Situationen i Palæstina (forhandling) 
Formanden
Hr. kommissær, mine damer og herrer! Vi er alle dybt bevæget og foruroliget over de forfærdelige hændelser og den dramatiske udvikling i Gazastriben i de seneste dage. Som De ved, valgte jeg Mellemøsten som mål for min første rejse uden for EU og aflagde regionen et besøg. Mødet med hr. Abbas, der er præsident for Den Palæstinensiske Myndighed, skulle efter planen finde sted i Ramallah. På grund af de voksende stridigheder mellem Fatah og Hamas bad præsident Abbas mig om at opsøge ham på sit kontor, hvor han opholdt sig i et forsøg på at mægle mellem de stridende parter. Jeg efterkom hans ønske, og i dag er det præcis to uger siden, at jeg talte med præsident Abbas i Gaza. Jeg var imponeret over den rolige og fattede måde, hvorpå han gav udtryk for sine holdninger. Jeg kunne imidlertid godt mærke den spænding, der hang i luften uden for hans kontorer.
Jeg vil godt opfordre Dem, mine damer og herrer, til at fordømme Hamas-militsens voldelige angreb på Den Palæstinensiske Myndigheds legitime sikkerhedsstyrker og institutioner på det kraftigste. Desuden appellerer jeg af hele mit hjerte til, at De giver udtryk for vores støtte til og solidaritet med præsident Abbas.
Vi støtter den palæstinensiske præsident i hans beslutning om at erklære undtagelsestilstand og indsætte en nødregering for at kunne løse den politiske krise i de palæstinensiske områder hurtigst muligt. Vi har stor tiltro til Salam Fayyad, den nye ministerpræsident, som besøgte mig i Bruxelles for nylig, og til de lederevner, som han har vist. Jeg vil godt endnu en gang give udtryk for denne tiltro til den nye ministerpræsident her i dag, hvis De giver mig mandat hertil.
Det er en vanskelig opgave, som den nye regering står over for, og den vil få brug for aktiv støtte fra EU og det internationale samfund. I tilknytning til de konklusioner, der blev vedtaget på gårsdagens møde i Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) i Luxembourg, vil jeg godt sige, at Parlamentet - i ord og gerning - bør yde helhjertet bistand til dem, der arbejder for fred i Mellemøsten.
Parlamentet besluttede i forbindelse med gårsdagens åbning af plenarforsamlingen at udskyde vedtagelsen af et beslutningsforslag om EU's politik over for Mellemøsten til plenarforsamlingen i juli. Set i lyset af den fortsatte instabilitet og den til stadighed ændrede situation i regionen mener jeg, at dette er den rigtige beslutning.
Dette betyder imidlertid ikke, at vi har planer om at sidde passivt og kigge på udviklingen. EU inklusive Parlamentet skal være foregangsmænd for et fornyet forhold til det palæstinensiske folk og dets kompetente repræsentanter.
Kære kolleger, vi skal leve op til vores ansvar og handle i overensstemmelse hermed. Vi skal gøre alt, hvad der står i vores magt for, at der igen kan komme til at herske menneskeværdige forhold i hele det palæstinensiske område. Vi skal støtte befolkningen i at få opfyldt de mest presserende menneskelige behov, men vi skal også bidrage til at udvikle et ægte langsigtet politisk perspektiv.
I går besluttede Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) at genoptage normale forbindelser til Den Palæstinensiske Myndighed, hvilket vi bør hilse velkommen. Det blev også besluttet at skabe de nødvendige betingelser med henblik på at fremme genoptagelsen af en effektiv og gennemsigtig direkte økonomisk bistand samt opbygningen af fungerende institutioner. Missionen under den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og det politimæssige samarbejde fortsætter. Som en beslutningstagende del af EU's budgetmyndighed bør Parlamentet bakke massivt op om denne beslutning.
Ud over disse foranstaltninger bør vi som Parlament opfordre palæstinenserne til, at de slår ind på forhandlingsvejen igen for at nå frem til en intern forsoning, der er nødvendig med henblik på etableringen af en fremtidig palæstinensisk stat, som skal omfatte alle de palæstinensiske områder. Det kan ikke være i nogens interesse, at borgerkrigen spreder sig og varer ved.
Der bliver imidlertid ingen fred uden Israel, på hvis skuldre der hviler et stort ansvar. Under mit besøg i Israel og navnlig i min tale i Knesset lagde jeg udtrykkelig vægt på, at Parlamentet skal opfordre de politisk ansvarlige i Israel til at give udtryk for deres entydige støtte til præsident Abbas.
I denne sammenhæng vil jeg også gerne gentage min opfordring til Israel om at frigive de palæstinensiske told- og skatteindtægter på ca. 800 millioner dollar, der har været tilbageholdt i adskillige måneder, til præsident Abbas. Den israelske regering har erklæret sig parat til at gennemføre dette hurtigt. EU skal være en ærlig formidler, og jeg anser det for at være Parlamentets opgave at spille en ansvarlig rolle her.
Israelerne og palæstinenserne har den samme værdighed. De har ret til at leve inden for sikre grænser. Gid den dag må komme, hvor palæstinensere kan leve i fredelig sameksistens med palæstinensere og israelere. I Parlamentet bør vi som repræsentanter for Europas befolkninger støtte en sådan forsonings- og forståelsespolitik, hvor fjern den end måtte synes i dag, og her skal vi tage udgangspunkt i vores overbevisning og ansvarsfølelse.
(Bifald)
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
for PPE-DE-Gruppen. - (ES) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Efter min opfattelse var det rigtigt af Parlamentet at ændre dagsordenen for at drøfte situationen i Mellemøsten. Jeg tvivler desværre på, at Parlamentets forhandling vil bidrage til løsningen af konflikten, men det er alligevel vigtigt at drøfte situationen.
For blot et par dage siden i Bruxelles havde vi en forhandling om situationen i Mellemøsten med den højtstående repræsentant og kommissær Ferrero, hvor det blev nævnt, at der er gået 40 år siden seksårskrigen, hvor Israel invaderede Gaza, Vestbredden og Golanhøjderne.
40 år senere må vi nu acceptere, at situationen stadig er fastlåst - som de franske medier mindede os om i går - og at det ikke har været muligt at oprette en palæstinensisk stat, og at der desværre er to stridende regeringer og derudover en meget alvorlig politisk, økonomisk, social og humanitær krise.
Hr. formand, De rejste spørgsmålet om, hvad det internationale samfund generelt og EU specifikt kan gøre, og hvad vi helt klart skal gøre. Vi skal for først og fremmest støtte Mahmoud Abbas og Salam Fayas' moderate regering, hvis skæbne det er både at være regering for Vestbredden og for Gaza.
Vi skal endvidere ophæve den internationale blokade - som De også understregede, hr. formand - der er pålagt palæstinenserne, efter at Hamas vandt valget. Vi skal derfor glæde os over den beslutning, der blev truffet i går af Rådet (almindelige anliggender) om at genoprette den direkte støtte til Den Palæstinensiske Myndighed, og vi håber, at mødet i Washington i dag mellem USA's præsident og den israelske premierminister vil betyde, at der tages skridt i samme retning. Det er også på tide, hr. formand, at Israel overfører de penge, som de israelske myndigheder skylder Palæstina i toldafgifter.
Selv om det er helt nødvendige betingelser, hr. formand, er det tydeligvis ikke nok, da alle er klar over, at situationen i Gaza stadig er præget af vold, og at der i forhold til krig og fred kun vil ske fremskridt i Mellemøsten, hvis man holder op med at bruge vold som politisk virkemiddel, f.eks. ved at frigive den britiske journalist, Alan Johnston, som vil være et positivt tiltag med henblik på opnåelse af fred.
Hr. formand, mine damer og herrer, vi er alle politikere her i Parlamentet, og vi er helt klar over, at den vigtigste af de politiske værdier er forening, og at det ikke vil være muligt at realisere drømmen om en bæredygtig palæstinensisk stat, der lever i sameksistens med sine naboer, uden forening.
Hr. formand, som De helt korrekt har pointeret, er det på tide at stoppe den væbnede konflikt og indlede en dialog med henblik på at opnå fred, og det er op til EU og andre aktører, f.eks. FN eller Den Arabiske Liga eller andre medlemmer af Kvartetten, at mobilisere alle deres kræfter for at bidrage - på en intelligent og generøs måde, der er i overensstemmelse med de pågældende traditioner og værdier og gennem humanitær bistand - til retfærdighed og varig fred i Mellemøsten.
Martin Schulz
for PSE-Gruppen. - (DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Vi skal opfatte det, der er sket i de seneste dage, som et lavpunkt i udviklingen i regionen. Men jeg anser det imidlertid også for at være et lavpunkt i EU's rolle i forhold til Mellemøsten. Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) besluttede i går at genoptage bistanden. Hvorfor sker dette først nu, hvor samfundsordenen er faldet fra hinanden?
(Bifald)
De, hr. formand, krævede netop direkte bistand til hr. Abbas. Jeg spørger mig selv, om det ikke kan tænkes, at det allerede er for sent. Kunne vi eventuelt have forhindret det, der i øjeblikket finder sted - opløsningen af samfundsordenen - på et tidligere tidspunkt og ikke have underkastet os strategien om, at man ikke forhandler med Hamas?
(Bifald)
Jeg har ikke selv noget svar på dette, og vi er med sikkerhed heller ikke berettiget til at sige, at hvis vi havde gjort det anderledes, ville det hele være forløbet bedre. Men vi skal i det mindske have mulighed for at stille dette spørgsmål.
Forholder det sig ikke bare således, at vi - dvs. EU og det vestlige statssamfund - endnu en gang oplever, at der er et tilfælde, hvor et folk vælger en regering, som ikke falder i vores smag. Vi glæder os over valget, som blev gennemført ubeklageligt ifølge vores valgobservatører, men resultatet heraf synes vi ikke om. Følgelig konkluderer vi, at det er nødvendigt med en blokade, og hermed menes en fuldstændig blokade. Hvorfor talte vi egentlig ikke med de regeringsmedlemmer fra den nationale enhed, som ikke tilhører Hamas? Der var mange regeringsmedlemmer, som hverken tilhørte Hamas eller Fatah. Det kan godt være, at vi ikke synes om de personer, som vi forhandler med i øjeblikket, men forhandlingsvejen er ikke desto mindre den eneste mulighed for at opnå fredelige løsninger
Jeg kan huske - ligesom De alle kan - at Yassir Arafat i min pure ungdom blev anset for at være verdens førende terrorist, og efterfølgende fik selvsamme mand tildelt Nobels fredspris. Efter min mening var det rigtigt at indlede forhandlinger med ham. Historien har vist, at forhandlinger var en vej ud af volden. I dag betragter vi Fatah som en af vores partnere. Der var en gang, hvor Fatah gjaldt for at være terrororganisationen par excellence! Derfor skal vi lære af vores egne fejl.
Efter min og min gruppes samt den socialdemokratiske partifamilies opfattelse er der som hidtil kun én farbar vej, hvis vi kigger på den faktiske situation. I overensstemmelse hermed skal vi forsøge at få alle involverede parter og alle interessegrupper til at sidde ved samme bord. Enhver, som taler med Syrien, bliver bandlyst. I den forbindelse er vi udmærket godt klar over, at der vil finde forhandlinger sted mellem Israel og Syrien inden for en overskuelig fremtid. Forberedelserne hertil er allerede i gang. Vi ved, at den israelske regering forsøgte at tage kontakt til Syrien sidste år. Lad os nu være endnu mere ærlige over for os selv og sige, at naturligvis skal Syrien også - og det netop, hvis man ønsker at øve indflydelse på Hamas - sidde med ved forhandlingsbordet.
Det giver helt klart ingen mening kun at skue tilbage i tiden. Vi skal yde al den direkte bistand, som vi er i stand til på nuværende tidspunkt. Jeg ved ikke, om der er mulighed for at øve indflydelse i Gazastriben. Men hvis dette er tilfældet, skal denne bistand først og fremmest anvendes til opbygning af en statslig infrastruktur, og der skal ydes støtte til de sikkerhedsstyrker, som rent faktisk er en garant for sikkerhed og ikke usikkerhed. Men frem for alt - og det er der blevet sagt alt for lidt om under de seneste dages forhandlinger - skal vi som EU sørge for humanitær bistand. I den nuværende situation ser vi et i forvejen nødlidende folk blive kastet ud i endnu mere elendighed af de radikaliserede bevæbnede grupperinger i udkanten af samfundet, og dette er ikke første gang. De, som virkelig lider nød, er almindelige mennesker, som ikke har vand, strøm eller adgang til medicinsk behandling, og som ikke har mulighed for at sende deres børn i skole. Kun, hvis vi kan afhjælpe dette, vil vi kunne skabe en atmosfære, hvor man er parat til at stille de sikkerhedsgarantier, som Israel har brug for for at kunne leve i fred. Én ting ligger nemlig helt fast, og det er, at Israel ikke vil kunne leve mere sikkert, hvis der sker en yderligere radikalisering, og der udbryder borgerkrig, da dette blot vil forårsage endnu mere instabilitet. Den grundlæggende forudsætning for social sikkerhed er altid, at vi kan udvide den, og med den som fundament skabe større grobund for fred i den pågældende region. Dette skal være EU's hovedopgave og ikke udstationeringen af europæiske tropper, som jeg har hørt nogle EU-repræsentanter plædere for i de seneste dage. Det kan ikke være rigtigt, at vi ikke har nogen penge til at yde humanitær bistand af politiske årsager, men sagtens kan finde penge til at sende tropper dertil. Det er i hvert fald ikke vores måde at gøre tingene på. Jeg håber, at det vil vise sig muligt at genoptage forhandlingerne i Mellemøsten.
(Bifald fra venstre)
Graham Watson
Hr. formand! som hr. Schulz nævnte, er der ingen undskyldning for Hamas-soldaternes handlinger, uanset hvor dårligt palæstinenserne er blevet behandlet.
Og dog, hvis det internationale samfund for et år siden ikke havde undladt at opfylde sin forpligtelse over for etableringen af demokrati i Palæstina, hvis vi blot ikke have nægtet at indlede en dialog med den moderate del af Hamas-regeringen, og hvis vi ikke havde suspenderet udbetalingen af den direkte støtte til en frit valgt regering, ville situationen ikke have været så presset som i dag.
Fastlæggelsen af økonomiske sanktioner med det formål at forcere anerkendelsen af Israel eller tvinge Hamas væk fra magten har blot bidraget til palæstinensernes følelse af desperation og skabt endnu større usikkerhed om udsigterne for fred.
Der er ved at opstå et Palæstina med to stater, som er præget af vold, sekterisme og frygt, og hvor tostatsløsningen i forhold til konflikten bliver mere og mere uopnåelig.
Den Liberale Gruppe er skuffet - dog ikke overrasket - over situationen. For et år siden advarede vi om, at problemerne i Palæstina ville resultere i større ekstremisme, især i Gazas fængsler, hvor 1,4 millioner borgere er isoleret og frataget deres grundlæggende rettigheder og livsfornødenheder.
Sidste uges voldelige overtagelse af Gaza viste en total mangel på respekt for retsstatsprincippet, som er et minimumskrav for enhver lovlig regering.
Hvis Hamas ikke passer på, vil regeringen have tabt sin egen sag på gulvet og i henhold til Saudi-Arabiens udenrigsminister ikke få drømmen om en palæstinensisk stat opfyldt.
Medmindre vi ønsker borgerkrig frem for forening, skal alle parter se situationen i øjnene. Det nytter ikke noget, at man nægter at indgå i en dialog.
Der er behov for stor pragmatisme - ikke fordømmelse, ikke sanktioner og bestemt ikke manglende vilje til forhandling. Det er en kujonagtig udvej og en udvej, der vil give bagslag. ALDE-Gruppen bifalder premierminister Salam Fayyads målrettede indsats for at genetablere sikkerheden og præsident Abbas' indsats for at indlede en dialog. Vi bifalder genoptagelsen af den direkte støtte til Den Palæstinensiske Myndighed og de israelske myndigheders eventuelle frigivelse af op til 800 millioner amerikanske dollars i palæstinensiske skatteindtægter.
Vi ønsker imidlertid at advare imod at støtte Vestbredden på bekostning af Gaza. Hvis man mener, at Gazastriben er en terroristenhed - som israelske politikere har betegnet Gaza - vil man ikke opnå fred, blot endnu større usikkerhed, da den desperate befolkning uden mad og andre grundlæggende livsfornødenheder vil komme til den konklusion, at der er ikke mere at tabe.
Hamas-styrets kontrol over Gaza var et mareridt, der blev til virkelighed. EU må imidlertid ikke træde i baggrunden og blot se på, mens Iran går ind i konkurrencen.
Hvis vi har lært noget af dette år, er det, at politik - og politik alene - kan skabe muligheder for fred i Mellemøsten.
Mens Parlamentet i det mindste stadig har drøftet situationen, har Rådet og medlemsstaterne befundet sig på sidelinjen. Det er nu op til Rådet og medlemsstaterne at sætte nyt fokus på demokrati, menneskelig værdighed og retsstatsprincippet og yde en indsats for at skabe fred i området.
(Bifald)
Brian Crowley
Hr. formand! Det vigtigste er at fokusere på de personer, som påvirkes af denne nye bølge af vold i de palæstinensiske områder. Vi skal især tænke på de kvinder og børn, der lider, ikke blot på grund af Hamas' overtagelse i Gaza, den manglende dialog mellem de palæstinensiske og israelske myndigheder eller suspenderingen af støtte fra EU og USA, men fordi disse mennesker har lidt i de sidste 30 år.
Alle man taler med fra det palæstinensiske område vil sige, at det altid har været kvinder og børn, der har lidt mest, men de har også altid været de mest standhaftige i kampen for at finde en løsning på problemet omkring manglende dialog, manglende respekt for og fastlæggelse af en løsning, Israels og Palæstinas manglende opfyldelse af forpligtelser og overholdelse af frivillige aftaler, USA's og EU's manglende opfyldelse af deres forpligtelser med hensyn til åbne og gennemsigtige forhandlinger samt den manglende indsats fra andre nabostater til Israel og Palæstina med henblik på at spille en mere proaktiv og positiv rolle, hvad angår opnåelsen af en tostatsløsning, som skal være baseret på bæredygtighed og lighed.
Mine kolleger vil kunne huske, at Parlamentets formand for nogle uger siden inviterede en række Nobelprismodtagere til Europa-Parlamentet i Bruxelles for at tale om Europas fremtid og punkter og spørgsmål, som ligger dem på sinde. Det er ret ironisk, når man læser talerne fra de Nobelprismodtagere, der var til stede den pågældende dag, at de alle udtalte, at den indsats, som de ydede for at opnå fred, kun gav resultater gennem dialog, respekt for diversitet, tolerance og lighed. Disse fire kriterier har ikke været opfyldt i Palæstina i de sidste 30 år.
Da Yassir Arafat var den palæstinensiske befolknings leder, ville Israel ikke acceptere og forhandle med ham. Da der blev valgt ny præsident, ville Israel heller ikke acceptere og forhandle med denne, og Israel blev bakket op af USA og visse medlemsstater i EU. At betragte det, der er sket i Gaza i forbindelse med Hamas, som et uheld, er at fejlfortolke EU's og USA's mislykkede forsøg på at løse problemerne på en forsvarlig måde - selv når man nu kan se tilbage på begivenhederne.
Vi har fået mulighed for at gøre noget ved det. Vi har fået mulighed for at vise vores mod i en situation med død og ødelæggelse, at vise vores medmenneskelighed i en situation med undertrykkelse og uretfærdighed og understrege, hvad der er rigtigt og rimeligt, nemlig at vi skal støtte den palæstinensiske befolkning, og at vi skal bakke Den Palæstinensiske Myndighed op for at sikre, at retsstatsprincippet følges i alle de palæstinensiske områder.
(Bifald)
Daniel Cohn-Bendit
for Verts/ALE-Gruppen. - (DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg mener, at vi alle kan blive enige om, at vi har hørt en analyse i dag. Alle involverede parter har med sikkerhed begået fejl, og dette skal vi bøde for i dag. Med vi mener jeg først og fremmest palæstinenserne, men jeg mener også israelerne og alle, som har en interesse i, at der en gang vil være en fremtid i denne region, og hermed menes ikke kun en fredelig fremtid, men en fremtid i det hele taget.
Jeg vil fokusere på spørgsmålet om, hvad der kan gøres. For det første skal EU i lyset af de fejl, der er begået her, endelig til at vågne op og handle på tingene. EU skal handle, fordi det er den eneste politiske entitet, som er i en position til at mægle. Amerikanerne har ikke mulighed for dette på grund af Irak-krigen, og russerne og de andre er også forhindret heri.
Der skal tages et initiativ, som betyder ja til direkte betaling, ja naturligvis til støtte, ja til dialog med Gaza og med Hamas med henblik på at tage fat på den humanitære situation i Gaza. Man skal ikke sidde med hænderne i skødet og afvente en erklæring, men derimod handle og efterfølgende indhente en erklæring - det er øjeblikkets krav! Dvs, at man i EU's navn skal gå direkte til sagens kerne og fortsætte herfra med en europæisk kvintet - hvilket man i grunden forsøger - uden at nævne denne ved navns nævnelse - og afholde en stor konference i regionen.
Hr. Schulz har ret i, at man skal tale med Syrien og med alle, som vi alligevel vil og skal forhandle med, når det gælder Golan-højderne og Libanons grænser. Dette skal initieres nu, og hvorfor så det? Fordi det er den eneste mulighed for, at der igen kan blive lagt kimen til håb i regionen. Hvor der er håb, vil der også være mulighed for politiske forhandlinger og ikke omvendt!
Vi er altid blevet advaret mod at give en af parterne fortrinsbehandling, men der er absolut ingen i denne region, som vil få fortrinsbehandling. Det er den lære, som vi skal drage heraf. Dette betyder, at der også skal ydes en entydig humanitær bistand til Gaza. Der er ingen, som har interesse i, at den humanitære bistand kun kommer fra Iran. Hvis det bliver tilfældet, vil vi igen kunne bryde grædende sammen og sige, at vi ikke ønskede dette. Hvis vi ikke ønsker et sådant scenario, skal vi forhindre det. Hvis vi ønsker at forhindre dette, skal vi handle. Det er øjeblikkets krav.
Og Israel skal forstå, at en besættelsespolitik baseret på en mur, som anses for at være uretmæssigt opført, ikke vil bringe fred og håb. Det skal Israel omsider indse. At undgå et worst-case scenario er i Israels tilfælde at gøre det, som man hidtil har undladt at gøre, nemlig at indlede forhandlinger med den nye regering i Palæstina om en sikkerhedsgrænse på den anden side af muren og om nedrivning af samme. Dette betyder, at der er behov for økonomisk og humanitær bistand samt politisk initiativ. Hvis dette ikke sker, vil vi mødes her hver måned for at græde og beklage os.
Francis Wurtz
Hr. formand! Set i lyset af den tragedie, der udspiller sig i de palæstinensiske områder, er appellerne om at bringe volden til ophør helt virkningsløse, hvis man ikke vil erkende, hvad der har dannet grobund for den forudsigelige katastrofe.
Den hidtil usete voldseksplosion er først og fremmest et resultat af andre voldshandlinger, nemlig 40 års militær besættelse. Den er resultatet af, at hele det internationale samfund har ladet de israelske ledere ustraffede, uanset hvem de var, og hvad de foretog sig i total foragt for folkeretten. Volden er et udslag af, at alt håb om en ægte palæstinensisk stat er slukket. Der hviler i den forbindelse et tungt ansvar på de europæiske ledere!
Europa er den største bidragyder, siger man. Det er glimrende, men hvad er bistanden værd, hvis man lader den konstante ydmygelses dødelige gift sprede sig, hvilket situationen i Gaza er et grotesk vidnesbyrd om? Varig isolation af Gaza vil kun gøre situationen endnu mere fortvivlet. Hvilket ansvar at påtage sig ved at lægge sig på linje med den dødbringende strategi, der er lagt af Det Hvide Hus, og ved at have forspildt de historiske muligheder! Det gælder Den Arabiske Ligas fredsplan fra 2002, den første demokratiske proces, der blev gennemført med succes i Palæstina i 2006, og, af nyere dato som en sidste mulighed, etableringen af en national samlingsregering.
Vi er nogle her i Europa-Parlamentet, som har råbt vagt i gevær gentagne gange. Senest har mere end 100 parlamentsmedlemmer tilsluttet sig en appel om at bringe en politik, som ved boykot af regeringen og afbrydelse af den direkte bistand giver næring til den fortvivlelse, der hersker i et folk på randen af sammenbrud. Som svar fik vi beroligende ord om kvartettens hensigter - dette blændværk, som styres af Bush-regeringen for at sløre dens laisser faire-politik.
Nu oplever vi imidlertid, at FN's særlige udsending til Mellemøsten på sin side personligt har formuleret et regulært anklageskrift, som er rettet mod alle, også europæere, som praktiserer, hvad han betegner som "selvcensur" over for besættelsesmagten, og hvis seneste afgørelser om boykot og indefrysning af bistanden har haft ødelæggende konsekvenser, som det understreges. Et sådant historisk nederlag og en sådan underkendelse fra den centrale FN-repræsentant i regionen må give anledning til ekstraordinær debat på højeste niveau. Hvis vi ikke længere vil gøre os til medskyldige i et nyt Irak, må vi nu snarest kræve en grundlæggende strategisk revision i nøje overensstemmelse med folkeretten, som alle burde have følt sig foranlediget til at følge ufravigeligt de seneste 40 år. Historien vil dømme os.
Bastiaan Belder
Hr. formand! Fatahs og Hamas' såkaldte palæstinensiske enhedsregering blev i sidste uge opløst på en blodig måde. Parlamentet konfronteres derfor med to palæstinensiske regeringer, som benægter hinandens eksistensberettigelse.
Rådet og Kommissionen har i mellemtiden foretaget et tydeligt valg til fordel for Salam Fayyads kriseregering på Vestbredden. Denne holdning ønsker jeg at støtte fuldt ud, for i modsætning til Fatah-bevægelsen under ledelse af Mahmoud Abbas fastholder Hamas' ledelse i og uden for Gazastriben afvisningen af Israels eksistensberettigelse. Af udelukkende religiøse grunde vender Hamas sig imod en tostatsløsning for den israelsk-palæstinensiske konflikt. Hamas' religiøse grundlag er et spørgsmål, som hr. Schulz endnu en gang må fordybe sig i.
At Den Islamiske Republik Iran og Syrien aktivt giver næring til Hamas' destruktive holdning, kan jeg forklare rationelt, idet Damaskus og Teheran permanent fører en regional destabiliseringspolitik. At visse medlemmer af Parlamentet eller endog grupper i Parlamentet alligevel ønsker at have tillid til og imødekomme Hamas, staten Israels dødsfjende, som en ligestillet samtalepartner, forbløffer mig fuldstændigt, selv i dag.
Udarter tostatsløsningen, som vi politisk er tilhængere af, ikke dermed til et utroværdigt hykleri her i Parlamentet? I mellemtiden under jeg helhjertet den palæstinensiske befolkning et uselvisk lederskab, som internt viser tegn på en stærk organisation og eksternt oprigtigt søger en modus vivendi med Israel. Tiltrædelsen af Fayyads nødregering giver denne mulighed. Jeg regner med, at alle europæiske institutioner vil hjælpe med, tilskynde til og kontrollere gennemførelsen.
Andreas Mölzer
for ITS-Gruppen. - (DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Gazastriben er ikke nogen ny palæstinensisk stat, men derimod et fængsel, hvor mennesker, palæstinenserne, det palæstinensiske folk, og især kvinder, børn og ældre lever afsondret og kaserneagtigt under forfærdelige forhold.
De mange fejltrin, som europæiske, amerikaniske og selvfølgelig også israelske politikere samt Fatah-politikere begik, banede naturligvis vejen for den seneste voldseksplosion og Hamas-militsernes magtovertagelse i Gazastriben. For det var de israelske politikere, der nægtede at udbetale skatteindtægter til den palæstinensiske regering, og som byggede en mur som værn mod det palæstinensiske folk, og det var amerikanerne, som tillod alt dette og viste sig ude af stand til at tvinge alle konfliktens parter til forhandlingsbordet, og endelig var det europæerne, inklusive os her i Parlamentet, som ikke ville støtte en demokratisk valgt regering, der også består af personer, som efter vores opfattelse er usympatiske og ubehagelige. Vi befinder os dermed i en situation, hvor vi nægter at støtte de moderate kræfter og ikke formår at opmuntre de kræfter inden for Hamas, som kunne have været modtagelige for fornuft. Det er dem, der er skyld i den aktuelle situation.
Vi ved, at der med Hamas' magtovertagelse er fire radikale faktorer i Mellemøsten, nemlig Iran, Syrien, Hizbollah og Hamas. Vi ved ligeledes, at den radikale islamisme, som Hamas repræsenterer, er ekstrem farlig, og at de hermed forbundne elementer er de kræfter, som støtter islamisk terror i hele verden, og at vi europæere naturligvis skal forsvare os massivt imod disse kræfter.
På den anden side skal vi dog også støtte palæstinensernes selvbestemmelsesret, hvilket betyder, at de skal vælge de personer ind i deres regering, som de ønsker, og ikke dem, som vi ønsker. Vi har ikke mulighed for at udsøge os disse. Eller sagt på en anden måde må vi ikke gentage de samme gamle fejl, og vi skal tale med de palæstinensiske ledere og støtte dem, der har et flertal af befolkningen bag sig.
Israels sikkerhed er et vigtigt spørgsmål for Europa. Fremtidsperspektiverne for det palæstinensiske folk er imidlertid ligeså vigtige, og kan vi give dem håb for en bedre fremtid, har vi mulighed for at skabe fred i Mellemøsten på længere sigt.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlig erklæring (artikel 142)
Miroslav Mikolášik 
Jeg er alvorligt bekymret over den nuværende situation i de palæstinensiske områder. Den Palæstinensiske Myndighed er splittet. Uanset resultatet af valget var den fælles Fatah- og Hamas-regering dømt til at mislykkes, og det var blot et spørgsmål om tid, før problemerne udviklede sig til en blodig konflikt. Hamas er stolt af den omstændighed, at bevægelsen i sit stiftelsesdokument fastsatte som målsætning at ødelægge Israel. På grundlag af Hamas-regeringens handlinger kan vi konkludere, at den aldrig har opgivet sine terroraktioner og -tankegang. Hvordan skal vi kunne hjælpe de palæstinensiske borgere, der opholder sig i flygtningelejrene, ikke har noget arbejde og lever under frygtelige forhold, hvis de samme palæstinensere vælger en regering, der går ind for terrorisme og har som målsætning at ødelægge deres nabo, Israel? Hvordan skal vi kunne gennemføre Oslo-aftalerne og oprettelsen af to stater, Palæstina og Israel, når den ene af parterne drømmer om at udslette den anden, som palæstinenserne skal leve i fredelig sameksistens med, gennem krig og terrorisme?
Som medlem af den politiske afdeling af Euromed opfordrer jeg Parlamentet til at fordømme alle former for terrorisme i Palæstina og enhver alliance med Hizbollah-terrorister. EU skal støtte fredsprocessen i både Palæstina og Israel. Sidst, men ikke mindst, bør EU's humanitære støtte ikke komme i hænderne på terrororganisationer via uigennemsigtige midler.
