Resultaterne af det uformelle topmøde mellem stats- og regeringscheferne (Lissabon, den 18.-19. oktober 2007) (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om resultaterne af det uformelle topmøde mellem stats- og regeringscheferne i Lissabon. Jeg byder formanden for Rådet, Portugals premierminister, José Sócrates, hjerteligt velkommen til Europa-Parlamentet.
Jeg byder naturligvis også formanden for Kommissionen, José Manuel Durão Barroso, hjerteligt velkommen og takker ham for hans indsats på EU-topmødet.
Selv om jeg ikke ønsker at foregribe begivenhedernes gang, vil jeg gerne, før vi indleder debatten, takke det portugisiske formandskab mange gange for dets enorme bidrag og for det positive resultat, der blev opnået torsdag nat omkring kl. 1.00, da det vedtog traktaten om Den Europæiske Union og traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.
Det er et glimrende resultat for EU og for os alle sammen. På vegne af Europa-Parlamentet vil jeg gerne tilføje, at uden Europa-Parlamentet ville vi ikke været, hvor vi er i dag. Dette er også et glimrende resultat for os alle sammen, fordi traktaten var og er Europa-Parlamentets topprioritet, hvis vi også skal føre an og sejre i forbindelse med denne traktat.
Med disse lykønskninger til det portugisiske formandskab og ligeledes til Kommissionen - og jeg ser, at kommissær Wallström, som også har ydet et vigtigt bidrag, sidder ved siden af kommissionsformanden - er det mig en stor glæde at give ordet til rådsformanden, José Sócrates. Hjerteligt velkommen til Europa-Parlamentet.
José Sócrates
formand for Rådet. - (PT) Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer! Tillad mig at dedikere mine første ord i dag til mindet om en af mine venner. Til mindet om Fausto Correia, der døde for få dage siden. Han døde ung. Hans død er naturligvis et stort tab for Europa-Parlamentet, men det er også et stort tab for Portugals socialistiske parti.
Fausto Correia var en mand med mange store politiske og menneskelige kvaliteter. De har alle haft lejlighed til at lære ham at kende. Han var en intelligent politiker, der var beredvillig og altid helligede sig sine noble idealer for Europa. Men det, jeg ønsker at sætte særligt fokus på her, er hans menneskelige kvaliteter, såsom gavmildhed, kammeratskab og tolerance. Når alt kommer til alt, er det de menneskelige kvaliteter, der giver det politiske liv substans.
Hans bortgang var et personligt tab for mig, tabet af en gammel ven, som jeg delte mange stunder af mit liv med, og som jeg vil savne meget.
Da jeg for tre måneder siden fremlagde det portugisiske formandsskabs program for plenarforsamlingen, sagde jeg klart og tydeligt, at det portugisiske formandsskabs største udfordring og vigtigste prioritet ville være at udarbejde og nå til enighed om den nye traktat og hermed opløse seks års hårdknude i den institutionelle debat, EU har været fordybet i.
Det er derfor med stor tilfredshed, at jeg i dag vil præsentere Parlamentet for den overenskomst, regeringskonferencen nåede frem til den 18. oktober. Denne overenskomst har dannet grundlag for den nye Lissabontraktat. Traktaten skal underskrives den 13. december i den by, der lægger navn til traktaten.
Det portugisiske formandskab blev indledt med den opgave at omdanne det mandat, vi har overtaget fra det tyske formandskab - der, som jeg før har nævnt, var et eksempel på klarhed og præcision - men at omdanne dette mandat til en ny traktat. Dette var vores nye mission.
Den aftale, vi nåede frem til, bekræfter, at den fremgangsmåde og tidsplan, vi fastsatte i starten af formandskabet, var rigtige. Som jeg fortalte Dem i starten af formandskabet, var det nødvendigt at udnytte Rådet i juni fuldt ud i et forsøg på at færdiggøre traktaten på det uformelle rådsmøde i oktober - og ikke til december, sådan som nogle anbefalede. Og vi havde ret.
Sandheden er, at vi afholdt den hurtigste regeringskonference i EU's historie, hvad angår gennemgangen af traktater. Vi startede den 23. juli og sluttede den 18. oktober.
Når traktatens historie skal skrives, vil vi bedre kunne forstå, hvor vigtig denne politiske beslutning har været om ikke at udsætte opgaven til slutningen af året, når vi var i stand til at færdiggøre den før. Europa havde behov for en hurtig aftale og fik det. Europa havde behov for et tillidssignal og fik det. Europa havde behov for at vende sig mod fremtiden, og det lykkedes.
Vi arbejdede hurtigt i samarbejde med alle medlemsstaterne, der uden undtagelse udviste konstruktiv ånd og vilje til at overkomme de resterende problemer. Dette gjorde det muligt for os at fremlægge traktatens fulde ordlyd den 3. oktober og bragte os meget nærmere vores mål.
De spørgsmål, der ikke var afklaret op til Lissabontopmødet, var få, men selvsagt politisk følsomme. I den forbindelse var vores strategi at forsøge at nå frem til en aftale allerede den første dag på topmødet. Ikke alene forekom det os muligt, det forekom os også meget ønskeligt, eftersom det ville sende et vigtigt signal til Europa. Et signal om, at EU er i stand til at tage hurtige beslutninger, selv når det drejer sig om beslutninger, alle anser for at være svære. Det var desuden meget vigtigt for os at være i stand til at løse de institutionelle anliggender den første dag på det uformelle rådsmøde og, på andendagen, lige efter den beslutning, diskutere globaliseringen, og hvordan Europa bør gribe globale anliggender an.
Det var derfor muligt at nå frem til en aftale i Lissabon om følgende emner, der gjorde det muligt for os at færdiggøre aftalen om traktaten:
For det første Ioanninaklausulen, og i aftalen blev der nået en løsning på to niveauer:
en erklæring om Rådets beslutningssystem med kvalificeret flertal, der anskueliggør selve Ioanninabeskyttelsesordningen
en protokol, der fastsætter, hvordan konsensusordningen i Europarådet kan ændres eller ophæves. Som jeg har haft lejlighed til at sige før, krævede Ioanninaprincippet, som jeg så det i aftalen på sidste rådsmøde, at denne klausul skulle være lovpligtig, men at den ikke skulle stå i traktaten. Den løsning, vi har valgt, en erklæring samt en protokol, der sikrer, at beslutningen om Ioannina alene kan ændres ved konsensus, forekommer os at være den løsning, der er mest tro mod ånden i den sidste aftale.
Vi har således sikret bevarelse af Ioanninakompromiset uden hermed at underminere integriteten af beslutningsprocessen med kvalificeret flertal.
Det var også nødvendigt at løse et politisk spørgsmål vedrørende antallet af generaladvokater i Domstolen. En erklæring blev vedtaget, i henhold til hvilken Rådet skal godkende en eventuel ansøgning fra Domstolen om forøgelse af antallet af generaladvokater fra otte til 11 (altså yderligere tre). I et sådant tilfælde vil Polen få en permanent generaladvokat og udgå af turnusordningen, og den nuværende turnusordning vil komme til at omfatte fem generaladvokater mod de nuværende tre.
Hvad angår udnævnelsen af den højtstående repræsentant for Unionen inden for udenrigs- og sikkerhedspolitik, vedtog vi en erklæring om, at Europa-Parlamentet skal deltage i udpegelsesproceduren, selv under de indledende faser i starten af januar 2009, gennem passende kontakter.
Konferencen vedtog desuden en erklæring, der tydeliggør afgrænsningen af kompetenceområderne mellem EU og medlemsstaterne som beskrevet i traktaterne.
Sluttelig skal nævnes spørgsmålet om sammensætningen af Europa-Parlamentet. Som bekendt er artikel 9 A i EU-traktaten ændret, således at antallet af parlamentsmedlemmer ikke må overskride 750 plus formanden, altså 751 i alt, hvorved princippet om degressiv proportionalitet bibelholdes.
To erklæringer blev knyttet til denne ændring:
en, der bekendtgør, at den ekstra plads i Europa-Parlamentet tildeles Italien
en anden, der sikrer, at Europarådet på baggrund af Parlamentets eget forslag vil give sin politiske tilslutning til sammensætningen af Europa-Parlamentet.
Rådet har således godkendt de kriterier, Parlamentet har fremlagt, og foranstaltet, hvad Rådet betragter som en acceptabel tilpasning med henblik på at tilpasse de nuværende rammer i løbet af perioden 2009-2014.
Ud over de nævnte spørgsmål er det portugisiske formandskab også optaget af at indarbejde mandatets regler og undtagelsesklausuler i traktaten, naturligvis med respekt for holdningen hos de medlemsstater, der ønskede at opnå dem, med stadig fokus på ikke at gribe ind i selve kernen i EU's beslutningsproces og den overordnede sammenhæng i traktaten.
Vi har såldes en ny traktat. Det er en ny traktat og en god traktat. En traktat, der løser fortidens krise og retter Europa mod fremtiden. En traktat med væsentlige fremskridt. Tillad mig at fremhæve nogle af dem her.
Traktaten tilslutter sig uden ændringer udvidelsen af Europa-Parlamentets deltagelse i lovgivningsprocessen såvel som fornyelserne i budgetproceduren og forstærker dermed Unionens demokratiske legitimitet.
Traktaten forbedrer beslutningsprocessen, navnlig ved at udvide afstemningen med kvalificeret flertal til at omfatte området for frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Hvad angår området for frihed, sikkerhed og retfærdighed, fastsætter traktaten stadig det nødvendige retsgrundlag for udviklingen af en mere effektiv indvandrer- og asylpolitik, samt et politisamarbejde og retligt samarbejde om bekæmpelse af terrorisme og organiseret kriminalitet, der styrker vores medborgeres sikkerhed.
Traktaten oplister de områder, hvor medlemsstaterne har overdraget deres beføjelser til Unionen.
Traktaten forstærker de nationale parlamenters rolle som tilsynsmyndighed.
Blandt alle de fremskridt, der er indeholdt i traktaten, er der dog et, jeg især ønsker at fremhæve: Traktaten giver udtrykkeligt EU's charter om grundlæggende rettigheder bindende retlig virkning, der skal proklameres af EU's tre institutioner den 12. december.
Derudover er der EU's tiltrædelse af den europæiske menneskerettighedskonvention samt det faktum, at der er fundet en løsning på spørgsmålet om den retlige ramme for EU-borgerskabet, sådan som repræsentanter for Parlamentet iøvrigt anmodede om.
Hvad angår udenrigsanliggender, afspejler de nye institutionelle rammer, som traktaten skaber - navnlig tilføjelsen af embedet som højtstående repræsentant og Kommissionens næstformand for eksterne forbindelser - Europas ambitionsniveau for udenrigspolitikken, der sætter Europa i stand til at spille en større rolle på internationalt plan og forsyner det med et middel til at opnå et effektivt samarbejde med vores partnere.
Forhandlingerne var vanskelige og krævende, men det lykkedes for Europa. Det lykkedes, og Europa har opfyldt det centrale mål at have en traktat, der håndhæver de europæiske værdier og styrker Europas rolle som global spiller på det økonomiske område, og at opnå mere effektive institutionelle betingelser for at opfylde sin rolle.
Europa kommer derfor styrket ud af topmødet. Styrket i forhold til at håndtere de globale problemer. Styrket i forhold til at påtage sig sin rolle i verden. Styrket fordi det har sendt et tillidssignal til vores økonomi og til de europæiske borgere.
Lissabontraktaten viser nu, at Europa er beredt, forhåbningsfuld og selvsikker. Lissabontraktaten har igen gjort Europa klar til en ny æra.
Tillad mig at takke Europa-Parlamentet og dets formand, Hans-Gert Pöttering, og dets repræsentanter på regeringskonferencen - Elmar Brok (PPE-DE), Enrique Barón-Crespo (PSE) og Andrew Duff (ALDE). På vegne af det portugisiske formandskab vil jeg gerne takke Dem for Deres fremragende samarbejde i vores arbejde, for Deres konstruktive forslag, men først og fremmest for Deres vedvarende engagement i at opnå enighed og i at opnå det hurtigt.
(Kraftigt bifald)
Jeg ønsker også at takke Kommissionen, navnlig formanden for Kommissionen, som formandskabet står i stor gæld til for hans værdifulde hjælp i disse måneder, der gjorde det muligt at bringe forhandlingerne til en vellykket afslutning.
(Bifald)
Jeg bør dog også udtrykke min dybe taknemmelighed over for Generalsekretariatet for Rådet, navnlig for dets juridiske tjenesteydelser, samt til dets generaldirektør Jean-Claude Piris. På vegne af formandskabet ønsker jeg at takke dem for deres arbejde, kompetence og engagement. De har gjort et fuldstændigt fantastisk stykke arbejde.
Jeg ønsker desuden at takke alle repræsentanterne for medlemsstaterne, som på forskellige niveauer deltog i regeringskonferencen. Formandskabet glemmer ikke den gode samarbejdsånd, engagementet og åbenhed, som alle udviste for at finde frem til de bedste løsninger.
Tillad mig nu at bringe en personlig tak. Jeg vil gerne takke udenrigsministeren, som sidder her ved min side, Luís Amado, statssekretær Lobo Antunes og alle de portugisiske diplomater, som ydede deres bedste i denne periode, der uden tvivl vil komme til at stå som et af det europæiske formandsskabs største succeser.
Da målet om at indgå Lissabontraktaten var nået, kunne stats- og regeringscheferne vie morgenen på dag to til at debattere Lissabondagsordenens eksterne dimension, og hvordan Europa bør reagere på globaliseringens udfordringer. Det var en fremragende debat, som indeholdt det værdifulde bidrag fra formanden for Europa-Parlamentet. Det var også en fremadskuende debat.
Formanden for Kommissionen gav et vigtigt bidrag til diskussionen på grundlag af Kommissionens meddelelse "The European Interest: Succeeding in the age of globalisation". Dette dokument blev rost i høje toner af stats- og regeringscheferne.
Hovedpunkterne i debatten var finansmarkederne i lyset af den seneste turbulens og klimaændringer med henblik på Balikonferencen.
Jeg vil gerne fremhæve en af de mange konklusioner, der kunne drages af debatten: tanken, der prægede debatten fredag morgen, om at Europa nu er udrustet - og på nogle områder endog forpligtet - til at stå i spidsen for globaliseringsprocessen, hvad enten det er i forbindelse med den gensidige åbning af markederne, forbedring af standarderne for miljø og intellektuel ejendom og de sociale og økonomiske områder, samt styrkelse af det strategiske samarbejde med vores internationale partnere.
Tillad mig at sige en sidste ting, inden jeg slutter. Det er sandt at den 18. oktober endte med en aftale om Lissabontraktaten, men samme dag begyndte også med en anden vigtig aftale, som jeg gerne vil fortælle Dem om her, nemlig aftalen mellem de europæiske arbejdsmarkedparter om de nye udfordringer for arbejdsmarkedet. Det var også en vigtig aftale. Arbejdsmarkedsparterne satte med denne aftale et eksempel for konstruktivt engagement, ansvar og social dialog. Et godt eksempel på opmærksomhed for behovet for dialog og behovet for reformer i en globaliseret og stadig foranderlig verden.
Tillad mig at slutte af med en personlig kommentar. I det politiske liv er det sjældent, at vi får muligheden for at tjene vores land og tjene Europa på et kritisk tidspunkt. Jeg føler mig beæret over at have haft denne mulighed. Jeg vil gerne takke Dem af hele mit hjerte for den støtte fra alle sider, jeg altid har modtaget her i Parlamentet.
Men arbejdet er ikke færdigt. Vi har meget arbejde foran os. For mit vedkommende ønsker jeg blot at forsikre Dem om, at formandskabet fortsat vil arbejde med samme engagement, energi og overbevisning, som vi lagde ud med, og at vi vil arbejde for et stærkere Europa og for en bedre verden.
(Kraftigt bifald)
Formanden
Mange tak for Deres redegørelse og Deres arbejde, hr. rådsformand.
Mine damer og herrer! De har hørt om Europa-Parlamentets sammensætning, og rådsformanden redegjorde ikke for spørgsmålet om Europa-Parlamentets formands stemmerettigheder. Derfor vil jeg endnu en gang understrege, at det heller blev taget op på Det Europæiske Råd. Europa-Parlamentets formand vil naturligvis, hvis han er enig, gøre brug af sine rettigheder. Dem kan ingen fratage ham, og Det Europæiske Råd har heller ikke frataget ham dem. Det vil jeg gerne have ført til protokols.
Jeg vil nu give ordet til kommissionsformanden, José Manuel Durão Barroso.
José Manuel Barroso
formand for Kommissionen. - (PT) Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer! Lissabonmødet var et møde med et forenet og solidarisk Europa. EU har overvundet en periode på seks år med diskutioner om institutionelle emner og også de kløfter, debatterne har skabt. Vi er nået frem til en aftale om Lissabontraktaten.
Jeg ønsker først og fremmest at udtrykke min oprigtige beundring for det portugisiske formandsskabs arbejde og i særdeleshed for premierminister José Sócrates' beslutsomme lederskab. Disse lykønskninger gælder også for hele holdet bag ham, hvis kompetence og engagement jeg næsten dagligt var vidne til. Det tyske formandsskabs bemærkelsesværdige arbejde bør også anerkendes, navnlig kansler Angela Merkels, da det lykkedes hende at vedtage et mandat, et klart og præcist mandat, der dannede grundlag for regeringskonferencen. Det er dog også sandt, at vi uden det portugisiske formandsskabs beslutsomhed og kompetence ikke i dag ville kunne fejre, at vi har omsat et mandat til en traktat.
Tillad mig at sige, at det er af særlig betydning, at traktaten skal underskrives den 13. december i Lissabon på klosteret Mosteiro dos Jerónimos, netop på samme sted som traktaten om Portugals tiltrædelse af EU blev underskrevet. 20 år efter Portugals tiltrædelse af EU synes Portugal at gøre gengæld for alt det, Europa har gjort for Portugal, ved at hjælpe Europa med at løse denne hårdknude.
Portugal har al mulig grund til at føle sig stolt af sit arbejde, af det portugisiske formandsskabs arbejde for at færdiggøre Lissabontraktaten.
(EN) Jeg vil også gerne rose Europa-Parlamentet for dets engagement ved regeringskonferencen. Gennem hele denne proces viste Europa-Parlamentet en stærk politisk vilje til at løse det institutionelle spørgsmål og var fast besluttet på at styrke det europæiske demokrati.
Jeg vil navnlig gerne rose Parlamentets formand hr. Pöttering og Europa-Parlamentets delegation - hr. Brok, hr. Barón Crespo og hr. Duff - for deres rolle og takke dem for deres konstruktive samarbejde med Kommissionen. Der var virkelig tale om et eksemplarisk samarbejde, og jeg synes, at vi begge ydede et bidrag til meget vigtige fremskridt i den nye traktat, nemlig spørgsmålene vedrørende borgerskab.
Lissabon-traktaten er den første traktat i den udvidede Union. Det er første gang i den europæiske integrations historie, at stater, der en gang var delt af et totalitært tæppe, i fællesskab forhandlede sig frem til en aftale om en fælles europæisk traktat.
Det er passende, at vi alle i dag husker Berlin-erklæringens betydning, som var en fejring af ikke bare Romtraktatens 50-årsdag, men også af fremkomsten af et frit og genforenet Europa.
Lad mig i dag erindre om nogle af de forudsigelser, vi har hørt gennem de seneste par år. I 2005 efter de to nej'er ved folkeafstemningerne, hørte vi nogen sige, at EU med 25 eller 27 aldrig ville blive enige om en traktat, uanset indhold. Der var alt for mange forskellige nationale interesser til, at Unionen kunne nå til enighed, sagde nogle af skeptikerne.
I 2007 sagde kritikerne, at medlemsstaterne aldrig ville blive enige om et mandat. De sagde dengang, at et mandat fra Det Europæiske Råds møde i juni aldrig ville blive respekteret.
På vej til Lissabon i sidste uge hørte jeg stadig nogle kritikere sige, at det ville blive meget svært om ikke umuligt at nå frem til nogen aftale, og at delegationerne endda havde bestilt hoteller frem til søndag morgen - måske i forventning om at nyde det meget fine vejr i Lissabon og Portugal.
Faktum er, at 27 medlemsstater nåede til enighed, respekterede mandatet og blev enige om en traktat - og alt sammen torsdag aften efter middagen.
Succesen fra Lissabon fortæller os, at EU virkelig er sejere, end den ser ud til, med en stærk evne til at komme igen efter tilbageslag. Jeg er stolt over at kunne sige, at EU i dag er i live og leverer resultater.
Kommissionen er tilfreds med resultaterne af regeringskonferencen. De to betingelser, som Kommissionen havde erklæret ikke var til forhandling, blev overholdt fuldt ud. På den ene side er Lissabontraktaten et klart fremskridt i forhold til det nuværende status quo. Jeg har hele tiden sagt, at Kommissionen ikke kunne acceptere en mindre ambitiøs løsning end Nicetraktaten. Rent faktisk ønskede vi så store fremskridt som mulig.
På den anden side kæmpede vi hårdt for at bevare Kommissionens kompetence intakt og for, at fællesskabsmetoden skal være det centrale i EU. Vi må være ærlige og sige, at der var visse forsøg på at mindske og svække Kommissionens beføjelser. Lad mig sige det lige ud, der sker ikke nogen europæisk integration uden stærke europæiske institutioner, og jeg mener, at denne traktat vil styrke de europæiske institutioner, ikke svække dem, for hvis De ønsker, at EU skal have større kapacitet til at handle, har De brug for stærke, effektive, demokratiske og ansvarlige europæiske institutioner.
Lissabontraktaten vil styrke EU's demokratiske karakter. Først og fremmest takket være Europa-Parlamentets indsats har vi nu en tydelig definition af, hvad europæisk borgerskab betyder.
For det andet giver reformtraktaten også retskraft til chartret om grundlæggende rettigheder, som bliver en central del af systemet med institutionel kontrol i vores Union baseret på retlige principper. Sammen med Parlamentets formand hr. Pöttering og premierminister Socrates vil vi hylde chartret i Europa-Parlamentet inden underskrivelsen af reformtraktaten. Chartres højtidelighed vil derfor blive anerkendt på rette vis her i Strasbourg.
For det tredje får Europa-Parlamentet en større rolle i Unionens lovgivningsprocesser.
Det fjerde demokratiske fremskridt gennem den reformerede traktat vedrører de nationale parlamenters rettigheder, som vil styrke principperne om ansvarlighed og subsidiaritet.
Men det centrale træk i Unionens demokratiske karakter er og bliver Europa-Parlamentet. Noget af det, jeg nyder mest, når jeg er i Strasbourg, er at lytte til de mange politiske ledere og politiske figurer fra hele verden, som taler i plenum om deres ønsker om demokrati og deres stærke tro på frihed og individuelle rettigheder. Det er virkelig en central del af Europa-Parlamentets rolle - at være Parlamentet for frihedens stemme i denne verden. Det er noget, der bør gøre alle europæere stolte. Når man hører de stemmer, bliver man også klar over, hvad vi har opnået i Europa, for en gang demonstrerede befolkningen også i europæiske byer for de samme demokratiske rettigheder. Vi skal være meget stolte af at bo på et kontinent, hvor vi takket være EU kan nyde godt at grundlæggende rettigheder, og det vil vi sige sammen, når vi godkender reformtraktaten og chartret om grundlæggende rettigheder.
EU står over for mange udfordringer, både interne og eksterne. Vores borgere vil have resultater. Lissabontraktaten vil vise endnu en side af vores evne til at skabe resultater og vil styrke vores evne til at handle. Traktaten vil navnlig føre til betydelige fremskridt inden for retlige og indre anliggender.
Reformtraktaten vil også styrke EU's samhørighed i eksterne anliggender. Jeg lægger personlig den største vægt på en af de vigtigste nyskabelser i denne traktat, som netop er indførelsen af en højtstående repræsentant for EU på det udenrigspolitiske område, som samtidig bliver næstformand i Kommissionen.
Dette er en fantastisk mulighed for EU til at handle sammenhængende og forenet i verden. Vores interne fremgang, vores frihed og vores sikkerhed afhænger af EU's evne til at handle afgørende på globalt plan.
Med reformtraktaten vil Europa få betingelserne og instrumenterne til at forme globaliseringen og ikke til at gemme sig for globaliseringen. Vi må ikke forpasse denne mulighed.
Jeg ved, at nogle overbeviste europæere ikke er glade for antallet af opt-outs. Kommissionen og jeg selv ville naturligvis have foretrukket at undgå disse opt-outs og særordninger. Men mangfoldighed er et centralt træk ved EU, og nogle gange kræver det politiske og institutionelle kompromiser. Jeg ville foretrække at have specifikke opt-outs for specifikke lande snarere end at blive tvunget til at sænke det overordnede ambitionsniveau for vores traktat og vores Europa.
Det centrale punkt er, at trods vores mangfoldighed er vi forenede med hensyn til grundlæggende mål, grundlæggende værdier og grundlæggende principper. Vi har mange opgaver foran os: økonomisk reform, vækst og arbejdspladser, styrkelse af den sociale samhørighed, vores fokus på innovation, vores forslag vedrørende energi og klimaændringer og vores program for retfærdighed, frihed og sikkerhed. Vi skal blive ved med at bevise, at vi ikke er i gang med institutionelt navlepilleri, og vise, at vi tager hånd om de reelle problemer, som Europa står over for.
Der kom også et vigtigt signal fra arbejdsmarkedets parter på selve dagen for topmødets begyndelse, hvor arbejdsmarkedets parter på europæisk plan enedes om en analyse af arbejdsmarkedet i Europa, og i generelle vendinger hilste princippet om flexicurity velkommen. Dette viste, at arbejdsmarkedets parter også ønsker at samarbejde med os i denne proaktive holdning til globalisering.
Med hensyn til Lissabon gjorde vi også fremskridt på topmødets anden dag. Vi drøftede det vigtige spørgsmål for EU i det 21. århundrede, nemlig at fremme de europæiske interesser i globaliseringens tidsalder.
Vores diskussion var det naturlige supplement til indgåelsen af reformtraktaten. Budskabet var klart: Når vi har afsluttet forhandlingerne om institutionerne, skal lægge disse diskussioner bag os og tage fat på de reelle spørgsmål, som borgerne lægger størst vægt på, hvor de ønsker, at vi skal levere konkrete resultater.
Vi havde en meget positiv debat. Kommissionens dokument var baseret på princippet om europæisk interesse og opnåede fuld opbakning, og man besluttede at arbejde med en erklæring om globalisering til Det Europæiske Råds møde i december for at vise, at håndteringen af globaliseringen går som en rød tråd gennem store dele af EU's arbejde i dag.
Stats- og regeringscheferne glædede sig over princippet om den femte frihed: fri bevægelighed for forskere og idéer, som er af grundlæggende betydning for vores svar på globaliseringen. Det er særligt vigtigt, da vi er i gang med væsentlige diskussioner om Galileo og forbereder os på at oprette Det Europæiske Teknologiske Institut.
Jeg glæder mig virkelig over ånden, som diskussionen foregik i. Det var tydeligt, at vi nu skal styrke den eksterne dimension i Lissabonstrategien for vækst og beskæftigelse. Det var tydeligt, at uden yderligere engagement fra medlemsstaterne i spørgsmål om uddannelse, innovation, forskning og teknologi vil det ikke lykkes for os. Jeg mener også, at man må sige, at alle medlemsstater anerkender behovet for en indsats på europæisk plan, og at vi har brug for en større indsats på europæisk plan, hvis vi virkelig ønsker at klare os i globaliseringens tidsalder.
Kommissionen har hele tiden sagt, at det er vigtigt med en institutionel reform, men at vi sideløbende også skal levere resultater. Som Kommissionen sagde i 2005 og 2006, var den tosporede metode vejen ud af det institutionelle dødvande.
I Lissabon nåede vi det strategiske mål: Vi blev enige om en reformtraktat. Nu er det meget vigtigt at nå et yderligere mål, nemlig ratificeringen af Lissabontraktaten inden valget til Europa-Parlamentet i 2009. Jeg mener virkelig, at der findes en ny politisk tillid i Europa. De seneste meningsmålinger viser den højeste tilslutning til EU siden 1994. Det politiske klima er det rette til at komme videre.
Regeringskonferencen og det uformelle rådsmøde i Lissabon viste, at når de europæiske institutioner og medlemsstater samarbejder, kan vi løse selv de mest komplicerede og udfordrende problemer. Det er mit ønske, at ånden fra Lissabon, der gav os enighed om EU-traktaten, vil inspirere EU i det kommende år hen imod en vellykket ratificeringsproces. Vi har behov for en stærk Europæisk Union, der leverer resultater til sine borgere.
Formanden
Mange tak, hr. kommissionsformand.
Joseph Daul
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer! Jeg vil først gerne udtrykke min og min gruppes tilfredshed med det opnåede resultat i torsdags i Lissabon og med den kurs, Angela Merkel satte, og som hr. Sócrates forfølger.
Når Europa indfører de institutionelle værktøjer, som er nødvendige for Fællesskabets funktion, får det endelig midler til at imødegå det 21. århundredes store udfordringer. Det var vores ønske. Derfor har vi støttet denne tekst lige fra de indledende forberedelser, selv om de fleste af os som bekendt havde foretrukket en endnu mere ambitiøs tekst. Denne traktat har givet anledning til kritik her og der. For mit eget vedkommende hilser jeg nu den i Lissabon indgåede aftale velkommen, fordi den giver signal til en ny europæisk dynamik.
Forenklet traktat, reformtraktat, fornyet traktat, ændret traktat eller ændringstraktat - betegnelsen er underordnet. Det væsentlige er ikke æsken, men æskens indhold. Denne traktat bliver officielt undertegnet den 13. december i Lissabon. Det er en glimrende dato, for 13-tallet har altid bragt mig held. Se mit nummer, jeg er født den 13., så det er fint. Traktaten skal derefter ratificeres af alle medlemsstaterne inden valget til Europa-Parlamentet i 2009. Visse lande har allerede oplyst, at processen vil blive iværksat straks efter undertegnelsen i Lissabon, og det glæder mig.
Til Unionens stats- og regeringschefer vil jeg gerne sige, at det er vigtigt, at denne traktat bliver grundlaget for et europæisk projekt, som bygger på oprigtig tilslutning fra borgernes side. Det må EU's institutioner og medlemsstater forsøge at opnå ved at forklare, forklare og atter forklare. Hvad vil det sige? At give traktatens bestemmelser, som berører Unionens demokratiske liv, substans. Borgerinitiativet og delagtiggørelsen af de nationale parlamenter betyder, at det er nødvendigt at informere om indholdet i EU's charter om grundlæggende rettigheder, som besegler de europæiske borgeres grundrettigheder.
Men det betyder også, at det er nødvendigt at forklare vores medborgere nærmere, hvem Europa-Parlamentets valgte medlemmer er - og i 2009 får Parlamentet 751 medlemmer - og hvad de beskæftiger sig med. Vi må også forklare dem, at afgørelser truffet med kvalificeret flertal, hvilket bliver reglen fremover, vil sætte EU i stand til at handle på nye områder, f.eks. strafferetligt samarbejde og politisamarbejde, miljøbeskyttelse, økonomisk politik og indvandring. Vi må også forklare vores partnere på den internationale scene, at vores højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik også er næstformand i Kommissionen fra og med 1. januar 2009 og vil være deres hovedkontakt ligesom rådsformanden, der så bliver valgt for to et halvt år ad gangen, og som vil styrke samhørigheden og samstemmigheden i Unionen, således at den endelig kan tale med én stemme.
Nok er Lissabontraktaten et løfte om at gøre EU mere demokratisk, mere gennemsigtig, mere effektiv og bedre egnet til at fremtræde som en ligeværdig politisk enhed på den internationale scene, men vi må først forklare de europæiske borgere det.
Med denne traktat vil Unionen endelig kunne gå fra ord til handling. Den vil kunne iværksætte dybtgående, påkrævede reformer til bekæmpelse kriminalitet og terrortrusler. Den vil også kunne optræde som verdens førende bekæmper af klimaændringer.
Over for vores internationale partnere og over for så store udfordringer kan vi ikke længere tillade os at forfalde til nytteløs splid. Den vej, der blev åbnet i Berlin, som førte over Lissabon, og som vil fortsætte til Ljubljana og Paris, går i den rigtige retning, fordi den lægger grunden til europæiske politikker, som langt om længe er sammenhængende, og som frem for alt skal sigte mod borgernes beskyttelse, velfærd og velstand. De ønsker endnu mere fællesskab, hvilket vores polske venner for øvrigt har vist med deres massive valgdeltagelse. For deres og alle de andres skyld må vi leve op til forventningerne.
Martin Schulz
for PSE-Gruppen. - (DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil allerførst takke hr. Sócrates og hr. Amado. De har stået over for en meget vanskelig opgave. På vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet vil jeg sige til dem, at de har udført denne opgave fremragende. Tillykke, hr. premierminister!
(Bifald)
Europa står over for store udfordringer - ikke bare fra nu af, men allerede gennem mange år. Vi har i årevis diskuteret de samme problemer. Kløften mellem rig og fattig bliver større og større - i EU og over hele verden, mellem vores kontinent og andre kontinenter. Social retfærdighed hjemme og social retfærdighed over hele verden er en af EU's store udfordringer. De stater, der er medlemmer af FN og er østater, har råbt om hjælp i FN i årevis. Flere af disse stater ved, at hvis klimaændringerne fortsætter som hidtil, og havniveauet stiger, vil de ikke eksistere længere inden for en overskuelig fremtid. Der er ikke noget teoretisk ved klimaændringerne, men der er noget praktisk, som kræver, at EU reagerer omgående.
Vi står over for udfordringer. De har med rette taget fat på en af dem under Deres formandskab, nemlig udfordringen på det afrikanske kontinent. Som superrige europæere kan vi ikke se passivt til, mens dette kontinent dør af enten borgerkrige eller aids. Derfor var det klogt af det portugisiske formandskab at sætte fokus på Afrika. Vi bliver - som europæere og som parlament - anmodet om at tage problemet op, og det er vi blevet anmodet om i ikke bare nogle få år, men meget lang tid. Siden 2001 har EU imidlertid primært beskæftiget sig med noget andet, nemlig forfatningsspørgsmål. Det har taget al for lang tid! Det er godt, at det er overstået, og at den forfatningsmæssige ramme endelig er på plads, så vi nu kan tage fat på de politiske udfordringer på dette grundlag. Den forløbne weekends store succes er, at vi nu endelig kan koncentrere os om, hvad der skal gøres politisk, og hvad borgerne forventer af os.
Derfor var der nogle opmuntrende tegn i sidste weekend. Topmødet med arbejdsmarkedets parter er et skridt i den rigtige retning. Kapital og arbejdskraft må kunne tale sammen igen på lige fod. For os Socialdemokrater er dette et element i dette nye udkast til forfatning - det bør ikke betegnes sådan, og jeg må sige, at det er langt bagud for forfatningen - at social retfærdighed bliver praktiseret her i Europa gennem øget medbestemmelse for Europa-Parlamentet. Med det kvalificerede flertal kan intet lade sig gøre uden os Socialdemokrater, uden venstrefløjen i Europa. Derfor mener jeg, at denne traktat vil bidrage til, at Europas lovgivning bliver mere social på baggrund af de mål, som De er blevet enige med arbejdsmarkedets parter om på dette topmøde. Med fremtidige flertalsafgørelser giver dette os omsider mulighed for - i øvrigt også inden for landbrugspolitik - at gennemføre de reformer, som vi længe har mindet alle om. Disse reformer er også nødvendige, fordi alle, der ønsker at være troværdige ved verdenshandelsrunden - Doharunden - og på Bali, på et eller andet tidspunkt må erkende, at vi må have en reform af EU's subsidiepolitik. Det muliggør denne traktat også.
Der er udfordringer, som vi må tage fat på. USA's præsident taler om en tredje verdenskrig, og vi taler om, hvorvidt Europa-Parlamentets formand har stemmerettigheder! Det er denne form for manglende proportionalitet, der skal ophøre i Europa. Traktatudkastet vil også kunne gøre en ende på det.
Jeg mener, at vi har gjort et stort fremskridt med denne traktat. Europa bliver mere demokratisk og mere gennemsigtigt, og institutionerne blive mere effektive. Vi i Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet må medgive, at vi ikke har opnået alt det, vi ville, og til dem, der nu igen råber op om, at dette i realiteten er forfatningen - jeg har i nogle britiske aviser læst, at nogle af vores kolleger i Europa-Parlamentet hævder, at dette i alt væsentligt er forfatningen - må jeg desværre sige, at de hverken har læst forfatningen eller denne traktat. Denne traktat er langt bagud for forfatningen. Men den er helt klart mere end Nice!
Derfor er fremskridtet ikke altid, som vi gerne havde set det. Af og til tager det længere tid. Men en ting er sikker: Det, der nu er foreslået, er, hvad angår demokratisk politik, social- og arbejdsmarkedspolitik og institutionerne, bedre egnet til at give os mulighed for effektivt at tackle de globale sociale udfordringer, som vi står over for. Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet kan godkende denne traktat, og det kan alle gruppens delegationer også. Det var resultatet af vores debat i går.
(Bifald)
Graham Watson
for ALDE-Gruppen. - (EN) Hr. formand! Det er passende, at reformtraktaten underskrives i byen, som Cæsar en gang kaldte for "Felicitas Julia", fordi den har modstået år med angreb, belejring, endda alskens kneb, for at fremstå blodig og såret, men dog mere eller mindre intakt som en opskrift på en mere demokratisk og gennemsigtig Europæisk Union. Så Felicitas, Jose. Må Deres navn i lighed med Cæsars for evigt være forbundet med de historiske ændringer, De afstedkom i Lissabon - ændringer som normaliseringen af den fælles beslutningsprocedure, afslutningen på tyranniet med vetoer i Rådet og indførelse af demokratisk kontrol med områderne energi samt retlige og indre anliggender: Disse ændringer giver vores Union muligheden for at møde udfordringerne ved globaliseringen.
(Munterhed)
Det er en skam, at traktaten ikke er lettere at fordøje, men hvad kan man forvente, når den er blevet slagtet af kuglepennene hos embedsmænd fra 27 medlemsstater? Deres berømte digter Fernando Pessoa skrev en gang: "Ingen intelligente tanker kan vinde almindeligt gehør, medmindre de er iblandet en vis grad af dumhed". I dette tilfælde var skurken de nationale interesser, som udvandede politikker og praksis, der er i vores alles interesse eller gjorde dem uforståelige.
Nogle af de nationale studehandler, De gennemførte, fik det til at ligne en komedie grænsende til en farce: beslutningen om, at østrigske universiteter kan fortsætte med at bryde loven fem år endnu, mens politiet kigger den anden vej, eller indførelsen af to klasser af europæiske borgere: dem med grundlæggende rettigheder og dem uden. Eller forslaget om, at Europa-Parlamentets formand skal give afkald på sin stemmeret; eller at Rådet har ret til at fastsætte Parlamentets forretningsorden. Men den virkelige tragedie er denne: Vi så ikke en eneste national leder vende hjem og hejse flaget for Europa. I stedet hoverede de over de opt-outs og undtagelser og fritagelser, som forvrænger den tekst, der ligger foran os i dag.
Hvordan forventer De at overbevise befolkningen, hvis De selv giver udtryk for en sådan mangel på overbevisning? Hvis de manglende ambitioner, der ligger en i minimalistisk traktat, afspejles i Deres manglende entusiasme? De har ret til at handle, som De ønsker, men det er også Deres ansvar. Det eneste, Parlamentet skal beklage blandt de mange succeser, er processen. Kodekserne for gennemsigtighed og demokrati, der var drivkraften bag Konventet, var langt at foretrække frem for hemmelighedsfulde topmøder og korridoraftaler ud på de små timer torsdag morgen. Spørgsmål af så stor betydning bør ikke afgøres på en sådan kamikazemanér.
(Bifald)
Men endnu en gang: Tillykke. Jeg vil gerne udbringe en skål med et halvfyldt glas: to hurraer for Lissabontraktaten. Lad os håbe, at den bringer os hurtigere fremad og ændrer kynisme til fornyet tro.
(Bifald)
Brian Crowley
Hr. formand! EU's ledere skal lykønskes med, at de er nået til enighed om den nye EU-traktat. Det bliver lettere at træffe beslutninger i EU's institutioner og på EU-plan. Det er netop det, traktaten vil føre til. EU fungerer godt, når Parlamentet, Kommissionen og Rådet trækker på samme hammel i den nye ånd.
(EN) Hr.formand. Mens andre betegner det, der skete på Lissabon-topmødet som chokerende, er jeg af den faste overbevisning, at de folkevalgte repræsentanter, som regeringerne for EU's medlemsstater er, har ret til at forsvare det, de opfatter som deres befolknings rettigheder inden for denne Union.
Jeg mener, at når vi kigger på det overordnede eksempel med dette topmøde i Lissabon, kan vi også se noget positivt i det: Vi kan se, at der er sket fremskridt og vigtigst af alt en mulighed for en ny zone og et nyt område, hvor EU kan komme på banen, navnlig på de områder, hvor den fælles beslutningsprocedure nu gælder såsom miljø, globalisering, forskning, uddannelse og den nødvendige reaktion fra de europæiske institutioner på de stadig hastigere forandringer i verden.
Men der er også problemer - og nogle kolleger har henvist til dem - f.eks. inden for retlige og indre anliggender, hvor Irland måtte søge at opnå et specifikt opt-in og opt-out vedrørende bestemte områder. Det betyder ikke, at vi er modstandere af mere samarbejde og koordinering. Rent faktisk har vores rolle inden for Europol og inden for Eurojust vedrørende indsatsen mod narkotikasmugling og grænseoverskridende kriminalitet været mere fremtrædende end de flestes. Vi samarbejder med otte andre lande i søfartsorganisationens analysecenter om at bekæmpe kokainsmugling.
Men jeg mener, at det allervigtigste, når vi taler om demokrati og ratificering af denne traktat, er, at ratificeringsprocessen er endnu et skridt i retning af at fortælle Europas befolkning, hvad vi kan gøre. Desværre skal der kun afholdes folkeafstemning i et enkelt land, mit eget land Irland. Jeg vil appellere til kollegerne om, at vi, når vi taler om Europas fremtidige udvikling, ikke begår den samme fejl som hr. Prodi, da han var formand for Kommissionen, hvor han sagde, at dette kun er første skridt i retning af en yderligere traktat og flere traktater efter det, som vil medføre forandringer, fordi de mennesker, der skal stemme ved folkeafstemningen, vil stille spørgsmålet: Hvad er meningen med at stemme om denne traktat, hvis vi skal stemme om en anden på et senere tidspunkt?
Giv os mulighed for, når vi har demokratisk kontakt med befolkningen, at fortælle dem nøjagtig, hvad der står i denne traktat, og vigtigst af alt, lad dette være en velkomst til små og mellemstore lande, hvor vi viser, hvad man kan nå ved at forsvare deres interesser og rettigheder.
Monica Frassoni
Hr. formand, mine damer og herrer! Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance har altid været af den faste overbevisning, at det er tvingende nødvendigt med en europæisk forfatning i form af en kort og stærk tekst, som er et udtryk for Europas demokrati og de europæiske befolkningers samhørighed.
Vi støttede forfatningstraktaten på trods af dens store mangler, og vi håber i dag, at det forvirrede stykke arbejde, som De har forelagt os - og som vi ikke bør kalde en forenklet traktat, eftersom det ærligt talt ville være lidt latterligt - bliver ratificeret, så vi kan gå videre til næste fase, hr. Crowley.
Vi vil ikke være med til at glorificere dette resultat, som udelukkende indeholder tilbageskridt i forhold til forfatningstraktaten. Heldigvis var denne regeringskonference kort, hr. Socrates. Hvis den havde varet længere, ved jeg ikke, på hvilke andre punkter Rådet og dets juridiske og diplomatiske tjenester havde skabt en fantastisk klarhed. Derfor var den heldigvis kort.
Det, der interesserer os i dag, er at finde de ansvarlige for denne situation, som efter vores mening er dybt utilfredsstillende. Det er først og fremmest Det Europæiske Konvent og dets formand, som systematisk nægtede at medtage det brudte dogme om vetoet mod ændringer af traktaten på dagsordenen i tide, og som i dag betaler prisen i form af glemsel og en systematisk nedbrydning af hans arbejde.
Ingen - heller ikke hr. Socrates - mindede på dette sted om konventets arbejde. De proeuropæiske folkeafstemningsmodstandere står i dag med tomme hænder, nemlig med mindre demokrati, mere nationalisme og større forvirring. Den britiske regering og de britiske medier, som talte så meget om pragmatisme og troværdighed, har i virkeligheden skamfuldt bøjet sig for presset fra Murdochs formiddagsblade, og det er - efter at de har været med til at gøre chartret om grundlæggende rettigheder og forfatningstraktaten meget, meget værre, end de kunne have været - i dag lykkedes dem at bilde den britiske offentlighed ind, at færre rettigheder, mindre beskyttelse, mindre gennemsigtighed og mindre demokrati er en stor sejr.
Europa-Parlamentet og Kommissionen besluttede at være tavse i to år, mens de ventede på et mirakuløst initiativ fra fru Merkel. Og endelig valgte Det Europæiske Råd og regeringerne at snuppe traktatreformprocessen fra befolkningen og parlamenterne og at spille det kort ud, der hedder forviklinger og forvirring, for at redde stumperne.
Nu går ratificeringerne i gang, og under denne proces vil De Grønne ikke lyve for befolkningen. Teksten indeholder nogle positive elementer, men den er fuld af fælder og hindringer. Vi vil arbejde for, at man under ratificeringen og gennemførelsen af den nye traktat ikke glemmer, at vi endnu ikke har opnået et virkelig frit, åbent og demokratisk Europa, og at dette kun er en lille og ikke særligt glorværdig etape på vejen.
Francis Wurtz
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen! General de Gaulle sagde om Valéry Giscard d'Estaing: "Hans problem er folket". Udtalelsen ville faktisk passe ret godt i dag på Rådet for Den Europæiske Union. På topmødet viste de 27 sig endnu en gang ret dygtige til studehandel. Opremsningen af de mangeartede indrømmelser til alle de opsætsige fortjener udmærkelse. På de vilkår kunne man stille alle tilfreds lige fra Fællesskabets grundlæggeres arvtagere til de mest forhærdede euroskeptikere.
I den sidste ende er der kun et par ting, som åbenbart er urørlige, og ingen i Rådet har for øvrigt tænkt på at røre ved dem. Det gælder f.eks. de snævre rammer, EU's økonomiske og sociale politikker ubetinget skal indpasses i, nemlig den åbne markedsøkonomi med fri konkurrence, Den Europæiske Centralbanks eneret, stabilitetspagtens retningslinjer, streng respekt for kapitalens frie bevægelighed, gradvis afskaffelse af alt, hvad investorer betragter som handelsbarrierer, koncentrationen af grundlæggende beføjelser i institutionerne, som er utilgængelige for borgerne, de nationale parlamenter endog for regeringerne selv - navnlig i lande af mere beskeden betydning - og de militære aspekters dimension i EU's udenrigspolitik.
Det er røde streger - som man siger på engelsk - der ikke må overskrides ifølge Unionens ledende kredse. Men det er netop fortrinsvis disse punkter, vores respektive befolkninger sætter spørgsmålstegn ved eller kritiserer, og det er den gennemgående mangel på svar, den kroniske døvhed over for kritik, som giver næring til den tillidskrise, der hersker blandt vores medborgere over for Unionen. Hvis Rådets medlemmer ellers havde åbnet vinduerne i deres konferencerum den 18. oktober, ville de kunne have mærket direkte, hvor stærkt denne uvilje kom til udtryk i Lissabons gader under den største demonstration i Portugal de sidste 20 år, og jeg tror, at hverken hr. Sócrates eller hr. Barroso vil modsige mig på dette punkt.
EU's ypperste udfordring - står der i Kommissionens meddelelse fra Lissabontopmødet - går ud på at forklare borgerne, hvad EU betyder for europæerne. Altid forklare, aldrig tage til efterretning. Altid envejskommunikation, aldrig åben debat og altså så meget desto mindre folkeafstemning. Ja, Rådets problem er folket, bortset fra at en stor europæisk ambition ikke har nogen fremtid uden folket og befolkningerne. Fortjener dette spørgsmål mon ikke en oprigtig drøftelse en dag? Jeg beder Dem overveje det.
Nigel Farage
for IND/DEM-Gruppen. - (EN) Hr. formand! Dette er ikke første gang, jeg har hørt Kommissionens formand og regeringschefer komme her til Parlamentet efter et topmøde i den gamle by Lissabon og hævde, at det hele er en fantastisk succes og et godt eksempel på, hvor stor succes EU er. Ja, De husker det, hr. Barroso, ikke sandt? Lissabondagsordenen. Her stod jeg for syv år siden, og fik at vide, at på grund af det weekendmøde i Lissabon skulle vi snart blive den mest højteknologiske økonomi i verden med fuld beskæftigelse og høje vækstrater. Men som vi ved, er vi nået 75 % af vejen, og det hele ligger i ruiner.
Hvis jeg var Dem, ville jeg heller ikke være alt for selvtilfreds med topmødet i Lissabon i sidste uge, for de nationale parlamenter får for en gangs skyldt et ord at skulle have sagt. Dette er naturligvis udsædvanligt, for normalt har de nationale parlamenter ikke længere meget at lave, fordi EU-institutionerne har tilranet sig deres beføjelser. Naturligvis har de nationale parlamenter et ord at skulle have sagt, og der findes en reel chance for, at vi får flere folkeafstemninger end blot i Irland.
Det er naturligvis det eneste, som De ikke ønsker, ikke sandt? De afskyr demokratiet så meget, at de rent faktisk kalder det populisme. De behandlede den franske og den nederlandske folkeafstemning med foragt og nægtede at tage et nej for et nej. De er euronationalister, farlige mennesker, der ikke viger tilbage for noget som helst.
Topmødet i Lissabon var det rene bedrag og et forsøg på at påtvinge Europas befolkning en forfatning bare ved at droppe selve det ord og give den en ny indpakning, selv om den rent faktisk indeholder alle de samme forslag. Det er en absolut skændsel, at De gør dette, men jeg håber og tror på, at Westminster, alle parlamenters moder, for en gangs skyld vil gøre sit arbejde og give den britiske befolkning en folkeafstemning.
Vi har hørt nok fra de politiske klasser i Europa. Tiden er inde til, at vi i Storbritannien og i mange andre lande i Europa hører, hvad befolkningen har at sige. De kan ikke presse dette projekt igennem uden befolkningens opbakning. Lad befolkningen tale.
Jean-Marie Le Pen
Hr. formand, mine damer og herrer! To et halvt år efter det franske og det nederlandske folk forkastede EU-forfatningen, vedtog Rådet den 19. oktober i Lissabon den forenklede ændringstraktat, hvilket er en meget misvisende betegnelse, fordi den er gjort mere kompliceret og ændrer kun den forkastede forfatning marginalt. Man prøver kort sagt at stikke os blår i øjnene og overbevise os om, at denne tekst intet har med den forrige at gøre, for ikke at komme til at stå ansigt til ansigt med de europæiske befolkninger ved folkeafstemninger.
Åbenbart mener De, at sagen er for alvorlig til at blive overladt til folket. Nuvel, vi mener præcis det modsatte. Eftersom denne tekst er en kopier/sæt ind af EU-forfatningen, fortjener den, at alle lande afholder folkeafstemning om ratifikation af traktaten, først og fremmest Frankrig og Holland. Kun en ny folkeafstemning kan omstøde det, der blev besluttet ved en tidligere. Jeg vil nu uden partipolitiske bagtanker iværksætte en bred underskriftindsamling i mit eget land for at få Frankrigs præsident, som er initiativtager til den europæiske minitraktat, til at skifte mening og foreslå folkeafstemning.
For det, der står på spil, er jo vores respektive nationers fremtid, deres suverænitet, deres uafhængighed, deres identitet og deres frihed. Vi kan f.eks. ikke overlade til en højtstående repræsentant at optræde på vores vegne udadtil, lige så lidt som vi vil gå med til at vige vores sæde i FN's Sikkerhedsråd til fordel for EU's juridiske person. Eller lade dommerne i Luxembourg afvikle vores lov- og retsregelsamling. De medskyldige i en sådan demokratifornægtelse kommer til at stå til regnskab for historiens domstol!
Irena Belohorská
(SK) På stats- og regeringschefernes møde i sidste uge blev man enige om en traktat, der tager sigte på at tilpasse EU's institutioner til en ny situation og forbedre de gældende traktater. Eftersom EU's aktuelle struktur er meget forskellig fra dets struktur i 1957, er det nødvendigt at vedtage et nyt europæisk dokument, for vi må have klare, nye regler. Jeg støtter fuldt ud denne proces.
For at være troværdig skal EU garantere borgernes menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder. Disse værdier nævnes flere gange i præamblen og i traktatens artikler, og EU bygger netop på værdierne menneskelig værdighed, frihed, demokrati og lighed. Jeg beklager dybt, at vi, selv om vi i den nye traktats artikel 3 erklærer, at vi vil handle helt i overensstemmelse med principperne i verdenserklæringen om menneskerettigheder, undlader at inddrage EU's charter om grundlæggende rettigheder i traktaten. Jeg generaliserer bevidst, fordi jeg ikke ønsker at pege fingre ad enkelte medlemsstater, som undlader at give udtryk for deres holdning til dette vigtige anliggende. Chartret om grundlæggende rettigheder indgår ikke i traktaten, og det beklager jeg. Støttes menneskerettighederne, som jo er stadfæstet i medlemsstaternes forfatningsmæssige traditioner og er fælles for dem alle, ikke i chartret?
Jeg mener, at medlemmerne af Europa-Parlamentet for øjeblikket spiller en meget vigtig rolle for reformen af traktaten. De forsvarer den europæiske befolknings synspunkter, og de bør fungere som en katalysator for konsensus på f.eks. menneskerettighedsområdet. Jeg lykønsker hr. Sócrates og hr. Barroso.
Elmar Brok
Europa-Parlamentets repræsentant på regeringskonferencen. - (DE) Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer! Det er lykkedes for det tyske formandskab at udarbejde et mandat og for det portugisiske formandskab at få det accepteret og gennemført. Det takker jeg for.
På grund af de seneste dages diskussioner om en række mindre sager er det blevet glemt, at denne traktat er et gennembrud for demokratiet og handleevnen, fordi Europa-Parlamentet nu får indflydelse på 95 % af lovgivningen gennem den fælles beslutningsprocedure, fordi sondringen mellem obligatoriske og ikkeobligatoriske udgifter er afskaffet, og der er fulde rettigheder til rådighed i budget- og landbrugssektoren, fordi Europa-Parlamentet har indflydelse på traktater med tredjelande og på ratifikationer, fordi Europa-Parlamentet vælger Kommissionens formand, og fordi Kommissionen og den højtstående repræsentant ikke kan indsættes uden Europa-Parlamentet.
Sagen er, at demokratiet og handleevnen er skabt med afskaffelsen af tredje søjle, og at handleevnen er blevet forbedret med de nye beslutningsprocedurer i Rådet, hvor proceduren med fælles beslutningstagning er blevet udvidet.
Fælles beslutningstagning og beslutningstagning med kvalificeret flertal er nu juridisk set reglen. Det er noget helt nyt, som har stor betydning. Chartret om grundlæggende rettigheder og statussen som juridisk person er på plads, og desuden er Det Forenede Kongeriges røde linjer bevaret i deres helhed, fordi der på disse områder er undtagelser inden for retlige og indre anliggender.
Visse forhold skal stadig afklares, f.eks. spørgsmålene vedrørende artikel 24. Vi må kæmpe for at sikre, at overgangen fra en traktat til den næste ikke misbruges af Rådet, hvad angår tildeling af poster, f.eks. posterne som højtstående repræsentanter. Vi kan blot erklære, at der er 751 medlemmer af Europa-Parlamentet, og jeg har ikke set nogen bestemmelse om forskel på stemmerettighederne i teksten.
Desuden vil jeg sige, at vi virkelig må sikre os, at denne tekst bliver gennemført, at vi virkeliggør forfatningen, sådan som vi forstår denne traktat. En sidste bemærkning: I 1994 blev jeg for første gang på vegne af Parlamentet - og det takker jeg for - udpeget til Westendorpgruppen. Dette var min fjerde regeringskonference. Da vi begyndte, havde vi ingen indflydelse som parlament. Jeg takker fru Guigou, hr.Tsatsos, hr.Hänsch og hr.Méndez De Vigo og mine to kolleger fra regeringskonferencen for deres fremragende samarbejde igennem de sidste 13 år.
Formanden
Det vedvarende arbejde for at udvide Parlamentets beføjelser skal også anerkendes.
Enrique Barón Crespo
Europa-Parlamentets repræsentant på regeringskonferencen. - (PT) Hr. formand! Tillykke. Formanden har levet op til sit efternavn ved at arbejde med passion og fornuft for, at topmødet blev en succes.
(ES) Hr. formand for Rådet, hr. kommissionsformand, mine damer og herrer, jeg vil gerne som en af dem, der var til stede ved afslutningen af Regeringskonferencen - jeg tror, at det er første gang, at man har givet formanden og tre repræsentanter adgang til konferencen - og jeg vil gerne sige, at det portugisiske formandskab har lyttet til Europa-Parlamentet. For det første ved at genindføre borgerskabet, hvilket så umuligt ud indtil midten af september, og for det andet ved at behandle chartret om grundlæggende rettigheder omhyggeligt, hvilket også så umuligt ud, og naturligvis ved at anerkende den betydelige udvidelse af afstemning ved kvalificeret flertal.
Men det er ikke kun Europa-Parlamentet, der har opnået noget, det har Europa også, og vi har hjulpet til. Formanden begyndte sit indlæg med at tale om Ioannina. Jeg opfordrer ham til at fortælle europæerne om, hvad protokollen om Ioannina-erklæringen er, og det, der har overrasket mig mest, er, at regeringerne har kæmpet meget lidt i Rådet for at forsøge at stoppe indførelsen af Luxembourgkompromisset i traktaten, hvilket ville være det samme som at ødelægge den.
Det er mere eller mindre det samme - og nu henvender jeg mig til kommissionsformanden - der sker med spørgsmålet om den højtstående repræsentant for udenrigspolitikken. De er nødt til at gøre en stor indsats, for Parlamentet vil forsvare sin ret til at kunne opnå en fornuftig løsning, når traktaten - og jeg håber, at det bliver sådan - træder i kraft, eftersom der vil blive en række meget interessante poster, der skal fordeles, og vi ønsker naturligvis at følge denne proces på demokratisk vis.
Jeg slutter med at nævne, at præsident Sócrates har udtalt, at Lissabontraktaten er blevet født. Den er stadig et meget lille væsen, og jeg håber, at alle i december skriver under på, at de ønsker, at den vokser, og ikke mindst, at alle optræder med gensidig loyalitet og solidaritet, så Lissabontraktaten bliver en realitet.
Formanden
Hr. Barón Crespo! Jeg takker Dem for, at De anerkender denne og de mange andre opgaver på forhånd.
Andrew Duff
Europa-parlamentets repræsentant på ved regeringskonferencen. - (EN) Hr. formand! For 26 lande er traktaten bestemt et stort fremskridt i retning af europæisk enhed, og den vil bestemt være en værdig udfordrer til Maastrichttraktaten i betydning. Naturligvis mangler traktaten samme enkelhed som sin afdøde, begrædte forgænger, men den bevarer alle de væsentlige reformer. Uden for og inden for Unionen vil folk snart se en mere effektiv, omkostningseffektiv og demokratisk Union.
Men i et enkelt land forholder det sig ikke sådan. Briterne virker stadig intimiderede af EU's succes og har ved regeringskonferencen forsøgt at reducere omfanget og styrken af fælles politikker inden for grundlæggende rettigheder, frihed, sikkerhed og retfærdighed og ligeledes inden for den fælles udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik. Hvorfor man mener, at en sådan strategi baseret på ikkesamarbejde gavner den britiske befolknings interesser, må henstå i det uvisse. Og hverken hr. Farage eller det Konservative parti bidrager med en ønskværdig eller alternativ løsning. Jeg ønsker og tror på, at denne underlige, idiosynkratiske britiske politik vil vise sig at være så kortlivet som muligt.
Formanden
Mange tak, hr. Duff, for Deres store engagement i Deres ansvarsområder.
Luís Queiró
- (PT) Hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer! Den bedste måde at fejre det vigtige resultat, der blev opnået i sidste weekend i kraft af det mandat, der blev aftalt under det tyske formandskab, og det portugisiske formandsskabs effektive engagement, som jeg navnlig ønsker at rose, er at gøre effektivt brug af de nye institutionelle redskaber og opnå bedre resultater.
I den seneste tid er det med rette gentagne gange blevet sagt til de europæiske borgere, at det var nødvendigt med en ny institutionel ramme for at tilpasse Nicetraktatens Europa til et Europa under udvidelse. Nu er tiden inde til at bevise, at dette omstrukturerede Europa er i stand til at løse sine nye opgaver.
50 år efter underskrivelsen af Romtraktaten er truslen, der hænger over Europa, ikke længere en trussel om krig eller sorgens permanente mure. Den nye udfordring er at imødegå en globaliseret verden, hvor der er stadig flere mennesker til at forbruge og producere, hvor grænser forsvinder, og intet europæisk land reelt er hovedaktør på verdensplan. Vi står over for frygten for globaliseringen og den teknologiske revolution og skal bevise, at Europa, styrket af den nye traktat, er i stand til at finde nye veje og skabe ny rigdom. Det er dog også en god lejlighed til at udtænke nye løsninger til de nye problemer. Det var lettere at fremme tættere bånd mellem borgerne og EU-strukturerne med seks, 12 eller endog 15 medlemmer, men i dag er det den vanskeligste udfordring.
I takt med EU's udvidelse rykker magtcentrummet også længere væk fra borgerne. Denne negative virkning giver sig bl.a. til udtryk i afslutningen af ordningen med skiftende formandskab for Rådet eller afskaffelse af princippet om én kommissær for hver medlemsstat. Vi skal opveje denne negative virkning, og her spiller Europa-Parlamentet en afgørende rolle, for at opnå større gennemsigtighed og mindre bureaukrati, mere udvikling og mindre unødig lovgivning, mere samarbejde med de nationale parlamenter og mindre afstand til borgerne, større samhørighed og mindre ulighed. Fri for tvivl om vores interne organisation, lad os være et symbol på mod og imødekomme den moderne verdens udfordringer. Idag bør vi fejre vores evne til at forene.
Edite Estrela
- (PT) Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer! Tilfredshed, glæde, succes og sejr er ord, der med rette er blevet brugt her idag om det uformelle rådsmøde i Lissabon. Sandelig, før midnat den 18. oktober blev den nye traktat bekendtgjort. Det var et historisk øjeblik.
Først og fremmest på grund af de opnåede resultater, men også fordi det foregik så hurtigt. Lidt over to måneders intensivt arbejde og forhandlingsdialog og allerede på den første dag af topmødet var det muligt at nå frem til den ønskede enighed. Derudover blev der samme dag underskrevet en aftale med EU's arbejdsmarkedparter, arbejdsgivere og fagforeninger med henblik på en modernisering af arbejdsmarkedet, hvilket er et vigtigt skridt som led i den nye etape af Lissabonstrategien.
Det portugisiske formandskab fortjener at blive lykønsket. Det opfyldte sin topprioritet med anerkendt kompetence: at give Europa en ny traktat, hvilket var en stor sejr. Europa har løst seks års hårdknude og kan nu vie sig til dét, der virkelig betyder noget for borgerne, for, som Jean Monnet sagde, vi kan ikke stoppe, hvis verden omkring os bliver ved med at bevæge sig, og den hastighed, verden bevæger sig med, er ikke forenelig med en langsom europæisk reaktion.
Den 13. december bliver traktaten underskrevet, efterfulgt af ratifikationsprocessen, der forventes at være hurtig og problemfri. Som portugiser vil jeg gerne udtrykke min store glæde over, at navnet Lissabon endnu en gang bliver uudsletteligt forbundet med et afgørende øjeblik i den europæiske integration. Tak, premierminister José Sócrates. Portugal har grund til at takke Dem og Europa ligeså for din beslutsomhed og dit engagement. Europa har løst hårdknuden.
Karin Riis-Jørgensen
Hr. formand! Topmødet i Lissabon endte heldigvis godt. Et flot forarbejde udført af det tyske formandskab, som portugiserne så dygtigt har fuldendt. Jeg må desværre konstatere, at nationale særinteresser igen har spillet en rolle. Det er bestemt ikke klædeligt for det europæiske samarbejde. Nu må vi da have kræfter til at diskutere indhold i stedet for proces, men desværre har vi set triste tendenser til, at vi hellere vil tale proces end indhold. Men hvis vi endelig skal tale proces, så er mit klare budskab, at vi ikke har brug for folkeafstemninger til ratifikation af traktaten. Folkeafstemninger er absolut ikke løsningen. Lad dog det repræsentative demokrati virke!
Det er ikke, fordi jeg er bange for et nej - langtfra! Men fordi det er helt forkert at adskille EU-spørgsmål fra nationale parlamentsvalg. EU er og skal være en helt integreret del af den nationale politik. Folkeafstemninger bruges til at sende skyts mod en siddende regering. Derved undgår andre politiske partier at blive vurderet på deres EU-politik, men samtlige politiske partier skal naturligvis vurderes på deres EU-politik, og det skal ske, når vi går til stemmeurnerne ved de nationale valg. Men det stiller to krav: et krav til os vælgere om, at vi lader EU-politik være afgørende ved vores valg af nationale politikere, og et krav til de politiske partier om, at de naturligvis ikke skal bruge folkeafstemninger til at undgå et ansvar for fællesskabet i Europa. Dermed kan det forhåbentligt lykkes at sikre, at det er indholdet og ikke processen, der får førsteprioritet.
Konrad Szymański
(PL) Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen! Det glæder mig meget, at processen med reformtraktaten er ved at være ved vejs ende. Ikke fordi de foreslåede ændringer har opfyldt min opfattelse af integrationen til fulde - der er til tider ganske lang afstand. Min tilfredshed skyldes snarere, at vi på det seneste har brugt for meget tid og politisk energi på institutionerne.
Jeg er overbevist om, at EU's succes ikke afhænger af det institutionelle system eller magtens mekanik. Succesen afhænger af den politiske vilje, den fælles vision for fremtiden. Når ratificeringen er afsluttet, håber jeg ikke, at der vil være noget til hinder for, at vi beskæftiger os med et resultaternes Europa, at vi tager mere ansvar for den globale sikkerhed, at vi aktivt påvirker nabolandene, at vi langt om længe taler om EU's udvidelse, at vi langt om længe vinder konkurrencen, skaber investeringer og vækst. I modsætning til det, man har sagt gennem de sidste syv år, er institutionelle ændringer hverken et fuldstændigt eller tilstrækkeligt svar på disse problemer.
Johannes Voggenhuber
(DE) Hr. formand! Fra Europas mange omvæltninger, bondeoprør og revolutioner kender vi alle sammen den romantiske historie om flygtningen, der bliver skjult i et vognlæs møg og ført over grænsen, så han undslipper Richelieus blodhunde og kongens vagter. Hvis det lykkes for ham til sidst, ser han ikke særlig godt ud, og han lugter ikke særlig godt, men når han først er blevet vasket, kan det siges, at han lever.
Sådan er det også gået med forfatningen. Regeringerne har begravet den i en sammenfiltret masse af ulæselig tekst med undtagelser, klausuler, fodnoter, resolutioner og protokoller, og de har taget forfatningen ud over grænserne under denne møgbunkes dække. Det forfærdelige er bare, at de ikke søgte ly i denne forfatningsmæssige skat for kongens vagter, men for borgernes årvågne blik.
Jeg har gravet i denne sammenfiltrede masse af tekst, og jeg har faktisk fundet alle de vigtigste resultater af forfatningen, som jeg selv har arbejdet med i over 10 år, og jeg kunne godt være heldig. Denne situation gør mig alligevel meget ængstelig. Desuden er det jo sådan i den slags eventyr, at alle, der hjalp flygtningen, stjal lidt af skatten. Derfor har jeg også fundet nogle få regeringer med fingrene i denne møgbunke. En har sikret sig endnu en undtagelse og huggede derfor en del af chartret om grundlæggende rettigheder, en del af Parlamentets rettigheder, en del af databeskyttelsen osv. Skatten kommer beskadiget frem, men den kommer dog frem.
Vi har vundet et stykke af Europa, vi har reddet et stykke af Europas fremtid, ikke med borgerne, men uden borgerne, ikke med parlamenterne, men uden parlamenterne, og det er en stor fare. Vi har vundet et stykke af Europa, men vi har ikke løst tillidskrisen blandt Europas borgere. Derfor står Parlamentet over for en enorm udfordring bestående i at genvinde de europæiske borgeres tillid.
Ilda Figueiredo
- (PT) Hr. formand! Vi finder det beklageligt, at Lissabontopmødet har genbrugt hovedtrækkene af indholdet af den såkaldte europæiske forfatningstraktat, der tidligere er blevet forkastet ved folkeafstemninger i Frankrig og Holland, og samtidig forsøger at undslippe den nødvendige demokratiske debat og høring af befolkningen gennem afholdelse af folkeafstemninger. Ud over at være en dyb foragt for demokratiet og for befolkningens suverænt udtrykte ønsker, viser dette Deres frygt for borgernes valg i forhold til en traktat, der udgør et kvalitetsløft til neoliberalismens, føderalismens og militarismens fremgang, og svækker i stigende grad arbejdernes og folkets økonomiske og sociale fremskridt.
Kampen fortsætter dog, sådan som de over 200.000 personer gjorde det klart under den imponerende demonstration i Lissabon under CGPT's ledelse, også den 18. oktober, der var den største i de sidste 20 år, og som formændene for Rådet og Kommissionen, begge portugisere, her symbolsk har ignoreret. Dette kommer også til at høre med til traktatens historie.
Vladimír Železný
(CS) Hr. formand! Efter fiaskoen med forfatningen virkede det, som om princippet om demokratisk beslutningstagning endnu en gang havde overtaget i EU, i hvert fald for en stund. Der tog vi fejl. Meget hurtigt er den samme forfatning blevet forelagt igen med en anden titel. Ophavsmændene gider ikke engang at lægge skjul på, at det er den oprindelige forfatning i en lidt ændret udgave, og hensigten er at ignorere befolkningens demokratiske vilje i en folkeafstemning.
I traktaten, som styrker ikkevalgte EU-tjenestemænds rolle og dermed styrker det demokratiske underskud, skabes der bl.a. 105 lovgivningsmæssige og ikkelovgivningsmæssige EU-beføjelser. I 68 tilfælde afløses retten til nationalt veto af flertalsafgørelser. De nationale beføjelser undergraves på det udenrigspolitiske område. Beslutningstagningen i EU overdrages til de store medlemsstater, navnlig Tyskland, på bekostning af de små stater.
En enkel sammenligning viser, at den er næsten fuldstændig identisk med den forfatning om en europæisk forbundsstat, som den franske befolkning forkastede, og den nederlandske begravede. Den uforskammethed, hvormed den er blevet forelagt igen med pokerfjæs og nu med en ny orwellsk titel, er forbløffende. En ny form for utopisk nationalisme vandt i Lissabon: paneuropæisk nationalisme og EU-nationalisme, nationalisme uden noget reelt nationalt, kulturelt og historisk grundlag udelukkende rodfæstet i de lange kontorgange i Bruxelles. Berlaymontpatriotismen har udnævnt sig selv til sejrherre.
De af os, der repræsenterer stater, som i næsten et halvt århundrede var underkastet det kommunistiske totalitære regime, er ikke så lette at overraske. Vi er blevet vant til magtens uforskammethed og foragt for folkets vilje. Men end ikke i COMECON har vi oplevet sådan et åbenlyst bedrag som EU's bedrag af medlemsstaternes befolkninger i dag. I COMECON blev lignede forsøg i det mindste skjult bag partiernes politbureauer, men det hører fortiden til.
Borgerne vil selv bestemme, om de ønsker at overdrage deres suveræne rettigheder til en europæisk superstat uden en demokratisk eller historisk ramme. Det er årsagen til, at jeg ønsker en folkeafstemning.
Luca Romagnoli
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Når det gælder reformtraktaten - som jeg er modstander af - er der både vindere og tabere. Italiens og Polens forbehold med hensyn til fordelingen af pladser i det nye Parlament er nu væk. Polen har dog vundet andre og vigtigere kampe, eftersom Polen får en opt out-klausul fra chartret om grundlæggende rettigheder, en generaladvokat i Domstolen og en sejr i spørgsmålet om Ioannina-mekanismen. Også Østrig har været heldig, eftersom Østrig har fået indført muligheden for at begrænse udenlandske studerendes adgang til landets universiteter.
Før Romano Prodi deltog i mødet, udtalte han, at han ville kæmpe for ikke at miste den paritet, som Italien altid har haft. Han endte med at tabe pariteten med Frankrig, men som en sejr fik han pariteten med Det Forenede Kongerige tilbage samt løftet om, at man fra 2014 ville overveje en fordeling af pladserne ud fra statsborgerskab. Dette har vi dog allerede opnået på det sidste plenarmøde i Bruxelles.
Det, som den sløve Prodi-regering gik med til, er krummer fra de riges bord, og derfor betragtes ca. 3 millioner europæere med italiensk statsborgerskab som mindre europæiske end de pakistanere, indere og kenyanere, der er så heldige, at de bor og arbejder i Storbritannien, eller de camerounere i Frankrig, der tæller med ved fordelingen af pladser, selv om de ikke er EU-borgere.
Det var, hvad vi kunne vente af den italienske regering, som støttes af en ubehøvlet kommunistisk venstrefløj og et upålideligt og hyklerisk centrumvenstre. Det giver os endnu en god grund til ikke at betragte dette traktaternes Europa som vores og til at håbe, at vi snart kan fejre Prodi-regeringens endeligt.
Jana Bobošíková
(CS) Hr. formand, mine damer og herrer! Efter at have læst Lissabontraktaten grundigt igennem kan jeg konstatere, at statscheferne præsenterer grundlæggende ændringer af EU-dokumenterne.
Reformtraktaten er bogstaveligt talt en omskrivning af EU-traktaterne og De Europæiske Fællesskabers grundlæggende traktater. Jeg vil gerne understrege, at ændringerne ikke blot berører de enkelte staters indflydelse på EU-processer, men også selve de grundlæggende principper, som EU blev bygget på for 50 år siden. I reformtraktaten overføres princippet om fri konkurrence fra hoveddelen af traktaten til de protokoller, der knyttes som bilag til traktaten. Det er efter min mening et advarselssignal for alle demokratisk indstillede borgere.
Hvis EU-projektet skal være troværdigt, skal reformtraktaten sættes til folkeafstemning i medlemsstaterne. Politikerne må opgive deres arrogance og trygge situation. De skal forklare borgerne den beslutning, der blev truffet i Lissabon, og få dem til at gå ind for den. Ellers vil kløften mellem borgerne og den politiske elite vedblive med at vokse. Det vil ikke bare bringe velstanden i fare, men også gøre hele EU's demokratiske underskud større.
Timothy Kirkhope
(EN) Hr. formand! Jeg er premierministeren taknemmelig for hans erklæring i formiddags, og selv om jeg tager stats- og regeringschefernes beslutninger til efterretning, har den britiske befolkning og det britiske Konservative parti været meget konsekvente i deres bekymring over forfatningen og reformtraktaten, som minder meget om den.
Den britiske premierminister har sagt, at reformtraktaten ikke er en forfatning. Hans lederkolleger var uenige. Han fortalte os, at Storbritanniens såkaldte "røde streger" var blevet sikret. Som de fleste briter hverken forstår eller tror jeg på vores premierminister i denne sag. Det er et spørgsmål om tillid. Vores premierminister lovede at afholde en folkeafstemning - et løfte i et valgmanifest for to år siden. En folkeafstemning om denne traktat er derfor ikke bare en politisk, men også en moralsk nødvendighed.
Den irske premierminister sagde sidste weekend om mulige folkeafstemninger: "Hvorfor ikke lade befolkningen komme til orde? Jeg synes, at det er lidt foruroligende at se så mange lande løbe væk og undlade at give deres befolkninger en mulighed".
For nogle dage siden sagde Gordon Brown, at denne traktat vil markere afslutningen på EU's institutionelle reformer for det næste årti. Men i løbet af de forgangne 15 år har vi haft fire traktater, der drejede sig om reformer, og jeg tvivler på, at man kan modstå tilskyndelsen til at foretage yderligere institutionelle ændringer. Den såkaldte "maksimalklausul" vil f.eks. gøre det muligt at afskaffe flere nationale vetoer.
På den anden side fokuserer den konservative vision for Europa på tre nøgleområder for den globale konkurrenceevne, globale klimaændringer og global fattigdom. Jeg lykønsker især hr. Barroso for hans beslutsomhed til under alle omstændigheder at forfølge disse mål. Men de kan løses med politisk vilje og behøver ikke denne traktat. Vi skal huske på, hvad der stod i Laekenerklæringen. Der stod, at Unionen skal være mere demokratisk, mere gennemsigtig og mere effektiv, men man opfordrede også til, at vi i højere grad skal inddrage borgerne og ikke bare meddele dem vores beslutninger. Spørgsmålet i dag er: Er traktaten en reaktion på Laeken? Laeken stillede de rigtige spørgsmål. Har vi givet de rigtige svar?
Poul Nyrup Rasmussen
(EN) Hr. formand! Jeg vil gerne sige til rådsformanden: Sikke et pragtfuldt topmøde. Jeg har aldrig tvivlet på, at De kunne klare det, men en ting er ikke at tvivle på det, en anden er at gøre det, og De gjorde det. Tillykke.
Jeg ved ikke, om kollegerne er klar over det: Dette er lidt af en historisk milepæl. Den første dag fik vi en ny traktat i den virkelige verden. Jeg ved, at alle maksimalisterne her ikke mener, at det er den smukkeste traktat, de har fået, men den virkelige verden er ikke den smukkeste verden, man kan tænke sig. Så det, De har brug for er en effektiv traktat, en traktat med klare værdier - og det har De fået.
Den anden dag, kære venner, fik vi en kurs - den første dag en traktat, den anden dag en kurs - som drejer sig om, hvad befolkningen vil have os til at gøre: den virkelige verden. På den anden dag sagde De, at vi ønsker et Europa, der får globaliseringen til at være mere human, til at være mindre diskriminerende og være baseret på vores sammenhængende samfundsværdier. Det, De sagde, var, at Lissabonprocessen ikke kun er en proces for de få, men udgør retningslinjerne for EU's eksterne retning, hvilket betyder, at det ikke kun drejer sig om at være verdens største økonomiske magt, men også at forstå, at verden kun vil være mere sammenhængende, hvis den er baseret på en social markedsøkonomi.
Det vil jeg gerne understrege over for Dem i dag. Jeg vil gerne takke formandskabet, ikke kun for den første dag, men også for den anden dag, fordi konklusionen på den anden dag var, at EU ikke handler om markedssamfund. Den drejer sig om sociale markedsøkonomier, hvilket betyder, at vi er frontløbere, der skal forene sociale spørgsmål med økonomisk konkurrenceevne. Godt klaret, hr. rådsformand - og kære ven, hvis jeg må sige det - for det fører mig frem til mit tredje og sidste budskab.
Lad os give det portugisiske formandskab dets sidste topmøde til december: ikke kun, hvor det portugisiske formandskab formelt skal underskrive traktaten, men også, hvor vi bekræfter Lissabonprocessen på bedste måde. Så lad os komme i gang. Lad os komme af sted. Det er, hvad folk forventer af os.
Marielle De Sarnez
- (FR) Hr. formand! EU får en ny traktat. Det kan naturligvis give anledning til at beklage nogle ting, f.eks. at der i denne tekst gives afkald på Unionens symboler, at visse lande har opnået indrømmelser bl.a. om chartret, og endelig at traktaten er for kompliceret, hvorfor jeg anmoder om at få udarbejdet en konsolideret tekst, så de europæiske borgere har mulighed for at finde rundt i den. Det ville være en god ting.
Ikke desto mindre vil denne traktat give os midler til at puste nyt liv i Europa, hvis vi altså ønsker det. Med denne tekst får Unionen værktøjer til at fortsætte integrationen og udvide og uddybe sine fælles politikker. På områder som energi, klimaændringer, indvandringspolitik, terrorbekæmpelse, økonomisk koordination, udenrigs- og forsvarspolitik og udviklingspolitik vil Europa fremover kunne gøre fremskridt.
Det vil blot være et spørgsmål om politisk vilje. For ingen vil længere kunne bruge manglende institutionelle midler som påskud til ikke at handle. Fremover må alle påtage sig deres del af ansvaret, og dermed mener jeg ud over vores institutioner navnlig medlemsstaterne. Det er en god nyhed for Europa, og jeg håber, det bliver en god nyhed for borgerne.
Mirosław Mariusz Piotrowski
(PL) Hr. formand! Til trods for de kassandralignende spådomme og den grundløse kritik af Polen i forbindelse med de seneste forhandlinger i Europa-Parlamentet, især fremført af socialdemokraternes chef, endte Lissabontopmødet med et diplomatisk kompromis. Såvel EU's som Polens ledere så en kompromismulighed. EU har værdsat Polens betydning og potentiale ved at hæve antallet af Domstolens generaladvokater og bevare Ioanninamekanismen.
Man må håbe, at det opnåede kompromis på topmødet blot er starten på, at man tager Europas nationer med på råd. Udkastet til EU's reformtraktat er nemlig et for vigtigt dokument til, at man smugler det igennem i de politiske kontorers stilhed. Man må minde om, at den foregående udgave af traktaten blev nedstemt i folkeafstemninger i to medlemsstater. Hvis man ikke igen lader borgerne komme til orde om EU's fremtid, vil det krænke en af de grundlæggende rettigheder og tydeligt vise, at magthaverne er bange for deres egne vælgeres røst. Demokratiets diktatorer skal lade borgerne udtrykke deres vilje om EU's fremtidige vision.
Ian Hudghton
(EN) Hr. formand, jeg repræsenterer Skotland. Mit parti, SNP, danner ny regering i Skotland, og jeg tror, at den vil vise sig at være mere konstruktiv i forhold til deltagelsen i EU, end Det Forenede Kongeriges regeringer har været.
Jeg accepterer behovet for at reformere traktaterne og for at skabe en mere åben, demokratisk, effektiv og ansvarlig styreform. I princippet støtter jeg udvidelsen af afstemninger med kvalificeret flertal og fælles beslutningstagning med Europa-Parlamentet, men den store mangfoldighed, som hr. Barroso med rette henviste til, vil altid betyde, at man vil fremme de nationale interesser. Vi må ikke miste følingen med lokalsamfundene ved at trampe hen over deres interesser eller tilsyneladende gøre det.
For Skotlands vedkommende findes der en meget reel frygt for, at knæsætningen af den fælles fiskeripolitik som enekompetence inden for traktaterne kan spærre for den grundlæggende reformering af fiskeriforvaltningen, som jeg anser for nødvendig. Desværre, men ikke overraskende, tog Det Forenede Kongeriges regering ikke dette spørgsmål op ved topmødet. Endnu en gang ser Det Forenede Kongeriges regering stort på skotske interesser.
Koenraad Dillen
(NL) Hr. formand! Forfatningen er død. Leve forfatningen! Hvordan kan man ellers beskrive det, der skete i Lissabon? Vi er jo alle sammen enige om, at denne reformtraktat blot er en klon af forfatningen, som franskmændene og nederlænderne forkastede. Det drejer sig om en klon, der, som Valéry Giscard d'Estaing sagde, er endnu mere ulæselig end originalen. Folkeafstemninger skal jo for enhver pris undgås, får vi at vide.
Der er faktisk én stor forskel med 2005. Denne gang får franskmændene, nederlænderne og de andre europæiske befolkninger ikke længere chancen for at udtale sig. En illustrering af denne foragt for demokratiet er erklæringerne fremsat af Margot Wallström, som altid taler så meget om, at der skal bygges bro over kløften mellem Europa og borgerne. Hun opfordrer kraftigt de nationale parlamenter til at ratificere denne tekst hurtigst muligt.
Ægte respekt for demokratiet kræver imidlertid, at borgerne i alle europæiske medlemsstater kan udtale sig om traktaten, fordi denne tekst i utallige henseender udhuler de nationale staters suverænitet endnu mere, end det allerede nu er tilfældet. De ansvarlige må ikke klage, hvis denne angst for borgerne på ny vender sig imod det officielle Europa ved det næste europæiske valg.
Hans-Peter Martin
(DE) Hr. formand, mine herrer! De har det bestemt ikke let for øjeblikket. I de lande, hvor der blev givet løfte om folkeafstemninger, som i Det Forenede Kongerige eller mit hjemland, Østrig, betegnes traktaten som en mindre detalje, en udvidelse af noget. I andre lande som Tyskland bliver der talt om en fuldstændig reorganisering af Fællesskabet og om et historisk gennembrud. Hvad er sandheden?
Jeg synes, at vi igen ved denne lejlighed bør huske på, hvad den tidligere vesttyske forbundspræsident Roman Herzog, som trods alt var formand for konventet med ansvar for at udarbejde chartret om grundlæggende rettigheder, sagde klart og tydeligt. Han sagde, at demokratiet bliver udhulet af EU-forfatningen. Nu har vi den i en ændret udgave i form af reformtraktaten.
Hvis De ikke ønsker, at demokratiet bliver udhulet, hvis De ikke ønsker, at det bliver kvalt, bør De i det mindste optræde så politisk værdigt, at De tillader folkeafstemninger, som der har været tidligere - om den sidste EU-forfatningstraktat - også i Spanien og Luxembourg.
Marianne Thyssen
(NL) Hr. formand, mine damer og herrer! Når jeg ser på de ændringer, som reformtraktaten foretager på områder som migration, politi, retsvæsen og landbrug, og når jeg ser på beslutningerne om den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, chartret om grundlæggende rettigheder, eurozonen og den sociale markedsøkonomi - som for første gang bliver en af Unionens målsætninger - og ligeledes om den mellemstatslige solidaritet på energiområdet, konstaterer jeg, at denne traktat bygger videre på resultaterne af Konventet og topmødet i juni, og den giver os, de politiske institutioner, større slagkraft og meget mere demokrati. Unionen vil fremover være bedre rustet til at give de svar, som folk forventer af den, både internt og eksternt.
I sidstnævnte henseende vil jeg lykønske rådsformandskabet med dens fastsættelse af dagsordenen. Ved at lade Deres topmøde, hr. rådsformand, ikke blot træffe beslutning om traktaten, men også udveksle synspunkter om vores generations største problem, nemlig globaliseringen, har De givet et vigtigt signal. Det drejer sig i sidste instans ikke om institutionerne - institutionel navlebeskuelse - men om den politik, som de fører.
Dette får mig til at stille Dem, hr. kommissionsformand, et spørgsmål. Tror De, at det er muligt at føre en virkelig slagkraftig politik i perioden fra nu af indtil den sidste ratificering af traktaten? Eller er De bange for, at De på grund af ratificeringen ikke må træde nogen over tæerne, men nøjes med de såkaldt forsigtige emner? Med andre ord, kan de konkrete projekters Europa fortsætte i 2008?
Til sidst har jeg to korte spørgsmål til Rådet. Hr. rådsformand, har De anmodet regeringscheferne om personligt at gøre en indsats for, at ratificeringen i deres land bliver vellykket? Det håber jeg inderligt. For det andet, hvornår kommer der en koordineret tekst, hvad angår disse traktater? En traktat, som også sigter mod gennemsigtighed og forenkling, skal jo være læselig, om ikke andet så af respekt for befolkningen. Jeg takker på forhånd for svarene på mine spørgsmål.
Jo Leinen
(DE) Hr. formand! Vi har Lissabonstrategien, og forhåbentlig har vi også nu Lissabontraktaten, og de vil begge to bringe Europa videre. Parlamentet og navnlig Udvalget om Konstitutionelle Anliggender har i syv år kæmpet og arbejdet for en ny europæisk traktat. Ganske vist har vi ikke fået forfatningen, men vi mener, at denne reformtraktat repræsenterer fremskridt på alle områder. Der er ikke et eneste område, hvorpå vi har gjort tilbageskridt sammenlignet med Nice. Alt går fremad og bringer os længere ind i EU-27. Det skal også siges til borgerne.
Den nye traktats vindere er Europas befolkning. Der er forskellige former for direkte og indirekte deltagelse i europæisk politik, og vi er i stand til at løse de aktuelle problemer hurtigere og mere effektivt. Vinderne er også borgernes kamre i Europa, de nationale parlamenter og dette europæiske borgernes kammer, Europa-Parlamentet. Derfor bliver demokratiet ikke udhulet - noget værre sludder, der lige er blevet sagt - tværtimod er det fuldførelsen af det europæiske demokrati, som vi kan opnå med denne traktat.
Dette er den fjerde aftale. Jeg håber, at det bliver sidste gang, at medlemsstaterne skal holde møde om dette. Nu skal alt sættes ind på ratificeringen. Jeg håber, at ingen lande siger nej. Det er måske sidste chance for denne traktat. Ethvert nej ville føre til isolation eller måske ligefrem til, at det pågældende land ekskluderer sig selv. Vi håber ikke, at det sker. Nu skal alt sættes ind på ratificering, så vi kan få denne traktat på plads inden 2009.
Lapo Pistelli
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! På væggen i Milanos metro var der skrevet en meget humoristisk og kynisk sætning, nemlig "fremtiden er ikke, hvad den har været". Det er lidt ligesom årstiderne og maden.
Vi lever således i en tid, hvor de unge generationer ikke længere er overbevist om, at fremtiden er bedre, sådan som deres forældre troede. Faktisk hører vi også i Europa ofte folk sige, at "Europa er ikke, hvad det har været". Der er ved at opstå en suverænistisk, nationalistisk og antieuropæisk tankegang på vores kontinent, og det hørte vi også nogle eksempler på i Parlamentet her til morgen.
Efter min mening er Lissabonresultatet vigtigt, og det er det snarere på grund af den hurtige beslutning, der blev truffet - hvilket er et godt signal at sende til offentligheden - end på grund af indholdet, eftersom der er for mange opt out-klausuler og for mange klausuler i det hele taget, og eftersom teksten stadig er for indviklet. Nu har Parlamentet, Kommissionen og Rådet dog 18 måneder til i befolkningens øjne at indhente det tabte efter den kriseperiode, vi har oplevet.
Vi er alle sammen af den opfattelse - det gælder i det mindste flertallet her i Parlamentet - at Europa er løsningen på globaliseringsbekymringerne og ikke årsagen til dem, og at vi står stærkere, hvis vi tackler indvandring, klimaændringer, innovation og forskning i fællesskab. Det er, hvad de fleste medlemmer af Europa-Parlamentet mener. Vi har nu 18 måneder til at overbevise de 500 millioner europæiske borgere om dette inden valget til Europa-Parlamentet.
Mario Borghezio
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Topmødet i Lissabon havde kun ét resultat, nemlig at bringe de europæiske borgere endnu længere væk fra EU, mens der blev givet yderligere plads til lobbyer og teknokrater. Den vision, som vi kæmper for - et folkets og regionernes Europa - er længere og længere væk. Det er det samme her i Parlamentet, for hvor er korsikanerne, valdostanerne, baskerne, de separatistiske bretagner og elsasserne?
Hvad fordelingen af pladser angår, gav vores land, Italien, som blev repræsenteret af en svag premierminister, Romano Prodi, på skamfuld vis efter for Frankrig. Det var dog ikke nok for den passive premierminister, der i Lissabon virkede som Alice i Eventyrland, fuldstændigt forvirret og misinformeret. Takket være Prodi blev Italien udelukket fra den fælles erklæring, hvor Frankrig, Tyskland og Det Forenede Kongerige med rette beder EU om at gøre noget for at undgå, at den finansielle uro, der fulgte efter subprimekrisen i USA, gentager sig.
Prodi udtalte til pressen, at han ikke vidste, hvad formålet var med denne europæiske holdning til subprimekrisen og den globale finansielle uro. Måske opfører den tidligere konsulent for Goldman Sachs og den tidligere kommissionsformand sig tit som tidligere konsulent for multinationale banker, men han agter ikke at bekymre sig om de meget alvorlige konsekvenser for de italienske og padanske familier, der ikke kan få budgettet til at hænge sammen sidst på måneden ...
(Formanden afbrød taleren)
Íñigo Méndez de Vigo
(ES) Hr. formand! Hr. formand for Rådet, hr. kommissionsformand, talsmanden for min gruppe, hr. Daul, har sagt, at Gruppen for Det Europæiske Folkeparti er tilfreds, og det er den, fordi vi er kommet ud af kniben, men vi er ikke lykkelige. Og det er vi ikke på grund af den meget lidt europasindede stemning blandt regeringerne, der er i strid med de gallupundersøgelser, som formanden, hr. Barroso, har henvist til med hensyn til europæernes ønsker, og også fordi Lissabontraktaten i sidste instans indeholder mange skræddersyede elementer for de regeringer, der ønsker mere og mere til dem selv og mindre og mindre til Europa.
De har, hr. rådsformand - og jeg vil gerne lykønske Dem med den aftale, De er nået frem til, for jeg gentager, at jeg synes, at aftalen er vigtig for at komme ud af kniben - henvist til tre spørgsmål, som jeg gerne vil fremhæve.
For det første synes jeg, at det er meget vigtigt at komme med en højtidelig proklamering her i Parlamentet om chartret om grundlæggende rettigheder. Det blev ikke udformet i Nice, det blev gjort i al hemmelighed. Lad os gøre det højtideligt nu, for chartret om grundlæggende rettigheder er med og uden opt-outs europæernes DNA.
For det andet er jeg bekymret over fordelingen af pladser i Europa-Parlamentet, for med det, De har vedtaget, bryder vi med et af de principper, der står i traktaten, nemlig det om degressiv proportionalitet. Vil det komme til Parlamentet? Lad os se, hvad vi kan gøre, men De skal vide, at der ikke bliver degressiv proportionalitet med det, De har vedtaget.
Og endelig er der den høje repræsentant. Jeg synes, at De er nået frem til en god aftale, men jeg synes, at rådsformanden, den høje repræsentant og kommissionsformanden udgør en pakke. Og vi er nødt til at tale om denne pakke her i Parlamentet.
Jeg tror, at det var Paul Valéry, som var en stor digter, og måske derfor også meget europasindet, som skrev, at et digt aldrig bliver afsluttet, det bliver blot forladt. Opbygningen af Europa bliver aldrig afsluttet. I dette tilfælde har vi af hensyn til konsensussen forladt nogle af forfatningstraktatens fremskridt, men her vil vi fortsat kæmpe for dem. Og det vil vi gøre med udgangspunkt i en sætning i præamblen, der ironisk nok blev reddet fra flammerne, nemlig den snævre union mellem de europæiske folk. Det er vores mål, hr. formand.
Jan Marinus Wiersma
(NL) Hr. formand! Også i Nederlandene var der lørdag morgen en følelse af lettelse over den opnåede aftale, og også det må vi efter min mening takke rådsformanden, hr. Sócrates, for. Den nye traktat sætter EU i stand til at komme videre. Unionen bliver mere handlekraftig og mere demokratisk. EU er på benene igen. EU kan nu koncentrere sig fuldstændigt om dets indholdsmæssige opgave og igen gå i gang med en dagsorden, som varierer fra videreudviklingen af det sociale Europa til en bedre koordineret udenrigspolitik. Det er også den bedste måde til at få Europa tættere på borgerne.
I mit land, Nederlandene, har der været mange diskussioner om den nu godkendte traktats art og om på hvilke områder, den adskiller sig fra forfatningstraktaten, som blev forkastet ved en folkeafstemning i Nederlandene. Konklusionen var, at forskellene gør, at en ny folkeafstemning ikke er nødvendig. Den nye traktat har ikke den konstitutionelle karakter, som den oprindelige forfatning havde, og dermed bortfalder efter vores opfattelse også behovet for en ny folkeafstemning. Det bliver altså en almindelig parlamentarisk ratificering.
De reformer, som der nu er truffet beslutning om, støtter vi fuldt ud, fordi der jo, uden at balancen mellem medlemsstaterne og de europæiske institutioner ændres væsentligt, alligevel er gjort store fremskridt, især hvad angår Europa-Parlamentets rettigheder. En større Union har nu engang behov for andre og bredere regler. Forhåbentlig sætter alle medlemsstaterne nu fart på ratificeringen, således at vi alle i 2009 kan gå i gang med de nye regler for nærmere at udforme Unionens konkrete rolle på alle områder, hvor vores borgere forventer noget af os.
Bronisław Geremek
(PL) Hr. formand! Jeg vil først og fremmest gerne udtrykke min store taknemmelighed over for det portugisiske formandskab. Det har været en fremragende succes. EU har haft brug for at sige farvel til en følelse af tab og nederlag, det har haft behov for en politisk dimension, og EU har opnået dette takket være det portugisiske formandskab.
Jeg synes ligeledes, at det er utrolig vigtigt, at chartret om grundlæggende rettigheder udgør et element i disse afgørelser, og jeg vil her gerne tilføje, at chartret om grundlæggende rettigheder er et kompas, et instrumentarium for Europa. Jeg er ikke i stand til at forestille mig, at et land, der gerne vil deltage i EU, samtidig kan holde sig uden for chartret, der udgør EU's moralske, filosofiske og politiske grundlag.
Min kollega Andrew Duff talte kritisk om den britiske regerings adfærd, da den har krævet opt out. Jeg er i en bedre situation. Den polske regering, der har anmodet om opt out, forlader magten som følge af den polske nations beslutning. Jeg vil gerne udtrykke mit dybfølte håb om, at Polen efter den politiske ændring, der er fundet sted i mit land, fuldt ud vil overholde chartret om grundlæggende rettigheder. Jeg håber ligeledes, at det vil ske af troskab over for traditionerne, hvilket er en polsk tradition, og en tradition for polsk solidaritet. Polen tilslutter sig fuldt ud chartret om grundlæggende rettigheder uden opt out.
Alain Lamassoure
- (FR) Hr. formand! Som ordfører for det franske regeringsparti, UMP, lykønsker jeg det portugisiske formandskab, og enigheden om traktatteksten glæder mig. Den fastsætter effektive og demokratiske arbejdsregler, som er nødvendige i det udvidede Europa.
Som medordfører for betænkningen om Parlamentets nye sammensætning er jeg også godt tilfreds med, at Rådet billigede det forslag, Parlamentet vedtog den 11. oktober. Rådet godkendte dermed vores definition af degressiv proportionalitet og princippets omsætning i tal, anvendelsen af Eurostats tal til at beregne befolkningsgrundlaget og ønsket om at finde et mere stabilt system efter 2009.
Rådet billiger ikke kun 100 %, men 101 %, eftersom det opretter et ekstra sæde, der tildeles Italien, i øvrigt uden nogen nærmere forklaring. Dertil har jeg to bemærkninger.
For det første bibeholder - som formanden nævnte - alle parlamentsmedlemmer deres stemmeret, selv formanden, selv den 73. italiener, trods vedholdende rygter om det modsatte udbredt af visse dele af pressen.
For det andet fraviger det 73. sæde til Italien princippet om degressiv proportionalitet, som er indført i traktaten på Parlamentets forslag og godkendt af Rådet. Derfor må vi sikre os, at beslutningen om gennemførelse af artikel 9, litra a), ikke kan anfægtes for EF-Domstolen, og ud fra denne betragtning vil ordførerne forelægge Parlamentet et revideret forslag, der tager hensyn til Rådets ønsker.
Formanden
Jeg takker både Dem og hr. Severin for rapporten om fordelingen pladserne. De har gjort et stort stykke arbejde, og vi har støttet Dem 99 % af vejen.
Bernard Poignant
- (FR) Hr. formand! Jean Monnet sagde, at intet er muligt uden mennesker, og at intet er holdbart uden institutioner. Det passer godt på vores situation.
Er traktaten så fuldkommen? Selvfølgelig er den ikke det! Men det har Jean Monnet også svar på. Om Romtraktaten sagde han, at han ikke havde spekuleret over, om traktaten kunne have været bedre, for den svarede til alt, hvad der var muligt dengang, og til tidens visdom. 1957-2007. Skal vi tage chancen og begynde forfra? Naturligvis skal vi ikke det. Der kommer ikke en tredje traktat. En krise er nok. To er for mange. Jean Monnets sagde, at han altid havde forestillet sig, at den europæiske integration ville finde sted gennem kriser, og at Europa ville være summen af krisernes løsninger. Det er det, traktaten betyder.
Så vi er naturligvis ikke alle enige, eftersom vores britiske venner godt kan lide opting out. Jeg bor på en halvø, så jeg forstår godt øboere. Men Jean Monnet oplevede det i 1951 med kul og stål. De ville ikke, de fik tilbuddet, og så besluttede de sig. Tænk på Tony Blair. Han underskrev Maastrichttraktatens sociale protokol. Vi finder nok en britisk kollega til at underskrive chartret om grundlæggende rettigheder i den nærmeste fremtid. Vær tålmodige! En kinesisk diplomat sagde engang, at han beundrede den forstandige langsommelighed i den europæiske integration. Lad os fortsætte på den måde.
Jeg vil til sidst naturligvis lykønske det portugisiske formandskab, og som fransk parlamentsmedlem er jeg stolt af min portugisiske formand, og omstændighederne i dag gør, at vi har to portugisiske formænd for samme pris!
Hartmut Nassauer
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Med et slag har EU løsrevet sig fra det forfatningsmæssige dødvande. Det nye EU bliver mere handlekraftigt, mere demokratisk og mere gennemsigtigt, og det bliver i stand til at udføre sine opgaver med større succes både inden for EU og over hele verden. Det er positivt, og det lykønsker jeg det portugisiske formandskab med. Hvis jeg som tysker med stolthed nævner, at det tyske formandskab indledte rejsen til Lissabon, håber jeg, at De tilgiver mig.
Ikke alle problemer er løst endnu. Den absurde situation omkring plads nr. 751 og formandens stemmerettigheder viste det med al tydelighed. Der må ikke herske tvivl om, at Rådet ikke har beføjelse til at fjerne et valgt medlems stemmeret - uanset dette medlems position. Det glæder mig, at både formanden og Parlamentets repræsentanter i regeringskonferencen hurtigt og tydeligt har slået det fast.
Alligevel er der et problem på dette punkt. Det drejer sig om Parlamentets sammensætning, som fortsat er uklar fra 2014. Jeg er overbevist om, at der skal udvikles et system, som definerer og styrer Parlamentets sammensætning ud fra objektive kriterier og uden hensyntagen til politiske luner. Det kan ikke være rigtigt, at det i virkeligheden er Rådet, der fordeler Parlamentets pladser, som om det var en herremand. Det må vi stræbe efter frem til 2014.
Der er et vigtigt fremskridt, som måske ikke er blevet anerkendt tilstrækkeligt hidtil, nemlig styrkelsen af subsidiaritetsprincippet. Det er et meget vigtigt skridt til at inddrage de nationale parlamenter i ansvaret for den europæiske lovgivning i forbindelse med subsidiaritet. Hr. kommissionsformand! Subsidiariteten og kravet om den styrker Fællesskabet og svækker det ikke. Det skal vi også stræbe efter i fremtiden. Jeg kan blot anmode de nationale parlamenter om at udnytte disse nye muligheder fuldt ud!
(Bifald)
Richard Corbett
(EN) Hr. formand! Jeg hilser også denne aftale velkommen, som til trods for et par underligheder som den ekstra plads til Italien, er en god pakke, der fortjener at blive ratificeret, og vil få EU til at fungere bedre, idet man samtidig forbedrer dens demokratiske ansvarlighed.
Lad mig lige i det minut, jeg har tilbage, dvæle lidt ved det andet aspekt. Hr. Kirkhope spurgte lige før, om vi har besvaret de spørgsmål, der blev stillet i Laeken om at gøre EU mere demokratisk ansvarligt og bringe det tættere på borgerne. Jeg vil bestemt mene, at vi er kommet videre i den retning. Lad os huske på en ting: Når denne traktat træder i kraft, kan der ikke vedtages nogen europæisk lovgivning, uden at den først har været behandlet i alle de nationale parlamenter, for det andet skal det godkendes af Ministerrådet, der består af ministre, som er ansvarlige over for de samme nationale parlamenter, og for det tredje godkendes af Europa-Parlamentet, hvis medlemmer jo er direkte valgt af borgerne til specifikt at behandle europæiske spørgsmål på europæisk plan.
Det er en grad af ansvarlighed, der ikke findes i nogen anden international struktur. Se f.eks. på Verdenshandelsorganisationen. Se på IMF. Se på Verdensbanken. Se på OECD. Uanset hvem man nævner, er der ikke nogen instanser over det nationale plan, som har en så høj grad af ansvarlighed. De, der er virkelig bekymrede over den demokratiske ansvarlighed i internationale strukturer, burde måske fokusere på disse institutioner og organisationer. Vi burde være stolte over, hvad vi opnår i vores demokratiske Europæiske Union.
Bogdan Klich
(PL) Hr. formand! Vi har altså en ny traktat, og selve dette er grund til tilfredsstillelse. Det vigtigste er dog noget andet - nemlig at traktaten er god. Den er god, for den passer til de udfordringer, som Europa står over for i dag.
Den opfylder endvidere de mål, der blev nedskrevet som en forpligtigelse i Laekenerklæringen for seks år siden. Og i overensstemmelse med disse mål ordner og forenkler traktaten både de institutionelle rammer og EU's retssystem. Den demokratiserer EU ved bl.a. at styrke Parlamentets lovgivningsrolle. Den nærmer EU til borgerne via bl.a. borgerinitiativet.
Vil EU komme til at betyde mere i verden og fungere mere effektivt takket være traktaten? Det afhænger ikke alene af de institutioner, der indføres eller modificeres i traktaten. Det afhænger først og fremmest af den politiske vilje af medlemsstaternes ledere. Hvis denne vilje kommer til at mangle, vil hele den institutionelle reform ikke være noget værd. Men for at traktaten ikke bliver en død lovgivning, et dødt dokument, vil jeg gerne appellere om et fællesskab med politisk vilje, når traktaten bliver underskrevet og efter ratificeringen.
Adrian Severin
(EN) Hr. formand!, Reformtraktaten, som blev vedtaget på topmødet i Lissabon, er et klart fremskridt, et skridt fremad i den europæiske integrations historie - ja, jeg er endda fristet til at kalde det den europæiske forening. Den burde derfor blive mødt med tilfredshed.
Uanset hvor vigtigt dette skridt dog måtte forekomme, er det ikke det sidste. Det er af afgørende vigtighed at få traktaten ratificeret af alle 27 medlemsstater. Det burde nu være klart for alle, at der ikke var nogen plan B og heller ikke nogen plan C. Efter ratificeringen skal vi på mellemlangt og langt sigt fortsætte med de nødvendige reformer og politikker, indtil vi har opnået en fuldstændig balance mellem Europas historie og geografi inden for rammerne af europæisk transnationalt demokrati.
I dette lettelsens øjeblik er det også vigtigt at komme af med alt demokratisk hykleri og demagogi og indrømme, at politisk ledelse i denne komplekse verden mere end nogensinde før forudsætter en professionel kompetence, som ikke kan sættes til folkeafstemning. Vi skal bede befolkningerne sige ja eller nej til principper og grundholdninger, ikke til avancerede teknikaliteter og komplicerede kompromiser. I alle andre sammenhænge skal vi respektere princippet om det ikkeobligatoriske mandat.
På den anden side må vi også indrømme, at det fremskridt, vi fejrer i dag, er opnået på bekostning af gennemsigtighed og oprigtighed. Kløften mellem befolkningerne og os, de politiske ledere, er efter Lissabon mindst lige så stor som før. Indtil vi får slået bro over denne kløft, skal vi ikke lade champagnepropperne springe.
Jan Zahradil
(CS) Hr. formand! Som tidligere medlem af Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid, som det eneste nationale parlamentsmedlem, der var involveret i forhandlingerne, og som en overbevist modstander af forfatningen helt fra begyndelsen glæder det mig at kunne sige, at fornuften sejrede i Lissabon, i hvert fald til en vis grad.
Selve begrebet europæisk forfatning var fejlagtigt fra begyndelsen. Det glæder mig, at man er gået bort fra det, og at Tjekkiet var et af de lande, der bidragede til det. EU er ikke nogen stat, det bliver det aldrig, og derfor kan det ikke have en forfatning. Det skal være bygget på en mellemstatslig traktat, hvorved medlemsstaterne, nationalstaterne, forbliver hjørnestenene i hele den europæiske integrationsproces.
Der er delte meninger om indholdet af traktatudkastet. På den ene side er jeg personligt tilfreds med styrkelsen af de nationale parlamenters og de nationale beslutningstageres rolle gennem den såkaldte fleksibilitetsklausul. På den anden side bryder jeg mig ikke om, at den nationale vetoret indskrænkes. Men jeg er realistisk og klar over, at vi er nået til grænsen af det mulige.
Men det, som efter min opfattelse er vigtigt, er, at et kunstigt begreb, som er udviklet ved det grønne bord, for første gang i EU's historie til en vis grad er blevet omarbejdet efter at være blevet prøvet af i virkeligheden. Det får mig til at håbe, at EU i fremtiden fortsat vil vise, at det kan bevæge sig væk fra visse begreber, som viser sig at være uegnede, f.eks. den 50 år gamle og efter min mening forældede føderalistiske model. Det får mig til at håbe, at EU vil kunne bevæge sig hen imod en ægte, fleksibel, decentraliseret mellemstatslig organisation, der kan klare det 21. århundredes udfordringer.
Jeg har tiltro til, at Parlamentet ikke vil falde for fristelsen til at genoplive den allerede døde forfatningsidé, for det ville bare vise, at det er et elfenbenstårn.
Andrzej Jan Szejna
(PL) Hr. formand! Jeg troede ikke, at den foregående uge ville slutte så positivt.
På topmødet i Lissabon vedtog vi for det første Reformtraktaten, hvilket er en kæmpe succes, og det vil jeg gerne ønske premierminister Sócrates, hr. kommissionsformand Barroso og alle os andre hjerteligt tillykke med. Det skete uden vetoforsøg eller yderligere kampe om den endegyldige udformning. Det betyder efter min opfattelse, at EU er kommet ud af den institutionelle krise.
Der kommer endvidere positive nyheder fra mit land, hvor det har været en utvivlsom succes, at den antieuropæiske og radikale højreorienterede regering er blevet fjernet i løbet af de sidste dage. Den polske befolknings holdning bekræfter det, jeg flere gange har fremhævet - de fleste polakker støtter den europæiske integration, polakkerne ønsker, at Polen skal være en partner frem for modstander i EU.
Disse begivenheder skaber helt sikkert optimisme for fremtiden af vores fælles europæiske projekt. Jeg tror på, at EU er klar til at imødekomme de fremtidige udfordringer, og som premierminister Sócrates har nævnt, har EU nu en styrket struktur og er internt mere homogen. EU er desuden en markant stærkere forhandlingspartner inden for rammerne af de internationale globale strukturer. Stillingerne besat af rådsformanden og den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er stærke redskaber, der kan styrke EU's image positivt, hvis de anvendes kompetent.
Et af de vigtigste resultater af aftalen er desuden, at chartret om grundlæggende rettigheder får en retlig bindende karakter. Jeg håber, at den nye polske regering ændrer beslutningen om, at chartrets kapitel IV tituleret solidaritet ikke gælder for polske borgere. Dette kapitel indeholder beslutninger om arbejdstageres og fagforeningers rettigheder, hvilket især ligger de polske og europæiske venstreorienterede på sinde.
Tunne Kelam
(EN) Hr. formand! Jeg vil gerne lykønske det portugisiske formandskab med et fremragende resultat under de givne omstændigheder. Men der er en ting, vi skal huske på: Det grundlæggende formål med Konventet om Den Europæiske Union Fremtid er endnu ikke nået, nemlig at få slået bro over kløften mellem institutionerne og de europæiske borgere. Nu har vi midlerne til at gennemføre vores fælles europæiske politikker. Det, vi mangler, er den politiske vilje og overbevisning. Nu drejer det hele sig om gennemførelse, og der er to principper, som bør danne grundlag for vores gennemførelse af Lissabontraktaten: For det første subsidiaritet.
At få fastlagt EU's kompetenceområder er helt klart et meget opmuntrende resultat, som hænger sammen med de nationale parlamenters større rolle og ansvar, fordi vores borgere skal kunne se, at det europæiske samfund løser EU's problemer effektivt og samtidig ikke griber ind i deres liv, hvis det ikke er nødvendigt.
Det andet princip vedrører solidaritet, som er en af det europæiske samfunds vigtigste værdier. vedtagelsen af en degressiv proportionalitet i fremtidens Europa-Parlamentet er et tydeligt udtryk for denne solidaritet, og det er jeg taknemmelig for. En anden meget vigtig test af denne solidaritet er indførelsen af den fælles udenrigspolitik for energisikkerhed, som Europa-Parlamentet foreslog i sidste måned, herunder en særlig højtstående repræsentant på energiområdet, som skal fungere under den nye højtstående repræsentant for udenrigsanliggender.
Til sidst vil jeg nævne et meget fint udtryk for solidaritet, nemlig da hr. Barroso i maj sidste år i Samara fortalte sin russiske kollega, at i EU's forståelse af solidaritet er Polen og Estland lige så vigtige som Tyskland og Portugal.
Jerzy Buzek
(PL) Hr. formand! Man kan betragte diskussionen om den europæiske traktat som lukket efter topmødet i Lissabon, for vi har nu kun et vigtigt mål - at ratificere traktaten hurtigst muligt og mest effektivt.
Parlamentet spiller en rolle her, for husk på, at vores betydning er større inden for rammerne af traktaten, end den hidtil har været. Det gælder for tre områder: Ved beskrivelsen af den rolle og de opgaver, som den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik har, og det gælder ligeledes i forbindelse med repræsentantens valg: Fra 1. september 2009 foretages det i samarbejde med Rådet. Vi skal være klar til at have medbestemmelse på flere områder, især på sikkerheds- og retsområdet. Vi skal for det tredje føre en politisk debat for at præcisere rådsformandens arbejdsprincipper, især vedrørende hans forhold til Europa-Parlamentet.
Ratifikationen er dog endnu vigtigere, og den afhænger i høj grad af os medlemmer af Europa-Parlamentet. Det kommer til at ske på forskellige måder i alle lande. Vi skal udarbejde metoder til at overbevise borgerne om, at det ikke kun er en succes for EU, ikke kun for politikerne, men først og fremmest for borgerne selv. Det er vores vigtigste opgave - ratifikationen. Jeg vil gerne sige tak og ønske tillykke.
José Sócrates
formand for Rådet. - (PT) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne takke Dem for den fremragende debat, vi havde i forbindelse med topmødet og Lissabontraktaten.
Først vil jeg gerne nævne, at folk kan sige, hvad de vil, om den nye traktat, men ingen kan benægte, at Europa er blevet stærkere takket være traktaten. Traktaten bekræfter de europæiske værdier, de gode værdier, der altid har været grundlaget for det europæiske integrationsprojekt. Traktaten forstærker den europæiske økonomi og skaber betingelserne for, at Europa bedre kan spille sin rolle i verden.
Som mange har bemærket, er det en traktat, der gør de europæiske institutioner og de politiske arbejdsgange i Europa mere demokratiske. Traktaten udstyrer EU med 27 forudsætninger for at kunne træffe beslutninger på en mere effektiv måde. De, der godt kan lide demokratiet, kan også lide, at demokratiet påskønnes som en metode, der muliggør en effektiv beslutningsproces, og alle de, der følger med i det europæiske politiske liv, erkender, at Europa havde brug for større effektivitet i beslutningsprocessen.
Sluttelig vil jeg gerne sige til alle dem, der betvivler traktaten og Europas evner: Vågn op til virkeligheden, verden har allerede truffet sin afgørelse om traktaten. Europa er blevet stærkere, bedre rustet til at tackle de globale udfordringer, bedre rustet til at håndtere strategiske udfordringer, og efter Lissabon har verden set på Europa med håbet om, at Europa igen vil påtage sig sin rolle i verden.
Nej, traktaten betyder fremskridt for os. Andre har allerede sagt om Europa: Nej, hav ikke tvivl, vågn op, vi er stærkere. Europa har større selvtillid efter Lissabonaftalen, og nu er Europa i stand til at tage stilling til fremtiden og til at gå fra defensiven til offensiven.
Graham Watson var så venlig at nævne Pessoa i sin tale. Jeg vil gerne takke ham mange gange for denne personlige venlighed, eftersom Pessoa er en af vores store digtere, og jeg vil gerne citere Pessoa endnu en gang: Han talte engang om at "savne fremtiden". Som europæer savner jeg også fremtiden, og jeg savner dengang, Europa diskuterede fremtiden, udviste lederskab, og det er sådan en tid, jeg savner, og jeg tror, at traktaten giver Europa vilkårene til at kunne gøre det.
Hvis De tillader det, vil jeg gerne gøre yderligere to bemærkninger: Den første er om formanden for Parlamentet for at fortælle medlemmerne, at det aldrig var faldet nogen ind, at Rådet skulle foreslå, at formanden for Parlamentet skulle miste sin stemmeret. Formanden beholder naturligvis sin stemmeret, jeg ved ikke, hvordan denne fejlagtige idé er opstået, men det, Rådet har besluttet, er, at Europa-Parlamentet skal have 751 medlemmer (750 plus formanden). Dernæst vil jeg gerne sige, at spørgsmålet om Ioanninaklausulen er blevet løst, sådan som jeg altid har sagt, at det ville blive. Ioannina skal være lovligt bindende, men skal ikke stå i traktaten, og den løsning, vi fandt, med en erklæring samt en protokol, er i fuld overensstemmelse med det mandat, vi har fået.
Jeg vil også gerne rose det tidligere formandskab, sådan som jeg altid har gjort og altid gør på den samme måde. I løbet af hele traktatens forløb var der to afgørende øjeblikke. Det første afgørende øjeblik var, da Angela Merkel i oktober sidste år besluttede at gøre traktaten til det væsentligste i sit formandskab og i fremtidige formandskaber. Denne handling krævede politisk mod og var en politisk risiko. På dette tidspunkt var der ingen, der mente, at der var chance for, at det skulle lykkes. Jeg kalder det et afgørende øjeblik, for Europa var nødt til at vende tilbage til politikken og også til modet og de politiske risici. Det andet afgørende øjeblik, som jeg nævnte tidligere, var, da vi besluttede at udnytte tidspunktet for Rådets seneste møde til at nå til enighed allerede i oktober i stedet for at vente til december.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige dette: Der er givetvis mange, og mange i Europa, der aldrig har troet på Europa, som er lige så utilfredse med denne traktat, som de ville have været med en hvilken som helst anden. Måske er der dog nogle, der gerne ville have haft en anderledes traktat, og det er værd at have en dialog med dem for at fortælle dem, at valget på det tidspunkt stod mellem denne traktat eller at forblive i en tilstand af institutionel krise.
Jeg tror, at alle, der erkender, at en politiker må forholde sig til virkeligheden og ikke til fantasiforestillinger, vil støtte det, der blev besluttet i Lissabon. Hvad angår ratificeringen, vil jeg gerne gøre det klart, at det er hvert lands eget anliggende. Hvad jeg dog som demokrat ikke kan acceptere er, at de, der argumenterer for nationale folkeafstemninger, gør det ved at forsøge at underminere det repræsentative demokrati ved at rejse tvivl om legitimiteten af parlamentarisk ratificering.
(Bifald)
Jeg er demokrat, og Europa er demokratisk, og eftersom vi er demokrater, lader vi det være op til hvert land at vælge, hvilken ratifikationsmetode, der er bedst.
Afslutningsvis vil jeg sige, at, ja, jeg er meget stolt, ja, jeg er meget tilfreds, ja, jeg føler mig meget stolt over, at jeg sammen med mange andre har tage del i et historisk og afgørende øjeblik, nemlig det øjeblik Lissabontraktaten blev født, for den betyder, at Europa vil bevæge sig fremad.
(Kraftigt bifald)
Formanden
Jeg vil også især takke udenrigsministeren, Luís Amado, Manuel Lobo Antunes, ambassadør Mendonça e Moura og Den Juridiske Tjeneste, som Jean-Claude Pires koordinerer.
José Manuel Barroso
formand for Kommissionen. - (EN) Hr. formand! Fru Thyssen stillede et specifikt spørgsmål: Kan vi gøre fremskridt inden den endelige ratificering? Som jeg sagde, er det ved at levere resultater til de europæiske borgere, at vi kan være med til at skabe det rette politiske miljø, som letter ratificeringen.
Det ville være en fejl, hvis vi sænker farten nu, og det ville være i modstrid med den dobbelte strategi, der er central for Kommissionen, hvor den siger, at vi på samme tid skal løse spørgsmålene med de politiske institutioner og levere konkrete resultater til vores borgere. Tværtimod bør Kommissionen og bestemt også Parlamentet være aktive, og vi kunne være endnu mere aktive, hvis vi står sammen for at fremme en dagsorden for de europæiske borgere.
Det andet spørgsmål drejer sig om kommunikation og demokrati. Hvordan man formidler information om en traktat og forklarer den for offentligheden, er primært de nationale myndigheders ansvar. Men det er også en opgave for de europæiske institutioner. Jeg er enig i, hvad hr. Queiró sagde om Europa-Parlamentets vigtige rolle i denne sag. Vi i Kommissionen er rede til at påtage os vores ansvar i tæt samarbejde med medlemsstaterne og Europa-Parlamentet.
Jeg tilslutter mig bemærkningerne om subsidiaritet fra hr. Kelam og hr. Nassauer. Det er meget vigtigt at understrege den demokratiske merværdi ved denne traktat. Den gør Europa mere demokratisk og mere ansvarligt og lægger stor vægt på subsidiaritet. Subsidiaritet er et middel til at styrke Europa og de europæiske institutioner, ikke til at svække disse institutioner, for de kan opnå større legitimitet gennem et tættere samarbejde med borgerne og dermed træffe bedre beslutninger.
Jeg mener også som hr. Corbette, at vi gør ret i at gøre rede for den nye demokratiske dimension i vores kommunikation. Vi i EU er stolte over at have den form for demokratisk system. Vi kan altid gøre tingene bedre, men der findes ingen andre steder i verden, hvor der findes en så høj grad af demokratisk deltagelse på tværnationalt plan som i EU.
Rent kommunikationsmæssigt bør vi også understrege vores øgede kapacitet til at handle for borgerne på områder, de finder relevante, såsom klimabeskyttelse, energi og indvandring. Det er konkrete bekymringer for vores borgere, og vi skal forholde os til dem rent kommunikationsmæssigt, men også understrege vores øgede kapacitet til at handle på den internationale scene.
Endelig vil jeg understrege et punkt, som hr. Poignant fremhævede, og jeg takker ham for at fremhæve Jean Monnets betydning. Det er rigtigt, at dette ikke er en perfekt traktat, men undertiden siger borgerne, at vi går bort fra traktatens fædres værdier og tilsagn. Det er ikke rigtigt. Vi gør, hvad Jean Monnet og mange andre har sagt, nemlig at opbygge EU skridt for skridt. Dette er et fælles projekt, og vi skal sige til borgerne, at det forholder sig sådan, og at vi skal udføre konkrete opgaver og levere konkrete resultater.
På Lissabontopmødet koncentrerede man sig på andendagen om traktaten og institutionerne og viste dermed vejen til globalisering, og hvordan vi sammen kan styrke vores kapacitet til at handle, så vi kan håndtere globaliseringen, og det har virkelig sat dagsordenen for Europas fremtid. Det var derfor en stor succes, og det portugisiske formandskab, medlemsstaterne, Europa-Parlamentet og Kommissionen bør virkelig fejre det og se på fremtiden med fornyet tillid.
(Bifald)
Formanden
Mange tak, hr. formand for Kommissionen. Denne debat har vist, at vi kan tro på det europæiske kontinents fremtid. Det skal vi gøre en endnu større indsats for.
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Jean-Pierre Audy  
Mine første ord gælder medlemsstaternes regeringschefer, som jeg ønsker tillykke med den historiske aftale, de indgik i Lissabon, og som gør en ende på adskillige års institutionel usikkerhed. Jeg bifalder Frankrigs præsident Nicolas Sarkozys ihærdige, dristige, forstandige og pragmatiske arbejde og takker Angela Merkels for det gode formandskab i første halvdel af 2007, hvor den institutionelle tidsplan blev sat på skinner. Jeg vil i mine lykønskninger inddrage formanden for Det Europæiske Konvent, den forhenværende franske præsident Valéry Giscard d'Estaing, hvis fortrinlige og umådelige arbejde jeg påskønner. I denne aftale overtages de store politiske fremskridt fra den tidlige tekst: et stabilt formandskab for Unionen, en repræsentant for det europæiske diplomati, en ny afstemningsmekanisme med øget anvendelse af kvalificeret flertal og samtidig styrkede beføjelser til Europa-Parlamentet. Jeg beklager, at der gives afkald på Unionens symboler (flag, sang, valgsprog). I denne traktat tages der også hensyn til budskabet fra det franske og det nederlandske folk, som forkastede den forrige traktat, da den oprindelige teksts forfatningsmæssige karakter ikke bibeholdes, og en række offentlige EU-politikker ikke fastlåses i Unionens traktater, men vil indgå i det europæiske demokratis almindelige funktion.
Alexandra Dobolyi  
Jeg betragter det som et stort fremskridt, at de politikere, der var til stede i Lissabon, var bevidste om deres ansvar, skrinlagde deres historiske stridigheder og nåede til enighed om en traktat, som det har taget seks lange år at udarbejde, og som vil være bestemmende for Europas fremtidige udseende og skabe en ramme, der giver det mulighed for at fungere effektivt.
Det er vigtigt, at processen med at ratificere dette dokument, som skal undertegnes den 13. december i år, også sker gnidningsløst i medlemsstaterne. Det er afgørende, at Europa-Parlamentet fortsat støtter reformtraktaten, og her vil vi igen gøre medlemsstaterne opmærksomme på betydningen af ratifikationsprocessen.
Ungarn har altid støttet forfatningsprocessen stærkt og ment, at medlemsstaterne før eller siden ville nå til enighed og formå at fremme den europæiske integrationsproces.
Som medlem af Udenrigsudvalget mener jeg, at det er vigtigt at understrege, at det vedtagne dokument kan bidrage positivt til at gøre EU's udenrigspolitik mere effektiv, og det kan også forbedre EU's effektivitet på den internationale diplomatiske scene. Det er imidlertid ikke kun på det udenrigspolitiske område, at reformtraktaten kan forventes at føre til ændringer, men også på utallige andre områder, som er afgørende for EU's effektive funktion. F.eks. åbner den mulighed for, at det nye Europa-Parlament og den nye Kommission, som bliver sammensat i 2009, kan indlede arbejdet på et mere effektivt, gennemsigtigt og demokratisk grundlag.
Denne fælles succes krævede først og fremmest politisk vilje til fælles handling, så lad os glæde os over traktaten, men for at sikre processens succes må vi ikke stoppe her. Vi må fortsætte vores fælles bestræbelser på at sikre, at ratifikationsprocessen bliver bragt til en vellykket afslutning.
Jules Maaten  
For at nå til enighed om reformtraktaten er der uddelt for mange gaver bag lukkede døre i Lissabon. Italien får en ekstra plads i Europa-Parlamentet, Bulgarien får det kyrilliske "evro", Polen fortsætter med at blokere beslutningsprocessen nogle år endnu og Østrig kan udelukke tyske studenter fra landets universiteter. Denne studehandel er middelalderlig og i strid med vores bestræbelser på at opnå større gennemsigtighed i Unionen.
Alligevel kan vi være tilfredse med, at der omsider efter mange års debat simpelthen er opnået en aftale, for denne traktat er bedre end den nuværende situation. Det er ikke den mest elegante løsning, men den sikrer mere demokrati i Europa. Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter får større indflydelse, hvorved europæiske borgere kan udøve mere direkte indflydelse på politikken. Det opfylder behovet for en fælles energipolitik og udenrigspolitik. En streng håndhævelse af Københavnskriterierne er nødvendig, og endelig sikrer også indførelsen af det "orange kort", som giver nationale parlamenter lejlighed til at anfægte europæisk lovgivning på grundlag af subsidiaritet, mere demokratisk ansvarlighed.
Witold Tomczak  
skriftlig. - (PL) Sandheden om reformtraktaten er den samme som om EU-forfatningen. Disse akter omdanner den internationale organisation, EF, og unionen mellem dens medlemmer, EU, til en kontinental superstat. De medfører også en anerkendelse af denne superstat (via tiltrædelsen til den europæiske menneskerettighedskonvention fra 1950, hvor det kun er stater, der kan deltage). De åbner en mulighed for at skabe en ensartet europæisk lovgivning uden deltagelse af medlemsstaterne (via Domstolens fortolkning af chartret om grundlæggende rettigheder). Man kan længe nævne eksempler af lignende betydning.
I denne situation skal vi behandle spørgsmålet om sikring af de europæiske nationers rettigheder i denne superstat, da det hidtil har været medlemsstaterne, der har udstedt disse garantier til befolkningerne. Dette problem er slet ikke berørt i reformtraktaten. Nationers rettigheder er det samme som menneskerettigheder ophævet til et fællesskabsplan, og derfor står vi over for en menneskerettighedskrise i Europa som følge af projektet om at oprette en superstat.
Man skal derfor afvise reformtraktaten og grundlæggende arbejde på at skabe et system, der kan garantere nationernes rettigheder inden for rammerne af den europæiske integration. Ellers trues Europa af endnu en totalitær eksplosion.
