæiske skatteydere har al mulig grund til at forvente, at vi beskytter deres penge og administrerer dem på en effektiv måde.
Jeg går helt ind for at imødekomme dette krav. For mig er det også et spørgsmål om vores institutioners troværdighed. Jeg tror, at etableringen af OLAF hjælper med at nå begge disse mål. Beslutningen om at etablere dette kontor bygger på en konstruktiv politisk dialog mellem vores to institutioner og Rådet.
Før jeg kommenterer hr. Böschs betænkning, vil jeg gerne sætte kampen mod svig ind i sit rette perspektiv. Da jeg blev udnævnt i 1995, var det personale, som arbejdede med bekæmpelse af svig, stadig spredt rundt i adskillige af Kommissionens tjenestegrene, og der var kun ca. 60, der arbejdede i UCLAF. Siden da er UCLAF's kapacitet blevet styrket betydeligt, og personalet er samlet under samme tag.
I dag har UCLAF 141 ansatte til at behandle ca. 1.000 sager, hvor der er mistanke om uregelmæssigheder, svig og korruption. Antallet af sager, der undersøges, er hele tiden steget. Det er naturligvis beklageligt, men det er også et tegn på, at vi bliver bedre til at bekæmpe svig.
Sidste år blev megen opmærksomhed rettet mod de 27 interne undersøgelser af Kommissionen. Man glemmer ofte, at det store flertal af undersøgelser fra UCLAF drejer sig om ydre sager i medlemsstaterne. Jeg nævner ikke dette for at bagatellisere de interne problemer i Kommissionen. Bare én intern sag er én for mange.
UCLAF arbejder tæt sammen med medlemsstaterne. F.eks. var det samlede antal sager, som medlemsstaterne og UCLAF behandlede i 1998, næsten 5.000, og det involverede et beløb på ca. EUR 1 milliard. Dette samarbejde er særlig vigtigt, eftersom der er et voksende antal sager om svig, der er grænseoverskridende, såvel som voksende involvering af international organiseret kriminalitet.
Styrkelsen af UCLAF og dets evne til at bekæmpe svig stammer fra et antal interne afgørelser i Kommissionen. Så langt tilbage som i 1995 tog jeg initiativ til at samle alle antisvigaktiviteter under UCLAF's paraply. Det blev fulgt op i 1997 med afgørelse om at styrke UCLAF's uafhængighed ved bl.a. at give direktøren samme status som den uafhængige finansinspektør.
En ny afgørelse i 1998 omdannede kontoret til en arbejdsgruppe. Samtidig fik UCLAF nye enheder, der skulle bekæmpe svig i tredjelande, korruption inden for institutionerne og tage sig af det juridiske og retslige samarbejde med medlemsstaterne. I juli 1998 besluttede Kommissionen at gøre UCLAF's mandat klarere og stærkere samt mere gennemskueligt. De primære mål var at understrege personalets forpligtelse til at samarbejde omkring undersøgelser og samtidig at beskytte enkeltpersoners rettigheder.
Der er også blevet taget initiativ til at forbedre informationsniveauet omkring UCLAF's arbejde. I begyndelsen af 1998 enedes lederen af Budgetkontroludvalget, fru Theato, og jeg om at underrette udvalget i fortrolighed om pågående UCLAF-undersøgelser såvel som interne revisionsrapporter fra finansinspektøren. Det er faktisk UCLAF, der henledte udvalgets opmærksomhed på oplysninger om mistanke om svig, og ikke, som man ofte tror, journalister, der havde foretaget selvstændige undersøgelser. Man kan derfor sige, at også vi har sladret.
Til trods for alle disse bestræbelser blev det i løbet af 1998 mere og mere klart, at der var behov for et yderligere skridt. Det er grunden til, at jeg reagerede positivt i juli sidste år i Budgetkontroludvalget på ønsket om yderligere at forøge UCLAF's uafhængighed. Som følge heraf fremlagde Kommissionen et forslag om at lægge UCLAF's undersøgelsesfunktioner ud. Et af flere vigtige aspekter heraf var for mig, at man derved kunne undgå en situation, hvor kolleger skulle undersøge hinanden.
Men forslaget om at lægge UCLAF ud var ikke acceptabelt for Rådet og Europa-Parlamentet. For at finde en løsning blev der etableret en arbejdsgruppe på højt politisk plan med deltagelse af Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Fra Kommissionen deltog kommissærerne Van Miert, Monti og jeg selv som repræsentanter for Kommissionen. I denne forbindelse vil jeg gerne understrege, at jeg fandt denne interinstitutionelle måde at finde et kompromis på meget konstruktiv. Kommissionen arbejdede hurtigt og godkendte det første resultat af arbejdet i arbejdsgruppen i marts.
Jeg vil ikke gå ind på en detaljeret drøftelse af, hvordan arbejdet forløb. Det er tilstrækkeligt at notere, at Kommissionen har vedtaget en afgørelse om at etablere OLAF. Jeg vil gerne minde Dem om, at etableringen af det nye kontor under Kommissionen vil kræve ressourcer, som hr. Blak også har sagt. Kontoret vil have behov for ekstra personale, og udgifterne vil nødvendigvis stige i lyset af det bredere sigte for arbejdet. En anmodning om disse ekstra ressourcer må derfor forventes i tillægsbudgettet, der skal forelægges senere i år for det nye Parlament. Jeg stoler på, at budgetmyndighederne vil modtage denne anmodning positivt.
I onsdags noterede Kommissionen sig også de ændringsforslag, der var stillet af Parlamentet i Bösch-betænkningen. Det glæder mig at kunne meddele Dem, at Kommissionen kan acceptere alle ændringsforslag i denne betænkning. Kommissionen har også godkendt udkastet til interinstitutionel aftale, som vil sætte kontoret i stand til at foretage interne administrative undersøgelser i Parlamentet, Rådet og Kommissionen.
Jeg vil gerne takke ordføreren, hr. Bösch, og andre medlemmer af arbejdsgruppen: fru Theato, lord Tomlinson, hr. Blak og hr. Grosch. Min tak går også til Rådets formandskab, der har deltaget i gruppen i samme positive ånd. Jeg mener, at denne fælles proces har vist sig yderst effektiv. Den kunne danne eksempel for den måde, hvorpå institutioner kunne arbejde sammen på andre områder i fremtiden. Jeg håber, at Parlamentet under sin afstemning om Bösch-betænkningen på torsdag vil erkende de vigtige bestræbelser, vi har gjort os, og de ekstra muligheder, som OLAF vil bidrage med til den fælles kamp mod svig. Det skulle berede vejen for, at man i ØKOFIN-Rådet den 25. maj træffer de nødvendige beslutninger, så OLAF kan træde i kraft den 1. juni 1999.
Jeg har altid frem for alt tænkt på skatteydernes interesser. Med dette initiativ sender vi et klart signal om, at alle tre institutioner deler denne prioritering. Med et nyt OLAF vil vi have et redskab, som vil styrke vores kamp mod svig og korruption betydeligt. Det er et godt resultat for Unionen og dens borgere.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted på torsdag kl. 11.00.

Decharge
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0196/99 af Elles for Budgetkontroludvalget om De Europæiske Fællesskabers regnskaber for regnskabsåret 1996; -A4-0201/99 af Brinkhorst for Budgetkontroludvalget om udsættelse af afgørelsen om decharge til Kommissionen for gennemførelsen af Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 1997; -A4-0199/99 af Fabra Vallés for Budgetkontroludvalget om decharge for gennemførelsen af det almindelige budget for regnskabsåret 1997; -A4-0198/99 af Wynn for Budgetkontroludvalget om meddelelse af decharge til Kommissionen for den økonomiske forvaltning af 6. og 7. Europæiske Udviklingsfond for regnskabsåret 1997; -A4-0132/99 af Blak for Budgetkontroludvalget om decharge til Kommissionen for forvaltningen af EKSF for regnskabsåret 1997; -A4-0163/99 af Kellett-Bowman for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens beretninger om de decentraliserede EU-organers regnskaber (EFT C 406 af 28. december 1998).
Diller
Hr. formand, for at protokollen bliver korrekt, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at det sidste bogstav i mit navn er et »r« og ikke et »n«.
Hr. formand, ærede kolleger fra Europa-Parlamentet, som De ved, havde jeg allerede den 19. april lejlighed til at redegøre for Rådets holdning i dechargeproceduren for 1997 for Deres Budgetkontroludvalg. Rådets henstilling om decharge til Kommissionen for regnskabsåret 1997 fremlægges, selvom Kommissionen allerede er trådt tilbage. Grunden til dens tilbagetræden var som bekendt beretningen fra Den Uafhængige Ekspertgruppe om Kommissionens og enkelte kommissærers ansvar i visse tilfælde af svig, dårlig ledelse og nepotisme, der er kommet frem i løbet af en række år.
Jeg vil gerne understrege over for Parlamentet, at bekæmpelsen af svindel er et væsentligt anliggende for Rådet. Bemærkningerne til vores henstilling om at give Kommissionen decharge for regnskabsåret 1997 er helt entydige og krystalklare på dette punkt. Det Europæiske Råd bekræftede på ny i Wien, at det tildeler en effektiv bekæmpelse af svig, korruption og andre kriminelle aktiviteter til skade for Den Europæiske Unions finansielle interesser stor betydning. Det Europæiske Råd ønskede, at Rådet afslutter behandlingen af de foreliggende forslag med et positivt resultat sammen med de andre institutioner, nemlig ved Det Europæiske Råd i Köln.
Jeg vil gerne bekræfte, at vores formandskab forsøger at få den såkaldte OLAF-forordning, som vi netop har debatteret, vedtaget på ØKOFIN-rådet den 25. maj, og det i et usædvanlig tæt samarbejde med Dem, Parlamentet. Dette samarbejde, og det er netop blevet fremhævet af alle talere, er blevet intensiveret yderligere i løbet af de sidste uger, fordi der er tale om et problem, der er kendt i offentligheden, og som skal løses hurtigt.
Der er ingen tvivl om, at Rådet på samme måde som Parlamentet og Kommissionen gør sig alle bestræbelser for at bekæmpe svindelen, og det især også uden for dechargeprocedurens rammer. Jeg vil gerne vende tilbage til den egentlige grund til min tilstedeværelse, nemlig dechargen for 1997. Revisionsrettens beretning indeholder ganske vist en række negative punkter i forbindelse med budgetregnskabet - nogle af dem vil jeg komme ind på om et øjeblik - man ville dog gøre det for let for sig selv, hvis man udelukkende angreb Kommissionen for manglerne. De er til dels et resultat af strukturelle mangler, som medlemslandene også har bidraget til.
Med vores henstilling ønsker vi dog også at påskønne de bestræbelser, som Kommissionen har gjort sig på mange områder med henblik på et strammere budgetregnskab. Det må vi ikke glemme, når vi fremsætter vores kritik. Alligevel vil jeg gerne komme ind på nogle særlig kritiske punkter.
Først og fremmest vil jeg gerne understrege, hvor vigtigt det er at sikre, at den effektive forvaltning af programmer fremmes gennem Kommissionens interne organisation. I den forbindelse skal der fastlægges klare mål, der muliggør en nøje evaluering af EU-aktionernes effektivitet. Rådet er desuden meget bekymret over, at midlerne til generelle informationsforanstaltninger og foranstaltninger inden for offentlighedsarbejde vedrørende Den Europæiske Union stadig anvendes uden retsgrundlag.
Desuden er Rådet utilfreds med, at der stadig finder talrige uregelmæssigheder sted i forbindelse med betalingerne inden for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget og strukturforanstaltningerne. Det er heller ikke forsvarligt, at det i modstrid med finansforordningen - jeg understreger: i modstrid med finansforordningen - især inden for forskning er sædvane at betale forskud, uden at man har kendskab til antallet af deltagere eller de deraf resulterende omkostninger til de pågældende foranstaltninger. Det skal endelig beklages, at midlerne til betalinger i forbindelse med hjælp uden for EU ved især de store programmer kun anvendes i begrænset omfang.
Hvad angår revisionserklæringen, er Rådet meget bekymret over, at Revisionsretten endnu ikke har kunnet afgive en sådan erklæring, fordi der stadig optræder temmelig mange fejl i forbindelse med gennemførelsen af betalingerne. I forhold til forrige regnskabsår kan der næsten ikke noteres nogen forbedringer. Ud over denne kritik vil jeg dog gerne fremsætte et par positive bemærkninger. Ændringerne i finansforordningen af november 1998 har gjort en modernisering af finanskontrollen mulig, især med hensyn til frigivelsen af ikkebrugte midler. Men på samme måde som Den Europæiske Revisionsret og sandsynligvis også Parlamentet tildeler Rådet en omfattende modernisering og fuldstændig revision af finansforordningen stor betydning. Vi beder indtrængende Kommissionen om at fremsætte forslag i overensstemmelse hermed.
Jeg vil desuden gerne gøre opmærksom på de foranstaltninger, der er truffet som led i SEM 2000, og som har betydet, at budgetforvaltningen har kunnet effektiviseres betydeligt. Som også ordføreren for budgetproceduren for 1997, hr. Brinkhorst, fremhæver, skal det administrative samarbejde mellem Kommissionen og medlemslandene samt medlemslandene imellem intensiveres yderligere, da budgettet i vid udstrækning forvaltes af medlemslandene. Det ændrer selvfølgelig ikke på Kommissionens ansvar for budgetforvaltningen. Rådet har ved behandlingen af Den Europæiske Revisionsrets årsberetning for 1997 også taget hensyn til alle 25 særberetninger, der er blevet fremlagt i løbet af 1998. Rådet har enstemmigt vedtaget nogle specifikke konklusioner til nogle af disse særberetninger, som er medtaget i henstillingen.
Endelig vil jeg gerne understrege, at budgetmyndigheden og medlemslandene skal sikre, at skattepengene ikke alene opføres korrekt, men også anvendes så effektivt som muligt. Rådet er fast besluttet på at arbejde for, at Fællesskabets budgetforvaltning forbedres yderligere. Der er her tale om en permanent opgave for alle dem, der bærer et ansvar for forvaltningen af Fællesskabets midler.
Afslutningsvis vil jeg gerne komme ind på nogle punkter, der har spillet en rolle i debatten med Deres Budgetkontroludvalg, fru Theato. Der blev opfordret til et trepartsmøde, eller i det mindste en dialog med Dem, før Rådet træffer sin beslutning om henstillingen vedrørende decharge. De må undskylde, men vi forholder os noget tøvende over for denne opfordring. Vi mener, at Rådet først og fremmest bør varetage den undersøgelsesopgave, det tildeles i medfør af traktaten, og at vi først derefter bør diskutere resultaterne.
På den anden side er vi enige med Dem i, at der skal tages højde for spørgsmålene i forbindelse med den forestående reform af finansforordningen. Deres idé om at styrke samarbejdet mellem de nationale finanseksperter yderligere modtager vi med kyshånd.
Jeg er overbevist om, at jeg kan tage yderligere idéer fra denne debat med hjem til Rådet, og vil gerne takke for, at De har lyttet til mig.

Elles
Hr. formand, jeg tager ordet for at afslutte, hvad der har været en historisk dechargeproces, hvor intet er gået efter planen. Jeg håber, at vi vil være i stand til at afslutte vores drøftelser af denne betænkning i denne uge. Når jeg gør dette, vil jeg gerne fremsætte et par bemærkninger både til proceduren og til substansen og så også nogle afsluttende bemærkninger.
Hvad angår proceduren, vil jeg gerne takke de kolleger i Budgetkontroludvalget, der har bidraget til hele denne dechargeproces. Denne decharge er trods alt en af mange, og jeg er hovedordfører. I december sidste år nægtede et flertal her i Parlamentet at give decharge, og sagen blev sendt tilbage, fordi der var problemer med proceduren, der nu er blevet klaret ved at ændre vores forretningsorden, så den ligger på linje med det, der står i traktaten. Vi bør derfor nu træffe en afgørelse om dette spørgsmål.
Vi har under denne proces set, at nogle mennesker har misbilliget det at have en decharge, der var en politisk proces. Jeg forstår godt det problem. Jeg forstår mindre godt dem, der har skabt problemer under dechargeprocessen, fordi den har behandlet substantielle spørgsmål. De fleste af os forstår nu, at det var det rigtige tidspunkt for Parlamentet at nægte at give decharge, fordi det udløste alle de andre begivenheder, der skete i de følgende måneder. Men alligevel ser vi i dag et ændringsforslag fra Den Socialdemokratiske Gruppe, der nægter at følge denne endelige beslutning om at give decharge, fordi den stadig ser ud til at ville fortsætte denne proces. Har de ikke lært noget af hele proceduren? Vi bør lukke det her i dag.
Jeg går nu over til indholdsmæssige punkter i den betænkning, jeg har forelagt, og som nu bør være et bilag til beslutningen. Der var tre væsentlige problemer, som vi understregede, og de er alle blevet bekræftet af Den Uafhængige Ekspertgruppes beretning. Først mangel på demokratisk ansvarlighed og adgang til informationer. For det andet reel bekymring - og det er interessant at læse det nu, efter alle de måneder, der er gået - om uregelmæssigheder hos kommissærerne og i særdeleshed én, som ved sin manglende evne til at gå af fremkaldte en situation, hvor alle gik af. Måske var det centrale træk den svaghed i forvaltningsstrukturen, som meget klart blev udtrykt i punkt 19 i bilaget, hvor der står: »Mangler ved forvaltningens tilrettelæggelse har ført til skævheder i gennemførelsespolitikken«. Hvem ved, måske kunne den fungerende formand, hr. Santer, have reddet Kommissionen, hvis han tidligere havde standset løbende programmer, som han ikke havde personale til.
Lad mig også se på et andet indholdsbetonet punkt i den oprindelige betænkning om decharge for 1996, reformprogrammet, som hr. Santer antog den 11. januar i sit reformprogram for Kommissionen. Hvad er der sket med disse punkter nu - de adfærdskodekser, vi anmodede om, revisionen af statutten, besættelsen af poster i kategori A1 og A2, så vi sikrede os, at vi fik høj kvalitet i toppen af Kommissionen, og ved screeningrapporten? Alle disse ting synes at være forsvundet i et mørkt område et eller andet sted, for i et par af de beslutninger, vi har vedtaget for nylig, har man undladt specifikt at formulere de anmodninger, vi forelægger for Kommissionen.
Jeg vil gerne have i det mindste disse ting opklaret, måske af kommissæren, så det nye Parlament får mulighed for at gøre sig færdig med disse dokumenter.
Hvis vi ser frem, er der to konklusioner, jeg gerne vil drage af dette. For det første hvad angår Kommissionen, har vi et antal idéer, som har været en del af denne reformproces. Heldigvis vil vi se et antal af disse idéer fremlagt i den betænkning om decharge for 1997, som min ven og kollega, hr. Brinkhorst, snart vil forelægge. For det andet håber jeg, at dette dokument vil stå til rådighed for det nye Parlament og den fungerende Kommission og dens nyudpegede formand, hr. Prodi, så parlamentarikerne i et nyt Parlament har de oplysninger, de behøver for at sikre, at udnævnelsen af kommissærerne foretages effektivt.
Vi vil ikke efterlade den følelse i Kommissionen med hele 1996-dechargeproceduren, at vi ikke vurderer det store flertal af Kommissionens embedsmænd meget højt. Jeg har selv været en af dem. Jeg er udmærket klar over den høje kvalitet af folkene dér, men vi vil gerne sikre os, at det altid er høj kvalitet. Vi bør ikke fordømme hele systemet på grund af ét broddent kar.
Endelig har det faktisk frem for alt været Parlamentet, der har gennemført denne proces. Det var ikke Rådet. Det gav decharge. Det var Parlamentet, der blev voksent, og det vil være nødvendigt i det nye Parlament at bevise, at vi er i stand til at leve op til vores ansvar.

Brinkhorst
Hr. formand, det er klart, at konklusionerne i denne betænkning for 1997 er meget specifikke og klare, nemlig en udsættelse af decharge af institutionelle grunde.
Jeg vil gerne takke alle kolleger. Budgetkontroludvalget ønskede at gå videre. Det ønskede ikke - i forbindelse med decharge for 1996 - at spilde tiden. Dette er ikke muligt. Vi bør ikke gå ud over det. Og det er på denne baggrund, at Budgetkontroludvalget vedtog det dokument, De finder som bilag. På en måde er det historien efter 1996. Det ligger også deri, at denne betænkning er politisk, at den sætter dechargeproceduren i et bredere perspektiv.
Som formanden for Rådet lige har sagt, er der et antal nye træk, som man bør tage hensyn til i fremtiden. Vi bør ikke bare kritisere fortiden, vi bør se på fremtiden. Det er betydningen af dette bilag vedrørende selve dechargeproceduren om de informationer, der skal gives i fremtiden. Der er kommentarer til, hvad der har ført til den situation, som min kollega, hr. Elles, lige har beskrevet, en ny personalepolitik, spørgsmål om Kontoret for Teknisk Bistand, spørgsmål om Den Uafhængige Ekspertgruppe beretning og også nogle retningslinjer for reform af Kommissionen. Det er grunden til, at betænkningen består af mere end slet og ret en udtalelse om, at vi bør nægte decharge på dette tidspunkt.
Jeg er meget glad for den kommentar, formanden for Rådet har fremsat, for en del af denne betænkning er også orienteret mod det nye partnerskab mellem Kommissionen og medlemsstaterne såvel som samarbejdet mellem medlemsstaterne indbyrdes. Jeg glæder mig over denne udtalelse fra Rådet om, at man ikke vil tale for døve øren. Når Rådet gennemfører 95 % af budgettet, er det nødvendigt, at der gøres mere. Jeg håber, at den tid vil komme, hvor vi som i Budgetudvalget vil arbejde langt tættere sammen med Rådet om budgetkontrol. Vi finder nogle anbefalinger om netop dette punkt.
Bilaget har grundlæggende tre formål. Vores formål er ud fra Parlamentets synspunkt at formulere, hvor vi står i øjeblikket. Det er også en redegørelse for, hvad der er sket efter 1996-proceduren.
Det giver for det andet, som hr. Elles allerede har sagt - selvom vi aldrig bør søge at regere hinsides graven og bestemt ikke, når det drejer sig om en ordfører, der forlader Parlamentet - en antydning over for det nye Parlament af, hvad slags spørgsmål der kan bruges til at bedømme den nye Kommission under høringerne. Det er i sig selv et vigtigt punkt. Det er ikke bindende, men det giver en antydning. Af denne grund er det et bidrag fra Budgetkontroludvalget, og Parlamentet som sådan skal ikke stemme om det.
For det tredje ønsker vi at være et konstruktivt Parlament. Efterhånden som Parlamentet får mere og mere ansvar og magt, bør det også være en partner, ikke bare når det gælder at kritisere, men også at hjælpe Kommissionen til at udføre sit arbejde uafhængigt, men ansvarligt. Det er derfor et element i arbejdsprogrammet for den kommende Kommission, som vi håber man vil tage med.
Lad mig opklare en misforståelse. Jeg havde mulighed for at drøfte dette med kommissær Liikanen på et tidligere tidspunkt, men jeg vil også gerne sige det offentligt. Det kan ikke være Revisionsrettens opgave at erstatte Kommissionen eller Parlamentet. Nogle anmodninger til Revisionsretten om at deltage i bestemte undersøgelser bør ikke betragtes som udtryk for, at man fjerner ansvaret for at handle fra Kommissionen og Parlamentet. Men Revisionsretten har spillet en meget vigtig og nyttig rolle i denne proces mellem Parlamentet, Kommissionen og Rådet.
Det er på denne baggrund, at jeg gerne afslutningsvis vil sige, at det vil være nyttigt, hvis Rådet selv reviderer sine procedurer med hensyn til interaktion mellem Revisionsretten og de nationale organer. Jeg hører alt for ofte, at de nationale revisionsretter har en vanskelig opgave, at de ikke kan opfylde en funktion inden for Fællesskabets system. Nu hvor vi går ind i en ny fase, en ny situation, hvor det ikke er Kommissionen eller medlemsstaterne, men Kommissionen og medlemsstaterne, vil jeg gerne opfordre rådsformanden til at studere dette spørgsmål om fordelingen af aktiviteter mellem Revisionsretten og de nationale revisionsorganer i fremtiden.

Fabra Vallés
Hr. formand, vi går nu over til decharge for gennemførelsen for de såkaldte »andre institutioner«. Vi starter altså med den første sektion, som er Parlamentet og Ombudsmanden.
Hvad angår Parlamentet - og det dokument, der fremlægges - kan det store antal bortfaldne bevillinger vække opmærksomhed. Jeg vil gøre opmærksom på, at dette skyldes forsinkelsen af bygning D3 i Bruxelles og IPE IV i Strasbourg. Da vi behandler et år, der er gået, nemlig 1997, kan jeg til alles beroligelse sige, at der i de følgende år kan konstateres en forbedring med hensyn til bortfald af bevillinger.
På den anden side kan det også vække opmærksomhed, at 30 % af bevillingerne til de demokratiske parlamenter i Central-og Østeuropa ikke er blevet udnyttet. Det er også tydeligt, hvad begrundelsen har været, og hvordan vi kan forbedre dette forhold.
Vi anvender også dokumentet om decharge for regnskabsåret 1997 til at minde om, at Budgetkontroludvalget burde kunne regne med de nødvendige midler til kontrol af bevillingerne vedrørende de politiske grupper og disses sekretariatsudgifter.
Samtidig kræver vi fortsat - det skal fremhæves - en forordning om europæiske politiske partiers retlige stilling.
Derfor anmoder vi om decharge for regnskabsåret 1997, hvad angår Parlamentet.
Med hensyn til Ombudsmanden mener jeg, at vi her kan bemærke, at der er en udnyttelsesprocent på 82, 1 %. Jeg vil ikke sige, at årsagen er den personalemangel, som institutionen løbende gør opmærksom på, men jeg mener, at det er værd at huske på, at det er en ny institution - vi taler jo om 1997 - og at vi for hvert år ser, at den drager mere og mere nytte af det budget, den har til rådighed. Decharge for Ombudsmanden ville også være positivt.
Med hensyn til Domstolen skal den fine udnyttelse af systemet med leje/køb af annekset til Domstolens Palæ fremhæves, og med hensyn til den fremskyndede betaling på ECU 50 millioner, der blev gennemført, skal jeg blot her fremhæve noget, som i sin tid - i 1997 - bekymrede os: Vi vidste på det tidspunkt ikke, om den række af løfter, som den luxembourgske regering havde givet Parlamentet, ville blive opfyldt eller ej ... Vi vidste faktisk ikke, hvilke problemer vi kunne løbe ind i. I dag skal vi dog, hvad angår det, der skete i 1997 og senere, takke den luxembourgske regering for den indsats, den har gjort. Vi slår også til lyd for decharge for Domstolen.
Med hensyn til Revisionsretten vil jeg blot sige, at den sædvanlige konstatering af, at bevillingerne var utilstrækkelige, havde kunnet undgås næsten uden anstrengelser i 1997 ved at udnytte den positive udvikling i forholdet mellem euroen - på det tidspunkt ecuen - og den luxembourgske valuta. Vi er også for decharge for Revisionsretten.
Hvad angår Regionaludvalget, skal det siges, at det skal forbedre budgetoverslagene og især være meget opmærksomt på den tilfældige planlægning af aktiviteterne, for den tvinger os til lave betydelige bevillingsoverførsler. Dermed går vi også ind for decharge for Regionsudvalget.
Og nu til Det Økonomiske og Sociale Udvalg, som er det eneste, der udgør et problem. Som De ved, er afgørelsen om decharge for Det Økonomiske og Sociale Udvalg stadig udsat, fordi der afventes en rapport fra UCLAF. Så vi betinger resultatet af afgørelsen om decharge for Det Økonomiske og Sociale Udvalg af resultatet af den rapport, som UCLAF - afdelingen til bekæmpelse af svig - skal udarbejde om denne institution. Derfor foreslår vi at udsætte afgørelsen om decharge for Det Økonomiske og Sociale Udvalg.
Jeg vil - da dette er en forhandling under ét - under ingen omstændigheder bryde mig om at slutte uden at sige, at min delegation - min delegation og jeg selv - hvad angår decharge for 1996, har gjort vores stilling op, og at vi, nu hvor Kommissionen er trådt tilbage, mener, at man ikke af den grund skal glemme hr. Santers forpligtelser, som den nye formand, hr. Prodi, må påtage sig.

Blak
Hr. formand, jeg skal jo tale om EKSF-regnskabet, og jeg vil gerne sige, at det har udviklet sig til at blive en succeshistorie. Da jeg overtog regnskabet, havde vi masser af problemer. Vi blev fyldt med de sædvanlige historier. Alt var uorden. Hvem husker ikke den sag om rentegodtgørelse, der kørte i 10 år, og som vi ikke kunne få afsluttet på grund af smøl? Der var masser af svindel, der var en sag om lejlighedskøb, da Kommissionen flyttede ind i fine bygninger i Paris. Kort sagt, der var et stort virvar, og der var kaos og rod. Så tog vi fat på sagerne, og vi fik løst dem. Jeg vil gerne sige, at vi i dag i udvalget har besluttet, at vi gerne vil give decharge på dette område. Når jeg ser tilbage, tænker jeg f.eks. på, hvordan vi måske stod foran at miste et kæmpe milliardbeløb i forbindelse med tunnellen mellem Frankrig og England. Det ser ud til at være faldet på plads, så det er en succeshistorie. I Danmark havde vi en sag omkring Storebæltsbroen, hvor man havde fået et lidt for stort lån. Der var tale om et par milliarder, man kunne lege med, men også den sag faldt på plads. Alt sammen på grund af et positivt samarbejde, og fordi vi kunne få informationer, og fordi vi også kunne tale med en fremragende kommissær. Jeg vil gerne rose hr. Liikanen. Han har været til at tale med. Hver gang der har været et problem, er vi gået til ham, og vi har altid fået løst problemerne.
Der har altså været et godt samarbejde i forbindelse med Kul- og Stålunionens regnskab. Derimod har der været problemer på et andet område, nemlig långivning og lånoptagelse i Europa, som jeg har beskæftiget mig med som et led i Brinkhorsts betænkning. Her ser vi nogle stivnakkede personer, som taler ned til os - jeg skal undlade at nævne navnet på Den Europæiske Investeringsbanks præsident. År efter år har vi påpeget, at vi vil have ret til at komme og kontrollere i banken. »Det er ikke jeres område, « siger han, »vi har nogle små private aktionærer, og af hensyn til dem kan I ikke komme ind, og i øvrigt kører alting godt hos os«. I min egenskab af ordfører har jeg modtaget et stykke papir, der siger, at man faktisk har tabt milliardbeløb på forkerte investeringer, og at pengene er skjult i regnskaberne eller dækket godt ind. Det kan vi ikke leve med. Det har i hvert fald bevirket, at jeg har anbefalet, at vi ikke skal give decharge for 1997-regnskabet. Vi er dødhamrende trætte af løgnehistorier fra mennesker, der sidder og skjuler tingene for de europæiske skatteydere! Det vil vi simpelt hen ikke finde os i! Sidste år havde vi problemer med regnskabet. Jeg nægtede at give decharge. Udvalget støttede mig. Så lavede vi en aftale, der indebar, at det egentlig var Kommissionen, der gik ind og banede vejen for, at vi kunne få en fornuftig løsning, og at vi kunne kontrollere skatteydernes penge. Det er os, der har over 80 % af pengene i de forskellige institutioner i Den Europæiske Investeringsfond. Hvad gør man så, når vi har givet decharge? Så »snyder man på vægten« og springer fra aftalen, til trods for at vi har brugt Gud ved hvor mange møder og Gud ved hvor megen tid på at få det her på plads. Den går ikke længere! Og lad os give et helt klart signal her fra salen til Sir Brian Unwin: Vi gider ikke længere høre på de løgnehistorier om, at alting er perfekt! Nu skal der altså ryddes op i det her! Vi vil have at vide, hvordan 4-5 milliarder kroner kan forsvinde i regnskabet. Det er simpelt hen en skandale ud over alle grænser. Det kan da godt være, man ikke har tabt pengene, som de siger, fordi de kan komme ind igen, fordi man ikke har solgt obligationer. Vi gider ikke høre på den slags historier! Vi er simpelt hen nødt til at sige helt kontant, at nu er det slut! De får ikke godkendelse af regnskabet, og hvis der ikke kommer en revision, hvor vi kan gå ind og kontrollere Fællesskabets penge, så lad os opsige samarbejdet med dem. Det kan ikke være rigtigt, at vi skal betale alt det, de kan ligge og lege med, og at de så kan spille med overskuddet bagefter. Vi gider ikke at se eksempler på, hvordan man placerer obligationskøb og meget andet forskellige steder hos forskellige venner langt under det, man kan få hjem igen. Det her er virkelig en skandale. Når Kommissionen skal væltes på så lidt, som tilfældet var, så skulle disse personer have været smidt så langt væk, så de aldrig nogen sinde havde en chance for at komme tilbage igen. Så her har vi altså brug for, at der kommer en handlekraftig Kommission, der virkelig kan gå ind og kontrollere, og nogle mennesker, der gerne vil samarbejde, ligesom Liikanen har samarbejdet med os, så vi kan få ryddet op i det her.
Og så vil jeg da også gerne sige, jeg var rørt til tårer, da jeg hørte Rådet berette om alt det, de gerne ville. Men hvorfor sætter I et gummistempel på regnskabet hver eneste år og siger, at I giver anbefalinger. I har jo aldrig trådt på bremsen. Jeg synes, at Rådet skulle kigge lidt på dette område, og den nye Kommission bør tage fat på disse ting. Der er virkelig noget at tage fat på.

Kellett-Bowman
Hr. formand, det er 15. gang, jeg har forelagt en betænkning om decharge, først om Dublin og Berlin, og nu Thessaloniki. Jeg må indrømme, at ikke alle debatterne har været lige så spændende og opmuntrende som denne. Men disse to organer af første generation er gode eksempler på, hvordan Parlamentet kan udøve kontrol. Budgetkontroludvalget får stor hjælp fra Revisionsretten - og jeg vil gerne takke dem for deres to særlige beretninger om disse to organer. Jeg vil også gerne takke Rådet, der i den seneste tid - og jeg understreger i den seneste tid , for i de første år skete det ikke - har fremsat velovervejede anbefalinger til Parlamentet om at give decharge.
Man må også indrømme, at disse organer er små og derfor lettere at kontrollere, men samarbejdet om kontrol virker faktisk. De har bestemt ikke noget imod kontrollen, men er tværtimod glade for, at Parlamentet involverer sig. Men det ville hjælpe, hvis organerne af anden generation kunne behandles på samme måde. Igen appellerer jeg til Rådet, for Parlamentet har sammen med Kommissionen fremlagt velovervejede ændringsforslag til statutterne, som ville give de nye agenturer samme vilkår som de gamle.
Betænkningerne er ikke lange, for der er ingen grund til at lede efter fejl, hvor der ikke er nogen. Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene har et aftalt memorandum med Det Europæiske Arbejdsmiljøagentur for at undgå overlapning, for en af de ting, Parlamentet insisterer på, er, at disse agenturers arbejde ikke må overlappe.
Jeg glæder mig over deres forsøg på at reducere udgifterne ved tjenesterejser. Det er ganske morsomt, for hvis man ser et år eller to tilbage, vil man finde, at Revisionsretten kritiserede embedsmænd fra Dublin, der brugte weekenden som en del af deres tjenesterejse - det er klart, at folk gerne vil have en tur hjem samtidig. Men nu vil de have, at medlemmerne af agenturet skal bruge de særlige apex-billetter, der kun gælder over weekender, fordi lørdag nat altid skal være med. Det viser blot en ændret opfattelse i Revisionsretten.
Jeg er meget glad for at anbefale decharge for Det Europæiske Institut i Dublin.
Jeg går nu over til CEDEFOP (Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse), der endelig er kommet over den tragiske flytning fra Berlin til Thessaloniki. Jeg angriber på ingen måde Thessaloniki. Sagen er, at hvis Rådet ser efter i referaterne, vil de se, at det grundlæggende var en fejl at henvise CEDEFOP til Thessaloniki, og den stakkels Kommission og Parlamentet har forsøgt at samle stumperne op. Men den nye bygning skal være klar til indflytning i juli. Jeg ønsker dem alt godt i deres nye bygning. Jeg kan se, at de forskellige arrangementer for personalet nu er på plads, og jeg forstår, at af samtlige poster ved centeret mangler man kun at besætte to A-stillinger. Jeg anbefaler decharge også for CEDEFOP uden nogen form for betænkelighed.
Hr. formand, jeg ser frem til den dag - og jeg tror ikke, den ligger langt ude i fremtiden - hvor Revisionretten vil kunne give disse to agenturer det blå stempel for at holde deres sti ren, så at sige, og for at få gode beretninger fra Revisionretten.

Sarlis
Hr. formand, det nuværende Parlament vil gå over i historien ikke så meget som det parlament, der fremprovokerede Kommissionens kollektive afgang, men som det parlament, der fremprovokerede de allerede fremvoksende strukturændringer i Kommissionens organisation og virke, det institutionelle organ, der i særdeleshed skulle fremme den europæiske integration.
I det beslutningsforslag, som De skal stemme om i morgen, ærede medlemmer, er der vedlagt et arbejdsdokument, som opremser de punkter, der kræver nærmere forklaring fra Kommissionens side, så det parlament, der opstår efter valget til juni, kan yde decharge for året 1997.
Dette arbejdsdokument, ærede medlemmer, er det nuværende parlaments arv til det nye parlament. Og jeg vil gerne nævne et af de punkter, som er omtalt i arbejdsdokumentet, og som handler om den berømte forordning 3245/82, en fupforordning i den betydning, at den blev sat til afstemning, den trådte i kraft, den blev offentliggjort i Fællesskabsavisen, men den blev aldrig anvendt i praksis. Denne forordning fastsatte, at der skulle oprettes et kontor for europæisk samarbejde, som skulle påtage sig en belgisk civilretsinstitutions job. Det blev aldrig taget i brug, og skønt det ikke blev taget i brug, blev det i en række år nævnt i EU's budgetter som et legalt grundlag, for at man kunne disponere over kapital fra EU's budget for at finansiere denne belgiske civilretsinstitution.
Følgelig håber og mener jeg - jeg er faktisk sikker på det - at det vil blive let for det kommende Parlament at finde forklaringer og lave løsninger efter de strukturændringer, der er under udvikling, i Kommissionens organisering og virke, idet det vil have Kommissionens støtte og ikke være i den situation, som vi har befundet os i løbet af de sidste tre år. Jeg håber det bedste.

Günther
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, Udvalget om Udvikling og Samarbejde skal godt nok give Den Europæiske Udviklingsfond decharge år for år, men har ingen indflydelse på, hvordan fondens midler anvendes, da der hidtil ikke er blevet udarbejdet noget budget herfor. Gang på gang har regeringer, før de overtog rådsformandskabet, signaleret, at de godt kunne se fordelene ved et budget. Senere har man dog fundet talrige grunde til at udsætte denne beslutning. Helt konkret har Udvalget om Udvikling og Samarbejde kritiseret budgettet for 1997 for, at store beløb bliver overført fra den ene udviklingsfond til den anden. Derfor opfordres der til en forenkling af forvaltningen af midlerne.
Også i forbindelse med midlerne til samfinansiering kritiserer udvalget, at afviklingen af visse projekter varer for længe, og at især videreledelsen af midler ofte giver store problemer for ngo'erne. Revisionsretten og Udvalget om Udvikling og Samarbejde ser med nogen bekymring på, om de nye strukturer, som Kommissionen nu indfører, viser sig anvendelige i denne forbindelse. Derfor kræver Udvalget om Udvikling og Samarbejde, at netop dette udvalg bliver informeret om erfaringerne med de nye strukturer til marts næste år. Udvalget mener også, at de proceduremangler, som Revisionsretten har påtalt, skal imødekommes ved, at der kræves et minimum af konkurrence i forbindelse med licitations- og udbudsprocedurer.
Alligevel er udvalget indforstået med at give decharge til Udviklingsfonden for 1997. Udviklingssamarbejdet hører ikke til de områder, som vores vælgere umiddelbart betragter som presserende for den europæiske politik. Derfor er vi så meget desto mere henvist til en gennemskuelig og forståelig brug af de finansielle midler.

Tappin
Hr. formand, jeg taler som koordinator for Den Socialdemokratiske Gruppe og vil gerne kommentere tre af de betænkninger, vi har fået forelagt i dag.
Jeg begynder med den om decharge for 1996. Min gruppe kan ikke se nogen grund til ikke at give decharge for 1996-budgettet. I løbet af dechargeproceduren og i lyset af Revisionsrettens beretning stillede vi en række meget nærgående spørgsmål til Kommissionen. Jeg er sikker på, at kollegerne her er klar over, at Kommissionen kom tilbage med en række svar på disse spørgsmål, som for min gruppe var tilfredsstillende nok til, at vi ville give decharge. De fem spørgsmål, der var stillet, blev besvaret.
Det må siges, at vi fra vores side mener, at ordføreren hengiver sig til småtskåren partipolitik angående hele spørgsmålet om decharge for 1996. Det har kostet mange anstrengelser at overtale ordføreren til at forelægge en betænkning, der lukker regnskabet for 1996, sådan at vi kan gå videre med decharge for 1997.
Vi er ikke enige i ordlyden i punkt 1, og vi ønsker at slette ordet »endelige« fra dette punkt, fordi der aldrig blev foretaget nogen afstemning i Parlamentet om spørgsmålet om decharge for 1996, som blev anbefalet af Budgetkontroludvalget over for Parlamentet. Betænkningen blev trukket tilbage og sendt tilbage til udvalget i lyset af andre begivenheder. Hvis der ikke blev foretaget nogen afstemning, kan vi ikke have en endelig betænkning. Hvis én god ting er kommet ud af betænkningen for 1996, har det været den adgang, som Budgetkontroludvalget har fået til personer og papirer. Hvis vi fortsat skal være et effektivt Budgetkontroludvalg, må dette fortsætte uden hindringer.
Lad mig tale om noget mere positivt og gå videre til anden del af mine bemærkninger om budgettet for 1997. Min gruppe vil støtte den betænkning, der er fremlagt af ordføreren, hr. Brinkhorst, om at udsætte decharge. Vi er helt enige i grundene til udsættelse, nemlig at der ikke er nogen Kommission, der kan modtage denne decharge. I udvalget har vi haft en lang række drøftelser af spørgsmål om indholdet, som vi ønsker at både generaldirektoraterne og den nye Kommission skal tage fat på. Dette afspejler sig i arbejdsdokumentet.
Jeg vil gerne udtrykke min anerkendelse over for hr. Brinkhorst for det grundige arbejde, han har lagt i dette. Jeg håber, at det vil blive taget med, når Kommissionen kommer tilbage til os i det nye Parlament, og at de spørgsmål, der stilles i arbejdsdokumentet kan bruges som en plan, særlig med hensyn til personalepolitik, Kontoret for Teknisk Bistand, Leonardo og den måde, hvorpå Phare og Tacis drives. Det er meget afgørende for os, hvis vi skal fungere som parlament.
Med hensyn til den kommentar, hr. Brinkhorst fremsætter om spørgsmålet om decentraliserede agenturer - som hr. Kellett-Bowman har behandlet - er det afgørende, at Rådet tager fat på dette spørgsmål, hvor både Parlamentet og Kommissionen er enige.
Dette fører mig til hr. Kellett-Bowmans betænkning. Igen har min ven og, må jeg sige, kollega fremlagt to fortræffelige betænkninger om Dublin og Thessaloniki. Han siger, at han har formuleret 15 betænkninger i sin tid. Det kan meget vel være den sidste betænkning, hr. Kellett-Bowman udarbejder om de decentraliserede agenturer.
Jeg vil gerne her offentligt give udtryk for den dybe agtelse, jeg nærer for ham som medordfører i Budgetudvalget for satellitagenturerne. Han har været min læremester og en fortræffelig kollega, meget betænksom, kritisk og præcis. Som et blivende minde over hans arbejde vil jeg gerne nu se Rådet som anerkendelse for det arbejde, han har gjort, gå ind på de ændringer i statutterne for agenturerne af anden generation - ændringer af spørgsmålet om egne indtægter, ændringer af finanskontrol og decharge, der vil gøre det muligt for Parlamentet at leve op til sit ansvar. Lad det være et varigt minde over hans arbejde.

Theato
Hr. formand, i aften skal vi gennemføre en sand maratonforhandling om dechargebetænkninger. Der står seks betænkninger på dagsordenen. Jeg vil ikke kommentere dem alle, men beskæftige mig med den første, nemlig betænkningen af hr. Elles. Det er egentlig ikke nogen dechargebetænkning, for den foreslår at afslutte kontiene for 1996, og jeg mener, at det er rigtigt at gøre det. Vi må komme til en afslutning her. Jeg mener dog også, at der ikke blev givet decharge, for hvis vi betragter resultatet af afstemningen i december, stod det klart, at de forudgående punkter, beslutningen, der blev opfattet som en positiv beslutning af Budgetkontroludvalget, blev forkastet af plenarforsamlingen. Det vil sige, at der ikke blev givet decharge. Det var en løjerlig forretningsorden, vi havde. Den er blevet ændret i dag. Den slags må ikke forekomme mere.
Vi har et eksempel på nægtelse af decharge, nemlig budgettet for 1982, hvor kontiene blev afsluttet i 1985. Vi bør anvende samme fremgangsmåde her. Vi bør dog også tænke på alle de politiske konsekvenser, det har haft. Derfor giver det politisk set ikke nogen mening i dag at indhente en decharge, for nu har vi ingen Kommission længere. Den er trådt tilbage. Alligevel skal man ikke fordømme alt det, Kommissionen har gjort, og det ønsker vi heller ikke at gøre. Vi har heller aldrig antydet, at nogle kommissærer har gjort sig skyldige i direkte kriminelle handlinger. Nej, men vi har konstateret, at strukturerne skal væves på ny, og at nye ting skal i støbeskeen i reformer, der gør Den Europæiske Union klar til det næste årtusinde.
For så vidt var denne krise, der startede med decharge eller nægtelse af decharge for 1996 og fortsættelsen for 1997, som vi heller ikke anbefaler at give decharge i denne uge, men hvor vi derimod støtter en udskydelse af beslutningen om decharge, en krise, der var nødvendig for at uddrage de positive idéer, som vi gerne ville have overdraget til denne Kommission, hr. Liikanen. Men sådan forholdt tingene sig ikke. Vi ved alle, hvad der skete.
I de to betænkninger, betænkningen af hr. Elles, og her inddrager jeg også vores ordfører, hr. Brinkhorst, for 1997, er der to ting, vi virkelig skal holde fast i. Vi har ikke stemt om betingelserne for en decharge, vi har fremlagt arbejdsdokumenter. Det er en usædvanlig procedure, men jeg mener, vi handlede rigtigt, og her blev det understreget, hvad vi videregiver til den kommende Kommission som idéer, ja, som krav. Jeg håber, at det nye Parlament og den nye Kommission gør brug heraf.
Lad mig sige et par ord til vores ordfører, hr. Fabra Vallés. Han har fremlagt en meget præcis betænkning for de øvrige institutioner. Jeg mener dog, og her støtter ordføreren mig også, at vi også skal kontrollere og have en lige så skarp fremgangsmåde i vores eget Parlament, som vi har udvist over for Kommissionen. Derfor skal Rådet og Kommissionen, men også Parlamentet, følge det, som vi har vedtaget i Tsatsos-betænkningen vedrørende f.eks. partifinansieringen, og vi skal også følge en tilsvarende fremgangsmåde ved besættelsen af stillinger og ved forfremmelser. Det skylder vi alle.
Hr. formand, mange tak for, at De gav mig lejlighed til at sige disse ord. Jeg vil også gerne takke de øvrige ordførere, hvis betænkninger går glat igennem.

Virrankoski
Hr. formand, i øjeblikket foreligger der seks betænkninger vedrørende decharge. Jeg takker ordførerne for et godt arbejde. Fire betænkninger foreslår at give decharge, én foreslår udsættelse af decharge og én nægtelse af decharge.
I indeværende år er proceduren om decharge vedrørende budgettet vokset til en stor, politisk foranstaltning. Sådan gik det specielt sidste efterår og i vinter i forbindelse med konti fra 1996. Som følge af behandlingen af dem bad Kommissionen om ret til at fratræde. Skønt processen har medført mange positive forbedringer, redegørelser og løsninger, findes der en risiko for, at proceduren med spørgefrihed og decharge bliver for omfattende, for ifølge EU's grundlæggende regler giver Parlamentet decharge for gennemførelse af budgettet. Formuleringen forudsætter, at der stræbes efter decharge, og at eventuelle hindringer skal elimineres på forhånd. Decharge er altså en målsætning.
At fortolke decharge som en afstemning om en tillidserklæring til Kommissionen er efter min mening en for omfattende fortolkning og bør undgås af to grunde. Selvom decharge meddeles efter regnskabsreglerne, skal Parlamentet altid, når det er ønskeligt, kunne gribe ind i Kommissionens arbejde. At give decharge må ikke stå i vejen for indgriben. På den anden side begynder der i den nuværende situation at opstå flaskehalsproblemer, når flere års dechargeprocedurer ikke er færdigbehandlet. En god administrativ praksis kræver klarhed og systematik også af Parlamentet. Afgørelsen om decharge må ikke være for tung og omfattende for Parlamentet, den bør ikke lede til, at man ikke tør give decharge.
Med disse bemærkninger vil jeg meddele, at Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe uden ændringer tilslutter sig betænkningen af Brinkhorst i sin helhed.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, i forhandlingen om betænkningen af vores kollega Brinkhorst om udsættelse af afgørelsen om decharge for regnskabsåret 1997 har vores forslag ikke haft til hensigt at vende tilbage til de alvorlige anklager, som Kommissionen er blevet overdænget med de sidste år, og som tvang den til at gå af. Vi er nu ved afslutningen på en bevægende og stormfuld proces, hvor Kommissionen har plettet sit image og mistet sin troværdighed.
Men det gælder om at fortsætte. Det vil sige, at man ser fremad og tager de nødvendige forholdsregler til den opgave, der skal løses, for at der fremover kan være succes, gennemsigtighed og tillid, der hvor der nu er nederlag, skuffelse og skændsel. Der ville ikke være tale om at bevilge decharge til Kommissionen på nuværende tidspunkt i modsætning til det, som Rådet har gjort med lethed og ligegyldighed, for, som Laurens Jan Brinkhorst har forklaret så godt, der kan ikke meddeles decharge til en afgående Kommission, der ikke kan indgå forpligtelser over for Europa-Parlamentet med hensyn til de fremtidige retningslinjer. Udsættelsen er derfor den bedste løsning teknisk set, som har en imødekommende virkning politisk set for den nye Kommission, og som ikke udelukker den største opmærksomhed og en vis grad af hårdhed.
Det, vi fremover vil sige til den nye Kommission, indeholder på én gang det, vi ikke længere ønsker for nogen pris, og det, vi ønsker for enhver pris. Vi ønsker ikke længere en svag Kommission, der er politisk usynlig og ude af stand til at kontrollere og forvalte dens administration, hvor kommissærerne forvandles til får, der følger flokken, og hvor visse embedsmænd, om det så er direktørerne for kontorer med særlig status, viser sig at være sande kontortyranner, der pålægger egne ønsker og vilje på deres kommissær, der i øvrigt afslører sin uvidenhed og manglende interesse på området, selv når det drejer sig om gennemførelsen af en ændring på fællesskabsbudgettet, der er vedtaget af Europa-Parlamentet, og som ikke er nogen større budgetmæssig vanskelighed end gennemførelsen af et hvilket som helst juridisk problem.
Sådan var den afgåede Kommission, som vi blev de triste vidner til. Dette ønsker vi ikke længere. Jeg husker - og jeg har for øvrigt læst hans tale igen - at formand Santer ved udnævnelsen i januar 1995 over for dette Parlament forpligtede sig til at indføre en virkelig forvaltningskultur af finanserne. I dag ville det i lyset af de kendte begivenheder være alt for let at være ironisk.
Man må konstatere, at der ikke er blevet gjort noget. Kommissionens eneste reaktion har bestået i efterfølgende at tage nogle forholdsregler, der skal dække hullerne og berolige Parlamentet, men der er ikke blevet udarbejdet, tænkt eller udformet noget. Reformer har der ikke været nogen af. Kommissionen begrænsede sig til løfter og foretrak derved tale fremfor handling. I virkeligheden har Kommissionen formået at definere vanskelighederne i den dårlige finansielle forvaltning af Den Europæiske Unions politikker, men den har ikke kunnet foreslå løsninger, som kunne blive til konkrete handlinger. Eksemplet med SEM 2000 og indførelsen af det nye ROLEX-system til styring af alle ydre kontrakter viser dette på en god måde.
Et andet eksempel på ineffektivitet - denne gang på fællesskabets transportområde - er systemet med datamatisering af transitprocedurerne, som er blevet meget forsinket. Endelig et sidste eksempel - blandt mange - er Kontoret for Faglig Bistand, som alle ved har været årsag til mange problemer i de seneste år. Men på trods af Europa-Parlamentets protester fortsatte Kommissionen med at overdrage ansvaret med licitationer og udarbejdelse af lister over projekter, der skulle behandles, til kontoret for faglig bistand. Kommissionen valgte ikke hvilke projekter der skulle behandles, men godkendte listen, der var blevet udarbejdet af private konsulenter. Det er for mig fuldstændigt uacceptabelt.
Dette resumerer med nogle få ord det, vi ikke længere ønsker. Til gengæld ønsker vi en Kommission, der er fuldt ud ansvarlig for sine handlinger og valg, gennemsigtig i den institutionelle dialog, og som påtager sig sine opgaver med kontrol af de anvendelige politikker, som Kommissionens tjenestegrene har ansvaret for at gennemføre. I løbet af den tid, hvor Revisionsretten har udarbejdet forsikringserklæringen i forbindelse med gennemførelsen af Den Europæiske Unions budget, har denne erklæring været negativ. Men det, vi ønsker, er, at Revisionsretten med en ny Kommission, der er politisk pålidelig og ansvarlig, endelig kan udarbejde en positiv forsikringserklæring.
Hr. formand, kære kolleger, som alle ved, slår man ikke på én, der ligger ned. Vi håber, at den nye Kommission vil drage lære af disse begivenheder, som vi har oplevet, til bedre at udføre dens hverv, og at nutidens skuffelser åbner op til fremtidens succes. Vi venter på en beslutsom hr. Romano Prodi og håber, at han kan vende det dårlige til noget godt.

Miranda
Hr. formand, to korte bemærkninger, den første om decharge til Kommissionen og Det Økonomiske og Sociale Udvalg for 1997. Selvom jeg finder, det er naturligt, at de overføres til den kommende samling, tillad mig alligevel som ordfører for dechargen til Det Økonomiske og Sociale Udvalg for regnskabsåret 1996 at bemærke, at denne ikke bør bevilges, før UCLAF fremkommer med udtalelse om de uregelmæssigheder, der er blevet opdaget. Vi tvivler ikke på, at der er blevet udfoldet anstrengelser for at afhjælpe dem, herunder med henblik på at ændre nogle arbejdsmetoder, men det retfærdiggør ikke, at UCLAF holdes ude af sagen. Parlamentet har jo netop ment, at en intervention fra UCLAF's side er en uomgængelig betingelse for at bevilge decharge, hvilket også Rådet igen for nylig har anført som nødvendigt.
Da dechargen for 1996 ikke er afsluttet, er den for 1997 naturligt nok forsinket. Hvad angår dechargen for 1996 til Kommissionen, skal jeg ikke dvæle ved den, eftersom jeg mener, at kendsgerningerne og det ansvar, som hver især har påtaget sig, taler for sig selv. Hvad det øvrige angår, vil parlamentshistorien tage sig af det. Men jeg vil dog alligevel gerne give min utilfredshed til kende over den slutløsning, som nogle vedblivende bringer til torvs for at få sagen gjort færdig, fordi jeg synes, at den slet ikke er i overensstemmelse med forholdene og den betydning, som sagen har fået.

Holm
Hr. formand, jeg vil koncentrere mig om Elles-betænkningen om regnskaberne for 1996. For vores gruppe står det klart, at vi ikke kan give Kommissionen decharge for regnskaberne, da der fortsat findes en del uopklarede sager, som vi fra V-gruppen har stillet tre ændringsforslag om. Det forholder sig jo stadig sådan, at der er udbetalt et beløb på omkring EUR 40.000 til en gæsteforsker i strid med Kommissionens regler, hvilket naturligvis skal undersøges.
De uklarheder, der findes i Kommissionens regnskaber, skal altså undersøges, inden der kan gives decharge. Derfor har vi stillet ændringsforslag 1, hvor vi i stedet skriver: »bemærker følgende forhold, som bringes i orden af Kommissionen med henblik på at afslutte regnskaberne for budgetåret 1996«. Vi kan således ikke give decharge.
Jeg er forundret over at se PSE-gruppen stille et ændringsforslag om at slette punkt 1 i Elles-betænkningen, som er det vigtige, nemlig, at vi erindrer vores endelige beslutning om ikke at give Kommissionen decharge for 1996. Det burde være klart for enhver, at dette punkt skal blive stående.
Det samme fænomen gør sig gældende for Brinkhorst-betænkningen, det vil sige, at vi savner en mængde oplysninger fra Kommissionen for at kunne give decharge. Fra V-gruppen har vi ligeledes stillet en række ændringsforslag til denne betænkning.

Dell'Alba
Hr. formand, i Italien er der siden efterkrigstiden opstået en skadelig praksis, der har medført, at selv udmærkede jurister retfærdiggør forskellen mellem den materielle forfatning og den formelle forfatning. Man siger - og det er en opfattelse, der navnlig har rødder i kommunistpartiets kultur og i den sociologiske venstrefløjs tankegang - at selvom der eksisterer skrevne tekster, kan disse ændres, såfremt flertallet eller en dominerende gruppe blandt offentligheden eller de politiske kræfter ønsker det. Det er alligevel i orden, og man kan således tilsidesætte de skrevne tekster, for det er jo den materielle forfatning, der gør sig gældende i stedet for den formelle forfatning.
I lande med angelsaksisk ret, hvor der ikke er nogen forfatning, forekommer det mig, at rule of law er det centrale princip, der styrer disse lande bedre, eller rettere meget bedre, og som har beskyttet dem mod denne opfattelse, hvor flertallet på et tidspunkt kan bestemme lige, hvad det vil. Der findes ganske vist nogle love og tekster, men det betyder ikke noget, man kan sige noget helt andet, hvis blot flertallet ønsker det. Og det er netop denne tankegang, som i mange lande har ført til totalitarisme, intolerance og »folkedemokratier«. Forsvaret fra de liberale - fra dem, der altid har betragtet rule of law som hjørnestenen i deres politiske virke - har altid været baseret på princippet om, at man ikke kan gøre indvendinger, når det gælder lovtekster.
Det forholder sig nu sådan med vores lovtekster - bortset fra den ændring af forretningsordenen, som vi skal stemme om i morgen - at reglerne for proceduren for decharge for budgettet står i disse tekster sort på hvidt. Man kan være uenig, men sådan er det. Hvis en tekst foreslås i Parlamentet, og hvis det forslag forkastes, som denne tekst er forbundet med, sendes forslaget tilbage til udvalget. Det er faktisk meget alvorligt, at dette Parlaments sidste handling bliver afstemningen om en tekst, der siger det modsatte, idet man i teksten fastslår - og det fra en talerstol og fra et sted, hvor man skulle forvente, at rule of law blev respekteret - at vi efter at have henvist forslaget af hr. Elles, der var ordfører for dechargen for 1996, til fornyet udvalgsbehandling, det vil sige forkastet forslaget om at give Kommissionen decharge - hvilket i virkeligheden betød, at Europa-Parlamentet ikke gav decharge - det vil sige, at vi efter at have forkastet dette forslag gik til udvalget, og at vi i dag stemmer om en tekst, hvor der står nøjagtigt det modsatte. At der så politisk set er sket en afgang, og at der således, om man vil, er tale om et flertal for formen, er en helt anden sag. Jeg agter at kæmpe imod og stemme imod, at man bekræfter noget, som ganske enkelt ikke har fundet sted.

Bösch
Hr. formand, jeg vil gerne sige et par ord vedrørende udskydelsen af dechargen for 1997, også med henblik på det, vi netop har debatteret, nemlig at vi inden for OLAF faktisk har fundet et fælles grundlag institutionerne imellem, som tydeligvis også i høj grad dokumenterer den politiske samarbejdsvilje. Vi har til denne decharge, denne betænkning af hr. Brinkhorst, jo også udarbejdet nogle særlige dokumenter. Jeg må sige Dem, at jeg er lidt irriteret over, at vi overhovedet ikke har fået nogen reaktion fra den nuværende Kommission på dokumenter, der nu snart er tre måneder gamle.
Jeg ved, at denne Kommission i nogen tid kun har været en fungerende Kommission. Men jeg går ud fra, at enkelte kommissærer måske også gerne vil være medlem af den næste Kommission. Jeg mener, det er vigtigt at erkende, netop set i lyset af den politiske forståelse, at man ikke kan løbe om hjørner med Parlamentet! Vi forventer jo ikke altid undersøgelsesresultater ned til mindste detalje, men vi har stadig gamle problemer at slås med. I dag har ordføreren for Budgetkontroludvalget, fru Theato, gjort opmærksom på, at vi f.eks. stadig skal acceptere, at de tilfælde af bestikkelse af tjenestemænd i svindelaffærer, som vi er blevet præsenteret for, til dags dato ikke er blevet fremlagt på en måde, som vi kan følge med i.
I forbindelse med ECHO-sagen må vi snarere gå ud fra, at denne affære kunne antage endnu større dimensioner, men ikke engang i forbindelse med de hændelser, der vedrører 1997 - for vi beskæftiger os jo med budgetåret 1997 - foreligger der nogen informationer. Det samme gælder for de punkter, vi har været inde på i forbindelse med landbruget, og som andre af vores kolleger også behandler.
Vi har i forbindelse med det nye Kontor for Bekæmpelse af Svig gjort os store kraftanstrengelser. Selvfølgelig har vi arbejdet lidt med venskabeligt pres, især fra rådsformandskabets og Europa-Parlamentets side, så Kommissionen langt om længe kan forstå, at den ikke bare kan benægte eksistensen af ting, der ligger på bordet. Ellers må vi klare disse ting i et andet forum end dette, og det ville så være i den europæiske offentlighed. Jeg vil ikke true nogen, men vi må sige klart og tydeligt, at vi som Parlament forventer en forpligtelse hos Kommissionen til at aflægge regnskab, især også, hvis nogen ønsker at blive medlem af den nye Kommission igen!

Tillich
Hr. formand, dechargeproceduren for 1996 og dechargeproceduren for 1997 har sat bevægelse i samarbejdet mellem institutionerne, også hvad angår budgetkontrollen - hidtil har det kun været tilfældet for budgettet.
Jeg sagde allerede dengang i debatten om decharge for 1996 i december, at jeg egentlig var skuffet over den arrogance, der afspejler sig i traktaterne, at vi nemlig slet ikke har forudset, at der kunne blive tale om at nægte decharge. Fru Theato har gjort opmærksom på det, og Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet her i Europa-Parlamentet har nu endelig korrigeret det. Nu vil jeg selvfølgelig også gerne opfordre Rådet til at fortsætte sit arbejde, så det på sin side også kan opfylde forudsætningerne.
Vores gruppe indtog en kohærent holdning. Også takket være den bevidste urokkelighed eller hårdhed hos vores ordfører, hr. Elles, tilsluttede hele plenarforsamlingen sig i sidste ende denne idé, og vi kan i dag notere en succes, som vi i princippet kun kan takke én person for, nemlig ordføreren, hr. Elles, med hans betænkning om budgetdecharge for 1996.
Der bliver ikke givet decharge for 1996, kontiene bliver lukket, og der kan kun blive givet decharge for 1997 - og det har De, hr. Bösch, netop sagt - hvis manglerne bliver afhjulpet - det har vi og De jo netop kritiseret. Allerede Elles-betænkningen indeholdt et arbejdsdokument og et arbejdsprogram. Det er der hidtil ingen, der har reageret på. Der kom en beretning fra ekspertgruppen, og den har faktisk kun understreget, hvad vi allerede selv har konstateret.
Nu har vi en lidt svævende situation, der vil vare frem til september, når ekspertgruppen fremlægger endnu en beretning, og jeg tror ikke, at der er nogen her i Europa-Parlamentet, der er lykkelig over denne svævende situation. For at undgå, at vi selv overbelaster dechargeproceduren for 1998 med disse problemer, skal vi dog komme til en afslutning på dechargeproceduren for 1997. I modsat fald bliver vi aldrig dette emne kvit, og med budgetproceduren for 1998 er jeg formentlig selv berørt heraf. Derfor vil jeg gerne opfordre Kommissionen, hvem der end kommer til at bære ansvaret, til langt om længe at træffe de foranstaltninger, som vi har afkrævet den.
Jeg er meget bekymret i dag, fru Cresson. Deres arbejde med Leonardo da Vinci vedrørte regnskabsåret 1998. Man bebrejdede os i sin tid, at vi blandede 1996 og 1998 sammen. Nej, problemet ligger i, at det blev opdaget i 1998, og jeg vil gerne bede Dem, hr. Liikaanen, om at meddele Deres kolleger, at vi i sin tid om sommeren sad sammen oppe på 7. etage - dengang foregik det stadig virkelig fortroligt og venskabeligt - og tilbød dem, at vi, hvis de var åbne, indrømmede deres fejl og påviste manglerne, ville være parate til at indgå kompromisser. Det skete ikke, og De må nu kunne omgås med den hårdhed, som De nu møder. Men det er også vigtigt for dechargen for 1997 og 1998.
Og nu over til selve Europa-Parlamentet. Da der netop sidder den person fra Den Socialdemokratiske Gruppe, som viste sig mest samarbejdsvillig over for os, undgår jeg her til sidst at fremføre min kritik af Den Socialdemokratiske Gruppe. Ellers ville jeg gerne have sagt, at det egentlig er Den Socialdemokratiske Gruppe, der er skyld i det dilemma, vi står over for i dag.

Kjer Hansen
Hr. formand, det har været en vanskelig opgave for ordføreren, hr. Brinkhorst, og for Budgetkontroludvalget at arbejde med decharge for 1997, for der har jo ikke været nogen såkaldt »rigtig Kommission« at debattere dechargen for 1997 med. Lad mig sige, at det er stærkt kritisabelt, at medlemslandene ikke forlængst har indsat en ny operativ Kommission, for den fungerende Kommission er jo handlingslammet og har valgt ikke at ville tage nogen som helst initiativer til at rette op på fejl og mangler. Og selvfølgelig kan vi i en sådan situation ikke give decharge. Men endnu vigtigere er problemet med de konkrete politiske problemer, som stadig er uløste. Der mangler stadigvæk en reform af personalepolitikken, der mangler stadigvæk at ske en forbedring af forvaltningen af de forskellige programmer. Specielt i forbindelse med de øst- og centraleuropæiske lande, som jeg har arbejdet meget med, er det jo en katastrofe, at man ikke formår at omsætte de budgetterede beløb til konkrete projekter, at man ikke får overholdt reglerne om åbent udbud og kontraktindgåelse, at der ikke kan påvises resultater i forbindelse med programmet for sikkerhed for atomkraftværkerne - blot for at nævne nogle få konkrete eksempler.
Vi skal have en bedre struktur, en bedre administration og mere gennemskuelighed. Dette er det afgørende budskab til Kommissionen som en betingelse for, at det overhovedet kan komme på tale, at vi godkender regnskabet for 1997.

Seppänen
Hr. formand, jeg har nøje nærlæst den såkaldte Ekspertgruppes beretning, og ifølge den gælder mangel på ansvarsfølelse både medlemmer af Kommissionen og Kommissionens embedsmænd. Ifølge beretningen er denne ansvarsfølelse en forudsætning for demokrati. Det fortælles i beretningen, at fejl og mangler er ikke blevet undersøgt, eller hvis de er undersøgt, er de undersøgt for sent og over for lang tid. Ligeledes har straffene været for milde. Det samme gælder også konklusioner i sagen, som foreligger nu i sommer, om, at der er fundet begrundelser for ikke at nægte decharge. Kommissionen fratrådte, men fratrædelsen var mest sandsynlig en fordelagtig løsning for Kommissionen. Jeg har læst bladet The European Voice , og der oplyses, at kommissærerne ved fratrædelse får tre års fratrædelsesløn. Hvis de var blevet afskediget, havde de ikke fået fratrædelsesløn. Således havde kommissær Van Miert foreslået, at alle fratræder samlet, og fratrædelsen sikrede dem fratrædelseslønnen. Jeg mener, at det er forkert og urimeligt på den måde at belønne dårligt arbejde.

Theato
Hr. formand, jeg konstaterer, at vores ordfører Wynn ikke var til stede for at repræsentere betænkningerne om decharge for 1996/1997. Betænkningerne blev vedtaget uden ændringer i udvalget. De blev afsluttet i udvalget og kan dermed også sættes på dagsordenen for morgendagens afstemning. For en god ordens skyld vil jeg gerne komme ind på det her, for fru Günther kom med en udtalelse herom, også om udviklingsbudgettet for 1996/1997. Vi burde derfor også opføre det på afstemningslisten til i morgen i henhold til forskrifterne. Jeg vil gerne bede Dem om at sørge for det, fordi ordføreren som sagt ikke var her.

Formanden
Det har vi noteret, fru Theato.

Müller
Hr. formand, jeg vil gerne undskylde, at jeg kommer for sent, men der finder parallelle møder sted, og man kan nu engang ikke være overalt på samme tid!
Hr. formand, mine damer og herrer, i hele debatten om reformen af Kommissionen er jeg gået ind for klare principper, som jeg også i dag endnu en gang har gjort til rettesnor for mine ændringsforslag til betænkningerne af Elles, Brinkhorst og Fabra Vallés.
For det første skal man påtage sig ansvaret, så det er synligt. Derfor kan kontiene for regnskabsåret 1996 heller ikke uden videre lukkes, så længe der f.eks. ikke er fremsat ønsker om tilbagesøgninger på områder, hvor der er konstateret nepotisme.
For jeg vil sige, at jo mere gennemskuelighed der er, desto mindre er kontrol påkrævet. Så længe Kommissionen negligerer Parlamentets ret til at få adgang til informationer, kan der ikke herske tillid institutionerne imellem, og borgernes tillid til institutionerne kan heller ikke vokse. Det gælder også for en tilbagetrådt Kommission.
For det tredje vil Parlamentet kun være troværdigt over for borgerne i sin kritik af Kommissionen, hvis det også forholder sig kritisk over for sig selv. Så længe jeg og Budgetkontroludvalget forholdes dokumenter i forbindelse med en procedure mod SEL, giver Parlamentet heller ikke decharge her. Jeg håber, jeg har understreget, at min gruppe lader sig lede af nogle principper, som faktisk gælder for både Kommissionen og Parlamentet, i forbindelse med dechargespørgsmålet.

Liikanen
Hr. formand, først vil jeg gerne svare på hr. Elles' spørgsmål om udarbejdelsen af de forskellige dokumenter, der var baseret på det program, hr. Santer forelagde i januar, og som bliver nævnt i mange af dechargebetænkningerne. Det forberedende arbejde med kodeksen var langt fremme midt i marts. Adfærdskodeksen for embedsmænd var parat i Kommissionen, men den gik til forhandling med de ansattes organisationer. Den kan fås hos Kommissionen. Desuden er de første udkast til adfærdskodeksen mellem kabinetter og tjenestegrene blevet udarbejdet, og for så vidt angår udnævnelserne, var de på vej. Samtidig har Kommissionen truffet afgørelse om at fastfryse alle udnævnelser på A1- og A2-niveau, indtil den nye Kommission er på plads. Der er truffet beslutning om at fastfryse alle udnævnelser, indtil adfærdskodeksen er godkendt.
For det andet, for så vidt angår reformer af personalestatutterne, var der den berømte David Williamson-betænkning, som blev forelagt sidste efterår. De tekniske konsensussøgende forhandlinger med de ansattes organisationer er begyndt, og de første møder, hvor man søger politisk konsensus, har også fundet sted. Kommissionens holdning var, at Williamson-reformen er et godt grundlag bortset fra ét område. Kommissionen vil gerne have mere åbne muligheder for disciplinære procedurer. Det var den klare opfattelse, at man burde have mere uafhængige disciplinære procedurer. I øjeblikket er disciplinærsager altid interne. De bliver baseret på fælles udtalelser. Der har også været en stærk opfattelse af, at uafhængige, erfarne folk med erfaring fra juridiske procedurer udefra skulle inddrages. Den del har været mest åben.
Alt dette arbejde er blevet gjort, og nu er det op til den næste Kommission at tage de politiske initiativer. Det vil hjælpe den nye Kommission, at det forberedende arbejde er blevet gjort, og den nye Kommission kan foretage et politisk valg med hensyn til adfærdskodekserne. Hvis Budgetkontroludvalget ved møderne i juni ønsker at høre om disse forberedelser, vil jeg personlig være til stede. Kommissionen har forstået, at det at træffe klare og helt politiske afgørelser, som binder hænderne på den nye Kommission på et tidspunkt, hvor Kommissionen er gået af, er noget, der må overvejes fra sag til sag.
I øvrigt noterer Kommissionen, at dechargeproceduren for 1996 snart vil blive afsluttet på den institutionelle juridiske side, som drøftes her i dag. Jeg hentyder til de drøftelser, vi havde tidligere her på basis af Fayot-betænkningen. Hvad angår dechargebetænkningerne for 1997, har Kommissionen noteret sig, at Budgetkontroludvalget har foreslået udsættelse af decharge af institutionelle grunde i forbindelse med Kommissionens afgang. Angående retningslinjerne i det arbejdsdokument, der er bilag til beslutningsforslaget, vil det derfor være op til den næste Kommission at tage passende initiativer. Hr. Bösch stillede et spørgsmål her, men Kommissionen har besvaret disse spørgsmål. Jeg er sikker på, at hr. Brinkhorst kan bekræfte, at vi har haft et stort antal drøftelser og møder. Vi har også sendt dokumenter til Budgetkontroludvalget, selvom det var vanskeligt for Kommissionen at forpligte sig politisk på vegne af den næste Kommission. Det er udelukket. Men hvis man har yderligere spørgsmål, er jeg til rådighed sammen med andre kommissærer, så længe vi fungerer i vores embede. Det er vores ansvar at arbejde, men det er op til den næste Kommission at påtage sig en forpligtelse til ændringer af politisk karakter.
Jeg vil også understrege, at de retningslinjer, som ordføreren har forelagt, er del af en større reformbevægelse. Kommissionen er begyndt på reformer af SEM 2000, god forvaltning af bevillingerne. Jeg er til en vis grad uenig med hr. Giansily. Der er kommet resultater såvel som fiaskoer. Det er meget vigtigt at analysere, hvad der gik godt, og hvad der gik skidt, for at kunne komme videre med reformerne. Med hensyn til strukturfondene er de nye forordninger klarere. Der er enighed om kriterierne for at kvalificere sig til de forskellige fonde. Muligheden for at bruge en finansiel korrektion er til stede. Der har været spørgsmål, hvor Parlamentet og Kommissionen har været enige, og der er sket fremskridt.
Men der har været et problem, må jeg indrømme, når vi har truffet afgørelser på politisk niveau, som er klare og går i den rigtige retning, har Kommissionens evne til at gennemføre beslutningerne i alle sine tjenestegrene i samme ånd været svag. De er blevet gennemført i nogle tjenestegrene, men ikke i alle. Det er det spørgsmål, som den nye Kommission må være meget opmærksom på. Det er vigtigt at træffe den rigtige afgørelse, men det er lige så vigtigt at have et system, der garanterer, at alt vil blive gennemført lige til det sidste.
På MAP 2000-området er der sket forbedringer med decentralisering i retning af de enkelte generaldirektorater og reduktion af bureaukratiet, så alle embedsmænd kan være direkte ansvarlige. Der er stadig meget tilbage at gøre. Og planerne for Kommissionen af i morgen forberedes med henblik på den næste Kommission. Det er meget vigtigt, at den nye formand har alle elementer på bordet, når han træffer afgørelse om fordelingen af sagsområder og i den forbindelse om strukturen af tjenesterne.
Jeg er enig i ordførerens tre hovedkonklusioner. Den ene er, at der skal være forbedret partnerskab/forvaltning af Fællesskabets aktioner. Det er meget vigtigt, at Kommissionen og medlemsstaterne handler sammen, og at regler og ansvar er klart og fælles, og at vi ved, hvordan vi skal korrigere tingene, hvis det går galt. Vi har allerede gjort os megen umage, og jeg er sikker på, vi kan fortsætte. Det glæder mig at notere, at Budgetkontroludvalgets ordfører var til møde sammen med medlemsstaterne sidste gang. Det fandt begge parter meget nyttigt.
For det andet er spørgsmålet om decentralisering og overdragelse af Kommissionens aktioner meget vigtigt, særlig når det gælder eksterne programmer, men vi har behov for strenge regler vedrørende delegation af forvaltningen af Fællesskabets politikker, og det må man gøre noget ved. I den forbindelse har der været et område, hvor problemerne var større end ventet. For dem, der kom til Parlamentet i 1995, henviser jeg til det område af de eksterne organer, som løste mange opgaver for Unionen. Takket være samarbejdet med Parlamentet har vi været i stand til nu at enes om den budgetmæssige ramme, så der altid er en budgetkommentar. Som De ved, har vi udarbejdet en vejledning om de spørgsmål, man kan stille til eksterne kilder, og angående hvilke regler der skal overholdes. Men det er helt klart, at dette arbejde må fortsætte. Det er også blevet drøftet i betænkningerne af hr. Elles, hr. Brinkhorst og hr. Bourlanges.
Det tredje område, der er meget vigtigt, er den samlede reform af finansforordningerne. Også dér har de første drøftelser fundet sted. Hr. Dell'Alba var ordfører. Drøftelserne fortsætter. Vi venter på Revisionrettens finansielle afgørelse. Det er yderst vigtigt at forsøge at få alle disse små reformer ind i én klar samlet finansforordning, hvor regler og ansvar for hver deltager i gennemførelsen af budgettet inden for Kommissionen, nemlig den budgetansvarlige, finansinspektøren og regnskabschefen, bliver klart defineret. Det er yderst vigtigt.
Endelig har dette været et pinefuldt år, og det bliver naturligvis sidste gang, vi får en åben debat om dette spørgsmål. Det er yderst vigtigt, at alle vi, der tænker på Unionens fremtid, på en god gennemførelse af Fællesskabets budget, på værdien af skatteydernes penge, forsøger at bruge alt dette til at nå frem til en mere dybtgående reform, der har klare mål og en stærk mulighed for at blive gennemført, så man kan få resultater. Det siger jeg kun, fordi jeg ved, at der her i Parlamentet også er folk, som er meget bekymrede og ret forvirrede på grund af denne offentlige debat. Det er ikke nogens skyld, men vi må tage hensyn til det. Vi håber, at denne Kommissions smertefulde erfaringer kan bruges af den næste Kommission, så det vil styrke og ikke svække reformprocessen.

Formanden
Tak, hr. kommissær. En kort bemærkning fra James Elles.

Elles
Hr. formand, jeg vil gerne have opklaret et punkt i kommissærens svar på denne debat. Jeg takker ham for de oplysninger, han gav os om et antal af disse adfærdskodekser. Men der er én betænkning, som jeg nævnte i mit indlæg, og som drejer sig om punkt 7 i afgørelsen fra januar. Da der ikke er noget socialdemokratisk medlem af Budgetkontroludvalget til stede, tror jeg, jeg bør gøre det på alles vegne. Der står: »Looks forward to the report of the President of the Commission preparing for the Cologne Summit of the internal reform of the Commission. We plan to hold a major debate in this May session« (Ser frem til beretningen fra formanden for Kommissionen, der lægger op til topmødet i Köln om interne reformer af Kommissionen. Vi agter at holde en større debat herom under mødeperioden i maj). Må jeg bede kommissæren om at skaffe denne betænkning, når den er tilgængelig, til det nye Parlament, så vi får alle informationer til rådighed.

Liikanen
Jeg ved, at der er blevet gjort en masse arbejde under disse usædvanlige omstændigheder af tjenesterne og af rådsformandens kabinet. Jeg vil tale med ham om denne sag.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Ikke-færdigbehandlede forslag til retsakter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0255/99) af Palacio Vallelersundi for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om følgerne af Amsterdam-traktatens ikrafttræden (oversigt over forslag til retsakter, der ikke var færdigbehandlet i Rådet pr. 1. maj 1999 med angivelse af det nye retsgrundlag og en eventuel ændring af den lovgivningsmæssige procedure som følge af Amsterdam-traktatens ikrafttræden) (C4-0134/99 + SEK(99)0581 - C4-0219/99).

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, hr. kommissær, da jeg begyndte at tale, kom jeg i tanker om, at dette er min sidste betænkning som ordfører i denne valgperiode. Og jeg tænkte, at det faktisk er få parlamentarikere, som har haft held til og æren af at starte sin parlamentariske karriere - som desuden falder sammen med debutten i et institutionaliseret politisk forum - med direktivet om stemmeret ved kommunalvalg for unionsborgere, som bor i en medlemsstat, hvor de ikke er statsborgere, og afslutte den med denne betænkning om følgerne af Amsterdam-traktatens ikrafttræden i forhold til ikkefærdigbehandlede forslag til retsakter.
Når det er sagt og med en vis følelse af nostalgi over betænkningerne og de gange, som jeg har fremkommet med indlæg i Parlamentet igennem disse år, vil jeg gå over til det emne, som vi skal beskæftige os med. Hr. kommissær, først skal jeg - på vegne af Retsudvalget - sige, at vi noterer os - og jeg håber, at Parlamentet i morgen bekræfter det - at vi tager det for givet, at vi er enige i og forstår det dokument, som De forelægger, til trods for det pres, som Amsterdam-traktatens ikrafttræden har forårsaget. Det er et fremragende arbejdsdokument, og personligt er jeg selvfølgelig enig i filosofien bag det, der er en klar filosofi, som samtidig peger på de vigtige punkter.
Når det er sagt, hr. formand, hr. kommissær, kan Parlamentet ikke gå videre. Det bliver parlamentarikerne i den kommende valgperiode, som i hvert enkelt tilfælde i overensstemmelse med Parlamentets forretningsorden skal undersøge retsgrundlaget.
Og det er fordi, denne betænkning er en betænkning, som går længere end til en simpel opremsning af de ændringer, som Kommissionen har bemærket, og som den foreslår, at de øvrige institutioner overvejer, selvom de er værd at huske på. Der forekommer ændringer i procedurerne for mere end 100 retsakter, hvor 80 ændrer procedure fra samarbejdsproceduren til den fælles beslutningsprocedure inden for områderne transport, miljø og sociale anliggender. Der er også ændringer i retsgrundlaget, særlig på de områder, der er behandlet i den gamle artikel 43 (landbrug), og som nu er inddraget i afsnittet om folkesundhed. Ændringer og alt i alt meget vigtige ændringer af politik, af indhold, af ambitioner, af inspiration, af underliggende politiske principper på områder, som går fra den tredje til den første søjle inden for retlige og indre anliggender og den store ændring, som inddragelsen af den sociale protokol i selve traktaten udgør.
Over for denne givetvis komplicerede situation vil jeg fremkomme med en konstatering: Der eksisterer ikke overgangsret, der er ikke overgangsbestemmelser i Amsterdam-traktaten, og derfor skal vi lave en integreret og konstruktiv fortolkning ud fra traktatens underliggende principper, en fortolkning, som for Parlamentet er baseret på tre punkter: at leve op til vores ansvar over for borgerne ved at bibeholde de bemyndigelser, som traktaten giver Parlamentet, og overvåge, at de overholdes, ligesom når de tildeles andre institutioner, som f.eks. de nye høringer af Regionsudvalget og Det Økonomiske og Sociale Udvalg.
Derfor, hr. formand, vil Parlamentet ikke tillade, at nogen institution pålægger det sin fortolkning af spørgsmål om procedure, spørgsmål, som skal betragtes - og det siges meget fint i Kommissionens rapport - med udgangspunkt i, at retsakten bliver vedtaget i henhold til Amsterdam-traktaten, og at det er den procedure, der skal respekteres. Dernæst er der et andet vigtigt princip, som binder os sammen, og som også har at gøre med det ansvar over for borgerne, som jeg omtalte før: Det er princippet om bevarelse af retsakterne, princippet om at være mest muligt effektive og give borgerne det hurtigste og bedste svar. Og derfor vil vi i de tilfælde, hvor det er muligt, bekræfte og ratificere retsskridt, så de enkelte retsakter ser dagens lys og får retsvirkning så hurtigt som muligt.
Derfor skal vi, hr. formand, som generel filosofi være ubøjelige i generelle spørgsmål og mest muligt fleksible i konkrete spørgsmål.
Og når det er sagt, hr. formand, står vi i dag over for en ændring, som meget fint opsummerer Parlamentets filosofi, en ændring, som med hr. Orejas ord fra den 1. maj udstyrer Den Europæiske Union med »et instrument, der giver mulighed for at yde bedre præstationer, der er mere åbent over for dialogen med borgerne, mere demokratisk og mere rettet imod omverdenen«. Jeg mener, at denne betænkning lever op til disse idéer.

Oreja
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne lykønske fru Ana de Palacio. Fru Palacio har talt om sit første indlæg og sit sidste, men jeg vil sige, at for os har fru Palacio optrådt meget aktivt, kompetent og intelligent, og vi har alle, alle institutionerne har haft stor gavn af det arbejde, som hun har udført i disse fem år.
Med hensyn til den betænkning, som vi har foran os, kan jeg sige, at det er klart, at vi med Amsterdam-traktatens ikrafttræden måtte klare nogle procedurespørgsmål med hensyn til de lovgivningsmæssige procedurer, der ikke er afsluttede. Sammenfaldet mellem Amsterdam-traktatens ikrafttræden og det siddende Parlaments sidste mødeperiode gør selvfølgelig ikke tingene lettere, men vi er overbeviste om, at det loyale samarbejde mellem institutionerne gør det muligt at løse eventuelle problemer.
Som De ved, sendte Kommissionen den 1. maj en meddelelse til Parlamentet og Rådet, som præcist angiver følgerne af Amsterdam-traktatens ikrafttræden for alle de forslag, som tidligere er blevet fremsat, og som endnu ikke er blevet vedtaget. Der er 80 forslag, som var underlagt samarbejdsproceduren, og som nu skal behandles og vedtages i henhold til den fælles beslutningsprocedure. For en snes forslags vedkommende ændres Parlamentets deltagelse fra simpel udtalelse til medbestemmelse, og desuden er retsgrundlaget for 27 forslag blevet ændret.
Parlamentet har allerede udtalt sig om nogle af disse forslag, og Kommissionen har helt eller delvist inddraget denne holdning i sine ændrede forslag. Vi synes, at det er vigtigt, at de europæiske borgere ikke får det indtryk, at Fællesskabets evne til beslutningstagning er stækket som følge af den nye traktats ikrafttræden eller valget til Europa-Parlamentet. Det er derfor vigtigt, at lovgivningsarbejdet fortsætter.
I fru Palacios betænkning foreslås en procedure, som bekræfter den, som Europa-Parlamentet allerede valgte efter Maastricht, og som indebærer Parlamentets bekræftelse af de lovgivningsmæssige procedurer, der allerede er iværksat, og hvis retsgrundlag eller procedure er blevet ændret i henhold til Amsterdam-traktaten. Men der er nogle sager, nemlig de tre, som vedrører vedtagelsen af konklusionerne af forhandlingen om Agenda 2000, der kræver, at der handles særlig hurtigt.
Og jeg vil takke Parlamentet for dets vilje trods tidspresset til på dette plenarmøde at behandle alle uopsættelige ikkefærdigbehandlede sager og særligt dem, der vedrører Agenda 2000.
Endelig vil jeg tale om de forslag, der vedrører retlige og indre anliggender, som endnu ikke er vedtaget, og som er påvirket af, at Amsterdam-traktaten har gjort dem til fællesskabsanliggender. I disse tilfælde vil Kommissionen formelt forelægge nye forslag, som naturligvis har det samme indhold, men under anvendelse af det mest hensigtsmæssige retlige instrument, hvad enten det er en forordning eller et direktiv. Og med hensyn til de to aftaler om fremsendelse af retsakter og om anerkendelse af beslutninger på ægteskabsområdet og vedrørende spørgsmål om forældreansvar - forslag, som Kommissionen vedtager i morgen på grundlag af traktaten - sendes de straks til Rådet og Parlamentet.
Til sidst vil jeg understrege, at det på grund af institutionernes tidsplan og de politiske omstændigheder, der gør, at Amsterdam-traktatens ikrafttræden falder sammen med fornyelsen af Parlamentet og Kommissionen, må være de fornyede institutioner, der går i dialog med Rådet om dette spørgsmål. Mange tak og endnu en gang tillykke, fru Palacio.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Tvisten mellem Den Europæiske Union og De Forenede Stater
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om WTO-procedure for bilæggelse af tvisten mellem Den Europæiske Union og De Forenede Stater.
Jeg byder velkommen til kommissæren, hr. Leon Brittan.

Brittan
Hr. formand, jeg henvendte mig til Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om dette emne den 13. juli, og senere blev spørgsmålet drøftet på mødet i Rådet (almindelige anliggender) 26. april.
Med hensyn til hormoner vil den endelige risikovurdering, som Kommissionen tog initiativ til sidste år, efter at appelinstansen afsagde en kendelse, der, som De ved, gik os imod, ikke blive afsluttet før udløbet af den rimelige periode til udsættelse, der blev fastsat den 13. maj. Men Kommissionen fik en foreløbig rapport fra videnskabsmændene i sidste uge, og vi vil stadig have en første drøftelse af den på vores møde i morgen. Det er derfor for tidligt for mig at kommentere de videnskabelige data, som først lige er kommet frem om dette spørgsmål, eller om de konklusioner, som vi bør vedhæfte disse data, i forbindelse med WTO-sagen i Genève. Som jeg har sagt, vil vi have en første drøftelse af de videnskabelige rapporter i morgen, men vi forudser ikke, at vi skal drage konklusioner før på et senere møde. Men jeg kan sige et par ting, som jeg mener er af en vis betydning nu.
Jeg bør understrege, at der ikke er nogen som helst grund til, at der skal tages en ny hastebeslutning af hensyn til folkesundheden, eller til at der skal være panik. Grunden hertil er ganske enkel, nemlig at der er fuldstændigt forbud mod brugen af hormoner i Fællesskabet og mod import af kød, der har været behandlet med hormoner, således at folkesundheden ikke kan skades, fordi de videnskabelige rapporter, der lige er fremkommet, er blevet offentliggjort, uanset hvordan de fortolkes. Så det spørgsmål, vi alle må overveje nu, er ikke, hvad vi skal gøre for at beskytte folkesundheden, som allerede er tilstrækkelig beskyttet, men snarere hvilke implikationer disse seneste betænkninger har for håndteringen af WTO-spørgsmålet. Det er helt klart noget, man må tænke nøje over. Det er primært et juridisk og økonomisk spørgsmål nu og ikke ét, der drejer sig om folkesundheden.
I mellemtiden vil jeg i lyset af de forskellige holdninger, der er kommet til udtryk i Parlamentet, gerne understrege følgende. For det første deler Kommissionen naturligvis Parlamentets vilje til at nå det højest mulige niveau for fødevaresikkerhed for de europæiske forbrugere. For det andet er vi naturligvis forpligtede til at opfylde vores internationale forpligtelser i forhold til WTO. Der er ingen grund til, at de to mål skal stride mod hinanden. Hvis det videnskabelige bevismateriale giver baggrund for det, kan det nuværende forbud, der fuldt ud beskytter den europæiske forbruger, forblive i kraft. Men af hensyn til håndteringen af spørgsmålet i WTO er det vigtigt, at der er så stor gennemskuelighed som muligt med hensyn til vores egne nye videnskabelig oplysninger. Hvis de skal virke overbevisende internationalt, må vi være helt klare over, i hvilken udstrækning der er foretaget en ny analyse af eksisterende materiale, og i hvilken udstrækning det er baseret på nye undersøgelser. Det er sandsynligt, og det vil være fornuftigt for os, at man anmoder os om at fremlægge eventuelle sådanne nye undersøgelser, hvad enten det bliver nu, eller når de er endeligt afsluttet. Jeg agter derfor at sikre, at alle vores videnskabelig data - som alle vil få adgang til på Internettet - er gennemdrøftet med vores videnskabelige modpart i USA og Canada med henblik på at søge større konsensus om dette spørgsmål.
De data, der nu har været til rådighed siden weekenden, kan repræsentere et vigtigt bidrag til debatten om dette spørgsmål. Jeg håber, at videnskabsmænd og myndigheder på begge sider af Atlanten vil starte en nyttig dialog, på grundlag af de data, som jeg stoler på vil være fuldt tilgængelige. Vi vil så være i en situation, hvor vi kan bedømme, hvordan sagen skal håndteres på baggrund af WTO-resultaterne og amerikanernes hensigter i denne sag.
Lad mig nu gå over til bananer. Kommissionen besluttede i sidste uge - med samtykke fra Ministerrådet - hverken at appellere med hensyn til indholdet af tvisten eller det såkaldte systemiske spørgsmål, men vi agter at forfølge den sidste sag, det systemiske spørgsmål, i det panel, som EU samlede mod sektion 301 i US Trade Act (den amerikanske handelslov). Vi agter også at forfølge de i den mægling, man nu er ved at se på igen, om nødvendigt i næste handelsrunde.
Med hensyn til substansen i spørgsmålet er det nu vores agt at ændre vores ordning for at komme i overensstemmelse med det, WTO-panelet har besluttet. Jeg tror, at alle er enige om, at vores mål har været at komme i overensstemmelse med WTO. Men det bliver ikke let. Vi agter at foretage omfattende konsultationer med alle de vigtigste deltagere med henblik på at nå frem til et system, der ikke vil blive truet af yderligere udfordringer fra WTO. Jeg drøftede dette spørgsmål i Washington for to uger siden med bl.a. USA's landbrugsminister. Mine møder blev fulgt af drøftelser på officielt niveau. Derefter bad Rådet Kommissionen om at fremlægge forslag om ændringer af bananordningen ved udgangen af maj i lyset af den yderligere kontakt med USA og andre af de vigtigste parter, der er involveret.
Det er klart fremgået af disse drøftelser, at der ikke er nogen simpel måde, hvorpå man hurtigt kan få fjernet de amerikanske sanktioner.
USA insisterer på, at vores system skal ændres både med hensyn til licensudstedelse og på en sådan måde, at der gives, hvad de betragter som passende adgang til markedet for latinamerikanske bananer. De er villige til at støtte en forlængelse af Lomé-undtagelsen, når den skal tages op til fornyelse til februar, men de er modvillige over for idéen om at udvide dens omfang.
Med hensyn til licenser ser Kommissionen muligheden for et system, hvorved der bydes i auktionsform som en effektiv, gennemskuelig metode til fordeling af importlicenserne, så der ikke diskrimineres. Amerikanerne indrømmer, at auktion blev nævnt af panelet som en metode, der var forenelig med WTO-reglerne, men de har angivet, at de forsat har betænkeligheder vedrørende det lovlige ved et sådant system.
Vi har også haft en første drøftelse med Ecuador, der har angivet de områder, det især er interesseret i, og givet udtryk for, at det mener, at Fællesskabet nu bør kompensere det, hvis vi ikke straks bringer vores ordning i overensstemmelse med WTO. I denne uge ser vi også AVS-landene og har ligeledes planlagt at mødes med de andre større leverandører så snart som muligt. Når disse drøftelser er afsluttet, vil vi bedre kunne bedømme parametrene for en acceptabel løsning. Vi stræber efter en gensidig acceptabel løsning med USA og andre interesserede parter. Vi ser på de forskellige forslag, som det panel, der er nedsat efter anmodning fra Ecuador, har fremsat for at sikre, at vi ændrer vores system på en måde, der er forenelig med WTO. Vi arbejder på at nå en aftale om en reformeret ordning med alle parter. Men hvis vi ikke kan gøre det, vil vi helt klart blive nødt til at foreslå de ændringer, som vi selv mener vil bringe vores ordning i overensstemmelse med WTO-reglerne, sådan som de er fortolket i de seneste kendelser.
Endelig går jeg over til de såkaldte hush kits . Spørgsmålet om støj fra flyvemaskiner er blevet af stor betydning i de seneste måneder i forlængelse af USA's bekymring for den bestemmelse, vi har foreslået. De europæiske lufthavne ligger ofte meget tæt på tætbefolkede områder, hvilket betyder, at der er stor lokal bekymring over støjforurening, når der er tale om at udvide lufthavnenes kapacitet. Så sidste år foreslog vi en regel, der sigter mod at reducere støj fra flyvemaskiner samt brændstofforbrug og forurening. Fra år 2002 vil der være et loft over antallet af flyvemaskiner med gammel teknologi, der må bruges i Fællesskabet, herunder flyvemaskiner, der er udstyret med de såkaldte hush kits eller støjdæmpere.
Amerikanerne har fremført, at det de facto diskriminerer imod flyvemaskiner, der stammer fra USA, og at det vil koste USA's industri mere end USD 1 milliard, eftersom de ikke længere kan sælge deres flyvemaskiner med hush kits til lande i nærheden af EU, hvis de skal bruges til og fra lufthavne i EU. De har ikke detaljeret kunnet gøre rede for grundlaget for deres beregning.
Under talrige møder på højt niveau med USA har Kommissionen og medlemsstaternes repræsentanter forklaret, at denne foranstaltning ikke er diskriminerende, at dens økonomiske virkninger er begrænsede, og at den simpelthen involverer en fastfrysning af antallet af støjende flyvemaskiner inden for Fællesskabet. Vi har også argumenteret for, at den ICAO-norm for støjgodkendelse, der er i kraft, ikke er blevet opdateret siden 1977, hovedsagelig på grund af amerikansk modvilje.
Efter intensive drøftelser i de seneste uger ser det nu ud til, at vi har nået en måde at demontere dette spørgsmål på. I sidste uge vedtog Rådet den foreslåede forordning om støj fra flyvemaskiner, men besluttede også, idet det tog hensyn til Parlamentets synspunkter, at udsætte ikrafttrædelsen af den i et år. Denne udsættelse vil hjælpe os med at afslutte de drøftelser, vi begyndte med amerikanerne i marts. Disse drøftelser vil fokusere på at fremme arbejdet inden for ICAO for at nå næste generations standard for støjdæmpning.
Endelig har amerikanerne prioriteret det at arbejde hurtigt og i nært samarbejde med Den Europæiske Union inden for disse rammer. Disse drøftelser vil også tage fat på de mere umiddelbare og kortsigtede støjproblemer. Vi vil overveje at stille ændringsforslag til vores lovgivning for at imødekomme alle legitime bekymringer fra USA. Kommissionen opfordres til at aflægge rapport til Rådet om de fremskridt, der sker under disse drøftelser, i september i år. Vi vil også holde Parlamentet informeret, særlig gennem de relevante udvalg. Vi vil naturligvis fortsætte med at forsvare de europæiske interesser energisk, men vi ønsker at undgå unødvendige og potentielt skadelige handelsstridigheder med USA. Vi ser hen til, at USA vil udvise en lignende selvbeherskelse i andre spørgsmål, hvor vi forsøger at løse problemerne omkring vores uenighed.

Mann, Erika
Hr. kommissær Brittan, De har understreget holdningen tydeligt endnu en gang, og De har jo også været inde på de forskellige handelstvister, som vi har haft med USA gennem en række måneder, hvis ikke til dels i årevis. Jeg er lidt bekymret over flere punkter. Jeg kunne godt tænke mig at komme ind på det første. Alle disse sager, disse handelstvister, som vi har med USA eller Canada for øjeblikket, er i princippet en test, hvor grænserne i forbindelse med Verdenshandelsorganisationen bliver afprøvet med hensyn til, hvor stort omfanget af staternes uafhængighed og selvstændighed, hvad angår visse politikkers selvbestemmelse, egentlig er, det være sig forbrugerbeskyttelse, sundhedsbeskyttelse, det være sig spørgsmålet om, hvordan man kan føre ulandspolitik, som f.eks. i tilfældet med bananstriden, eller det være sig i forbindelse med standarder. Det er alt sammen essentielle spørgsmål, og vi har en Verdenshandelsorganisation, der har afstukket nogle grænser, inden for hvilke vi som handelspartner skal bevæge os. Vi er i princippet og i det store og hele også tilfredse, men vi ved, at der absolut findes grænsesituationer og grænsetilfælde, der prøves af med søgsmål eller domme. Det er den situation, vi befinder os i.
Min anden bekymring går ud på, at to modeller braser mod hinanden, og det netop i hormonsagen, nemlig den berømte amerikanske model, hvis jeg må kalde den det, der har et andet sundhedsbeskyttelsessystem, og den europæiske model, som i højere grad fokuserer på beskyttelseselementet.
Det, der beskæftiger mig, er, hvordan vi fremover kan omgås hinanden, og hvordan det skal lykkes os at blive enige om fælles standarder i større omfang som led i den nye verdenshandelsrunde, men på den anden side også garantere større selvstændighed, hvad angår regioners og staters selvbestemmelse. Det bliver ikke særlig let, og vi har jo også allerede diskuteret flere gange i udvalget, hvordan noget sådant skal gøres. Denne hormonsag bliver prøvestenen for Den Europæiske Union. Alt det, vi har oplevet i forbindelse med bananstriden, vil stå langt tilbage i forhold til dette. For her vil forbrugerne selvfølgelig også reagere meget følsomt og ønske at få en så omfattende beskyttelse og sikring som overhovedet muligt garanteret fra politikernes side.
Jeg er for øjeblikket meget usikker på, hvordan vi kan reagere på baggrund af det svar, De har givet. Vi bør under ingen omstændigheder afvise en mulighed, og vi bør under ingen omstændigheder - det er min gruppes holdning, andre af mine kolleger vil udtale sig om det - gøre nogen indrømmelser på det nuværende stadium. Vi bør under ingen omstændigheder foretage en politisk ændring i retning af at forpligte os til noget, før det endelige resultat af den videnskabelige undersøgelse foreligger. Først da bør vi igen forhandle om, og det sammen med Parlamentet, Rådet og Kommissionen, hvad de næste skridt skal bestå i. På nuværende tidspunkt vil jeg betragte enhver form for udtalelse på dette punkt som forhastet.

Kittelmann
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, i en tid med stor ophidselse, det være sig Kosovo-konflikten eller en anden, har Europa-Parlamentet endnu en gang forpligtelse til at tale om et emne, som vi allerede har beskæftiget os med for længe, handelsstriden med USA. USA står fast på et standpunkt, f.eks. i forbindelse med bananerne, hvilket vel passer Dem fint, og nu i forbindelse med hormonerne, hvor det er overordentlig vanskeligt at regulere målestokken, således at man også har forståelse for det uden for Den Europæiske Union, for de handelstvister, det handler om her, udgør jo 2 % af den samlede handel.
Men netop derfor vil jeg gerne herfra rette en tydelig appel til USA. Vi europæere lægger trods erkendelsen af, at fornyelse er nødvendig, vægt på, at vores traditioner og rødder ikke forsømmes. Jeg tænker her f.eks. på banandyrkningen i nogle medlemslande og beskyttelsen af vores forbrugere, som vi som valgte parlamentsmedlemmer har et ansvar over for, og den beskyttelse skal vi udbygge yderligere.
I den forbindelse tillader vi os også at fokusere på noget andet end vores amerikanske kolleger i Kongressen. Det er dog efter min mening meget nødvendigt, at der også rettes en appel til Kommissionen og Rådet. Sir Leon Brittan, vi har gjort den overordentlig positive erfaring med Dem i de seneste år, at De har arbejdet meget tæt sammen med Europa-Parlamentet under de transatlantiske handelstvister. Det vil jeg gerne takke Dem for mange gange, men De udgør jo ikke Kommissionen og Rådet alene. Jeg vil derfor på min gruppes vegne også bede om, at man arbejder energisk for at modvirke bestræbelserne på at opnå en løsning på handelstvisterne i form af en forlængelse af WTO-proceduren for at forhale resultatet. Jeg må minde os alle om, hvad vi allerede ofte har gjort. Den Europæiske Union og USA, Canada, New Zealand, Australien, de har jo en stemme i WTO, men også hundreder af udviklingslande, der i WTO venter fulde af håb på, at der også bliver taget hensyn til deres interesser, må ikke blive distraheret af de permanente tvister mellem Den Europæiske Union og USA, da det også handler om andre væsentlige problemer.
Jeg beder også om, at vi europæere ikke kun leger med tiden for at forhale afhjælpningen af det grundlæggende misforhold. Som Europa-Parlamentets hovedordfører vil jeg også gerne advare mod, at en sådan fremgangsmåde kan svække WTO's anseelse både i USA og hos vores egne vælgere, idet man leger med WTO-reglerne ud fra overfladiske politiske motiver.
Jeg vil også gerne appellere til Den Socialdemokratiske Gruppe om at tilslutte sig PPE's kurs i denne sag. Vi ser alle de mange politiske problemer, bananbeslutningen og hormonsagen forårsager. Alligevel må vi ikke miste de overordnede linjer i den retligt og faktisk mulige løsning af syne i forbindelse med disse problemer. WTO's bananbeslutning afkræver os klare bestemmelser for egne producenter og AVS-producenter, hvilket vedrører en adækvat markedsadgang for alle tredjelande. Jeg plæderer desuden for en så hurtig løsning som mulig, da andre industrigrene er blevet belastet betydeligt siden USA's berettigede idømmelse af straftold, hvorved arbejdspladser i Europa bringes i fare. Ved kontrollen og godkendelsen af hormonbehandlet oksekød fra USA beder jeg om at henlede opmærksomheden på, at vi jo netop har udarbejdet nogle multilaterale lovrammer til beskyttelse af de svage. Takket være WTO, og da vi ikke har givet efter for markedsmagten, kan man gøre sine rimelige betænkeligheder gældende i en procedure i retslig form. Hvis der imidlertid ikke kan tilvejebringes nogen entydige videnskabelige beviser, kan der jo ikke udstedes noget importforbud. Fra og med i dag foreligger der dog den første af en række rapporter vedrørende den trussel for sundheden, hormonbehandlet kød udgør. Heraf fremgår det først og fremmest, at det ikke er risikofrit at indtage sådant kød. Vi bør dog nu undgå en transatlantisk og også en europæisk troskrig om enkelte rapporter og i ro og fred afvente videnskabens samlede dom. Af bemærkningerne udleder jeg, at følelserne spiller en større rolle her end sagkundskaben.
Vi har i dag forsøgt at kombinere de forskellige opfattelser, der er repræsenteret i Europa-Parlamentet, i en fælles beslutning for at lade Europa tale med én stemme i disse vigtige sager. Jeg beder Dem derfor om at stemme for denne beslutning.

Mulder
Hr. formand, min gruppe mener, at det er vigtigt, at man har lavet en aftale inden for rammerne af WTO, og at man respekterer domstolens afgørelser i den forbindelse. Jeg er derfor enig i kommissærens redegørelse om konklusionen.
Det er noget mere indviklet med hensyn til hormonkød. Jeg mener, at det først skal være klart, at det ikke er farligt for folkesundheden. Et andet aspekt, som jeg gerne vil have med i debatten, er dyrplageri. Kan man anvende disse hormoner uden at skade dyrene? Jeg mener, at holdningerne i Europa på dette punkt er klart anderledes end i USA, og det er også et af de punkter, som man skal bringe frem ved de kommende forhandlinger.
Mit andet spørgsmål til kommissæren er: Hvad sker der, hvis man tillader mærket hormonkød fra USA? Kan man så juridisk forbyde europæiske producenter at bruge animalske hormoner? Hvad er følgerne heraf?
Til sidst, Parlamentet har allerede flere gange udtalt sig om den samlede kvalitetspolitik om landbrugsprodukter. Jeg henviser især til den beslutning, som blev vedtaget enstemmigt i Parlamentet i oktober sidste år, og som i store træk angiver, hvordan en kvalitetspolitik for europæiske landbrugsprodukter kan se ud. Jeg vil gerne henstille om, at man i fremtidige drøftelser gør brug heraf.

Herzog
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, af de seneste konflikter med USA drager jeg to konklusioner: først og fremmest behovet for at udvikle dialogen med amerikanerne, men også med andre dele af verden, for vi vil få, og vi har allerede behov for nye alliancer, og for det andet har vi behov for en bedre årvågenhed i Den Europæiske Union i forhandlingerne med WTO taget deres stigende betydning i betragtning, og dette er naturligvis et kollektivt problem, der også angår Europa-Parlamentet.
Jeg synes, at De reagerede godt i banankonflikten. Det er vigtigt at fortsætte Den Europæiske Unions holdning i WTO mod en lovgivning af unilateral karakter. Der står grundlæggende spørgsmål på spil i forbindelse med det hormonholdige kød: fødevaresikkerhed og valg af landbrugsmodel. Jeg synes, at interimsbetænkningen og de tanker, der er udtrykt i Transatlantic Consumer Dialogue , nærmest styrker vores holdning, og det er vigtigt, som fru Erica Mann sagde, ikke at gøre indrømmelser på dette tidspunkt. Hvis der skal være kompensationer, skal de være af helt midlertidig karakter. Angående mærkningen ville det kræve en holdningsændring, der på nuværende tidspunkt ville kunne svække vores position betydeligt.
Men jeg vil frem for alt, hr. kommissær, i betragtning af problemerne med de gamle aftaler med WTO om denne type produkter, spørge, om De kunne få genforhandlet sagen i WTO på to punkter: en bedre definition af forsigtighedsprincippet, navnlig med den omvendte bevisbyrde i tvivlstilfælde og en bedre definition af syns- og skønsforretninger, for Codex Alimentarius kan ikke betragtes som den eneste lovgyldige reference.

Graefe zu Baringdorf
Tak, hr. formand. Med al respekt, sir Brittan, vi skal føre diskussionen nu, og når De siger, at forbrugerne ikke har nogen grund til at gå i panik, vi har jo forbuddet, må jeg sige, at vi var lige ved at opgive dette forbud, og her handler det helt sikkert, som fru Mann siger, om forskellene i way of life i Amerika og Europa. Det drejer sig dog også om håndfaste interesser hos hormonproducenter og brugere her i Europa, hr. Kittelmann, det mærker man i Deres tale, der jo nu virker så eftergivende. Vi står nemlig nu netop i den situation, at vi ikke har følelserne, men derimod det videnskabelige bevis - og det som krævet den kvalitative og ikke den kvantitative sikkerhed - for, at hormonkød er skadeligt, at det truer sundheden, at det er kræftfremkaldende, at det medfører tidligere pubertet hos piger. Sådan står der, når jeg oversætter det. Vi har altid sagt og altid gjort opmærksom på, at anvendelse af kønshormoner betyder, at hormonbalancen bryder sammen netop i denne følsomme børnefase.
Sir Brittan, her må man betragte forbrugerbeskyttelsen som det øverste mål, og det er ikke et retligt spørgsmål, det retlige spørgsmål skal underordnes forbrugerbeskyttelsen og sikkerheden for vores borgere. Det handler heller ikke om, hr. Mulder, at man ikke overholder WTO-forhandlingerne og -reglerne. Vi ønsker meget vel at overholde dem, men vi skal udforme dem med vores midler, og vi skal også videreudvikle dem gennem diskussioner og på det sociale og økonomiske område, vi skal videreudvikle dem på sundhedsområdet og på det kulturelle område.
Sir Brittan, vi har set, at når der tages sådanne tvivlsomme midler i brug, er alle døre åbne, også for forbudt brug. Vi ser jo nu i forbindelse med de prøver, Kommissionen har taget, at brugen af forbudte hormoner også finder sted i USA, og at tilsagnet om, at hormonfrit kød kommer hertil, ikke stemmer. Det vil sige, at vi, hvis vi opgiver dette hormonforbud, også skal tillade brugen af hormoner med alle dens negative konsekvenser her. Sir Brittan, for lægemidlers vedkommende kan man affinde sig med bivirkninger, men fødevarer må ikke have disse bivirkninger, og her skal den omvendte bevisbyrde gælde på den måde, at de, der ønsker at producere og anvende disse midler, skal bevise, at de er uskadelige. Det er dén retning, vi skal føre WTO-forhandlingerne i, og så skal vi inddrage vores europæiske way of life i forhandlingerne og gennemføre den.

Dell'Alba
Hr. formand, hr. næstformand for Kommissionen, i denne handelskrig om bananer og hormoner er der et ekstra aspekt, der som vi alle ved berører nogle europæiske virksomheder og sektorer, der ikke har noget at gøre med de sektorer, som tvisten drejer sig om. Det er en del af USA's offensive strategi, som det ville være en god idé at svare igen på, naturligvis med de samme midler, men hvis pris vi ikke kan blive ved med at ignorere, nemlig den pris, som visse sektorer betaler, og jeg vil endda sige som visse lande navnlig betaler i forhold til andre lande, sir Leon. Jeg har aldrig været nogen lidenskabelig nationalist, men hvis vi ser på statistikkerne - og dem kender De bedre end os - er der ingen tvivl om, at Italien og visse italienske sektorer er blandt dem, der er hårdest ramt af disse toldforvridninger fra amerikansk side. F.eks. lider sektoren for batterier og akkumulatorer nogle meget alvorlige tab på flere millioner dollars som følge af en toldafgift på 100 %, der skyldes denne krig.
Vi fremsætter derfor det forslag - som jeg ved GD I er ved at undersøge - at der oprettes en kompensationsfond, og at man foreslår budgetmyndigheden, at man netop for at give Dem og vores fælles handelspolitik nogle våben opfører en fond eller en reserve på budgettet, der kan give kompensation til de europæiske virksomheder, som er uskyldige ofre for denne retfærdige og nødvendige fælles handelspolitik. Det er det forslag, som jeg ville ønske, at Parlamentet ville godkende, men jeg vil samtidig gerne opfordre til de undersøgelser, De er ved at foretage, så det bliver et konkret forslag, og så det nye finansielle perspektiv og det nye budget også kommer til at indeholde en bemærkning promemoria, det vil sige en præcis henvisning til dette ekstra våben i vores fælles handelspolitik.

Roth-Behrendt
Fru formand, hr. fungerende kommissær, jeg har lyttet opmærksomt til Dem. Deres tale overraskede mig, nej, den overraskede mig egentlig ikke. Men den overraskede mig alligevel, for der findes kun to forklaringer. Enten kan De ikke læse, eller også havde De en forudfattet mening og ønskede at få denne mening bekræftet, og derfor synes De ikke om den videnskabelige rapport.
Lad os dog overveje, hvor vi står i dag. De sagde, det var et retligt og økonomisk anliggende. Er det et retligt anliggende? WTO's appelinstans har givet os til opgave at dokumentere sundhedsrisikoen. Er den ikke dokumenteret? Farligheden er dokumenteret, og hvor står vi så i dag? Fru Mann har sagt, at vi egentlig ikke er sikre på, hvordan vi skal reagere, og hr. Kittelmann har sagt, at vi kun kan gøre det, der kan lade sig gøre retligt og faktisk. Hr. Kittelmann, jeg imødeser med stor interesse, hvordan De vil forklare vælgerne ved valget til Senatet i Berlin, hvad der kan lade sig gøre retligt og faktisk. Det gjorde nogle af Deres kolleger, sir Leon Brittan, i Deres land, Storbritannien, for 20 år siden, og vi står i dag, hvor vi står med BSE. De er godt på vej til at fortsætte det med Storbritanniens regering, hvis De mener at have dens støtte.
Lad os dog overveje, hvor vi står. Vi har seks hormoner. Den videnskabelige rapport siger, at de alle udgør en sundhedsrisiko, og om ét af hormonerne udtaler den, at det er kræftfremkaldende og kræftfremmende, og De vover at sige i ramme alvor til alle, sir Leon Brittan, at vi bør have større gennemskuelighed nu. Har De det i Deres generaldirektorat og i Deres kabinet? Det kunne jeg godt tænke mig at få at vide. De siger, vi bør have større gennemskuelighed, at vi har brug for nye analyser. Hvilke? Dem, der gavner og passer til det, De egentlig vil? Og De siger, vi har brug for nye videnskabelige oplysninger. Hvilke, hr. Brittan? Jeg ved, at De egentlig godt kunne tænke Dem en mærkningsvariant. Det ved alle, der kan læse, se og høre. De ved jo også, hvad mærkningsvarianten betyder. Dette stykke kød kan måske godt mærkes, men ikke det, der kommer efterfølgende, ikke hakkekødet, intet, intet, intet af det, der kommer efterfølgende! Det sagde De fra Kommissionen jo altid til os, når vi gik ind for en omfattende mærkning og ønskede det i Parlamentet. De, der går ind for mærkning i dag, siger klart og entydigt: Vi affinder os egentlig med sundhedsrisici, vi tager os ikke af dem, og vi affinder os med, at mennesker bringes i fare. Børn før puberteten - hr. Graefe zu Baringdorf har været inde på det - hr. Kittelmann, gå ud i Berlins gader, og sig: Det er jo mærket, det er godt nok i allerhøjeste grad farligt for børn i puberteten og også for alle andre, hos mennesker, der allerede har kræft, fremmer det dannelsen af yderligere tumorer, og derudover kan det være kræftfremkaldende. Fint, gør det! Mere kan jeg ikke ønske mig i valgkampen!
Sig mig nu, sir Leon Brittan, De har ikke meget tilbage af Deres embedsperiode, og derfor behøver jeg egentlig ikke at føre en så intensiv diskussion med Dem. Hvem repræsenterer De egentlig her? Repræsenterer De USA, eller repræsenterer De Den Europæiske Union? Hvis sidstnævnte er tilfældet, hvem da i Den Europæiske Union? I hvert fald ikke forbrugerne, for ellers ville De have vidst, at et af de grundlæggende principper i Den Europæiske Unions lovgivning er, at der kun må markedsføres sikre produkter, der ikke giver anledning til betænkeligheder, og at de først da bliver mærket. Mærkningen er nemlig ikke en advarsel, sir Leon Brittan, mærkningen er derimod en information til forbrugerne, men forudsætningen er, at produkterne er sikre. Det er disse imidlertid ikke, og det, De gør for øjeblikket, ville jeg normalt betegne som vovet, men det er uansvarligt, og jeg vil understrege over for offentligheden, hvad Den Kristelig-Demokratiske Gruppe her i Europa-Parlamentet repræsenterer!

Ferrer
Fru formand, jeg vil konkret tale om den krise, der er forårsaget af banansektoren. Især fordi det ville være logisk, at denne krise netop berørte den sektor. Men det, der ikke er så logisk, er, at det som i så mange andre tilfælde er tekstilsektoren - blandt mange andre sektorer - der mærker følgerne af denne krise, selvom den ikke har noget med den at gøre. Faktisk får denne sektor - nærmere betegnet sengetøj af bomuld og kashmirbeklædning - ligesom andre sektorer, nemlig de sektorer, der er opført på den liste, som ledsagede meddelelsen om WTO's afgørelse, sin eksporttold forøget med 100 % efter den beslutning, der blev vedtaget af WTO's voldgiftsorgan. Det vil få meget negative følger for de berørte virksomheder i en tid - og det ved De, hr. kommissær - som er særlig vanskelig for denne sektor, der står over for massiv import til lave priser fra Tyrkiet og Asien, og som derfor allerede er i en virkelig vanskelig situation.
Samtidig medfører det faktum, at foranstaltningerne ikke berører alle staterne i Den Europæiske Union, en alvorlig forvridning af konkurrencereglerne i det indre marked, og det får negative følger for de virksomheder, der er berørt af disse høje toldtariffer, som USA har indført med sine sanktioner.
Det er derfor af største vigtighed hurtigst muligt at få løst konflikten for de sektorer, der er ofre for denne banankrig. Derfor har jeg glædet mig over Deres ord og de initiativer og aktioner, som De har opregnet for hurtigst mulige at finde en løsning. Og det er også derfor, at jeg går ind for oprettelsen af en kompensationsfond for de virksomheder, der er berørte af sådanne sanktioner, fordi mange af dem i modsat fald vil synke ned i en dyb krise, som kan føre til deres forsvinden med det deraf følgende tab af arbejdspladser netop i en tid, hvor vi fremmer - hvor vi fra Unionens side ønsker at fremme - nogle politikker til fordel for beskæftigelsen.

Iversen
Fru formand, der er en stor forbrugerbevidsthed. Det betyder, at det ikke er muligt at vedtage hvad som helst. Det betyder også, at forbrugerne forventer, at fødevarerne har en ordentlig kvalitet, men frem for alt forventer og kræver forbrugerne, at fødevarerne ikke er sundhedsskadelige. Det står ikke alt for godt til hos os selv, men det er dog trods alt bedre end så mange andre steder. Det, vi ser i dag, er en strid mellem to kontinenter. Som det allerede er blevet sagt, handler striden bl.a. om hormonkød, og i denne sag er det helt oplagt, som det også er blevet understreget her, at vi skal tage forbrugerhensynet først. Mærkning er ikke en mulighed overhovedet, det er ikke forbrugernes opgave at være testkaniner for industriens påfund, sundhed skal man ikke spille hasard med. Derfor beklager jeg også, mærkning overhovedet er en af de muligheder, som Kommissionen har nævnt i sit udspil.
Problemet er jo, at det er meget vanskeligt at få WTO til at blive forkæmper for forbrugernes interesser. Men sagen er jo også, at troen på frihandel har vist sig at være en forfejlet tro. Der er ikke nogen grund til at forvente, at frihandel løser alle problemer. Frihandel kan ikke være drivkraften for miljø- og forbrugerhensyn, simpelt hen fordi de to områder kræver en politisk afvejning, som markedet ikke kan tage sig af. Derfor er vi nødt til at få noget mere politik ind i WTO. Og EU vil blive ved med at stå fast på retten til at forsvare folkesundheden over for det frie marked.
På længere sigt bliver vi altså nødt til at kræve, at Kommissionen, når man forhandler om disse WTO-aftaler, sætter forbruger- og miljøhensyn over hensynet til det hellige og frie marked. I bliver nødt til at forstå det i Kommissionen: Det går ikke at tage hensyn alene til det frie marked, for så taber forbrugerne, som vi har set i dette tilfælde. Man kan ikke overlade tingene til markedet alene.

Formanden
Inden jeg giver ordet til sir Leon Brittan, har hr. Kittelmann anmodet om et indlæg til forretningsordenen eller en personlig udtalelse.

Kittelmann
Fru ordfører, jeg vil gerne sige i forbindelse med forretningsordenen, hvad jeg sagde i anledning af angrebene fra fru Roth-Behrendts side. Jeg sagde, at vi bør undgå at indlede en transatlantisk eller en europæisk troskrig i forhold til enkelte rapporter og i stedet for i ro og fred afvente videnskabens konklusioner, før der handles. Deres følelsesladede redegørelse, fru Roth-Berendt, især de personlige angreb på sir Leon Brittan, var emotionelt ubegrundede, under Deres niveau og mere i overensstemmelse med en valgkamp, De ville føre i Berlin.

Formanden
Det var altså ikke et indlæg til forretningsordenen, men en personlig udtalelse.

Graefe zu Baringdorf
Fru formand, hvis hr. Kittelmann har problemer med at forstå sine egne redegørelser her, skulle jeg måske holde min tale igen. Ellers frygter jeg, at han slet ikke har forstået mit budskab.

Formanden
Kære kolleger, på dette sene tidspunkt er det helt almindeligt, at der er problemer med forståelsen.
Jeg er overbevist om, at sir Leon Brittan vil vise os lyset på hans kendte lærde facon.

Brittan
Fru formand, jeg vil gøre mit bedste. Lad mig begynde med bananspørgsmålet, der er af stor betydning for flere mennesker. Jeg har med stor interesse hørt på, hvad der blev sagt, f.eks. af hr. Dell'Alba og fru Ferrer. Vi prøver at løse spørgsmålet ved efter konsultationer med alle dem, der har en legitim interesse i det, at fremlægge forslag, som vi håber vil være acceptable for alle, så vi kan håndtere problemet ved at ændre ordningerne. Hvis det sker, vil sanktionerne ifølge sagens natur slutte, og det er den hurtigste måde at få dem til at holde op på. Men man kan ikke tvinge folk til at enes, og derfor må vi imødese den mulighed, at vi ikke når en omfattende aftale. Så må vi gøre vores bedste efter at have hørt, hvad alle har at sige, for at foretage ændringer, der er i overensstemmelse med reglerne og tilfredsstiller så mange mennesker som muligt, om ikke alle. Det kan vi naturligvis gøre. Men under disse omstændigheder vil vi kunne sige til USA, at sanktionerne ikke er rimelige. Den eneste måde at tvinge USA til at fjerne sanktionerne på er via WTO, og derfor kan jeg forsikre hr. Herzog om, at vi også samtidig vil fortsætte med 301-sagen i WTO.
Hvad angår spørgsmålet om kompensation, er der betydelige vanskeligheder med hensyn til, om det er muligt at give det, og der er visse ulemper, som, hvis de bliver nævnt, kun vil hjælpe og støtte vores modstandere i denne sag. Det ønsker jeg ikke at gøre offentligt, men jeg kan udmærket forstå den dybe bekymring. Her til morgen i Bruxelles holdt jeg, før jeg tog hertil, et møde med repræsentanter for den europæiske tekstilindustri, og jeg forstår nøjagtig, hvor alvorlig situationen er for dem og for andre mennesker, som det går ud over. Derfor vil vi fortsætte med at gøre vores yderste, og vi har forpligtet os til at fremlægge fire forslag for Rådet ved udgangen af denne måned i enighed eller uden enighed med vores handelspartnere.
Lad mig nu gå over til hormonerne. Jeg må indrømme, at jeg troede, at fru Roth-Behrendt fik helt galt fat på det med hensyn til mig såvel som i, hvad hun sagde om hr. Kittelmann, hvilket der ikke var noget grundlag for. For så vidt mig angår, er der ikke tale om at ignorere forbrugernes interesser eller ønske at bringe folks helbred i fare, sådan som hendes tone, om ikke hendes ord, antydede. Jeg er bange for, at hendes tolkning, der går i modsat retning, lugtede lidt af valgkamp snarere end af udøvelsen af sund fornuft, for det, jeg sagde, var ganske enkelt: Så længe der er et forbud, kan der ikke være nogen risiko for sundheden, for kød med hormoner får ikke lov at komme ind i Den Europæiske Union. Da ingen i øjeblikket har et forslag om at hæve forbuddet - De hørte bestemt ikke noget sådant forslag fra mig - er der absolut intet andet, som nogen kan gøre for at beskytte sundheden i Europa, end at forhindre, at der kommer noget ind. De kan ikke gøre mere end det. De kan ikke få et dobbelt forbud. Så det, vi nu står over for, er spørgsmålet om, hvordan vi bedst kan håndtere den situation, vi har som følge af disse betænkninger.
På dette punkt vil jeg gerne kommentere nogle af de bredere spørgsmål, som fru Mann og hr. Kittelmann rejste. Vi må spørge os selv, om der er en grundlæggende konflikt mellem handel og forbrugerbeskyttelse, sådan som hr. Iversen synes at antyde? Svaret er nej! Det er helt klart, at WTO-reglerne tillader, at man forbyder farlige produkter. De gør det ikke muligt at forbyde produkter, fordi man siger, at de er farlige, man skal have en grund. Og der er mere i sagen. Man behøver ikke at bevise, at produkterne er farlige, men man skal have respektabelt bevismateriale, selvom det ikke nødvendigvis udgør flertalsopfattelsen eller den dominerende anskuelse hos videnskaben.
Da WTO så på vores hormonforbud - som naturligvis var der længe før WTO kom til verden - kom de til den konklusion, at den proces, hvorved vi var nået frem til forbuddet, ikke var en risikovurdering, som faldt inden for de standarder, som man med rimelighed kunne forlange, før et forbud blev givet. Det er præcis af denne grund, at vi er begyndt på en ny risikovurdering, og vi har de foreløbige resultater fra den, hvilket, så vidt jeg forstår, til dels er opnået ved igen at se på offentliggjort forskning på basis af de kriterier, der er formuleret af appelorganet og til dels fra de foreløbige konklusioner i nogle af de 17 nye undersøgelser, vi har bestilt. Det er en foreløbig rapport. Den endelige rapport kommer ved årets udgang.
Det spørgsmål, vi må stille os, er følgende: Hvordan kan vi håndtere denne situation, for så vidt angår WTO? Det nytter ikke at sige, at vi har vores rapport, og at den beviser det, for det fjerner ikke trusselen om sanktioner. De har hørt folk fra de lande, der er berørt af banansanktionerne. Jeg kan fortælle Dem, at muligheden for sanktioner fra USA i denne sag er langt mere alvorlig, og derfor er det i høj grad at handle til fordel for de europæiske forbrugere, enkeltpersoner og beskæftigelsen i Europa at sige, at det er fornuftigt, at disse resultater gøres tilgængelige for offentligheden i så fuldstændig form som muligt. Det er ikke sket endnu. Jeg håber, det vil ske i videre udstrækning meget snart. Der bør være alvorlige drøftelser blandt videnskabsmænd på begge sider af Atlanten, for jeg tror ikke, at USA er ligeglad med sine borgeres sundhed. De er bare endnu ikke overbevist om, at der består en risiko, og hvis vi har vidnesbyrd herom, er det rigtigt at forelægge det for USA såvel som for alle andre.
Spørgsmålet er så følgende: På hvilket punkt gør vi dette, og hvordan håndterer vi det? Det er noget, som kan tåle yderligere overvejelse. Der består ingen afgørende konflikt mellem forbrugerbeskyttelse og handel. WTO tager i sin nuværende form passende hensyn til denne balance. Jeg siger ikke, at det er fuldkomment - det ville jeg slet ikke sige til fru Mann og hr. Kittelmann. Vi må i den kommende handelsrunde præcist overveje, hvordan vi kan forbedre reglerne og gøre dem klarere. Jeg er enig med hr. Herzog i, at en af de ting, vi skal gøre, er at fremlægge en bedre definition af, hvad et forebyggende princip i virkeligheden betyder. Jeg håber, at det vil være muligt for Parlamentet til den tid at se på disse spørgsmål på grundlag af det, der er sket, i bevidsthed om, at der ikke er tale om nogen forhastet aktion, som på nogen tænkelig måde kunne bringe europæiske borgeres sundhed i fare.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Jeg har ved afslutningen af denne forhandling modtaget otte beslutningsforslag.
Afstemningen om disse beslutningsforslag finder sted onsdag kl. 12.00.

Nedsat momssats for arbejdskraftintensive tjenesteydelser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0207/99) af Thyssen for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 77/388/EØF for så vidt angår muligheden for forsøgsvis at anvende en nedsat momssats for arbejdskraftintensive tjenesteydelser (KOM(99)0062 - C4-0169/99-99/0056 (CNS)).

Thyssen
Fru formand, hr. kommissær, den betænkning, som jeg på vegne af Økonomiudvalget skal kommentere i aften, vedrører Kommissionens forslag om at ændre det 6. momsdirektiv, således at medlemsstaterne som et forsøg får mulighed for at anvende en nedsat momssats for arbejdskraftintensive tjenesteydelser.
Forslaget har en lang forhistorie. Allerede siden 1991 har Parlamentet anmodet om at medtage alle eller i hvert fald bestemte arbejdskraftintensive tjenesteydelser i bilag H i det nævnte direktiv. Kommissionen har desværre aldrig delt Parlamentets mening herom. Det har endda kostet mange timers forhandlinger, inden Kommissionen var villig til at iværksætte en undersøgelse af de mulige virkninger af sådan en foranstaltning for beskæftigelsen. Til sidst måtte man vente på en anmodning fra Rådet i Wien, førend Kommissionen indgav et konkret forslag.
Men spørgsmålet er i dag, hvad Parlamentet mener om det foreliggende forslag. Hr. kommissær, Parlamentet er enig i Deres forslag. Nogle erhvervsorganisationer beklager, at det kun er et forsøg for en bestemt periode og ikke en endelig foranstaltning. Vi forstår deres skuffelse, men siger til dem, at det er bedre end ingenting. Hvis vi ikke kan overbevise med argumenter, må det gøres med de resultater, som utvivlsomt kommer frem af undersøgelsen.
Netop fordi det er et forsøg, gik et flertal i Økonomiudvalget ind for de generelle kriterier, og at man ikke indskrænker anvendelsesområdet til bestemte sektorer. Naturligvis vil vi alle være overbevisende, ikke mindst her lige før valget. Man kan koncentrere sig om livsmiljøet, ydelser til familier, dele af sektorer som tilhører den sociale økonomi osv. Det er alle prisværdige initiativer, men det er bedre, hvis man på dette tidspunkt ikke lægger sig fast på noget. Det giver medlemsstaterne mulighed for at udføre forsøgene i de sektorer, hvor de forventer størst succes, for jo mere omfattende forsøgene er, jo flere resultater får man, og jo større chance er der for velovervejede, endelige foranstaltninger, som sørger for varig, ekstra beskæftigelse, og det er jo det, det drejer sig om.
Hr. kommissær, Økonomiudvalget har vedtaget syv ændringsforslag. Vi er overbeviste om, at de gør forslaget bedre og mere klart. Det drejer sig ikke om store principspørgsmål med undtagelse af ét punkt, nemlig fuldmagtsproceduren. Hverken Social- eller Økonomiudvalget forstår, hvorfor Kommissionen ikke kan give medlemsstaterne fuldmagt til at starte et forsøg. Kommissionen er jo den udøvende magt. Rådet vil naturligvis selv trække i trådene, og i skattemæssige anliggender har det stadigvæk det sidste ord. Vi giver os altså, men det går os for vidt at fastlægge, at Rådet kun kan give bemyndigelse med enstemmige beslutninger. Det gør proceduren unødvendigt vanskelig. Det virker hæmmende på gennemførelsen af foranstaltningen, og det kan føre til vetoer og obstruktion. Derfor er det uacceptabelt, og derfor har vi indgivet ændringsforslag 4. At Rådet selv vil gøre det, okay, men så med et kvalificeret flertal. Der er ingen juridiske argumenter for ikke at acceptere det.
Hr. kommissær, jeg vil gerne høre Deres mening herom, og endvidere vil jeg gerne høre noget om timingen i Rådet. Til sidst vil jeg i forbindelse med min sidste betænkning i denne valgperiode gerne takke Dem for det altid gode samarbejde.

van Velzen, Wim
Fru formand, jeg tror ikke, at jeg nogensinde har talt på så sent et tidspunkt i Parlamentet, og jeg er glad for at kunne sige, at det ikke vil ske igen.
Det er faktisk ret trist, at man skal behandle et forslag, som jeg altid har været tilhænger af, under sådanne forhold og i en situation, hvor det er et spørgsmål om at blive kogt eller stegt. Vi er så glade for, at forslaget endelig foreligger, at vi er forsigtige med at have alt for mange bemærkninger. Men der er bemærkninger, selvom de kun vedrører den tid, det har taget at lave forslaget. Man kan faktisk beskrive det tempo, som vi har modtaget forslaget i, som en snegl, der bremser i svinget. Især forsigtighed har påvirket såvel Kommissionens som Rådets holdning. Det er mit indtryk, at det især er Rådets skyld, fordi man har været alt for bange for konkurrence, men også for midlets succes. Det er i diskussioner sket flere gange, f.eks. med tyske repræsentanter, at man sagde: Tænk, hvis det bliver en succes i Nederlandene, så er vi på grund af samfundsmæssigt pres tvunget til at anvende midlet i vores land. Tænk, hvad der ville ske. Hvis det virkelig skaber flere arbejdspladser, er det et problem i Tyskland. Det har jeg aldrig forstået, og det er jeg heller ikke flov over. Det irriterer mig meget, at netop de medlemsstater, hvor ordet subsidiaritetsprincip er klistret til tungen, skaber de fleste problemer om at tillade forsøget i de lande, som siger: Hør her, det er måske ikke det eneste middel, men det er dog et middel, som vi vil anvende for at skabe flere arbejdspladser.
Da jeg ved forberedelserne til topmødet i Luxembourg indgav forslaget om den såkaldte sociale momssats - det gjorde jeg i øvrigt ikke som den første, for det havde en hel række af Parlamentets medlemmer allerede gjort - handlede jeg i hvidbogen af Delors ånd, der allerede havde gjort opmærksom på, at Europa har skaffet sig et system, som gør arbejde meget dyrt, alt for dyrt i forhold til spildet af energi og råstoffer og kapitalens frie bevægelighed. Det er efter min mening stadigvæk det centrale emne og problem i Unionen. Jeg mener også, at medlemsstaterne har gjort alt for lidt ved dette emne under forhandlinger herom. Den sociale momssats er med hensyn hertil slet ikke den endelige løsning. Det er kun en lille del af løsningen. Men det kan være en løsning med hensyn til tjenesteydelser på lokalt og regionalt plan.
Kommissionen udarbejdede på et tidspunkt en interessant rapport, employment-rate report , hvori den sammenlignede Unionens beskæftigelsesresultater med USA's. Én af de overraskende konklusioner var, at Unionen ikke er bagefter på noget område med undtagelse af tjenesteydelser, og det gjaldt tjenesteydelser på alle planer. Efter min mening kan nedsættelsen af momssatsen sørge for og i hvert fald fremme et godt resultat netop i tjenestesektoren på lokalt og regionalt plan. Her kan efterspørgsel og tilbud føres sammen. Omsorg for ældre, arbejde for handicappede og miljøprojekter osv., ligesom fru Thyssen vil jeg ikke træffe et valg herom, og jeg lader medlemsstaterne vælge ud af de muligheder, som forslaget tilbyder, og jeg lader dem afgøre, hvad der passer bedst til deres behov og muligheder.
Jeg har ligesom fru Thyssen nogle bemærkninger til ændringsforslagene, som vi har indgivet. Jeg er enig med hende i, at det er helt uacceptabelt, at Rådet enstemmigt skal beslutte om en medlemsstats konkrete tilladelse til at gennemføre forsøget. Det betyder, at medlemsstaterne, som allerede fra begyndelsen lå på tværs, nu får det bedste middel til også at stoppe forsøgene. Jeg mener, at Kommissionen her skal være konsekvent og sige, at et kvalificeret flertal er det eneste logiske og juridiske princip, som skal anvendes ved vedtagelsen af systemet. Jeg er meget interesseret i kommissærens reaktion.
Til sidst har det overrasket og skuffet mig, at Kommissionen har givet ansvaret for evalueringen fra sig, og at den faktisk har overdraget ansvaret til medlemsstaterne og dermed også initiativet til nye forslag. Jeg mener, og jeg har fuld forståelse for den situation, som Kommissionen befinder sig, at Kommissionen i øjeblikket ikke fungerer tilfredsstillende i forbindelse med uvillige medlemsstater, og at den i fremtiden skal være meget opmærksom. Hvis Kommissionen således giver evalueringen og initiativet til nye forslag fra sig, som det sker i dette forslag, undergraver den sin egen eksistensberettigelse, og så er den i gang med at ødelægge et hovedprincip i Unionen, nemlig initiativretten. Initiativretten ligger ikke hos Rådet, men hos Kommissionen, og den skal sørge for, at det også er tilfældet i fremtiden.

Peijs
Fru formand, det går i mellemtiden bedre med beskæftigelsen i EU. For nylig faldt arbejdsløsheden til under 10 %, men det er ikke noget at skrive hjem om, for det er stadigvæk alt for højt.
Parlamentet har længe lagt pres på Rådet og Kommissionen for at få dem derhen, hvor vi er nu. Jeg er alligevel glad for, at Parlamentet nu kan behandle et konkret forslag. Men vi er der endnu ikke med vedtagelsen af forslaget. Hr. van Velzen og fru Thyssen har allerede nævnt, at der er en stor hindring. Det er den regel, at forslagene fra medlemsstaterne om at indføre en nedsat momssats skal vedtages enstemmigt af Rådet, selvom momsen ikke længere er grundlaget for medlemsstaternes bidrag til EU, hvilket førhen altid var argumentet for, at grundlaget dermed blev udhulet.
Fru formand, det er i øjeblikket noget vrøvl. Jeg kan forstille mig, at man spørger et naboland, om det har problemer med, at ens skomager leverer til en nedsat momssats. Men hvorfor skal Finland være i stand til at forhindre, at man i Nederlandene tillader en nedsats momssats for skomagere? Det kan jeg simpelthen ikke forstå. Jeg kan ikke forstille mig, at der er nogen, som rejser fra Nederlandene til Finland med deres ødelagte sko. Jeg mener, at man således tager alt det tilbage, som Parlamentet har fået. Jeg tror, at medlemsstaterne snart går imod alle konkrete forslag. Det er meget skuffende.
En række medlemsstater, hvorunder Nederlandene, er kommet med en ønskeseddel. Kan kommissæren sige, hvorvidt der er opnået overensstemmelse om bestemte konkrete forslag fra disse ønskesedler? Man har f.eks. nævnt renovering af bygninger og bydele. Jeg mener, at en nedsat momssats ville kunne stoppe forfaldet af hele byområder. Nederlandene har ikke sat renovering på sin ønskeseddel. Er der en linje i disse forslag, eller afhænger det af, hvad en medlemsstat gør med dem?
Jeg støtter med glæde ordførerens fremgangsmåde. Jeg peger især på hendes idéer om evalueringen af forsøgene. Ordføreren slår til lyd for, at de konkrete resultater af foranstaltningen undersøges. Hun peger bl.a. på priserne. Vi ønsker selvfølgelig ikke, at nedsættelsen af momssatsen ikke fører til større efterspørgsel og mere beskæftigelse, men kun til en stigning af udbyttet.
Fru formand, jeg vil gerne takke kommissæren for det gode samarbejde i de forløbne år. Jeg håber, at han i aften er lidt medgørlig med hensyn til ændringsforslagene. Jeg mener, at der er et par meget vigtige i mellem. Han kan endnu en gang udtale sig i Kommissionen om dette punkt om medlemsstaterne. Det ville være en flot afslutning på disse fem år.

Kestelijn-Sierens
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, på vegne af Den Liberale Gruppe hilser jeg kommissionsforslaget velkomment. Flere talere har i aften allerede sagt: Hvor tit har Parlamentet ikke insisteret på at få momssatsen for arbejdskraftintensive tjenesteydelser nedsat? Vi ved, at det ikke er det bedste instrument til at skabe arbejdspladser, men med en momsnedsættelse bliver disse tjenesteydelser lettere at betale, og man får dem væk fra det sorte område. Selvom Kommissionen ikke er overbevist om foranstaltningens arbejdskabende virkning eller muligheder, har det nederlandske økonomiske og sociale institut for små og mellemstore virksomheder gennem en undersøgelse påvist, at det kan skabe 66.000 arbejdspladser. Det er ikke et uinteressant antal. Jeg håber, at det forslag, som udarbejdes her, fører til et positivt resultat med hensyn til beskæftigelse. Man skal ikke være bange for et negativt budgetresultat, for se bare på momsnedsættelsen inden for blomsteravlen. I mit land steg salget så meget, at der kom 340 millioner mere i skattekisten. Men kære kolleger, når det drejer sig om at skabe arbejdspladser, skal medlemsstaterne især gøre noget ved strukturelle foranstaltninger, nedsættelse af lønudgifterne, fleksibilisering af arbejdet, fremmelse af deltidsarbejde, og vi fastslår, at der på dette område skal gøres meget mere.

Blokland
Fru formand, det er godt, at Rådet nu efter lange diskussioner endelig åbner muligheden for at anvende en nedsat momssats for arbejdskraftintensive lokale tjenesteydelser, selvom det kun er et forsøg.
I Nederlandene er f.eks. skomagerbranchen svundet ind i perioden 1992-1998 på grund af den høje momssats. På grund af de høje priser på reparation af sko er forbrugerne tilbøjelige til at smide deres sko væk og købe nye. Den ekstra beskatning af miljøet, som følge heraf, kan muligvis reduceres på grund af ændringen af momsdirektivet. Der kan også forventes en ny stigning i beskæftigelsen i denne branche.
Jeg vil gerne takke ordføreren, fordi han har medtaget disse virkninger i ændringsforslag 1 og 2. Det er også en god ting, at den »sorte økonomi« gøres mindre tiltrækkende. Disse aspekter skal under evalueringen af forsøget have ekstra opmærksomhed. Jeg støtter de indgivne ændringsforslag og håber, at Rådet og Kommissionen gør det samme.

Monti
Fru formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren, fru Thyssen, og gengælde hendes tak for det samarbejde, vi har haft i disse år.
Med dette forslag imødekommer Kommissionen en anmodning, der blev fremsat på Det Europæiske Råds møde i Wien i december 1999. Det er fuldstændigt sandt, at Parlamentet har bedt Kommissionen om at gå i den retning i meget lang tid. Men Kommissionen har ikke kun gjort noget ved det i februar 1999. Vi skal nemlig huske, at Kommissionen allerede i september 1997 udarbejdede en meddelelse til Det Europæiske Råd i Luxembourg om beskæftigelsen, og at dette forslag blev fremsat heri. Men det er sandt, at Parlamentet dog allerede havde bedt os om at gøre dette længe før dette tidspunkt. Hvorfor gjorde vi det ikke noget før? Det er der en grundlæggende politisk årsag til, nemlig at vi ville undgå genveje i skattepolitikken for at fremme beskæftigelsen.
Hr. van Velzen har ret, når han siger, at denne nedsatte momssats kan være et instrument, men at det ikke er det vigtigste instrument. Flere af Dem mindede om, at de vigtigste metoder til at fremme beskæftigelsen ved hjælp af skattesystemet er skat på energi og en skattemæssig samordning, der gør det muligt at sætte beskatningen af kapital en smule op og at sætte beskatningen af arbejde en smule ned.
Hvorfor var det først i september 1997, at Kommissionen fremsatte dette forslag om en nedsat momssats, som Parlamentet havde bedt om i lang tid? Fordi det først var i september 1997, at vi nåede frem til den overbevisning, at det gik pænt fremad med hensyn til de vigtigste metoder. Dengang havde man næsten færdiggjort pakken mod skadelig skattekonkurrence, som medlemsstaterne skrev under på i december 1997, og man var nået langt med drøftelserne om forslaget om energibeskatning. På det tidspunkt blev vi således sikre på, at dette forslag om en nedsat momssats ville være en nyttig tilføjelse og ikke en genvej, der fik medlemsstaterne til at springe den væsentligste indsats over.
Dette var blot for at forklare Dem, hvorfor vi efterkom Deres ønsker på så sent et tidspunkt. Jeg mener dog, at dette var i overensstemmelse med et overordnet krav.
Jeg vil ikke gå i detaljer med beskrivelsen af forslaget, men blot sige, at jeg glæder mig over, at man er tilfreds med og enig i forslaget i sin helhed. Jeg kan forsikre Dem for, at Kommissionen i kraft af disse rapporter og på baggrund af de oplysninger, den har til sin rådighed, vil foretage en samlet vurdering, og at den - om nødvendigt - ved udgangen af forsøgsperioden vil fremlægge nogle forslag i forbindelse hermed, så der kan blive fulgt op på forsøget.
Jeg kan med tilfredshed konstatere, at Thyssens betænkning i stor udstrækning støtter den indfaldsvinkel, der foreslås af Kommissionen. Når det kommer til stykket, følger de væsentligste ændringsforslag, der er fremsat, faktisk disse mål: at fremhæve de gavnlige virkninger, som foranstaltningen har for anvendelsen af ufaglært eller mindre faglært arbejdskraft, for miljøet og for begrænsningen af sort arbejde; at tage højde for, at Rådet kan træffe afgørelse om tilladelsen til at anvende en nedsat momssats med kvalificeret flertal; og at tage højde for, at Kommissionen skal udarbejde en rapport med en samlet vurdering, der om nødvendigt skal ledsages af nogle egnede forslag.
Jeg kan forsikre Dem for, at Kommissionen er enig i disse målsætninger for en stor dels vedkommende. Det er dog min pligt at henlede Deres opmærksomhed på, at tilladelsen til at anvende en nedsat momssats er en foranstaltning, der har at gøre med harmoniseringen af momslovgivningerne, som omtales i Amsterdam-traktatens artikel 93, tidligere artikel 99. Under disse omstændigheder forekommer det mig ikke at være muligt at gøre en undtagelse fra regelen om, at Rådet træffer afgørelse med enstemmighed. Det er i øvrigt klart, at Kommissionen håber, at foranstaltningen får de nævnte gavnlige virkninger.
Endelig skal jeg understrege, at hvis vi - som jeg formoder - alle ønsker en hurtig vedtagelse af dette forslag fra Rådets side, så de tidsfrister, som fru Thyssen anmodede om, bliver mulige, det vil sige en ikrafttrædelse den 1. januar 2000, kan jeg ikke godkende de fremsatte ændringsforslag.
Fru Peijs opfordrede mig til fleksibilitet. I dette tilfælde fortolker jeg fleksibilitet som en opnåelse af resultatet så hurtigt som muligt, og paradoksalt nok fortolker jeg det således netop som en opfordring til ikke at godkende ændringsforslagene, da de blot ville forsinke forløbet.
Jeg vil også gerne meddele Dem, at man i dag takket være det tyske formandskab har afholdt det første møde inden for Rådet for den arbejdsgruppe, der vurderer dette forslag, og jeg tror, at vi har god grund til at være optimistiske.
Endelig vil jeg gerne sige, fru formand, at dette forslag - som jeg håber vil være meget gavnligt for beskæftigelsen - også vil tjene til at fjerne den tvivl, der har været om Kommissionens og Den Europæiske Unions skattesamordning.
Her er et tilfælde, hvor Bruxelles ikke ønsker at få flere beføjelser, men derimod at give flere beføjelser tilbage til medlemsstaterne ved at give dem lov til at bestemme. Her er et tilfælde, hvor skattesamordning ikke betyder flere skatter, men færre skatter, og her er et tilfælde, der helt og holdent er rettet mod beskæftigelsen. Jeg håber, at medlemsstaterne vil benytte sig af den subsidiaritet, vi giver dem, uden - sådan som hr. van Velzen frygter - at gemme sig bag den bekvemme situation, hvor Den Europæiske Union lægger hindringer i vejen, så man ikke selv behøver at have ansvaret for at tage beslutninger.
Tak for den støtte, som De har givet os her i aften. Fru formand, jeg vil også gerne benytte mig af denne lejlighed til at takke Parlamentet og de parlamentsmedlemmer, der har talt her i aften, for deres store og faste støtte til vores indsats i forbindelse med skattesamordningen.

Formanden
Jeg takker kommissær Monti.
Ordføreren har ønsket at komme med et indlæg. Jeg giver ordet til ordføreren.

Thyssen
Fru formand, hr. kommissær, jeg takker for svarene på vores spørgsmål. Jeg konstaterer, at De ikke er enig, heller ikke i ændringsforslaget om at lade fuldmagtsproceduren finde sted ved en flertalsbeslutning i stedet for en enstemmig beslutning i Rådet. Jeg må desværre sige, at De ikke har overbevist mig med de juridiske argumenter. Jeg går ud fra, at der er politiske grunde hertil, men det er ingen juridiske argumenter. Det drejer sig om en anvendelsesforanstaltning, ikke om en generel foranstaltning. Når man laver love, skal de i henhold til traktaten vedtages enstemmigt af Rådet. Det er ikke tilfældet for at gennemføre konkrete sager. Der er stor forskel på de to ting. Hvis det er det råd, som De har fået af Deres Juridiske Tjeneste, hvilket er det samme, som Kommissionens embedsmænd har meddelt Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, overbeviser det os alligevel ikke helt, og det ville nok ikke være en dårlig idé at undersøge de juridiske aspekter endnu en gang.

Formanden
Tak, fru Thyssen.
Inden jeg lader hr. kommissær Monti svare, giver jeg ordet til hr. van Velzen, så hr. Monti kan svare Dem begge på samme tid.

van Velzen, Wim
For det første er jeg enig med fru Thyssen i, at den juridiske begrundelse for argumentet er helt korrupt. Jeg har et konkret spørgsmål til kommissæren. Har De fået konkrete anvisninger inden for Rådet om, at de lande, som fra starten af har skabt problemer, ikke vil gøre brug af deres muligheder for at blokere beslutningen i det øjeblik, der ved enstemmighed skal gives tilladelse til et bestemt land?

Monti
Fru formand, jeg kan godt forstå det punkt, som fru Thyssen og hr. van Velzen bringer på bane. Hvis vi i vores samlede vurdering havde fulgt den løsning, der gik ud på ikke at tage højde for enstemmighed, ville vi have haft nogle meget større principielle vanskeligheder end dem, vi allerede får nu med at få forslaget igennem i Rådet. Jeg skal minde om, at det f.eks. også er undtagelserne i henhold til artikel 27 - som i grunden er gennemførelsesbestemmelser og ikke ny lovgivning - der kræver enstemmighed. Jeg vil ligeledes minde om de store vanskeligheder, vi støder på med hensyn til Momsudvalget, der af natur er rent gennemførende, men hvor medlemsstaterne alligevel er modstandere af, at det vedtager en regel med kvalificeret flertal. Jeg kan således godt til en vis grad forstå Deres ønske, det er klart. Det er nemlig også mit ønske, når det gælder en politisk realistisk vurdering med hensyn til beskæftigelsen, der er en hastesag. Det er med beklagelse, at jeg har fundet det nødvendigt at følge den løsning, vi har fulgt.

Formanden
Tak, kommissær Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Næste møde finder sted i morgen tidlig kl. 9.00.
Mødet hævet kl. 23.20

