Slavnostna seja - Dvajseta obletnica demokratičnih sprememb v srednji in vzhodni Evropi
Predsednik
Preden začnemo, naj povem, da sva se s predsednikom Havlom pogovarjala, in zagotavljam vam, da si pred 25 leti česa takega nismo mogli niti zamisliti!
(Aplavz)
Václav Havel
nekdanji predsednik Češke republike. - (CS) Gospod predsednik, gospe in gospodje, rad bi se vam zahvalil za povabilo in za priložnost, da povem nekaj besed v teh dnevih, ki zaznamujejo dvajseto obletnico dramatičnega odpiranja zaprtih meja, rezanja bodeče žice in podiranja zidov med evropskimi narodi ter, v primeru Nemčije, zidu, ki je na dvoje delil en in isti narod. To je bil konec dvopolne delitve, ne samo Evrope, ampak v precejšnji meri tudi vsega sveta. Tisti trenutek je bil zgodovinsko tako pomemben, da je veliko ljudi trdno verjelo, da lahko svet odtlej samo napreduje.
To pa se ni zgodilo. Zgodovina se seveda ni končala. Zato je toliko bolj pomembno, da te obletnice ne sprejmemo le kot poziv k razmisleku o preteklosti, ampak predvsem kot poziv k razmisleku o prihodnosti. K temu pozivu bi želel prispevati pet svojih pogledov na temo evropskega združevanja.
Nihče od nas ni bil popolnoma pripravljen na presenetljivo hiter padec železne zavese, a kako bi tudi bili. To bi bilo nenaravno. Zato je sledilo obdobje, ko so se porajale dileme, preverjali smo različne možnosti in se soočali z negotovostjo. Nazadnje je zveza NATO pogumno sprejela nove članice in jim tako ponudila varnost in možnost, da se posvetijo pripravam za pridružitev Evropski uniji. Unija je zatem na stežaj odprla svoja vrata novim demokracijam srednje in vzhodne Evrope. Od časa do časa pa ima s temi državami težave. To je dokaj razumljivo. Demokratična politična kultura ne more nastati ali oživiti v nekaj dneh. Potrebuje čas, nenehno pa se pojavljajo tudi nepričakovani problemi, ki jih je treba reševati sproti. V tem sodobnem zgodovinskem obdobju je bila oblast prvič in, upajmo, tudi zadnjič v rokah komunizma, zato smo bili prvi, ki smo se soočili s pojavom pokomunističnega obdobja. Odpravljati smo morali posledice dolgoletnega režima strahu in se soočati z vsemi tveganji, ki jih je prinašala prerazdelitev premoženja, kakršni v zgodovini še nismo bili priča. Bilo je veliko ovir in še danes so tu, naše izkušnje s takšnimi razmerami pa so še vedno začetniške.
Vseeno pa sem prepričan, da je Zahod storil prav. Vsakršna druga možnost bi prinesla veliko več problemov in večje stroške, ne samo za Zahod, ampak dejansko za vse nas. Ne bi prišlo samo do nevarnega pojava ponovnega boja za vpliv ali do neposredne nadvlade ene strani nad drugo, ampak bi države, ki bi ostale izolirane od Zahoda, po vsej verjetnosti postale igrišče za različne nacionaliste in populiste ter njihove oborožene milice in po možnosti tudi območje nevarnih lokalnih konfliktov, še toliko nevarnejših, ker iz dobro znanih razlogov drugi svetovni vojni ni sledila prava mirovna konferenca, ki bi na zavezujoč, eksakten in trajen način vzpostavila evropske povojne odnose. Menim, da bi veliko ljudi, ki so še do nedavnega vihteli zastave s srpom in kladivom, hitro v roke vzeli nacionalno zastavo. Kam to pelje, smo videli v nekdanji Jugoslaviji. Vsi dobro vemo, da demoni vedno obudijo druge demone. Zato nihče ne more reči, ali bi se okužba razširila še na zahodni del Evrope. Živimo v obdobju, ko lahko vsak lokalni konflikt zaradi globalizacije hitro prerase v svetovni konflikt.
Pristop, ki smo ga izbrali, je bil torej najnaravnejši z zgodovinskega vidika in najprimernejši s praktičnega vidika. Poleg tega bi lahko ta pristop tolmačili kot izraz skupne odgovornosti za zgodovinsko dogajanje, katerega zametki so bili deloma tudi v kratkoročni politiki demokratičnega sveta, ki je težila k spravljivosti.
Vse to bi strnil v misel, da je težave, ki jih ima EU danes z nami, vredno prebroditi, kajti kateri koli drug razvoj dogodkov bi bil nedvomno slabši in precej nevarnejši. V teh okoliščinah lahko Evropo prosimo le za potrpljenje in razumevanje.
Seveda se pojavi vprašanje, kaj lahko Evropi ponudimo. Dolgo sem verjel, da bi morali po obdobju totalitarizma - kajti zanj smo neposredno odgovorni - to svojo izkušnjo prepričljivo razložiti drugim ter vse, kar je posledica te izkušnje, spremeniti v konkretne pobude. To pa ni lahko in nisem prepričan, da smo že prišli do te točke. Totalitarne ali avtoritarne vladavine imajo pogosto zelo neopazne začetke in zelo prefinjene načine družbenega nadzora. Šele sedaj, ko je minilo toliko časa, se mnogi zavedamo, kako premeteno so nas ujeli v mrežo totalitarizma. Zaradi tega smo še posebej previdni. Na ta način bi morali zagotoviti, da se naše izkušnje nikoli več ne ponovijo.
Kaj potrebujemo? Predvsem jasno in resnično solidarnost z vsemi tistimi, ki se danes soočajo s totalitarnimi ali avtoritarnimi režimi, ne glede na to, v katerem delu sveta živijo. Te solidarnosti ne smejo ovirati kakršni koli gospodarski ali drugi posebni interesi. Tudi majhni, neopazni in dobronamerni kompromisi lahko povzročijo usodne posledice, pa čeprav le posredno in z zamikom. Zlu ni dobro popuščati, kajti v naravi zla je, da vsako popuščanje obrne v svojo korist. Poleg tega ima Evropa svojo lastno neprijetno izkušnjo s političnim popuščanjem. Naša podpora je lahko svobodomiselnim ljudem ali neposrednim pričam razmer v Severni Koreji, Burmi, Iranu, Tibetu, Belorusiji, na Kubi ali kjer koli drugod v večjo pomoč, kot si morda predstavljamo. S tem pa bomo pomagali tudi sebi. Pomagali si bomo zgraditi boljši svet in prijazneje ravnati drug z drugim ali, povedano drugače, bolj zvesto bomo sledili bistvu vrednot, h katerim se zavezujemo kot skupnost.
Pred kratkim je Evropski parlament podelil nagrado Saharov Memorialu, ruski organizaciji, ki spremlja spoštovanje človekovih pravic v Rusiji. Menim, da je bilo to dejanje pomembno. Spomnim se, kako zelo pomembno je bilo v moji domovini povabilo francoskega predsednika, ki nas je -pripadnike opozicije - med svojim državnim obiskom povabil na delovni zajtrk, čeprav je s tem nasprotoval tedanji vladi. Te stvari so le na videz površinske. V totalitarnem režimu enostavno velja, da lahko že en zajtrk ali ena zatrta študentska demonstracija v pravih okoliščinah povzroči zgodovinski zasuk.
Identiteta vsakega človeka, razen tistega, kar smo na svet prinesli kot edinstveni posamezniki, je sestavljena iz več plasti, ki jih lahko poimenujemo kolektivna identiteta. Vsak od nas v večji ali manjši meri goji občutek pripadnosti družini, skupnosti, regiji, podjetju, cerkvi, družbi ali politični stranki, narodu, civiliziranemu svetu in nazadnje prebivalstvu tega planeta. Vse to nam kaže, da imamo več vrst domov, naj si bodo geografski, ideološki, jezikovni, etnični ali kateri koli drugi, in da sami družno ustvarjamo te domove. Naše različne vrste domoljubja, naši cilji, podobnosti, nagibi, ponos, lastnosti, tradicije, običaji, navade in posebnosti tudi odigrajo svojo vlogo. Skratka, svet je mozaik, človeštvo je mozaik in vsak od nas je mozaik.
Kolektivna suverenost kajpada izvira iz tega občutka kolektivne pripadnosti. Seveda imamo določeno mero suverenosti na vseh ravneh identitete, vendar pa na nobeni nimamo in ne moremo imeti popolne suverenosti. Obstaja pogoj: te suverenosti se morajo dopolnjevati in si, če je le mogoče, ne smejo nasprotovati.
Prepričan sem, da ste že uganili, da to temo načenjam zato, ker se razprave o evropski ustavi in Lizbonski pogodbi v glavnem sukajo okrog vprašanja, kakšen odnos bi morali vzpostaviti med nacionalno suverenostjo in evropsko suverenostjo. Odgovor je jasen: dopolnjevati se morata. Če se čutim Evropejca, to še ne pomeni, da sem prenehal biti Čeh. Dejansko je ravno obratno: ker sem Čeh, sem tudi Evropejec. Rad rečem, čeprav zveni nekoliko poetično, da je Evropa domovina naših domovin.
Hkrati pa sem prepričan, da se bo v prihodnje tudi evropska suverenost postopoma okrepila. Ne vem sicer, koliko hitro ali počasi, in ne vem, kakšne zgode in nezgode bomo doživeli na tej poti, vem pa, da se mora proces združevanja nadaljevati. Konec koncev je to v ključnem in celo bivanjskem interesu ne samo Evropejcev, ampak vseh. Razlogi za to so jasni: živimo v prostoru enotne svetovne globalizacije, kjer lahko lastnik ribiškega podjetja iz Grenlandije živi na Tajvanu in ima v lasti tudi delež v brazilski banki, ali pa lahko lastnik češkega rudnika svoje podjetje prek računalnika upravlja z Islandije. V takšnem prostoru bodo različne nadnacionalne, naddržavne ali celinske skupnosti igrale vse pomembnejšo vlogo. To ne pomeni in tudi ne bo pomenilo konca nacionalne države; gre za to, da se nacionalne države združujejo v skupine in se bodo še naprej združevale ter sodelovale na različnih področjih. Že tehnični in gospodarski razvoj to absolutno zahtevata. Po drugi strani pa lahko v času, ko svetu vse bolj preti poenotenje, ustave različnih manjših skupnosti držav in narodov, ki so si tako ali drugače blizu, odigrajo ključno vlogo in učinkoviteje zaščitijo nacionalne ali regionalne identitete.
S postopnim in miroljubnim združevanjem držav v skupine se bo seveda krepilo tudi miroljubno sožitje. Ali ni bila večina vojn v zadnjih stoletjih med nacionalnimi državami? Kako bi lahko bolje ukrotili različne nacionalistične demone, če ne s praktičnim sodelovanjem med narodi? Spoštovanje načela večplastne suverenosti pa je seveda možno le z močno civilno in politično podporo. Opazil sem, da v moji domovini in verjetno tudi v veliko drugih državah ljudje pogosto uporabljajo besedi "mi" - v našem primeru so to Čehi - in "oni", s čimer mislijo na tiste pokvarjene tujce iz Bruslja. Ali nismo tudi sami v Bruslju? Ta delitev na a priori poštene "nas" in pokvarjene "njih", ki nam želijo za vsako ceno škodovati, preprosto kaže, kako slabo je razumljeno pravo načelo združevanja. Tudi to je treba potrpežljivo odpraviti.
Smo na isti ladji in ta ladja pluje v pravo smer. Še naprej bo plula v pravo smer, če bodo vsi potniki čutili skupno odgovornost in ne bodo le igrali lastnih igric v svoj prid. V novoustanovljeni skupnosti svoje pomembnosti ali edinstvenosti ne gradimo tako, da na vse grlo razglašamo nejasno opredeljene nacionalne interese, s čimer le prikrivamo pomanjkanje notranjega zaupanja, ampak tako, da odločno stopamo po poti sožitja in sodelovanja v skupnih prizadevanjih.
Že stoletja je Evropa središče civilizacije na našem planetu in tako se je tudi sama ves čas videla, čeprav to ni bilo vedno prav. Čutila se je upravičena, da svojo kulturo, religijo in iznajdbe širi po vsem svetu, ne glede na to, ali jih sploh kdo želi imeti. Širjenje teh vrednot je pogosto spremljalo nasilje. Lahko bi tudi rekli, da vsa sodobna civilizacija - ne samo tisti elementi, ki jih svet označuje kot izjemne, ampak tudi sedanja kratkovidnost - izvira iz Evrope. Evropa bi se morala iz vsega tega nekaj naučiti in svojo vlogo ponovno opredeliti. To pa pomeni, da ne bo več prisiljevala ostalega sveta k ničemur, ampak ga bo skušala samo navdihovati. Ponudila bo zgled, na katerem se drugi lahko nekaj naučijo, ne da bi kar koli storili.
Težko bi našli regijo na Zemlji, na kateri živi toliko narodnosti ali etničnih skupin v različnih državah, toliko manjšin in manjšin v manjšinah. V zadnjih desetletjih pa je Evropa vseeno uspela ustvariti, lahko bi rekli, najkoherentnejšo nadnacionalno skupino, ki jo je mogoče videti na vsem svetu. Najpomembnejše pa je to, da skupina ni nastala kot posledica nasilja močnejšega proti šibkejšemu, kot se je vedno dogajalo v preteklosti. Ravno nasprotno, nastala je na podlagi praktičnih sporazumov. Združevanje se je torej z bojišča preselilo v sejno dvorano. Če nič drugega lahko že to predstavlja velik izziv preostalemu svetu.
Omenil sem vedno večji pomen nadnacionalnih struktur v današnjem svetu. Menim, da bi bila najboljša politična ureditev v naslednjih desetletjih neke vrste ustvarjalno partnersko sodelovanje med velikimi nadnacionalnimi ali celinskimi subjekti, ki bi temeljilo na točno določenih minimalnih socialnih standardih - ti bi morali biti moralni, ne politični. Če želimo, da so odnosi smiselni, jih moramo seveda graditi na dveh temeljnih načelih: popolna enakopravnost in čim večja odprtost. Odnos ni partnerski, če si nekdo iz praktičnih razlogov, kot je strah pred prekinitvijo dobave nafte ali zemeljskega plina, natakne plašnice na oči in preprosto pozabi na umore svobodomiselnih novinarjev ali podobne zločine, o katerih bi v drugačnih okoliščinah želel govoriti. Takšen odnos temelji na sprenevedanju. Resnični partnerji morajo govoriti drug z drugim o vsem, kar jih teži, ali z drugimi besedami, o resnici, kakršna je, prav tako pa morajo znati resnici tudi prisluhniti.
Evropsko združevanje, zaradi katerega večji del naše celine že tako dolgo živi v miru, je dejansko edinstven poskus demokratične zveze držav. Ni in tudi ne bo takoj postala popolna konfederacija držav ali celo tradicionalna konfederacija. Gre preprosto za nekaj novega. Ko bi le ta poskus lahko drugim služil za zgled! A to ni najbolj bistveno. Gre za moje prepričanje, da ima Evropska unija priložnost, da navdihne preostali svet z nečim globljim od modela sodelovanja med narodi. S tem mislim na priložnost, da se poskuša odkupiti za vse sporne načine, s katerimi je Evropa zaznamovala sodobno civilizacijo ali vplivala na njen značaj. Gre za gibanje, ki se je morda počasi že začelo odvijati.
V mislih imam opustitev kulta dobička za vsako ceno, ki ne upošteva dolgoročne in nepopravljive posledice, opustitev kulta kvantitativne in vedno večje rasti, opustitev stremljenja k doseganju in preseganju Amerike ali Kitajske ali kogar koli drugega ter opustitev nevarne in nenačrtne kolonizacije in brezobzirnega ropanja naše Zemlje, brez obzira za okolje ali dobrobit naših zanamcev. Govorim tudi o pametnem varčevanju z energijo, kjer se uspeh države ne meri z rastjo porabe, ampak ravno obratno, z zmanjšanjem porabe.
Seveda je vse to mogoče samo ob predpostavki, da se bo sprememba začela že v duši sodobnega Evropejca. Glede na najnovejša kozmološka odkritja bi moral biti nekoliko ponižnejši, moral bi razmišljati o tem, kaj se bo zgodilo, ko umre, in se v samoti prikloniti skrivnosti vesolja; skratka, še enkrat bi moral razmisliti o večnosti in neskončnosti, kot je to storil v zgodnjem obdobju evropskega razvoja. Resno bi se morali zamisliti nad tem, da tistega, kar storimo, ne moremo več popraviti, da se vse nekje zabeleži - pa četudi v obliki potujoče svetlobe - in da nič ni za vedno oproščeno.
Naj se vrnem k Evropi kot partnerici drugim državam; znano je, da je bila večina vojn v zgodovini človeštva zaradi mej oziroma zaradi ozemlja. Iz tega se lahko naučimo pomembno lekcijo, da morajo ne le nacionalne države, ampak tudi nadnacionalne skupnosti vedno vedeti, kje natančno se začnejo in kje se končajo. Nejasne ali sporne meje so pogosto viri katastrof. Tudi Evropska unija bi se morala tega zavedati in dobro poznati svoje zunanje meje. Če želi podreti neko mejo, mora najprej vedeti, kje poteka. S tem bi sprejela zamisel o svoji geografski istovetnosti na širši, torej planetarni ravni. Tudi na ta način bi lahko pomembno in konkretno pripomogla k miru med ljudstvi in narodi našega planeta, k čemur vsi stremimo.
Tema skupne suverenosti se v evropskih razpravah pojavlja največkrat v zvezi z institucionalnimi ureditvami v Uniji. Pohvalil bi Unijo, da v zadnjih letih toliko svoje energije posveča tej zadevi in da je dosegla toliko uspehov. Prav zaradi tega si na tem področju upam gledati dlje v prihodnost. Parlament, katerega poslanci ste, je neposredno izvoljen in prizadevanja gredo v tej smeri, da bi število predstavnikov iz različnih držav ustrezalo velikosti teh držav. Menim, da bi Evropski parlament kot edino telo, ki ga neposredno volijo vsi Evropejci, moral imeti več pooblastil, kot jih ima danes. Sprejemanje zakonov bi se moralo v skladu s tem konkretneje preseliti od izvršne na zakonodajno oblast. Evropski parlament ne sme dajati vtisa, da je le potraten okrasek Unije.
Menim, da bi se lahko ob Parlamentu izoblikovalo še eno, manjše telo, njegovi člani pa bi bili iz vrst nacionalnih parlamentov, ki bi te člane tudi volili, vse države pa bi imele enako število članov. Na ta ali drug podoben način bi lahko z eno potezo rešili dve vprašanji. Prvič, odpravili bi občutek, ki se pojavlja v različnih nacionalnih parlamentih, in sicer občutek izključenosti iz evropskega odločanja. Drugič, vzpostavili bi vsaj en organ Unije, ki zagotavlja absolutno enakost vseh držav članic. Takšno telo bi se srečevalo samo občasno, ko bi to zahtevalo določeno število članov, in samo v zvezi z vprašanji, za katera je potrebno soglasje. Takšna rešitev bi tudi poenostavila imenovanje v Komisijo, ki sedaj poteka po zapletenem nacionalnem ključu, Evropski svet pa ne bi imel več tako kompliciranega sistema štetja glasov. Osebno bi raje imel komisarje, ki so resnično vodilni strokovnjaki na svojem področju, kot za vsako ceno svoje sodržavljane ali strankarske kolege.
Evropski svet je sedaj čudna kombinacija izvršilne in predstavniške oblasti. Tudi njegovo funkcijo bi bilo treba razjasniti. Menim, da bi moral delovati podobno kot predsednik države v parlamentarni demokraciji in bi moral biti sestavljen kot neko kolektivno vodstvo konfederacij držav, ki v določeni meri deluje nejavno, v določeni pa javno, vidni predstavnik pa bi bil, jasno, posameznik, recimo predsednik, katerega funkcijo Lizbonska pogodba že predvideva in ki je zelo pomembna oseba, saj je treba upoštevati, da pojav kolektivnega vodstva držav običajno naznanja razpad držav. Ne pravim, da se to lahko zgodi v primeru nadnacionalne skupnosti, vseeno pa sem mnenja, da bi morali imeti na vrhu enega samega človeka, ki bi predstavljal vso to zapleteno mašinerijo in zagotavljal, da jo vsi bolje razumemo.
Že večkrat sem povedal, da se mi zdi odlična zamisel, da bi nekoč v prihodnje imeli tanko, razumljivo in berljivo Evropsko ustavo, ki bi jo lahko razumeli tudi šolarji, in da bi bile vse ostale strani, ki gredo sedaj že v tisoče, le njene priloge. Listina o temeljnih pravicah kot besedilo, ki opredeljuje vrednote ali ideale, na katerih temelji Unija, ki ji sledi in jo upošteva pri sprejemanju odločitev, bi bila seveda neločljivi del ali kar prvo poglavje takšne ustave.
Gospe in gospodje, naj podam še zadnji komentar, ki me bo na nek način pripeljal na začetek mojega govora. Od daleč je Evropska unija videti kot visoko tehnokratski organ, ki se ukvarja le z ekonomijo in denarjem. Nenehna barantanja glede proračuna, kvot, carin, davkov, poslovnih in različnih drugih predpisov so morda potrebna in jih nikakor ne obsojam. Menim celo, da so tudi že slavna priporočila ali standardi za pripravo golaža - ki so pogost primer norčevanja evroskeptikov - mišljeni bolj kot zaščita nečesa, kar je češko ali madžarsko, in ne ogrožanje države članice in njene identitete.
Ne glede na to menim, da bi morala Unija dati večji in vidnejši poudarek tistemu, kar je v resnici najpomembnejše - svojim duhovnim in vrednostnim temeljem. Unija je kot prva v zgodovini poskusila zgraditi veliko in nadnacionalno skupnost na osnovi spoštovanja človekovih svoboščin in dostojanstva, na temelju resnične, ne le navidezne ali formalne demokracije in na veri v zdrav razum, dostojnost in sposobnost enakovrednega dialoga znotraj skupnosti in s komer koli drugim. Seveda temelji tudi na spoštovanju posameznih narodov, njihovih tradicij, dosežkov, ozemelj, domov in pokrajin, kjer stojijo ti domovi. In seveda tudi na spoštovanju človekovih pravic in medsebojne solidarnosti.
Bogata duhovna in kulturna zgodovina Evrope - kot splet klasičnih, judovskih, krščanskih, islamskih ter pozneje tudi renesančnih in razsvetljenskih prvin - je ustvarila skupek neovrgljivih vrednot, ki jih je Evropska unija resda ustno potrdila, vendar pa jih pogosto dojema le kot privlačen ovitek stvari, ki so resnično pomembne. Ali niso ravno te vrednote najpomembnejše in ali ne - nasprotno - ravno te vrednote usmerjajo vse ostalo?
Ne zagovarjam ničesar revolucionarnega, prelomnega ali radikalnega. Svetujem samo, da globlje razmislimo o pravem temelju evropskega združevanja, da odločneje gojimo svojo evropskost in se jasno sklicujemo na etiko, ki presega svet trenutnih koristi, svet, ki ne vodi nikamor in napredek ocenjuje samo s količinskimi kazalniki.
Že dvajset let je minilo, odkar se je razpoka Evrope zacelila. Trdno sem prepričan, da si naša celina ne bo nikoli več dovolila biti razklana in da bo, ravno nasprotno, postala prostor in tudi vir vedno večje solidarnosti in sodelovanja. Ko bi le Schillerjeva Oda radosti tako nam kot našim zanamcem pomenila več kot le pesem, ki slavi prijateljstvo med narodi, in postala evokativen simbol naših skupnih prizadevanj k humanejšemu svetu.
(Stoječe ovacije)
Predsednik
Gospe in gospodje, če bi nagrada Saharov obstajala pred tridesetimi leti, bi bili ti, Václav, naš glavni kandidat. Na srečo te nagrade ne potrebuješ več, saj ni več stare in nove Evrope. Samo ena Evropa je. Danes je naša dolžnost, da kot politiki spoštujemo vrednote sprave in solidarnosti, na katerih je zrasla Evropa. Zato naredimo vse, kar je v naših močeh, da ne gredo v pozabo.
(Seja se je začela ob 15.50)
