Højtideligt møde - Den Tjekkiske Republik
Formanden
Hr. præsident for Den Tjekkiske Republik! Jeg byder Dem varmt velkommen til Parlamentet.
Václav Klaus
præsident for Den Tjekkiske Republik. - (CS) Jeg vil først og fremmest takke for lejligheden til at tale i Parlamentet, som er en af de centrale institutioner i EU. Selv om jeg har været her flere gange, har jeg aldrig haft chancen for at tale på et plenarmøde. Jeg sætter derfor pris på at få chancen for at gøre det i dag. De valgte repræsentanter for 27 lande med deres brede spektrum af politiske meninger og synspunkter udgør et unikt publikum, ligesom EU selv har været et unikt og grundlæggende revolutionært eksperiment i mere end et halvt århundrede, hvor man har forsøgt at forbedre beslutningsprocessen i Europa gennem en overdragelse af en betydelig del af beslutningsprocessen fra de enkelte lande til de paneuropæiske institutioner.
Jeg har rejst hertil for at besøge Parlamentet fra Prag, Tjekkiets hovedstad, det historiske hjerte i selve den tjekkiske stat og et vigtigt arnested for udviklingen af europæiske idéer, europæisk kultur og europæisk civilisation. Jeg er kommet her som repræsentant for den tjekkiske stat, som i dens forskellige former altid har været en del af den europæiske historie, et land, der ofte har spillet en direkte og væsentlig rolle i den europæiske historie, og som ønsker at blive ved med at gøre det.
Sidste gang en tjekkisk præsident talte fra denne plads var for ni år siden. Han var min forgænger i embedet, Václav Havel, og det var fire år før vores tiltrædelse til EU. For nogle uger siden talte også den tjekkiske premierminister, Mirek Topolánek, her, denne gang som leder af det land, der har formandskabet for Rådet i EU. I sin tale fokuserede han på specifikke emner i forlængelse af det tjekkiske formandskabs prioriterede områder og de problemer, som EU-landene står overfor.
Det giver mig mulighed for at tale om temaer af en mere generel art og til at tale om forhold, der ved første øjekast ikke er så dramatiske som løsningerne på den aktuelle økonomiske krise, gaskonflikten mellem Rusland og Ukraine eller situationen i Gaza. De er dog efter min mening af absolut grundlæggende betydning for udviklingen af det europæiske integrationsprojekt.
Om mindre end tre måneder vil Tjekkiet fejre den femte årsdag for dets tiltrædelse til EU og vil gøre det på en værdig måde. Vi vil også markere årsdagen som et land, der i modsætning til visse andre nye medlemsstater, ikke er skuffet over de uopfyldte forventninger til medlemskabet. Dette er ingen overraskelse, og det kan forklares rationelt. Vores forventninger var realistiske. Vi vidste udmærket, at vi ville komme med i et fællesskab, der var oprettet og sammensat af mennesker, og ikke en form for ideel konstruktion, der var udviklet uden autentiske menneskelige interesser, ambitioner, meninger og idéer. Interesser og idéer findes på hvert trin i EU, og sådan skal det være.
Vi så på den ene side vores tiltrædelse til EU som en ekstern bekræftelse af, at vi relativt hurtigt på knap 15 år efter kommunismens fald var blevet et normalt europæisk land igen. På den anden side så vi - og det gør vi stadig - chancen for at deltage aktivt i den europæiske integrationsproces som en mulighed for at nyde godt af fordelene ved et allerede særdeles integreret Europa, samtidig med at vi kunne bidrage til processen med vores egne idéer. Vi påtager os vores del af ansvaret for udviklingen af EU, og det er netop på den baggrund, at vi tiltræder formandskabet for Rådet. Jeg er overbevist om, at de første seks uger af vores formandskab i overbevisende grad har vist vores ansvarlige tilgang.
Jeg vil også højt og meget tydeligt i dette forum og til gavn for alle, der enten ikke vidste eller ikke ville vide, at der efter min overbevisning ikke var og ikke er noget alternativ til EU-medlemskab for os, og at der ikke er nogen relevant politisk bevægelse i vores land, der kan eller vil underminere denne holdning. Vi blev derfor overrasket over de gentagne og tiltagende angreb mod tjekkerne baseret på den fuldstændigt forkerte antagelse, at vi søger efter et andet integrationsprojekt end det, som vi tiltrådte for seks år siden. Det er ikke tilfældet.
Borgerne i Tjekkiet tager det for givet, at den europæiske integration har en nødvendig og vigtig mission, som de generelt sagt opfatter på følgende måde. Formålet er for det første at fjerne hindringer, som er unødvendige, og som hindrer frihed og velstand for mennesker, hindrer den frie bevægelighed for mennesker, varer og tjenesteydelser, idéer, politiske filosofier, verdensperspektiver, kulturelle planer og adfærdsmodeller, der i tidens løb er formet mellem forskellige europæiske lande af mange forskellige årsager, og for det andet i fællesskab at pleje offentlige aktiver, der er af betydning for hele kontinentet, eller projekter, som ikke kan gennemføres effektivt gennem blot bilaterale aftaler mellem to eller flere nabolande i Europa.
Indsatsen for at opfylde disse to formål - at fjerne hindringer og træffe rationelle valg i spørgsmål, der skal løses på europæisk plan - er og vil aldrig blive fuldført. Der findes stadig en række barrierer og hindringer, og der træffes bestemt flere beslutninger på EU-plan, end der burde blive truffet. Der er bestemt mere af det, end befolkningerne i de forskellige medlemsstater ønsker. Det er De i Parlamentet sikkert udmærket klar over. Jeg vil derfor gerne retorisk spørge, om De hver især er sikker på - hver gang De stemmer - at De træffer en beslutning i en sag, som skal overvejes her i Parlamentet i stedet for tættere på borgerne, dvs. i de enkelte medlemsstater? Andre potentielle indvirkninger af den europæiske integration drøftes også i dagens politisk korrekte retorik, men de er ofte af en sekundær eller irrelevant art. De hænger mere sammen med ambitionerne hos professionelle politikere og de personer, der omgiver dem, end med de almindelige borgere i medlemsstaterne.
Jeg sagde tidligere, at for tjekkerne var og er der stadig intet alternativ til EU-medlemskab - og det glæder mig at fremhæve og understrege dette - men det er kun halvdelen af det, jeg gerne vil sige. Den anden halvdel består af den fuldstændigt logiske påstand, at der findes en række potentielle og legitime alternativer med hensyn til metoderne og formerne for europæisk integration, ligesom det har været tilfældet i det sidste halve århundrede. Historien har intet slutpunkt. At hævde, at status quo, dvs. de nuværende institutionelle strukturer i EU, er et dogme, der for altid er hævet over enhver kritik, er en fejl, som desværre stadig florerer, selv om det er i direkte strid med både rationelle tankegange og hele den europæiske civilisations historiske udvikling gennem mere end 2000 år. Antagelsen af, at en "stadig snævrere sammenslutning", dvs. en stadig dybere politisk integration af medlemsstaterne, repræsenterer den eneste mulige og korrekte udvikling for EU, er en tilsvarende fejl, som postuleres på forhånd, og som derfor ligeledes er hævet over kritik.
Hverken status quo eller postulatet om, at dybere integration skaber ubestridelige fordele, kan eller skal betragtes som hellige af nogen europæisk demokrat. Det er uacceptabelt, at disse fejlagtige antagelser håndhæves af personer, der betragter sig selv, for at citere den berømte tjekkiske forfatter Milan Kundera, sig om "bærere af nøglerne" til europæisk integration.
Det er endvidere tydeligt, at den institutionelle struktur i EU ikke udgør et mål i sig selv, men et middel til at opnå reelle mål. Disse mål er intet andet end personlig frihed og en række økonomiske ordninger, der vil sikre velstand. Med andre ord: markedsøkonomi.
Borgerne i alle medlemsstaterne ønsker helt sikkert disse ting, men i løbet af de 20 år siden kommunismens fald er det gentagne gange blevet bekræftet, at de eftertragtes mere og værdsættes højere af de mennesker, der levede under tyranni i en stor del af det 20. århundrede, og som led under virkningerne af en centralt planlagt, statsstyret økonomi, der ikke fungerede. Disse mennesker er med rette mere følsomme over for og mere bevidste om manifestationer eller tendenser, der peger mod andre mål end frihed og velstand. Og disse mennesker omfatter borgerne i Tjekkiet.
Den nuværende beslutningsproces i EU adskiller sig fra den traditionelle form for parlamentarisk demokrati, der er testet og prøvet gennem historien. I et normalt parlamentarisk system er der en gruppe, der støtter regeringen, og en anden, der støtter oppositionen. Medmindre jeg tager fejl, er dette ikke tilfældet her i Parlamentet. Her findes der kun ét alternativ, og alle, der vover at overveje andre alternativer, mærkes som fjender af den europæiske integration. I min del af Europa levede vi indtil for relativt kort tid siden under et politisk system, hvor man ikke tillod nogen alternativer, og hvor parlamentarisk opposition derfor ikke fandtes. Vi lærte gennem bitter erfaring, at der ikke er frihed, hvis der ikke er en opposition. Derfor skal der findes politiske alternativer.
Det er ikke alt. Forholdet mellem borgerne i de forskellige medlemsstater og deres EU-repræsentanter er ikke som et normalt forhold mellem vælgere og de politikere, der repræsenterer dem. Der er mere afstand mellem EU's borgere og deres repræsentanter end i de enkelte medlemsstater - ikke kun i ordets geografiske betydning. Det beskrives ofte på forskellige måder: det demokratiske underskud, tabet af demokratisk ansvarlighed, beslutningstagning ved ikkevalgte, men udvalgte embedsmænd, bureaukratisering af beslutningsprocessen osv. De foreslåede ændringer i status quo, som er fastlagt i den forkastede europæiske forfatning eller den ikke særligt forskellige Lissabontraktat, ville kun forværre denne fejl.
Der er ingen europæiske demonstrationer, ingen europæisk nation, og derfor kan denne fejl ikke udbedres ved at styrke Parlamentets rolle. Det ville kun gøre problemet værre og ville få borgerne i medlemsstaterne til at føle sig endnu mere fremmedgjorte i forhold til EU-institutionerne. Løsningen ligger ikke i at forsøge at tilføre den nuværende form for europæisk integration nyt liv eller i at forsøge at undertrykke medlemsstaternes rolle i et nyt multikulturelt og multinationalt europæisk civilsamfunds navn. Disse er forsøg, der er mislykkedes før, fordi de ikke var resultatet af en naturlig historisk udvikling.
Jeg er bange for, at forsøg på at sætte skub i og indsnævre integrationen og overdrage flere og flere beslutninger, der påvirker levestandarderne for medlemsstaternes borgere, til et europæisk niveau kan give tilbageslag, som kan bringe alt det positive, der er opnået i Europa i de sidste 50 år, i fare. Lad os derfor ikke undervurdere de mange EU-borgeres frygt for, at beslutninger, som påvirker deres liv, træffes andre steder og uden deres inddragelse, og at deres indflydelse på beslutningsprocessen er meget begrænset. EU's hidtidige succes skyldes bl.a., at hver medlemsstats mening og stemme havde samme vægt ved afstemninger og derfor ikke kunne ignoreres. Lad os ikke tillade, at der opstår en situation, hvor borgerne i medlemsstaterne lever deres liv med en resigneret følelse af, at EU-projektet ikke er deres eget, at det ikke udvikler sig, som de ønsker det, og at de er forpligtede til blot at acceptere det. Vi kan meget nemt og hurtigt finde os selv i en situation, hvor vi igen lever under forhold, som vi nu normalt betragter som en ting fra fortiden.
Dette hænger også tæt sammen med spørgsmålet om velstand. Det skal siges åbent, at EU's nuværende økonomiske system lægger begrænsninger på markedet og vedvarende styrker en centralt styret økonomi. Selv om historien har givet os mange beviser på, at denne vej ikke fører til noget, følger vi den igen. Niveauet af begrænsninger for markedsprocessernes spontanitet og niveauet af politisk regulering af økonomien stiger konstant. Denne udvikling er netop blevet yderligere styrket af de ukorrekte tolkninger af årsagerne til den aktuelle finansielle og økonomiske krise, idet den tilskrives markedet og ikke den faktiske årsag, som faktisk er den politiske manipulation af markedet. Det er igen nødvendigt at huske de historiske erfaringer i min del af Europa og det, som vi lærte.
Mange af Dem kender sikkert navnet på den franske økonom fra det 19. århundrede, Frederic Bastiat, og hans berømte "lysestøberpetition", som stadig er en velkendt standardtekst, og som illustrerer absurditeten ved politisk indgriben i økonomien. Den 14. november 2008 godkendte Kommissionen en virkelig petition fra lysestøbere, ikke kun fiktive lysestøbere som i Bastiats tekst, og pålagde en afgift på 66 % på lys importeret fra Kina. Jeg kunne ikke tro, at dette 160 år gamle litterære essay var blevet til virkelighed, men det var netop, hvad der skete. Den uundgåelige konsekvens af indførelsen af sådanne foranstaltninger over en bred kam er, at Europa vil sakke bagud økonomisk, og at økonomisk vækst vil standse eller endda gå i stå. Den eneste løsning er liberalisering og deregulering af den europæiske økonomi.
Jeg siger alt dette, fordi jeg værner om en demokratisk og velstående fremtid for Europa. Jeg forsøger at minde Dem om de grundlæggende principper, som den europæiske civilisation har været baseret på i århundreder eller årtusinder. Principper, hvis gyldighed er tidløs og universel, og som derfor stadig skal gælde i dagens EU. Jeg er overbevist om, at borgerne i de forskellige medlemsstater ønsker frihed, demokrati og økonomisk velstand.
Det vigtigste er nu tydeligt at sikre, at vi ikke ligestiller en åben drøftelse af disse forhold med et angreb på selve idéen om europæisk integration. Vi har altid ment, at muligheden for at drøfte disse alvorlige spørgsmål, at blive hørt, at forsvare alles ret til at foreslå alternativer til én korrekt holdning, uanset hvor uenige vi er i dem, dét er netop den type demokrati, vi blev nægtet i fire årtier. Vi, der ufrivilligt i størstedelen af vores liv har været vidne til, hvordan fri udveksling af idéer er en grundlæggende forudsætning for et sundt demokrati, mener, at denne forudsætning også skal æres og respekteres i fremtiden. Dette repræsenterer en mulighed og en uerstattelig vej til at gøre EU friere, mere demokratisk og mere velstående.
Formanden
Mine damer og herrer, hr. præsident! De ønskede at tale til Parlamentet. Vi har med glæde imødekommet Deres ønske. De ville bestemt ikke have kunnet holde en sådan tale i et tidligere Parlament.
(Bifald)
Vi lever heldigvis i et europæisk demokrati, hvor vi alle kan udtrykke vores holdninger.
(Bifald og uro)
Vi er én europæisk familie, og som i alle familier er der meningsforskelle. Jeg er enig med Dem, hr. præsident, når De siger - og jeg vil kun komme med få bemærkninger, men det er jeg nødt til: Vi er et fællesskab af mennesker. Et fællesskab af mennesker er kendetegnet ved at have fordele, styrker, ulemper og svagheder. Sammen skal vi styrke styrkerne og udrydde svaghederne. Jeg er også enig med Dem, når De siger, at vi skal spørge, om hver beslutning, vi træffer, måske kunne have været truffet et andet sted. Ja, men vores nationale hovedstæder skal også spørge sig selv om, hvorvidt mange beslutninger ikke burde blive truffet i vores byer eller lokalsamfund i stedet for på nationalt plan.
(Bifald)
Lad mig komme med den sidste bemærkning til Parlamentets forståelse af sig selv: Vi takker Dem for anerkendelsen af, at Parlamentet er en vigtig institution. Hvis vi ikke havde så stor indflydelse, ville vi ikke i øjeblikket være lovgiver i 75 % af sagerne, og vi ville ikke være medlovgiver i næsten 100 % af sagerne vedrørende Lissabontraktaten, og så ville det faktisk være korrekt, at beslutninger i Europa ville blive truffet ad bureaukratisk vej. Men nu er det Parlamentet, der træffer beslutningerne.
(Vedvarende bifald)
Tak for Deres besøg, hr. præsident! Det var et udtryk for mangfoldigheden af meninger i Europa og vores europæiske demokrati, og i et demokrati er det i sidste ende flertallet, der bestemmer. Jeg opfordrer indtrængende os alle til fortsat sammen at forsvare dette demokrati for Europa, for samhørighed og for fred.
(Stående bifald)
