Läget i Tjetjenien
Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om läget i Tjetjenien.
Minister de Miguel från rådet har ordet.

de Miguel
. (ES) Herr talman, ledamöter! Sedan den ryska militära aktiviteten återupptogs i september 1999 i den ryska förbundsrepubliken Tjetjenien har läget där varit föremål för särskild uppmärksamhet från Europeiska unionen. Såväl slutsatserna i Tammerfors i december 1999 som de insatser som gjorts av ordförandeskap därefter visar detta. I motsats till vad några förutspådde har denna inställning inte ändrats efter attentaten den 11 september.
Det spanska ordförandeskapet har agerat och kommer att fortsätta att göra det under detta halvår, helt i linje med den oro unionen känner. Redan i ordförandeskapets arbetsplan för utvecklingen av den gemensamma strategin för Ryssland innefattades ett avsnitt i vilket man tog upp viljan att fortsätta att uttrycka unionens önskan att en snabb fredlig lösning nås i Tjetjenien, inom ramen för principen om territoriell integritet, rättsstaten och respekten för de mänskliga rättigheterna, samt att villkoren för distribution av säkrare och effektivare bistånd förbättras.
Denna avsiktsförklaring har under de månader som gått sedan januari omvandlats till olika konkreta insatser. Ordförandeskapet har haft frågan om Tjetjenien med på dagordningen vid alla möten då politisk dialog förts mellan Europeiska unionen och Ryssland på olika nivåer, såväl av politiska företrädare, som i ministertrojkan Europeiska unionen-Ryssland, trojkan för politiska direktörer Europeiska unionen-Ryssland, trojkan kommittén för utrikes och säkerhetspolitik-Ryssland och i expertmötena, den s.k. COEST-trojkan.
Med anledning av den nyligen hållna trojkan på ministernivå med den ryska utrikesministern, Ivanov, den 2 april, togs frågan åter upp av ordförandeskapet. Unionens delegationschefer i Moskva uppvaktade i början av mars vice utrikesministern i Ryska federationen, Gusarov, för att uttrycka den oro unionen känner över läget för de mänskliga rättigheterna i regionen för honom.
Till alla dessa insatser, som tjänat till att förmedla Europeiska unionens uppfattning om utvecklingen i den kaukasiska republiken till de ryska myndigheterna, bör man lägga till begäran och därefter det stöd nämnda myndigheter gett den resa som delegationschefstrojkan planerar att göra i regionen nu i april. Den kommer att göra det möjligt att få direkt information om händelsernas utveckling. I samma informationssyfte upprätthåller delegationschefstrojkan täta kontakter med företrädare för icke-statliga organisationer och behöriga myndigheter, som Calamanov, som är Kremls särskilda företrädare för de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien eller Yastrzhembsky, presidentens talesman.
Förutom dessa specifika åtgärder, utan begränsning till de som i detta fall genomförts av det spanska ordförandeskapet, är det nödvändigt att påminna om att unionens oro har tagit sig uttryck i ett betydande ekonomiskt åtagande. Europeiska unionen är i dag den största biståndsgivaren i regionen. De belopp som anslagits dit uppgår till 65 miljoner euro under den period som förflutit sedan återupptagandet av de militära aktiviteterna 1999 till i dag. Av dessa fonder hör 40 miljoner till år 2001.
När det gäller det nuvarande läget i Tjetjenien skulle jag vilja uppmärksamma några aspekter. På området för mänskliga rättigheter fortsätter alla rapporter från OSSE:s stödenhet, Europarådets parlamentariska församling och olika icke-statliga organisationer att ge anledning till oro. Lord Judd konstaterade i den rapport som skickats till Europarådets parlamentariska församling att de framsteg som gjorts på detta område under förra året var få. Rapporterna från OSSE:s stödenhet de första månaderna i år om de militära aktiviteter som pågick under perioden informerade om försvinnanden av civila, plundring, hänsynslös maktanvändning och andra brott mot den civila befolkningens rättigheter. Allt detta har hänt tvärtemot vad som tidigare överenskommits. Inte vid alla tillfällen var företrädaren för åklagarmyndigheten där.
Det är viktigt att erkänna de steg som tagits av de ryska myndigheterna för att nå en förbättring av situationen. President Putin - det måste man erkänna - har uttryckt sin vilja att de som begår brott mot de mänskliga rättigheterna skall dömas och straffas, även om de är militärer. Dessa uttalanden har också upprepats av andra officiella företrädare.
Kontoret för Kremls särskilda representant för mänskliga rättigheter i Tjetjenien har fortsatt sitt arbete och vidarebefordrat anmälningar om misstänkta brott mot de mänskliga rättigheterna. De ryska myndigheterna samarbetar med de organisationer som är verksamma på området. När det gäller de mellanstatliga organisationerna har OSSE:s stödenhets mandat förlängts till 31 december 2002, förutom samarbetet med Förenta nationernas höga representant för de mänskliga rättigheterna. Tre representanter från Europarådet fortsätter att delta i kontorets uppgifter och fortsätter sitt arbete i den tvärarbetsgrupp som består av företrädare för Europarådets parlamentariska församling och Duman.
När det gäller de icke-statliga organisationerna kom man i januari överens om att bilda ett råd för att skydda de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien. Rådet, som har månatliga möten, består av företrädare för dessa organisationer, åklagarkammaren, säkerhetstjänsten och de lokala myndigheterna. Man kan också uppmärksamma närvaron av tjetjenska poliser vid befintliga kontrollplatser på vägarna i republiken i denna repertoar av positiva åtgärder. Med anledning av resultatet av analysen av det aktuella läget ser man dock att åtgärderna är otillräckliga.
När det gäller den humanitära situationen kvarstår dramat för hundratusentals förflyttade, vars huvudsakliga hinder för att vända tillbaka till Tjetjenien är att den osäkra situationen består. Också några andra svårigheter biståndsorganisationerna möter i sitt arbete består. Man måste erkänna att de ryska myndigheterna även på detta område har vidtagit olika åtgärder. Förutom att bilda den nämnda arbetsgruppen med de icke-statliga organisationerna, som kommer att erbjuda ett forum där dessa frågor kan behandlas, har Ryska federationens myndigheter tillämpat olika åtgärder för att normalisera livet i området. Åtgärderna begränsar sig inte till planer för socioekonomisk utveckling, att åter öppna skolor eller återupprätta det offentliga pensionssystemet utan också till att utarbeta ett förslag till konstitution som skall avgöras i en folkomröstning. Det är ett förberedande steg till att utlysa nya val där befolkningen i området kan välja sina företrädare.
Med tanke på att de problem jag beskrivit består har Europeiska unionen använt sig av - och kommer att fortsätta att göra det - alla kanaler till dialog för att till de ryska myndigheterna förmedla sin uppfattning, som kretsar kring följande punkter. Den första är att Europeiska unionen erkänner den ryska federationens territoriella integritet samt rätten och ansvaret dess myndigheter har att skydda befolkningen mot terrorism, som unionen fördömer utan några förmildrande omständigheter. Detta erkännande följs av ett dubbelt konstaterande. För det första uttrycker unionen sin fasta övertygelse att ansvaret att skydda befolkningen bör ske inom ramen för rättstatens normer och med full respekt för de mänskliga rättigheterna och den humanitära rätten, som befästs i många fördrag Ryska federationen är del i.
Därför ber Europeiska unionen de ryska myndigheterna att de skyldiga till brotten mot de mänskliga rättigheterna skall dömas och straffas för att på så sätt eliminera alla risker för straffrihet, vilket tyvärr förekommit under tidigare epoker. Unionen uppmanar också nämnda myndigheter att ge de federala tjänstemännen lämplig utbildning om mänskliga rättigheter. Det kommer att göra det möjligt att förebygga att nämnda händelser skall upprepas i framtiden.
Jag vill uppmärksamma det bidrag Europarådet och Förenta nationernas höga representants kontor ger, samt passa på tillfället att uttrycka Europeiska unionens fulla stöd till det uppdrag som såväl dessa organisationer som OSSE utför i Tjetjenien.
Unionen vill också att de ryska myndigheterna skall fortsätta att samarbeta med de internationella organen och de icke-statliga organisationerna för att få bort de hinder som fortfarande stör arbetet. Som konkreta åtgärder kan man nämna att tillåta nämnda organisationers tillträde till häkten, samt underlätta kommunikation via radio. Förbättringen av situationen för de mänskliga rättigheterna kommer utan tvivel att främja de förflyttades återkomst. Borttagandet av restriktioner, som för närvarande försvårar medias tillträde till området, bör också bidra till att ge ett större förtroende, såväl hos civilbefolkningen som på det internationella området.
För det andra är den andra stora frågan i unionens ståndpunkt att terroristdåd som utförs av tjetjenska väpnade fraktioner utan tvivel utgör en del i problemet, men att de är långt ifrån det enda. En varaktig lösning på problemet måste gå via en normalisering av det civila livet genom en fullständig återuppbyggnad av de demokratiska mekanismerna och strukturerna i Tjetjenska republiken. Nämnda resultat bör uppstå genom dialog med olika sektorer i det tjetjenska samhället. Europeiska unionen uppmanar därför de ryska myndigheterna att återuppta de kontakter som inleddes i november.
För det tredje bedömer Europeiska unionen att dess uppfattning i denna fråga är rättvis. Å ena sidan erkänner den utan att tveka de framsteg som gjorts och å den andra bör det inte vara ett hinder för att fortsätta att visa på de områden där allvarliga brister består. Unionen agerar på så sätt i konsekvens med de värden den grundar såväl den egna existensen på som dess förhållande till tredjeländer, och i dessa, den strategiska relationen mellan Europeiska unionen och Ryssland.
Kärnan i dessa värden som unionen och Ryssland delar är respekten för rättsstaten och skyddet av de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna. Denna balanserade och konsekventa attityd kommer också att vara den som vägleder Europeiska unionens handlande i förhållande till behandlingen av Tjetjenien i det 58:e mötet i kommissionen för de mänskliga rättigheterna.
Unionen har för de ryska myndigheterna uttryckt att den är villig att förhandla om ett uttalande från ordförandeskapet som innefattar såväl framsteg som brister i ordalag som är liktydiga med de jag sagt i denna kammare. Nämnda myndigheter har också meddelats att om unionens goda vilja inte är besvarad av Ryssland kommer Europeiska unionen inte att tveka att anta en resolution på samma sätt som vi blev tvungna att göra under sammanträdesperioden 2001.
Herr talman, ledamöter! Jag vill avsluta med att insistera på att unionens ståndpunkt står fast och är konsekvent, att unionen kommer att fortsätta att betrakta läget i Tjetjenien som en prioriterad fråga i förbindelserna med Ryssland, och att man kommer att fortsätta att ägna frågan uppmärksamhet och arbete när omständigheterna så begär. Jag vill också bekräfta att denna fråga kommer att vara en viktig del i dialogen på högsta nivå som kommer att hållas den 28 maj vid toppmötet mellan Ryssland och Europeiska unionen.

Nielson
. (EN) Herr talman! Kommissionen delar parlamentets oro när det gäller det försämrade läget i Tjetjenien, som anges genom en rad aktuella och pålitliga rapporter om allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna under de senaste månaderna.
Mot bakgrund av dessa rapporter, däribland från Europarådet, har Europeiska unionen fortsatt att uttrycka sin oro i frågan till de ryska myndigheterna, genom lämpliga diplomatiska kanaler. Som ni känner till erbjuder den politiska dialogen mellan EU och Ryssland en späckad dagordning bestående av sammanträden på hög nivå, däribland förra veckans ministertrojka med utrikesminister Ivanov i Madrid.
Europeiska unionens ståndpunkt i denna fråga är mycket enkel, och mycket bestämd. EU stöder helhjärtat Ryssland i dess berättigade kamp mot terrorismen, i Tjetjenien och på andra håll. Det får inte råda någon tvekan om detta. Våra uppmaningar till en politisk lösning som, utan förfång för Rysslands territoriella okränkbarhet, tillfredsställer huvuddelen av det tjetjenska folket, undergräver inte på något sätt detta stöd.
Det skall på samma sätt inte råda någon tvekan om EU:s vilja att upprätthålla de mänskliga rättigheterna i samband med kampen mot terrorismen i världen, detta gäller även i Tjetjenien. Jag är i detta avseende helt övertygad om att Europaparlamentet fullständigt delar åsikten att kampen mot den internationella terrorismen inte kan tjäna som ett berättigande eller en ursäkt för brotten mot de mest grundläggande enskilda mänskliga rättigheterna, de må ske på Västbanken, i Afghanistan eller i Tjetjenien. Detta bör inte ändras - och har förvisso inte ändrats - p.g.a. de fruktansvärda terroristangreppen som ägde rum den 11 september i fjol.
Mot bakgrund av våra gemensamma ansträngningar med Ryssland, att upprätta närmare politiska och ekonomiska förbindelser, har Europeiska unionen upprepade gånger klargjort för Ryssland att vi förväntar oss att landet handlar i överensstämmelse med de värderingar som man åtagit sig att ta hänsyn till när man blev medlem av Europarådet och OSSE. Dessa principer om fullständig respekt för de grundläggande mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen, däribland internationell rätt, utgör en del av det strategiska partnerskap som vi försöker att skapa tillsammans.
Som ni vet sammanträder kommissionen för de mänskliga rättigheterna just nu i Genève, och Tjetjenien är fortfarande en viktig punkt på dagordningen. Europeiska kommissionen deltar fullt ut i EU:s interna överläggningar i detta forum. Samtidigt som Europeiska unionen är beredd att delta i ärliga förhandlingar med Ryssland, i syfte att bekräfta alla positiva initiativ som Ryssland tagit under förra året, finns det fortfarande alltför många mycket allvarliga frågor som man behöver ta itu med i Tjetjenien.
Det positiva är att vi kan bekräfta vissa praktiska åtgärder som Ryssland har vidtagit för att nå en politisk lösning som kan garantera långsiktig fred och stabilitet i Tjetjenien. Vi välkomnar dessa åtgärder och är beredda att stödja dem på alla sätt vi kan. Vi måste också på samma sätt bekräfta att det har skett framsteg inom en rad frågor under det gångna året, t.ex. när det rör fysisk återuppbyggnad, fastställande av villkoren för ekonomisk utveckling, stöd till återupprättandet av den tjetjenska domarkåren i syfta att återställa rättsstatsprincipen, osv. Det är tydligt att det återstår mycket att göra inom alla dessa områden, men det har skett framsteg, och äras dem som äras bör.
Vi har också noterat att antalet rapporterade brott mot de mänskliga rättigheterna som följts upp av åklagare har ökat. Vi kan emellertid fortfarande bara beklaga det väldigt låga antalet uppföljningar i form av fällande domar som dessa rapporter har resulterat i. Det är tydligt att, genom att man då skingrar alla idéer om straffrihet, det är nödvändigt att straffa dem som gör sig skyldiga till brott mot de mänskliga rättigheterna, för att undvika fler brott framöver. Man måste göra mer på detta område.
Ett annat område där framsteg behövs, har att göra med tillhandahållande av och tillgång till humanitärt bistånd. Som ni vet är Europeiska unionen, genom Europeiska byrån för humanitärt bistånd, ECHO, den överlägset största givaren av humanitärt bistånd till norra Kaukasusområdet. Sedan oktober 1999 har vi bistått med omkring 65 miljoner euro till offren i den tjetjenska konflikten, och bara förra året uppgick summan till 40 miljoner euro. Vår finansiering är viktig för närvaron i området av internationella icke-statliga organisationer som sysslar med humanitära frågor, och den är också viktig för FN-organisationernas arbete och närvaro, särskilt för UNHCR. Vi menar att det är nödvändigt att företrädare för det internationella humanitära samfundet är närvarande i Tjetjenien.
Vi är fortfarande bekymrade över de alltjämt svåra operativa förhållandena för de humanitära organisationerna i norra Kaukasus, särskilt det skiftande och tidskrävande systemet för tillträde och arbetstillstånd i Tjetjenien, och den vägran som icke-statliga organisationer drabbas av när det gäller rätten att använda VHF-radiokommunikation, som är mycket viktigt för deras säkerhet.
Vi har på ett konstruktivt sätt i mer än två år tagit upp frågan om de operativa förhållandena med ryska myndigheter på olika nivåer, men det har hittills bara skett mycket små förbättringar. Vi har försökt med alla tillgängliga kanaler; detta är ett tvisteämne i de pågående diskussionerna med de ryska myndigheterna, men vi kommer inte att sluta med att ta upp dessa frågor.
Säkerhetsläget i norra Kaukasus är fortfarande besvärligt; det är faktiskt så att man måste förvänta sig vissa operativa problem. Men vi förväntar oss ett större samarbete framöver från de behöriga ryska myndigheterna. I detta avseende kommer vi att fortsätta att förespråka konkreta förbättringar, i syfte att underlätta genomförandet av humanitära operationer i enlighet med de grundläggande etablerade normala internationella standarderna rörande säkerhet, effektivitet och oberoende övervakning och utvärdering.
Samtidigt kommer vi fortsätta att insistera på att återsändande av fördrivna tjetjener från angränsande Ingusjien och Dagestan, och flyktingar från Georgien, endast får ske på frivillig grund. Detta håller på att bli en allt allvarligare fråga. En omfattande ström av återvändande verkar ganska osannolik för närvarande, med tanke på den ihållande instabiliteten och våldet i Tjetjenien, och de mycket begränsade framstegen i samband med genomförandet av den ryska regeringens sedan länge tillkännagivna rehabiliterings- och återuppbyggnadsprogram.

Poettering (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! I går hade vi en mycket seriös debatt här i parlamentet om läget i Mellanöstern, och jag tror att debatten om Tjetjenien förtjänar att vi är lika seriösa. Det finns ett blödande sår i Europa: i Tjetjenien, i Ryska federationen.
Vi från Europeiska folkpartiet och från Europademokraterna säger: Säkerheten på vår europeiska kontinent kommer under 2000-talet att bero på om vi har en handlingskraftig, ...
(Applåder)
... demokratisk europeisk union, som åtar sig att skydda de mänskliga rättigheterna, och att vi har ett handlingskraftigt, demokratiskt Ryssland, som åtar sig att skydda de mänskligheterna, och att både Europeiska unionen och Ryssland samarbetar som partner. Vi vill ha ett sådant strategiskt partnerskap, eftersom det är viktigt för framtiden på vår kontinent.
Men vi får inte tiga om kränkningar av de mänskliga rättigheterna, och särskilt Europaparlamentet får inte tiga. Det finns observatörer som säger att fler människor dör i Tjetjenien än i Mellanöstern. Vår grupp anser att en tjetjeners liv har samma värde som livet för en medborgare i Förenta staterna eller i Europeiska unionen
(Applåder)
... och att en muslims liv i Tjetjenien har samma värde som livet för en kristen, en jude, en palestinier, en hindu, en buddist eller en ateist.
(Applåder)
De mänskliga rättigheterna överallt i världen - och särskilt därför att vi är européer är detta ett önskemål från oss - är odelbara!
(Applåder)
Just nu besöker Rysslands president ett land i Europeiska unionen. Jag hörde i går kväll hans yttrande om Tjetjenien på tysk TV. Rysslands ambassadör i Europeiska unionen, Likatjev, och ordföranden i det utrikespolitiska utskottet i duman, Dimitri Rogosin, sökte förra veckan upp mig i Bryssel för att informera mig om situationen. Det gläder mig att vår debatt om Tjetjenien också gett dem anledning att ta kontakt med vår grupp.
Naturligtvis måste vi bekämpa terrorismen, men vi får inte göra det på ett sådant sätt att de mänskliga rättigheterna och livet för människorna i Tjetjenien, för civila personer som vill leva i fred, drabbas på ett oproportionerligt sätt.
(Applåder)
När det sägs i en undersökning som gjorts av USA:s utrikesministerium den 4 mars, i yttranden från Läkare utan gränser, en organisation som vi sätter stort värde på för dess engagemang, och från Human Rights Watch, som har sitt säte i New York, att de ryska trupperna knappast har någon respekt för människoliv, då anser vi att det är alarmerande.
När företrädaren för den tjetjenska duman, Aslambek Asjlakanov, säger - det visar att även Ryssland är på väg mot demokrati, och det erkänner vi ju - att 80 procent av den hjälp som Ryssland ställer till förfogande för Tjetjenien, inte alls når människorna, då anser vi att det är alarmerande.
När Mary Robinson, FN:s höge kommissarie för mänskliga rättigheter, säger att det ekonomiska, sociala och kulturella läget i Tjetjenien är dåligt, trots vissa framsteg, som vi ju också ser, då anser vi att det är alarmerande. Det är lägesbeskrivningar från organisationer och personer, som känner till situationen bättre än vi gör. Det är Europaparlamentets plikt att ta upp dessa massiva kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Ryssland, och därmed i Europa, i Tjetjenien, så länge som de hör till dagordningen.
Vi kräver därför ett eldupphör och en politisk lösning. Vi kräver att de ryska soldater som inte har någon respekt för civila människoliv, som ringaktar människovärde och människoliv, inte bara kritiseras för detta i politiska yttranden från Moskva, utan också verkligen ställs inför rätta och döms, ty annars kommer dessa kränkningar av de mänskliga rättigheterna hela tiden att fortsätta.
(Applåder)
Vi uppmanar också Ryssland att - i större utsträckning än tidigare - öppna Tjetjenien för observatörer och även samarbeta med Europeiska unionens organisationer. Rådets ordförande och även kommissionären har påpekat detta, och vi är allt som allt av samma åsikt. Vi i Europaparlamentet bör vidare uppmana vår delegation att tillsammans med ifrågavarande duma-delegation - och även som parlament så att säga besluta det - ständigt och mycket konkret ägna sig åt Tjetjenien i ett ordnat förfarande.
Vi bör snart - vilket vi ju redan beslutat den 16 mars - sända en delegation från Europaparlamentet till Tjetjenien och regionen där. För min del skulle jag också välkomna om ni, herr kommissionär, personligen reste dit, för att tala med berörda parter lokalt.
(Applåder)
När allt kommer omkring behöver vi ha en intim samordning med Lord Judd i Europarådet, som ju ägnar sig mycket åt detta problem, och vi behöver totalt sett en politisk lösning. Tillåt mig att avslutningsvis säga följande: Jag har besökt alla republiker i f.d. Sovjetunionen och varit i Tatarstan. Tatarstan och dess huvudstad Kazan har en omfattande autonomi - ja, den största i Ryska federationen. Varför är det inte möjligt med något liknande också för Tjetjenien?
Tjetjeniens företrädare, som var här för två månader sedan, gav ett resignerat intryck, de var deprimerade, och man märkte deras oro och hopplöshet. Det är vår plikt i Europaparlamentet att ge de människor hopp som vill leva i fred i Tjetjenien - med autonom status, men inom ramen för Ryska federationen - och uppträda som förespråkare för de mänskliga rättigheterna på vår kontinent och i världen, och därmed i Tjetjenien.
(Applåder)

Paasilinna (PSE).
Herr talman! Det är egendomligt att vi för en debatt om Tjetjenien just nu när en delegation om några dagar kommer att resa dit för att fördjupa sig i ett ärende som vi nu ställer frågor och talar om. Det här visar att vi inte värdesätter den information vi insamlat från Ryssland. Från ryskt håll har man dessutom påstått att terrorister är verksamma i Tjetjenien, men detta har inte rönt någon större tilltro. Givetvis är det självklart att ett helt folk inte kan vara terrorister vilket man även påpekat på ryskt håll. Men då Förenta staterna inledde sin terrorismkampanj gick vi omedelbart med i fronten mot terrorismen.
Som en följd av televisionsreklam är vi övertygade om att det förekommer terroristverksamhet som är riktad mot Förenta staterna till och med i passet mellan Ryssland och Georgien.
Bästa kolleger! Här följer tio påpekanden: Ett rått krig kan inte avgöras med vapen, det medger även Ryssland nu. Kriget är en del av de talrika konflikterna i området, till och med terroristerna i fråga tycks ha samma härstamning. En internationell medlare kunde avhjälpa konflikterna och jag utgår ifrån att vi, delegationens arbetsutskott och kollegerna i duman, strävar till att finna politiska lösningar. Det här är en politisk fråga. De våldsamma rensningsoperationerna som armén utför i städer och byar måste omedelbart upphöra. Den ryska armén har inte dragit sig tillbaka eftersom den för olaglig handel med vapen och olja i området. En egen tjetjensk ordningsmakt som kastar ut terroristerna och legosoldaterna bör skapas. Ett rättssystem som kan dra de skyldiga inför rätta bör skapas. För att undvika korruption bör tjetjenernas ekonomi göras genomskinlig. Upprätthållandet av de mänskliga rättigheterna bör övervakas, de kan inte kränkas med hänvisning till terrorismen. Biståndsorganisationerna bör ges obehindrat tillträde till området och slutligen bör unionen i samråd med Ryssland och tjetjenerna inleda återuppbyggnaden i området.

Malmström (ELDR).
Herr talman! Den liberala gruppen välkomnar att denna debatt äger rum, och det gjorde vi redan innan vännen Olivier Dupuis hungerstrejkade. Det är viktigt att ägna särskilt utrymme åt och att diskutera situationen i Tjetjenien. Jag har känslan av att övergreppen och den militära offensiven sker i skuggan av händelserna den 11 september och situationen i Mellanöstern.
Ryssland, precis som Kina som vi skall diskutera senare, använder kampen mot terrorismen som ett slags alibi för att förtrycka sina egna politiska motståndare och minoriteter. Kriget mellan Tjetjenien och Ryssland är en lång, seg och till synes olöslig konflikt som har pågått i många år. Det begås givetvis övergrepp på båda sidor. Detta måste förstås utredas, och de ansvariga måste ställas till svars.
En del positiva signaler kan mycket riktigt skönjas. Lord Judd har t.ex. pekat på vissa försiktiga förbättringar. Även här, precis som i Mellanöstern, är det ett krig om vilka nyheter som skall nå ut i världen. Vi översköljs av vittnesmål från människorättsorganisationer om situationen inte minst för de civila tjetjenerna. Dödsskvadroner, summariska avrättningar, tortyr, våldtäkter och försvinnanden. Det står helt klart att det pågår systematiska och fasansfulla övergrepp mot de civila i Tjetjenien. De ryska myndigheterna måste ta tag i detta, utreda händelserna och straffa de skyldiga. Nära tvåhundratusen människor är internt på flykt i Tjetjenien och en kvarts miljon har flytt landet. Deras situation är förstås oerhört prekär.
Europaparlamentet har antagit ett flertal resolutioner om denna konflikt, men nu krävs det handling. Det var bra att höra från rådets tjänstgörande ordförande att ni skall skicka trojkan dit. Det vore också bra om kommissionären kunde åka till området för att diskutera situationen och ta upp frågan med den ryske presidenten.
Vi måste ställa mycket tydliga krav på Ryssland om att övergreppen och massakrerna på civila snarast skall upphöra. Den liberala gruppen kräver att en oberoende undersökningskommission sänds dit för att utröna vad som verkligen händer. Vi vill också att president Putin och tjetjenernas president Aslan Maskhadov bjuds in till parlamentet för att diskutera situationen, och vi kan visa på vårt stöd till samtal om fred. De trevande förhandlingarna som inleddes i november 2001 resulterade bara i ett möte, och det var inget större framsteg.
EU kan, tillsammans med OSCE och Europarådet, spela en roll för att underlätta samtal så att vi får till stånd en politisk lösning - någon militär lösning finns givetvis inte. Min grupp vill också att EU skall agera för att ta initiativ om Tjetjenien vid FN:s människorättssession i Genève.
De Miguel pratade om EU:s stöd till UNHCR, och det är viktigt. Sanningen är dock att EU:s bidrag till UNHCR:s budget har minskat med en tredjedel de senaste åren.
Igår diskuterade vi läget i Mellanöstern här i kammaren, och det finns ett starkt engagemang. Engagemangen i den konflikten får dock inte leda till att vi blundar för andra konflikter och ger ryssarna carte blanche att begå dessa övergrepp. Situationen är dramatisk, och konflikten riskerar att sprida sig till hela regionen med förödande konsekvenser för den ryska demokratin.
Herr talman! Den liberala gruppen stöder den resolution som föreligger, även om vi tycker att den är i litet mesigaste laget. Vi måste sända ett starkt budskap till den ryska regeringen och presidenten: Vi vet vad ni gör och vi accepterar det inte!

Staes (Verts/ALE).
Herr talman, herr minister, herr kommissionär! Händelserna den 11 september i fjol dominerar fortfarande världspolitiken. Alla vet att världspolitik är en mycket cynisk företeelse, och det gäller även i fråga om Tjetjenien. Jag har fått intrycket att Tjetjenien efter den 11 september har hamnat på världshistoriens bakgata och bannlysts från nyhetssidorna. Därför är dagens debatt så viktig. Kolleger! Sedan jag valdes som ordförande för den parlamentariska samarbetskommittén EU-Ryssland har jag fört många samtal med ryssar, tjetjener, biståndsarbetare och människorättsaktivister. Situationen är utan tvivel komplex och även om man inte kommer närmare en lösning genom att tala om denna fråga i svart och vitt, måste jag ändå göra vissa konstateranden.
Problemen i Tjetjenien kan inte lösas med militära medel. Det krävs en politisk lösning, ett omedelbart eldupphör och i det avseendet stöder jag människorättsorganisationernas uppmaning att bjuda in Maskadov hit till Strasbourg i september i år och inleda förhandlingar med de ryska företrädarna i Europarådet.
Ett antal ryska kolleger kom, som Poettering just påpekade, på besök förra veckan och berättade att livet i Tjetjenien nu börjar återgå till det normala. Detta bekräftades även av Rysslands ambassadör. Kolleger! Jag tror att ni vet att jag inte är godtrogen. Många rapporter, redogörelser från människorättsorganisationer och vittnesmål från flyktingarna själva strömmar in på våra kontor i form av vanlig post och via Internet. Poettering nämnde med rätta några organisationer, Human Rights Watch, Médecins sans Frontières, det vill säga Läkare utan gränser, Amnesty International. Han nämnde vittnesmålen från Mary Robertson och en tjetjensk parlamentsledamot. Det är uppenbart att livet i Tjetjenien i dag inte är en dans på rosor. Och vi, kära kolleger, måste alltså beveka våra ryska kollegor till förhandlingar, till samförstånd. Vi kan svårligen kalla dessa organisationer, dessa personer som nämns i vår kompromissresolution, för terrorismens medlöpare eller bin Ladins företrädare. Det vore allt för förenklat att gå till väga på det sättet.
Jag är därför mycket glad över att vår delegation måndag nästa vecka kommer att ägna en halv dag åt att diskutera problemen med våra ryska kolleger i Tjetjenien, och att den kompromissresolution som vi snart skall rösta om innebär att vår delegation får i uppdrag att inrätta en arbetsgrupp som särskilt skall följa situationen i Tjetjenien och tillsätta en utredning om vad som egentligen håller på att hända i Tjetjenien.
Jag är även glad över att vi upprepar vårt krav att skicka en tillfällig delegation till Tjetjenien. Detta fattade vi beslut om i mars 2000, men beslutet har ännu inte verkställts. Jag vill därför be parlamentets presidium att se till att detta beslut nu äntligen verkställs.
Slutligen, kolleger, vill jag för gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen rikta en vädjan till herr Nielson. Två gånger har parlamentet ombett er att bege er dit. Får jag komma med ett förslag, herr Nielson? Vi reser tillsammans. Jag är beredd att avsätta tid för att tillsammans med er resa till Tjetjenien och inspektera läget. Vi ska göra ett försök att äntligen övergå från ord till handling.
Kolleger! Jag försäkrar er om att delegationen på måndag nästa vecka kommer att göra allt som står i dess makt för att komma vidare i processen och inleda förhandlingar med våra ryska kollegor i Duman och Council of Federations. Tack, herr talman, för den extra talartid ni givit mig.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Under diskussionen om Palestina i går var det många som blandade in Tjetjenien, och man kan också dra fantastiskt många paralleller mellan de respektive situationerna i dessa två områden. Liksom Palestina är Tjetjenien ett land som är besatt av en stor och stark övermakt. Liksom i Palestina får människor i Tjetjenien uppleva att deras vanliga grundläggande rättigheter kränks, och Tjetjenien är dessutom ett land som lagts fullständigt i ruiner och där 20 procent av befolkningen dödats. Det framgår ganska tydligt att både Israel och Ryssland utnyttjar den situation som uppstått i och med att USA förklarat krig mot terrorismen, för att i skydd av detta krig föra krig mot ett helt folk. Ett krig som närmar sig etnisk rensning. Jag anser att vi bör tänka på att det inte förekom någon terrorism i Tjetjenien då landet 1991 utnyttjade lagen av den 16 december 1966 om att även länder inom federationen hade rätt till självständighet, för att frigöra sig från beroendet av Ryssland. Den gången fanns där ingen terrorism, men från 1994 har Ryssland gjort allt man kunnat för att förhindra denna självständighet. Det är återigen ett exempel på hur förtrycket av ett folk, och hur desperationen bland en befolkning, kan få folk att göra saker de annars aldrig skulle gjort. Terrorism kommer inte av sig själv. Terrorister faller inte ned från himlen. Det är ju inte så att vissa befolkningsgrupper har särskilda gener som gör att de uppför sig på ett annorlunda sätt än vi andra. Det är de villkor som människor lever under som får dem att uppföra sig som de gör. Det är viktigt att vi fattar ett beslut om att bjuda in Maskhadov och Putin till Strasbourg i september. Så att vi kan få en diskussion och en redogörelse, och så att vi kan göra intryck på bägge parter. Jag anser att vi skall kräva fritt tillträde för de humanitära organisationerna och för nyhetsmedierna, så att informationskriget inte bidrar till att missgynna tjetjenerna. Men slutligen är det också nödvändigt att folk som har varit utsatta för övergrepp får en tydlig känsla av att de som kränker de mänskliga rättigheterna till sist får sitt straff. Annars tror jag inte att vi kommer långt varken i kampen för demokratin och de mänskliga rättigheterna eller i kampen mot terrorismen. Till att börja med måste vi kräva ett upphörande av den ryska ockupationen av Tjetjenien - gärna redan i dag.

Dupuis (NI). -
Herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Den text som Oostlander är huvudförfattare till är motbjudande. Den är moraliskt motbjudande och politiskt vansinnig. Att efter två och ett halvt års krig, efter att de ryska myndigheterna och militära styrkorna under två år systematiskt brutit mot tjetjenernas grundläggande rättigheter, kräva att de skall upphöra med sina övergrepp är fullständigt motbjudande.
På samma sätt är det fullständigt motbjudande att fortsätta att kräva att den humanitära hjälpen skall komma fram till Tjetjenien, när man vet att de ryska myndigheterna gör allt för att förhindra detta. Det som händer i dag i Tjetjenien innebär inte bara massiva brott mot de mänskliga rättigheterna; det är också ett verkligt folkmord. Det är det första folkmordet i Europa sedan det judiska folkmordet.
När 20 procent av en befolkning massakreras - 200 000 personer av en befolkning på en miljon - när tiotusentals människor torteras och när deras fortplantningsförmåga systematiskt förstörs, är det inte längre fråga om brott mot de mänskliga rättigheterna utan det är ett folkmord.
Fyrtio procent av befolkningen i ett land har flytt och klarar sig inte längre: de befinner sig under fruktansvärda förhållanden i Ingusjien dit endast 20-30 procent av kommissionens humanitära hjälp kommer fram, medan resten hamnar på avvägar. Såsom Poettering erinrade om kommer inte den ryska hjälpen fram i någon större utsträckning. När man lägger ihop allt detta kan man bara konstatera en sak: Det förekommer folkmord och Europa bidrar i tysthet till detta.
Jämförelserna med Palestina har en begränsning eftersom vi där talar om terrorism. Jag skulle vilja ha bevis när det gäller tjetjenernas terrorism. Vi har bevis när det gäller de palestinska självmordsbombarna, men när det gäller attentaten i Moskva för två eller tre år sedan har man inte funnit några som helst bevis för att det var tjetjenernas verk. Däremot visar samstämmiga indicier på att det skulle vara KGB - den ryska säkerhetstjänsten - som ligger bakom dessa attentat. Har det för övrigt funnits tusentals tjetjener som kämpat med talibanerna? Hundratals utländska korrespondenter letade efter tjetjener i Afghanistan. De internationella trupperna som befann sig och som fortfarande befinner sig i Afghanistan letade dag efter dag efter tjetjenska stridande. Hittills har man emellertid inte hittat en enda tjetjensk stridande i Afghanistan. Detta rykte kom från KGB och den ryska avdelningen för kontrainformation. Det är därför fel att säga att tjetjenerna är terrorister när de försvarar sig på samma sätt som bosnierna gjorde, på samma sätt som kroaterna gjorde, när de inte har några ryska civila mål eftersom det inte finns några ryska civila i Tjetjenien: det finns ryska militärer, det finns tjetjenska stridande som på militär väg strider mot ryssarna. Ryssarna ägnar sig däremot varje dag åt övergrepp, tortyr, utpressning, inspärrning i filtreringsläger, kohandel, handel med kroppar och handel med fångar. Man kräver av människor som inte längre har motsvarande en euro att de skall betala tiotals dollar för att deras familj skall räddas. Sådan är situationen i Tjetjenien: det handlar om ett folkmord.
Kommissionär Poul Nielson har, efter två och ett halvt år, ännu inte orkat resa till detta land där ett folkmord äger rum. Poettering, Watson, Cohn-Bendit och Frassoni har träffat hälsovårdsminister Oumar Khanbiev, som befinner sig på åhörarläktaren. Baròn Crespo och Wurtz skall träffa honom i dag. Herr Poul Nielson! Khanbiev är inte pestsmittad - ni kan också träffa honom. Han är här, ni behöver bara gå upp på åhörarläktaren för att träffa honom. Han känner till behoven hos den tjetjenska befolkningen i Tjetjenien, i Ingusjien, i Georgien och i Azerbajdzjan och ni kan tala med honom.
(Applåder)

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Så har ni här resolutionens fördömlige författare eller medförfattare. Jag är naturligtvis imponerad av den entusiasm och det engagemang som kollega Dupuis uppvisar när han talar om denna fråga. Men när det handlar om att bidra till en lösning tror jag, särskilt i en så komplicerad fråga som denna, ändå att det är viktigt att vi håller huvudet kallt även om känslorna är heta.
Herr talman! Efter det första kriget i Tjetjenien hade dess politiker egentligen vår fulla medkänsla. Utsikterna var i själva verket mycket goda och Tatarstan var, som min gruppledare Poettering sade, ett manande föredöme. Tjetjenien hade kunnat utvecklas till ett Tatarstan, och hade kanske till och med kunnat bli ett Tatarstan med en mer långtgående självständighet än Tatarstan själv. Inom rysk politik hade man förutsett att så skulle ske. Vad blev då egentligen resultatet? Att det mellan de två krigen om Tjetjenien inte kommit till stånd någon statsbildning. En misslyckad stat har bildats och det är en katastrof. Detta har vi kunnat konstatera på alla håll där situationen är densamma. Vi har sett det i tidigare Afghanistan, vi har sett det i Somalia och där gäller det fortfarande. Vi märker det även på andra håll i världen. En misslyckad stat är en katastrof för alla medborgare och även för det internationella samfundet, eftersom det som kan inträffa i en sådan misslyckad stat alltid får internationella följdverkningar.
Herr talman! Vi har alltså märkt - vilket även konstaterats av våra journalister, västerländska journalister, hur Tjetjenien urartat till en kidnapparstat, en plundrarstat, en smugglarstat som kretsar kring den olja som passerar genom landet. Vi betraktar en katastrof. Och då startar ett krig om vilket vi bara kan säga: en sådan situation önskar vi inte någon part, vare sig tjetjener eller ryssar. Det startar alltså ett krig där det till och med är svårt att skilja på civila och militärer och där många civila dödas. Kampen om Tjetjenien innehåller vissa inslag av frihetskamp, men dessa överskuggas starkt av radikalisering och en sammanblandning med kriminell verksamhet. Vi får nu höra att de ryska trupperna och de tjetjenska rebellerna tillsammans tjänar stora summor på de oljetransporter som på illegal väg transporteras genom området. Det är fråga om mycket cyniska företeelser och man kan inte utan vidare säga att det ena är vitt och det andra är svart. I det här fallet är så inte fallet.
Jag måste säga att jag är glad över att jag på den tiden fick tillfälle att föra ingående samtal med kollegerna i duman, ordföranden i utskottet med ansvar för Tjetjenien, ordföranden i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, och arméns talesman, general Manilov. Alla tre talade mycket öppet om de bekymmer detta vållade dem. De dolde inte något och det gav mig uppfattningen att man även i Moskva ser allvarligt på situationen utan att kunna ta sig ur den. Detta innebär att det är desto viktigare att vi engagerar oss i frågan inom ramen för vårt partnerskap med Ryssland. De mänskliga rättigheterna är vårt ansvar och kommer aldrig att försvinna från vår dagordning, särskilt inte när det är fråga om en så nära partner som Ryssland är för tillfället. Detta måste vi ta till oss och därför innehåller vår resolution en hel del frågor. Det är sannerligen enkelt och medryckande att endast ge uttryck för kritik mot Ryssland, men samtidigt har vi dessutom ett överflöd av frågor. Vi har även vissa förslag vilka alla går ut på ett återställande av situationen, humanitär hjälp, förbättrat mottagande av flyktingar från dessa områden, möjligheter till återvändande och uppbyggnad av de sociala villkor som möjliggör ett återvändande. Det är saker som alla inser, även politikerna i Moskva.
Under dessa samtal gick det inte att förneka att även de är mycket plågade av frågan. Och om det fanns någon annan lösning skulle de utnyttja den. Även de är av åsikten att krigsförbrytare inom de egna leden skall ställas inför rätta. Svårigheten och missnöjet grundas på att för lite görs åt saken eftersom befälhavarna i fältarmén har en tendens att skydda sina soldater mot rättsskipning. Denna hållning är förkastlig, men vi har sett samma fenomen i andra krig, även i kolonialkrigen, bland annat i de krig Nederländerna förde i Indonesien efter andra världskriget. I många fall var det i Nederländerna först efter 20 till 30 år möjligt att tala om krigsförbrytelser som våra pojkar hade begått i Indonesien. Jag är glad över att det åtminstone i Ryssland har gått snabbare att åstadkomma öppenhet på den punkten och det skapar förutsättningar att göra något åt saken. Nyligen läste vi på nytt att president Putin omger sig med personer och ber dem komma med förslag om en hållbar politik för att återskapa det lugn och den säkerhet som är möjlig att åstadkomma i Tjetjenien. Eventuellt genom en sammanslagning med Ingusjien. Det finns från deras sida många olika planer för att se vilka möjligheter som finns att skapa en någorlunda fungerande stat. Det är ju en fråga som angår oss alla.
Det finns 200 000 flyktingar och det är, såsom vi tidigare har hävdat, mycket viktigt att kommissionär Nielson som är ansvarig för flyktingfrågor och humanitära frågor, personligen engagerar sig i frågan. Naturligtvis är det svårt att plädera för att han dessutom skall resa till Tjetjenien. Vi och även jag själv har redan vid ett antal tillfällen bett ambassadören och andra ryska representanter på plats att ge oss tillträde till Tjetjenien. Man undviker hela tiden frågan och därför stödjer jag helhjärtat de förslag, inklusive de från Europarådet, som går ut på att sätta ihop delegationer, där även ansvarskännande dumaledamöter eventuellt kan ingå, för att resa till Tjetjenien och skapa oss en bild av situationen. Endast om vet hur situationen faktiskt ser ut och den internationella pressen, i enlighet med resolutionen, och den ryska pressen kan komma in i området, har vi en möjlighet att utarbeta välinformerade förslag som leder någon vart.

Cashman (PSE).
Herr talman! Låt mig först och främst säga till kammaren att när vi, i egenskap av politiker, börjar uttrycka förolämpningar om ett krig som pågår på annat håll, förlorar vi vårt syfte, som är att verka för fred - och detta måste vara vårt yttersta mål.
Dupuis har nämnt hemskheter som jag tycker är fruktansvärda, eftersom de drabbar verkliga människor; mormödrar, morfäder, farmödrar, farfäder, mödrar, döttrar, fäder och söner, av inget annat skäl att de är annorlunda. Jag stöder inte den trångsynta uppfattningen att Ryssland gör allt det bör göra, eller att landet är djupt engagerat. Vi har trots allt fått veta att, efter den 11 september, världen har förändrats, att de grundläggande mänskliga rättigheterna skulle granskas med större uppmärksamhet än tidigare. När det rör Tjetjenien har detta uppenbarligen inte skett. Tjetjenernas rättigheter, av vilka 200 000 bor i ett direkt farligt område och känner ständig fruktan, ignoreras av ryssarna. Jag anser för övrigt att situationen håller på att bli värre, i stället för bättre. Det verkar som den 11 september har gett upphov till självbelåtna förbindelser mellan Ryssland och Förenta staterna, där Förenta staterna inte låtsas om vad som sker.
Jag välkomnar denna resolution, men vi måste driva den framåt. Varför har våra åtgärder saknat kraft fram till nu? Jag kan berätta varför: Därför att det har saknats ett samordnat och konsekvent internationellt förhållningssätt av rädsla att förolämpa Putin och de allierade. Hemskheterna ökar, de minskar inte. Konflikterna pågår i åratal. Det är ett pågående krig som nästan ingen bryr sig om. Vi ser också att man inte tar hänsyn till de mänskliga rättigheterna, och att inte heller icke-statliga organisationer på det humanitära området får arbeta effektivt på platsen. Vi behöver mer samarbete med de ryska myndigheterna, och de oberoende medierna måste få rapportera om läget till resten av världen. Men låt oss aldrig glömma bort att den grundläggande rättigheten är att få leva i fred utan fruktan för att bli förföljd. Vi behöver en politisk resolution, men Ryssland måste hållas ansvarigt.
Låt mig avsluta med detta: När man startar krig, så har politikerna misslyckats. När krig fortsätter, förlorar humaniteten sitt syfte. Detta krig måste upphöra. Fredsprocessen är inget alternativ - den är den enda väg som leder framåt.

Schroedter (Verts/ALE)
Herr talman! Jag ger Cashman rätt. I åtta års tid har den ryska militären fört krig mot civilbefolkningen i Tjetjenien. Det är den realitet som vi inte får blunda för. Därför frågar jag er, herr rådsordförande: Lade ni fram listan med de åtgärder, som ni just har framfört, också för utrikesminister Ivanov under trepartssammanträdet och förklarade den så som ni gjort här? Framförde ni på samma vis till Ivanov de hot som nämnts att godkänna beslut som riktar sig mot Ryssland? Stod detta verkligen i centrum för föredragningslistan eller var det bara ett perifert påpekande? Faktum kvarstår dock att det hittills inte haft någon effekt. Mitt intryck är att detta inte har förklarats för den ryska sidan med samma allvar som det har framförts här!
Därigenom gör vi oss också skyldiga till detta brott. Vi vet att människor dagligen förs bort, dödas och misshandlas i Tjetjenien.
(Applåder)
Och vi vet att tjetjener betraktas som svarta i Ryssland - ett ryskt skällsord, som förklarar dessa människor som andraklassens individer. Att vi tiger och bortser från den dagliga misshandeln av civila personer gör att vi förlorar trovärdigheten i världens ögon, om man tänker på vårt engagemang för de mänskliga rättigheterna på många platser. Därför är det viktigt att vi inte tror på president Putins bedyranden, som inte motsvarar verkligheten, och vilka han upprepade i Weimar i går, om att man måste skydda befolkningen mot banditer och åter införa statlig lag och rätt. Detta har ingenting med verkligheten att göra i det landet.
Vi måste se till att det finns en internationell övervakning, som kontrollerar de kränkningar av de mänskliga rättigheterna som görs av armén. Jag stöder i varje fall alla krav om att man skall inbjuda president Putin och Masjadov hit till Strasbourg i september, så att en dialog äntligen kan påbörjas, så att vapnen tystnar och man därmed får ett slut på våldsspiralen i denna region.
(Applåder)

Markov (GUE/NGL)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag är utomordentligt positiv till att denna debatt äger rum, ty ända sedan den 11 september har nästan varje insats av militära styrkor rättfärdigats med hänvisning till nödvändigheten av att kämpa mot terrorismen. Det gäller också situationen i Tjetjenien. Det krävs att man tänker om. Konflikter och terrorism kan inte lösas med militära medel. Jag gladde mig under gårdagens debatt om Mellanöstern över att detta också var den enhälliga åsikten här i parlamentet.
När det gäller Tjetjenien, liksom alla andra krisdrabbade områden, kan bara förhandlingar, kompromissberedvillighet, uppbyggande av förtroende, utveckling av det civila samhället och rättsstaten samt återuppbyggnad leda till en lösning av problemen. Dialogen med Ryssland om dessa problem måste avgjort stärkas. Vi bör insistera på att den ryska regeringen fortsätter och intensifierar den kontakt med Masjadov och andra samtalsvilliga tjetjener, vilken påbörjades i november. En arbetsgrupp från Europarådet, där också ledamöter från duman är representerade, har genom förtänksamma förslag satt i gång denna omfattande rysk-tjetjenska dialog. Det gäller att stödja den.
Situationen för de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien är fortfarande dramatisk. Jag välkomnar att parlamentet genom sin kompromissresolution har påpekat dessa fakta. Jag anser att det är allvarligt att de straffrättsliga åtgärderna mot kränkningar av de mänskliga rättigheterna, samt dömandet av personer som befinns skyldiga till sådana brott, avancerar mycket trögt, fastän president Putin i går ju sade något annat. Men det är positivt att den ryska regeringen har tagit de första stegen till en återuppbyggnad och normalisering av det offentliga livet. Jag hänvisar särskilt till ansträngningarna när det gäller återuppbyggnaden av den civila förvaltningen, domstolsväsendet och den lokala polisen. Jag anser inte att det är rättvist att man först alltid avvisar och ifrågasätter allt som den ryska sidan säger. Man måste ha förtroende för båda parter. Ty enbart ömsesidigt förtroende är den grundval som krävs för att man överhuvud taget skall kunna tala med varandra.
Kommissionen bör öka sitt ekonomiska stöd till denna utveckling. För att göra oss en bild av vad som är nödvändigt, bör vi äntligen genomföra vårt egna beslut från år 2000 och sända en ad hoc-delegation till Tjetjenien.
(Applåder)

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Tidigare talare har hänvisat till likheterna mellan Tjetjenien och Palestina. I dag i Madrid sammanträder den spanske premiärministern och den ryske utrikesministern för att ta itu med vår tids farligaste konflikt. För två dagar sedan sade Aznar till Sharon att den palestinska konflikten bara kan lösas på politisk väg, och om det sker ett ömsesidigt erkännande av de palestinska och israeliska staterna.
Aznar bör uttrycka starka protester till Ivanov om de brott som begås i Tjetjenien mot den internationella rättens grundläggande principer, däribland det tjetjenska folkets rätt till självbestämmande. Tyvärr kommer han inte att våga göra det, eftersom han vet att det ryska svaret kommer att innehålla en påminnelse, som Putin uttryckte, om den pågående konflikten i Baskien. I går föreslog Solana, stödd av rådets ordförande, en mycket förnuftig lösning på den palestinska konflikten; detta skulle vara en utmärkt lösning för Tjetjenien, varför inte också för Baskien?

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Medan i dag förbundskansler Schröder och president Putin sitter tillsammans i Weimar och gör affärer, som om ingenting hänt, äger i skuggan av detta ett folkmord rum i Tjetjenien. Jag vill verkligen använda ordet folkmord, ty det är ingenting annat än det som pågått i Tjetjenien under de senaste åren: En femtedel av folket har fördrivits, tiotusentals personer har mördats systematiskt, och det är inget slut på mördandet! Detta är inte några enstaka övergrepp eller kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Detta sker systematiskt. Det började med en av de blodigaste valkamperna, om inte rent av den blodigaste, i mänsklighetens historia, nämligen den valkamp som fördes av Putin, genom att han utlöste detta krig i Tjetjenien. Det handlade då inte om en kamp mot terrorismen. Det handlade om att sopa bort en under uppsikt från OSSE vald demokratisk, om än ytterst bristfällig regim - det står fullständigt klart i denna region - och där sätta in sina egna ståthållare. Jag anser att det är lite groteskt när vi nu uppmanar dessa ståthållare att undersöka sina egna misslyckanden.
Det måste vara vår uppgift att internationalisera denna fråga, och äntligen lägga fram den i den globala offentlighetens ljus. Därför tackar jag Hans-Gert Poettering och alla dem som trots stort motstånd har genomdrivit att parlamentet i dag, på bästa debattid, ägnar sig åt denna verkligt allvarliga kränkning av folkrätten och de mänskliga rättigheterna, åt detta folkmord, och äntligen klargör att det inte är godtagbart att en högt uppsatt delegation från EU reser till Mellanöstern och försöker att tränga igenom till Arafat, medan man samtidigt säger att man inte kan resa till Tjetjenien, eftersom det inte är möjligt eller inte skulle tillåtas. Man kan inte godta att en partner som Ryssland systematiskt isolerar ett sådant område, där så brutala kränkningar av de mänskliga rättigheterna äger rum, och spärrar det mot journalister, mot politiska observatörer och humanitära organisationer. Det får vi inte längre godta! Därför stödjer också jag detta: Kommissionären måste åka dit, trojkan måste åka dit, parlamentsdelegationen måste åka dit! Vi är alla beredda att ansluta oss till detta.
Jag måste helt klart säga att man också måste utnyttja tillfället att tillsammans med Europarådet och Tjetjeniens valde regeringschef, som tyvärr inte nämns i resolutionen, i september diskutera läget i Tjetjenien och arbeta på en politisk lösning. En sak måste vi betänka: Modiga journalister, exempelvis Thomas Avenarius från Süddeutsche Zeitung, eller hans kollega från Frankfurter Rundschau, har trängt sig in dit. De dokumenterade personligen fem systematiska terrorattacker med talrika mord som ägde rum på fem tjetjenska orter enbart omkring den 4 mars. Ryska människorättskämpar, exempelvis Memorialorganisationen, har med fara för livet begett sig dit och dokumenterat att det finns dödsskvadroner i Tjetjenien, som inrättats av Rysslands militära underrättelsetjänst. Det är fakta som vi äntligen måste ta del av! Det finns orter som, efter vad som uppgetts, har rensats 33 gånger - en annan ort 27 gånger - varvid varje gång cirka en sjundedel av befolkningen dödades. Civila personer, gravida kvinnor drogs ut ur minibussar och sköts. Detta är inte någon kamp mot terrorismen. Påstådda terrorister sköts när de hade tofflor på fötterna. Jag måste verkligen klargöra att det här sker en systematisk desinformation av allmänheten, när man ger det intrycket att det bara handlar om en något oproportionerlig kamp mot terrorismen, bortsett från att man inte bekämpar terrorismen på så sätt, utan i bästa fall producerar terrorister, varvid jag tillsammans med Olivier Dupuis måste säga att det hittills inte finns det minsta bevis för att det verkligen finns någon omfattande tjetjensk terrorism.
Om de attentat som har ägt rum i Ryssland har till och med den ansedda Neue Zürcher Zeitung helt klart sagt att det inte finns det ringaste indicium för att det var tjetjener som låg bakom, och Neue Zürcher Zeitung anser att det här snarare finns en dubiös bakgrund med helt andra personer som håller i trådarna. Det måste också öppet sägas i detta parlament: Vi har en utpräglad tradition med många klara ställningstaganden när det gäller Tjetjenien. Vi har ställt oss i spetsen för dem som äntligen vill se till att det bringas ljus i denna politik, som på grund av olje- och råvaruintressen syftar till att systematiskt undertrycka ett folk.
Detta är ett kolonialkrig i början av 2000-talet och ingenting annat! Vi har full rätt att vända oss mot detta kolonialkrig. Vi har ett privilegierat partnerskap med Ryssland. Vi sitter tillsammans i OSSE. Vi sitter tillsammans i Europarådet. Vi har instrument för att göra någonting, men vi måste äntligen utnyttja dem och får inte längre sova och agera som om det bara handlar om enstaka övergrepp. De få officerare, som redan ställts inför domstol eller anklagats, exempelvis en officerare, en överste, som år 2000 våldtog och mördade en ung kvinna, har hittills ännu inte dömts. Det är bara propagandaåtgärder. Dessa brott har inte granskats på minsta vis. Detta får vi inte längre godta! Vi måste tala klarspråk med en viktig partner, med Ryssland, eftersom vi tar honom på allvar!
(Applåder)

Volcic (PSE).
Herr talman! Jag tror att det är viktigt att vi inte blandar ihop situationen i Tjetjenien med det läge som har uppstått efter 11 september. Det står klart att ryssarna å sin sida tenderar att se allt som händer på världens olika schackbräden - Afghanistan, Mellanöstern, Tjetjenien och Georgien - som om det vore delar av en och samma företeelse, men så är det inte. Ryssarna verkar ofta vara de trognaste anhängarna av de geopolitiska experter som förutser en sammandrabbning mellan islam och kristendomen och därmed tvingas göra en del ideologiska kullerbyttor jämfört med de ståndpunkter de intog för inte så länge sedan.
Även vi gör väl fel ibland. Om till exempel de europeiska institutionerna kallar de tjetjenska gerillakrigarna ?banditer? och ?terrorister? blir en dialog med dessa banditer och terrorister otänkbar. Därför skulle jag vilja försöka hitta en unik term som beteckning på denna del av de stridande krafterna som har ett starkt folkligt stöd.
Eftersom EU totalt sett har en mycket mer komplex ståndpunkt än så måste experter skickas ut som observatörer på plats för att vederlägga de lokala förenklingarna. Lord Judds delegation är därför mycket bra, liksom förslaget att upprätta trojkor eller grupper om fem med den ryska motparten och arbetsgruppen för Tjetjenien för att övervaka utvecklingen och undersöka brotten mot de mänskliga rättigheterna. Det verkar också lämpligt att sätta samman en ad hoc-delegation för norra Kaukasus för att diskutera igenom alla de problem som finns med ryssarna och företrädare för tjetjenerna. Allt detta är mycket bra: det innebär att vi åtminstone är närvarande.
Egentligen är det så att större delen av den resolution vi talar om i dag ägnas åt att uppmana ryssarna att bistå offren, att acceptera att det tillsätts kommissioner och övervakningsgrupper, att hjälpa och samarbeta med de som behöver tillstånd, visum och skydd för att kunna verka via de humanitära organisationerna. Frågan om tvåhundratusen flyktingars återkomst är naturligtvis bara vacker retorik i parlamentet.
Det beror alltså på regeringen Putins goda vilja och vilja till tillmötesgående om de påpekanden som innehåller en implicit kritik mot den nuvarande situationen i Tjetjenien skall accepteras eller inte, annars skulle man inte kräva så många delegationer. Vilken vilja ryssarna har att upprätta ett riktigt samarbete med Europeiska unionen kommer bland annat att framgå av hur man reagerar på dessa uppmaningar.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Inför katastrofen i Tjetjenien kan vi inte säga att vi inte visste. Från detta andra krig med de federala ryska styrkorna i Tjetjenien får vi via brottstycken, via skrämda förtroenden från flyktingarna och vittnesbörden från de senaste kollegerna på plats, höra om systematiska övergrepp och ett revanschlystet och intensifierat barbari. Inte heller den här gången kan vi säga att vi inte kan. Ryssland är inte längre en självförsörjande stat som styrs bakom stängda dörrar och som bestämmer över sitt folks liv och död. Ryssland är förbundet med Europeiska unionen och bortom unionen, med andra delar av världen, genom moraliska och politiska åtaganden som dess trovärdighet och solvens på den europeiska och internationella marknaden är beroende av. Bland dessa finns Europeiska unionens gemensamma strategi gentemot Ryssland samt samarbets- och partnerskapsavtalet enligt vilket Ryssland skall respektera de mänskliga rättigheterna. Ryssland stöds i sin svåra övergång till västliga ekonomiska standarder av program, partnerskap och finansiering där unionen spelar en nyckelroll. Genom unionens utvidgning kommer Ryssland att snart befinna sig i en ny geopolitisk situation som tvingar landet att på djupet omförhandla sin ställning och sina förbindelser med de nya europeiska grannländerna. Låt oss denna gång se till att vi vänder oss emot detta tillstånd av bristande rättigheter och kräva att vi får skicka observatörer och företrädare för utländska media till de senaste tragiska händelserna av mänskligt barbari bakom stängda dörrar, annars tvingas vi till verkliga motåtgärder. Låt oss se till att omedelbart kräva medicinsk och humanitär hjälp och låt oss framför allt sluta upp med att kamouflera vår passivitet bakom uttalanden och dagtinga med vårt samvete genom att utge oss för att bevara den sköra demokratin i Ryssland. Låt oss se till att undvika den alltför enkla sammansmältningen mellan kampen mot terrorismen och överlagt folkmord, annars kommer det förvärrade barbariet på plats att stå i proportion till vår likgiltighet.

de Miguel
. (ES) Herr talman, ledamöter! Rådet har noterat allt som sagts i debatten och tackar parlamentet som tagit upp denna så viktiga fråga, inte bara ur synvinkeln allmän internationell politik utan framför allt politiken i vår europeiska familj. Vi anser att Ryssland är ett land som är en del i vårt område och vi hoppas att det skall bete sig på samma sätt, ha samma respekt för rättsstaten och samma respekt för de mänskliga rättigheterna som vi har i Europa.
Jag skulle vilja säga att alla påståenden som sagts här till stor del delas av ordförandeskapet och rådet, som med oro ser på situationen i Tjetjenien. Jag håller fullständigt med i påståendena att det som hände den 11 september inte får tas till ursäkt av någon, och allra minst Ryssland, för att systematiskt bryta mot de mänskliga rättigheterna och gömma sig bakom terroristbekämpningen. Det begås brott mot de mänskliga rättigheterna, allvarliga sådana, men det pågår också en positiv utveckling och rådet ser det så. Därför tror jag att vi måste fortsätta vårt arbete. Parlamentet bör göra sig hört och anta den här resolutionen - som jag personligen tycker är utmärkt - och rådet bör fortsätta att ta alla tillfällen tillvara för att förmedla vår inställning till de ryska myndigheterna - rådets, Europeiska unionens och Europaparlamentets.
Jag vill lugna Schroedter som har frågat mig om rådet verkligen i sina möten med de höga ledarna i Ryska federationen, från Putin och utrikesministern till vice ministrarna och andra höga företrädare, säger samma sak som nu. Jag kan säga att rådet säger samma saker till de ryska myndigheterna som sagts här i dag. Jag skulle inte våga komma till parlamentet och säga något som vi inte kunnat säga till de ryska myndigheterna. Ni kan vara fullständigt lugn över att ordförandeskapet under denna period och de ordförandeskap som följer kommer att fortsätta att föra samma resonemang som vi alltid gjort med de ryska myndigheterna.
Det är uppenbart att vi alla måste fortsätta detta arbete. Det är uppmuntrande att Europaparlamentet stöder oss och vi tror att kampen för att återfå normala förhållanden i Tjetjenien, upprättandet av fullständiga demokratiska villkor, respekten för de mänskliga rättigheterna, de förflyttades återkomst och full normalisering av livet är ett mål som vi kan och bör sträva efter. Herr talman! Jag garanterar att rådet inte kommer att spara några krafter för att tillsammans med kommissionen och parlamentet nå detta mål.

Nielson
. (EN) Herr talman! Låt mig återigen betona att vi finns i regionen. Vi finns i Tjetjenien; och nivån på det humanitära biståndet från kommissionen på 40 miljoner euro under 2001, är ett tydligt bevis på den prioritet vi ger krisen och de lidande i Tjetjenien. Våra sakkunniga och personal från ECHO är bevis på att vi finns där. Vi är också den enda externa aktören som har upprättat ett oberoende distributionssystem för livsmedel och bistånd i Tjetjenien. Det danska flyktingrådet är det enda alternativet till det ryska Emercom-ministeriet, som helst vill göra detta själv. Bistånd från Världslivsmedelsprogrammet, t.ex., ges genom den ryska organisationen. Vi insisterar på att vi fortfarande skall få ha en oberoende distributionskanal, för att kunna se till att vi når bättre resultat än vad som hävdats i denna debatt. Jag kan inte godta att man säger att endast 3 procent faktiskt når de rätta mottagarna. Om detta vore sant, skulle de 200 000 flyktingarna i Ingusjien inte längre vara i livet.
Vi har möjlighet att ändra situationen, men vi försöker inte på något sätt att framställa detta som en enkel eller fulländad operation. Den är oerhört komplicerad, och detta är ett av skälen till varför vi måste fortsätta att sätta press på de ryska myndigheterna, både när det gäller säkerhetsaspekterna med tillgång till VHF-radioapparater och arbetstillstånd, och de allmänna förhållandena för de internationella humanitära organisationerna som arbetar i området.
Min första tjänsteresa efter det att jag tillträtt min tjänst, var den humanitära tjänsteresan till Östtimor hösten 1999, den andra resan gick till den region som vi diskuterar i dag. Jag är tacksam för rådet att det kanske skulle vara lämpligt om jag besökte platsen återigen, och vi kommer att överväga detta.
Kommissionens initiativ, finansieringen och det resoluta stödet till våra verkställande partner, är det enda faktiska initiativet som kan säkra en internationell humanitär närvaro på denna skådeplats. Vi är fast beslutna att fortsätta detta arbete, och det finns ingenting som har rubbat denna beslutsamhet. Det kan också vara på sin plats att säga, med tanke på vad som har sagts under diskussionen, att jag anser det vara både nödvändigt och uppenbarligen meningsfullt att behålla den etablerade uppdelningen mellan, å ena sidan, den bredare politiska dialogen - en dialog som också betonar aspekterna om de mänskliga rättigheterna - och, å andra sidan, de tydligt definierade insatserna på området för humanitärt bistånd. Uppdelningen av arbetet när det gäller vem som gör vad och hur det utförs, är både nödvändigt och meningsfullt. Om vi blandar allt detta i en enda cocktail, kommer vi att ryckas med av goda, sympatiska och politiska skäl, men vi skulle faktiskt riskera de internationella humanitära organisationernas tillträde till detta drabbade område.
Det humanitära biståndet har sin egen logiska grund och det är viktigt att förstå att om vi politiserar hela saken, är detta inte till någon nytta för det humanitära biståndet. Detta är viktigt att ha i åtanke, och jag ber parlamentet att förstå att det inte på något sätt visar på någon försvagning av syftet och styrkan i vår politiska dialog med Ryssland om de politiska aspekterna i sammanhanget. Men vi måste visa upp ett trovärdigt resultat i egenskap av seriös givare av humanitärt bistånd. Jag har tagit till mig de många goda råd som jag har fått under diskussionen, och dessa kommer att ge god näring till våra kommande överläggningar.

Talmannen. -
Tack herr kommissionär. Av vilken anledning begär ni ordet herr Dupuis?

Dupuis (NI).
Herr talman! När det gäller just det strikt humanitära området har jag följande fråga till kommissionär Poul Nielson: är han beredd att gå 20 meter - 20 meter! - för att träffa den tjetjenska hälsovårdsministern som befinner sig på parlamentets åskådarläktare?

Talmannen. -
Jag har fått fem resolutionsförslag

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkandet (A5-0087/2002) av Esteve för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet inför mötet mellan utrikesministrarna i Europa-Medelhavsområdet i Valencia den 22-23 april 2002.

Esteve (ELDR)
. (ES) Herr talman! Jag skulle först vilja uttrycka min tacksamhet till alla grupper för deras inställning - något jag uttryckte redan i utskottet - och som varit en konstant i förberedandet av detta sammanträde. Jag vill också nämna samarbetet och den dialog vi kunnat föra med kommissionen och rådet för att kunna anta detta betänkande enhälligt av de 49 ledamöter som var närvarande i utskottet för utrikes frågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
Jag övergår därmed till ändringsförslagen. För det första lade Boudjenah fram sju ändringsförslag. Jag konstaterar att ändringsförslagen 4, 6, 7 och 8 dragits tillbaka och att 3, 5 och 9 är kvar. Jag skulle vilja säga Boudjenah för det första att jag anser att ändringsförslag 5 om lagstiftning om harmonisering av invandring är rättfärdigat i punkterna 45 och 46 och att frågan om utrikesskulden behandlas på lämpligt sätt i punkt 29. Därför fortsätter jag att vara mot dessa ändringsförslag. Däremot tror jag att ändringsförslag 3 om offentliga tjänster är positivt och berikar betänkandet. Jag stöder det därför, även om jag föreslår att vi i omröstningen om det inte lägger det på den plats förslagsställaren föreslagit utan som punkt 26 b.
Jag anser att ändringsförslag 2 av Napoletano är ett mycket positivt bidrag eftersom programmet Euroscola är ett program för unga som fungerar och jag är således för detsamma.
När det gäller ändringsförslag 1, som jag som föredragande föreslagit, tror jag att alla är överens om att det är helt logiskt att innefatta säkerhetsrådets resolutioner i ingressen. Jag menar då naturligtvis resolutionerna 1397 och 1402.
Slutligen är ändringsförslag 10 av Napoletano om Europa-Medelhavsbanken det jag tycker kräver mest kommentarer. Jag anser - och i utskottet för utrikes frågor anser vi - att den nuvarande texten är ett beslutsamt stöd för att skapa banken. Europeiska rådet i Barcelona markerade dock ett antal ståndpunkter och åtgärder som även om de inte går i denna riktning inte heller motsäger möjligheten att vi om ett år tar upp frågan om banken. Därför anser jag uppriktigt sagt att den Europeiska socialdemokratiska gruppen har gjort ett försök att göra en syntes som skulle kunna vara användbar i debatten i olika grupper - min egen - och att det ändringsförslag som lagts fram är en positiv sammanfattning av situationen. Vi skulle därmed kunna bibehålla ett konsensus att inte säga nej till banken och vidhålla att kommissionen skall lägga fram ett nytt förslag, som naturligtvis borde vara brett diskuterat i detta parlament. Därför är jag för ändringsförslag 10.
Herr talman! Jag föreslår en omflyttning av fyra punkter. Rent konkret anser jag att punkterna 31, 32, 33 och 34 på ett mer ordnat sätt skulle uttrycka sitt innehåll om de hade följande ordning: 33, 32, 34 och 31. Jag tror också att punkt 52, som med tydlighet hör till ekonomikapitlet bör innefattas i detta och inte stå kvar där den står nu. Den borde stå efter punkt 22.
Avslutningsvis anser jag, utan att gå in på detaljer, att det viktiga i detta betänkande är två frågor. Den första är att betänkandet skall tjäna till att ge stöd och vägledning till Valenciakonferensen för att prioritera en Europa-Medelhavspolitik samt effektivitet i densamma. Jag menar att det är så det är och därför hoppas jag att omröstningen kommer att spegla det, i den del vi har att göra med. För det andra tänker jag på den mycket allvarliga konflikten i Mellanöstern, på debatten vi höll i går, på de tråkiga nyheter vi fått i dag från Haifa, på mötet som hålls i dag i Madrid. Vi hoppas att det skall komma en gemensam ståndpunkt från det. Med allt detta i åtanke tror jag att vi kan bekräfta att det i Barcelonaprocessen krävs en positiv insats för stabilitet och fred i allmänhet i området och i Mellanöstern.
Tillåt mig att påminna om att om mötet i Valencia sker enligt planerna kommer det att vara det enda forum där delegationerna från Palestina och Israel kan vara med. Jag tror uppriktigt att det instrument vi som europeisk union har genom Barcelonaprocessen förmodligen är en av de viktigaste för dialog och samarbete, om inte det viktigaste. Det är dessutom en process som står oss till buds, eftersom den är vårt ansvar. Jag anser att den bör fortsätta att fylla sin uppgift - och göra det på riktigt. Vi hoppas att det blir så och, herr talman, jag tackar för det sätt detta betänkande har utarbetats och förhandlats fram på.

de Miguel
. (ES) Herr talman! Jag har begärt ordet, även om det inte är vanligt, efter utrikesutskottets presentation av detta betänkande, detta utmärkta betänkande av Esteve, eftersom ordförandeskapet vill visa sin tacksamhet över det arbete som gjorts i utskottet för utrikes frågor, och särskilt av föredraganden.
Betänkandet har utarbetats inför ministermötet i Valencia om Europa-Medelhavsdialogen, i en så svår situation som den vi nu befinner oss i och vid ett avgörande tillfälle i Europa-Medelhavsdialogen. Precis som Esteve just sagt är den det enda område där enighet råder i vårt Medelhavsområde och kanske det enda fönster som står öppet för att de arabiska och israeliska delegationerna, tillsammans med de europeiska, skall kunna föra en fruktbar dialog. Vi tror därför att detta parlament ger det spanska ordförandeskapet det nödvändiga politiska stödet för att känna sig uppmuntrat, inte bara att bibehålla detta sammankallade möte trots omständigheterna, utan också för att ge denna Europa-Medelhavsdialog en speciell impuls, en förnyad impuls i processen som inleddes 1995, just i Barcelona.
Jag anser att det är mycket symboliskt att det är en ledamot från Katalonien, en Europaparlamentariker, som påminner oss om Barcelonaprocessen, denna anda från 1995 som vi skulle vilja återuppliva i dag och om några dagar - den 22 och 23 april - i Valencia. Jag anser att detta bidrag från utskottet för utrikes frågor är mycket viktigt och ger det politiska stöd ordförandeskapet behöver i dessa så svåra ögonblick.
Därför vill jag förmedla rådets uppskattning och tacksamhet över utskottet för utrikes frågors arbete och föredragandens, Esteve.

Morillon (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag skulle till att börja med vilja tacka er, för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter gemensam säkerhet och försvarspolitiks räkning för att ni just hyllat dess arbete och självfallet gratulera vår kollega Esteve till det han betonat, dvs. att betänkandet antagits enhälligt, samtidigt som jag vill peka på att det är exceptionellt i vårt utskotts historia.
Jag skulle också vilja stödja de förslag som vår kollega Esteve, vår föredragande, just lämnat när det gäller ändringsförslagen, och berätta varför vi var enhälliga. Det beror i mina ögon på arbetets höga kvalitet men också på den ökande medvetenheten, efter den 11 september, om Europeiska unionens skyldighet att inte nöja sig med att från sin balkong titta på det som händer på andra sidan Medelhavet, på unionens intresse att hjälpa den afrikanska kontinenten att ta sig ur kaos och fattigdom på den mark där en del av den islamska fundamentalismens anhängare blomstrar och på att Europa i dag inte kan stänga in sig i en fästning som liksom alla fästningar skulle belägras - och som för övrigt har börjat att bli det i och med den ökande illegala invandringen - vilket, som ni sade, leder till att Barcelonadialogen på nytt måste aktiveras.
Jag fick i uppdrag av mina kolleger att skriva en gemensam resolution till mötet Europa-Medelhavsforum den 6 november i Bryssel, och jag kunde konstatera i vilken utsträckning det samarbete som inletts mellan våra palestinska och israeliska kolleger inom denna redaktionsgrupp kunde ha ett mycket starkt värde av symbol och hopp, trots den nuvarande dramatiska situationen för Palestina. Jag hör därför till dem som mycket starkt stödjer slutsatserna i betänkandet, där man kräver att man på nytt aktiverar den dialog som inrättades i och med Barcelonainitiativet och som borde gälla inte bara det ekonomiska och politiska samarbetet utan även samarbetet mellan olika kulturer och till och med mellan olika religioner. Jag tror att det handlar om att på båda sidor om Medelhavet återupprätta denna dimension av förståelse och ömsesidig respekt som, efter den svåra fasen med avkolonisering och när väl de åtföljande såren har börjat läka, på nytt skall ge Medelhavsområdet denna aspekt av mare nostrum kring vilket vi tillsammans med våra kolleger delar ett antal värderingar som ligger till grund för vår civilisation.
Jag tror därför att det inte bara är Europas skyldighet utan att det även ligger I Europas intresse, vi som i dag är världens största ekonomiska makt, att bidra till att inrätta privilegierat samarbete med våra samarbetspartner inom Europa-Medelhavspartnerskapet. Det är kring detta vi skall fortsätta vårt arbete inom ramen för de initiativbetänkanden om arabiska Maghrebunionen som kommer att överlämnas till vår kammare under sessionen i maj.

Napoletano (PSE).
Herr talman, herr ordförande i rådet, herr kommissionär! Jag tycker att det är bra att vi har den här debatten i dag, eftersom den sätter in gårdagens diskussion i ett mer generellt sammanhang: Mellanöstern, Medelhavet, Europa. Jag tackar föredraganden som har låtit alla grupperna bidra till detta betänkande, som jag verkligen anser är till nytta inför mötet i Valencia, och jag tackar honom för att han har förstått att använda och sätta värde på alla de politiska gruppernas bidrag.
Jag tackar också kommissionen som har lagt fram ett verkningsfullt meddelande som innehåller nya förslag, vilket parlamentet vill förstärka och stödja genom Esteves betänkande. Vad detta anbelangar vill jag betona tre punkter: för det första är Medelhavet i dag ett prioriterat strategiskt område för unionen. Efter utvidgningen är det detta som är vår politiska prioritering. Därför måste vi vara konsekventa, både när det gäller politiken och resurserna. För det andra måste vi bryta med den här uppfattningen att partnerskapet mest handlar om en fri marknad. Vi behöver göra detta partnerskap till en stor politisk företeelse som involverar ekonomi, sociala frågor, kultur, utbildning och parlamentariska institutioner. Vi vill göra detta partnerskap mycket mer omfattande än hittills. För det tredje behövs det en doktrin om mänskliga rättigheter. Vi kan inte vackla mellan realpolitik och hot om att upphäva överenskommelserna. Det måste finnas ett engagemang från alla institutionernas sida, särskilt från kommissionen, när det gäller att främja mänskliga rättigheter i länderna i Medelhavsområdet. Vi - och särskilt jag - är oroliga, för ju större befogenheter kommissionen ger sina kontor i Medelhavsländerna desto mer måste den visa sig förmögen att vara effektiv och självständig nog att stå emot påtryckningarna från dessa regimer. Annars kastar vi bort våra pengar.
Slutligen tycker jag det är viktigt att säga att vi vill stärka den institutionella dimensionen av detta partnerskap genom att ge den parlamentariska församlingen en framträdande roll och själva ta på oss detta engagemang genom att förstärka de två institutioner som kommissionen föreslår, det vill säga banken och fonden.

Costa, Paolo (ELDR).
Herr talman, herr ordförande i rådet, herr kommissionär, ledamöter! På min grupps vägnar vill jag framföra att vi instämmer fullkomligt i kommissionens meddelande och stöder det fullt ut, liksom de implicita besluten att med stor kraft återuppta Europa-Medelhavspolitiken.
Det har redan sagts att detta kommer att bli en mycket viktig prioriterad fråga efter östutvidgningen, en fråga som vi inte kan smita undan. Förutom alla de skäl som har åberopats hittills har vi i dag också det dramatiska motivet kriget och terrorismen i Israel och Palestina utgör. I dag har vi fått en kostsam bekräftelse på att vi inte kan förebygga verkliga eller potentiella konflikter, eller sådana okontrollerbara konsekvenser av dessa som olaglig invandring, om inte Europa är mer engagerat och om vi inte har en politik som angriper orsakerna till instabiliteten och underutvecklingen i regionen. Vi välkomnar därför en tydligare Medelhavspolitik från Europeiska unionens sida. Det är bra att vår metod att bygga Europa exporteras, med början med ett främjande av ett verkligt frihandelsområde som så mycket som möjligt gynnar syd-syd-handeln, ännu mer än nord-syd-handeln.
Man bör se mycket positivt på möjligheten att stödja denna process via specialiserade sektioner inom EIB i dag och inom en Europa-Medelhavsbank för utveckling i framtiden. När det gäller Medelhavet kan vi dock inte stanna vid detta - och det hävdar jag återigen att krisen mellan Israel och Palestina visar. Det innebär att vi i dag skall arbeta för att skapa förutsättningar för och utveckla dialogen mellan kulturer och religioner, en dialog som möjliggör denna kunskap, denna ömsesidiga förståelse som - vilket vi måste ta hänsyn till - i dag inte är tillräcklig för att undvika konflikter mellan Västerlandet och Arabvärlden, mellan Europa och de andra Medelhavskulturerna och mellan dessa Medelhavskulturer.
För att göra det räcker det inte varken med goda avsikter eller med enstaka insatser, utan det fordras ett stabilt och varaktigt arbete. Det är därför jag med kraft vill stödja att den Europa-Medelhavsfond som nämns i kommissionens meddelande snarast kommer till stånd. Medelhavsområdet är rikt på erfarenheter och symboliska platser där dialogen mellan kulturer och religioner har utvecklats under århundradena. Jag kommer ifrån Venedig, en stad som har traditioner på detta område, och jag är säker på att vi om fonden kan släppa lös all den energi som finns i Medelhavsområdet, all historia och alla erfarenheter av samarbete och förståelse, kommer att kunna gå till roten med problemet. Normalt är de kulturella frågorna någonting som kommer till, som kommer efter politiken och ekonomin i våra program. I det här fallet måste de komma tidigare, eftersom de är själva grunden för att ekonomin och politiken skall kunna fylla sina funktioner.

Flautre (Verts/ALE).
Herr talman! I dag sprider Mellanösternkonflikten sina chockvågor i alla Medelhavsländer. Den kommer säkert att stå i centrum för diskussionerna i Valencia. Empatin för det koloniserade palestinska folket, som finns långt bortom det arabiska samhället, får i dessa länder särskilt näring från den ökande förnedringen och frustrationen på det kulturella, sociala och politiska området, för vilka arabiska och västliga ledare gjorts till medskyldiga av folken. Det är anledningen till att förhoppningarna om ett värdigt liv i respekt och med rättigheter allt oftare tar den farliga vägen med antivästlig nationalism, som kan vara arabisk eller religiös. Denna utveckling som ökar det internationella samfundets oförmåga att få stopp på massakern och respektera rätten i Mellanöstern är skadlig för den kulturella och civila dialog som man uppmanar till i Barcelonaprocessen, samtidigt som det visar hur brådskande och viktig den är. Begränsningen och utmaningen med Barcelonaprocessen är att inse det den ännu inte bevisat, nämligen att vara en stödprocess vid demokratiseringen i Medelhavsländerna. Om associeringsavtalet med Israel inte skulle skjutas upp är det inte bara territorierna som de israeliska stridsvagnarna krossat, det är också artikel 2 i detta avtal men även artikel 2 i alla associeringsavtal. Vad skulle vi kunna säga vid en konstitutionell statskupp av Ben Ali i Tunisien? Hur skulle vi kunna bemöta förhoppningarna från det algeriska samhället som tagits som gisslan av två broderläger som är demokratins fiender?
Tanken att ekonomisk utveckling ipso facto leder till demokrati kan placeras på museet över struntprat. Strävan efter en hållbar utveckling i Medelhavsområdet, dvs. en utveckling som är solidarisk och ekologisk, kan inte bara begränsas till begreppet med ett frihandelsområde. Har man bara en uppfattning om konsekvenserna för sysselsättningen, den offentliga servicen, befolkningens liv, konsekvenserna av avregleringen av denna handel? I det hänseendet är demokratin verkligen ett villkor för utveckling. Kravet på demokrati är inte bara en inblandning, som av vissa betraktas som nykolonialism, det är till och med den grundläggande utmaningen när de gäller förbindelserna som skall byggas upp i området.

Marset Campos (GUE/NGL).
Herr talman! För det första är jag tacksam över och uppskattar Esteves mycket utmärkta arbete i utskottet för utrikes frågor. Han har lagt fram ett mycket välbalanserat arbete, mycket positivt, som också tar med förslagen från de olika grupperna.
Naturligtvis är det av avgörande vikt för Europeiska unionen att fästa särskild uppmärksamhet på den roll Medelhavsområdet kommer att spela i framtiden för fred, ekonomisk utveckling, demokrati, energiförsörjning och ekonomisk investering. Detta betänkande är av grundläggande betydelse för detta och rådet som kommer att hållas i Valencia om dessa frågor.
Det finns dock oroande aspekter som behöver uppmärksammas. För det första måste vi, som sagts, beslutsamt ta itu med situationen i Främre orienten, den militära invasionen av Palestina - och vi måste påminna oss om att det inte finns någon militär invasion av Palestina i Israel. Om vi inte gör det tror jag att denna konflikt kommer att paralysera och omkullkasta de förväntningar Europeiska unionen har för utvecklingen i området. Vi bör också påminna oss en annan konflikt som kan blomma upp när som helst och det är den i Västsahara. Det är nödvändigt - som vi alltid sagt - att erkänna resolutionerna från Förenta nationernas råd om att hålla en folkomröstning om självstyre för att kunna förhindra att möjliga konflikter i det vanliga problemförebyggande uppdraget, som Europeiska unionen har satsat på, uppstår.
Man måste också med all tydlighet - vilket redan sagts - visa på nödvändigheten av att återupprätta respekten för demokratin och de mänskliga rättigheterna i flera länder i området, som har skadlig inverkan på denna framtidsutsikt.
En annan oroande aspekt är paradoxen att om det görs investeringar i nämnda område utan att respektera en nödvändig balans uppkommer den oväntade effekten att arbetslösheten ökar, att bönder flyttar från sina jordar till städerna, där de inte finner arbete och således främjas utvandringen, olaglig eller ej.
Vi bör därför beakta dessa så viktiga aspekter. Jag anser att förslaget för detta område, en associeringsmodell som liknar den Europeiska unionens, som vi kan ingripa i är positivt, men det borde ske med mer emfas och skyndsamt. Därför erkänner jag också betydelsen av det senaste förslaget från den parlamentariska församlingen, som är avgörande för utvecklingen i detta område.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ledamöter! Jag skulle också, som andra kolleger gjort, vilja gratulera föredraganden, Esteve, för utarbetandet av detta betänkande. Jag tänker naturligtvis på det sätt på vilket det utarbetats. Vi har redan sagt här att det antagits enhälligt i vårt utskott. Jag vill också tacka för innehållet, som förbättrar ett utmärkt förslag som tidigare utarbetats av kommissionen.
Herr talman! Jag skulle vilja lägga fokus på en fråga som är avgörande för mig, dvs. den politiska dialogen. De förhållanden som kommit till uttryck i Barcelonaprocessen kan endast göra beslutsamma framsteg med grund i den politiska dialogen och den politiska viljan, såväl å medlemsstaternas sida som å våra partners i Medelhavsområdet.
Det är uppenbart att de förslag föredraganden gör i sitt betänkande är positiva och att vårt parlament inom ramen för den politiska dialogen och den politiska viljan har och bör spela en avgörande roll för att legitimera vårt integrationsprojekt. Därför är detta förslag att bilda en Europa-Medelhavsförsamling mycket välkommet.
Det är också uppenbart att den förnyade Europa-Medelhavsdialogen nödvändigtvis måste gå via en breddad dagordning i vilken man kan beakta en hel serie faktorer som utmaningar mot det rådande styret, konfliktförebyggande och mycket viktiga aspekter avseende demokratisering och försvar av de mänskliga rättigheterna. Också kampen mot terrorismen bör enligt vår mening ha en grundläggande roll i denna politiska dialog.
Det är uppenbart att denna aspekt inte är den enda. Vi förespråkar en ekonomisk och finansiell associering som inte bör utsträcka sig enbart till de kommersiella aspekterna utan som bör ta möjligheten att för var dag som går beakta möjligheten att mobilisera större utländska investeringar, främja integrationsprocesserna i partnerländerna i Medelhavet och öka vår dialog om den ekonomiska politiken. Vi menar att förslaget att bilda en Europa-Medelhavsbank kan främja denna dialog och denna ekonomiska och finansiella associering som vi förespråkar.
Det är uppenbart att en av de grundläggande aspekterna också kan vara att skapa denna interkulturella dialog och uppnå en verklig Medelhavsassociering inom det sociala, kulturella och mänskliga området.
Herr talman! Avslutningsvis skulle jag vilja säga några ord om finansieringen, vilken är en grundläggande fråga eftersom de budgetåtaganden Europeiska unionen har, och en bättre och effektivare förvaltning av fonderna i Meda-programmet, måste respekteras. Det kräver naturligtvis en större införlivandekapacitet av våra Medelhavspartner och en decentralisering av dessa program.
Herr talman! Jag anser att stödet för att lösa konflikten i Mellanöstern kommer att finna en betydelsefull allierad i Europa-Medelhavsdialogen och att det i livet, i politiken, i vetenskapen och i samhället inte bara handlar om att känna till utan att också förstå andra människor, som precis som vi söker samma sanning, samma enighet och samma solidaritet, men kanske på andra sätt.

Obiols i Germà (PSE).
Herr talman! Tillåt mig inleda mitt inlägg med att uttrycka min tillfredsställelse över att detta parlament har uppnått enighet om Europa-Medelhavspolitiken, vilket sammanfattats på ett mycket konkret och positivt sätt i Esteves betänkande. Men samtidigt måste jag uttrycka min känsla, inte längre av otillfredsställelse utan förbittring, - som jag är säker på att vi nästan alla delar - att vi i denna Europa-Medelhavsprocess åker i en rulltrappa som för närvarande åker ner med en fart som är betydligt snabbare än den åker upp. Vi är på väg tillbaka.
På det ekonomiska och sociala området - och där är ansvaret delat, men det finns också europeiska ansvar - är trenden en tydlig ökning av avstånden, brytningen, mellan Europeiska unionen och våra Medelhavspartner. Men framför allt är det på det politiska planet där omständigheterna, som konsekvens av den hemska situationen i Främre orienten verkligen ställer Europa-Medelhavsprocessen i en mycket prekär situation, även om den inte riskerar den fullständigt.
Jag tar detta tillfälle i akt för att säga att ministermötet i Valencia utan tvivel kommer att vara ett viktigt tillfälle att sätta israeliska och palestinska företrädare kring ett bord. Att den palestinska myndigheten har en betydelsefull närvaro - vid förra kongressen deltog ordförande Arafat - bör vara ett villkor sine qua non för att genomföra denna konferens. Europeiska unionen kan inte delta i den ?skammens ceremoni? som det skulle innebära att samla Medelhavsländerna och låta den palestinska myndighetens stol stå tom.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! För det första vill jag gratulera Esteve för hans breda och kompletta arbete som tar upp ett efter ett av problemen och frågetecknen kring Europa-Medelhavssamarbetet.
Återupptagandet av Barcelonaprocessen är nödvändigare än någonsin för fred och stabilitet. Den bör genomföras genom att intensifiera den politiska Medelhavsdialogen, och ta upp avgörande frågor som det nödvändiga främjandet av de demokratiska värdena, de mest grundläggande rättigheterna, - å andra sidan så föraktade i konflikten i Främre orienten - terroristhotet eller de frågor som har med ekonomiskt samarbete att göra, miljöaspekter på utveckling, utvandring eller narkotikahandel.
Under den korta tid jag har på mig skall jag lägga fokus på några frågor. Att skapa ett frihandelsområde, som ger fart på ekonomin och hindrar att några dör av hunger vid ena stranden medan andra dör av kolesterol vi den andra, verkar uppenbart. Vi måste dock se till så att detta frihandelsområde inte blir en tidsinställd bomb som spränger det arbete som gjorts i de södra delarna av Europa för att uppnå verklig konvergens, den verkliga sammanhållning de ännu inte nått.
Upprättandet av ett frihandelsområde måste beakta de djupgående förändringar som kommer att ske i Europeiska unionen, som reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och utvidgningen. Vi bör därför vara mycket försiktiga när det gäller handelsutbyten inom jordbruket, som å andra sidan är nödvändiga och användbara.
Den politiska dialogen bör inte bara hållas mellan Europeiska unionen och dess Medelhavspartner, utan också dem emellan. Det verkar inte logiskt att en ökning av associeringsavtalet inte följs av en bredare dialog syd-syd och att det fortfarande existerar stängda gränser i de diplomatiska förbindelserna. Internationella avtal som skrivits under måste följas för att dessa kustländers inställning skall vara trovärdig i Europeiska unionens ögon. Den potentiellt explosiva situationen i Västsahara är ett exempel.
Å andra sidan bör den nödvändiga kampen mot terrorismen inte användas som vapen eller förevändning för att göra sig av med politiska motståndare eller fiender. För att nå fred är det mycket viktigt att ha kvar Yassir Arafat som giltig samtalspart. Dialog och ömsesidig kännedom är nödvändigt efter attentaten den 11 september. Efter dessa attentat öppnades en djup spricka mellan de båda kulturerna som måste bort. Därför måste man främja kulturellt och socialt utbyte genom att stärka den ömsesidiga informationen med ömsesidiga kommunikationsmedel, som t.ex. Europa-Medelhavstelevision.
Avslutningsvis bör vi inte glömma den viktiga betydelse de södra regionerna i Europa redan har och kommer att ha i framtiden för Europa-Medelhavssamarbetet.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka Esteve så hjärtligt för hans preliminära förklaringar om ändringsförslagen, som jag självfallet noterar.
Det är omöjligt att tänka sig Europa-Medelhavsförbindelserna utan stränga åtgärder för att få stopp på kriget i Mellanöstern, när de israeliska stridsvagnarna krossar den palestinska befolkningen och när Shimon Péres själv talar om massaker.
Sharons aggressiva, förödande och koloniala politik leder inte bara det palestinska folket utan också alla folk i området, inbegripet det israeliska folket, in i en återvändsgränd av blod och raseri.
Vi kan inte längre hålla tyst om brotten, om den brådskande hjälp civilbefolkningen behöver, om att sända en internationell skyddsstyrka, om förstörelse av den infrastruktur som finansierats av Europeiska unionen.
Om herrar Solana och Patten hävdar, som de gjorde här i går, att gränserna för det acceptabla överskridits måste Europeiska unionen agera snabbt och utan hyckleri. Vi har möjlighet till det. Unionen kan besluta att skjuta upp partnerskapsavtalet med Israel.
Att upphöra med bombningarna, dödandet och förstörelsen av bosättningarna, att förmå Israel att respektera Förenta nationernas resolutioner är i dag absolut nödvändigt. Om toppmötet i Valencia kan bidra till detta är det desto bättre, men det skulle vara surrealistiskt att tro att man i lugn och ro kan samla världen kring förhandlingsbordet inom några dagar - såvida den palestinske ministern kan få lämna territoriet - utan en tydlig ståndpunkt från Europeiska unionen.
Medelhavsområdet behöver fred för att fundera över sin framtid. En annan konflikt tynger också partnerskapet, särskilt förbindelserna med Maghreb, nämligen konflikten i Västsahara. De goda förbindelser som Europeiska unionen har med Marocko borde utnyttjas för att göra det möjligt att bryta den låsta situationen och tillämpa Förenta nationernas fredsplan som innebär självbestämmande för det folket i Sahara.
Situationen som uppstått efter den 11 september innebär för alla på båda sidor om Medelhavet att man måste undvika all sammanblandning och gemensamt arbeta för att undanröja de bondlurkar som ger näring åt terrorismen och bara kan främja den mest våldsamma integrationen och nationalismen.
Jag skall nu tala om den ökande fattigdomen och plundringen av naturresurserna, försök som syftar till att hämma och ge upp den nationella produktionen. Jag är för det som Esteve skriver i sitt betänkande, nämligen att främja en dialog mellan jämlikar som motsvarar de sociala behoven genom att anta åtgärder för att kämpa mot arbetslösheten eller uppmuntra en syd-syd-handel, men jag tycker fortfarande att vägen mot ett delat blomstrande område för närvarande resulterat i avtal som styrs av strikt ekonomiska och finansiella intressen, och som förnekar behoven hos befolkningen som redan är tyngda av skulder, sjunkande råvarupriser och den åtstramning som strukturanpassningarna leder till.
Hur kan man fortsätta på denna väg mot befrielse utan broms, som misslyckas överallt, utan att ta lärdom av tidigare avtal och fortsätta att slå dövörat till mot den ökande kritiken, ända till Medelhavet?
Om en förbättrad ekonomisk och social situation i partnerländerna är en av de viktigaste målsättningarna med partnerskapet är uppfyllandet av grundläggande och elementära behov i termer av hälsa och utbildning en av de vägar vi måste gå. Siffrorna för arbetslösheten exempelvis, eller sysselsättning som direkt hotas på grund av att tullgränserna avskaffas - 500 000 i Algeriet - visar hur långt ifrån vi är, och det skulle till och med kunna innebära att andra vägar behöver utforskas, exempelvis samarbete med offentlig service.
Varför inte också arbeta på ett smartare sätt för att exempelvis inrätta en fond för utveckling och samarbete inom Europa-Medelhavsområdet, som gör att befolkningen kan utarbeta och kontrollera lokala projekt?
Avslutningsvis borde den fria rörligheten för personer vara ett krav för ett solidariskt och rättvist partnerskap. Harmonisering när det gäller immigration och asyl är önskvärt, men bara om det bidrar till att utveckla ursprungsländerna och behandlar invandrarna på vårt territorium värdigt och rättvist, med respekt för mänskliga rättigheter och utifrån lika rättigheter.

García-Margallo y Marfil (PPE-DE).
Herr talman! Förmodligen är det viktigaste med Valenciamötet att det kan hållas. Det är uppenbart - som kommissionen och föredraganden säger - att man inte får förväxla Barcelonaprocessen med fredsprocessen i Mellanöstern. Men det är riktigt att det inte finns en Barcelonaprocess utan fred i Mellanöstern. Därför vill jag gratulera det spanska ordförandeskapet för det arbete som gjorts för att nå fred.
Barcelonaförklaringen är det kraftfullaste uttalande jag känner till om denna fråga. Rådets ordförandes närvaro vid Arabförbundets toppmöte är en fullständig nyhet. Uppdraget i Mellanöstern utfördes i första hand och i andra upprätthölls värdigheten. Ingen Arafat, men inte heller Sharon.
Jag uttrycker också min tillfredsställelse över att associeringsrådet EU-Israel sammankallats, samt Madridmötet. Det är i denna process nödvändigt att garantera säkerhet och livskraftighet i de två staterna: den palestinska och den israeliska.
När vi väl förtydligat frågan om fredsprocessen i Barcelonaprocessen anser jag att kommissionens självberöm är överdrivet. Det är sant att något gjorts i associeringssammanhang, att Agadirprocessen inletts och att det blygsamt inletts en utvecklingsprocess, men jag tycker att dessa ansträngningar verkar fullständigt otillräckliga med tanke på vad som återstår att göra.
För att mäta avståndet mellan behov och verklighet behövs det bara en siffra. Kommissionen säger helt riktigt att det under nästa decennium måste skapas 45 miljoner nya arbetstillfällen vid de södra stränderna i Medelhavet för att upprätthålla nuvarande arbetslöshets- och fattigdomstal. Om detta inte görs kommer säkerheten vid våra yttre södra gränser att vara i fara på grund av den ökande fundamentalismen - som Morillon och andra talare sagt - och vår egen inre säkerhet, eftersom den illegala invandringen kommer att öka. Därför anser jag att de punkter föredraganden, Esteve, framhäver i de olika avsnitten i betänkandet är mycket riktiga. Jag anser också att det är absolut nödvändigt med en Europa-Medelhavsförsamling som tjänar som spjutspets, som ger dynamik och skyndar på processen, för att detta skall bli verklighet, för att gå från ord till handling. Det brådskar.
Jag är också glad över att det är fler talare från icke-Medelhavsländer - vilket inte varit vanligt då vi talat om dessa frågor - eftersom det visar att Europeiska unionen börjar förstå att man förutom att se åt öster också måste se söderut för att säkra sin egen överlevnad.

Swoboda (PSE)
Herr talman, mina damer och herrar, fru kommissionär! Jag vill också som talare för ett icke-Medelhavsland, ett icke-längre-Medelshavsland, gratulera föredraganden Esteve så hjärtligt och tacka honom för hans samarbete. Barcelonaprocessen har en oerhörd betydelse för freden, stabiliteten och välståndet i Europa. Tyvärr blir den lidande genom den nu skärpta konflikten i Mellanöstern. Ändå måste vi fortsätta med denna tillnärmningsprocess tvärs över Medelhavet.
Vi måste rentav ge Barcelonaprocessen en ny impuls med syftet att verkligen göra Medelhavet till ett gemensamt mare nostrum för alla angränsande länder. Därför bör det kommande sammanträdet i Valencia - jag hoppas att det kan äga rum - göras till utgångspunkt för överläggningar om en ny permanent och stabil struktur för samarbete och samordning. Jag vet att ofta inte ens de befintliga avtalen genomförs i tillräcklig utsträckning, men just de senaste händelserna med attackerna den 11 september och ända fram till kriget i Mellanöstern gör att en multilateral organisation, som omfattar länder och regioner på denna och andra sidan av Medelhavet, blir oumbärlig.
Säkert står denna vision i dag fortfarande i motsatsställning till den varierande praxis som finns när det gäller respekt för de mänskliga rättigheterna. I själva verket måste de mänskliga rättigheterna vara en central beståndsdel av vår dialog. Vi måste fast och ihärdigt övertyga våra grannar om att respekten för och genomförandet av de mänskliga rättigheterna inte står i motsatsställning till kampen mot terrorismen, inte motsäger den, utan faktiskt utgör förutsättningen för en framgångsrik kamp mot terrorn. Men vi får - även det vill jag påpeka - inte uttrycka våra åsikter med självgodhet och överlägsenhet, utan vi måste göra det och vara beredvilliga till en intensiv dialog.
Avslutningsvis kan nämnas att de enorma sociala problem, som redan har påpekats av några kolleger, framför allt ungdomsarbetslösheten, gör att det krävs många nya arbetstillfällen i regionen. Dessutom måste det föras en gemensam kamp mot korruption, nepotism och byråkrati, men det måste också skapas förutsättningar för ökade investeringar, framför allt för små och medelstora företag. Härtill behöver vi också en Medelhavsbank, som av organisatoriska skäl emellertid till större delen bör ägas av Europeiska investeringsbanken. Vid sidan av de känsliga politiska människorättsfrågorna vill jag än en gång nämna att den explosiva sociala situationen i denna region, framför allt med tanke på den stora befolkningstillväxten, utgör en explosiv blandning som kan drabba oss alla.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Det föreliggande betänkandet handlar om kommissionens meddelande inför mötet mellan utrikesministrarna i Europa-Medelhavsområdet i Valencia den 22-23 april, som till synes avser att främja samarbetet mellan Europa och Medelhavsområdet, ett samarbete som enligt vår mening syftar till att med både ekonomiska medel och politiska påtryckningar påtvinga de övriga Medelhavsländerna Europeiska unionens ekonomiska och politiska villkor.
Naturligtvis finns det även här ymniga förklaringar om fred och demokrati. Verkligheten, såsom den upplevs av människorna på Cypern, med den fortsatta ockupationen av 37 procent av landets yta, och av Palestinas plågade folk, med staten Israels brottsliga helfrontsanfall, som tyvärr inte bara sker med Europeiska unionens tysta medgivande, utan som även fortsätter att finansieras och beväpnas av Europeiska unionen, är dock en annan.
Ett typexempel, herr talman, är att antagandet av Europa-Medelhavsstadgan för fred och stabilitet har skjutits upp på grund av att samarbetet mellan Europa och Medelhavsområdet inte tillåts tjäna fredsprocessen i Mellanöstern, på Europeiska unionens ansvar. Det råder följaktligen ingen tvekan om att målet för det omtalade samarbetet mellan Europa och Medelhavsområdet inte är att bidra till en hållbar utveckling i Medelhavsländerna utanför gemenskapen och att åstadkomma välstånd för folken i dessa länder, och inte heller att uppnå demokrati och fred i Medelhavsområdet, utan att främja Europeiska unionens multinationella intressen.
Av denna anledning, herr talman, fortsätter vi att kämpa emot den framtidsutsikten och för en radikalt annorlunda politik för att förvandla Medelhavet till ett hav präglat av fred, ömsesidigt fördelaktigt och jämlikt samarbete samt samlevnad mellan folken.

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle först vilja gratulera vår föredragande till hans grundliga betänkande, som också är utomordentligt aktuellt. Såsom han själv framhåller är vårt syfte i dag inte att upprepa de strategiska mål som Europeiska unionen fastställde i Barcelona, utan att uppmärksamma det faktum att de tragiska omständigheterna - kampen mot den internationella terrorismen och strävan efter fred i Mellanöstern - erbjuder ministerkonferensen i Valencia ett bra tillfälle att äntligen visa den politiska viljan i Europeiska unionens stater att konkret, bestämt och effektivt använda de politiska medlen inom ramen för Barcelonaprocessen. Detta är nödvändigt för att vi - de europeiska folken och folken i Medelhavsområdet - skall kunna upprätta ett område med säkerhet, välstånd och fred för alla. Och jag anser att vår föredragandes betänkande är värdefullt just för det är inriktat på att fördjupa denna process och på de politiska medlens övergripande karaktär och framtidsutsikter.
Till att börja med, på det institutionella planet, kommer förslagen om ett årligt toppmöte mellan de länder som deltar i Barcelonaprocessen, men även den parlamentariska församlingen, med huvuduppgift att övervaka associeringsavtalen, att utgöra ett instrument med kraft och djup. Regionernas och de lokala samhällenas medverkan liksom det civila samhällets och kvinnornas medverkan - inte bara i det ekonomiska livet, utan även i de tre axlarna i Barcelonaprocessen, såsom Europaparlamentet nyligen begärde i en resolution - kommer att ge våra insatser ett demokratiskt innehåll och våra planer livskraft samt skydda de mänskliga rättigheterna - ett trängande behov i hela regionen.
Den interkulturella dialogen och inrättandet av stiftelsen för studier rörande Medelhavsområdet kommer att utgöra en god grund för ömsesidig förståelse, respekt mellan partnerländerna och förstärkt ömsesidigt förtroende - en nödvändighet för att vi skall kunna ta itu med de stora utmaningarna, som terrorismen, hanteringen av migrationsströmmarna och dialogen för att lösa konflikten mellan arabländerna och Israel. Å andra sidan måste Europaparlamentet stödja förslaget om att inrätta en utvecklingsbank för Europa-Medelhavsområdet, eftersom det, såsom redan påpekats, inte bara skulle leda till att utvecklingen i partnerländerna stärktes, utan även till att ekonomiska förbindelser och att andra former av samarbete mellan partnerländerna och Europeiska unionen kom till stånd.

Baltas (PSE).
Herr talman, kära kolleger! Den 22-23 april kommer den femte konferensen mellan ministrarna i Europa och Medelhavsområdet att äga rum i Valencia, vid vilken man kommer att anta en handlingsplan med förslag och åtgärder som syftar till att främja samarbetet EU-Medelhavsområdet.
Det är en lycklig omständighet att kollegan Esteves betänkande läggs fram just vid den allra lägligaste tidpunkten, det vill säga strax före ministerkonferensen, eftersom det ger uttryck för Europaparlamentets ståndpunkter och därigenom, genom de förslag och idéer som det innehåller, medverkar till att vi bidrar effektivare till detta samarbete, ett samarbete som inte gör framsteg och som befinner sig hopplöst långt ifrån andan och de tvingande behov som man fastställde och förpliktade sig att uppfylla i Barcelonaförklaringen av november 1995 liksom vid många efterföljande konferenser och i många efterföljande resolutioner. Esteve stöder i sitt betänkande med rätta förbehållslöst det nya handlingsprogram som kommissionen föreslår inom ramen för Barcelonaprocessen och förbättrar och berikar det med realistiska förhållningssätt och förslag.
Kollegan Esteves betänkande brister enligt min mening på en punkt, och den punkten är tyvärr nyckeln till framgång för varje initiativ som står i samband med förhållningssättet i och förutsätter enig samverkan mellan de icke-europeiska länderna i Medelhavsområdet. Ni förstår att jag talar om den arabisk-israeliska konflikten, herr talman, den israelisk-palestinska konflikten, som på nytt är högaktuell på ett så tragiskt och farligt sätt.
När Esteve utarbetade betänkandet hade saker och ting naturligtvis inte antagit dagens tragiska dimensioner, och för att särskilt betona det nya kulturella, ekonomiska, sociala och institutionspolitiska förhållningssättet talar föredraganden diplomatiskt om behovet av att lösa konflikten. Trots att jag förbehållslöst stöder föredragandens nya förhållningssätt, är jag dock rädd för att om den israelisk-palestinska konflikten inte får en lösning - och denna gång en allmänt erkänd lösning , jag betonar: en allmänt erkänd lösning - kommer denna mardröm att fortsätta och ständigt hindra det önskvärda och nödvändiga samarbetet mellan Europa och Medelhavsområdet.
Europeiska unionen måste, parallellt med varje annat initiativ, handla kraftfullt och engagera sig effektivt med detta mål för ögonen. Det rör sig i Valencia om ett gyllene tillfälle som inte får gå förlorat.

Sartori (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Också jag är stolt över det arbete Esteve och utskottet för utrikesfrågor har gjort i enighet. I och med detta betänkande har Europa otvetydigt urskiljt de två prioriterade frågorna i sin utrikespolitik: en politik som syftar till utvidgning österut och en politik som syftar till att betrakta Medelhavsområdet som avgörande för en framtid av fred och välstånd.
Europa-Medelhavskonferensen är i dag det enda reella forum som finns för en dialog mellan delegationerna från arabländerna, Israel och Europa. Genom att förse detta forum för arbete och konfrontation med instrument som Medelhavsbanken, fonden och fortsatta Meda-program kan vi skapa och främja å ena sidan ett frihandelsområde för syd-syd-handel och nord-syd-handel och å den andra ett område för jämförelse, kunskap, utbildning och kommunikation. Det är enda sättet att få de gemensamma värdena hos skilda civilisationer att komma fram i ljuset och det är enda sättet att öka kunskapen och respekten för olika folks kulturer, religiositet och historia. Enligt min mening är det enda sättet att bygga ett omfattande område med demokrati, ekonomisk tillväxt och avskaffad fattigdom - grundläggande förutsättningar för att främja och försvara de behov ett område har, inom vilket man är överens om en politik som respekterar människan och försvarar de mänskliga rättigheterna, vilket är en förutsättning för all fredspolitik.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag vill först och främst gratulera Esteve till hans utmärkta betänkande, som så många andra har gjort under denna diskussion. Det visar tydligt vilken betydelse parlamentet tillmäter Medelhavsområdet. Jag noterade Swobodas anmärkning om att han är den enda som inte kommer från Medelhavsområdet som deltar i diskussionen - det finns förvisso fler än en, men man kan se det som en av detta parlaments styrkor att vi har ett sådant engagemang för och identifiering med en fråga som denna.
Låt mig bara från första början upprepa, om det behövs, Medelhavets strategiska betydelse för EU. När vi nu befinner oss i början av nästa utvidgning och med tanke på den politiska situation som håller på att utvecklas, är detta sannare är någonsin.
Efter en noggrann läsning måste jag erkänna att jag är nöjd över det konvergenta förhållningssättet mellan detta betänkande och kommissionens meddelande. Vi behöver göra mer, men kommissionen och parlamentet har nått ett brett samförstånd om hur vi uppfattar våra politiska, ekonomiska och sociala förbindelser med våra grannar i söder.
Trots de allvarliga politiska bakslagen i regionen - där den rådande dramatiska situationen i Mellanöstern är ett av dem - och en viss skepsis i slutet av 1990-talet när det gällde om Barcelonaprocessen var rätt medel att utveckla partnerskapet mellan Europeiska unionen och Medelhavsområdet, har processen stått sig genom tiderna.
Vi kan inte ignorera de konsekvenser som den tragiska utvecklingen i Israel, Gaza och Västbanken får för processen. Det är inte i dag rätt tillfälle att diskutera Europeiska unionens roll när det gäller att få ett slut på denna konflikt, men läget i rådande stund - och det fortsatta fruktansvärda våldet - betonar ytterligare behovet av att fortsätta att utveckla Barcelonaprocessen som ett medel för Europeiska unionen att göra sitt bidrag till freden, stabiliteten och välståndet i regionen. Man kan alltid diskutera hur kraftfullt instrumentet Barcelonaprocessen egentligen är, men det är otvivelaktigt så att denna process är en del av lösningen och definitivt inte en del av problemet, så det bästa är om vi stärker den.
I allt väsentligt har vi gjort betydande framsteg sedan 1996. Alla Europa-Medelhavspartner är nu vana vid att ha en ständig dialog och att samarbeta. Barcelonaprocessen är den enda plats där vi kan föra en diskussion mellan 27 medlemmar och, vad som är viktigare, där våra 12 Medelhavspartner regelbundet kan träffas och diskutera. Under de rådande förhållandena, är detta en meningsfull indikation på processens återhämtningsförmåga.
Vi har också gjort betydande framsteg när det gäller att införa ett frihandelsområde. De flesta associeringsavtalen är redan ratificerade, undertecknade eller inledda. Inomregionala avtal, som t.ex. Agadirprocessen, håller på att förhandlas. Trots att handelsförbindelserna mellan Europeiska unionen och Medelhavsområdet ständigt utvecklas i nord-sydlig riktning, håller sig handeln mellan de sydliga länderna fortfarande på bara 5 procent av handeln i Medelhavsområdet.
Det har förvisso skett en framgångsrik makroekonomisk stabilisering i de flesta Medelhavsländerna, men reformerna som har att göra med näringslivsklimatet fortskrider inte i tillräcklig grad. Utmaningen för Medelhavspartnerna ligger i att frigöra sina ekonomiska krafters fulla potential, och i detta avseende har Barcelonaprocessen blivit den referensram som alla internationella biståndsgivare tar hänsyn till och följer upp.
Man har utfört ett betydande arbete inom det kulturella området. Hundratals regionala projekt har finansierats och dessa har främjat ett intensivt nätverk för informationsutbyte.
Hur skall vi då ta oss framåt? Hur kan vi stärka partnerskapets profil? Kan det användas på ett bättre sätt för att säkra ett gemensamt område där det råder fred och stabilitet?
Vi måste politiskt gå vidare med och stärka vårt stöd till Barcelonaprocessen som ett instrument för främjande av förståelse och politisk dialog. Vägen är välunderhållen, trots att det har funnits vissa hål i den. Ett tydligt exempel på denna dialog är de högre tjänstemännens sammanträde om terrorism som hölls den 27 mars.
På samma sätt har de 27 partnerna lyckats nå långt i riktning mot ett avtal kring en uppsättning prioriterade åtgärder i en fråga som är så känslig som rättsliga och inrikes frågor. Vi hoppas kunna uppnå ett slutligt samförstånd i Valencia. Kommissionen kommer att starta årets regionala program om rättsligt samarbete, kampen mot terrorism och organiserad brottslighet, och migration, grundat på dessa prioriteringar. Denna framgång utgör en milstolpe för partnerskapet, och visar dess politiska förmåga och potential. I synnerhet när det gäller migrationsfrågor, kommer flera av de punkter som parlamentet vill se (undersökning av migrationsströmmar, kontaktnät) att finnas med i det kommande regionala programmet.
På institutionell nivå krävs ytterligare initiativ för att främja ?medäganderätten? i Barcelonaprocessen. Det finns en känsla av att EU ?påtvingar oss sin dagordning?, bland partnerna i de sydliga länderna, och att den måste bli mindre betungande. I detta sammanhang är ert förslag om att starta en parlamentarisk EU-Medelhavsförsamling mer än välkommen.
På det ekonomiska planet är tecknen uppmuntrande. Man har nästan slutfört själva kärnan i associeringsavtalen; handelsintegrationen mellan de sydliga länderna fortskrider, särskilt inom ramen för Agadirprocessen - även om det inte går så snabbt som vi önskar. Medaprogrammet har förbättrat sitt resultat på ett dramatiskt sätt - med tanke på när det startades, kan man emellertid säga att förbättringarna måste komma - men det genomförs trots allt med en betalningsgrad för anslagen på 53 procent under 2001, i jämförelse med bara 26 procent för perioden 1995-1999. Vi håller på att komma i fatt.
Den ekonomiska situationen i regionen är dock fortfarande osäker, och kräver kompletterande åtgärder från alla håll. Det gläder mig att parlamentet stöder våra förslag att gå vidare med denna process, särskilt inom områden som investeringar, miljö, transporter, infrastruktur och energi.
Som ni vet fick inte idén att starta en Europa-Medelhavsbank medlemsstaternas helhjärtade stöd vid Europeiska rådet i Barcelona. Europeiska investeringsbanken kommer emellertid att ge ett nytt lån, och man kommer att inrätta ett EIB-representationskontor i regionen.
Till sist: Partnerskapets sociala och mänskliga aspekter visar i dag, mer än någonsin, sin relevans, genom att bygga broar över Medelhavet och främja en bättre förståelse för partnernas kulturer och samhällen. Jag noterade att denna aspekt betonades i många inlägg i dagens debatt. Barcelonaprocessen möjliggör ett unikt och strukturerat nätverk, som möjliggör denna sociala och kulturella dialog på regional nivå - inte bara i riktningen Nord till Syd, utan också mellan Syd och Syd och förvisso Syd och Nord.
Europeiska kommissionen har lagt fram en ny grupp förslag. Det gläder mig att de mottas på ett mycket positivt sätt av parlamentet, i synnerhet Euromed-fonden och universitetssamarbetet (Tempusprogrammet).
När det gäller startandet av en ny Euromedfond, är kommissionen övertygad om att detta kommer att bidra till en förstärkning av partnerskapet. Vissa medlemsstater verkar emellertid inte vara lika övertygade som vi är. Det kommer att krävas en viss politisk övertalning under de kommande veckorna. Kommissionen har också föreslagit att Tempus-programmet om universitetssamarbete skall utvidgas till att omfatta Medelhavsområdet. Godkännande av denna utvidgning kommer att ges vid rådets möte (utbildning) den 30 maj. Dessutom kommer alla befintliga program på detta område (inriktade på kulturarv, audiovisuella frågor och ungdomsfrågor) att följas upp under den närmaste framtiden.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.
Herr Esteve, ni har begärt ordet.

Esteve (ELDR)
. (ES) Herr talman! Jag har begärt ordet enbart för att säga att den tacksamhet jag uttryckte tidigare över samarbetet nu måste utsträcka sig till alla talare för deras vänlighet. Problemet är bara att situationen inte är särskilt vänlig, utan precis tvärtom. Jag tror att man av alla inlägg kan dra slutsatsen att situationen är svår, hård, när det gäller fred och utveckling.
Därför tror jag att det som just nu mest oroar parlamentet när det gäller Valenciamötet inte är omröstningen, utan att mötet skall genomföras, att alla medlemmar skall delta och att det skall ge goda resultat.
Förutom detta vill jag bara framhäva att Europaparlamentets dimension och inblandning i Barcelonaprocessen ökar, att skapandet av en församling skulle befästa nämnda inblandning och att det naturligtvis skulle vara en mycket positiv kursändring.

Talmannen. -
Vi går över till nästa punkt på föredragningslistan. Vi kommer naturligtvis inte att ha tillräckligt med tid innan omröstningen för att debattera frågan färdigt. Vi påbörjar diskussionen och avbryter för omröstning. Debatten går vidare under eftermiddagen.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkandet (A5-0076/2002) av Graça Moura för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om meddelandet från kommissionen om en EU-strategi för Kina: Genomförande av 1998 års meddelande och framtida steg mot en mer effektiv EU-politik.
Graça Moura (PPE-DE)
Herr talman, ärade ledamöter! Den första tanke jag skulle vilja slå fast är att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kina fortfarande utvecklas gynnsamt, även om det inte alltid sker i en jämn takt eller i önskvärd hastighet. I varje fall skapar kommissionens meddelande om utvecklingen av ett allmänt partnerskap med Kina, som lades fram för rådet och detta parlament i mitten av förra året, en strategi och inför en rad principer, mål och metoder som förtjänar vårt bifall, och den kinesiska reaktionen inför flera aspekter, om än inte alla, är för övrigt positiv. Det stöd Kina erbjudit i den internationella kampen mot terrorism utgör också en välkommen inställning som bör noteras.
Under tiden har Kina kommit med i WTO, vilket öppnar viktiga perspektiv för att landet skall få en ännu större roll på den internationella scenen. Detta är frågor som har diskuterats länge: Kinas roll i Fjärran Östern, förbindelser med ASEM-länderna och andra regioner i Asien, landets inrikespolitiska situation samt de politiska, handelsmässiga och kulturella förbindelserna med Europeiska unionen. I detta sammanhang kan vi fortfarande se en viss avvikelse mellan de olika pågående samarbetssätten och den utveckling vi ser som önskvärd för aspekter angående den politiska situationen, konstruktionen av en rättsstat och respekten för de mänskliga rättigheterna, men jag kan säga att det redan har funnits tecken här och där, som gör det möjligt att ha vissa förväntningar om en gradvis konkretisering.
De erfarenheter vi har angående Hongkong och Macao visar att det är möjligt att nå en konkretisering på ett politiskt, socialt ekonomiskt och kulturellt plan. Vi måste därför fördjupa samarbetet och dialogen men fortsätta att trycka på andra mål utanför ramen för de ekonomiska förbindelserna och som också i vissa fall på ett negativt sätt kan ställa villkoren för dessa, om inte Kina försöker lösa dem på ett tillfredsställande sätt på punkter vi anser vara väsentliga.
Några av de problem som kräver mer uppmärksamhet tas upp i betänkandets specifika kapitel. Det gäller i detta fall Kinas inträde i WTO, behovet av en hållbar utveckling och bättre samordning mellan de ekonomiska och de politiska och sociala framstegen, oron för sysselsättningsproblemen som kommer med inträdet i WTO och den successiva omvandlingen och moderniseringen av ekonomin, respekten för grannländernas intressen, behovet av miljöskydd, fördelen med ett intensifierat kulturutbyte främst på universitetsnivå, etc., etc.
Här finns också alla de frågor som uttryckts angående förbindelserna med Taiwan. Europeiska unionens erkännande av principen om ett Kina får inte under några omständigheter göra att vi godtar tvångslösningar. Jag tror att vi alla inser att det inte finns några alternativ till denna dialog hur besvärlig den än är. Vi menar också att vi måste uttrycka vår oro angående Tibet, där det också är nödvändigt och akut med dialogvägen för att fastställa en ny och effektiv fullständig självständighetsstatus som bara begränsas av utrikes- och försvarspolitiken.
För det tredje, och trots några framsteg som tycks ske från Kinas sida när det gäller de mänskliga rättigheterna, menar vi att det fortfarande finns ett enormt område där situationen är långt ifrån tillfredsställande och detta bör parlamentet utan omsvep påtala. Dessa aspekter tas upp relativt detaljerat i betänkandet som jag har äran att skriva under och jag avstår därför från att räkna upp dem här.
Här öppnas, herr talman, ett komplext panorama med ett oräkneligt antal positiva möjligheter för förbindelser och samarbete mellan Europeiska unionen och Kina, men där det också kvarstår ett oräkneligt antal problem som måste angripas på ett uppriktigt sätt och där vi kan nå en godtagbar lösning inom demokratiska modeller, som leder till upprättandet av en rättsstat, ett stärkande av det civila samhället och en sträng respekt för de mänskliga rättigheterna.
När det gäller de 22 ändringsförslagen som har ingivits skulle jag vilja göra följande snabba kommentarer: Några bör inte godtas då de bara innehåller en viss redundans i förhållande till vad texten redan innehåller. Det finns också ändringsförslag vars text har vassare motiv om det hade gällt ett betänkande om Hongkong - därför förkastar jag dem i detta ögonblick. Slutligen finns det några ändringsförslag som jag godtar, och som rör antingen systematiken eller är en förbättring av texten. Avslutningsvis vill jag säga, herr talman, att jag är övertygad om att kammaren genom att rösta för betänkandet kommer att bidra till att i institutionella och politiska termer ge stöd åt kommissionens strategi för utvecklingen av ett allmänt partnerskap mellan Europeiska unionen och Kina.

Suominen (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill gratulera min kollega Graça Moura och tacka för ett balanserat och genomtänkt betänkande. Kina är en mycket viktig handelspartner för EU, inte minst för mitt hemland Finland: bland annat Nokia sysselsätter redan över 4 000 personer inom mobiltelefontillverkningen. Kinas anslutning till WTO vid konferensen i Doha är betydelsefullt, det är betydelsefullt för den omgivande världen men i ännu högre grad för Kina självt som, för att kunna följa alla villkor för medlemskap, nu under de närmast kommande åren måste göra en stor del av sina lagar och spelregler klarare. Ett medlemskap i WTO ökar även trycket på det sociala och politiska planet i Kina. Det är naturligtvis Kinas egen sak att lösa dessa problem på ett rättvist sätt, men jag instämmer med föredraganden i att gemensamma program i samarbete med EU, Japan och USA på lång sikt är önskvärda för att lösa de sociala problemen och sysselsättningsfrågorna på den vidsträckta landsbygden.
Det är till fördel för oss och hela världen att Kina är ett stabilt, öppet, välmående samhälle som vi ger vårt stöd om och när det i allt högre grad inriktar sig på demokrati, en fri marknad och följer principerna för de mänskliga rättigheterna och rättstaten. Vi hälsar med glädje Kinas anslutning till de internationella krafterna mot terrorism och närmandet mellan Kina och Indien. Jag är övertygad om att de värden som vi i parlamentet anser viktiga - demokrati, rättsstaten, de mänskliga rättigheterna, jämlikhet och pluralism - gör framsteg även i Kina då vi upprätthåller en intensiv dialog och uppmuntrar Kina att öppna sig i alla avseenden och tillåta en fri modern informationsdistribution för medborgarna och rätt till föreningsfrihet och att fritt uttrycka sina åsikter.

Colom i Naval (PSE).
Herr talman! Utöver den vanliga parlamentariska hövligheten skulle jag mycket ärligt vilja gratulera Graça Moura för förslaget till resolution som han lägger fram för kammaren. Det har dessutom nått nästan enhällighet i berört utskott. Som ledamot i delegationen för förbindelserna med Kina sedan 1986 tror jag mig kunna säga att det handlar om den mest balanserade text som någonsin lagts fram för kammaren i denna fråga. Det skulle närma sig perfektion, herr föredragande, om ni dessutom skulle godkänna de socialdemokratiska ändringsförslagen.
Jag hyser inte minsta tvivel om att utvecklingen i Kina, tillsammans med införandet av euron eller utvidgningen av Europeiska unionen, är en av de fyra eller fem grundläggande händelser som kommer att prägla historien under det tjugoförsta århundradet på världsnivå. Det är anledningen till att jag lägger så stor vikt vid förbindelserna Kina-Europeiska unionen. Det finns många områden att kommentera men för att spara tid och med tanke på att fler i min grupp kommer att tala kommer jag att hålla mig till några punkter, med utgångspunkt i att i vår kultur - som jag sagt till våra kinesiska samtalspartner - är det inte en inblandning utan en vänskaplig skyldighet att påvisa vänners misstag. Därför kritiserar vi dödsstraff oavsett var det existerar, i Förenta staterna eller i Kina. Och båda anses vara vänländer.
Herr talman! Det är tidens tecken. Ett positivt mottagande av de kinesiska myndigheterna av kommissionens meddelande, som tjänat till grund för betänkandet. Alla unionens institutioner håller med om att en stabil och framgångsrik utveckling i folkrepubliken och dess framsteg mot demokrati är av intresse för Kina, inte bara för Europeiska unionen, och att det naturligtvis inte kan stanna vid kommunala val med mer än en kandidat.
Ledamöter! Vi måste gynna våra handelsutbyten av alla slag. De av oss som tyvärr levt många år i en diktatur vet att isoleringen bidrog mer till att stärka diktatorerna än till att hjälpa demokraterna som kämpade för att störta dem. Anslutningen till Världshandelsorganisationen är en svår risk som modigt tagits av den kinesiska regeringen. Den kommer att få omätliga interna och externa återverkningar. På kort sikt har det redan lett till omstruktureringar och dramatiska uppsägningar i vissa industrisektorer.
När det gäller den stora frågan mänskliga rättigheter har Kina, som vi ser det, långt kvar att gå. Vi kan inte på detta område acceptera underutveckling som ursäkt. Vi måste uppnå ett moratorium för verkställande av straff för de som redan dömts till döden, innan vi uppnår att dessa domar inte längre tilldöms. Vi måste får bort tortyren, som vi får så många välgrundande anmälningar om.
Vi tog för några veckor sedan emot en officiell tibetansk delegation. Vi anser att det är ett positivt steg och de gav oss intressanta svar, men det återstår många frågetecken och därför måste vi be de kinesiska myndigheterna att de skall fortsätta den politik som nu förs att frige tibetanska politiska fångar. Det är steg i rätt riktning. Detta kommer utan tvivel att hjälpa Kina och förbindelserna mellan Kina och Europeiska unionen.

Andreasen (ELDR).
Herr talman! Jag skulle också vilja tacka föredraganden för ett bra och välavvägt betänkande som ger uttryck för de utvidgade gemensamma intressen som i dag finns mellan Europeiska unionen och Kina. Kina blir en allt viktigare aktör på världsscenen i alla avseenden, även när det gäller bekämpningen av terrorismen. Vi skall värdesätta att Kina aktivt stöder denna seriösa kamp. Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp vill ha ett demokratiskt Kina som respekterar principerna om en fri marknad, mänskliga rättigheter och de rättsstatliga principerna. Vi vill också att Kina skall uppfylla Köpenhamnskriterierna, det finns ingen anledning till att dessa kriterier skall begränsas och hållas inom Europas gränser. Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp har lagt fram en rad ändringsförslag som alla syftar till skärpa betänkandet en aning. Den viktigaste frågan för oss i detta sammanhang är ?Ett-Kina-politiken?. Vi känner alla till den och vet varför den existerar. Vi är som liberala inte stolta över ?Ett-Kina-politiken?, eftersom den hindrar utvecklingen i ett land som respekterar demokrati, social mångfald och de rättsstatliga principerna - nämligen Taiwan. Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp anser att Taiwans önskan och vilja skall respekteras och att Kinas politik står i vägen för detta. Vi anser också att Europaparlamentet är det rätta stället att sända ut denna signal ifrån, sedan får det vara upp till våra regeringar att följa vårt råd. Förra året tilldelades Taiwans president Chen Shui-Bian Liberala Internationalens frihetspris. Tyvärr tilldelades han inte också en visering från något EU-land så att han själv kunde ta emot det, vilket hans fru i stället gjorde här i huset i november. Icke desto mindre skulle vi vilja uttrycka vårt missnöje med att medlemsstaterna inte lever upp till sina förpliktelser att respektera den grundläggande rättighet som Taiwans president har att resa fritt. De Olympiska Spelen skall hållas i Kina år 2008, detta beslut har fattats och skall inte ändras, men låt oss använda oss av detta tillfälle för att kräva att Kina utnyttjar denna möjlighet till att visa att landet tänker respektera alla internationella människorättsbestämmelser och -konventioner. Under den senaste tiden har Kina tillämpat en praxis som innebär att barn som är födda på fastlandet i Kina skiljs från sina föräldrar i Hongkong. Detta är ett ytterst anmärkningsvärt sätt att kringgå de mänskliga rättigheterna, och därför kräver vi att den kinesiska regeringen ögonblickligen upphör med denna praxis och påbörjar familjeåterföreningar, så att föräldrarna i Hongkong kan få vara tillsammans med sina barn. Jag vill återigen tacka Graça Moura för ett genomarbetat och väl övervägt betänkande som är inriktat mot en mer effektiv EU-politik i Kinafrågan.

Gahrton (Verts/ALE).
Herr talman! Människorättsorganisationerna fortsätter tyvärr att rapportera om övergrepp mot oliktänkande och minoriteter i Kina. Samtidigt fortsätter arbetarprotesterna mot att minst 25 miljoner jobb har försvunnit i statsägda företag till följd av avregleringar och privatiseringar. I de gamla industriområdena i norra Kina uppskattas arbetslösheten till 40 procent.
I en studie om risk för instabilitet i Kina konstaterar Conflict prevention network att om Kinas kommunistparti inte klarar av att trygga försörjningen för det ökande antalet fattiga och arbetslösa, samtidigt som en del andra blir rika, kan partiets ideologiska legitimitet börja ifrågasättas. Då kan det bli oroligt i Kina.
Trots en rad reformer har gräsrotsdemokratin inte på allvar slagit rot. Kinas ledning befinner sig i en kapplöpning med tiden, heter det i CPN-rapporten som konstaterar att detta skapar ett dilemma för EU. Skall EU stöda en repressiv regim för att den upprätthåller stabilitet eller skall man riskera instabilitet genom att främja medborgerliga rättigheter?
För den gröna gruppen finns det ett självklart svar på denna fråga. Man måste under alla omständigheter främja medborgerliga rättigheter och demokrati. Beijingregeringen måste uppfylla sitt löfte och inleda samtal med Dalai Lama. Det är också nödvändigt att fortsätta normaliseringsprocessen med Taiwan utan vapenskrammel och Kina måste leva upp till innehållet i de FN-konventioner om mänskliga rättigheter som har undertecknats. Då håller det inte att man fängslar folk på grund av deras religiösa övertygelse eller etniska tillhörighet eller för att de vill bilda en fackförening eller ett politiskt parti.
Någonting håller kanske ändå på att ske. Far Eastern Economic review berättar i sitt senaste nummer att reglerna för massdemonstrationer håller på att mjukas upp. En polisman har t.o.m. fått publicera en insändare där han slår fast att demonstrationsrätten finns inskriven i Kinas grundlag och att det därför måste bli lättare att få demonstrationstillstånd.
CPN-rapporten menar att EU:s försök att påverka Kina skall ske med försiktighet. Javisst, vi kan vara försiktiga. Det förutsätter emellertid ett konstruktivt motspel från Kina - att Kina genomför de konventioner som man har undertecknat och att kinesiska företrädare inte tolkar varje vänskaplig kritik som otillbörlig inblandning i Kinas inre angelägenheter.

Modrow (GUE/NGL)
Herr talman! Jag respekterar föredragandens ansträngningar. När det gäller bedömningen av unionens förbindelser med Folkrepubliken Kina står fortfarande de ekonomiska intressena i förgrunden. Det är naturligtvis förståeligt, eftersom ju en marknad med cirka 1,3 miljarder människor innebär rent outtömliga vinster för de koncerner och banker, som agerar där. Genom Kinas anslutning till WTO kommer villkoren för kapitalanvändningen att ytterligare förbättras. Konkurrensen mellan ekonomiska stillahavsmakter som Japan och Taiwan samt USA och EU och dess medlemsstater kommer också att förstärkas. Alla vill ha en så stor bit som möjligt av den stora kakan.
Detta åtföljs av permanenta påpekanden från politisk sida om att Kina bättre bör respektera de mänskliga rättigheterna. Härvid bortser man från eller underskattar att Kina bemödar sig om att komplettera de sedan flera år pågående ekonomiska reformerna med federala demokratiska strukturer, sociala trygghetssystem och ekonomiska styrmekanismer. Genom anslutningen till WTO fortsätter Kina denna process. Ingen bör dock hänge sig åt den illusionen att just skiljandet av staten och ekonomin skulle komma att lösa de oerhörda sociala problemen i Kina.
Den mångbesjungna globala kapitalistiska marknaden är - vare sig den faller sönder eller inte - amoralisk och inte lämpad för att förverkliga grundläggande värden som social rättvisa och solidaritet. Detta är och förblir ett krav på staten. Det finns inte någon annan regering i världen som bär ansvaret för 1,3 miljarder människor. Det är gott och väl att man eftersträvar en mångsidig dialog med Kina, men ingen bör därvid utöva påtryckningar och bara ha de egna intressena för ögonen. Den som utövar påtryckningar bör bibehålla sinnet för proportioner, göra en reell bedömning av den egna potentialen, och redan från början vara klar över vilka effekter som kan uppstå. En dialog kan bara vara meningsfull och leda till målet, om man söker ett samförstånd i ömsesidighetens intresse. Det gäller också i fråga om dödsstraffet. Det är rätt att kräva att det skall avskaffas, men detta krav bör, i konsekvensens namn, också ställas på USA.
Förbindelserna med Kina är mer än tidigare av politisk strategisk betydelse. En endimensionell utveckling, så som den för närvarande pågår utanför Kinas dörr, med strategiska avsikter från USA:s sida, bidrar knappast till detta. Följden skulle bli instabilitet. Utmaningen för EU är att just under den pågående utvidgningen sätta sig emot ensidiga maktsträvanden och bevara stabiliteten genom balanserade förbindelser med Kina, respektive - där detta krävs - åstadkomma och fördjupa dessa förbindelser.

Belder (EDD).
Om vi skall tro det som står i Kinarapporten och kommissionens meddelande, verkar det som om det finns vissa spirande vårtecken i förbindelserna mellan EU och Kina. Förbindelserna mellan å ena sidan EU och medlemsstaterna och å andra sidan Kina blir allt bättre och allt mer omfattande.
Dessa signaler är i och för sig hoppingivande. Men kommissionen och föredraganden håller säkert med mig om att fortfarande återstår en hel del hinder att övervinna innan man kan tala om att våren har kommit på allvar. Särkilt respekten för de mänskliga rättigheterna lämnar mycket övrigt att önska. Rapporter om tortyr, stympningar och till och med mord förekommer allt för systematiskt för att kunna ignoreras. Flera grupper i Kina utsätts för detta, såsom till exempel icke registrerade kristna: enligt en tillförlitlig rapport från olika icke-statliga organisationer har förföljelsen av denna grupp under de senaste åren till och med beordrats av högt uppsatta personer inom den kinesiska regeringen.
Eftersom denna förföljelse ägnas mycket liten uppmärksamhet i Graça Mouras betänkande, har jag inkommit med ett antal kompletterande ändringsförslag. Jag hoppas att Europaparlamentet stöder dessa förslag.
EU:s reaktioner på dessa missförhållanden har enligt min mening hittills varit mycket klena. I kommissionens dokument om Kina läser jag att det redan genomförts tio omgångar med politisk dialog. Samtidigt konstaterar kommissionen att klyftan mellan gärningarna och de internationella normerna fortfarande är stor. Borde vi då inte dra slutsatsen att den ´kritiska dialogen´ är bristfällig som instrument? Och vore det inte mycket bättre om vi större utsträckning än i dagsläget kopplade de ekonomiska intressena till att Kina respekterar de mänskliga rättigheterna? Den kritiska dialogen får inte användas för att döva vårt samvete medan vi samtidigt framför allt är intresserade av våra egna ekonomiska intressen.
Herr talman, det är möjligt att detta kostar oss en del, men det måste vi vara beredda på om vi nu anser att de mänskliga rättigheterna är så viktiga. Vi inom EU kan inte börja tala om vår när det i Kina ännu är mörkaste vinter.

Talmannen. -
Tack så mycket Belder.
Debatten avbryts här för att ge rum för omröstningen.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag vill ta upp en viktig fråga för kammarens enskilda ledamöter, som har att göra med frågestunden med frågor till rådet. Jag informerades i går av parlamentets tjänstemän som handhar frågestunden, att min fråga rörande Mellanöstern inte kommer att tas upp av rådet i dag, därför att det ämne som jag tog upp, dvs. associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Israel, skulle ha behandlats av rådet under gårdagens debatt.
Rådet behandlade inte frågan i går, så jag kontaktade återigen tjänstemännen i dag för att få frågan uppsatt på föredragningslistan. Jag har nu informerats om att rådet inte kommer att behandla min fråga och inte heller tio andra ledamöters frågor, därför att det påstår att det inte har haft tid att formulera svaren. Jag tycker inte att detta är godtagbart.
Detta är en av de få rättigheter som de enskilda ledamöterna har: att få ställa frågor till kommissionen och rådet direkt i kammaren. Det tyder på förakt för kammarens ledamöter, när man helt enkelt bara försöker att bortse från viktiga frågor som enskilda ledamöter kanske vill ställa. Jag uppmanar er, herr talman, att inge en kraftfull protest till rådet, för att se till att min fråga och de andra ledamöternas frågor tas upp och besvaras; och för att klargöra att varken detta råd eller något annat råd har rätt att behandla denna kammare på ett sådant föraktfullt sätt.

Talmannen. -
Frågestunden kommer enligt föredragningslistan att hållas kl. 17.30 i eftermiddag. När vi slutfört omröstningen, skall jag försöka att kontakta rådet och sedan meddela er allt som jag har fått veta. Ert syfte är tydligt, välformulerat och noga noterat. Jag kommer att ta upp saken med rådet efter omröstningen.

Nielson
. (EN) Kommissionen kan godta ändringsförslagen 1 och 9-15. Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 3. Samtidigt som en del av de andra ändringsförslagen, dvs. 2-8, kan godtas i princip, är ordalydelsen i ändringsförslagen 9-15 att föredra.

McKenna (Verts/ALE)
. (EN) Herr talman! Jag har haft ett mycket nära samarbete med mina kolleger i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, och jag anser att detta kompromisspaket av ändringsförslag som vi skall rösta om i dag, är det bästa resultat vi kunde hoppas på när det gäller integrerad förvaltning av kustområden.
Som vissa av er känner till, föreslog jag vid första behandlingen i fjol att denna rekommendation skulle stärkas genom att man lägger till en översyn som skulle resultera i ytterligare en rättslig ram om förvaltning av kustområden. Skyddet av våra kustområdet är nödvändigt, och jag anser att det behövs en mer långtgående lagstiftning för att säkra detta skydd.
Vid första behandlingen antogs betänkandet av en stor majoritet i kammaren. Rådet kunde emellertid inte vid detta stadium godta våra ändringsförslag rörande den rättsliga ramen. Som föredragande blev jag mycket besviken över att vi förlorade dessa ändringsförslag rörande den rättsliga ramen. Som jag sade, är emellertid dessa kompromissändringsförslag ett mycket bra steg i rätt riktning och en tydlig signal att vi menar allvar när det gäller att skydda Europas kustområden.
På mitt initiativ, i egenskap av föredragande, ansåg jag att det var viktigt att uppnå en kompromiss med rådet vid en andra behandling, och det är just precis vad detta paket är. Det gläder mig att kunna säga att vi har uppnått en bra kompromiss om tidsplanen i denna rekommendation. För det första, när det gäller tidsperioden inom vilken medlemsstaterna måste rapportera tillbaka till kommissionen om sina erfarenheter i samband med genomförandet av rekommendationen, kan rådet godta våra föreslagna 45 månader. För det andra kan rådet dessutom godta våra föreslagna 55 månader angående översynen av rekommendationen. Vi har i själva verket fått ett extra år som läggs till tidsplanen, vilket i huvudsak innebär att ytterligare åtgärder som syftar till att skydda våra kustområden, kommer att vidtas tidigare än beräknat.
Jag vill uppriktigt tacka rådet för dess förståelse för denna viktiga fråga. Jag vill också ta tillfället i akt att tacka mina kolleger i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, som stödde kompromisspaketet, och rådet för att det erkänt betydelsen av denna kompromiss och att det satt upp rekommendationen på Corepers dagordning med mycket kort varsel. Jag vill också tacka de ansvariga i kommissionen.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för hans konstruktiva arbete i samband med detta direktiv, som kommer att säkra en större säkerhet inom sjöfarten. Som min kollega, De Palacio, sade i går, kan kommissionen bekräfta sitt stöd för alla framlagda ändringsförslag. Jag hoppas att rådet kommer att följa parlamentets ståndpunkt, och på så sätt möjliggöra att direktivet antas så snart som möjligt.

Nielson
. (EN) Herr talman! Om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter, kan kommissionen godta ändringsförslagen 9, 11-19, 24, 27-37, 39, 40, 43, 44, 45, 50, 57, 65, 76 och 77. I ändringsförslag 23, stöder kommissionen fullständigt den nya punkten 1 och punkten 1 b, sista stycket, och i huvudsak punkt 1 b, tredje och fjärde stycket, samt punkt 2. I ändringsförslag 73 kan kommissionen godta första delen. I ändringsförslagen 1, 3, 5, 6, 7 och 10, kan första, tredje och fjärde meningen godtas fullständigt. I ändringsförslagen 10, 20, 21 och 41, kan första meningen godtas fullständigt. Ändringsförslagen 42, 48, 49, 51-55, 66, 78 och 92, kan godtas i huvudsak.

Nielson
. (EN) När det gäller begränsning av farliga ämnen, är de fullständigt godtagbara ändringsförslagen följande: 3, 4, 10 och 17. Ändringsförslag 5 kan godtas delvis - dvs. första punkten. Ändringsförslagen 2, 6, 7, 8, 9 (första punkten i ändringsförslag 9 kan godtas fullständigt), 13 och 15, kan godtas i princip.

Nielson
. (EN) Herr talman! Som min kollega, kommissionär Wallström, förklarade under debatten i går, kan kommissionen inte godta de ändringsförslag från parlamentet som skulle resultera i en utvidgning av det föreslagna direktivets räckvidd, dvs. att det skulle omfatta ett totalt och omedelbart förbud mot oktabromdifenyleter - förkortat oktaBDE och dekaBDE. Det handlar om ändringsförslagen 1, 2, 3, 7, 8, 9 och 10. Skälet till kommissionens ståndpunkt är att riskbedömningen av dessa ämnen ännu inte är slutförd.
Kommissionen kan dessutom inte godta ändringsförslaget som skulle införa ett totalförbud mot dekaBDE fr.o.m. den 1 januari 2006, om riskbedömningen skulle visa att ämnet kan vara skadligt. Det handlar här om ändringsförslag 4. Skälet till vår ståndpunkt är att förbudet bör införas mycket tidigare än 2006, eftersom riskbedömningen kommer att vara slutförd under 2002.

Blak (GUE/NGL)
. (DA) Herr talman! Jag skulle vilja påtala ett fel i den engelska versionen av ändringsförslag 3, där det sista ordet ?status? borde vara ?place?. Jag skulle därför vilja be om att detta rättas i den engelska originaltexten.

Talmannen. -
Tack så mycket, herr Blak! Tjänstemännen känner till detta, och om ändringsförslaget antas kommer lämpliga ändringar att göras.
(Parlamentet antog de två besluten och resolutionen som gick till omröstning i tur och ordning.)

Betänkande (A5-0079/2002) av Seppänen för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för förvaltningen av Europeiska kol- och stålgemenskapen (EKSG) under budgetåret 2000 (C5-0043/2002 - 2001/2101(DEC)) 
(Parlamentet antog beslutet och resolutionen som gick till omröstning i tur och ordning.)
Betänkande (A5-0098/2002) av Virrankoski för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2000 (Avsnitt I - Europaparlamentet) (SEK(2001) 530 - C5-0238/2001 - 2001/2103(DEC)) 
Ändringsförslag 41:

Virrankoski (ELDR)
Herr talman! Till följd av samrådet i går, vill jag lägga fram ett muntligt ändringsförslag till slutet av punkt 41, och därmed lägga till några ord som tar hänsyn till de åtgärder som vidtagits av de politiska grupperna som ett svar på revisionsrättens kritik för några år sedan. Det lyder som följande: ?Tar del av presidiets beslut om budgetpost 3701, som ett resultat av svaren från de politiska grupperna på revisionsrättens särskilda rapport.? Detta är tillägget och det finns också på omröstningslistan.

Virrankoski (ELDR).
Herr talman! Här är min egen ändring 13 och den ursprungliga punkt 43 till vilken socialdemokraterna, PSE-gruppen, vill ge ett muntligt ändringsförslag. Det muntliga ändringsförslaget till punkt 43 har ungefär samma innehåll som min egen ändring 13. Följaktligen ber och frågar jag om PSE-gruppen kan ta tillbaka sitt muntliga ändringsförslag eftersom det kan gå omkull ifall 12 ledamöter motsätter sig det? Eftersom ändring 13 alltså har ett ungefär likalydande innehåll som punkt 43 enligt den socialdemokratiska gruppens muntliga ändringsförslag.

Kuhne (PSE)
Herr talman! Jag kan mycket väl förstå föredragandens fråga. Å andra sidan handlar det bara om en annorlunda juridisk uppfattning av budgetordningens relevans. Vi tror att vårt uppdrag på denna punkt är klarare. Men det spelar egentligen inte någon större roll vilket av de båda förslagen som antas. Därför ber jag om att man först röstar om de liberalas förslag, och sedan om vårt. Vi tror att vi, inklusive den muntliga ändringen, har ett något klarare förslag. Men det kommer varken från den ena eller andra sidan att startas något krig vad som än antas.

Morgan (PSE)
. (EN) Herr talman! Detta har att göra med vår situation gentemot rådet. Budgetkontrollutskottet begärde information från rådet om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Inledningsvis ville inte rådet ge oss denna information, och detta är skälet till varför vi - enligt textens nuvarande lydelse - skjuter upp beslutet om att bevilja ansvarsfrihet för rådet. Sent i går kväll, efter ett sammanträde mellan finansministrarna i Ekofinrådet, gick de med på att besvara frågorna senast på fredag.
Beroende på den ändrade situationen, och då jag, om möjligt, vill undvika en tvist med rådet, vill jag lägga fram ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 4, som inte har dragits tillbaka. Detta ändringsförslag är nästan identiskt med det muntliga ändringsförslag som har att göra med ändringsförslag 3: ?Är tacksam för de svar som, i princip, rådet inom sju dagar har gått med på att ge på frågor som har att göra med aspekter av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken?.
Jag skulle därför vilja att vi först röstar om ändringsförslag 4, tillsammans med det muntliga ändringsförslaget, och om detta faller, måste vi sedan rösta om ändringsförslag 3. Jag vill informera er att om detta händer drar jag tillbaka punkt 3e. Jag är ledsen om det är litet komplicerat, men det beror på den förändrade situationen.

Theato (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger! Vi sköt upp omröstningen om detta betänkande från i går till i dag, eftersom vi väntade på att rådet skulle ge oss ett officiellt svar. Detta rekommenderades av ordföranden i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna, Baron Crespo. Vi gjorde så. Men nu har vi ännu inte fått något officiellt svar. Ett inofficiellt eventuellt svar från rådet, som jag också fick i dag, enbart i en inofficiell översättning, är det som jag konkret som utskottsordförande här har framför mig.
Jag tror att detta varken tillfredsställer rådet eller utskottet, som ju inte alls har kunnat diskutera denna fråga, när vi nu tar itu med ansvarsfriheten och beslutar om ett ?ja?, ett ?nej? eller om den skall uppskjutas. Jag anser att det är klokt om vi lugnt och med eftertanke och även i diskussioner med rådet avvaktar med detta problem med ansvarsfriheten för nästa år, för 2001, där också redan budgetposter har anslagits för säkerhets- och utrikespolitiken samt inrikespolitiken. Därför ber jag om att man behandlar denna sak i ett klart och öppet förfarande i det ansvariga utskottet, så att vi sedan också kan komma fram till ett välgrundat utslag. Jag ber alltså vår föredragande och även PSE-gruppen att avstå från detta mycket snabba, kanske alltför snabba förfarande.

Kuhne (PSE)
Herr talman! Jag vill uttala mig mot förslaget, därför att Theato, anser jag, har kommit med en i sig motsägande motivering. Hon sade nämligen å ena sidan att hon gärna skulle ha återförvisat betänkandet, eftersom hon inom kort vill bevilja rådet ansvarsfrihet. Men vi känner här i kammaren till att det just i hennes grupp finns starka betänkligheter mot att överhuvud taget göra detta. Samtidigt har Morgan kommit med ett förslag, som skulle befria just denna fråga från all press och alla problem och lösa problemet på ett elegant sätt. För övrigt hänvisar jag till att vi också måste fatta beslut om en mängd andra institutioner, så jag tror att vi inte bör försätta oss i den situationen att vi missar chansen att i dag elegant lösa detta problem. De frågor som Theato har framkastat kan vi gärna ta upp nästa år.
(Applåder)

Avilés Perea (PPE-DE).
Herr talman! Europeiska folkpartiets grupp anser att Morgans sätt att agera, med ändringar i sista stund, inte är det lämpligaste för ett betänkande av denna vikt.
Eftersom rådet lovat att svara på fredag vore det mest förnuftiga att betänkandet lämnas åter till utskottet för att vi med rådets svar tillgängligt skall kunna reflektera och försöka nå en överenskommelse i syfte att nå ett bättre resultat, med tanke på detta betänkandes betydelse.
Jag ber Morgan att begära att betänkandet skall återförvisas till utskottet. Jag har försökt övertyga henne om det innan. PPE-DE-gruppen vill insistera på detta, och motsätter sig det muntliga ändringsförslaget.

Morgan (PSE)
. (EN) Herr talman! Om vi återförvisar detta tillbaka till utskottet, kan jag inte garantera vilken form det har när det kommer tillbaka. Vi skulle kunna starta en stor konstitutionell kris tillsammans med rådet. Vi har just fått ett svar från rådet om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi bör erkänna detta som en betydande strategiändring från rådets sida, vilket är skälet till att jag uppmanar er att i dag rösta för den linje som jag har föreslagit.

Bourlanges (PPE-DE).
Herr talman! Jag har en ordningsfråga när det gäller bilaga 5. Tanken är att kammaren när det gäller besluten om ansvarsfrihet skall uttala sig på grundval av en rapport från budgetkontrollutskottet, som beviljas ansvarsfrihet eller ej. Det betänkande som lagts fram av Morgan lutade åt ett beslut i en viss riktning. Man kan inte nu överlämna ett beslut som går i en annan riktning till kammaren. Jag förstår mycket väl invändningarna, fru Morgan. Vi var inte i denna grupp ansvariga för att en kris med rådet uppstod på denna punkt, vi manade snarare till försiktighet. Nu anser vi att för att på ett lämpligt sätt avsluta ärendet måste detta betänkande, eller åtminstone den del av betänkandet som gäller rådet, i enlighet med arbetsordningen återförvisas till utskottet och vi kan sedan rösta om resten av betänkandet. Men vi måste återförvisa den del av betänkandet till utskottet som handlar om rådets ansvarsfrihet. Det är den enda lösningen som är förenlig med sunt förnuft och med förordningen.

Dell'Alba (NI).
Herr talman! Bourlanges talade om en ordningsfråga, när han i verkligheten var positiv till betänkandet. Jag skulle vilja säga att vi agerat som trollkarlens lärling i frågan och vi befinner oss återigen i denna situation. Jag stöder därför starkt återförvisningen till utskottet och jag besvärjer er att gå framåt, eftersom vi har viktiga omröstningar om Mellanöstern och Tjetjenien som absolut måste genomföras i dag.

Poettering (PPE-DE)
Herr talman! Vår grupp begärde i måndags att vi skall rösta om denna resolution i morgon, eftersom vi då skulle kunna referera till den vid mötet i Madrid.

Ja, men lyssna nu först! Vi utbyter ju argument, och alla tar de andra på allvar. Ni kämpar för de mänskliga rättigheterna, då skall ni också lyssna till ordföranden för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna!
(Applåder från höger)
Vårt förslag var att vi skall rösta i morgon, så att vi skulle kunna reagera vid mötet i Madrid. Vi skulle också ha mer tid att komma överens i sak, ty det är föga meningsfullt att rösta i Mellanösternfrågan utan att ha enhällighet. Nu har man invänt att nej, vi måste som Europaparlament också ge en mycket stark signal till Madrid. Mötet i Madrid är avslutat med avseende på Mellanöstern, och även om denna resolution skulle få majoritet här, kommer det inte längre att ges någon signal från Europaparlamentet som påverkar resultatet i Madrid. Er motivering för att dra igenom det i dag, är inte tillämplig. Jag vädjar åtminstone om att man noterar detta!
(Applåder från höger)
Till saken. Jag beklagar att jag måste meddela er att vår grupp inte kan ansluta sig till det gemensamma resolutionsförslaget. Vi diskuterade, vilket vi inte ofta gör, mycket grundligt, mycket länge, på en mycket seriös grundval, och här framfördes politiska, moraliska och historiska grundvalar. Vi är mycket kritiska mot den israeliske premiärministern Sharons politik. Men det borde - i den resolution som vi har här - också ha sagts exempelvis att Arafat, den palestinska myndighetens president, någon gång bör vända sig till palestinierna och säga på arabiska att självmordsterrorn skall upphöra!
(Applåder och tillrop)
Jag säger ju bara hur vi diskuterat, och vi tar också era argument på allvar, och när det handlar om moraliska och politiska frågor kräver vi samma sak för vår grupp. Men - och här vänder jag mig till kommissionen, till herr Nielson: herr kommissionär, vill ni vara så vänlig och lyssna på mig - vi har också frågor som rör användningen av de pengar som Europeiska unionen ställt till förfogande för de palestinska områdena. Eftersom detta inte finns medtaget i resolutionen, men däremot många andra påpekanden ...
(Tillrop och häftiga protester från vänster, applåder från höger)
Att man skriker högt har hittills aldrig övertygat mig, som argument betraktat, och om detta nu är de nya argumenten från vänstern i Europaparlamentet, så kommer det inte att ha någon övertygande inverkan på vår grupp.
(Applåder från höger)
Allt som allt kommer den stora majoriteten i vår grupp alltså inte att rösta för denna, som vi anser, obalanserade resolution. Men det finns också kolleger som sagt mig att de beslutat att rösta för denna resolution, i enlighet med sitt eget samvete, och det respekterar vi. Vi önskar för övrigt USA:s utrikesminister Powell, som nu reser till Palestina, lycka till. Vi hoppas att han inte bara träffar Sharon, utan också Arafat, och att detta kommer att bidra till en fredlig lösning i Mellanöstern. Vår grupp sänder med sina välgångsönskningar till den amerikanske utrikesministern för freden i Mellanöstern!
(Applåder)

Talmannen. -
Jag har noga lyssnat på vad ni har sagt. Jag hörde inte någon gång att ni nämnde något förslag till förfarande. Det är många kolleger som har visat att de vill tala. Jag uppmanar kammaren - oaktat Poetterings inlägg - att inte starta upp diskussionen på nytt. Vi diskuterade saken i går. Låt oss alltså gå vidare till omröstningen.

Talmannen. -
Jag noterar att denna resolution inte har undertecknats av Muscardini, och alla hänvisningar till henne som undertecknande part kommer att avlägsnas.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Gemensamt resolutionsförslag (RC B5-188/2002)

Grossetête (PPE-DE)
. (FR) Sedan flera år ser vi en kontinuerlig försämring av våra kustområden och medlemsstaternas ansträngningar för att bemöta detta problem varierar med regeringarnas politik. I vissa länder, såsom Frankrike, är inte lokaliseringspolitiken någon politisk prioritering. Försämringen av våra kustområden är ofta resultatet av denna oförsvarliga förhalningstaktik.
De problem vi möter både på land (demografi, vägnät, boende, etc.) och till havs (utsläpp av kolväten, algernas utbredning, etc.) är transversella problem, och det är därför Europas uppgift att spela en särskild roll när det gäller initiativ och ledning på detta område.
Naturligtvis bör man ta hänsyn till olika geografiska områden. Ingen kust är den andra lik. Det handlar om att få berörda stater att genomföra en nationell förteckning, inrätta en verklig strategi för bevarande, som samordnas på lokal nivå och är inriktad på nationell nivå samt tillämpa den gemenskapslagstiftning som påverkar kustområdena.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Souchet (NI)
. (FR) Tjugoåtta månader efter Erikas förlisning diskuterar vi fortfarande kontrollåtgärder för fartygstrafiken, åtgärder som sorterar under lagstiftningspaketet som kallas ?Erika II? och som är tänkt att bidra till att förebygga nya miljökatastrofer av detta slag. Och vi har inte avslutat förfarandet ännu, eftersom nya ändringsförslag från utskottet för regionalpolitik, transport och turism nyss antagits av kammaren.
Flertalet av dessa ändringsförslag är inte realistiska eller ifrågasätter nationella organisationssätt som är fullständigt tillfredsställande. Man uppnår därmed en onödig förlängning av tidsfristerna för förfarandena vilket i motsvarande omfattning försenar tillämpningen av lämpliga förebyggande bestämmelser som finns i förslaget till direktiv, bland annat ett obligatoriskt inrättande av ett automatiskt identifieringssystem (AIS) ombord på fartygen och registrering av uppgifter (svart låda). Genom att vägra att acceptera realistiska datum för installation av transponders och svarta lådor, försenar Europaparlamentet det verkliga inrättandet. Genom att också föreslå en komplex process för ersättning till de hamnar som tar emot fartyg med svårigheter, utan att ta hänsyn till redan befintliga effektiva nationella organisationer, är Europaparlamentet på väg in i en återvändsgränd.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag skall försöka vara så seriös som möjligt i mina röstförklaringar i dag. Den första gäller Florenz betänkande om direktivet om källsortering av avfall från elektriska och elektroniska apparater. Jag röstade för i dag och jag var för detta betänkande också när jag röstade i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Jag tycker att det är mycket viktigt att Europaparlamentet verkar för en bättre miljö. Speciellt skulle jag vilja att man utnyttjade pensionärer till att samla in elektriskt och elektroniskt avfall. Då skulle de känna sig mindre som sopor än de ibland gör.

Corbey (PSE)
PvdA-delegationen i Europaparlamentet vill förklara följande:
1. PvdA-delegationen är en varm anhängare av direktiven om elektriskt och elektroniskt avfall. I dessa direktiv måste miljömålen sättas i främsta rummet. Därför stödjer vi alla ändringsförslag som syftar till att stärka miljömålen.
2. Nederländerna är ett av de få länder där man redan har erfarenhet av insamling av elektriskt avfall. Producenterna måste stimuleras till eko-design, men detta begrepp omfattar mycket mer än bara återvinning. Producenterna måste dessutom vara individuellt ansvariga. Men när det gäller TV-apparater, hårtorkar, elektriska tandborstar eller stavmixrar finns det knappt några skillnader mellan de olika märkena i fråga om återvinningsbarhet. Därför är det inte självklart att individuell finansiering är bättre än kollektiva lösningar. Kollektiva system har snarare stora fördelar: de är mindre byråkratiska och mer praktiska. Det finns av den anledningen inga skäl att ge kollektiva system en undantagsställning.
3. Slutligen avgiften på uttjänta produkter. Vi anser att miljökostnaderna skall bakas in i produktens pris - men det blir tydligare om detta faktiskt anges. Dessutom ökar tydligheten medvetenheten hos konsumenten. Detta är viktigt eftersom ett förverkligande av miljömålen kräver konsumenternas medverkan. Slutligen är en avgift på uttjänta produkter viktig när det gäller konkurrenslagstiftningen.

Grossetête (PPE-DE)
I dag kastas avfall från elektrisk och elektronisk utrustning (TV-apparater, hushållsapparater, etc.) utan någon särskild bearbetning. Det motsvarar i Europa nära 6 miljoner ton per år, eller 16 kg per invånare. Dessa produkter innehåller emellertid giftiga ämnen som är skadliga för miljön (bly, kadmium, kvicksilver, etc.).
Det förefaller därför viktigt att anta en lagstiftning som gör det möjligt att hantera detta avfall mer effektivt, och förmå tillverkarna att aktivt delta i systemet med uppsamling.
I dag görs konsumenterna ansvariga genom den sortering man ber dem göra, och de lokala myndigheterna är också ansvariga genom att tillhandahålla särskild utrustning. Det är också logiskt att tillverkarna deltar i denna kollektiva ansträngning. Det är grundläggande att tillverkarna deltar effektivt och bidrar ekonomiskt till ett system för återtagning av sina produkter.
Men målsättningarna med uppsamlingen måste samtidigt vara realistiska för att kunna tillämpas. Man bör därför utesluta produkter som förefaller särskilt svåra att samla in, exempelvis glödtrådslampor.
Texten innehåller framtidsutsikter när det gäller att förebygga elektriskt och elektroniskt avfall och utveckling av system för att förädla och återanvända detta avfall.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Det råder en intressekonflikt mellan industriföretagen och alla andra. Konsumenterna och miljön har intresse av hållbara produkter med komponenter som kan användas på nytt efter produktens livslängd. Industrin har däremot intresse av konkurrenskraftiga försäljningspriser och så låga kostnader som möjligt i efterhand. De har även intresse av att vältra över problemen på andra, i synnerhet på myndigheterna som då måste finna en lösning med hjälp av skattemedel. Industrin har försökt att urvattna förslagen till sin fördel. Även jag har fått besök, med argument som låter rimliga. Miljöfanatikerna var endast ute efter en lösning som var dyr och opraktisk, och de avsedda miljöfördelarna skulle kunna uppnås även utan tvång. Kanske har de rätt i vissa avseenden, men om man gav efter för argumenten skulle det kanske skapa utrymme för mindre välvilliga konkurrenter som vill erövra och utvidga marknaden Därför är det bra att det införs bestämmelser för återvinning, för 'föräldralösa' produkter från företag som inte längre existerar, och för det 'historiska' vars producent det saknas uppgifter om eller som producerades innan direktivet trädde i kraft. Det är inte rimligt att bevilja undantag för småföretag och absolut inte rimligt att bevilja undantag för militär utrustning. Tyvärr använder den kristdemokratiska gruppen kravet på 314 röster även denna gång för att få sin vilja igenom.

Rübig (PPE-DE)
 - Delegationen från det österrikiska folkpartiet har i fråga om ändringsförslag 15 och 41 röstat för undantag för de små och medelstora företagen och för ett kollektivt system.
I den inledande fasen kan man förvänta sig mycket byråkrati. De små och medelstora företagen bör kunna finna och välja en fungerande marknad.

Fatuzzo (PPE-DE).
Det andra direktivet om elektriska och elektroniska apparater handlar om förbud mot användning av en del mycket skadliga ämnen som till exempel bly, kvicksilver, kadmium och sexvärdig krom när man konstruerar elektriska och elektroniska apparater. Både personligen och som företrädare för Pensionärspartiet är jag mycket positiv också till detta direktiv. Mina tankar går inte bara till de medborgare som skulle kunna skadas av dessa farliga ämnen utan också och framför allt till de anställda i de företag som tillverkar elektriska och elektroniska apparater som innehåller dessa skadliga ämnen. Jag tror att det vore bra om antalet pensionärer som är sjuka till följd av yrkesbetingade sjukdomar orsakade av dessa skadliga ämnen minskade kraftigt och jag hoppas att vi inom kort skall anta ett direktiv eller en förordning eller en rekommendation som säger att dessa anställda skall arbeta sex timmar om dagen i dessa skadliga miljöer i stället för åtta.

Titley (PSE)
. (EN) Herr talman! Jag stöder fullständigt initiativet att göra tillverkare och konsumenter av elektriska produkter mer ansvariga för miljön. Genom att tvinga tillverkarna att delta i system för återtagande av produkter, kommer detta direktiv att bli kraftfullt och effektivt. Man har förvisso ännu inte lyckats hantera deponeringen av avfall från elektroniska produkter på ett effektivt sätt, och överföringen av ansvaret till tillverkaren kan mycket väl visa sig vara en effektiv lösning. För att se till att tillverkarna följer detta direktiv, måste man emellertid ta hänsyn till särskilda egenskaper hos vissa produkter. Det bör inte bli så att vissa tillverkare får bära en orättvist stor del av den ekonomiska börda som direktivet resulterar i. Det är också rätt när man i direktivet nämner den roll som konsumenterna också måste spela i samband med deponering av avfall från elektriska produkter. Till sist: Eftersom vissa medlemsstater uppenbarligen ligger efter när det rör deponering av avfall från elektriska produkter, är det viktigt att det finns tillgång till tillräcklig information om de nya bestämmelserna.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle vilja förklara min röst i frågan om vilka av Europeiska unionens officiella språk som skall användas i den europeiska patentbyrån. Jag försvarar helt rätten att i alla sammanhang använda gemenskapens olika officiella språk, särskilt som det i den närmaste framtiden kan uppstå en tendens att gå ifrån denna princip och utnyttja utökningen från 11 till 22 eller fler officiella språk vid utvidgningen till nya stater.
Jag tror också att om något av språken i Europeiska unionen verkar lämpligare som arbetsspråk får man inte glömma dess universella dimension. Där vill jag påminna om att det portugisiska språket - och inom det, brasilianskan och galiciskan -, är det tredje mest universella språket i Europeiska unionen, efter engelskan och spanskan. Detta bör beaktas i frågan om patent och i alla andra frågor.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson och Theorin (PSE)
. Vi svenska socialdemokrater röstade emot ändringsförslag 2 som handlar om att utöka antalet översättningar av patent. Vårt motiv är att vi vill hålla nere kostnaderna för patentansökningar och därför förespråkar vi en ett- eller tvåspråkslösning.
Ändringsförslagen 3 och 9-17 föreslår att renodlade nationella domstolar skall fungera som första instans i mål om gemenskapspatent. Detta anser vi skulle motverka principen om ett enhetligt gemenskapspatent. Vår uppfattning är att den första instans som kommer att inrättas med stöd av artikel 225a bör ha regionala eller lokala kamrar. På så sätt säkerställs den fortsatta tillgången till lokal expertis inom patentområdet i alla medlemsstater. Det möjliggör även ökad närhet till domstolen för parterna.

Dehousse (PSE)
Parlamentets omröstning om rådets förordning om Europapatent innebär ett positivt slut på ett och ett halvt års ansträngningar för att uppnå en ståndpunkt för parlamentet som i dag har samlat en stor majoritet.
Jag bedömde i och med denna majoritet att den föreslagna förordningen syftade till att säkerställa konvergens när det gäller effektivitet, lägsta ekonomiska kostnad och språklig mångfald. Den kan inte sträckas ut i det oändliga och det är bra att parlamentet inser det.
I framtiden kommer vi att tvingas göra andra val som blir ännu mer smärtsamma.

Fourtou (PPE-DE)
. (FR) Även om jag är övertygad om att ett gemenskapspatent behövs röstade jag emot betänkandet från Palacio Vallelersundi och den slutliga resolutionen om gemenskapspatentet, eftersom jag anser att villkoren för att det skall genomföras inte är godtagbara.
Då de grundläggande punkterna i denna förordning gäller språkregler motsvarar de nationella kontorens och den juridiska säkerhetens roll inte användarnas förväntningar. Under dessa förhållanden skulle ett gemenskapspatent inte vara lönsamt och det skulle finnas risk för att yrkesmännen inte använder det.

Manders (ELDR)
. (NL) Min grupp röstade emot yttrandet om gemenskapspatent på grund av att förslagen från ELDR förkastats på tre grundläggande punkter: 
Det behövs ett överkomligt och enhetligt europeiskt patentsystem för den europeiska marknaden. Diskussionen om språksystemet har visat att den politiska känsloinställningen tyvärr har varit mer avgörande än praktiska argument. Översättningskostnaderna gör patentkostnaderna oproportionerligt mycket högre med följden att patentet kommer att bli för dyrt för slutanvändarna, det europeiska näringslivet. Därför är min grupp anhängare av ett begränsat språksystem och kan inte stödja ?Alicante?-systemet med fem (ändringsförslag 31, 32). 
Vidare är det mycket viktigt med en enhetlig tillämpning av förordningen. Sålunda har min grupp föreslagit att tvister som rör gemenskapspatentet skall falla under den centrala jurisdiktionen för gemenskapens domstol för immaterialrätt med överklagande vid EG-domstolen (ändringsförslag 26, 29).
Slutligen föredrar jag tillsammans med mina liberala kollegor inrättandet av ett eget gemenskapligt patentsystem i stället för anslutning till Münchenkonventionen. Ett gemenskapligt patentsystem faller automatiskt inom ramen för EU: struktur. Detta innebär demokratiskt kontroll av Europapralementet och behörighet för EG-domstolen som sista instans (ändringsförslag 23, 24).
Mayol i Raynal (Verts/ALE)
. (FR) Jag har inte röstat för gemenskapspatentet: I min egenskap av entusiastisk ?Europaivrare? skulle jag ha önskat att jag kunde göra det men jag hindrades av den språkliga diskrimineringen i förslaget. Respekten för kulturell och språklig mångfald är numera en av de grundläggande principerna i gemenskapsrätten. Men principen efterlevs inte, vare sig de jure eller de facto, och inte heller i förslaget eller inom unionens institutioner i allmänhet. Principen förutsätter faktiskt att språken är jämställda. Denna jämställdhet behöver sannolikt anpassas tekniskt, men detta får inte strida mot principerna. Som katalan kan jag inte acceptera att mitt språk inte åtnjuter samma rättigheter som de officiella språken i dag.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Patentets existens förhindrar den fria tillämpningen av varje uppfinning som det visar sig att någon annan redan har tänkt ut. Å ena sidan är det bra att immateriell äganderätt skyddas mot snabba profitörer som är ute efter att tjäna pengar på det någon annan har lagt ned år av möda på. Å andra sidan leder patent till att länder i tredje världen inte har rätt att tillverka mediciner själva för att bekämpa tropiska folksjukdomar och att det kommer ut genmanipulerade växter och djur på marknaden som arvingarna till uppfinnare har rätt att ta ut någon form av skatt på. Länder som släpar efter på det teknologiska och ekonomiska området löser enklast sina problem genom att ignorera patenträttigheterna. Förutom nationella patentsystem, strävandet efter ett världspatent och det faktum att det finns en patentbyrå som inte faller inom ramen för EU, har man under de senaste 40 åren talat om det gemenskapspatent som fortfarande är omstritt inom Europeiska rådet. Och när allt kommer omkring handlar detta förslag bara om vilka språk man skall använda sig av. Engelska, franska, tyska, spanska och italienska kommer enligt förslaget att inta en privilegierad ställning gentemot de övriga officiella språken i de nuvarande och framtida medlemsstaterna i unionen, det vill säga även gentemot de 22 miljoner nederländskspråkiga och snart även gentemot 40 miljoner polacker. Detta förslag är därför ur alla synpunkter ännu inte moget för beslut och därför röstar jag mot.

Stauner (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger! Jag har i dag röstat emot att man beviljar kommissionen ansvarsfrihet för förvaltningen 2000. Följande orsaker var utslagsgivande för mig: 11,6 miljarder euro, alltså 14 procent av den totala budgeten, har inte betalats ut. Det är för mig ett tydligt tecken på misshushållning inom kommissionen, och det är också en trend, ty siffrorna har stigit sedan 1999. 20 procent av medlen har inte använts på vederbörligt sätt, det är en fördubbling sedan föregående år. Revisionsrätten har för sjunde gången i följd vägrat att utfärda en revisionsförklaring. De nya anklagelserna i den s.k. van Buitenen-rapporten har kommissionen känt till sedan augusti 2000, men man har inte gjort något åt dem och lagt fram detta för parlamentet. Mitt betänkande om stödprogrammet Leonardo blockeras därigenom.
Schreyer som ansvarig kommissionär visade under gårdagens debatt i kammaren ingen som helst insikt beträffande kommissionens brister, utan hon - det har vi ju hört till leda - vältrar över ansvaret på medlemsstaterna för att medlen inte betalats ut i vederbörlig ordning. Men i EG-fördraget talas det om kommissionens otvetydiga ansvar. Kinnock, som kommissionär med ansvar för den interna reformen, talar visserligen mycket om denna reform. Några mätbara framsteg har dock hittills inte gjorts i reformprocessen. Det har också fastslagits av revisionsrätten.
Prodis kommission är för första gången ensam ansvarig för verkställandet av budget 2000. Den kan inte längre åberopa försummelser från företrädarnas sida. Jag har därför, liksom under de båda gångna åren, röstat mot detta beslut om ansvarsfrihet.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Hur kan man annat än rösta för ansvarsfrihet för användningen av den Europeiska utvecklingsfonden? Det är oerhört lovvärt att Europeiska unionen satsar pengar på att ge befolkningen i utvecklingsländerna konkret stöd, och vi har fått en riktig förklaring till hur detta skall gå till. Herr talman! Jag skulle ändå vilja fråga er: inser inte ni i denna stund hur många pensionärer som skulle vilja åka till dessa utvecklingsländer och arbeta gratis, för att känna sig behövda och hjälpa människor som har oturen att bo i länder som ligger så långt ifrån våra, inte bara geografiskt utan också när det gäller levnadsstandard? Jag är säker på att ni som jag hoppas att många fler pensionärer skall utnyttjas för konkret bistånd i utvecklingsländerna.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Detta betänkande - som jag röstade för - handlar om Europeiska kol- och stålgemenskapen. Jag pratade med en gruvarbetare från staden Gorno i provinsen Bergamo, där jag bor sedan länge, om detta när han frågade mig vad jag skulle göra i Strasbourg i dag. Då berättade jag för honom om detta finansiella betänkande av Seppänen, och han uppmanade mig att tala om för församlingen - vilken som vanligt när jag gör mina röstförklaringar består av många ledamöter - att vi måste se till att ta större hänsyn till dem som arbetar i gruvorna, precis som denne gruvarbetare från Gorno, och utvinner till exempel kol så att de lever längre och inte blir sjuka så ofta under sin yrkesverksamma tid. Därför hoppas jag att man tänker också på detta i EKSG:s bokslut.

Stauner (PPE-DE)
Herr talman! Min grupp har i dag vid omröstningen om ansvarsfrihet för parlamentets budget avstått från att rösta. Detta skedde huvudsakligen av följande skäl: Liksom föredragandena av betänkandet och ändringsförslagen anser även vi att det måste finnas, respektive skapas, klarhet, öppenhet och ordning just när det gäller parlamentsgruppernas ställning och ansvar. Detta kan enligt vår åsikt dock inte ske inom ramen för ett engångsbeslut om ansvarsfrihet, utan kräver fördjupad diskussion och förhandling. Samma sak gäller för den rättsliga statusen och skyddet av assistenterna.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Virrankoski har förklarat för oss hur de europeiska medborgarnas pengar har spenderats för att få detta parlament att fungera. Jag röstade för, men jag skulle vilja påminna om hur en vice talman en dag vände sig till mig när jag gjorde mina röstförklaringar och sade: ?Fatuzzo, vet ni inte hur mycket era röstförklaringar kostar per sekund!? Då kände jag mig litet skyldig, men jag vill ta detta tillfälle i akt att påminna om hur mycket Europaparlamentet sparar för varje sekund som jag inte talar och hur mycket Europaparlamentet sparar när jag håller tiden, som nu, och avslutar min röstförklaring inom sextio sekunder!

Berthu (NI)
. (FR) Vi godkände Virrankoskis betänkande om genomförande av Europaparlamentets budget för 2000 eftersom det innebär ett försök att klargöra de politiska gruppernas utgifter.
När det gäller assistenterna röstade vi för föredragandens eget ändringsförslag som överensstämmer med vår traditionella ståndpunkt där vi kräver att Europaparlamentet direkt ansvarar för administrationen av dem, och därmed endast ger parlamentsledamöterna rätten att anställa och avskeda, liksom rätten att välja ersättningsnivå (självfallet inom gränsen för den tillgängliga ersättningen). Detta system skulle innebära att många problem kan undvikas.
Beträffande ersättningen till parlamentsledamöterna kräver vi på nytt att den huvudsakliga parlamentsersättningen betalas av det land som valt ledamoten, i motsats till de aktuella förslagen som innebär att den skall belasta gemenskapsbudgeten. Det är en principfråga: varje parlamentsledamot skall betalas av det folk han eller hon företräder.
När det gäller ersättning för utgifter tycker vi det skulle vara tydligare att dela upp dem i två grupper: de som exakt motsvarar utgifter och de som utgör en inkomst som varierar beroende på antalet närvarodagar. Parlamentsledamotens ersättning skulle då bestå av en fast del av nationellt ursprung och för vilken nationell skatt betalas, och en del som varierar och som belastar Europaparlamentets budget och omfattas av gemenskapsbeskattning.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Berthu (NI)
. (FR) Efter att Europaparlamentet beviljat kommissionen och sig själv ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för räkenskapsåret 2000 har man nu återförvisat betänkandet rörande ansvarsfrihet för rådet till utskottet. Det är ett brott mot traditionen med gentlemen's agreement som innebar att rådet blundar när det gäller parlamentets budget - även när parlamentet ändrade texterna i federalistisk riktning, exempelvis genom att föra in en post för finansiering av de europeiska politiska partierna - samtidigt som parlamentet inte tittade så noga på rådets budget - vilket ändå förefaller mer normalt, eftersom rådet är unionens högsta institution.
I dag upphäver Europaparlamentet brutalt denna kompromiss. Den officiella anledningen är att rådet inte givit budgetkontrollutskottet tillräckligt detaljerade förklaringar till hur medlen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken har använts. Men det är bara en förevändning. GUSP hör till rådet.
I verkligheten har Europaparlamentet skaffat sig tillräckligt med styrka de senaste åren för att tro att det legitimt står över unionen, och man låter rådet få veta det. Rådet måste vakna och ta hänsyn till denna händelse när konventet om unionens framtid inleds.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Innan jag avger min röstförklaring, vill jag gratulera er till hanteringen av omröstningen om Mellanösternresolutionen. Resultatet visade tydligt att majoriteten i kammaren ville att resolutionen skulle antas i dag, och det skulle ha varit en fullständig tragedi om den avsiktligt hade torpederats. Detta gläder mig oerhört.
En grupp röstade emot resolutionen om vapenindustrin, därför att en användning av mer medel och resurser för att främja vapenindustrin i Europa inte är förenligt med det som Europeiska unionen borde handla om. Vi behöver inte mer vapen i världen - vi behöver färre. Det är uppenbart att det hela handlar om ekonomiska vinster.
Vi är särskilt oroade när det gäller utarmat uran, eftersom utarmat uran är att betrakta som ett litet kärnvapen. Det är mycket alarmerande att detta parlament, för att inte tala om resten av EU:s institutioner, bryr sig väldigt litet om användningen av utarmat uran. Om vi tittar på vad som har hänt i Irak, och t.o.m. i Afghanistan, kan vi se att folk fortfarande lider långt efter att krigen har slutat, som ett resultat av användningen av detta vapen. Men det är lätt att se att det är själva vapenindustrin som driver denna strategi. Uppenbarligen vill Västeuropeiska unionens församling ha möjlighet att bidra till konventet om Europa, för att se till att vapenindustrin främjas, så att den därmed kan konkurrera med länder som t.ex. Förenta staterna.
När vi betraktar konflikterna i världen, måste vi inse att tillverkningen och försäljningen av vapen är två av de viktigaste faktorerna som bidrar till osäkerheten i världen. Vi bör hjälpa samhällen och civilisationen, genom att ge resurser till utbildning, sjukvård och andra viktiga områden där det behövs pengar, i stället för att använda resurser till att främja vapenindustrin. Det är en fullständig tragedi att Europeiska unionen rör sig i denna riktning.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! De äldre och pensionärerna stred i det senaste kriget och deras kvinnor fick utstå konsekvenserna av det. De minns alltså mycket väl hur negativt det är med krig och det är därför som de skulle vilja slippa se både soldater och vapen mer. Men de vet också att det är viktigt och nödvändigt att ha försvarsvapen och de vill att Europeiska unionen skall ha en armé, ett flygvapen och en flotta i försvarssyfte - detta framför de genom mig till parlamentet. Dessa enheter skall vara välorganiserade, välutrustade och kunna visa hur viktigt det är att det finns en europeisk union i världen med en militärapparat som har en verklig försvarsförmåga, visa det inte bara i Europa utan också där det förekommer konflikter och krig.

Titley (PSE).
Labourpartiets delegation i Europaparlamentet röstade för denna resolution, trots dess motvilja mot både punkt 8 och ändringsförslagen till den. Vi stöder den brittiska regeringens kraftfulla engagemang när det gäller att utveckla den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, och bevara Natos okränkbarhet. Brokresolutionen utgör en bra sammanfattning av frågorna kring den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Dess kvaliteter spolieras emellertid genom punkt 8. Utan ett avtal om användning av Natos resurser, kommer det inte att bli någon europeisk säkerhets- och försvarspolitik. Vi bör därför välkomna alla initiativ för att lösa denna svåra fråga, inte kritisera dem. Detta undergräver bara parlamentets trovärdighet. Den brittiska regeringen har hela tiden handlat i enlighet med rådets önskemål. Avtalet med Turkiet stöddes också av rådet, och det banar väg för att göra verklighet av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken.

Hannan (PPE-DE).
Jag talar i egenskap av sekreterare i gruppen SOS Demokrati, för att förklara vår motvilja mot de två försvarsresolutionerna som kammaren precis har röstat om.
Det finns en mängd olika åsikter i kammaren om kontinentens militära behov. En sak som emellertid inte borde vara kontroversiell, är att Europas försvar först och främst bör styras av strategiska överväganden i stället för politiska. Trots detta är det motsatsen som föreslås i dessa resolutioner. Den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, och särskilt snabbinsatsstyrkan, ökar inte Europas försvarsförmåga med en enda soldat eller en enda kula. Allt den gör är att överföra ledningen för verksamheten från Nato i de berörda ländernas huvudstäder, till EU:s nya militärpolitiska strukturer. I bästa fall blir detta en meningslös och dyr dubbleringsövning, i värsta fall blir Europa svagare genom att man kapar banden till den enda Natopartner som kan tillhandahålla och har en förmåga att skapa luftbroar och broar till sjöss, och som kan tillhandahålla avancerade kommunikationssatelliter och träffsäkra missiler.
Gång på gång har de europeiska försvarsministrarna, även de brittiska, varit beredda att nonchalera råden från sina egna generaler, och i stället gå vidare med gemensamma europeiska projekt. Det bästa exemplet på detta tänkesätt är kanske Eurofightern, ett flygplan som blivit funktionsdugligt flera år för sent, som kostat miljarder euro mer än beräknat, och som i praktiken redan är föråldrat.
Under en tidsperiod då vi i allt högre grad måste agera utanför vårt närområde, behöver vi väl, trots allt, ett flygplan som kan starta och landa från dåligt underhållna lokala flygfält, med låga tekniska krav när det gäller reservdelar, med egenskaper som gör att den kan tankas under färd, och med en förmåga att länge kunna flyga med låg fart. Det vi får i stället är ett plan som under början av 1980-talet var tänkt att skydda Centraleuropas luftrum mot ett massangrepp av ryska MiG-plan. Dessa två resolutioner har ingenting att göra med att göra Europa säkrare, men däremot mycket att göra med att göra det mer integrerat, som ett mål i sig. Detta är skälet till vårt motstånd.

Berthu (NI)
. (FR) Europaparlamentet har ännu en gång röstat för en resolution om den europeiska gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken (GUSP) - trots att inte ens namnet på denna politik finns i fördragen. Parlamentet fortsätter ändå det ansträngande arbetet med att försöka utarbeta den under förhållanden som parlamentet själv fastställt och som gör den praktiskt taget omöjlig. Därför går det inte att känna något medlidande med parlamentet när det gäller de svårigheter det möter.
Det första hindret uppträder redan i beaktande A i den framröstade resolutionen. Det bekräftas att den s.k. GUSP skall ?göra den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken trovärdig?, och den skall ?tjäna världens intressen och de universella värderingarna såsom de uttrycks i Förenta nationernas stadga?. Inte ett ord om Europas eller dess medlemsländers intressen. Hur skall man få människorna att intressera sig för en politik som själv proklamerar att den inte försvarar deras intressen?
För det andra kan man inte, såsom min kollega Souchet på ett utmärkt sätt sade i går, åstadkomma en gemensam politik med länder som har olika visioner, eller till och med motsatta. Man måste därför ta sig ur gemenskapsinstitutionernas strikta ram och verkligen använda sig av flera nivåer.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) För att säkra varaktig fred och internationell säkerhet är det nödvändigt och fullt möjligt att gå över från ett system med civil säkerhet där beslut fattas utifrån militära beaktanden till ett system med civil säkerhet som är inriktat på de ekonomiska, sociala, ekologiska, etniska och kulturella skälen till konflikterna, och inta en förebyggande inställning för att neutralisera och behandla orsakerna till förutsägbara och akuta situationer till konflikterna i Europa och i hela världen.
Detta är dock inte den väg som Europeiska unionen har följt i den aktuella säkerhetspolitiken utan man har till stor del följt USA och som i sin tur använder terroristhotet och bekämpningen av terrorism till att föra en ensidig politik och stärka sin egen ställning i världen, och de nyligen gjorda uttalandena från Bush om ?ondskans axelmakter? vilket tycks förebåda nya militära operationer i andra områden i världen är exempel på detta.
Som Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster säger i den resolution som tyvärr inte godkändes, är det dags att radikalt förändra den befintliga situationen, främst genom att upplösa Nato och VEU, och trycka på utveckling och förstärkning av OSSE, och ge organisationen lämpliga materiella och finansiella medel, vilket uppenbarligen majoriteten i parlamentet inte stöder.
Därför röstade vi emot resolutionen från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.

Theorin (PSE)
. Jag välkomnar ett aktivt EU-deltagande i krishantering och samarbete inom försvarsindustrin. På enskilda punkter delar jag emellertid inte föredragandens uppfattning. Det förekommer alltför långtgående skrivningar om GUSP och samarbetet med Nato. EU har inte samma grundläggande målsättning som Nato, och därför är jag t.ex. emot utarbetandet av en vitbok om säkerhet i samarbete med Nato.
Vidare är jag emot skapandet av ett europeiskt krigsmaterielinstitut. Redan idag förekommer praktiskt samarbete vid inköp av militär utrustning, och jag anser inte att skapandet av ett europeiskt institut tillför något mervärde.

Van Orden (PPE-DE)
. (EN) Den brittiska konservativa delegationen röstade emot Brokbetänkandet om den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, av följande skäl.
Delegationen betraktar den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken som en i grunden felaktig idé, driven av en splittrande och missriktad önskan om att ge Europeiska unionen en oberoende militär förmåga, som en aspekt av dess politiska strävan att skapa en europeisk stat.
Nato bör vara den främsta militära säkerhetsorganisationen, inte bara för kollektivt försvar, utan också för fullständiga militära operationer som gensvar på krissituationer. Det är bara på detta sätt som de transatlantiska säkerhetsbanden kan garanteras på ett lämpligt sätt.
I Washington 1999 och vid senare tillfällen slöt man avtal om lämpliga arrangemang för utvecklingen av en europeisk säkerhets- och försvarsidentitet, inom ramen för Nato. Dessa gör det möjligt för alla Europas allierade att göra ett sammanhållet och effektivt bidrag till alliansen, och själva handla på ett sätt som man har avtalat och som krävs. Den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken är en allvarlig avvikelse från denna idé. Det finns dessutom ingenting som visar på någon form av allvarligt menad beslutsamhet från EU-medlemsstaternas sida, när det gäller att öka försvarsutgifterna eller sin militära styrka på något betydande sätt.
Vi anser inte att uppfyllandet av kraven i samband med den europeiska snabbinsatsstyrkan bör vara en ?absolut prioritet? inom ramen för den militära upphandlingen. Prioriteringen bör i stället vara att maximera våra egna styrkors operativa effektivitet, med tanke på alla de hot vi nu konfronteras med.
Militär upphandling och försvarsbudgetar är i allt väsentligt någonting som medlemsstaterna skall syssla med, och detta skall inte bli ett ansvar för gemenskapen.
Utvecklingen av den europeiska försvarsindustrin bör inte motiveras av en önskan om att ?konkurrera med industrin i Förenta staterna?, utan av behovet av att ge våra väpnade styrkor bästa möjliga utrustning och uppfylla nationella säkerhets- och industriella krav. Detta kan innebära partnerskap med företag från Förenta staterna, såväl som med företag från Europa och andra håll.

Theorin (PSE)
. Jag välkomnar ett aktivt EU-deltagande i krishantering och samarbete inom försvarsindustrin. På enskilda punkter delar jag emellertid inte föredragandens uppfattning. Det förekommer alltför långtgående skrivningar om GUSP och samarbetet med Nato. EU har inte samma grundläggande målsättning som Nato, och därför är jag t.ex. emot utarbetandet av en vitbok om säkerhet i samarbete med Nato.
Vidare är jag emot skapandet av ett europeiskt krigsmaterielinstitut. Redan idag sker praktiskt samarbete vid inköp av militär utrustning, och jag anser inte att skapandet av ett europeiskt institut tillför något mervärde.

Beysen (ELDR).
Herr talman! Min kollega De Clercq och jag röstade emot eftersom vi ansåg att det inte var passande att rösta om Mellanöstern i dag. Dessutom röstade vi emot i protest mot de europeiska institutionernas klena uppträdande när det gäller utrikespolitiken i allmänhet och krissituationen i Mellanöstern i synnerhet. Mot denna bakgrund vittnar det om arrogans att kritisera USA:s hållning. Slutligen beklagar jag den fördomsfullhet i fråga om situationen i Mellanöstern som förekommer hos majoriteten av Europaparlamentets ledamöter och som bland annat leder till att kampen mot terrorismen inte kan fortsätta på ett riktigt sätt.

Fatuzzo (PPE-DE).
Både i egenskap av företrädare för Pensionärspartiet och som språkrör för mina egna tankar har jag frågat mig: hur kommer det sig att man kan bekämpa de afghanska terroristerna efter katastrofen i New York, men att man inte kan bekämpa terroristerna i Mellanöstern, i Israel, där de palestinska mänskliga bomberna ställer till med hundra gånger så mycket förödelse? Som företrädare för Pensionärspartiet och mig själv har jag frågat mig: varför avgår inte Arafat som ordförande för den palestinska myndigheten om han inte har makten att stoppa terroristerna? Och slutligen: varför snabbar vi inte på processen att göra Israel till medlem i Europeiska unionen? Därför röstade jag emot denna resolution.

Cushnahan (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tala om Mellanösternfrågan, i syfte att ta avstånd från det resolutionsförslag som har lagts fram av min grupp, och den motivering man har formulerat inför omröstningen.
Genom att man konsekvent har kritiserat Förenta staterna för dess ensidiga förhållningssätt, som innebär att landet har förvärrat situationen genom att bli en del av problemet, i stället för en del av lösningen, beklagar jag att PPE-DE-gruppen placerar sig i en liknande ställning. Att PPE-DE-gruppen genom sin resolution inte på ett tydligt sätt lyckas att fördöma de olagliga aktiviteter som vissa inom det israeliska försvaret genomför, och kräva att de ställs inför rätta, är moraliskt och politiskt oförsvarbart. Det handlar inte bara om terrorism när folk blir självmordsbombare, utan även när vissa inom säkerhetsstyrkorna bedriver verksamhet utanför lagens råmärken. Vi måste vara konsekventa i vårt förhållningssätt till terrorismen.
Även om jag instämmer i kravet att den palestinska myndigheten bör göra allt den kan för att förhindra terroristangrepp, måste man ställa sig frågan hur de skall kunna handla när deras infrastrukturer på de politiska, säkerhetsmässiga och civila planen förstörs i ett oavbrutet militärt fälttåg, som har tagit många oskyldiga liv. Hur skall dessutom Yassir Arafat kunna utöva något ledarskap när han blir förödmjukad på detta sätt av Ariel Sharon? Om vi inte lyckas möta den politiska verkligheten på ett ärligt och objektivt sätt, kommer detta att undergräva vår förmåga att utöva påverkan så att denna blodiga och fruktansvärda konflikt får ett slut.

Alavanos (GUE/NGL)
. (EL) Efter det att EU:s ministerråd har förnedrat sig under många dagar, med besöket till Israel nyligen av Spaniens utrikesminister, Piqué, och Solana som kulmen, tar Europaparlamentet över uppgiften att försvara Europeiska unionens internationella roll genom att anta en rad direkta, tydliga, rättvisa och realistiska förslag för att stoppa det israeliska våldet i Palestina och för att få till stånd en verklig och långsiktig lösning på Palestinafrågan.
Ministerrådet bör omgående anta och verka för de konkreta åtgärderna i Europaparlamentets förslag, vilka är
· att genomföra FN:s säkerhetsråds resolutioner 1397, 1402 och 1403 om tillbakadragande av israelisk militär från de palestinska områdena, omfattande Ramallah,
· att ge rörelsefrihet till och häva husarresten för den nationella palestinska myndighetens ordförande, Yassir Arafat,
· att stödja förslaget från Arabförbundet, som går ut på att utropa en självständig palestinsk stat och att samtidigt erkänna Israel,
· att sända en internationell fredsstyrka och observatörer till området under Förenta nationernas beskydd,
· att införa ett vapenembargo mot de stridande parterna,
· att upphäva associeringsavtalet EU-Israel inom ramen för samarbetet Europa-Medelhavsområdet,
· att kräva att Israel skall garantera fritt tillträde för massmedier, och för EU:s diplomatiska och konsulära myndigheter, till de ockuperade områdena samt att ge odelat stöd till de israeliska, palestinska och internationella organisationer som arbetar för fred på alla nivåer, omfattande de israeliska reservister som vägrar att tjänstgöra på de ockuperade områdena.

Berthu (NI)
. (FR) Europaparlamentets debatt om situationen i Mellanöstern föreföll mig föga objektiv, utan distans till händelsen och mycket obalanserad på bekostnad av Israel. Jag vägrade därför att ansluta mig till den avslutande resolutionen, som också den kännetecknades av partiskhet.
De israeliska åtgärderna de senaste dagarna har varit mycket hårda, förvisso, men det handlar egentligen om en reaktion på en situation av extrema spänningar, som orsakas av en grym och oförsvarlig terrorism, där man fortfarande väntar på att den tydligt och definitivt skall fördömas av den palestinska myndigheten.
Den mest avlägsna orsaken till denna extrema situation är den ofullständiga tillämpningen av resolution 181 som antogs av Förenta nationernas generalförsamling den 29 november 1947, och som innebar att två stater skulle inrättas, en judisk och en palestinsk. Men den senare uppstod inte på grund av de arabiska staternas angrepp på Israel, och sedan på grund av dessa staters strävan efter att hålla kvar palestinierna i illusionen och oviljan.
Därför är den verkliga grunden till en rättvis och hållbar fred i Mellanöstern en återgång till resolution 181, där två stater samexisterar och där båda är säkra och erkända. Det skulle dessutom vara att föredra att den heliga staden Jerusalem får internationell status och innefattar de olika religionerna i sin förvaltning.

Dehousse (PSE)
. (FR) Resolutionsförslaget är obalanserat och säger inte det som den europeiska allmänna opinionen vill höra.
För det första att folken betalar dyrt för regeringarnas vansinnigheter, eftersom den senaste Intifadan provocerades fram av en promenad som general Sharon tog i trädgården till den stora moskén i Jerusalem i samband med valet, och man upptäcker alltmer i vilken utsträckning Arafat är en skojare som spelar ett dubbelspel, en krigschef som uppmuntrar, organiserar och betalar terroristerna genom att utge sig för att fördöma dem.
För det andra att vi två gånger varit otroligt nära freden, först med Rabin, som tyvärr mördades efter en hatkampanj från den israeliska högern, och sedan med Barak vars erbjudanden om fred avslogs av Arafat med de konsekvenser vi ser i dag.
För det tredje att freden inte kommer att åstadkommas genom självmordsterrorism eller statsterrorism, och att där det tidigare fanns 20 eller 25 självmordskandidater finns det i dag 200 eller 250 om inte fler, vilket dagens attentat också vittnar om.
För det fjärde att Israel, som existerar tack vare internationell rätt, inte kan uppföra sig som om denna rätt inte existerade eller som om säkerhetsrådet inte hade beslutat något.

Désir (PSE)
. (FR) Jag är inte positiv till att associeringsavtalet med Israel skall skjutas upp. Europa får inte glömma sitt historiska ansvar och vi har en moralisk skyldighet gentemot Israel.
Jag fördömer den politik som bedrivs av Ariel Sharons regering liksom självmordsattentaten. Det finns ingen militär lösning på konflikten mellan Israel och Palestina. Man måste återuppta den väg som stakades ut av Itzak Rabin tillsammans med Arafat, nämligen vägen mot förhandling och fred.
Europa måste göra sin röst hörd och utöva ännu större påtryckningar i Mellanöstern. Man klagar på att Förenta staterna är de enda som har denna förmåga. Det beror på att de är närvarande och garanter för Israels säkerhet. Om Europa vill utöva påtryckningar för att freden skall vinna, om Europa vill att en interventionsstyrka under överinseende av Förenta staterna skall inrättas och bidra till att en fredskompromiss och resolutioner från säkerhetsrådet respekteras skall vi inte vara mindre närvarande utan mer närvarande bland palestinier och israeler. Att försöka bryta associeringsavtalet kommer inte på något sätt att hjälpa Europa att spela sin roll och vara den nödvändiga samtalspartner vi vill bli.
Vägen till fred är smal, och det är också Europas väg i denna region.

Duhamel (PSE)
. (FR) Hur trevande vi än agerar i Europa måste vi tjäna något till. Vid sessionen i Strasbourg diskuterade Europaparlamentet med en intensitet utan motstycke för att uppnå detta. Parlamentet röstade för en resolution där man inte nöjer sig med goda avsikter, en resolution som starkt fördömer de blinda självmordsattackerna, som uppmanar till embargo för vapenleveranser både till Israel och Palestina, som uppmanar till att sända en internationell interventionsstyrka under Förenta nationernas överinseende, till att inkalla associeringsrådet mellan Europeiska unionen och Israel och granska uppskjutandet av associeringsavtalet i Europa-Medelhavsområdet mellan EU och Israel.
Europa är svagt - vi har varken gemensam utrikespolitik eller militär kapacitet. Men Europa växer, vi börjar förstå att vi måste tala med en röst och försöka påverka de olika aktörerna, till att börja med den första av dem, nämligen det förenta statliga kejsardömet.
Det är för tidigt att säga om det är Bushs dubbelspel eller hållningslöshet som kommer att vinna. Låt oss redan nu konstatera att han till slut gjort sig fri från Sharon. Varför? ?Han böjde sig för påtryckningarna från Europa, arabvärlden och flertalet media? (Wall Street Journal, den 5 april). Och Patrick Jarreau tillade: ?Var och en av dessa huvudpersoner spelade faktiskt en avgörande roll? (Le Monde, den 9 april). 
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)
Fiebiger, Kaufmann, Markov, Modrow och Uca (GUE/NGL)
 - (DE) Den resolution som parlamentet antagit i dag går i rätt riktning. Den välkomnas av oss, ty det finns inget meningsfullt alternativ till en politisk lösning, och Sharonregeringens nuvarande krigiska svar på de människoföraktande terroristattackerna som utförs av palestinska fanatiker kan inte längre godtas. Israels militära upptrappning kränker folkrätten och de mänskliga rättigheterna, vilket uttryckligen fastslås i resolutionen. Upptrappningen bidrar inte till att få slut på terrorn, utan riktar sig mot den palestinska civilbefolkningen och förstör den palestinska infrastrukturen.
Vi stöder eftertryckligen Europaparlamentets krav att FN:s resolutioner 1397, 1402 och 1403 genast skall verkställas, särskilt att den israeliska armén genast dras tillbaka från palestinskt område, och vi fördömer självmordsattackerna mot Israel. Det är fullständigt oacceptabelt att sätta Arafat, som demokratiskt vald president, i husarrest.
Vi välkomnar att Europaparlamentet uttalar sig för ett vapenembargo gentemot Palestina och Israel samt uppmanar rådet och kommissionen att överväga en frysning av associeringsavtalet mellan Israel och Europeiska unionen. Vidare är det viktigt att Europaparlamentet kräver fri tillgång för medierna till de ockuperade områdena och uttalar sitt fulla stöd för israeliska, palestinska och internationella organisationer, som arbetar aktivt för att återställa freden i Mellanöstern.
Vi styrker oinskränkt fördömandet i Europaparlamentets resolution av de talrika antisemitiska attackerna i Europa mot synagogor, judiska skolor och kyrkogårdar.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Dagens omröstning om Mellanösternresolutionen, som fick stöd av de flesta politiska grupper, med undantag av PPE, var ett viktigt steg för att fördöma det verkliga krig som den israeliska regeringen och premiärminister Ariel Sharon har förklarat det palestinska folket och president Arafat på de palestinska områdena, ett krig som redan har lett till hundratals döda, oerhört många skadade och enorma humanitära problem och materiella skador, såsom förstörda hus och grundläggande infrastrukturer.
Genom många talares inlägg i debatten i går fick också den amerikanska administrationens agerande hård kritik på grund av det ansvar den bär för utvecklingen av situationen i regionen.
De åtgärder som rekommenderades är också viktiga, nämligen: kravet att associationsavtalet med Israel upphävs, att vapenembargo införs och att möjligheten ges att skicka en insats- och observationsstyrka till regionen under FN:s ledning i syfte att uppnå fred, slut på de israeliska aggressionerna och en reträtt från de ockuperade områdena, kravet på garantier om fri tillgång för massmedia och humanitära organisationer till de palestinska områdena samt stöd till de israeliska reservisternas kamp.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) I utkastet till resolution angriper man med rätta förstörelsen av den palestinska infrastrukturen, insisterar man på en vapenbojkott och lämnar man möjligheten öppen att skjuta upp associationsavtalet mellan Israel och EU. Av denna anledning, och på grund av att en del av högern som ännu inte förstått problemet röstar mot, kommer jag att rösta för. Högern betraktar fortfarande Israel som en europeisk och amerikansk förpost i hjärtat av det arabiska området och som en militärt fäste i närheten av de stora oljekällorna och den strategiskt viktiga Suezkanalen. Det är just detta som framkallar vrede hos de omkringliggande arabiska folken. Israel har störst möjligheter att överleva med öppna trafikförbindelser till omgivningen, insatser av israelisk expertis i grannländerna och rentav ett israeliskt medlemskap i Arabförbundet. Den nuvarande israeliska regeringen använder rädslan för attentat som ett medel för att genomföra sina minoritetsuppfattning. De är inte först och främst ute efter att slå vakt om de israeliska medborgarnas säkerhet, utan strävar i huvudsak efter att förhindra den ekonomiska uppbyggnaden i de palestinska områdena genom att förstöra byggnaden, vägar, hamnar och flygplatser. Målet med en sådan politik, som alltid försvaras av den aggressiva högern, kan inte vara någonting annat än att fortsätta kolonisationen av Gaza och Västbanken med hjälp av hökar i de judiska bosättningarna som flugits in direkt från USA. På detta sätt sätter den israeliska regeringen den egna statens framtid på spel.

Ries (ELDR)
. Vladimir Putin tas i dag emot av Gerhard Schröder under stor pompa. Man kommer att tala om att öka det ekonomiska samarbetet mellan Ryssland och Tyskland. Tjetjenien - det är 100 000 döda, det är ett raserat Grozny. Det är ett folkmord.
Och i dag hotar vårt parlament med handelssanktioner mot den israeliska staten?! Samtidigt som unionen förhandlar om avtal med Syrien och Iran vilka, som vi alla vet, är mästare när det gäller demokratiska värderingar som ligger oss varmt om hjärtat! Sluta upp med hyckleriet! Sanktioner, hot, fördömanden och uppfordran när det gäller Israel. Tillmötesgående och förbiseende när det gäller palestinierna.
Var finns ett tveklöst fördömande av ett utbildningssystem som glorifierar martyrskapet (shahid) och dresserar en hel generation till hat och mord? Var läser man om, var fördömer man det ekonomiska stödet från Irak, bland annat, till självmordsbombarna och deras familjer? Inte ett ord heller om de hundratals vapen som upptäckts i Arafats högkvarter. Man förfasas över att Israels armé Tsahal skjuter på ambulansen som transporterar ett barn, men vem har berättat att han dolde sprängämnen? Barn framför Tanzim och barn bakom gevären är ett välkänt fenomen. Jag instämmer inte i regeringen Sharons politik, jag tror inte att freden finns i slutet av denna militära upptrappning, jag ber av all min kraft att man återigen skall sätta sig vid förhandlingsbordet ...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Roure (PSE)
. (FR) Vi är alla djupt påverkade av det som händer i Mellanöstern, dessa blodiga händelser som gör att hoppet om fred slocknar. Vi kan inte förhålla oss likgiltiga inför attentaten som sätter skräck i Israels barn, och vi kan inte förbli likgiltiga inför det palestinska folkets lidande, det folk som förnekas och förödmjukas.
När Rabin mördades inrättade Netanyahu nya bosättningar och hoppet om fred försvann. Freden fick en andra chans tack vare Camp David, låt oss inte glömma att Barak gick längre än någonsin i eftergifterna, men Arafat tog inte emot den utsträckta handen.
Européerna kan inte fortsätta att titta på detta drama och inte heller acceptera den kränkande behandlingen av Europeiska unionens delegation. Det är självklart att denna attityd från den israeliska regeringens sida innebär en vändpunkt i förbindelserna mellan Israel och Europeiska unionen. Vi skall för den skull inte överge det israeliska folket.
Förslaget till kompromissresolution som överlämnades vid Europaparlamentets session i kammaren syftar till att eventuellt granska ett uppskjutande av associeringsavtalet mellan EU och Israel, och jag betonar det faktum att det kanske inte är genom att straffa det israeliska folket som man kommer åt den man vill, nämligen Ariel Sharon.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Sacrédeus (PPE-DE)
. Jag har röstat för den kristdemokratiska EPP-DE-gruppens resolutionsförslag. I slutomröstningen röstade jag nej till socialisternas, liberalernas, de grönas och vänstersocialisternas gemensamma förslag, vilket antogs med 269 röster mot 208 och 22 nedlagda. Att resolutionen antogs med så liten marginal gör den politiskt svag.
Sanningen är enda vägen till verklig fred, försoning och samlevnad. Den antagna resolutionen väljer att kritisera staten Israel tolv gånger, palestinierna och Palestinska myndigheten endast tre gånger. Ingen av de av USA och EU gemensamt terroriststämplade organisationerna Hamas och Islamiska jihad nämns eller kritiseras i resolutionen, ej heller de av USA som terrorister betecknade grupperna Hisbollah och Al-Aqsa-brigaden.
I stället hotar Europaparlamentet i den antagna resolutionen med att EU skall upphäva associeringsavtalet med Israel (punkt 8). Det hänvisas till att ?vid gränsen till Libanon pågår det strider som riskerar att spridas till hela regionen? (punkt 2) utan att det anges att Iran- och Syrien-understödda Hisbollah angriper med raketer mot israeliska städer. Resolutionen uppmuntrar till desertering i israeliska armén.
EPP-DE-gruppens resolutionsförslag var ett viktigt försök att göra Europaparlamentet och EU betydligt mer relevant gentemot både Israel och palestinierna genom att ta båda parters oro och lidanden på djupaste allvar, inte i huvudsak den ena sidan.

Souchet (NI)
. (FR) Genom att anta en resolution som är både obalanserad och oansvarig i frågan om Israel och Palestina har Europaparlamentet ännu en gång råkat i vanrykte och visat prov på, om det nu behövdes, sin oförmåga att på ett seriöst, avvägt och effektivt sätt diskutera känsliga internationella frågor.
Den debatt som vår kammare i går ägnade åt händelserna i Mellanöstern kännetecknades, det gällde för övrigt också från kommissionär Pattens sida, av avsaknaden av att sätta de nuvarande händelserna i ett sammanhang, en uppenbar obalans när det gäller att inta en ståndpunkt och avsaknaden av omsorg om det långsiktiga arbetet. Européerna kan inte klaga på att de faktiskt inte har någon makt och inte spelar någon roll i strävan efter diplomatiska lösningar på Mellanösternfrågan, på att deras företrädare ifrågasätts, trots att de gör allt, åtminstone inom Europaparlamentet, för att inta en delaktig ställning genom att låta sig styras enbart av lidelse och känslosamhet. Tror man verkligen att européerna genom att rekommendera att associeringsavtalet med Israel skall skjutas upp kommer att bidra till en verklig strävan efter fred? Måste man blunda tillmötesgående för att födelsekyrkan i Betlehem utnyttjas av beväpnade anhängare, eller visa att sådana avsteg på nytt aktualiserar behovet av internationellt skydd av de heliga platserna?
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Vachetta (GUE/NGL)
. (FR) Jag har just kommit hem från Palestina med blandande känslor av ilska och skräck inför den israeliska arméns övergrepp i de städer som förklarats som militära säkerhetsområden: utegångsförbud sedan mer än en vecka tillbaka, vägran att ge vård till skadade, avstängning av vatten och el, en rad förödmjukanden ... Befolkningen som tagits som gisslan behandlas alltmer brutalt - man talar om massakrer i Jenin och Nablus - och den blir alltmer isolerade till följd av Tsahals vägran att tillåta vittnen, journalister eller internationalister att närvara.
Vi måste agera snabbt. Vi vet att det inte blir fred för folken i regionen utan att palestinierna får rättvisa och utan att deras rätt till en stat med östra Jerusalem som huvudstad erkänns. Det kräver ett totalt tillbakadragande från de ockuperade områdena, att bosättningarna upphör och att flyktingarna får rätt att återvända. En styrka för att skydda det palestinska folket borde kunna ingripa för att se till att FN:s resolutioner följs omedelbart.
Det var budskapet vid det stora antalet demonstrationer för stöd till det palestinska folket som ägt rum runtom i världen och i vilka vi deltagit.
Jag röstade för den föreslagna resolutionen, eftersom den syftar till att bryta Europas medbrottsliga tystnad, bland annat genom att kräva att associeringsavtalet mellan EU och Israel skall skjutas upp.

Zimeray (PSE)
. (FR) Den här resolutionen är vare sig rättvis eller användbar. Europa skulle ändå kunna bidra på ett avgörande sätt, vi har möjlighet att vara trovärdiga. Därför måste vi fortsätta att spela vår roll med stöd till en verklig utveckling av de palestinska territorierna - och längre fram av den palestinska staten - genom att absolut kräva att de grundläggande rättigheterna respekteras om vi skall bidra.
Det är inte förbjudet att vara anständig. Det krävs mycket stolthet av oss för att straffa Israel, dess folk, dess civila armé och dess demokratiska vitalitet. Och även om det kollektiva ansvaret har en mening, är jag inte säker på att vår avlägsna historia eller vårt nyss inträffade förflutna är tillräckliga kvalifikationer för att avkunna sådana domar. När vi själva ställdes inför liknande svårigheter, reagerade vi inte bättre. Är det Italien med dess karabinjärer i Genua eller Sverige med dess poliser i Göteborg som lär Israel måttfullhet när det gäller att upprätthålla den allmänna ordningen? Är det Frankrike, vars kontingent slog läger utanför Srebrenica när massakrerna pågick? Är det Spanien, som vi vet straffade de baskiska terroristerna eller England som censurerade bland Saint-Malo-invånarna som lär den hebreiska staten öppenhet?
Snarare än att skynda oss att på nytt belasta Israel ...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I lördags gästade jag det Transnationella radikala partiets kongress i Genève. Där lyssnade jag mycket uppmärksamt på en annan person som liksom jag var gäst på kongressen, Tjetjeniens utrikesminister Ilyas Akhmadov. Jag kände redan till den tragedi det tjetjenska folket genomlever i Tjetjenien, med tusentals och åter tusentals döda, men utrikesministerns tal gjorde mig ännu mer övertygad om hur viktigt det är att komma ihåg alla folk som inte kan uppnå frihet och självbestämmande utan får utstå så allvarliga övergrepp. Jag gratulerar alltså Europaparlamentet till att det antog denna resolution.

Marchiani (UEN)
. (FR) Med risk för att krossa den vackra enhälligheten, som i mina ögon för övrigt är ganska artificiell och som dominerar här, föranleder debatten två kommentarer.
För det första konstaterar jag ännu en gång att Europeiska unionen i allmänhet, och Europaparlamentet i synnerhet, lägger sig i sådant de inte har med att göra.
Till dess motsatsen har bevisats är den ryska federationen faktiskt inte medlem i Europeiska unionen. Med vilken rätt tillåter vi oss då att ingripa i inrikes frågor i denna suveräna stat ? Situationen i Tjetjenien är förvisso dramatisk. Men ett krig är alltid bedrövligt, och i ännu större utsträckning när det orsakas av upprorsmakare mot den berättigade auktoriteten i en stat!
Oavsett vad anhängarna av den humanitära interventionspolitiken säger är de ryska styrkornas operationer på Tjetjeniens territorium - Tjetjenien som, låt oss komma ihåg det, är en fullständig del av den ryska federationen - åtgärder från en fast armé under överinseende av en demokratiskt vald president, och sorterar därmed helt enkelt under upprätthållande av ordningen. Om inte parlamentet vill uppträda som moralens väktare och uppfostra hela världen har det inte den minsta befogenhet att döma de ryska styrkornas uppträdande i Tjetjenien. Jag upprepar det: vår kammare blandar sig i dag i detta på ett otillåtligt sätt!
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Vachetta (GUE/NGL)
. (FR) Sedan den 11 september 2001 har den ryska makten, för att bekämpa ?terrorismen?, utökat sin offensiv mot det tjetjenska folket. Ett helt folk blir på detta sätt oroat och kriminaliserat utan att EU uppvisat någon indignation.
Rysslands stora betydelse för världens schackbräde, förekomsten av kolväten och gas i Kaukasus och det faktum att flera pipelines går genom regionen är kanske den grundläggande anledningen till stormakternas tystnad när det gäller den ryska politiken i Tjetjenien.
Den ryska regeringen erbjöd de amerikanska styrkorna närvaro i Centralasien. Förenta staternas armé förfogar dessutom över 200 av sina militärrådgivare i Georgien, med Putins tillstånd.
Europaparlamentet måste kräva av de ryska myndigheterna att de omedelbart upphör med ?rensningsaktionerna?. Eldupphör måste proklameras. Den ryska regeringen måste utan dröjsmål och villkorslöst återuppta förhandlingarna med president Maskhadovs representant. EU måste delge Ryssland att kriget i Tjetjenien är oförenligt med strävan efter att bygga upp ett mångetniskt, öppet, transparent och demokratiskt samhälle. Jag har därför röstat för allt som går i den riktningen.

Talmannen. -
Röstförklaringarna är avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 14.03 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsatt debatt om betänkande (A5-0076/2002) av Graça Moura för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om meddelandet från kommissionen om en EU-strategi för Kina: Genomförande av 1998 års meddelande och framtida steg mot en mer effektiv EU-politik (KOM(2001) 265 - C5-0098/2001 - 2001/2045(COS)).

Vanhecke, Frank (NI).
Herr talman, betänkandet från vår kollega Moura träffar på många områden huvudet på spiken och är mycket läsvärd. Detta gäller till exempel situationen när det gäller de grundläggande mänskliga rättigheterna i den kommunistiska diktatur som Kina fortfarande är, det våldsamma folkmordet i Tibet, och tortyr och dödsstraff i stor skala som även drabbar politiska dissidenter. Skillnaderna är mycket stora jämfört med situationen i USA, även om en annan talare i förmiddags likväl gjorde denna jämförelse. Fler exempel är de brutala hoten mot det fria Taiwan och den totala avsaknaden av yttrandefrihet.
I samband med en sådan uppräkning som görs i detta betänkande, måste man ändå någon gång drista sig till att ställa frågan om vilket det konkreta resultatet, det påtagliga resultatet egentligen är efter åratal av internationell och intensiv dialog om de mänskliga rättigheterna i den kommunistiska diktaturen Kina. Vilka faktiska förbättringar har egentligen åstadkommits på det området de senaste åren? Tråkigt nog besvaras denna fråga i samma stund som den ställs. Därför är och förblir det enligt min mening oacceptabelt att diktaturen kan räkna med så mycket tålamod och samarbete, inklusive anordnandet av de olympiska spelen 2008, inte bara från Europeiska unionens sida utan egentligen från hela det internationella samfundet. Jag drar mig till exempel till minnes att Republiken Sydafrika inte kunde räkna med lika stor förståelse för några år sedan. Protesten förblir ord som aldrig följs av handlingar. Jag konstaterar att man på ett effektivt sätt införde bojkottåtgärder då det nyligen på fullständig demokratisk väg kom regeringar till makten i Italien och Österrike som inte föll vissa europeiska opinionsbildare på läppen, till exempel i mitt eget land. Men detta världssamvete tiger eller kommer endast med tomma ord när Kina kommer på tal och det beklagar jag.

Inglewood (PPE-DE).
Jag vill börja med att välkomna Graça Mouras betänkande. Samtidigt som jag inte är ledamot i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, är jag en av de vice ordförandena i delegationen för förbindelserna med Folkrepubliken Kina, och är naturligtvis mycket intresserad av vad som händer i landet. I mitt perspektiv har den viktigaste utvecklingen i Kina under de senaste åren att göra med landets strävan efter att bli en del av världshandelssystemet. Detta är inte bara viktigt därför att det gör Kina till en del av världssamfundet, det för också in landet i det nya, uppkommande beslutsfattarsystemet i in en värld där länderna blir allt mer beroende av varandra.
Jag vill ta upp två särskilda punkter som härrör från detta. För det första: Om det kinesiska medlemskapet i Världshandelsorganisationen skall bli en framgång, är det nödvändigt att det råder rättssäkerhet och opartiskhet i handelsförbindelserna mellan det kinesiska näringslivet och företag från andra länder. Om och när det blir fel i dessa förbindelser, och det kommer det att bli ibland, är det av yttersta vikt att det finns lämpliga rättsliga förfaranden som gör att man på ett opartiskt och rättvist sätt kan hantera meningsskiljaktigheter. Jag känner till att man är i färd med att genomföra detta, och jag stöder och välkomnar detta i hög grad, eftersom medlemskapet i WTO inte kan bli en framgång utan detta.
För det andra är det karakteristiskt för den rådande utvecklingen inom internationella förbindelser, att den traditionella skiljelinjen mellan inrikes- och utrikespolitik håller på att lösas upp. Utan hänsyn till att människorättsfrågorna tidigare kanske behandlades inom ramen för inrikespolitiken, så är detta i allt högre grad inte fallet numera. Utan hänsyn till läget inom den klassiska internationella rätten, så är dessa frågor viktiga för folk utanför Kina. De kommer att, vilket de också gör för närvarande, ta hänsyn till dem i samband med utformandet av sina strategier, vare sig det handlar om politik eller handel.
Samma sak gäller på motsvarande sätt för Europeiska unionen. Hur denna verksamhet hanteras inom Kina påverkar, och kommer även framöver att påverka, hur förbindelserna mellan Kina och både andra länder och utländska företag utvecklas.

Carrilho (PSE).
Herr talman! Det är inte för mycket att betona vikten av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kina, vilka som bekant har utvecklats betydligt under senare år och främst när det gäller den politiska dialogen, handelsförbindelserna samt det vetenskapliga och tekniska samarbetet. Nu måste vi intensifiera dem och utvidga dem till andra områden för ömsesidig nytta. Kommissionens meddelande som bör stödjas av parlamentet, innehåller en strategisk ram för denna process och förslag till konkreta åtgärder. Vi hoppas också att innehållet i det utmärkta betänkandet av vår kollega Vasco Graça Moura skall beaktas i detta sammanhang.
På grund av tidsbegränsningen skall jag bara trycka på tre aspekter: förutom samarbetet inom handel, industri och teknik, vilket underlättas av Kinas anslutning till WTO, bör den kulturella dialogen mellan Europa och Kina drivas på. Till exempel ligger utvecklingen av utbyte på universitetsnivå nära till hands, nämligen genom utvidgningen av Tempusprogrammets område, för det andra vill jag nämna Macao och Hongkong, förutom att de är privilegierade internationella kontaktpunkter på det ekonomiska och finansiella området kan de bli center för ett intensivt kulturellt utbyte. Framgången för dessa två självstyrande regioner kommer att vara till fördel för Kina men ligger också i Europas intresse. Dessutom kan det utgöra ett bra exempel på vad som är möjligt att uppnå när de internationella förbindelserna inriktas på en fredligt samspel.
Slutligen är fortfarande frågan om de mänskliga rättigheterna en enormt viktig angelägenhet då vi försöker fördjupa samarbetet med Kina. Vi väntar oss enligt det föredraganden har sagt flera positiva och viktiga signaler från Kina, också för att Kina när de olympiska spelen genomförs 2008 skall kunna visa upp en fullständigt positiv bild i internationellt sammanhang.

Plooij-van Gorsel (ELDR).
Herr talman, kolleger och kommissionär! Min grupp håller med föredraganden om att en intensifiering av förbindelserna med mellan EU och Kina är viktig för båda parter. EU kan hjälpa ett land som Kina, med 1 250 miljoner invånare och världens sjunde största bruttonationalprodukt, att finna sin plats i världssamfundet på områdena politiska, ekonomiska, sociala och kulturella förbindelser. Det var ytterst viktigt att Kina anslöt sig till Världshandelsorganisationen i Doha i november förra året. Kina kan nu inte längre som tidigare använda sig av ekonomiska sanktioner för att uppnå politiska mål. Ekonomiska sanktioner, såsom de Kina införde mot Nederländerna som ordförandeland i EU 1997 på grund av att man antagit en FN-resolution om människorättssituationen i Kina, är otänkbara i framtiden. Kina kommer att tvingas rätta sig efter bestämmelserna och andan i Världshandelsorganisationens föreskrifter. Som ordförande i den interparlamentariska delegationen för förbindelserna med Kina, vill jag understryka att den roll som Europaparlamentet kan spela inte bör underskattas. Förutom de olika toppmötena på regerings- och tjänstemannanivå, kan en öppen och tydlig dialog mellan Europaparlamentet och National People's Congress bidra till en fortsatt utveckling av demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna i Kina.
Människorättssituationen i Kina har under det senaste året försämrats avsevärt. Jag tänker då närmast på det stigande antalet politiska avrättningar, förbudet mot Falun Gong-rörelsen och nu senast den tibetanske Karmapa Lamas flykt till Indien. Kina skall ovillkorligen rätta sig efter FN-fördraget om de civila och politiska rättigheterna som man ju själv har undertecknat. Man bör vidta konkreta åtgärder för att faktiskt åstadkomma detta.
Europaparlamentet kommer att fortsätta att yrka på demokratisering och respekt för de mänskliga rättigheterna i Kina och kommer även fortsättningsvis att ägna uppmärksamhet år problemen med Taiwan och Tibet. Ett anmärkningsvärt resultat uppnåddes för två veckor sedan under vår dialog med en delegation från parlamentet i Tibetan Autonomic Region i Bryssel. Det gavs vid detta tillfälle utfästelser om att Röda korset skall få rätt att besöka fängelser och arbetsläger i Tibet. Vi välkomnar detta och hoppas att det kommer att bli verklighet. I juni skall Kinadelegationen besöka Kina och Tibet. På detta sätt kan Europaparlamentet dra sitt strå till stacken för att åstadkomma en intensifiering av förbindelserna med Kina, för vi har mycket kvar att lära av varandra.

Messner (Verts/ALE)
Herr talman! Först vill jag gratulera föredraganden Graça Moura! Men jag vill bara gå in på Tibetdelen av detta betänkande. Jag känner alla hörn av Tibet sedan mer än 20 år, och man bör betänka att Tibet är världens största högland, ungefär lika stort som hela Europa mellan Gibraltar och Ural. Tibet hade och har delvis fortfarande en kultur, en religion och ett levnadssätt som är unika, och det är nu hög tid att rådet utser en särskild EU-representant och att det för hela Tibet fastslås en autonomi. Ännu är nämligen inte allt förlorat, ty i utkanten av dagens Tibet, i Kham och Amdo, provinser som i dag inte längre räknas till den autonoma provinsen Tibet, lever fortfarande den gamla kulturen.
Det gäller att uppmuntra till att man tar upp förhandlingar mellan Centralregeringen i Beijing och exilregeringen i Dharamsala. Ingen vill ha tillbaka den gamla munkstaten. Men Tibet kan som autonom region i Kina försvara sin kultur, om de mänskliga rättigheterna garanteras där.
Och slutligen något som ligger mig varmt om hjärtat: Tibetanerna som befinner sig i exil och även tibetanerna i Tibet, som i 50 år har arbetat för sina rättigheter med fredliga medel, utan att någonsin ta till några som helst terrormedel, bör i denna tid, där den globaliserade terrorn härskar, inte brännmärkas som terrorister, utan bör respekteras för sin fredliga hållning.
(Applåder)

Cushnahan (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden, Graça Moura, till ett mycket balanserat betänkande. Han har tagit upp en rad frågor som är värda ytterligare behandling.
Jag instämmer i hans observation, att samtidigt som dialogen om de mänskliga rättigheterna förvisso kan vara användbar, har den dessvärre ännu inte gett några märkbara resultat. Man fortsätter att bryta mot de mänskliga rättigheterna, man utövar förtryck mot politisk verksamhet och, enligt Amnesty International, ägde det rum fler avrättningar i Kina i fjol än i alla andra länder tillsammans.
När det gäller Taiwan, fördömer även jag president Jiang Zemins hot om att använda militären. Det är bara fredliga förhandlingar i en atmosfär av ömsesidig respekt, som kan leda till framgång. EU-medlemsstaterna feghet i samband med deras vägran att bevilja visum till president Chen Shui-bian, så att han kunde besöka Europa, är en handling i eget intresse som motverkar sitt eget syfte.
Om vi nu tar upp andra frågor, måste EU utvärdera hur vapenembargot från 1989 tillämpas, särskilt eftersom medlemsstaterna får tolka bestämmelserna själva. I Irland kan t.ex. militär utrustning exporteras till Kina, så länge som den inte säljs direkt till militären. Det finns inga slutanvändarkontroller som garanterar att utrustningen inte hamnar hos militären eller säkerhetstjänsten, för att användas på sätt som EU kraftfullt skulle protestera mot. Förenade kungariket fortsätter att bedriva en blomstrande handel med brittisktillverkad militär utrustning.
I egenskap av föredragande om Hongkong, finns det flera frågor som jag känner oro över, men jag anser att det är olämpligt att ta upp dessa nu. Jag hoppas att utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik mycket snart - möjligen i höst - skall kunna ta ett initiativ, och att vi får ett mycket mer heltäckande betänkande som behandlar de många frågor som kammaren och förvisso jag själv, i egenskap av föredragande, har i förhållande till Hongkong.

Souladakis (PSE).
Herr talman! Kollegan Graça Mouras betänkande är under alla omständigheter egentligt, för det tar upp frågor som rör den politiska strategin och är inte påverkat av vare sig dagsaktuella eller vardagliga händelser.
Om vi betraktar Kinas utveckling under det senaste årtiondet, kan vi konstatera att landet har förändrats enormt. För tio år sedan inträffade tragedin på Himmelska fridens torg, i dag ser vi lösningen - ett slags lösning - på såväl Macao-problemet som Hongkong-problemet, ett bättre läge i Taiwanfrågan, anslutning till Världshandelsorganisationen och olympiska spel efter Aten och Grekland, år 2008. Vad visar detta? Jo, att utvecklingen går i rätt riktning.
Betyder det att det inte finns negativa saker? Det finns många negativa saker. När det gäller de mänskliga rättigheterna händer ingenting. Inte heller i fråga om de mänskliga friheterna händer särskilt mycket. När vi ägnar oss åt frågor som rör en politisk strategi måste vi emellertid se vad som finns vid horisonten. Och det måste för oss vara ett demokratiskt Kina, ett stabilt maktcentrum i en fredlig värld med många maktcentrum. Och med detta som utgångspunkt måste vi bygga vår egen politiska strategi. Anklagelser och obalanserade förhållanden leder ingenstans, och själva grundtanken med en politisk strategi är just att den inte skall begränsas av dagens händelser, utan vara inriktad på en punkt vid horisonten.
Måttfullhet, stabila mål och effektivitet är under dessa omständigheter den gemensamma nämnaren för gemensamma åtgärder. Kina samarbetade med oss i kampen mot terrorismen, och det var ett steg framåt i landets utveckling. Våra förbindelser förbättras kontinuerligt, och jag hoppas att vi kommer att få se fler förbättringar i framtiden.
Den som i dag träffar kinesiska företrädare kan konstatera att det rör sig om en ny generation människor - mycket unga: 30, 40 eller högst 50 år gamla - med god bildningsnivå och god kännedom om dagens värld, och det är väldigt positivt. Kina har själv funnit en formalism för utvecklingen och benämner det nya systemet ?marknadskommunism?. Det betyder inte ren ?marknadspolitik? när det gäller ekonomiska, men även sociala, förhållanden. På detta sätt förändras Kina, och jag anser att vi måste hjälpa landet genom att få dem att rätta till de negativa sakerna. För det finns väldigt många negativa saker! Vi får dock inte utöva påtryckningar som motverkar sitt syfte.
Jag tror att Kina är inne på en bra väg, för det är - på gott och ont - ett av de länder, ett av de folk, som har lyckan att på sin rygg bära en mångårig historia, ett stort civilisatoriskt och kulturellt kapital. Och inom ramen för den omformning av ideologiska och politiska värderingar som varje samhälle eftersträvar för att skapa sig ett eget sammanhang, har Kinas historia och kultur mycket stor tyngd, och såvitt jag vet görs försök att på nytt införliva just de kulturella inslagen av Konfucius, mänskliga värderingar och så vidare med Kinas sociala värderingar. Det är bra, för det är ett tecken på både balans och humanism.
Med dessa ord hoppas jag att vi i morgon, genom att rösta för kollegan Graça Mouras på några punkter förbättrade betänkande, kommer att ge Europeiska unionens strategi för Kina det rätta politiska stigmat.

Malmström (ELDR).
Herr talman! Vi har talat om Kina många gånger i denna kammare, och det är utmärkt att det nu finns en omfattande och övergripande rapport om EU:s samarbetsstrategi för regionen. Jag vill gratulera Graça Moura till ett mycket bra betänkande, det är verkligen ett gott arbete.
Kina är ett enormt land med växande betydelse i världen. Konsekvenserna av de ekonomiska, sociala och politiska omvandlingarna som landet står inför är oöverblickbara. I samband med WTO-medlemskapet, detta har liberalerna stött, kommer det att finnas många anledningar för EU och Kina att fördjupa samarbetet. Ekonomiskt, socialt, kulturellt och politiskt måste vi ha en omfattande dialog med Kina. WTO-medlemskapet kommer att ställa krav när det gäller piratkopiering, miljöfrågor, fackföreningar osv., och vi kanske kan hjälpa till.
Den liberala gruppen är dock, det är ingen överraskning för er, herr talman, mycket bekymrad när det gäller de mänskliga rättigheterna. Vi vill verkligen vädja till kommissionen att öka trycket på Kina i dessa frågor. Bedömare världen över är ense om att situationen för de mänskliga rättigheterna på det stora hela blir sämre. Det tycks som om Kina, precis som Ryssland när det gäller Tjetjenien, använder kampen mot terrorism som alibi för att begå övergrepp mot minoriteter. Möjligheten att fritt utöva sin religion i Kina är starkt begränsad. Katoliker rapporterar om systematiska trakasserier och moskéer bränns ned. I Tibet förekommer ett starkt förtryck av det tibetanska folket, inte minst av munkarna.
Vi är också oroade över tortyren och förföljelsen av demokratikämpar, fackföreningsaktiva och oliktänkande, och ansträngningen att begränsa yttrandefriheten på Internet är förstås oacceptabel. De dagliga arresteringarna, tortyren och den systematiska förföljelsen av utövare av Falun Gong är också mycket bekymmersam. Även om den kinesiska regimen tycks vara besluten att knäcka denna rörelse kommer den inte att lyckas, och därför måste man få till stånd en dialog i denna fråga.
Kina avrättar också fler medborgare än alla andra länder tillsammans, och vi måste trycka på här för att få till stånd ett moratorium. Dessa frågor måste ha högsta prioritet i våra samarbetsrelationer med Kina. Vi hoppades att det kanske inte skulle bli något OS 2008, men nu blir det så och då får man använda det som ett påtryckningsmedel.
Herr talman! Jag har stått i denna talarstol många gånger och talat om mänskliga rättigheter i Kina, och det har kommit många samtal från den kinesiska ambassaden. Detta kommer att fortsätta. Så länge det finns liberaler i denna kammare, kommer vi att engagera oss för de mänskliga rättigheterna i Kina.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag kan informera liberalerna om att de inte kommer att stå ensamma i striden. Kina har valt att gå med i Världshandelsorganisationen. Det innebär att de medvetet har valt en öppen hållning som inte bara omfattar handelsområdet. Härigenom kommer Kina att genomgå enorma förändringar som kommer att leda till långtgående förändringar för samhället. Vi kommer att föra dialogen med det jättelika landet och vi kommer att tvingas att inte bara grunda denna dialog på ekonomiska intressen. Våra väljare, våra värderingar och våra institutioner som grundar sig på demokrati och mänskliga rättigheter, kommer att tvinga oss att även ge en etisk grund åt dialogen och det är bra om vi redan från början klargör detta för de kinesiska myndigheterna.
Det massiva förtrycket av katoliker och muslimer har anförts. Utan att själv äga ingående kunskaper om dess innebörd, vill jag ändå varna för det massiva förtrycket av Falun Gong-utövarna. Vi har nåtts av hårresande berättelser och vittnesmål om hur fredliga människor kastas i fängelse i tusental. Det är uppenbart att de mänskliga rättigheterna och folkrätten för närvarande är den svaga punkten. Demokratin kommer sakta att slå rot i det kinesiska samhället och finna sina egna vägar, och de kinesiska myndigheterna får inte reagera på detta med ett massivt förtryck.
Jag vill dessutom gärna peka på den växande oro vi i detta parlament hela tiden känner för Tibet och andra områden som i detta jättelika land ber om ett visst mått av autonomi och som vill ha möjlighet att gå sina egna vägar på det kulturella området. Det är kriminellt att endast bemöta detta med förtryck och jag tror att alla de som den närmaste framtiden har kontakt med de kinesiska myndigheterna, måste klargöra att det för vår del i gemenskapen inte bara handlar om pengar.

Jarzembowski (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär! Jag är inte fullt lika säker som föregående talare på att medlemskapet i WTO automatiskt kommer att leda till politiska förändringar i Kina, men jag kommer snart tillbaka till det. Jag tror att det är bra att Folkrepubliken Kina har anslutit sig till WTO. Det var inte lätt för Kina, ty det kommer att innebära stora interna omstruktureringsprocesser, men jag anser att det i Kinas intresse är absolut nödvändigt att denna omstrukturering börjar nu. Jag tror också att det är en bra utgångspunkt för förbättrade handelsförbindelser.
Men jag vill vädja till kommissionen om att man noga iakttar huruvida Kina också uppfyller de åtaganden som man tagit på sig genom anslutningen till WTO. De senaste åren har Kinas agerande, efter att landet hade lovat att till exempel öppna försäkringsmarknaden, inte varit särskilt uppmuntrande. Man kom med löften, men försökte ignorera dem. Därför hoppas jag - och det vore intressant om kommissionären kunde säga något om hur kommissionen kommer att se på detta - att Kina verkligen också positivt erkänner följderna.
När det gäller den politiska dialogen har alla mina kolleger ju redan påpekat frågan om de mänskliga rättigheterna. Det är universellt gällande mänskliga rättigheter, det är inga europeiska mänskliga rättigheter som vi försöker tvinga på Kina, det är universellt erkända mänskliga rättigheter som vi kräver, och hit hör också rättigheter för minoriteterna, vare sig de är av religiöst eller kulturellt slag. Mina kolleger har redan talat om Tibet. Jag vill ta upp ett annat exempel, nämligen förföljelserna av den inofficiella katolska kyrkan i Kina, som måste gå under jorden, eftersom regeringen inte erkänner den katolska kyrkan, som känner samhörighet med Vatikanen. Det är inte godtagbart.
Beträffande Taiwan hoppas jag att Folkrepubliken Kina tar upp den politiska dialogen utan förbehåll. Bara en sådan politisk dialog kan leda till en återförening, men också endast om detta sker på grundval av demokrati och mänskliga rättigheter. Vi som parlament bör hjälpa till i kontakten mellan de båda staterna. Vi bör också upprätthålla kontakter med parlamentsledamöterna i Folkrepubliken Kina och i Taiwan.
Herr kommissionär, jag hoppas att kommissionen snart öppnar kontoret i Taipei, så att också kommissionen med sin representation i Beijing och Taipei kan stödja den politiska dialogen mellan de båda staterna.

Maaten (ELDR).
Herr talman! Jag anser att föredraganden har presenterat ett utmärkt betänkande som med sin bredd visar hur viktiga relationerna med Kina är och hur viktigt det är att vi har en god dialog med Kina. Jag menar vidare att ordföranden i Kinadelegationen, Plooij-van Gorsel, sade många mycket kloka saker om detta. Trots detta måste vi vara försiktiga så att vi inte undviker sanningen i våra relationer med Kina. Föregående talare och även andra har reda påpekat detta: om den kinesiske kejsaren saknar kläder bör vi påpeka detta. Det händer ibland. Då tänker jag, liksom vissa kolleger, till exempel på situationen när det gäller Taiwan och det sätt på vilket inom Europeiska unionen, och då tänker jag närmast på våra utrikesministrar, hanterar frågan. Vårt agerande i frågan är verkligen skenheligt.
Ta till exempel Taiwans observatörsstatus i internationella organisationer såsom i detta fall Världshandelsorganisationen. Situationen är löjeväckande. Taiwan borde som demokratiskt land ha rätt att delta i samarbetet. Taiwan är inte detsamma som PLO på 1960- och 1970-talen. Det är ett land som vi har goda förbindelser med och som vi har goda politiska förbindelser med, ett land som har genomgått en fantastisk demokratisk utveckling och som behandlas som paria. Detta är inte godtagbart, herr talman.
Hur är det möjligt att en vald ledare som Chen Shui-bian inte kunde ta emot sitt frihetspris här? Hans hustru var här, mycket imponerande, men den man det handlade om var inte här. Detta medan den kinesiske ledaren gör sin storslagna rundresa i Europeiska unionen. Det är bra att han företar sig denna resa för på så vis får vi tillfälle att tala med honom om vad som händer, även om de positiva saker som händer i Kina, men trots detta är situationen hycklande. För låt oss tala klarspråk: Kina uppfyller inte några som helst demokratiska krav. Hongkong är det mest talande exemplet: där hölls nyligen inom citationstecken ?valen? för att rösta fram en ny chief executive, och det skedde på ett fullständigt odemokratiskt sätt. Om det är ett exempel på hur det i framtiden skall gå till i Taiwan, om det åter kommer att tillhöra Kina, är det inte ett särskilt gott exempel.
Så har vi situationen när det gäller mänskliga rättigheter i Kina och i det sammanhanget bör man åtminstone nämna dödsstraffet. Vi i Europaparlamentet kan i vilket fall som helst naturligtvis aldrig acceptera dödsstraffet, men tyvärr är Kina ändå värst i världen i fråga om avrättningar. Mellan april och juli 2001 avrättades över 1 700 personer, och det är mer än alla avrättningar i den övriga världen under de senaste tre åren. Tortyr och misshandel av misstänkta hör även det till vardagen.
Herr talman! Det vore bra om dessa kritiska kommentarer kunde tas med i det utmärkta betänkandet.
(Applåder)

Dell'Alba (NI).
Herr talman, kära kolleger! Jag hälsar däremot inte kommissionär Nielson. Jag vet inte varför han är här - jag trodde inte att Kina ingick i hans revir. Jag tycker att kommissionär Nielson ägnar sig åt saker som han inte har med att göra litet för ofta - och jag tror att han förstår vad jag menar. Jag inser alltså inte vad han kan ha att säga oss i denna fråga.
Kära kolleger! När det gäller detta betänkande vill jag säga att vi för två timmar sedan röstade igenom ett dokument som var mycket kritiskt till Israel och där ståndpunkterna var motstridiga. Jag röstade emot detta dokument och jag konstaterade att detta parlament kan höja rösten när det vill. Herr talman! Två timmar senare framläggs ett dokument som gäller Kina för oss: ett land med 1 miljard 200 miljoner innevånare som förtrycker hundratals miljoner människor, etniska och kulturella minoriteter liksom enkla frihets- och demokratiälskande medborgare. Då klarar inte detta parlament av att göra mer än att under punkt 10 blygt ta upp frågan om mänskliga rättigheter, efter att ha talat om hur positivt det är till Kina och dess utveckling, uppenbarligen vad handeln med Europeiska unionen anbelangar.
Vi är inte med på detta. Vi radikala ledamöter vägrar att gå med på denna inställning, denna manikeism som Europaparlamentet uppvisar när det är ?hårt? eller vill vara hårt mot de svaga, som Israel tillhör i dag när det attackeras av en vildsint terrorism som i morse återigen ledde till minst åtta - naturligtvis oskyldiga - döda i en israelisk buss, vilket ingen har talat om, och sedan under samma dag ger en in blanko-check till den kinesiska diktaturregimen som förtrycker hundratals miljoner människor. Vi är inte med på detta.
Vi tycker att detta Europa är stort endast när det vet att tala om mänskliga rättigheter, individens rättigheter och minoriteternas rättigheter på ett entydigt sätt, och vi kommer därför inte att rösta för en text som har kallats hycklande, vilket är en åsikt jag instämmer i. Det finns vissa delar, såsom den om Taiwan, som vi håller med om, men på det hela taget tar vi avstånd ifrån inställningen bakom denna text. Vi anser att parlamentets och Europeiska unionens budskap till detta land skall vara ett helt annat.

Nielson
. (EN) Kommissionen välkomnar Graça Mouras betänkande om meddelandet från kommissionen om en EU-strategi för Kina.
Det gläder mig verkligen att parlamentet och kommissionen på det hela taget har dragit liknande slutsatser om förbindelserna mellan EU och Kina under de senaste tre åren, och hur de bör utvecklas framöver. Trots flera meningsskiljaktigheter om en del viktiga frågor, har EU och Kina under de senaste åren nått ett brett samförstånd på områden där våra förbindelser är till ömsesidig nytta. Detta har mer än tillräckligt visats genom de framgångsrika årliga toppmötena under 2000 och 2001, och, under den senaste tiden, genom kommissionär Pattens officiella besök i Kina, som jag kommer att rapportera om i samband med mina följande kommentarer.
Han blev oerhört väl mottagen, som företrädare för EU, varhelst han åkte, och han hade intensiva samtal med president Jiang Zemin, vice premiärminister Qian Qichen, fem högre ministrar och andra beslutsfattare. Alla dessa motparter uttalade sig på ett uppriktigt och öppet sätt om förbindelserna mellan EU och Kina. En del av de starka budskap som han mottog under sitt besök var: ett erkännande av EU:s allt viktigare roll i världen; en uppskattning av den senaste tidens snabba utveckling av förbindelserna mellan EU och Kina; och en äkta vilja och engagemang att fortsätta utvecklingen av förbindelserna mellan EU och Kina och samarbetet på alla nivåer.
Under sitt besök framförde kommissionär Patten budskapen att alla EU:s medlemsstater stödde EU:s politik gentemot Kina, att det inte bara var samarbetet inom handel och investeringar som hade varit imponerande, utan att man också hade gjort mycket stora framsteg inom andra berörda bilaterala och transnationella områden, t.ex. inom immigration, miljö samt vetenskap och teknik. Samtalen om regionala och internationella frågor, som t.ex. handlade om Koreanska halvön, ASEM, Afghanistan och internationell terrorism, visade sig vara till nytta för båda parter.
Om vi återgår till betänkandet, noterar jag att man helt riktigt tar upp betydelsen av händelserna den 11 september, inledandet av kampen mot den internationella terrorismen och Kinas inträde i WTO. Dessa händelser kommer, i viss utsträckning, att hjälpa till med att bestämma parametrarna för förbindelserna mellan EU och Kina på den internationella arenan, inom överskådlig framtid. Mer bestämt välkomnar kommissionen, i likhet med parlamentet, Kinas stöd i den internationella kampen mot terrorism, och Kinas beslut att delta i återuppbyggnaden av Afghanistan.
I betänkandet gratuleras Kina till sin anslutning till WTO, och föredraganden uttrycker sitt stöd för Kinas pågående ekonomiska och sociala reformer. Vi instämmer i detta. Det tog femton år av hårda förhandlingar, innan Kina kunde ansluta sig till WTO. Kina har också utvecklats mycket under denna period. Från att ha varit en ganska isolerad, introvert, centralt planerad ekonomi med en dörr på glänt, är landet nu i färd med att avlägsna - hoppas vi - många av de återstående, stora handelshindren mot frihandel. Detta är skälet till att man anslutit sig till WTO, men vi måste nu se till att Kina fullständigt följer sina åtaganden.
Vi välkomnar också det faktum att WTO-anslutningen kommer att påskynda reformerna, men är medvetna om att de nödvändiga reformerna kommer att föra med sig allvarliga utmaningar, p.g.a. arbetslöshet, inflyttning till städerna, etc. Vi skall göra allt vi kan för att hjälpa Kina under denna känsliga övergångsperiod.
Situationen för de mänskliga rättigheterna har, i vissa avseenden, förbättrats under de senaste åren, i synnerhet inom området sociala och ekonomiska rättigheter. Men vi är fortfarande djupt oroade över den allmänna situationen när der rör de mänskliga rättigheterna. Vi fortsätter att engagera oss i dialogen om de mänskliga rättigheterna. Samtidigt som vi emellertid är medvetna om att vägen framåt kommer att vara en långsiktig process, anser vi ändå att det även i det kortsiktiga perspektivet behövs förbättringar när det rör de politiska och medborgerliga rättigheterna i Kina. Chris Patten tog på ett ingående sätt upp frågor om de mänskliga rättigheterna under sitt besök, särskilt med utrikesminister Tang.
Genom betänkandet gör man den kinesiska regeringen uppmärksam på vikten av att den tar hänsyn till och skyddar Tibets religiösa och kulturella arv, och det tibetanska folkets identitet. Ordförande Re Di, ledare för delegationen från den tibetanska oberoende regionens nationella folkkongress, som besökte parlamentet förra månaden - som vissa av er träffade och även hänvisade till i dag - försäkrade att den kinesiska regeringen verkligen uppmärksammar skyddet av minoriteter och deras religionsfrihet. Vi fäster stor betydelse vid dessa frågor, och är glada att kunna ta del av dessa försäkringar, men vi kommer naturligtvis även i fortsättningen att vara vaksamma när det gäller Tibet, och vi kommer att uppmana till en direkt dialog mellan Beijing och Dalai Lama. Kommissionär Patten diskuterade också dessa frågor med utrikesminister Tang och vice premiärminister Qian Qichen.
När det gäller frågan om vårt samarbete med Kina, tar jag friheten att informera Dell'Alba att vi samarbetar på en nivå som ligger på omkring 50 miljoner euro årligen. Vi började utifrån en traditionell situation, där vi finansierade en ganska stor mängd olika aktiviteter. Vi har nu nått en punkt som är mycket viktig, genom att vi den 1 mars i år i kommissionen godkände ett landstrategidokument som gör att vårt samarbete med Kina tar samma riktning som vår övergripande utvecklingspolitik, och som lyder under den kommissionär som är ansvarig för utvecklingssamarbetet.
De framtida prioriteringarna i vårt samarbete med Kina kommer att handla om stöd till den sociala och ekonomiska reformprocessen, hållbar utveckling och miljö, och främjande av goda styrelseformer, de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen. Vi har valt ut dessa frågor genom en analys av vad som krävs för att kunna använda våra grundläggande, allmänna principer om fattigdomsbekämpning på ett sätt som passar Kinas situation.
Förutom de olika aspekter som jag har tagit upp här, finns det åtskilliga andra frågor vid vilka vi fäster stor betydelse, som t.ex. förbindelserna med Hongkong, Macao och Taiwan, och internationella frågor som t.ex. den globala uppvärmningen och den olagliga migrationen som jag, olyckligtvis, inte har tillräckligt med tid för att hinna kommentera i dag.
Jag välkomnar emellertid det faktum att föredraganden också bekräftar att EU har ett starkt intresse av ett stabilt, blomstrande och öppet Kina, som tar hänsyn till demokratisk praxis, frihandelsprinciper, de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen, och att EU måste följa upp politik som kan hjälpa Kina i sina strävanden i denna riktning. Vår avsikt är att göra detta fullt ut genom vår ökade dialog och vårt förstärkta samarbete över hela linjen.
Jag vill slutligen upprepa iakttagandet, att när det gäller Kina kommer en del av de önskvärda målen att ta längre tid att uppnå än andra. Som vanligt finns det ett kinesiskt ordspråk som på ett fyndigt sätt illustrerar detta: ?Man hjälper inte skott att växa genom att dra i dem?.
Talmannen. -
Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0071/2002) av Fatuzzo för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén: Att stödja nationella strategier för trygga och stabila pensioner genom ett integrerat förhållningssätt (KOM(2001) 362 - C5-0012/2002 - 2002/2017(COS)).

Fatuzzo (PPE-DE)
. (IT) Herr talman! Först och främst vill jag gratulera kommissionen, som här företräds av Anna Diamantopoulou. Jag beklagar att hon måste vända sig om för att kunna höra mig. Om jag hade haft tid skulle jag ställa mig framför henne så att jag kunde se henne medan jag talar, för det smärtar mig att se henne leka akrobat.
När detta är sagt vill jag betona att vi i detta betänkande framhåller de äldres problem och betydelse i Europa. De äldre uppgår snart till säkert 100, 120 miljoner människor i Europa och det inom kort utökade Europa, och därför berör detta betänkande väldigt många medborgare i Europeiska unionen. Jag understryker detta eftersom regeringarna, och framför allt ekonomiministrarna, tyvärr betraktar de äldre och pensionärerna som människor som inte längre existerar när de har slutat arbeta. Man anser att det är bättre ju färre de är och att de är en belastning för de offentliga finanserna. Som bekant är vi ju dock alla överens om att detta att vara gammal innebär att man har arbetat och slitit hela livet och har byggt upp allt det som finns omkring oss. Det vore alltså bra om de äldre fick ett bättre liv än de unga.
Jag måste säga att det har funnits en total samsyn under mötena och diskussionerna i utskottet för sysselsättning och socialfrågor med företrädare för alla grupperna när det gäller målen: alla vill vi att Europa på något sätt skall hjälpa pensionärerna till ett bättre liv. Detta är någonting som först av allt är mycket viktigt. Det kan finnas åsiktsskillnader om metoderna, men detta är demokrati och det är så man måste gå till väga i så viktiga frågor.
Jag vill framför allt tala om den ömma punkten här. Om möjligt är det bättre att ta den beska medicinen först och därför skall jag genast säga att jag personligen ogillar Europeiska rådets uttalanden i Barcelona, där man från morgon till kväll plötsligt uttryckte förhoppningen att den genomsnittliga pensionsåldern för medborgarna i hela Europa, de anställda i hela Europa, skulle höjas med fem år redan före 2010, vilket ingen förväntade sig.
Tillsammans med oppositionsgrupperna och särskilt, men inte bara, med föredraganden från Europeiska socialdemokratiska partiet, Cercas, har vi utarbetat ett ändringsförslag som tar avstånd ifrån detta beslut som har fattats utan att höra Europaparlamentet. Jag måste emellertid också säga att jag är helt emot sakfrågan, och eftersom en grupp här framför mig har lagt fram två ändringsförslag som går emot detta beslut kan jag personligen inte annat än rösta för dessa, för jag anser att medborgarna skall ha möjlighet att arbeta längre i två situationer. Med andra ord kan en människa fortsätta att arbeta efter det att hon har betalat in tillräckligt för att få en pension och har arbetat ett tillräckligt antal år av sitt liv endast under två förutsättningar: under förutsättning att detta arbete är frivilligt, det vill säga att personen i fråga inte tvingas att arbeta 45, 50 eller 60 år av sitt liv - vilket kommissionen säger i sitt betänkande - och under en förutsättning som jag lägger till, nämligen att det inte finns några arbetslösa unga. Så länge det finns ungdomar som går utan arbete anser jag att de äldre som har arbetat och som har en pension skall överlåta arbetet till de unga.
Och eftersom den tid jag har till mitt förfogande nu är ute förbehåller jag mig rätten att återkomma i den röstförklaring jag kommer att göra om detta betänkande.

Talmannen. -
Tack, herr Fatuzzo. Det är ett faktum att ni har en lysande tradition när det gäller röstförklaringar!

Kuckelkorn (PSE)
Herr talman, kära kolleger! Föredraganden har nämnt att det inte var helt enkelt att utarbeta ett yttrande för parlamentet. Det finns olika tankar i det, och jag vill ta upp två tyngdpunkter, där det handlar om förfarandet. Jag inser risken att förfarandet med den öppna samordningen genomförs enbart av tjänstemän och så kallade experter utan offentlig diskussion. Denna fråga är alltför viktig för att den skall behandlas bara i en isolerad krets, där det görs långtgående förberedelser.
Därför måste vi som europeiska parlamentsledamöter vara med när denna fråga behandlas, som företrädare för befolkningens intressen. Jag vill här upprepa kravet att vi behöver ett interinstitutionellt avtal om metoden med öppen samordning.
Avslutningsvis upprepar jag med adress till kommissionen och medlemsstaterna: Vi måste uppnå konkreta framsteg i fråga om de problem som människorna i Europa har. Det gäller exempelvis pensionerna. Vi behöver snarast omarbeta förordning 1408/71 om samordning av försäkringssystemen. Vi behöver enkla regler om möjlighet att överföra tjänstepensioner. Vi behöver lösningar när det gäller beskattning av tjänstepensioner, och detta kan inte enbart basera sig på den öppna samordningen, utan här måste Europaparlamentet vara med som företrädare för den europeiska befolkningens intressen.
(Applåder)

Sanders-ten Holte (ELDR)
Herr talman, fru kommissionär och kolleger! Först och främst vill jag tacka herr Fatuzzo för det föreliggande betänkandet. Det är mycket viktigt att man, oavsett om man bor i Finland eller Portugal, kan räkna med ett rimligt och balanserat pensionssystem när man kommer i pensionsåldern. Det gäller för såväl kvinnor som män. Jag tänker framför allt tala med er om den första gruppen. Jag vill ta upp tre olika punkter som särskilt rör kvinnor.
För det första måste pensionssystemen vara inriktade på att förhindra fattigdom och social utslagning. I många av de nuvarande systemen förekommer det fortfarande att framför allt äldre, ensamstående kvinnor hamnar långt under existensminimum. På grund av att de väljer att ägna sig åt familjen och avstår från en karriär, förfogar de ofta knappast över några individuella pensionsrättigheter alls. Jag uppmanar därför med eftertryck medlemsstaterna att reformera sina system så att kvinnor, men även män som av familjeskäl inte är aktiva på arbetsmarknaden, ändå får en möjlighet att bygga upp individuella pensionsrättigheter. Även deltidsarbete, vilket också domineras av kvinnor, leder till problem när det gäller att bygga upp individuella pensionsrättigheter och på detta område borde det finnas möjligheter att bygga upp ytterligare rättigheter.
En annan fråga. Kommissionen påpekar i sitt meddelande att ett ökat arbetsdeltagande totalt sett är en avgörande faktor för pensionssystemens finansiella hållbarhet. Även Fatuzzo påpekade detta. I Laeken nämnde man ett målresultat på 60 procent för kvinnor år 2010. Det är ett berömvärt mål, men jag tvivlar på att kvinnorna, såsom är fallet i vissa länder, är beredda att betala högre premieavgift till sin pension på grund av de så kallade försäkringstekniska faktorerna. Det faktum att de statistiskt sett lever längre behöver inte leda till diskriminering. Principen om solidaritet mellan könen måste beaktas i detta sammanhang. Jag uppmanar medlemsstaterna att uppmärksamma denna fråga.
En tredje fråga. Kommissionen föreslår att man använder den öppna samordningsmetoden för att stödja de nationella strategierna och för detta krävs könsspecifika uppgifter och indikatorer. Även detta måste beaktas.
Slutligen är det för en europeisk befolkning som blir allt äldre mycket viktigt att det finns ett tryggt, tillräckligt och ekonomiskt överkomligt pensionssystem sin garanterar att pensionerade männen och kvinnorna kan leva ett värdigt och självständigt liv och har möjligheter att fullt ut delta i samhälls- och kulturlivet.

Karas (PPE-DE)
Fru kommissionär, herr talman, kära kolleger! Jag tror att vi alla är medvetna om att på grund av den demografiska utvecklingen, dvs. det faktum att om några år ungefär en tredjedel av befolkningen kommer att vara i pensionsåldern, och på grund av den lyckligtvis ökande förväntade medellivslängden, hör den trygga och stabila pensionen till de största budgetpolitiska, socialpolitiska, samhällspolitiska och därmed mänskliga utmaningarna i vår tid.
Vi i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna ställer oss bakom kommissionens tre huvudförslag att göra allt för att uppnå en rimlig pensionsnivå, säkra den ekonomiska bärkraften i offentliga och privata pensionsinstrument och modernisera pensionssystemen, så att de kan ge trygghet även i framtiden, trots de ändrade ramvillkoren.
Vi talar alltid om stor rörlighet, flexibilitet och om den inre marknaden. Man måste i dag mycket tydligt säga: Rörlighet, flexibilitet och en fungerande inre marknad förutsätter social trygghet, trygghet för människorna, om de skall vara rörliga. Vi är som grupp därför klart för en utbyggnad av modellen med tre pelare, nämligen det statliga ansvaret, företagens ansvar med tanke på samförstånd mellan arbetsgivare och arbetstagare, och den privata individuella pensionen. Det handlar om sambandet mellan alla tre pelarna i pensionssystemet. Man kan inte låta bördan vila på bara en pelare.
Men i detta sammanhang bör man också påpeka att vi nu har olika situationer när det gäller ansvaret. För systemen, för förhållandet mellan pelarna, för skatterätten, för arbets- och socialrätten är nationerna ansvariga. För den inre marknaden, för rörligheten, för den gränsöverskridande verksamheten ligger ansvaret på europeisk nivå. Därför är vi för mer samordning, men inte genom att man utesluter politiken och Europaparlamentet, så att säga går förbi oss. Samordning ja, men med medbeslutande från de politiskt ansvariga och medborgarnas företrädare.
Vi är ansvariga för tjänstepensionerna, och det gäller gränsöverskridande. Detta är en viktig punkt i handlingsplanen för finansiella tjänster. Slutdokumentet från Barcelona återigen innehåller kravet att man även skall reglera den andra pelaren på europeisk nivå. Europaparlamentet lade i juli 2001 fram sin ståndpunkt med mer än 460 röster. Vi väntar fortfarande på rådets gemensamma ståndpunkt. Det har gått så långt, att den ansvarige kommissionären i går i en intervju för Financial Times sade att han skulle dra tillbaka kommissionens förslag, trots att vi påpekat för honom att det finns ett regelverk i Europa, trots att Barcelona satt tidspress på detta. Vi kräver av de ansvariga att de skall göra det som de tagit på sig ansvaret för och sätta upp en tidsgräns för sig själva: att äntligen agera, annars hjälper oss inga nya betänkanden och resolutioner, eftersom agerandet haltar efter de politiska målen.
Rådet skall agera!
(Applåder)

Van Lancker (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, bästa kolleger! Min första vädjan vill jag rikta till er. Min första kommentar är egentligen att jag menar att detta betänkande kommer en och kanske flera månader för sent. Detta betänkande borde ha kunnat tagits i beaktande under toppmötet i Barcelona där man diskuterade pensionsfrågan. Herr talman! Parlamentet spelar redan en sådan blygsam roll i den öppna samordningsmetoden att vi i detta presidium mycket snart måste finna metoder för att vi från parlamentets sida skall kunna reagera snabbare. Annars förlorar vi all trovärdighet i denna debatt. Herr talman, jag hoppas att ni kan informera presidiet om detta och att ni finner en lösning på problemet.
Efter denna inledning vill jag tacka föredragande Carlo Fatuzzo för det faktum att han i detta betänkande genomgående har följt parlamentets linje, och för att han genomgående har följt de ståndpunkter som vi gav uttryck för i vår kollega Cercas Alonsos betänkande, för detta är nämligen mycket viktigt för min grupp. Efter åratal har tystnaden nu äntligen brutits i ett så viktigt ärende som pensionerna. Men, herr talman, man skall komma ihåg att tystnad är ett mycket relativt begrepp. För Ekofinrådet har ägnat sig åt pensionsfrågan i åratal, men då ur andra perspektiv såsom stabilitetspakten och de breda ekonomiska riktlinjerna, det vill säga uteslutande sett ur perspektivet hur pensionerna skall finansieras. Vi har därför kommissionen, Kommittén för social trygghet och min egen minister, Frank Vandenbroucke, under belgiskt ordförandeskap, att tacka för att detta nu äntligen och med sociala förtecken har tagits upp på dagordningen. Låt oss tala klarspråk. Denna fråga måste upp på en sociala dagordningen om vi i Europa vill säkerställa vår sociala modell och om vi vill att även pensionerna skall ingå i en strategi mot fattigdom och för inkomstgarantier. Och då kan man acceptera att denna fråga först och främst faller inom medlemsstaternas befogenheter, herr talman, men det utesluter inte att vi kan nå en europeisk överenskommelse om de sociala målen för pensionssystemet. Jag tror att detta betänkande är utomordentligt viktigt för detta ändamål.
I gruppen anser vi dessutom att målen för närvarande är vaga och allmänna, men just av den anledningen behövs den här typen av betänkanden. På så vis kan vi under de kommande åren se till att den öppna samordningsmetoden blir mer konkret. Jag är mycket oroad och förundrad över den hållning som å ena sidan GUE/NGL-gruppen, men å andra sidan även PPE-gruppen, intar när de nu medvetet vill ta ett steg tillbaka och ta tillbaka vissa av våra ståndpunkter. Inte bara när det gäller den öppna samordningsmetoden utan även i fråga om de sociala målen för pensionssystemet. Herr talman, på den här punkten har de verkligen gått för långt. Om vi försvarar rättigheterna inom ramen för den andra pelaren, har jag svårt att förstå varför det inte skulle gälla även de lagstadgade pensionssystemen. Detta är för övrigt ytterligare en anledning till att jag är bekymrad. Herr talman, jag har fått intrycket att man även i rådet uppträtt försiktigt den sista tiden. Efter den entusiastiska ansats som lanserades under det svenska och belgiska ordförandeskapet, får jag nu intryck av att rådet under det spanska ordförandeskapet retirerar en aning. Man beviljar anstånd för de länder som ännu inte har färdigställt sina pensionsplaner och man arbetar inte längre med de indikatorer som kan göra den öppna samordningsmetoden mer konkret. Dessutom handlade toppmötet i Barcelona uteslutande om att få in fler människor på arbetsmarknaden.
Herr talman! Ett sista ord. Låt mig undanröja alla tvivel på den punkten. Även min grupp är övertygad om att det är nödvändigt med fler personer i arbete om framtidens pensionssystem skall vara finansiellt hållbara. Men låt oss då även tala klarspråk när de gäller de sociala målen, låt oss klart och tydligt säga att det inte handlar om att höja den lagstadgade pensionsåldern, utan att det handlar om att å ena sidan införa stimulerande åtgärder som uppmuntrar människor att stanna kvar på arbetsmarknaden och å andra sidan om en kraftfull kamp mot alla former av åldersdiskriminering på arbetsmarknaden. Herr talman, jag hoppas att vi under vår omröstning kommer att kunna visa att det är våra prioriteringar. Och jag hoppas att EEP inte kommer att göra den öppna samordningsmetoden till en lek utan att man tillsammans med oss kommer att rösta för Carlo Fatuzzos betänkande.

Jensen (ELDR).
Herr talman! Jag vill inleda med att gratulera Fatuzzo till hans betänkande inom ett ämne som jag vet ligger honom varmt om hjärtat. Jag har två punkter att ta upp, och det är faktiskt samma punkter som Kuckelkorn var inne på, dels gällande den öppna samordningen av pensioner, dels gällande den inre marknaden för kompletterande system för pensionsskydd.
Den öppna samordningen, inom vilken medlemsstaterna fastställer gemensamma mål och riktlinjer för den framtida politiken på pensionsområdet, analyserar utvecklingen och utbyter erfarenheter, utgör på många sätt ett fint samarbete. I synnerhet är det bra att diskussionen om framtidens pensioner inte längre enbart handlar om nationalekonomi och om hur dyrt det kommer att bli med alla pensionärer under det kommande årtiondet. Det är bra att medlemsstaterna talar med varandra om hur man skall se till att man i framtiden har råd till goda och trygga villkor för pensionärerna. Jag måste dock ändå framhäva ett problem med den öppna samordningen, nämligen det demokratiska underskottet. De mål och riktlinjer som medlemsstaterna avtalar för framtidens pensioner utformas till att börja med av så kallade representanter på ?hög nivå?, d.v.s. ämbetsmän som skickas av medlemsstaternas regeringar, och avtalen godkänns sedan av medlemsstaternas ministrar, vilka man får förmoda har ett folkligt mandat. Tonvikten ligger här på ?förmoda?, då det inte förekommer någon folklig debatt. När lagstiftning antas inom Europeiska unionen förekommer i medlemsstaterna en offentlig debatt, en debatt i de nationella parlamenten. Ett system för rådfrågning av intressegrupper, så att politikerna får ett sakligt beslutsunderlag. Här i Europaparlamentet har vi våra öppna debatter, så att allmänheten skall kunna höra och förstå argumenten bakom våra beslut, och så att intressegrupperna skall kunna göra sig gällande i debatten. Detta underlag för besluten och den öppna debatten är helt frånvarande när länderna samarbetar genom öppen samordning. Om man tar detta samarbete på allvar och faktiskt vill att det skall avspeglas i den förda politiken måste dörrarna slås upp när beslut fattas beträffande mål och riktlinjer. De nationella parlamenten måste involveras mycket mer aktivt och de lokala myndigheterna och intresseorganisationerna måste också engageras. Europaparlamentet kan också spela en positiv roll i detta samarbete eftersom vi för samman alla kulturer och betraktar tingen ur ett helhetsperspektiv. Det kan inte nog betonas att en insats måste genomföras för att demokratisera den öppna samordningen och jag vill verkligen uppmana rådet att ta upp denna fråga. Inte minst samarbetet inom ett område som framtidens pensioner kräver öppenhet. Det är ett område som i hög grad berör oss alla, och jag tror att mycket av rädslan för vad pensionsreformerna kan innebära skulle kunna slås till marken med hjälp av en större öppenhet.
Den andra punkten jag kort vill nämna utgör en uppmaning till rådet och kommissionen att påskynda antagandet av direktivet om kompletterande pensionsskydd. Naturligtvis skall vi anta rätt saker. Vi skall undvika hindrande bestämmelser som bromsar gällande ordningar. Men enligt er uppfattning är det viktigt att det händer någonting, och med gemensamma bestämmelser kan vi underlätta för anställda inom verksamheter som arbetar tvärs över gränserna, och främja konkurrens och effektivitet hos pensionsutbetalarna.

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill också tacka vår föredragande. Vi känner alla till att detta är ett ämne som han känner mycket starkt för - äntligen har han fått sina fem minuter till att diskutera det.
Jag instämmer i mycket av det som har sagts under denna debatt. När vi talar om trygga och stabila pensioner, är detta ett problem i synnerhet för kvinnor. Det finns en mycket stark könsdimension i samband med pensionsfrågan. Vi ser många allvarliga tecken på bristande jämlikhet, särskilt i förhållande till tjänstepensioner och t.o.m. obligatoriska statliga pensionssystem, där kvinnorna i praktiken straffas för att de tar ansvar för hushållen; för att de har arbetat deltid eller flextid. Eftersom det håller på att bli vanligare med nya arbetsmönster, är det tydligt att vi måste se till att pensionerna garanteras för både män och kvinnor i dessa olika typer av arbetsmiljöer. Kanske är det så, vilket vanligen är fallet, att när väl männen börjar arbeta på ett mer flexibelt sätt, kommer vi plötsligt att få se ett större intresse av att pensionerna följer olika typer av arbetsformer. Detta är kanske cyniskt, men sant.
Det är också, som Van Lancker har sagt, en fråga som har mycket starkt att göra med fattigdom. Vi ser redan, i alltför många länder, pensionärer med en otillräcklig grundpension, som inte fullt ut kan delta samhällslivet och ofta inte heller kan tillfredsställa sina grundläggande behov. Lösningen är naturligtvis skäliga statliga pensioner, och finansieringen av dessa har att göra med politiska val. Min grupp anser inte att pensionskostnaderna nödvändigtvis kommer att destabilisera ekonomierna eller samhällena, om dessa utgiftsökningar sker på ett försiktigt sätt. Fallen då folk har följt spelreglerna och investerat antingen i sina företag - se på det aktuella Enron-exemplet eller förvisso Equitable Life i mitt hemland - och sparat i privata pensionsförsäkringar, visar att man inte kan lita mer på marknaderna än vad man ibland kan lita på staten. Den demokratiska underskottet i samband med öppen samordning, håller också på att bli allt tydligare. Detta är helt uppenbart en fråga som vi måste ta itu med inom en mycket snar framtid.

Ainardi (GUE/NGL).
Herr talman! Debatten om utvecklingen av pensionssystemen har som bakgrund den nya demografiska situationen i Europa, en verklig utmaning som uppstår genom den kontinuerliga ökningen av antalet personer som uppnår pensionsåldern, en ökning som är förbunden med att livslängden ökar.
I detta sammanhang är det för att respektera stabilitetspakten och för att bekämpa de offentliga underskotten som kommissionen och rådet ofta tryckt på denna reform av pensionssystemet. Även om den nationella behörigheten när det gäller pensioner inte ifrågasätts är det den öppna metoden med samordning, ett synsätt som ingår i de nationella strategierna, som syftar till att garantera trygga och stabila pensioner som föreslås och som varit föremål för Fatuzzos betänkande. Hela frågan handlar om innebörden av ett sådant samarbete, på vilket sätt skall man uppnå målsättningen med trygga och stabila pensioner? Frågor som vid vilken ålder man har rätt till pension, garanti för rättigheterna och ersättningen, kort sagt pensionsvillkoren, är desto mer känsliga som de uppkommer i slutet av ett helt yrkes- och människoliv och skall garantera en positiv och solidarisk förbindelse mellan generationerna.
Det är bra att man i Fatuzzos betänkande erkänner att debatten om pensionerna inte skall begränsas till problemen med finansiering utan att vi måste garantera rättigheterna. Det är också bra att man föreslår att man skall förstärka den öppna metoden för samordning via en demokratisk vilja, genom att ta med icke-statliga organisationer, arbetsmarknadens parter, kandidatländer och Europaparlamentet för att fastställa indikatorer och uppföljningssystem för att bedöma reformer och modernisera. Men i betänkandet stöds ändå kommissionens stora linjer för ett universellt pensionssystem, även om man behärskar sig genom att kräva att kollektiva kapitaliseringssystem för pensioner skall ha företräde före individuella finansieringsarrangemang.
Jag vet inte om det innebär någon förklaring till Van Lanckers fråga, men i sakfrågan följer betänkandet kommissionens strävan i riktning mot att förstärka de särskilda reservpensionsfonderna och inte röra de offentliga utgifterna, inom ramen för respekten för stabilitetspakten. Vi kommer alla ihåg Europeiska rådet i Barcelona som tog upp målsättningen att höja pensionsåldern med fem år i unionens länder senast år 2010.
Naturligtvis ställs frågan om finansiering. Man kan inte planera för att utveckla systemet genom fördelning i den nya demografiska situationen utan att öka medlen. Det skulle vara oansvarigt. Nya resurser behövs alltså. Enligt vår uppfattning borde två riktningar väljas: ansträngningen att utveckla och konkretisera när det gäller sysselsättningen, kvalitetssysselsättning för nya avgiftsbetalare, och samtidigt skulle finansiella inkomster tas i anspråk på samma sätt som lönerna, vilket är föremål för ett ändringsförslag från min grupp.

Della Vedova (NI).
Herr talman! Också jag skulle vilja gratulera Fatuzzo till ett arbete i vilket han säkerligen har lagt ned den passion och det intresse han sedan åratal visar denna fråga.
Det finns helt klart positiva punkter i hans betänkande. Jag tycker till exempel att det är särskilt värdefullt att man betonar sambandet mellan arbetsmarknad och social trygghet. Så länge de oelastiska arbetsmarknaderna överväger i Europa, så länge sysselsättningen, särskilt just för de yngsta och de äldsta i den aktiva befolkningen, hålls kvar på dagens låga nivåer av en korporativistisk och protektionistisk politik, så länge arbetsmarknaden har denna utformning kommer det att vara svårt eller omöjligt att tillförsäkra dagens och morgondagens pensionärer förhållanden som å ena sidan är värdiga och å andra sidan är hållbara på medellång och lång sikt.
Jag tycker dock att man måste insistera på några saker. Pensionsfrågan är ingen lätthanterlig fråga och ingen fråga som kan lösas utan kostnader. Legitima och mycket precisa intressen står på spel. Det finns intressen som tas till vara och intressen som inte tas till vara. Å ena sidan har vi starka lobbyister - och det fattas bara annat! - också politiska sådana, pensionärer som röstar, som är medlemmar i fackföreningar och å andra sidan en lobby som absolut inte har någon makt, eftersom den består av människor som inte röstar, som inte är medlemmar i fackföreningar, det vill säga de yngsta generationerna. Jag tror att trygghetsfrågorna först och främst handlar om intressekrockar generationerna emellan. I detta skede är det de yngsta, minst representerade, generationerna som förlorar, de som i stället borde företrädas på ett annat sätt i parlamentet och även i detta betänkande, tycker jag.
Reformeringen av arbetsmarknaderna och trygghetssystemen är till för att undvika att denna generationskonflikt flammar upp. Det finns några få riktlinjer för de reformer som behövs: den första är helt klart behovet att höja pensionsåldern. Vi känner till den demografiska utvecklingen, den förväntade livslängden och de äldres livskvalitet och därför kan vi inte ha kvar pensionsregler som kanske var bra för trettio eller fyrtio år sedan.
Herr talman! Avslutningsvis måste vi avskaffa de korporativa privilegierna och ge mer och mer utrymme för ett kapitaliseringssystem som ett andra eller tredje ben, så att de offentliga sociala utgifterna endast har till uppgift att garantera en miniminivå. Allt övrigt skall överlåtas åt kapitaliseringsmekanismerna.

Hermange (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle i min tur vilja tacka Fatuzzo för hans betänkande vilket som vanligt lagts fram med mycket glöd och är en del av den demografiska situationen, vilket just betonades av Förenta nationernas generalsekreterare vid den andra världsförsamling om äldrefrågor som just nu hålls i Madrid. Han erinrade vid detta tillfälle om att år 2040 kommer de som är över sextio år att vara fler än de som är under femton år i världen. Framtidsutsikterna för den demografiska utvecklingen i Europa är ännu mer signifikativa eftersom 40 procent av den europeiska befolkningen kommer att vara 65 år eller äldre år 2025, enligt Eurostat. Det är alltså framför allt konsekvenserna för balansen i pensionssystemen, befolkningens åldrande - vilket för övrigt är ett bevis på obestridliga framsteg inom hälsovården och på det sociala området - som är oroande, eftersom den nuvarande proportionen med fyra arbetstagare för en pensionär bara kommer att vara två arbetstagare för en pensionär år 2030.
Det är anledningen till att det meddelande som lagts fram av kommissionen, och som syftar till att garantera trygga och stabila pensioner genom ett integrerat förhållningssätt till stöd för nationella strategier, där systemen - särskilt de offentliga - faller under nationell befogenhet, förefaller oss särskilt välkommet i den europeiska debatten.
Det bör noteras att ett stort antal länder inom Europeiska unionen börjat vidta modiga åtgärder för att bevara sina pensionssystem. Det är inte fallet med den franska regeringen, som inte genomfört nödvändiga och brådskande reformer, och den inhemska debatt vi ställs inför i Frankrike är för övrigt ett bevis på detta.
Det jag här skulle vilja framföra - bland annat genom att hänvisa till Fatuzzos betänkande - är att även om medlemsstaterna också fortsättningsvis skall organisera och finansiera de offentliga pensionerna, kan den öppna metod för samordning som föreslogs vid Europeiska rådet i Göteborg ändå uppmuntra till nationella reformer och berika dem med utländska erfarenheter.
I det hänseendet, fru kommissionär, väntar vi otåligt på presentationen av de första nationella planerna i höst, samtidigt som vi på nytt insisterar på att Europaparlamentet i större utsträckning skall tas med i förfarandet. I detta sammanhang gläds jag dessutom, till skillnad från andra, åt att man vid Europeiska rådet i Barcelona den 15 och 16 mars 2002 åtog sig att dels intensifiera ansträngningarna avsedda att erbjuda äldre arbetstagare större möjligheter att finnas kvar på arbetsmarknaden, exempelvis genom flexibla lösningar för successiv pension och genom att garantera verklig tillgång till utbildning och livslångt lärande, dels före år 2010 successivt höja den effektiva genomsnittsåldern när yrkesverksamheten upphör inom Europeiska unionen med ca 5 år. Jag tycker det är lämpligt att i den nuvarande situationen kunna erbjuda ett synsätt med fritt val, inriktat på individuella vägar för de anställda och deras olika livssituation, som den plötsliga pensionen plötsligt sätter stopp för, vilket kan leda till ett enormt mänskligt slöseri.

Koukiadis (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag tror att det i dag är en stor dag för kollegan Fatuzzo som pensionärernas främsta företrädare.
Huvudsyftet med dagens betänkande är i själva verket att undersöka de sätt på vilka vi kan stödja de nationella pensionssystemen med utgångspunkt i tre grundläggande mål: att trygga deras förmåga att uppfylla de fastställda sociala målen, att se till att de är ekonomiskt livskraftiga på lång sikt och att de svarar mot samhällets föränderliga behov. För att tala klarspråk strävar man alltså efter att anpassa systemen, men inte för att minska skyddets omfattning eller sänka kvaliteten på de tjänster som tillhandahålls. Vår politiska grupps uppfattning är följaktligen att de statliga kollektiva pensionssystemen alltjämt är att föredra framför de rent privata systemen och att de alltjämt utgör en av pelarna i fördelningspolitiken. Det är därför nödvändigt att det även fortsättningsvis är samhället som svarar för finansieringen. Jag anser således att de ändringsförslag som lagts fram av det liberala partiet undergräver denna bas och rubbar den balans som uppnåtts i utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Genom att föreslå att endast sjukvården och det sociala skyddet skall finansieras genom statsbudgeten, medan arbetstagarnas pensioner skall säkras endast genom arbetstagarnas och arbetsgivarnas inbetalningar, kullkastar man i själva verket varje solidaritetssträvan. Dessutom innebär uppmaningen till medlemsstaterna att i sina strategier ta hänsyn till de positiva följderna av en minskning av pensionsinbetalningarnas börda på arbetskostnaden liksom av en ökning av de procentuella inbetalningarna till de kompletterande pensionsfonderna i praktiken att hela pensionsbördan läggs över på arbetstagarna. Målet för reformen måste tvärtom vara att utvidga gruppen avgiftsbetalare och att öka användningen av alternativa finansieringsformer.
Dessutom är det förslag som syftar till att ge reformen demokratisk legitimitet genom att tillförsäkra Europaparlamentet en aktivare roll med uppgift att yttra sig om de nationella strategirapporterna och om valet av framstegsindikatorer, men även genom att utvidga den sociala dialogen med deltagande av företrädare för pensionärer, icke-statliga organisationer och kvinnoorganisationer, en grundförutsättning för att reformprojektet skall lyckas. Jag anser därför att ändringsförslag 17 bör dras tillbaka.

Flautre (Verts/ALE).
Herr talman! Jag beklagar att vårt yttrande kommer först efter Barcelona, vilket begränsar omfattningen av vår omröstning i morgon.
I Barcelona satte rådet upp som mål att före 2010 höja pensionsåldern med fem år, i avsaknad av varje slutsats från parlamentet eller kommittén för social trygghet i denna riktning, men framför allt utan att ta hänsyn till förväntningarna hos medborgarna och arbetsmarknadens parter, för vilka en sådan framtidsutsikt är fullständigt oacceptabel.
Unionen, som inte har befogenhet att fatta beslut när det gäller social trygghet, men som de facto utövar denna befogenhet med stöd av inrättandet av den gemensamma marknaden för pensioner genom kapitalisering, borde spela en större roll genom att utvidga den offentliga debatten om pensionernas framtid.
På vilket sätt skall detta då ske? Genom att till att börja med notera, som utskottet för sysselsättning och socialfrågor gör, att det handlar om en huvudsakligen social utmaning som har ekonomiska aspekter, och inte tvärtom. För det andra kommer denna utmaning bara att antas om vi tillstår att det avgörande kriteriet i mindre utsträckning är demografin än sysselsättningsgraden. Vi visste redan att pensionsfonderna inte förändrade något när det gäller de nyckelval som samhället måste göra: vilken är denna fråga och detta val? Vilken andel av världens rikedom vill vi ge till pensionärerna?
Redan i går försvarade vi fördelningen eftersom det är ett nytt kollektivt system av solidaritet mellan generationerna som skapar sociala förbindelser. Vi borde i dag vara fullständigt immuna mot kapitaliseringen, med tanke på Enronaffären och situationen för de brittiska försäkringsbolagen, som vädjar till sina kunder att vända sig till enheterna för pension genom fördelning.
För ett stort antal företag är sysselsättningen fortfarande en variabel för att justera kostnaderna. De äldsta arbetstagarna, som också är de bäst betalda, får ofta betala priset för företagets utslagningspolitik. Under sådana förhållanden kan man inte låtsas förvånad över att förtidspensionerna faktiskt svarar mot anslutningen av dem som hotas av arbetslöshet och fattigdom.
En helt annan strävan skulle behövas för att åstadkomma en modernisering som är anpassad till utvecklingen av arbetet och livssituationen, för att skapa en verklig rätt att successivt gå i pension.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! En av de centrala frågorna när det gäller socialförsäkringssystemet och behovet av att se till att den nya metoden för öppen samordning tjänar till att garantera rätten till pensioner som ger pensionärerna möjligheten till ett välförtjänt och självständigt liv och inte till att pressa fram reformer som syftar till att privatisera systemet, om än bara delvis, när det gäller pensionsfonderna.
Det är sant att det är viktigt, som föredraganden vår kollega Fatuzzo sade, att garantera rätten till lämpliga pensioner, oberoende av finansieringsproblemet, och undvika att det är arbetstagarna och pensionärerna som får ta ansvaret för en eventuell ojämvikt i pensionssystemet, eftersom bibehållandet av ett rättvist system är mer ett fördelningsproblem än ett demografiskt problem, och därför är det viktigt att garantera ett statligt och allmänt socialförsäkringssystem.
Det är oacceptabelt att med behovet av budgetkonsolidering enligt stabilitetspakten som förevändning gå mot att fastställa bestämmelser och rekommendationer som i praktiken äventyrar rätten till pensioner som kan garantera ett värdigt och självständigt liv samt deltagande i ett socialt och kulturellt liv. Därför är det viktigt att utvidga bidragsgrunden och undersöka alternativa finansieringssätt för de obligatoriska pensionssystemen, och till exempel utvidga de sociala avgifterna till finansiella avkastningen, och behovet att göra en långtgående översyn av vissa lagstiftningsinitiativ, främst direktivet om verksamhet i och kontroll av organ som erbjuder tjänster när det gäller tilläggspensioner.
Det är också oroande att se den väg rådet drog upp riktlinjerna för i slutsatserna från toppmötet i Barcelona, där man föreslår en successiv ökning fram till 2010, på nära fem och ett halvt år i genomsnitt för pensionsåldern i Europeiska unionen. Vi motsätter oss för vår del alla försök från medlemsstaterna att ta rådets slutsatser som utgångspunkt för att öka pensionsåldern eller förlänga inbetalningsperioden för att ha rätt till full pension. Vi hoppas alltså att de förslag vi har lagt fram går igenom så att betänkandets innehåll förbättras.

Crowley (UEN).
Herr talman! Jag vill också instämma med mina kolleger och gratulera Fatuzzo till hans betänkande. När han gjorde sitt jungfrutal i kammaren, talade han om pensionärernas rättigheter och den plikt vi alla hade gentemot dem framöver. Det var många som förlöjligade honom eller skrattade åt honom på grund av det han sade. Allt jag kan säga till Fatuzzo, är emellertid: ?veni, vidi, vici?. Frågan om pensioner, framtida bidrag och nödvändigheten i att säkra pensionerna, är delvis ekonomisk, och det spelar ingen roll om någon säger något annat. Vi har naturligtvis först och främst ett socialt åtagande och ett socialt intresse för de svagaste i vårt samhälle. Om vi inte börjar att tillämpa en lämplig ekonomisk modell och grund för att därmed säkra allmänna pensioner för alla, kommer systemet att misslyckas, därför att frågor som har att göra med demografi och andra prioriteringar kan uppstå.
Jag tror att vi alla måste komma till denna debatt och till detta argument med utgångspunkt att garantera maximala sysselsättningsmöjligheter, maximal social trygghet och maximala möjligheter att kunna planera framåt när det handlar om pensionsbehoven. Det är många som har talat om hur vi bäst skall kunna hantera detta. Jag vill rikta ledamöternas uppmärksamhet på exemplet Irland, mitt hemland, där vi under de senaste åren har satt av en procent av bruttonationalprodukten för att kunna hantera de framtida pensionsåtagandena för år 2025 och framåt. Vi har inte samma demografiska problem i Irland som andra länder har, men vi har fattat detta beslut nu, trots att vi för närvarande skulle kunna använda pengarna till andra saker: infrastruktur m.m. Men har gjort detta åtagande. Detta är en av de frågor som måste undersökas: Att göra ett besvärligt, långsiktigt politiskt val, i stället för ett kortsiktigt politiskt val med hänsyn till hur vi använder medlen.
Den sista saken jag vill ta upp, herr talman, är att jag håller med föredraganden när han säger att pensionssystemet bör omfatta en individualisering av pensionerna, den sociala tryggheten och skattesystemen. Vi bör emellertid sätta stopp för ett harmoniserat och enhetligt system över hela unionen.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ledamöter! Jag vill börja med att gratulera vår kollega Carlo Fatuzzo för hans utmärkta arbete och framför allt för hans arbete med att införliva de många ändringsförslag som lagts fram till hans betänkande.
Jag anser att den klassiska bilden av ålderdomen är gammal och förlegad, tagen ur tid och plats. Bilden av de äldre på 60 och 65 år motsvarar inte längre en skröplig person med dramatiskt reducerad fysisk och mental kapacitet. Den längre livslängden, som sträcker sig långt över 65 år är en kulturell, social, hälsomässig och ekonomisk framgång. Men denna framgång kan bli ett problem om vi inte klarar av att förstå dess djupare innebörd och anpassa oss till den, och naturligtvis dra ut de positiva möjligheterna i denna.
Åldrandet har blivit det sociala fenomen som har störst betydelse i början av detta sekel. Relationen mellan - som Hermange sade här tidigare - den potentiellt aktiva befolkningen och äldre än 65 år, ligger omkring 4 på 1 för närvarande i många av unionens medlemsstater. Den kommer år 2050 att vara 2 på 1. Förändringar som denna kräver således att man tar sig an dem för att minimera de negativa aspekterna. Denna kulturella, sociala, hälsomässiga och ekonomiska framgång kräver att den äldre individen också skall ha livskvalitet i denna etapp och att samhället utnyttjar dennas erfarenhet och kunskap. Därför kommer det att vara nödvändigt att uppnå en kombination av offentliga pensioner och att ge de äldre som så önskar möjlighet att arbeta genom att främja det flexibla arbetslivet och jämställdhetspolitiken, som är så viktiga inom detta område.
Ofta har kvinnor arbetat eller arbetar deltid, de har kommit in sent på arbetsmarknaden och haft många inaktiva perioder under vissa tider i livet, som efter barnafödande, etc. Jag anser att den lämpliga metoden är en öppen samordning som gör det möjligt att lagstiftningarna i medlemsstaterna på det sociala området skall närma sig varandra och också göra det möjligt att underlätta att situationer av fattigdom i denna etapp av personers liv inte uppstår, samt att rörligheten gynnas genom att erkänna att pensioner kan ?exporteras?, vilket Europeiska rådet beslutade i Barcelona alldeles nyligen. Man bör också göra det möjligt att dra nytta av de kunskaper de äldre har, även om det inte företrädesvis skall vara för sociala göromål, volontärverksamhet, etc. Och framförallt göra det möjligt att stimulera dessas deltagande i det aktiva arbetslivet. Jag repeterar, allt detta också utifrån en jämställdhetspolitik.

Bastos (PPE-DE).
Herr talman! Parlamentet diskuterar i dag en fråga som oroar världen. Just nu pågår i Madrid FN:s andra världskonferens om åldrande. Jag vill gratulera Fatuzzo för utarbetandet av detta betänkande som framhäver det brådskande i att ge ett svar på frågan om hållbara framtida pensionssystem.
Europeiska unionen har en enorm utmaning framför sig de närmaste decennierna beroende på befolkningens åldrande, vilket hör samman med en minskad nativitet och ökad livslängd. Befolkningens åldrande och minskade antalet aktiva personer kräver en formulering och genomförande av en innovativ och effektiv politik. Det är bråttom att medlemsstaterna i Europeiska unionen börjar genomföra en snabb reform av pensionssystemen. Detta innebär förändringar när det gäller arbetsorganisation, skapandet av fler och bättre anställningar, främst för de äldre, en omformulering av den demografiska politiken och nativitetspolitiken, liksom utvandringspolitiken.
Om dessa reformer dröjer, såsom föredraganden säger, kommer den europeiska sociala modellen, tillväxten och den ekonomiska stabiliteten i Europeiska unionen att drabbas av allvarliga konsekvenser. En av de viktigaste åtgärderna på detta området är att verka för en politik som gynnar idén om en aktiv ålderdom, det vill säga, varje medborgare bör kunna välja pension eller att fortsätta att arbeta heltid eller deltid på arbetsmarknaden.
Därför bör åtgärder införas för att sporra arbetstagare att gå i pension senare, och stimulera ett livslångt lärande och förbättra hälsovårdssystemet. Lagstiftningen som reglerar socialförsäkringssystemet hör som bekant helt och hållet till medlemsstaterna, vilket förklarar de påtagliga skillnaderna mellan dem. Men frågans betydelse och dess ekonomiska och sociala effekter kräver en global hantering och strategi. Därför bör Europeiska unionen spela en framträdande roll i stödet till de nationella strategierna, genom en öppen samordningsmetod där beslut fattas om gemensamma mål och arbetsmetoder, och främja ett utbyte av erfarenheter och god praxis samtidigt som en kontinuerlig och konsekvent utvärdering sker av gjorda framsteg.
En annan aspekt att framhålla är den stora andel äldre som är fattiga och socialt utslagna. Pensionssystemen måste bidra till att avskaffa dessa problem och till att bevara värdiga livsmönster för de äldre. Slutligen måste jag säga att de aktuella pensionssystemen särskilt missgynnar kvinnorna. Därför bör medlemsstaterna prioritera jämlikheten mellan könen och arbeta för en europeisk lagstiftning som garanterar en effektivare tillämpning av principen om icke-diskriminering på grund av kön i pensionssystemen.

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Det råder ingen tvekan om att den fråga som vi i dag diskuterar befinner sig i centrum av de stora utmaningar som Europeiska unionen står inför för att modernisera sin sociala modell och för att uppnå målen från Lissabon. Vårt ansvar på europeisk och nationell nivå för att uppnå dessa mål och för att reformera pensionssystemen är också stort.
Fru kommissionär! Vårt parlaments utskott för sysselsättning och socialfrågor stöder era ansträngningar att påvisa betydelsen av denna reform med dess ekonomiska - utöver sociala - aspekter liksom initiativen för att samordna politiken på pensionsområdet med gemensamma mål och arbetsmetoder samt övervakning och utvärdering av framstegen. Vi hävdar att denna politik måste sättas i samband med och komplettera sysselsättningspolitiken och politiken för bekämpning av socialt utslagning och fattigdom.
På grund av denna politiks vidd och dess betydelse för dagens och framtidens Europa måste den ha en demokratisk karaktär och stärka inte bara arbetsmarknadsparternas, utan även de sociala och regionala aktörernas samt kvinnoorganisationernas medverkan, eftersom dessa sociala reformer berör kvinnorna i synnerhet, och den öppna samordningsmetoden måste under alla omständigheter garantera Europaparlamentets fulla medverkan. Men bara detta räcker inte. De nödvändiga reformerna måste stödjas av hela samhället för att vara livskraftiga. Den allmänna opinionen är oförberedd och dåligt informerad. Jag anser att det finns ett trängande behov av att organisera informationskampanjer som bygger på samarbete mellan Europeiska kommissionen, de nationella regeringarna och arbetsmarknadens parter. Det är särskilt viktigt för de medlemsstater som inte bryr sig om, eller som inte vågar sig på, de erforderliga reformerna, men även för att förbereda kandidatländerna.
Jag vill gratulera vår föredragande, Fatuzzo, till hans seriösa och grundliga arbete, som i morgon kommer att få vårt stöd.

Lulling (PPE-DE)
Herr talman! Till vårt utskott för sysselsättning och socialfrågor, och i mindre utsträckning till vår mycket engagerade föredragande Fatuzzo, som utsänts till detta parlament från det italienska pensionspartiet, vill jag säga: Mindre hade varit mer! Men detta är bland annat de mer än 200 ändringsförslagen skuld till, som vår föredragande tvingades reda ut och som slutligen ledde till denna bandmaskliknande resolution, som tyvärr innehåller åtskilliga motsägelser och upprepningar.
Icke desto mindre är detta betänkande viktigt, eftersom vi ju i den europeiska dialogen inte vill avstå från att agera när det gäller trygga och stabila pensioner, inte minst på grund av de effekter som ohållbara pensionssystem kan ha på eurons värde, och inte bara på pensionärernas levnadsstandard. När euron är svag, så lider vi alla av det. Av tidsskäl måste jag här tyvärr inskränka mig till några grundläggande principer, nämligen: Även om beslutsfattarna på nationell nivå förblir ansvariga för pensionssystemen, så är det ändå EU:s uppgift att uppmana dem att i tid inleda reformerna - som delvis borde genomförts för länge sedan - för att säkra den långsiktiga tryggheten i systemen, så att de kan garantera rimliga och säkra pensioner.
Därför kan man också välkomna kommissionens ansträngningar att genom ett fördjupat samarbete mellan medlemsstaterna följa och främja denna reformprocess på grundval av en öppen samordningsmetod. Vi kan godkänna de tre huvuddragen för trygga och stabila pensioner, så som de bekräftades i Göteborg. Därför kan vi förvänta oss att medlemsstaterna bidrar till ett samförstånd, som kan främja lösandet av deras gemensamma problem. Vi vet att man i vissa medlemsstater inleder reformer av pensionssystemen på ett alltför tveksamt sätt, eftersom man ryggar tillbaka för politiskt impopulära beslut. Vi hoppas därför att den icke bindande metoden med öppen samordning kan bidra till att man fastställer gemensamma mål och snabbt omsätter dem i nationell politik.
Som kvinna - jag är nog tyvärr nu den äldsta kvinnan här i kammaren, efter att 1965 ha varit den ojämförligt yngsta ledamoten - välkomnar jag naturligtvis uppmaningen i kommissionens meddelande om att granska pensionssystemen i syfte att modernisera dem, varvid man bör i första hand bör undanröja befintlig könsdiskriminering i alla tre pelarna. På grund av direktiven från 70-talet som rör lika behandling av män och kvinnor borde detta för övrigt ha skett för länge sedan. Naturligtvis måste medlemsstaterna se till att kvinnor, men även hemmamän, som av familjeskäl inte är representerade på arbetsmarknaden, liksom medhjälpande äkta makar i familjeföretag, får möjlighet att bygga upp individuella pensionsanspråk. Jag vill särskilt hänvisa till de medhjälpande äkta makarna. Där finns det ett betänkande av mig från år 1995, som kommissionen fortfarande inte har reagerat på.
Herr talman! Om ni vill tillåta mig som äldsta kvinna att säga ännu en sak, nämligen till dem som i dag har värjt sig mot att man med tanke på vår förväntade längre medellivslängd naturligtvis också frivilligt borde kunna arbeta längre. Till detta vill jag säga: Ni borde kanske ta mig som exempel på att arbete och engagemang är ett utmärkt medel mot åldrande i förtid.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman, kommissionär! Det tidigare inlägget var i själva verket en utmärkt övergång till mitt inlägg. Fru Lulling representerar här mina äldre kvinnliga kolleger och jag själv är igen den yngsta kvinnliga ledamoten i PPE-DE-gruppen. Jag instämmer tillfullo i vad Lulling konstaterade i sitt inlägg. Det visar att det inte finns någon klyfta mellan generationerna, åtminstone inte i Europaparlamentet.
Om man i den Europeiska unionen grundade en seniorombudsmanstjänst vore betänkandets föredragande, vår kollega Fatuzzo, den sannolikaste kandidaten till denna uppgift. Jag är övertygad om att i alla fall Finlands ungdom skulle stöda valet av honom. Det sätt på vilket kollegan Fatuzzo går in för sitt arbete är utan motstycke.
Men skämt åsido, i sitt arbete har Fatuzzo koncentrerat sig på att försvara de europeiska seniorernas förmåner. Vår kollega har en flera decennier lång yrkeserfarenhet av seniorfrågor vilket också avspeglas i detta betänkande som vittnar om grundlighet och stor yrkesskicklighet. Detta betänkande behandlar en betydande samhällsfråga. Ökningen av andelen pensionärer i befolkningen, som beror på en ökad förväntad livslängd och en i förhållande till den tidig pensionering, kommer att uppluckra finansieringsbasen för de nuvarande pensionsskyddssystemen ifall vi inte i tid inför behövliga och tillräckligt grundliga reformer.
Vi behöver lösningar på både nationell och unionsnivå. Det finns så stora skillnader mellan de olika medlemsstaternas pensionssystem att behörigheten för organiserandet och finansieringen av de olika lagstadgade systemen även i fortsättningen bör tillfalla enbart medlemsstaterna.
På unionsnivå kan vi däremot delta i desarmeringen av pensionsbomben genom att underlätta utvecklandet av de gränsöverskridande personliga pensions- eller sparsystem som i första hand är ekonomiskt hållbara och för det andra erbjuder kapital åt företag i form av investeringar och för det tredje kan svara på individens föränderliga behov bättre än det lagstadgade offentliga systemet.
Tyvärr intar medlemsstaterna en ytterst försiktig hållning till beslutsfattande i denna riktning. Speciellt beredningen av direktiven för arbetspensionsinrättningarnas verksamhet och övervakning har varit smärtsamt trög. Det är inget bevis på framsynthet att gömma huvudet i busken. Jag instämmer i mina kollegers uppmaning till rådet att äntligen bemöta vår befolkningsutvecklings utmaningar och att ännu under Spaniens ordförandeskap fatta de beslut som behövs för att möjliggöra en konstruktiv verksamhet för de inrättningar som erbjuder tilläggsarbetspension inom den inre marknaden.
Garantin för en tryggad ålderdom har i alla tider och överallt på jorden varit en central uppgift för olika kulturer. Åldringsomsorgen är ett mått på samhällets civilisationsnivå. Beslut som fattas i tid gynnar framförallt den unga generationen eftersom varje förspilld dag ökar kostnaderna för reformerna och gör ärendet besvärligare.

Perry (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill föra in en något annorlunda dimension i diskussionen, och ta upp de erfarenheter som parlamentets utskott för framställningar har, där frågor om pensioner och social trygghet utgör 20 procent av framställningarna till utskottet. Jag gratulerar också Fatuzzo och hans personliga sätt att diskutera pensionärernas behov. Pensionärer över hela Europa har anledning att vara tacksamma mot honom för arbetet han har utfört.
Den fråga som man oftast tar upp med utskottet för framställningar, har i allt högre grad att göra med folk som under sitt arbetsliv utövar sin rätt att flytta omkring och arbeta i olika länder i Europa och sedan pensionera sig någon annanstans. Jag kommer mycket väl ihåg fallet med en tysk medborgare, gift med en fransk kvinna, som hade arbetat mycket i Belgien, och sedan pensionerat sig i Spanien, och som nu ville veta vem som skulle hjälpa honom att fylla i sina pensionsblanketter. Vi har också fallet med en italiensk medborgare som hade arbetat mycket i Luxemburg och sedan pensionerat sig i Italien. Han påpekade att systemen (som gällde vid den tidpunkten) gjorde det möjligt att ackumulera pensionsrätt, men trots detta insåg trakasserade migrerande arbetstagare att de var tvungna att hantera ett antal nationella pensionssystem.
I ett annat fall tidigare i år tog vi upp en framställning från en brittisk medborgare, på vägnar av 40 000 brittiska pensionärer som bor i Spanien, som klagade på att den brittiska regeringen vägrade att betala ut bidraget till uppvärmning vintertid. Hans argument var att det betalas ut till alla pensionärer som bor i Förenade kungariket, oavsett deras ekonomiska situation, oavsett hur kallt eller varmt det är i den del av landet där de bor. Jag företräder Isle of Wight - den soligaste delen av Förenade kungariket - men samma bidrag betalas ut till folk som bor i norra Skottland, där det är kallt; den brittiska regeringen vägrar att betala ut bidraget till brittiska medborgare i Spanien. Dessa medborgare har fört ärendet vidare till Europaparlamentet och det gläder mig att kunna säga, att som ett resultat av denna framställning betalas nu bidraget ut till brittiska pensionärer, var de än bor. Vad jag vill säga med detta, är att brittiska pensionärer måste vända sig till den brittiska regeringen, tyska pensionärer till den tyska regeringen, osv.
Jag säger inte emot att ansvaret ligger hos de nationella regeringarna, men saken är den att tusentals medborgare - och de blir ständigt fler - som uppnått pensionsåldern, som arbetar i olika europeiska länder, kommer att pensionera sig i olika europeiska länder. Det är mycket viktigt att de medlemsstater som har ansvaret för pensionssystemen tar hänsyn till behoven hos de medborgare som använder sina europeiska rättigheter att arbeta och pensionera sig i olika länder i unionen.

Stauner (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Kollegan Fatuzzos betänkande ger en osminkad bild av den synnerligen problematiska pensionssituationen i alla Europeiska unionens medlemsstater, i synnerhet av de problem som redan finns och som säkert kommer att öka i framtiden när det gäller att finansiera de nationella pensionssystem och övriga trygghetssystem.
Det är helt obestridligt att det även på detta område krävs att EU blir aktivt och bidrar till en möjlig lösning av problemen, ehuru inom ramen för och med strikt iakttagande av den rättsliga grund som finns i EG-fördraget. Socialförsäkringssystemen är mycket olika utformade i alla EU:s medlemsstater. Som knappast några andra rättsliga områden har de vuxit fram historiskt och undandrar sig därför varje harmonisering på europeisk nivå.
Min kritik riktar sig mot den metod som införts av rådet med s.k. öppen samordning för pensioner. Denna metod ställer man sig positiv till i Fatuzzos betänkande. Detta förfarande leder till att Europeiska unionen utan någon i fördraget fastslagen rättslig grund så att säga bakvägen drar till sig en nationell lagstiftningsbefogenhet. Genom beslut från rådet underkastas medlemsstaterna allt snävare och mer detaljerade krav, så att det uppstår förpliktelser som påminner om lagstiftning. I fråga om arbetsmarknads- och sysselsättningspolitiken har vi ju redan kunnat iaktta denna utveckling.
Vi är för en klar avgränsning av lagstiftningsbefogenheterna mellan unionen och medlemsstaterna, eftersom man bara på så vis kan garantera begriplighet och öppenhet, kort sagt, klarhet i fråga om lagstiftningen för de europeiska medborgarna. Den mest fatala biverkningen av den s.k. öppna samordningen är dessutom att det enda demokratiskt legitimerade organet i Europeiska unionen, nämligen parlamentet, fullständigt hamnar utanför. Rådet har tillkännagivit att man vill utvidga den öppna samordningen till andra mycket känsliga områden, exempelvis hälso- och åldringsvården. Därför är det hög tid att parlamentet här tar ställning och visar rådet var gränserna går, framför allt i syfte att bevaka sina egna intressen.
CSU-gruppen i Europeiska folkpartiet kommer på grund av avsevärda betänkligheter mot den öppna samordningen inte att rösta för Fatuzzos betänkande. Jag skulle önska mig en framtida bred diskussion om denna fråga i parlamentet - också just med tanke på konventets lagstiftande arbete.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Jag skulle vilja tacka herr Fatuzzo för hans betänkande och samtidigt buga för den lidelse och ihärdighet med vilken han ägnar sig åt frågan om reformerna av pensionssystemen.
Den monetära unionen och den allt större integreringen av den ekonomiska politiken i Europeiska unionens länder ger obestridligen all politik en europeisk dimension, även sådan politik som fram till för några få år sedan var strängt nationell. I december enades man i såväl rådet (ekonomiska och finansiella frågor) som rådet (arbetsmarknadsfrågor och sociala frågor) om gemensamma mål och arbetsmetoder beträffande pensioner. Jag anser att det är ett viktigt politiskt steg att båda råden, inte bara Ekofinrådet, utan även rådet (arbetsmarknadsfrågor och sociala frågor), griper sig an pensionsfrågan med eftertryck och intensitet. Vi har i denna kammare sagt många gånger att detta inte är en ekonomisk fråga, utan en social fråga med ekonomiska dimensioner.
Jag anser att parlamentet i dag, med sitt betänkande, fullföljer ett hoppingivande steg av samarbete mellan rådet, kommissionen och parlamentet om ett nytt, ambitiöst samarbetsprogram inom ramen för pensionsfrågan. I juni 2001 lade kommissionen fram sin rapport om pensionerna. Jag anser att det är mycket viktigt att upprepa det som framgår av såväl kommissionens rapport som parlamentets betänkande. Reformen av pensionssystemen kan inte ske i ett tomrum. Det är inte fråga om en enstaka lagstiftning. Det är en fråga som berör politiken på en rad områden, vars återverkningar kommer att påverka pensionssystemen. Jag nämner politiken för att lösa Europas demografiska problem. Diskussionen om den demografiska utmaningen aktualiserades i samband med konferensen i Madrid om den allt äldre befolkningen och handlar naturligtvis om, å ena sidan, ökningen av den förväntade livslängden och, å andra sidan, de europeiska staternas svårigheter att finansiera medborgarnas pensioner.
Ett annat stort kapitel är sysselsättningen, och jag erinrar om de betydelsefulla mått och steg som vidtagits av Europeiska rådet i fråga om de konkreta målen för äldre arbetstagares deltagande på arbetsmarknaden. Jag skulle vilja lägga särskild tonvikt på detta. Det räcker inte med att vi arbetar för att höja åldersgränserna - en åtgärd som rättfärdigas av ökningen av den förväntade livslängden, men även av de ekonomiska problemen. Det är inte tillräckligt. Vi måste samtidigt lägga fram och genomföra en sammansatt politik som bevarar och ger äldre arbetstagare incitament att stanna kvar på arbetsmarknaden. I den privata sektorn och i ett stort antal branscher är det i dag utomordentligt svårt för människor över 50 år att behålla eller finna ett arbete. Det behövs följaktligen investeringar och en konkret politik på sysselsättningsområdet, så att dessa människor kan vidareutbilda sig och så att särskilda kvoter reserveras för äldre inom utbildnings- och yrkesutbildningssystemen.
Jag skall naturligtvis nämna politiken för bekämpning av fattigdom och social utslagning. Många ledamöter har tydliggjort sambandet mellan politiken för fattigdomsbekämpning och reformerna av pensionssystemen, och kommissionen arbetar för närvarande särskilt med att fastställa indikatorer på pensionernas tillräcklighet i förhållande till fattigdomsfakta.
Damer och herrar ledamöter! Pensionsfrågan är självfallet en fråga för den nationella politiken, och i många länder är det en regionalpolitisk fråga. Europeiska unionen har inte uttryckt någon vilja - och jag tror att det skulle vara omöjligt - att lägga sig i de nationella systemen eller att ge riktlinjer om vilket system som är bäst och vilket som är sämst. Det är dock tydligt att det både på grund av rörligheten - många ledamöter har tagit upp de nya men många problem som står i samband med att arbetstagarna rör sig runt i Europeiska unionen - och på grund av de gemensamma skälen till stabilitetsproblemen finns ett behov av samarbete.
Detta behov verkar tillfredsställas med metoden för öppet samarbete. Denna metod är ett nytt instrument. Vi har prövat det inom ramen för sysselsättningspolitiken och politiken för bekämpning av fattigdom och utslagning, och det är nu dags för ett stort prov inom ramen för pensionsfrågan. Finns det demokratiska tomrum? Svaret är ja! Finns det ytterligare utrymme för samarbete med parlamentet? Svaret är ja!
Jag vill erinra om Europaparlamentets roll i genomförandet av metoden för öppet samarbete på sysselsättningsområdet. För varje år som går ökar parlamentets delaktighet, allt större hänsyn tas till era förslag rörande riktlinjerna och parlamentet spelar en mycket viktig roll i det konkreta genomförandet. Det är nu dags att tillämpa denna samarbetsmetod på pensionsområdet. I september kommer medlemsstaterna att lämna in sina första rapporter. Parlamentet kommer att kunna påverka kommissionens gemensamma rapport. Jag skulle dock vilja säga att jag inte har några invändningar mot att alla rapporter vidarebefordras till utskottet för sysselsättning och socialfrågor, så att vårt samarbete blir mer påtagligt redan från första stund.
Slutligen, angående två frågor med en europeisk och konkret dimension. Den första är att vi i enlighet med det europeiska regelverket och den europeiska lagstiftningen är skyldiga att ta hänsyn till jämställdhetsperspektivet vid alla reformer. Den andra punkten är att planeringen bör omfatta utvidgningen och kandidatländerna, vilket med rätta har betonats. De överläggningar med kandidatländernas myndigheter som ni planerar att hålla i maj utgör en bra utgångspunkt för detta samarbete, eftersom kandidatländerna om två år från i dag bör delta i detta gemensamma projekt.
Jag tycker att den gemensamma rapport som vi har samtyckt till och som innehåller tre grundprinciper och elva punkter vilka måste ligga till grund för alla länders genomförande av reformen har två stora vinster: för det första, att den ekonomiska och den sociala dimensionen lever sida vid sida och, för det andra, att vi ger den nationella politiken största möjliga europeiska mervärde.

Talmannen. -
Tack så mycket, kommissionär Anna Diamantopoulou.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0091/2002) av Damião för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 83/477/EEG om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för asbest i arbetet (KOM(2001) 417 - C5-0347/2001 - 2001/0165(COD))

Damião (PSE)
Herr talman! Jag börjar med att gratulera kommissionen och vill säga att de enda bristerna med detta initiativ är att det kommer sent och är blygsamt. Det förtjänstfulla är dock att det fokuserar de grupper av arbetstagare som just nu är mest riskutsatta och inrymmer också sektorer som det faktiskt inte fanns någon anledning att utesluta, såsom varvs- och flygindustrin.
Kommissionen slår helt riktigt fast behovet av att öka skyddet för arbetstagare som löper risken att utsättas för asbest och att öka effektiviteten av kontroll och förebyggande åtgärder, framför allt i den civila byggnadsindustrin för vissa bestämda uppgifter som reparationer och transport av material som innehåller olika typer av asbest.
Jag gratulerar utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och dess föredragande, Meyer, till de förslag som man lagt fram och som utskottet för sysselsättning och socialfrågor har ansträngt sig för att ta med, trots de små rättsliga möjligheterna. Och vi anser att det faktiskt finns folkhälsofrågor som bör analyseras utifrån artikel 174 i ett annat sammanhang. Jag skulle vilja uppmärksamma de ansträngningar utskottet för sysselsättning och socialfrågor gjort och framhålla att mina kolleger bidragit till att detta betänkande i dag är ett ambitiösare och bredare betänkande och med större krav på det efterföljande förfarandet. Vi hoppas att kommissionen och rådet tar dessa ansträngningar i beaktande.
Förslag läggs fram om nya gränsvärden, en ny organisation för förebyggande verksamhet, större ansträngningar från parterna, främst från arbetsgivarna, vilka man kräver skall införa mer utbildning, och att de inte flyr från sitt ansvar genom oklara anställningsförhållanden och entreprenörer. Det är nödvändigt att garantera att arbetslokaler där det finns risk för asbest skyddas ordentligt och att alla förebyggande åtgärder vidtas för att undvika sjukdomar (och det rör sig om allvarliga sjukdomar, i allmänhet cancerframkallande, med hög dödlighet) som det är viktigt att utplåna. För att utplåna dessa är det nödvändigt att även medlemsstaterna, de statliga myndigheterna hädanefter tar ansvar. När vissa arbeten ges lokala myndigheter, civilskydd och arbetsinspektionen för att påbörja rivnings- eller underhållsarbeten, kontrakt för och installation av en arbetsplats, bör dessa organ ta hänsyn till om man skall tillämpa medlemsstaternas lagstiftning och gemenskapsbestämmelserna i denna fråga.
Det är denna stränga utvärdering vi saknade för att kunna lägga fram ett lagstiftningsförslag som en gång för alla kunde få stopp på vissa kontroverser som handlar mer om installationsintressen än om det som borde vara vår inriktning, vilken bör respektera prioriteringen av människors integritet på arbetet och i samhället. Vi skulle därför vilja att kommissionen för detta parlament lägger fram epidemiologiska undersökningar som tydligt visar vilka konsekvenser varje asbestfiber har på arbetstagarnas hälsa och vilka riskgrupperna är, samt statistik som gör det möjligt att göra en säker analys och hindra att vissa av unionens länder, huvudsakligen sex stycken, har högre gränsvärden än vad som nu föreslås. Och med utvidgningen kommer det att vara skillnad mellan de förebyggande åtgärderna i olika länder i unionen.
Också åtgärder mot olyckor och sjukdomarna är en fråga vi skulle vilja att kommissionen analyserar. De skadestånd som betalats till offren, främst till dödsoffer, är lägre än skadestånd för trafikolyckor. Vi anser att detta är oacceptabelt. Och vi anser att kommissionen oberoende av om medlemsstaterna har ett tydligt ansvar eller ej, bör rikta in denna debatt på att företagen där arbetstagarna ådrar sig dessa sjukdomar, med uppsåt, skall straffas och ersättningarna som betalas måste enligt alla kriterier, vara acceptabla och socialt rättvisa.
Vi anser också att kommissionen skall använda denna serie paket som vid en lämplig tidpunkt lagts fram för parlamentet, för att se över rättsliga och konceptuella kriterier för arbetsmiljö och säkerhet. Det är påtagliga skillnader mellan den organisation som föreslås för detta direktiv och direktivet för arbetsplatser och annat, och vi hoppas därför att kommissionen stöder denna revision för att uppnå en bättre rättspraxis i denna fråga.

Meijer (GUE/NGL)
Herr talman! På 1960- och 1970-talen betraktades asbest som ett mirakelmedel för byggsektorn och industrin samt som vägunderlag. Nu har många av de som inandades asbestdamm avlidit till följd av detta. I en del länder har man fortsatt att använda detta relativt billiga material långt efter det att det blev känt hur asbest förstör människor.
Även om användningen av asbest upphör senast 2005, kommer vi att konfronteras med ett negativt arv under en lång tid framöver. Under de kommande trettio åren kommer en halv miljon människor att invalidiseras och dö i förtid enbart i Västeuropa, eftersom sjukdomen blir märkbar först många år efter det att någon smittats. Med rätta ställs det nu krav på ersättning för sveda och värk, skadestånd, sjukpension och efterlevandepension.
Asbest har används i byggnader, apparater och fordon på ett otal platser och detta måste nu avlägsnas på ett sakkunnigt vis. I de stater i Östeuropa som vill bli medlemmar i Europeiska unionen är problemet ännu allvarligare, delvis på grund av att man på landsbygden byggt många hus med tak och gavel helt i asbestplattor med ryskt ursprung.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har i 15 kompletterande ändringsförslag framför allt fäst uppmärksamheten på de människor som aldrig själva har arbetat med asbest men som kan smittas, såsom familjemedlemmar, personer som bor i hus som innehåller asbest eller personer i närheten av asbestsanering. Vi måste utgå ifrån att varje byggnad från asbestperioden innehåller asbest såvida inte motsatsen har påvisats med hjälp av oberoende belägg.
De förslag som jag försvarar går vidare ut på att göra det obligatoriskt för alla medlemsstater och kandidatländer att använda sig av ett register, utföra en besiktning av alla rivningsföretag och införa en begränsning för transport med sanerade asbest till 500 kilometer. Dessutom uppmanas Europeiska kommissionen att innan slutet av 2003 inkomma med förslag om skadestånd till och skydd för de drabbade som exponerats för asbest utanför yrkesmässiga sammanhang, även i de fall där föroreningskällan är okänd eller det ansvariga företag inte längre existerar.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ledamöter! Jag vill tacka vår kollega Damiãos för hennes arbete om ett område som är särskilt känsligt när det gäller hälsan på arbetsplatsen. När man nu för tiden talar om förbättringar på arbetsplatsen, bättre arbetskvalitet och den kultur som gjorde stabilitet på arbetsmarknaden till en allmän princip i arbetsrätten tänker man mer på en stabil anställning än på det vi i dag kallar hälsa på arbetsplatsen, och tidigare säkerhet och hygien i arbetet och man glömmer en inneboende aspekt i arbetet. Arbete är en risk, nollrisken existerar inte och det som är värre är att risken ibland är gömd, den syns inte, den sårar inte våra sinnen och den blir svårare att förnimma.
Som jag ser det är detta situationen för de som arbetar med asbest, en agens det kan vara farligt att använda, som kan ge upphov till allvarliga sjukdomar som lung- och lungsäcksfibros eller peritonealt mesoteliom. Det är en agens som dessutom ger osäkerhet, frågor som hänger i luften som skall lösas. Hurdan är t.ex. effekten av inandning i små doser för cancerrisken, vilka är de minimigränser under vilka man med säkerhet inte får cancer, de cancerogena egenskaperna i olika typer av amfibol eller krysotil asbest? Lägg därtill de arbetsuppgifter som sker ofta där man använder eller använde asbest som utförs av små och medelstora företag med bristfälliga, inkompletta eller felaktigt använda personliga skyddsutrustningar. Uppgifter som underhåll, reparation, besiktning eller ombyggnad av byggnader, eller reparation eller skrotning av fartyg, bilar eller industriell utrustning.
En annan betydande osäkerhet, som inte är mindre, är sjukdomens inkubationstid och därmed fastställande av ansvar för denna, behov av tidiga eller periodiska läkarundersökningar av de arbetstagare som arbetar med asbestrisk, samt försiktighetsåtgärder - som sades här - för de som helt enkelt bor i området och indirekt kan drabbas. Jag vill också säga att vi inte alls håller med om föredragandens ståndpunkt att direktivet skall gå utöver skyddet för arbetstagarna - och det vill jag säga uttryckligen- för alla slag av arbetstagare som utsätts för risken att bli sjuka på grund av asbest och anledningen är att vi anser att det utgör en annan rättslig grund.
Vi delar inte heller uppfattningen att omvänd bevisbörda inte skall fastställas rakt av vid tvekan om vad som orsakat sjukdomen.
Det vi däremot är helt överens med er om, fru föredragande, är behovet av en kulturändringen när det gäller skyddet för risker i arbetet i allmänhet och för skyddet mot denna risk som orsakas av asbest i synnerhet.
Vi håller med om behovet att skapa medvetande hos alla -stater, företagare och arbetstagare- och möjligheten och nödvändigheten av mer utbildning och mer information. Fru kommissionär, denna kulturförändring måste naturligtvis ges fart och kraft av kommissionen och av rådet.
Vi håller också med om vikten av den sociala dialogen som instrument för att nå en effektiv politik för hälsa på arbetsplatsen och samarbete mellan förvaltningar, och kanske mindre tillit till en tredje, kallad staten. Jag är medveten om att staten redan har många uppgifter och att det viktiga här inte är att skapa en massa regler, förutom i de fall nya risker uppkommer. Det som görs utanför det lagstiftande området kommer att vara mycket viktigare och, fru kommissionär, jag tror att kommissionen har mycket att säga till om i denna fråga.

Thorning-Schmidt (PSE).
Herr talman! Vi vet alla att asbest är ett av de allra största hoten mot arbetstagarnas hälsa inom Europeiska unionen. Som även påtalats av en tidigare talare uppskattar man att upp emot en halv miljon dödsfall under de kommande 35 åren kommer att vara direkt kopplade till de allvarliga sjukdomar som asbest är orsak till. Jag anser att asbestens historia och den diskussion vi har haft om asbest visar hur oerhört viktigt det är att vi tar principen om försiktighet på allvar. Under flera år använde man asbest utan att oroa sig för möjliga skadeverkningar och därför kommer just asbestproblemet att förfölja oss i flera år framöver. Det förslag som kommissionen har lagt fram kommer att garantera ett bättre skydd för arbetstagare som riskerar att utsättas för asbest i sitt arbete, och det är på det stora hela ett riktigt bra förslag. I förslaget sänks gränsvärdet för hur många asbestpartiklar arbetstagarna får utsättas för. Men det är med tanke på hur farligt asbest är bra att föredraganden försöker få igenom en ytterligare sänkning av gränsvärdet. Det avgörande är att arbetsgivaren åläggs en plikt att tillhandahålla ett relevant utbildningsprogram för alla som riskerar att utsättas för asbest i sitt arbete. Arbetstagarna skall veta hur de skyddar både sig själv och andra. Enligt kommissionens förslag skall gemensamma riktlinjer upprättas för innehållet i utbildningsprogrammet, och dessa skall vara så exakta och så uttömmande som möjligt. Jag vill i dag gärna uppmana medlemsstaterna att gå ännu längre och upprätta verkliga formaliserade utbildningar för arbetet med asbest.
Nu till en anmärkning gällande förbudet mot asbest. I direktivet från 1999 förbjuds krysotil som är den sista typ av asbest som tillåtits användas. Det totala förbudet mot alla användning och marknadsföring av asbest skall ha genomförts i alla medlemsstater till januari 2005. Men efter vad jag erfar är det uppenbarligen osäkert om förbudet också gäller export av asbest till länder utanför Europeiska unionen. Om detta stämmer bör man ta sig an detta problem. Det skulle vara fullständigt orätt ur etisk synpunkt om Europeiska unionen exporterade asbest för användning i tredjeländer. Det skulle strida mot alla de principer vi normalt tar fasta på. Jag vet inte hur vi skall genomföra det rent juridiskt, utan tänker förhålla mig till frågan på ett politiskt plan, och skulle vilja utnyttja tillfället för att be kommissionsledamoten att i dag redogöra för hur kommissionen uppfattar detta problem. Är det osäkert om direktivet från 1999 förbjuder export till länder utanför Europeiska unionen? Det skulle vara intressant att få ett svar på denna fråga. Avslutningsvis skulle jag vilja tacka föredraganden som har utfört ett oerhört omfattande arbete för att färdigställa detta betänkande. Jag stöder betänkandet fullt ut.

Lynne (ELDR).
Herr talman! Varje år dör 100 personer av asbestrelaterade sjukdomar i min valkrets i West Midlands. Enligt fackföreningarna dör 4 500 personer varje år i Förenade kungariket av dessa sjukdomar, och i undersökningar drar man slutsatsen, som Thorning-Schmidt sade, att mellan 250 000 och 500 000 personer kommer att dö i Västeuropa under de kommande 35 åren. Bevisen finns. Uppgifterna är tydliga, grundade på vetenskapliga undersökningar. Exponering för asbest kan fördärva och döda människor, och arbetstagare som exponeras för asbest måste skyddas.
Asbesttillverkning har förbjudits i nästan alla medlemsstater, men det finns fortfarande miljoner tom asbest kvar i europeiska byggnader, industrianläggningar, järnvägsvagnar som byggdes på 1950- och 1960-talen, etc. Jag håller med föredraganden att befintligheten av asbest i en byggnad måste förutsättas, om motsatsen inte har bevisats.
Arbetstagarna kommer att fortsätta exponeras i många år, genom att det sker rivnings- och underhållsarbeten. Detta är skälet till varför jag verkade för ännu strängare exponeringsnivåer i utskottet, genom att lägga fram ett ändringsförslag som utskottet kunde anta, som i praktiken skulle halvera den tillåtna exponeringstiden. I stället för en exponeringsgräns på åtta timmar, öppnade det upp möjligheten till en exponeringsgräns på fyra timmar. Det skulle också återspegla de rådande arbetsmönstren inom en industri, eftersom skiften är mycket färre än vad de är inom andra delar av industrin. En referensperiod på åtta timmar kommer att tillåta högre exponeringsnivåer under en kortare period, som t.ex. en eller två timmar, som jag inte anser är godtagbart. Jag vill att denna gräns tillämpas för alla arbetstagare som exponeras för asbest, med undantag för personer som arbetar i asbestcement. Jag tror fullt och fast att detta är ett separat fall.
Det är emellertid viktigt att vi inte har olika exponeringsgränser, som beror på typen av arbete, som i ändringsförslag 21, utan att detta hanteras genom förlikningsförfarandet. Jag uppmanar er att rösta för ändringsförslag 21 och för de sista sex orden i ändringsförslag 42. Jag har förstått att om ändringsförslag 21 godtas, så kan vi rösta för den sista meningen i ändringsförslag 42, i vilken man tar upp asbestcement, men vi måste få ett klargörande från talmannen i detta fall.
Jag uppmanar er att rösta för detta utmärkta betänkande. Det är ett exempel på ett EG-direktiv där övertygande vetenskapliga och medicinska bevis finns för att rädda liv i hela Europeiska unionen.

Bouwman (Verts/ALE).
Fru kommissionär, herr talman, föredragande, kolleger! Först och främst vill jag tacka föredragandena, både fru Damião och herr Meijer, för att man har tillfört en viktig byggsten till byggandet en arbetsmiljölagstiftning på europeisk nivå. Jag menar att denna process kommer att fortsätta och måste fortsätta. Till detta återkommer jag senare. Vi känner alla alltför väl till att förebyggande åtgärder är absolut nödvändiga i den här typen av verksamhet. Jag har tidigare själv rotat i asbest i samband med att jag dragit och kopplat samman rör och ledningar. Så här i efterhand kan man konstatera att jag troligtvis fick i mig otroligt stora mängder fibrer, och jag vet inte hur det kommer att sluta, men i vilket fall som helst rörde det sig om gör-det-själv-arbete. Och det är just det som är problemet, för i nuläget kan vi konstatera att vi lägger fram förslag till beslut som omfattar arbetstagare, medan vi gör alldeles för lite i fråga om alla de andra faktorerna: underentreprenörer har redan nämnts, men även gör-det-själv-arbete och kringboende hör till denna grupp. Jag uppmanar egentligen även kommissionen att, eventuellt genom miljökommissionären, inkomma med kompletterande lagstiftning som vi skulle kunna använda oss av. Jag skall inte nämna alla andra element som kan visa hur viktigt detta är, bland annat de 500 000 personerna, eftersom de redan har nämnts av alla. För att återkomma till det som togs upp av Lynne för en stund sedan, nämligen frågan om asbestcement och sprutas best. Dessa frågor togs dessförinnan upp även av Smet. Jag konstaterar att det är fråga om bearbetning, om verksamhet som inbegriper asbest, sprutasbest eller asbestcement och hur mycket fibrer som frigörs per kubikcentimeter. Detta måste mätas och man kan inte undanta vissa ämnen från helheten.

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Jag vill också gärna gratulera Damião till betänkandet. Jag tycker det är glädjande att kommissionen nu med sitt förslag skärper åtgärderna för att skydda arbetstagarna mot farorna med att utsättas för asbest, vilket är ett synnerligen farligt ämne. Jag kan därför också full ut stödja alla de ytterligare skärpningarna i ändringsförslagen. Som Thorning-Schmidt påtalade finns det fortfarande ett olöst problem när det gäller asbestlagstiftningen. Detta framhävdes på rådets (sysselsättnings- och socialministrarna) möte den 7 mars 2002. Det handlar om att det förbud som införs inom Europeiska unionen från och med 2005 inte gäller för produktion till tredjeländer. Jag vet att flera länder, bl.a. Danmark, Tyskland, Sverige och Finland, ville att ett sådant förbud skulle skrivas in i direktivet, men tyvärr var det bara en minoritet vid rådets (sysselsättnings- och socialministrarna) möte som anslöt sig till denna ståndpunkt. Jag vet också att kommissionen har närt en motvilja mot att skriva in ett direkt förbud i själva direktivet med motiveringen att det inte skulle följa det normala förfarandet och därför eventuellt kunna ge upphov till juridiska problem. Detta är i varje fall vad jag har hört. Om så är fallet vill jag å det starkaste uppmana kommissionen att finna en annan lösning, så att vi kan få ett förbud också mot produktion av asbest för försäljning i tredjeländer. När vi kräver att våra egna arbetstagare skall vidta särskilda förhållningsregler kan Europeiska unionen naturligtvis inte försvara export till tredjeländer som inte har samma resurser att vidta sådana förhållningsregler. Det är rent ut sagt omoraliskt och jag kan faktiskt inte förstå de medlemsstater som inte inser detta. Europeiska unionen bör naturligtvis stoppa denna produktion. Dessutom kommer de arbetstagare som är involverade i produktionen till tredjeländer att utsättas för asbest oavsett om produkten säljs inom eller utanför Europeiska unionen. Europeiska unionen är redan famös för sina ambivalenta bestämmelser när det gäller tredjeländer. En ändring av detta direktiv så att det också kommer att omfatta ett förbud mot framställning och export till tredjeländer skulle kunna utgöra en bra början till en förändring av detta förhållande.

Bastos (PPE-DE).
Herr talman! Det är ett sedan länge erkänt faktum att asbest kan framkalla farliga sjukdomar, bland dem olika former av cancer. Ämnet är farligt inte bara för de arbetstagare som exponeras för det, utan även för folkhälsan i allmänhet. Kommissionens förslag som vi välkomnar och som syftar till att för tredje gången ändra detta direktiv, pekar på behovet att skärpa de befintliga föreskrifterna för att skydda arbetstagarnas hälsa och säkerhet, framför allt i sektorer där exponeringsrisken i dag är erkänt farligare. Det syftar också till att säkra en större klarhet i definitionen av olika typer av fibrer, för det råder fortfarande stor osäkerhet kring dem och riskerna vid lägsta exponeringsgräns.
Föredraganden Elisa Damião har intagit en balanserad hållning i en känslig och mycket teknisk fråga och jag gratulerar henne till detta. Vi vill framhålla förebyggande åtgärder och reducering till minsta möjliga exponering för arbetstagarna, särskilt när det gäller transport, underhåll, förbättringar eller rivning av byggnader. Men de åtgärder som tas upp angående gränsvärden för exponering är överdrivna när det gäller asbestcement, ämnen som innehåller endast 10 procent fibrer och som därmed utgör en mindre risk.
Yrkesutbildningen som arbetsgivareorganisationerna står för, genom en förbättring av finansieringsformer för de små och medelstora företagen och egenföretagare, är en annan åtgärd som föreslås och som vi välkomnar. Detsamma gäller bevarandet av sjukvårdsregister och -akter under en period av 40 år. Men ändringen av detta direktiv ger man inte bara ett bättre skydd och säkerhet åt arbetstagarna utan man undviker också onödiga villkor för arbetsgivarna.

Ghilardotti (PSE).
Herr talman! Som föredraganden förklarade så väl diskuterar man inte hur farligt asbest är i detta direktiv, utan man utgår ifrån att det är farligt. Även om det fordras ytterligare vetenskapliga studier för att fullständigt undanröja de tvivel som kvarstår om vilka risker asbesten medför för människors hälsa är antalet offer för asbest i Europa så stort att flertalet stater har förbjudit handel med och användning av produkter som innehåller asbest. I dag är problemet också det att ta hänsyn till att riskerna med asbest förflyttar sig från en sektor till en annan: från de traditionella riskerna inom produktionen - som även om de är betydande är möjliga att hålla under kontroll - till riskerna inom de sektorer där asbest hanteras inom ramen för sanerings-, underhålls-, reparations- och rivningsarbeten. De sistnämnda riskerna är potentiellt höga och förutsägbara och de gör det oundgängligt att tillämpa försiktighetsprincipen när gränserna för exponeringen fastställs.
Dessutom handlar inte riskerna med asbestanvändning bara om de anställda som exponeras direkt, utan också om deras anhöriga och de boende omkring byggarbetsplatserna, om än i mindre utsträckning. Även om den italienska lagstiftningen lyckligtvis är mer långtgående än de regler som föreslås är det viktigt att stödja föredraganden i dag och bifalla betänkandet, eftersom vi utan tvetydigheter måste slå fast att det inte går att sänka säkerhetsnivån på arbetsplatserna. Vi får aldrig glömma att hög konkurrenskraft också grundar sig på hög social kvalitet och att kvalitet i arbetslivet är en viktig produktionsfaktor.
Bortsett från de allmänpolitiska synpunkter jag har framfört och som är oavvisliga för oss socialister vill jag avslutningsvis påminna om att internationaliseringen av de ekonomiska och sociala kostnaderna för fastställda eller ännu ej fastställda arbetsrelaterade sjukdomar och olyckor på arbetsplatserna borde få alla att förstå att de anställdas säkerhet och hälsa bortom alla tvivel inte bara är en rättighet utan också till fördel för företagen och ekonomin i stort.
(Applåder)

Titford (EDD).
Herr talman! Det bör noteras att kommissionen inte har kunnat föreslå ett högsta gränsvärde för exponering för krysotil, huvudsakligen därför att det har varit omöjligt att bevisa att några dödsfall härrör från användningen av produkter som innehåller vit asbest. Ändå tror sig detta utskott veta bättre. Det anser att man bör tillämpa försiktighetsprincipen. Det är bara genom att inte godta någon som helst risk, som man kan skydda arbetstagarna.
För att demonstrera det absurda i denna hållning, bör man notera att en människa i genomsnitt andas in 20 000 fibrer av vit asbest varje dag; det finns upp till två miljoner fibrer i lungorna hos friska individer, och de kommer från naturliga källor. Även om exponering för stora mängder vit asbest på arbetsplatsen faktiskt kan innebära en viss risk, vilket också exponering för stora mängder damm gör, anser t.o.m. den försiktiga brittiska arbetarskyddsstyrelsen att risken från exponering för produkter som innehåller vit asbest är försumbar. Inkluderandet av vit asbest i detta direktiv, beräknas av ingen annan än vårt eget fackföreningsråd att kosta 80 miljarder pund sterling bara i Förenade kungariket, och upp till 500 miljarder pund sterling i hela Europa, utan att det kanske räddar ett enda liv. Parlamentet bör därför åtminstone tänka över frågan och återförvisa ärendet till det ansvariga utskottet, för en fullständig utvärdering av dess kostnader och konsekvenser.

Arvidsson (PPE-DE).
Herr talman! För ett år sedan besökte jag en asbestfabrik i Polen. Där visste man under kommunistperioden att var fjärde anställd förr eller senare drabbades av lungcancer eller lungsäckscancer. Uppgifterna var dock hemligstämplade, och fabriken stängdes först efter det att kommunistsystemet kollapsat. Nu återstår ett gigantiskt saneringsarbete. Dessutom lever före detta anställda i oro för att i framtiden drabbas av cancersjukdom.
Det finns som jag ser det tre skönhetsfläckar i detta i övrigt utmärkta betänkande. För det första föreslås att nationella register upprättas över företag som är lämpliga när det gäller asbestsanering. Det är mycket bättre med kompetensbevis för saneringsföretag, som kan åberopas vid entreprenader. Register blir byråkratiska och svårhanterliga.
För det andra är det förvisso möjligt att kräva omvänd bevisbörda vid misstänkt asbestrelaterad sjukdom vid asbestos och mesoteliom, men däremot helt omöjligt när det gäller eventuell asbestrelation till bronkialcancer eller cancer i magsäckskanalen. Det går inte att kanske många år efter asbestexponering värdera asbest kontra rökning och andra faktorer som kan ha bidragit till sjukdomen. Däremot är sambandet med asbestos och mesoteliom mycket starkt.
För det tredje bävar jag som läkare inför att EU skall börja fastställa diagnoskriterier för sjukdomar. Vi har ett världsomspännande diagnossystem utarbetat av Världshälsoorganisationen, och utvärderingen av detta system borde då också Världshälsoorganisationen svara för. Om EU skall fastställa diagnoskriterier kliver vi in på sjukvårdsområdet, och då saknar EU helt enkelt beslutskompetens för lagstiftning.

Gillig (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Vi har när det gäller asbest, som är ett verkligt offentligt hälsoproblem, ståndpunkter som alla utgår från ett och samma konstaterande men som leder till olika slutsatser, nämligen: det handlar om en mycket stor risk som inte får underskattas, uppgifterna är inte tillräckligt talande, och man får framför allt inte riskera att ingripa genom att lägga en alltför stor börda på företagen.
Det är inte särskilt seriöst. De senaste slutsatserna, där den stora risken med exponeringen för asbest underskattas, måste självfallet tas i beaktande på samma sätt som de beståndsdelar som tagits upp när man tillämpar försiktighetsprincipen.
Gemenskapslagstiftningen hade till att börja med främjat detta skydd inom ramen för tillverkning och bearbetning av asbest. Lagstiftningen bar frukt men totalförbudet mot tillverkning måste fortfarande genomföras i vissa länder. I dag kräver frågan om underhåll och skötsel av asbest, som oväntat hittas i samband med vissa arbeten, en ny ram för ingripande och nya regler.
Denna ändring var nödvändig men ambitionerna i det sålunda ändrade direktivet är ännu inte riktigt i nivå med problemets allvar. Arbetet som utförts av Damião som strävade efter att verkligen förstärka arbetarskyddet är mycket anmärkningsvärt. Jag vill emellertid betona två punkter. För det första problemet med undantag: förslaget till direktiv motsvarar inte våra förväntningar på denna punkt och vi kommer därför att rösta för ändringsförslag 21 som förefaller oss vara ett minimum, för det andra ansvarsfrågan: såsom bevisas av de senaste besluten i franska domstolar de senaste dagarna måste textens formulering göra det möjligt att ta det allra största ansvar, eftersom begreppen ?ansvarig för projektet? eller ?lokalt ansvarig? inte är tillräckligt precisa för att vara totalt effektiva.
Jag skulle vilja avsluta genom att tydligt varna alla dem som inte skulle stödja samtliga minimiföreskrifter som föreslås här, och som alltså skulle ta på sig ansvaret för att utsätta ett stort antal arbetstagare i Europa för stora hälsorisker. Denna underskattning av riskerna med asbest och bristande tillämpning av försiktighetsprincipen, ett förvisso kostsamt förfarande, men mindre kostsamt än människolivet, skulle kunna medföra ett mycket tungt ansvar för arbetsgivarna.

Weiler (PSE)
Herr talman, kära kolleger! Ärade fru kommissionär! Tack så mycket, kära kollega Damião för detta mycket balanserade betänkande. Jag tror att det inte var särskilt lätt, med tanke på de många olika nationella bestämmelserna i EU, att utveckla ytterligare ett koncept för framtiden, vilket du med ditt betänkande, kära Elisa, ändå har åstadkommit. Just därför att asbest är ett av de farligaste arbetsmaterialen, är de skadligaste sorterna nu förbjudna i nästan alla länder i världen. Ändå måste vi ibland kämpa mot problem, ja också mot bagatellisering, i hela världen, exempelvis för närvarande inom WTO med Kanada.
Från och med år 2005 kommer det i Europa att finnas ett förbud mot användning och marknadsföring av alla asbestsorter. Ändå, fru kommissionär, anser vi att ert initiativ till en reform är nödvändigt, ty på vissa punkter borde denna reform genomförts för länge sedan.
Jag förstår därför inte heller PPE-gruppens och Pérez Álvarez ståndpunkt, som han just har framfört. Naturligtvis är det förnuftigt att förutom arbetstagarna även ta med besökare och boende i skyddet. Vi känner ju alla till skolor, sportanläggningar, ja rentav byggnader i Europeiska unionen, som har måst stängas på grund av asbestförorening och sedan har renoverats med stora insatser och kostnader.
Det som är nytt och viktigt är att förebygga, dvs. utbilda om asbestrisker och arbetsgivarens större ansvar - och inte enbart bland de stora utan också bland de små arbetsgivarna, inklusive underleverantörerna, naturligtvis med inkluderande av atypiska arbetsförhållanden. Även detta anser jag vara nödvändigt.
Europa bör vara en förebild när det gäller att utveckla och använda alternativa material. Det är framtiden, och inte export av asbest till resten av världen!

Diamantopoulou
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att välkomna och tacka de Miguel, statssekreterare för Europafrågor i Spanien. Jag vill tacka honom för hans förståelse. Vår tid tog slut, men ibland är saker och ting väldigt komplicerade.
Jag vill gratulera Damião till hennes utmärkta betänkande om en så pass känslig och tekniskt komplicerad fråga som asbest.
I syfte att komplettera förbudet mot försäljning och användning av asbest och produkter som innehåller det, är det nödvändigt att ändra och modernisera bestämmelserna i det befintliga direktivet, för att på så sätt koncentrera de förebyggande åtgärderna på de arbetstagare som exponeras mest för asbest, dvs. de som utför reparationer och rivnings- och underhållsarbeten.
Jag vill gratulera kammaren till kvaliteten på dess ändringsförslag. Jag förstår i hög grad varför ni insisterar på behovet av att höja skyddsnivåerna, inte bara för arbetstagare, utan också för allmänheten och miljön. Detta är tyvärr inte möjligt med hänsyn till artikel 137 i fördraget, som är den rättsliga grunden för detta förslag.
Jag svarar på ledamöternas förslag genom mina kommentarer och min motivering för förkastande eller godkännande av ändringsförslagen.
Kommissionen kan fullständigt godta ändringsförslagen 1, 11, 17, 18, 19, 22, 31, 32, 34 och 39, eftersom de förbättrar textens kvalitet och/eller förtydligar dess innebörd. Även om jag instämmer i idéerna bakom ändringsförslagen 2, 4, 7, 8, 9, 12, 13 och 14, kan kommissionen inte godta dem av skäl som har att göra med rättslig enhetlighet och lagstiftningsteknik.
Kommissionen måste förkasta ändringsförslag 16 och andra delen av ändringsförslag 25, därför att man tydligt har angett arbetsgivarens ansvar i direktiv 89/391, och ytterligare ändringar skulle föra med sig en rättslig osäkerhet när det gäller ansvarsfördelningen.
När det gäller gränsvärdet, kan kommissionen inte godta ändringsförslagen 15, 21 och 42, eftersom dessa skulle införa två olika gränsvärden, vilket ger olika skyddsnivåer för arbetstagare som sysslar med olika verksamhet. Gränsvärdenas uttryck som en genomsnittshalt under fyra timmar i stället för åtta timmar, måste dessutom förkastas, därför att det skulle skapa förvirring vid jämförelse med samma värden i internationella standarder, då man använder en referensperiod på åtta timmar. Ändringsförslagen 5, 10, 27, 38 och 40 kan inte godtas av kommissionen, därför att artikel 137, som är rättslig grund för direktivet, inte tillåter ett erkännande av och ekonomisk ersättning för yrkessjukdomar och endast har att göra med skydd av arbetstagare. I vilket fall som helst, är ersättningen en subsidiaritetsfråga.
I enlighet med subsidiaritetsprincipen, kan kommissionen inte godta ändringsförslagen 30, 33, 35, 36 och 37. Ändringsförslag 29 kan inte godtas, eftersom direktiv 89/391 föreskriver en skyldighet för arbetsgivaren att tillhandahålla lämplig fortbildning för arbetstagarna, inte bara en skyldighet att göra fortbildning tillgänglig.
Ändringsförslag 41 kan inte stödjas av kommissionen, därför att det skulle föra med sig - då verksamheten omfattar sporadisk och lågintensiv exponering - en onödig, extra byråkratisk börda för företag och nationella förvaltningar, utan någon ytterligare nytta.
Till sist: Kommissionen anser att ändringsförslagen 3, 6, andra delen av ändringsförslag 23, ändringsförslagen 24, 26 och 28, redan finns innehållsmässigt i förslagets olika artiklar, och därför inte kan godtas.
Innan vi avslutar, finns det en verkligt politisk fråga: kommer direktivet i sin nuvarande lydelse att förhindra export till tredjeländer efter 2005? Svaret är, tyvärr, tydligt: nej, det kommer det inte att kunna göra. Detta är en av de viktigaste frågorna som kommissionen och rådet håller på att diskutera. Ett totalförbud skulle kunna vara en lösning, men då - och kommissionen har inga invändningar mot detta tillvägagångssätt - måste ni hålla med om att det är ett mycket komplicerat problem, därför att om vi genomför ett totalförbud måste vi inte bara ta hänsyn till problemen i samband med rivnings- och underhållsarbeten - och de arbetstagare som exponeras i samband med denna verksamhet - utan också det faktum att det finns en förteckning över olika produkter som innehåller mycket små mängder av asbest, som inte är farliga, och vi måste komma fram till hur vi kan lösa detta mycket komplicerade problem för den inre marknaden.
Det ställdes en fråga om undantag för asbestcement. Eftersom min kollega, som är expert på denna fråga, har berättat för mig att det finns verkliga problem med denna produkt, kan vi inte göra undantag för den. Den är åtminstone inte mindre farlig än de produkter som undantas.
Sammanfattningsvis, kan kommissionen fullständigt godta ändringsförslagen 1, 11, 17, 18, 19, 22, 31, 32, 34 och 39. Den kan delvis godta ändringsförslagen 20, 23 och 25. Den förkastar ändringsförslagen 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 14, 15, 16, 21, 24, 26, 27, 28, 29, 30, 33, 35, 36, 37, 38, 40, 41 och 42.
Det har varit en mycket intressant debatt, och jag har ingen anledning att hänvisa till direktivets innehåll, därför att alla håller med om att det är ett av de viktigaste direktiven som behandlar hälsa och säkerhet i vår lagstiftning.
(Applåder)

Talmannen. -
Tack så mycket, fru Diamantopoulou.
Vi vet att debatten dragit ut på tiden. Vi ber om ursäkt för det men sådana är parlamentsdebatter.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
De Rossa begär ordet för en ordningsfråga. Jag ber er att det verkligen är en ordningsfråga. Ordet är ert.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Ni kommer att förstå att det handlar om en mycket verklig ordningsfråga. Det har att göra med fråga 33, som - enligt information som jag fick i går - tagits bort från föredragningslistan för att i stället besvaras i dag av rådets ordförande. Jag protesterade mot detta tidigare i dag och Cox, Europaparlamentets talman, har skrivit till Pique I Camps och begärt att min fråga och nio andra återigen skall sättas upp på föredragningslistan. Det jag vill veta är om man har tagit hänsyn till denna begäran, innan jag fortsätter med mitt inlägg. Kan jag få fråga om så är fallet?

Talmannen. -
De Rossa och ledamöter! Med förbehåll för att jag informerar De Miguel, för rådet, måste jag säga er att det finns en åsiktsskillnad mellan parlamentet och rådet om vilken dag och tidpunkt frågor till rådet bör inkomma för att besvaras. Det finns en skillnad i uppfattning. Jag gör ingen bedömning, jag beskriver verkligheten. Parlamentet säger att fristen löper till den 26 kl. 13.00 och rådet säger att det är den 25 kl. 13.00.
Saken är den att det finns tio frågor i slutet av de frågor som vi kommer att ställa till rådet De skulle inte i något fall få ett muntligt svar eftersom de ligger i slutet. Antingen beslutar därför rådet att besvara dem skriftligt - med beaktande av brevet från vår talman -, som de även i annat fall skulle besvarats, eller så kommer de att innefattas vid nästa sammanträde, vilket är den sämsta lösningen ur parlamentets synvinkel. Jag hoppas att det nås en överenskommelse mellan rådet och parlamentet och att dessa frågor besvaras. Vi skall vara optimister för en gångs skull.
Om de Miguel vill förtydliga något har ni ordet.

de Miguel
. (ES) En korrekt tillämpad frågestund till rådet har sin grund i en fullständig förståelse mellan våra respektive institutioner och respekt för de överenskommelser vi har i denna fråga.
När det gäller just den här frågan om tidsfrister för inlämnande av frågor - och som ni sade har vi olika uppfattningar - är den tid rådet har till sitt förfogande alltid mycket begränsad, även om det är ett nödvändigt minimum, för att börja förbereda svaren och för att dessutom hinna få medlemsstaternas godkännande. Jag kan inte svara något i detta parlament utan att rådet har godkänt det.
Vid detta tillfälle har den normala arbetsperioden dessutom avbrutits av påsken då alla institutioner stängde dörrarna under flera dagar. Rådet skulle önska att det alltid skulle gå att undvika situationer som den vi i dag diskuterar. Därför skulle jag vilja att vi kommer överens i de två institutionerna för att framtiden göra det möjligt att undvika sådana problem, särskilt när det kommer semestertider emellan.
Uppriktigt sagt skulle jag inte, vid en tidpunkt då detta ordförandeskap gör ett aldrig skådat arbete -jag upprepar aldrig skådat- för att nå interinstitutionell förståelse, att vi gör ett kyrkvalv av detta, som vi säger i Spanien. Låt oss inte göra det till en tvist eftersom det faktiskt inte funnits tillräckligt med tid. Och det har inte bara fattats tid för att svara på dem utan särskilt för att få dem godkända av rådet och rådets delegationer.
Jag föreslår att vi får lämna dessa svar skriftligt. Frågorna skulle ändå ha besvarats skriftligen. Klockan är snart 18.00 och vi har ändå börjat en halvtimme senare, så vi kommer inte ens att hinna besvara de redan godkända frågorna och ännu mindre de tio extrafrågorna.
Jag vill dock inte låta bli att uppmärksamma, eftersom jag också tycker att det är viktigt att nämna det, att den fråga De Rossa just nämner handlar om Palestina och, herr talman, jag skulle vilja påminna er om att det hölls en mycket viktig debatt om Mellanöstern under eftermiddagen i går. Inget hade hindrat De Rossa att delta och formulerat frågan i går om Palestina. Vi hade gärna svarat på den, såväl den höga representanten som jag eftersom vi var här från rådet.

Talmannen. -
Alla skall få tala, men jag kommer att be er, ... sätt er De Rossa, lugna ner er och sätt er.
Jag ber er att inte hindra de ledamöter som vill ställa frågor att göra det eftersom vi har en timme kvar och vi skall inte använda den till en allmän debatt om relationen mellan parlamentet och rådet när det gäller frågor.
Ni kommer att få ordet för att så fort som möjligt ge er synpunkt.
Även om vi haft en och en halv timme till förfogande skulle vi ändå inte kunnat svara på de 30 första frågorna, enligt den erfarenhet jag har från dessa år, så de skulle ändå ha besvarats skriftligen. Om de besvaras skriftligt är frågan löst och om inte kommer parlamentet att vidta alla åtgärder för att de skall besvaras muntligt under nästa sammanträde. Men jag har tilltro till den interinstitutionella dialogen och tidigare nådda överenskommelser.
Jag tänker inte lägga mig i det de Miguel sade eftersom jag inte vill ha debatt.
De Rossa, har ni något att tillägga som är en ordningsfråga? När det gäller Palestina vill jag säga att vanligtvis när det hålls en allmän debatt om en fråga under samma sammanträde tar man bort de frågor från frågestunden som handlar om samma tema, men det beslutet tar talmannen med sitt sekretariat. I detta fall har talmannen behållit dessa frågor. Det är hans befogenhet och jag, som talman vid sammanträdet, godtar det. Ni har ordet De Rossa.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Det handlar om en ordningsfråga. Jag kan försäkra er att jag är mycket lugn, men jag är inte mindre arg för det. Jag tackar ministern för att han åtar sig att besvara frågorna skriftligt. Jag antar att detta innebär att han kommer att svara på det vanliga sättet och inom den vanliga tidsperioden.
Jag bör påpeka för honom att det tyvärr inte är jag som styr över frågan om huruvida jag får möjligheten att ställa en fråga till honom, eller till någon annan minister i kammaren, under debatterna - det är gruppen som beslutar om vem som får tala. Om jag hade fått möjlighet att ställa frågorna i går, så hade jag gjort det. Skälet till att jag tar upp saken här, genom att ställa en fråga, beror på att min fråga inte behandlades i samband med ert uttalande i går.

Talmannen. -
När Crowley formulerar sin fråga kan ni ställa en kompletterande fråga.
Crowley har ordet för en ordningsfråga.

Crowley (UEN).
Herr talman! Det rör egentligen inte min egen fråga, utan jag gör det på Gallaghers vägnar, och hans fråga är nummer 10. Han var tvungen att lämna kammaren tidigare i dag, och han glömde att underteckna en skrivelse genom vilken han bad mig att ta hans fråga på hans vägnar. Han ringde mig innan jag kom till kammaren och frågade om jag möjligen kunde göra det; frågan får avgöras av er.

Talmannen. -
Det finns inga föregångare till att man kan göra så utan att få ett brev från berörd ledamot. Därför faller frågan, jag beklagar. Eftersom den däremot innefattas i ett gemensamt svar kommer ni att ha möjlighet att ställa en kompletterande fråga om ni vill.
Och nu börjar vi använda den tid som är kvar av frågestunden eftersom rådets tjänstgörande ordförande måste lämna oss klockan 19.00 enligt hans program.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0014/2002).
Vi skall nu behandla en rad frågor till rådet.

Talmannen. -
Fråga nr 1 från Bernd Posselt (H-0166/02):

Angående: Äktenskap som begrepp inom Europeiska unionen
I samband med att det i det polska parlamentet lades fram ett lagförslag om andra typer av partnerskap än äktenskap förklarade ledamoten Joanna Sosnowska, som tillhör regeringspartiet SLD, att man genom detta förslag beaktat den standard som råder inom Europeiska unionen. Finns det någon EU-standard på detta område, eller är det inte så att denna fråga - inbegripet definitionerna av begreppen äktenskap och familj - i enlighet med subsidiaritetsprincipen snarare omfattas av de enskilda medlemsstaternas lagstiftning?
Det handlar om ett förslag som har lagts fram i det polska parlamentet, även om de i den spanska översättningen står att det är en polsk stad.
Herr de Miguel har ordet.

de Miguel
. (ES) Jag vill bekräfta till herr Posselt att det inte finns någon gemenskapsdefinition för partnerskap, att det är i de nationella lagstiftningarna som rätten att gifta sig och bilda familj garanteras och där utövandet av dessa rättigheter regleras. Det finns alltså ingen gemenskapsdefinition för partnerskap.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Jag tackar för detta klargörande och vill verkligen be er att än en gång försäkra att rådet kommer att förklara för medlemsstaterna att man inte kan godta att vissa ideologiska grupper försöker sälja saker till medlemsstaterna som acquis communautaire, vilka inte hör dit. I medlemsstaterna uppstår allt starkare det intrycket att man skulle sätta upp föreskrifter för kandidatländerna i fråga om familj, aborter och bioetik, och påstå att de hör till acquis communautaire.
Jag vill be er att entydigt bekräfta för alla kandidatländer att dessa ämnesområden inte hör till EG:s regelverk.

de Miguel
. (ES) Detta tillfälle är lika passande som något annat för att upprepa något som rådet, och naturligtvis det spanska ordförandeskapet, har upprepat till leda: de fördrag som utgör unionens grundval är de fördrag där befogenheter ges. Gemenskapens enda regelverk är primärrätten, som har överenskommits i fördragen och den rätt som härrör från och grundas på primärrätten. Som en av Spaniens gamla kungar, Fernando de Aragón, sade: ?det som inte är skrivet existerar inte här i världen?. På samma sätt existerar inte det som inte finns i primärrätten eller i den rätt som härrör från den i unionen.

Talmannen. -
Fråga nr 2 från Camilo Nogueira Román (H-0170/02):

Angående: De stora staternas makt i den framtida Europeiska unionen, Blair-Schröders dokument
Hur ser rådet på det dokument som den brittiska premiärministern Blair och den tyska förbundskanslern Schröder har lagt fram, om staternas, framför allt de stora staternas, makt i den framtida Europeiska unionen?

de Miguel
. (ES) Herr talman! Det gemensamma meddelande som premiärminister Blair och förbundskansler Schröder har lagt fram handlar om en samling åtgärder. I denna handling tolkas de åtgärder som syftar till att garantera ett optimalt resultat i rådens arbete, inte bara Europeiska rådets, utan även de råd som härrör från Europeiska rådet och övriga råd, särskilt rådet (allmänna frågor).
De förslag som läggs fram, vars genomförande inte skulle kräva ändringar av fördragen och som i stor utsträckning sammanfaller med de förslag som den höge representanten, rådets generalsekreterare, lade fram vid Europeiska rådet i Barcelona utgör ett bidrag till den pågående debatten om förbättring av rådets arbete inför utvidgningen.
Den ärade ledamoten vet säkert att man vid Europeiska rådet i Sevilla kommer att uttala sig om en rad förslag som den höge representanten, rådets generalsekreterare, lade fram inför Europeiska rådet i Barcelona, just i syfte att förbättra Europeiska rådets och de sektorsövergripande rådens arbete och göra det mer effektivt. Följaktligen är dokumentet från Schröder-Blair helt enkelt ytterligare ett bidrag tillsammans med förslag som inkommit från andra, som till exempel den svenske statsministern Persson, till den debatt som redan har inletts och som vi avser att slutföra vid Europeiska rådet i Sevilla genom att försöka införa ändringar som naturligtvis inte under några omständigheter får påverka fördragen, eftersom denna befogenhet endast tillkommer konventet och den följande regeringskonferensen.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, herr rådsordförande! Jag ser att ni inte tänker ge mig ett konkret svar på en fråga som har varit under diskussion inför allmänheten under många veckor, och fått ett politiskt utrymme som just nu hör till konventet, en institution som kommer att ta upp denna och andra grundläggande aspekter i unionens framtida konstitution. Jag frågar, herr rådsordförande, om de frågor som kommer att tas upp av Europeiska rådet kommer att översändas till detta historiska ögonblick till just den behöriga institutionen, nämligen konventionen som leds av Giscard d'Estaing?
Det är allvarligt att det spanska ordförandeskapet, som tyvärr ännu inte sagt någonting om unionens framtida politik, fortsätter att ställa sig utanför en debatt som påverkar en fråga som dessutom svårligen kan få en demokratisk respektfull lösning på den nationella och europeiska mångfalden annat än genom en unionsregering och ett Europaparlament med fullständig lagstiftningsbefogenhet.

de Miguel
. (ES) Jag upprepar vad jag redan har sagt: för det första har rådet självbestämmanderätt när det gäller att förse sig med metoder för att nå ökad öppenhet, effektivitet och ordning i sina överläggningar, under förutsättning att man inte rör bestämmelserna i fördraget. Följaktligen kan ingen förhindra att rådet antar ett internt regelverk, under förutsättning att fördragens bestämmelser respekteras.
Om Europeiska rådet till slut anser att det kommer att bli nödvändigt att ändra några av bestämmelserna i fördragen, sade jag även att dessa omedelbart kommer att vidarebefordras till konventet för att man där skall kunna förbereda dem inför regeringskonferensen.
Herr Nogueira, vill upprepa det inte finns någon som försvarar bevarandet av den institutionella jämvikten i den berömda institutionella triangeln rådet - parlamentet - kommissionen så kraftfullt som det spanska ordförandeskapet gör. Därför kan ni vara säker på att ordförandeskapet aldrig kommer att försöka rubba denna jämvikt och rådet kommer inte heller att vidta några åtgärder som påverkar primärrätten under det spanska ordförandeskapet, eftersom detta enbart är regeringskonferensens befogenhet.

Rübig (PPE-DE)
Herr talman! Europa innebär ju enhet i mångfalden, och därför vill jag ställa följande fråga. Hur tror ni att vetorätten kommer att utveckla sig? Det är ju ändå ett mycket viktigt och stort område för de mindre staterna. Tror ni, även med tanke på konventet, att rådet i framtiden absolut kommer att tvingas behålla vetorätten på vissa områden?

de Miguel
. (ES) Detta är en fråga för regeringskonferensen och jag hoppas att man tar upp den i konventet som ett led i förberedelserna inför regeringskonferensen. Låt mig dock säga att ni talar om vetorätt och jag talar om enhälliga beslut. Jag vill även erinra er om att beslut kan fattas antingen med enkel eller kvalificerad majoritet eller enhälligt i de mest demokratiska samhällen och det faktum att beslut måste fattas enhälligt i rådet innebär inte att rådet utövar vetorätt, det innebär helt enkelt att man måste anstränga sig ytterligare för att alla skall vara eniga. Dessutom håller ni säkert med mig om att det fortfarande finns frågor som ingår i gemenskapens beslutsfattande som, på grund av att de är politiskt känsliga, kräver att rådet gör en ansträngning - alla ansträngningar som krävs - för att förena alla viljor. Detta är den positiva förklaring jag ger med tanke på att det ännu bara finns enhällighet i mycket få aspekter av unionens beslutsfattande. Så kommer det att fortsätta vara, under förutsättning att det är politiskt nödvändigt för att bevara jämvikten, som jag tror är starkt närvarande i alla länder som ingår i unionen.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
För det första vill jag säga rådets tjänstgörande ordförande att kung Fernando de Aragón inte var en spansk kung, eftersom Spanien inte fanns då, han var kung för Aragón.
För det andra vill jag säga honom att Irlands nej till ratificeringen av Nicefördraget och det motstånd Danmark visat i det förflutna är ett bevis på den rädsla de små medlemsstaterna känner inför de stora staterna - superstaterna - som kan tvinga på de små staterna sina kriterier och intressen.
När det gäller den rädsla som de små staterna känner, vill jag därför fråga er om det inte skulle vara en bättre lösning att bevilja Europaparlamentet fullständiga lagstiftande befogenheter i alla frågor - utan undantag - inom gemenskapen och Europeiska unionen samt även kräva att regeringarna för de historiska nationerna, de federala staterna och de konstitutionella regionerna är närvarande vid ministerråden, vilket skulle leda till en mer balanserad ståndpunkt i rådets beslut. På så vis skulle rådets beslut inte bli så centraliserade, utan mer balanserade och välfördelade ur territoriell synpunkt.

de Miguel
. (ES) Jag hade absolut inte för avsikt att trötta ut parlamentet med historielektioner och jag ville framför allt inte imponera på Ortuondo Larrea med någon hänvisning som fick honom att tro att det rörde sig om en genomgång av Spaniens historia, även om det inte förvånar mig att han inte känner till den, han har inget intresse av att göra det.
När det gäller hans andra fråga är den en fråga för konventet och regeringskonferensen och det är inte det som parlamentets debatt handlar om för tillfället. Rådet kan inte besvara den frågan.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Jag ville bara tillbakavisa den förutfattade mening som de Miguel gav uttryck för när han sade att jag inte är intresserad av att känna till Spaniens historia. Den intresserar mig och jag känner till den. Jag kommer inte att bedöma om jag känner till den mindre, lika mycket eller mer än de Miguel.

Talmannen. -
Jag ber ledamöterna och alla institutioner att koncentrera sig på de frågor debatten handlar om. Jag kommer att agera som en finsk talman, som inte känner till något om mitt lands historia och kommer inte att göra något inlägg.

Talmannen. -
Fråga nr 3 från Brian Crowley (H-0172/02):

Angående: Fred i Mellanöstern
Kan rådet beskriva vilka initiativ det har tagit under de senaste veckorna i syfte att återetablera kontakter med Yassir Arafat mot bakgrund av det fortsatta och växande våldet i Mellanöstern? Kan det vidare redogöra för vilket inflytande rådet kan ha eller avser utnyttja i sina relationer med Israel i syfte att få stopp på det ökande och oroväckande antalet dödsfall i regionen?

de Miguel
. (ES) Jag förstår att frågan står fast, trots att vi hade en debatt på över två timmar i går om den här frågan. Jag har därför ingenting emot att svara att Europeiska rådet i sin förklaring av den 16 mars tydligt gav uttryck för att blodspillan bör upphöra, att det inte finns någon politisk lösning på konflikten i Mellanöstern och att fred och säkerhet endast kan uppnås genom förhandlingar.
Rådet har ständig kontakt med parterna och andra viktiga aktörer, särskilt genom den höge representanten för utrikespolitik, som redan har besökt regionen tre gånger i år. Jag påminner om att rådets ordförande har besökt regionen två gånger. Europeiska unionens särskilda sändebud för fredsprocessen i Mellanöstern, Moratinos, fortsätter sina ansträngningar på området.
Rådet har fört ett nära samarbete med andra samtalspartner, som Förenta staterna, Ryssland och Förenta nationerna och ett exempel på detta är det toppmöte som äger rum i Madrid i dag mellan de fyra aktörer jag nämnde - Förenta staterna, Ryssland, Förenta nationerna och Europeiska unionens ordförandeskap - och rådet har även varit i kontakt med länderna i regionen. Dessutom har rådet förklarat att det stöder det initiativ som Saudiarabiens tronföljare prins Abdullah nyligen lagt fram. Rådet välkomnar det faktum att detta initiativ stöddes vid Arabförbundets toppmöte i Beirut, där även rådets tjänstgörande ordförande deltog - vilket förresten är något helt nytt - eftersom det aldrig tidigare har förekommit att en ordförande för unionens ordförandeskap inbjudits att delta i ett av Arabförbundets ministermöten.
Jag anser följaktligen att Europeiska unionen har lagt alla förutsättningar på bordet, vilket framgick klart under gårdagens debatt. Kontakterna fortsätter och att vi hoppas att dagens möte kan leda till beslut som gör det möjligt att nå ett omedelbart eldupphör och att man även omgående kan inleda fredssamtal för att återupprätta ordningen mellan Palestina och Israel.

Crowley (UEN).
Jag vill tacka rådets ordförande för hans svar. Jag vet att det är svårt att återkomma till denna fråga gång på gång. Ni kan emellertid se att min fråga ingavs i slutet av februari. I likhet med min kollega De Rossa, hade jag inte fått tid att tala i kammaren i går.
Man kommer till en punkt i en förhandling när man måste sluta att behandla motparten med silkesvantar, när man måste vidta åtgärder. Europeiska unionens delegation fick en spark i ansiktet av israelerna, när den inte fick tillåtelse att träffa de nödvändiga parterna för att försöka inleda en dialog och förändra läget. Vi måste vara mer högröstade i samband med vårt stöd för det palestinska folkets rätt att få en egen stat, samtidigt som det garanterar Israels rätt till säkerhet. Ingen av oss kan stödja eller tolerera självmordsbombningarna som har skett under de senaste veckorna. Men det skulle ändå vara fel om vi inte kraftfullt fördömde de motåtgärder som de israeliska styrkorna har vidtagit. Innan dess båda sidor kan sammanföras för att komma fram till en lösning, finns det ingen fred i sikte. Fred kan bara byggas på parternas lika aktning för varandra, och då man tar hänsyn till den territoriella okränkbarheten och respektive grupps rättigheter.
Jag uppmanar rådets ordförande att utnyttja de uppenbarligen goda krafterna inom det spanska ordförandeskapet, för att få till stånd en lösning.

de Miguel
. (ES) Herr talman! Jag vill tacka herr Crowley för hans kommentarer, jag håller med honom. Eftersom vi hade en djupgående debatt om den här frågan nu på morgonen och parlamentet stöder en djärv förklaring om Mellanösternfrågan, hänvisar jag till de slutsatser som vi gemensamt kom fram till under gårdagens debatt, vilka återspeglas mycket väl i den resolution som plenum antog under morgonen.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Min fråga har att göra med om ordförandeskapet har frågan om upphävande av associeringsavtalet med Israel på sin dagordning. Det finns mycket tydliga bestämmelser om de mänskliga rättigheterna i associeringsavtalet. Det finns mycket starka indikationer på att man använder tortyr mot palestinierna - de israeliska människorättsorganisationerna rapporterar detta.
Om detta är sant, är det en överträdelse av associeringsavtalet. Får jag fråga rådets ordförande om han avser att placera detta på dagordningen och klargöra för den israeliska regeringen att associeringsavtalet kan upphävas, och att ännu kraftfullare åtgärder, som t.ex. ett handelsembargo, kan vidtas, om denna form av verksamhet inte upphör.

de Miguel
. (ES) Herr talman! Jag vill erinra den aktningsvärde ledamoten om att jag just i går, på samma plats och under sammanfattningen av debatten å ordförandeskapets vägnar förklarade att det har för avsikt att sammankalla ett associeringsråd mellan Europeiska unionen och Israel.
När det gäller de åtgärder som eventuellt kan vidtas beroende på om vi anser att det är lämpligt att tillämpa eller upphäva någon del av konventionen eller inte, vill jag även erinra er om att dessa beslut fattas enhälligt av rådet och att det följaktligen kommer att vara rådet som i sin vishet beslutar om de åtgärder som ni avser skall vidtas eller ej.
För närvarande kan jag endast säga er detsamma jag sade i går: ordförandeskapet arbetar aktivt för att sammankalla ett associeringsråd och detta kan, om omständigheterna tillåter det, till och med samlas med anledning av det kommande rådet (allmänna frågor) som kommer att hållas i Luxemburg den 15-16 april. Om detta inte går att genomföra av procedurmässiga skäl, kommer vi dock att försöka sammankalla det så snart som möjligt. Jag upprepar dock: det är en sak att samla associeringsrådet och en annan att vidta åtgärder som måste antas enhälligt.

Díez González (PSE).
Det gläder mig att åter lyssna till herr de Miguel. Jag lyssnade till er i går och det stämmer att ni själv meddelade att ordförandeskapet har för avsikt att sammankalla rådet och i dag påminner ni oss om det faktum att ett beslut om att se över avtalet med Israel måste antas enhälligt.
Jag vill fråga den tjänstgörande rådsordföranden: vilken ståndpunkt vidhåller det spanska ordförandeskapet i den här frågan?

de Miguel
. (ES) Jag kan säga er att ordförandeskapet inte kan vidhålla någon ståndpunkt av respekt för rådet, även om jag tror att fru Rosa Díez mycket väl känner till den spanska regeringens ståndpunkt i den här frågan. Därför hoppas jag att ni ursäktar mig för att jag inte kan svara offentligt på er fråga, eftersom detta inte skulle vara i linje med den neutrala hållning som ordförandeskapet måste inta.

Talmannen. -
Fråga nr 4 från Marie Anne Isler Béguin (H-0174/02):

Angående: Gemenskapens program för miljöundervisning i skolorna
Vårens toppmöten har som målsättning att utvärdera integreringen av en hållbar utveckling i gemenskapens politik.
Ni meddelade att utbildningsfrågor skulle få en central roll bland de prioriterade frågorna under ordförandeskapet i Europeiska rådet.
Frågan om miljöundervisning saknades bland prioriteringarna i ?Programmet för det spanska ordförandeskapet: mer Europa?. Hur tänker ni integrera denna fråga i era förslag?

de Miguel
. (ES) Herr talman! Jag vill svara fru Isler Béguin att det till dags dato inte har inkommit något förslag om miljöundervisning till rådet, vilket er fråga handlar om. Jag vill även erinra om att utbildningsfrågorna inte är gemenskapens befogenhet, utan medlemsstaternas exklusiva befogenhet och att det gläder mig mycket (även om jag inte känner till frågan i detalj, men dock tillräckligt för att kunna säga detta) att miljöfrågorna redan har inbegripits i grundskole- och gymnasieundervisningen i medlemsstaterna och naturligtvis även i universitetsundervisningen. Men, som sagt, denna befogenhet tillkommer medlemsstaterna och inte gemenskapen. Den enda institution som har initiativrätt för att lägga fram förslag är kommissionen och eftersom kommissionen inte har någon rättslig grund för att lägga fram förslag, har den inte gjort det.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman! Jag väntade mig nästan att ni skulle svara så eftersom vi mycket väl vet att utbildningen hör till medlemsstaternas befogenheter. Men att jag ställde denna fråga beror just på att det verkligen är brådskande. Ni vet alla att man överallt bara talar om hållbar utveckling, en utveckling som är möjlig att stödja, utan att exakt veta vad dessa termer innehåller.
Just därför måste vi agera och jag tror att det skulle vara intressant om det inom rådet och på unionsnivå tas ett initiativ så att man kan planera för att varje elev, kanske varje högstadieelev, inom Europeiska unionen kan få en kurs om ?hållbar utveckling och miljö?. Även om det inte faller under medlemsstaternas befogenhet tror jag att det förekommit andra krav när det gäller Europeiska unionens historia. Jag tror att det brådskar, eftersom man i trettio år har talat om miljö och miljöutbildning, och när allt kommer omkring är det fortfarande ett avsnitt som antingen hör till medlemsstaterna eller består av frivilligt arbete. Jag tror att det är på tiden, och det brådskar, att inrätta bestämmelser och genomföra konkreta initiativ.

de Miguel
. (ES) Jag behöver inte vara övertygad om behovet av att införa en allmängiltig faktor i utbildningsfrågorna på europeisk nivå, såväl när det gäller historia som miljö, men jag kan endast ge er samma svar som jag gav nyss: inom unionen beviljas befogenheter endast genom fördragen och sekundärrätten. Denna gemenskapsbefogenhet erkänns därmed inte i primärrätten. Ni vet redan att möjligheten att ändra artiklarna i fördraget har lagts fram under tidigare regeringskonferenser och att detta förslag förkastades av flera länder som jag inte kommer att namnge, ni vet dock vilka det är.
Jag kan följaktligen endast säga er att det enda instrumentet på europeisk nivå för att väcka medlemsstaternas medvetande om den här frågan är parlamentet och därför uppmuntrar jag er till att försöka se till att en motion eller en resolution utarbetas av parlamentet, där den här frågan läggs på bordet för att fästa medlemsstaternas regeringars uppmärksamhet på den här frågan. Eftersom vi inte kan föra en gemensam politik och kommissionen alltså inte kan lägga fram förslag, är den enda lösningen att förslagen kommer från unionens politiska organ, det vill säga Europaparlamentet.

Talmannen. -
Fråga nr 5 från Francisca Sauquillo Pérez del Arco (H-0179/02):

Angående: Ratificering av Cotonouavtalet
Enligt information som rådet själv skickat ut hade den 6 mars 2002 enbart fyra av medlemsstaterna i Europeiska unionen (Danmark, Finland, Förenade kungariket och Sverige) ratificerat Cotonouavtalet, vilket undertecknades den 23 juni 2000. För närvarande är det bara Belgien och Italien som inlett ratificeringsförfaranden enligt sina respektive lagstiftningar. Europaparlamentet gav sitt samtycke och fullbordade därmed ratificeringen för Europeiska gemenskapernas del den 16 januari 2001.
Hur ser rådets ordförandeskap på den fortsatta ratificeringen av Cotonouavtalet nu när det snart gått två år sedan undertecknandet?
Vilka åtgärder har ordförandeskapet vidtagit eller kommer det att vidta för att verka för att de medlemsstater som ännu inte ratificerat avtalet, kommer att inleda ratificeringsförfarandet?
Tror inte rådet att det skulle vara nödvändigt att genomföra en kampanj på europeisk nivå så att medborgare och organisationer får kännedom om detta avtal som utgör ram för associeringsförbindelserna mellan Europeiska unionen och 77 utvecklingsländer?

de Miguel
. (ES) Jag kan tyvärr bekräfta att det, trots att det nu har gått lång tid sedan Cotonouavtalet undertecknades, hittills endast är fyra medlemsstater som har ratificerat avtalet. Dessa är i kronologisk ordning Danmark, Förenade kungariket, Sverige och Finland.
Rådet vill dock korrigera uttalandet att endast två medlemsstater har inlett ratificeringsförfaranden. Det är felaktigt: förfaranden har nu inletts i samtliga medlemsstater, utan undantag, och kommer till och med inom kort att slutföras i till exempel Spanien. Det handlar snarare om dagar än veckor.
Ratificeringsförfarandena fortsätter i normal takt och även om processen blir långvarig är det realistiskt att förvänta sig att alla medlemsstater kommer att ha ratificerat Cotonouavtalet innan årsslutet 2002, med undantag för oförutsedda händelser.
Jag vill säga att rådets ordförandeskap - som redan är medvetet om den här situationen - har inlett kontakter med alla unionens medlemsstater för att uppmana dem att tidigarelägga och påskynda ratificeringsförfarandena och inget skulle glädja oss mer än att kunna säga att Cotonouavtalet kommer att vara ratificerat när vårt ordförandeskap tar slut, med tanke på att avtalet kommer att träda i kraft den första dagen i den andra månaden efter det datum då alla unionens medlemsstater och två tredjedelar av AVS-länderna, det vill säga 51 länder samt gemenskapen - har deponerat sina ratificeringsinstrument. I dagsläget har 42 AVS-länder deponerat sina ratificeringsinstrument.
Jag vill utnyttja det här tillfället för att återigen understryka att ordförandeskapet erinrar alla avtalsslutande parter i Cotonouavtalet om att det är brådskande att fullständigt genomföra avtalet, som är en grundläggande faktor inom unionens externa samarbets- och utvecklingspolitik. Detta gjorde jag när jag när jag företrädde rådets ordförandeskap vid den gemensamma parlamentariska församlingens sammanträde som ägde rum i Kapstaden den 18-21 mars i år. Naturligtvis kommer detta att vara en prioriterad fråga vid det ministermöte mellan AVS-Europeiska unionen som kommer att äga rum under det spanska ordförandeskapet i Punta Cana (Dominikanska republiken) den 28 juni.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande! Med anledning av vad ni sagt i dag och eftersom ni sade detsamma i Capetown hoppas jag att Spanien ratificerar Cotonouavtalet inom kort. Hur som helst och med hänsyn till hur betydelsefulla dessa associeringsförbindelser mellan AVS-länderna och Europeiska unionen är och eftersom det nu har gått två år sedan Cotonouavtalet ratificerades, skulle jag vilja veta om rådet överväger att organisera en informationskampanj för den europeiska allmänna opinionen, vilken praktiskt taget inte har en aning om vad Cotonouavtalet är för något, förutom vad de medlemsstater som har ratificerat avtalet gör för närvarande - som endast är fyra till antalet som den tjänstgörande rådsordföranden mycket riktigt har påpekat. Man kan inte säga detsamma om AVS-länderna, eftersom 44 av dessa mycket riktigt har ratificerat avtalet. Har rådet för avsikt att utnyttja detta ordförandeskap och den nuvarande situationen i AVS-länderna för att genomföra en sådan informationskampanj?

de Miguel
. (ES) Ni har helt rätt i att detta är rätta tillfället att genomföra en kampanj för att upplysa de europeiska medborgarna om hur viktig denna förbindelse är, den mest långvariga förbindelsen som unionen har med tredjeländer eftersom den utgör ett åtagande som unionen har gentemot utvecklingsländerna, vilka de europeiska länderna har ett särskilt ansvar för, eftersom de flesta AVS-länderna har koloniserats av gamla kolonialmakter som i dag är medlemmar i Europeiska unionen.
Jag anser dessutom att detta är ett perfekt tillfälle. Monterreykonferensen om utvecklingsfinansiering har ägt rum och i Johannesburg kommer en världskonferens om hållbar utveckling att hållas i början av september, där utvecklingsfinansiering och alla åtgärder som Cotonouavtalet innehåller är en av huvudfrågorna. Jag är naturligtvis beredd att ta upp den här frågan med kommissionen - med den ansvariga kommissionären - och genom en kampanj försöka göra européerna medvetna om hur viktigt det här instrumentet är, vilket placerar Europa i täten för utvecklingssamarbete i världen. Detta är särskilt viktigt, framför allt om man tänker på att de utvecklade länderna i Monterrey påmindes om den särskilda skyldighet att hjälpa de mindre utvecklade länderna.

Talmannen. -
Fråga nr 6 från Richard Corbett (H-0183/02):

Angående: Kashmir
Håller rådet med om att den senaste utvecklingen har gjort det ännu mera angeläget att finna en lösning på konflikten i Kashmir?
Vilka åtgärder ämnar Europeiska unionen vidta för att försöka sammanföra parterna i syfte att förhandla om en lösning?

de Miguel
. (ES) Rådet ser med oro på de nya spänningarna mellan Indien och Pakistan, framför allt med tanke på båda ländernas stora militära styrka och kärnvapenkapacitet. Till följd av de kraftfulla åtgärder som Pakistan har vidtagit mot de terroristgrupper som är i färd med att etablera sig på landets territorium och som opererar i Indien, hoppas rådet att båda länderna är villiga att återuppta den bilaterala dialogen inom ramen för andan i Shimlaöverenskommelsen och Lahoreförklaringen. Rådet förväntar sig även att alla frågor som intresserar båda parter tas upp i dialogen, däribland frågan om Jammu och Kashmir. Rådet är berett att bidra till dialogen, men endast i det fall de båda parterna bedömer att det kan vara till nytta.

Corbett (PSE).
Håller ordförandeskapet med om att Kashmir är ett bra exempel på en konflikt som tillåtits att ligga och gro för länge? Samtidigt som vår uppmärksamhet förståeligt nog är riktad mot ett annat håll - t.ex. mot Mellanöstern - har vi en benägenhet att glömma bort att det finns mycket farliga konflikter som pågår på andra håll i världen, och att vi därför gör för litet för att försöka lösa dem.
Känner ordförandeskapet till att det finns många EU-medborgare som härstammar från Kashmir - inte minst i min egen valkrets - som är mycket oroliga, och som blir det i allt högre grad, över sina släktingars välbefinnande? Håller ordförandeskapet med om att det nu är dags att utöva ännu hårdare press på de berörda parterna, för att de skall uppnå en lösning vid förhandlingsbordet? Vi bör inte glömma bort denna konflikt, även om vår uppmärksamhet är riktad mot ett annat håll. Vi måste uppmärksamma konflikten i högre grad i egenskap av europeisk union och, om nödvändigt, erbjuda Europeiska unionens tjänster som medlare, om detta skulle vara till nytta för de berörda parterna.

de Miguel
. (ES) Herr talman! Ordförandeskapet är väl medvetet om att konflikten i Kashmir är en av de konflikter som varar och har varat längre än önskvärt. Tyvärr har anpassningen av det moderna samhälle som har uppstått under 1900-talet internationellt sett lett till att spänningshärdar som inte har kunnat lösas har florerat på olika håll i världen, eftersom de är starkt politiskt och känslomässigt laddade.
Det är uppenbart att Kashmir inte tilldrar sig all vår uppmärksamhet, men detta beror inte på att problemet inte är allvarligt, utan på att - och detta skall länderna ha heder av - de ansträngningar som har gjorts såväl i Indien som Pakistan för att denna heta fråga som har varit på gränsen att utlösa ett krig som kunde ha fått oöverskådliga konsekvenser, har kunnat hejdas tack vare en anda av dialog som trots många problem, fortfarande finns kvar mellan Indien och Pakistan.
Rådet uppskattar stort den vilja till förlikning som den indiska och den pakistanska regeringen visat, särskilt under de senaste månaderna då mycket allvarliga händelser som terroristattentat har inträffat och som har rubbat jämvikten i regionen, som redan var tillräckligt bräcklig på grund av konflikten i Afghanistan. Ordförandeskapet har naturligtvis ända från början erbjudit parterna sitt stöd.
Pakistan och Indien är länder med storslagna kulturer och uråldriga traditioner. De anser att de klarar av att lösa konflikten själva. Om de behöver oss kan ni vara säker på att vi kommer att stå till deras förfogande, men för närvarande har de två statsmakterna, Pakistan och Indien, förklarat att de är villiga att lösa den här konflikten, som liknar den konflikt som uppstod vid Pakistans separation från Indien när landet blev självständigt och som utlöste stora spänningar.

Talmannen. -
Fråga nr 7 från Cecilia Malmström (H-0187/02):

Angående: Besöksvisum för taiwanesiska medborgare i ledande ställning
Taiwans demokratiskt valda liberala president Chen Shui-bian har av ett svenskt systerparti bjudits in till Sverige för att privat medverka vid partiets hundraårsjubileum. Den taiwanesiska presidenten nekas inresevisum, motiverat av att Europeiska unionens visumregler ej tillåter Taiwans president inresa till något EU-land. President Chen Shui-bian har också i höstas nekats visum till Bryssel.
Ett-Kina-politiken sätter uppenbara gränser för Europeiska unionens agerande i relationerna med Taiwan. EU-länder har under lång tid testat var gränsen går i fråga om våra diplomatiska relationer till Kina och då och då tänjt ut den. Europeiska unionen har så sent som hösten förra året exempelvis tagit emot Tibets ledare Dalai Lama.
Är rådet berett att ompröva sin visumpolitik gentemot Taiwan så att landets folkvalda president kan resa in i Europeiska unionen åtminstone för privata ändamål? Anser rådet att det är en konsekvent politik att å ena sidan tillåta besök av Tibets ledare, men ej av Taiwans folkvalda president?

de Miguel
. (ES) I rådets förordning nr 539/2001(EG) fastställs en förteckning över tredjeländer, identiteter och territoriella myndigheter som inte har erkänts som stater, åtminstone inte av en medlemsstat, vars medborgare måste ha visering när de passerar medlemsstaternas yttre gränser och Taiwan finns med i den förteckningen. Det tillkommer medlemsstaterna att anta beslut om beviljande eller nekande av visum i individuella fall på grundval av de gemensamma konsulära instruktionerna när ett sådant beslut berörs av Schengenregelverket. Rådet har inte fattat något särskilt beslut enligt vilket medlemsstaterna har skyldighet att neka beviljande av visering för den person som ni syftar på. Det är följaktligen medlemsstaterna som har befogenhet för att göra det om de vill.

Malmström (ELDR).
Tack, rådets tjänstgörande ordförande, för detta klargörande besked. Vi diskuterade Kina i morse, och det rådde stor enighet i kammaren om hur viktigt det är med en dialog och ett samarbete också när det gäller mänskliga rättigheter.
Om jag tolkar ert svar rätt betyder det att de hänvisningar till EU:s visumregler som den franska, danska och senast nu svenska regeringen har gjort då man vägrat bevilja president Chen Shui-bian ett visum när han har blivit inbjuden på privat basis saknar fog. Såvitt jag nu förstår finns det således inget beslut från EU:s ministrar som man måste hålla sig till i detta fall, utan varje land kan bedöma detta var för sig.
Tycker ni inte att det är konstigt att man gör dessa bedömningar? Det ger mycket underliga signaler till Kina samtidigt som vi är så angelägna om att framhålla människorättsdialogen och om att ha en bra samtalston gentemot Taiwan i denna fråga.

de Miguel
. (ES) Jag anser inte att det finns något konstigt med det, fru Malmström. Vad jag säger är att Taiwan utgör ett politiskt problem som ni känner till - och som jag naturligtvis inte kommer att gå in på - och följaktligen tillåter inte de gemensamma viseringsreglerna automatiskt beviljande av visering för personer från Taiwan och särskilt inte för en så viktig person som regeringens president. Emellertid kan alla länder i unionen som själv önskar bevilja inresevisum endast i det landet och ingen hindrar dem från att göra det. Detta beror naturligtvis på hur varje stat bedömer frågan politiskt sett och jag antar att det inte undgår er att Kina har starka politiska skäl och utövar kraftiga påtryckningar för att detta slags visering inte skall beviljas.

Talmannen. -
Eftersom frågeställaren, Van den Bos, är frånvarande, bortfaller fråga 8.

Talmannen. -
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer fråga 9 och fråga 10 att tas upp tillsammans. Frågeställaren för fråga 9, Rodríguez Ramos, ersätts av Díez González. Fråga nr 9 från María Rodríguez Ramos (H-0192/02):

Angående: Upphävande av blockaden mot internationella adoptioner i Rumänien
På begäran av flera internationella organ beslutade den rumänska regeringen i juni 2001 att upphöra med de internationella adoptionerna. En ny adoptionslag, som uppenbarligen snart kommer att läggas fram inför parlamentet, håller på att utarbetas. Den 7 december 2001 antogs emellertid ett dekret som gör det möjligt att slutföra de mål som är föremål för rättslig prövning. Genom detta dekret öppnades alltså möjligheter till undantag när det gäller de avbrutna utredningarna, i väntan på den nya lagen.
Ett stort antal spanska familjer (1 200) och familjer från andra medlemsstater har inlett förfaranden för att adoptera ett barn från Rumänien. I vissa fall har den rumänska adoptionsnämnden till och med valt ut ett barn till de blivande adoptivföräldrarna som sedan rest till Rumänien för att lära känna sin son eller dotter, innan adoptionerna avbröts. Detta är fallet med 17 spanska adoptionsansökningar som bifallits av den rumänska regeringen, men som väntar på godkännande hos den rumänska adoptionsnämnden, för att sedan läggas fram inför de rumänska domstolarna.
Vilka åtgärder har rådet vidtagit eller har för avsikt att vidta hos de rumänska myndigheterna för att slutföra förfarandet med dessa 17 ansökningar, och vilka initiativ tänker rådet främja för att de familjer, vars ansökningar har legat hos myndigheterna sedan år 2000 utan resultat, så snart som möjligt skall finna en utväg ur en ångestfylld situation, som redan har pågått alldeles för länge?  Fråga nr 10 från Pat the Cope Gallagher (H-0219/02):

Angående: Internationella adoptioner och Rumänien
I juni 2001 slutade den rumänska adoptionskommittén förmedla barn till internationella adoptionsorganisationer och ställde in registreringen av nya utländska familjer som ansöker om internationell adoption för minst ett år. Vilka åtgärder kommer rådet att vidta för att försöka upphäva moratoriet för internationella adoptioner i Rumänien, och anser det att tillräckliga åtgärder vidtas för att integrera politiken för barnomsorg med andra sektorsövergripande politiska strategier?

de Miguel
. (ES) Herr talman! Händelsevis var ni ordförande för denna session i slutet av mars. Just vid den här tiden och under det sammanträdet besvarade jag en fråga från Gil-Robles Gil-Delgado, där jag gav ett tydligt och omfattande svar på den här frågan.
Den fråga som ställs nu är identisk. Jag skulle kunna hänvisa till mitt svar till Gil-Robles Gil-Delgado, med det kommer jag inte att göra, utan jag kommer att läsa upp exakt vad jag svarade, för att det skall stå absolut klart att rådet inte har ändrat uppfattning från mars till april månad:
?Europeiska unionen har systematiskt prioriterat frågan om mänskliga rättigheter och skydd av minoriteter i sina förbindelser med de kandidatländer som vill ansluta sig till unionen.
Denna fråga är av grundläggande vikt i föranslutningsstrategin för vart och ett av dessa länder i enlighet med de politiska kriterier för anslutningen som Europeiska rådet fastställde vid sitt möte i Köpenhamn år 1993.
När det gäller föranslutningsstrategin för Rumänien ingår frågan om barnomsorg i denna. I sin återkommande rapporter 2000 om kandidatländernas framsteg på vägen mot anslutning uttryckte kommissionen sin oro när det gäller lagstiftningen och adoptionsförfaranden mellan olika länder, vilka gör det möjligt att på olika sätt se till att den viktigaste faktorn, barnens välbefinnande, inverkar i adoptionsbeslut. Till följd av detta och på grund av andra orosyttringar, beslutade Rumäniens regering att inställa internationella adoptioner. I det omarbetade associeringsavtalet för Rumäniens anslutning, vilket rådet antog den 28 januari 2002, är ett av prioriteringarna och målen på medellång sikt att Rumänien bör behålla moratoriet för internationella adoptioner till dess att landet antar en ny lagstiftning som är förenlig med barnens välbefinnande och med Rumäniens internationella skyldigheter och att landet kan garantera att det har nödvändig administrativ kapacitet för att tillämpa den nya lagstiftningen. Samtidigt som det allmänna moratoriet behölls antog Rumäniens regering åtgärder i december 2001 för att göra det möjligt att slutföra de adoptionsförfaranden som redan var inför domstol vid den tidpunkt som de internationella adoptionerna inställdes. Rådets ordförandeskap anser att adoptionerna av de barn vars adoptionsförfaranden redan har påbörjats i medlemsstaterna med fullständiga juridiska garantier, bör slutföras inom en rimlig tidpunkt?.
Ordföranden för Europeiska unionens råd, den spanske premiärministern Aznar - fick gehör för detta åtagande när han besökte Iliescu och Nastase i november förra året vid en rundtur till huvudstäderna innan det spanska ordförandeskapet inleddes. Vi fick då garantier för att dessa adoptioner skulle genomföras och att Rumänien även skulle införa all nödvändig lagstiftning. Följaktligen vidtogs det åtgärder redan innan ordförandeskapet inleddes och Europeiska unionen kommer nu - som jag säger i svaret - ?mycket nära följa situationen i Rumänien när det gäller den här frågan, särskilt de organ som har inrättats inom ramen för det europeiska avtalet, som associeringsrådet och associeringskommittén.?
Jag vill erinra om att denna fråga även togs upp vid det senaste rådet om associering och att vi även har tagit upp frågan bilateralt, såväl med premiärminister Nastase som med utrikesministern, Geoana.

Díez González (PSE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande! Som ni sade finns det mycket riktigt en ny lagstiftning, ett brådskande dekret som gör det möjligt att underlätta vissa formaliteter.
Herr de Miguel, jag vill inte att rådet ändrar åsikt och jag anser naturligtvis att barnens bästa måste beaktas, men tror ni inte att våra regeringar åtminstone skulle kunna vara lika effektiva som de nordamerikanska tjänstemännen? I februari, efter att den rumänska premiärministern besökt Förenta staterna och genom tillämpning av detta nya dekret och den nya lagstiftningen lämnades 19 barn till adoption till nordamerikanska familjer. När nu dekretet väl har trätt i kraft och adoptionsförfarandena åter har kommit igång, tror ni inte att lösningen är ett väl utövat politiskt tryck där man värnar om barnen men samtidigt kräver att den rumänska regeringen skall behandla de europeiska familjerna på ett rättvist sätt? Om herr Aznar tar med denna fråga på sin dagordning igen, om han lyfter telefonluren, om han tar kontakt på hög politisk nivå, tror ni då inte att denna fråga - som åtminstone berör de 17 spanska familjer som har fått veta vilket barn de skulle få adoptera - skulle lösas, precis som för de nordamerikanska familjerna? Jag tror det, herr tjänstgörande rådsordförande och jag ber er att göra detta.

de Miguel
Jag kommer endast att upprepa att ordförandeskapet för rådet mycket riktigt redan vidtog åtgärder i den här frågan innan man övertog ordförandeskapet, och man lyckades få igång ärendet. Samtidigt har frågan tagits upp igen - senast vid Europeiska rådet i Barcelona. Jag känner dock inte till vilka åtgärder Rumänien har vidtagit när det gäller de nordamerikanska barnen och jag känner inte heller till de adoptioner som redan har handlagts när det gäller andra barn inom gemenskapen i detalj. Jag erinrar er om att ordförandeskapet inte gör undantag på grund av nationalitet, för oss är alla barn i unionen lika viktiga, vare sig de är spanska eller från vilken annan medlemsstat som helst. Jag känner inte till hur många adoptionsförfaranden som har satts igång igen, men jag har intrycket av att saker och ting är på väg att ordna sig. Hur som helst vill jag svara er, fru Díez, att vi naturligtvis inte kommer att spara våra krafter och om det blir nödvändigt att på nytt vända sig till de rumänska myndigheterna så kommer vi mycket gärna att göra det. Jag noterar vad ni sagt och kommer naturligtvis vidarebefordra det till berörd person och kommer till och med själv att vidta nödvändiga åtgärder.

Crowley (UEN).
Jag tackar rådets ordförande för hans ärlighet, genom att säga att han gett samma svar som han gav föregående månad.
Min kompletterande fråga har särskilt att göra med det mycket omfattande material som vi i parlamentet kan ta del av tack vare baronessan Nicholson of Winterbournes betänkande. Det ligger i många barns intresse att kunna bli adopterade, eftersom de kan få bättre möjligheter i livet. Det finns i synnerhet flera allvarligt handikappade barn i barnhem i Rumänien, för vilka det finns intresserade värdfamiljer i länder i Europeiska unionen. Dessa familjer förhindras nu att adoptera barn som i många fall skulle vara oönskade barn i Rumänien och i andra länder - särskilt i Förenta staterna. Det finns värdfamiljer i Europeiska unionen som vill adoptera allvarligt traumatiserade och handikappade barn - handikappade både fysiskt och psykiskt. Tyvärr har de förhindrats att göra det.
Kan man inte tillämpa ett prioriteringssystem för denna typ av adoptioner?

de Miguel
. (ES) Herr Crowley! Jag besöker ofta Rumänien å tjänstens vägnar och jag har vid flera tillfällen haft möjlighet att själv konstatera den armod och det elände som finns på barnhem och hem för föräldralösa barn eller barn som skilts från sina föräldrar. Jag håller naturligtvis med er om att dessa barn skulle ha det mycket bättre i en familj än på en välgörenhetsinstitution. Dessutom har dessa institutioner vanligtvis varken resurser eller pengar för att erbjuda barnen ett värdigt liv.
Dock är adoptioner en mycket känslomässig fråga i dessa länder och eftersom den är känslomässig är den även extremt politisk. Rumäniens regering har stora svårigheter med att reda ut den, eftersom den inte har varit undgått att omfattas av mycket omfattande korruptionssystem som har befläckat det offentliga livet i landet.
Jag anser att vi bör ge Nastases nya regering ett förtroendevotum, Nastase är en ärlig premiärminister som försöker inrätta ett system utan korruption som huvudsakligen grundas på respekt för mänskliga och andra rättigheter i enlighet med Köpenhamnskriterierna, eftersom Rumänien är en av kandidaterna för inträde i Europeiska unionen. Jag anser att vi bör ge landet denna nödvändiga marginal så att de skall kunna omarbeta adoptionssystemet för barn. Hur som helst är detta en humanitär fråga, eftersom den berör många familjer. Vi har även problemet med de familjer som fortfarande väntar på sina barn, vi måste ta hand om dem, men samtidigt ge den rumänska regeringen manöverutrymme för att den skall kunna inrätta ett fullständigt öppet adoptionssystem, vilket kommer att göra det möjligt för alla dessa föräldralösa barn som inte har några framtidsutsikter att kunna få en bättre framtid i europeiska eller nordamerikanska familjer.

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Det är med stor glädje jag tackar rådet och stöder allt det har sagt i dag om denna komplicerade fråga. Jag uttalar mig därför att - även om rådets ståndpunkt inte har ändrats - den rumänska regeringen har gjort ett styvt arbete, och jag vill rekommendera rådet att läsa den rapport som kom för bara några dagar sedan av den oberoende gruppen för internationell adoptionsanalys, som premiärministern stödde. Rapporten har nu antagits och kommer att offentliggöras och lyftas fram när man väl har rett ut ett par detaljer.
Denna nya rapport är mycket viktig, i synnerhet för att lösa upp fall som har blockerats, som jag vet kommer att glädja min gode och framstående kollega Gil-Robles Gil-Delgado väldigt mycket. Men vi måste komma ihåg att det inte bara är familjer i Spanien och Nordamerika som drabbas av den korruption och barnsmuggling som rådet har tagit upp. Det finns flera tusen barn i Rumänien som har egna familjer och som skilts från dem. Hela systemet måste alltså fräschas upp, förnyas och ses över, som rådet har sagt. Det är en mycket viktig fråga, särskilt när det rör allvarligt handikappade barn, och jag är säker på att den nya rapporten också hjälper till med att få ordning på prioriteringarna.
Min fråga till rådet har emellertid att göra med att jag är mycket bekymrad över rapporter, som verkar vara mycket välgrundade, som säger att Förenta staterna - kanske litet upprörd av de känslor som denna fråga skapar - kopplar Rumäniens möjliga medlemskap i Nato, som detta parlament stöder fullständigt, till upphävandet av moratoriet för adoption mellan länderna. Skulle rådet vänligen kunna bekräfta - om detta är sant - att detta är ett högst olämpligt uppträdande?

de Miguel
. (ES) Mitt svar är mycket kort: jag vill inte tala vidare om den här frågan. Baronessan Nicholson of Winterbournes betänkande är ett mycket viktigt bidrag till förbindelserna mellan Europeiska unionen och Rumänien, vi känner alla till betänkandet och rumänerna känner naturligtvis till det ännu bättre än vi gör. Följaktligen tror jag att hon är mycket väl medveten om att dessa frågor håller på att lösas och jag anser inte att det är rätt tillfälle att fortsätta spekulera om adoptionsfrågorna i Rumänien.

Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE).
Herr talman! Min fråga är mycket kort. Jag vill fråga den tjänstgörande rådsordföranden om han har kännedom om att Rumänien årligen beviljade cirka 3 500 internationella adoptioner och att samma antal barn bodde på barnhemmen. Om det för närvarande finns åtminstone 50 000 barn på barnhemmen kan man inte lösa problemet med det här systemet och om Rumäniens regering på grund av behovet att komma till rätta med korruptionen verkligen är undantagen en av de grundläggande principerna för Europeiska unionen, nämligen icke-retroaktivitet av befintliga regler, i enlighet med vilka man hittills har handlagt adoptionerna.

de Miguel
. (ES) Jag har ärligt talat inte möjlighet att närmare precisera hur många barn som finns på barnhemmen. Naturligtvis rör det sig om tiotusentals barn. Jag instämmer även i att ett humanitärt sätt att ge dessa fattiga barn utan framtid en utväg är att påskynda adoptionerna. Jag har dock redan sagt att jag anser att detta är ett allvarligt politiskt problem som den nya rumänska regeringen har, som dras med situationer som har inträffat tidigare. Denna regering gör en stor ansträngning för att utforma en lagstiftning och komma till rätta med adoptionsfrågan, en fråga som dessutom är oerhört känslig att ta upp med den rumänska befolkningen i allmänhet. Jag anser därför att vi måste ge Nastases regering en chans och hoppas att den kommer att genomföra denna nya lagstiftning för att återupprätta den tidigare adoptionstakten.
Principen om retroaktivitet är ett alternativ för den rumänska regeringen som, om den vill, kan tillämpa den gamla lagstiftningen eller vänta för att tillämpa den nya. Hur som helst har vi redan fått löfte om att de barn som var underställda den gamla lagstiftningen kommer att överlämnas till familjerna och detta är vad som händer för närvarande.

Talmannen. -
Fråga nr 11 från Jonas Sjöstedt (H-0193/02):

Angående: Utbyggnad av SIS 2-registret
I rådet behandlas ett förslag om att utöka registreringen i SIS-registret till att även omfatta så kallade ?troublemakers?, exempelvis fotbollshuliganer eller våldsamma demonstranter.
Avser rådet att göra det möjligt att i SIS-registret också registrera demonstranter som inte har begått något brott?

de Miguel
. (ES) Herr talman! Frågan handlar om det belgiska förslaget att innefatta personer som man vet har begått gärningar för att störa den allmänna ordningen i SIS-registret (Schengens informationssystem) och som kan agera som ?troublemakers? vid vissa evenemang som till exempel sportevenemang, sociala eller kulturella evenemang eller vilka demonstrationer som helst.
Syftet var att föra in denna information i registret i enlighet med artikel 99 i Schengenavtalet, även om slutmålet blir ett annat, det vill säga att förhindra att dessa personer deltar i vissa evenemang i stället för att genomföra särskilda eller diskreta kontroller, som exempelvis de som nyligen genomförts.
Ministrarna diskuterade detta förslag i den gemensamma kommittén den 7 december 2001. Det rådde delade meningar och några delegationer motsatte sig kraftfullt förslaget. Följaktligen har man inte undersökt frågan i detalj på expertnivå ännu och man har inte heller fastställt möjliga villkor för att föra in uppgifterna om dessa personer i det fall man kommer överens om att föra in dem. Därför kan jag inte ge något definitivt svar på den här frågan för närvarande, men med tanke på de åsikter som råder för tillfället förefaller det inte troligt att detta förslag kommer att ge resultat inom den närmaste framtiden och det är ännu mindre troligt att personer som inte har begått några brott kommer att inbegripas.
I informationssyfte understryker rådet att det finns ett förslag till beslut från rådet om säkerheten vid internationella fotbollsmatcher. I detta förslag föreskrivs informationsutbyte mellan nationella informationspunkter om fotbollsfrågor men användning av SIS övervägs inte för detta syfte.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Jag tackar rådets tjänstgörande ordförande för svaret. Min fråga gäller nu om detta förslag kommer att behandlas igen i någon arbetsgrupp eller i ministerrådet. Finns det inplanerat på dagordningen för de kommande mötena?
Jag skulle också vilja understryka att detta är en viktig rättssäkerhetsfråga. Det handlar om att kanske begränsa grundläggande rättigheter för människor, rätten att resa och rätten att uttrycka sin mening via demonstration. Om man gör sådana begränsningar måste det finnas mycket starka grunder. Ett absolut villkor måste vara att det finns en dom, så att detta inte bara görs på grund av t.ex. en politisk misstanke. Jag är glad för svaret från rådet, att ni i praktiken inte ser det som möjligt att införa personer som inte har dömts för brott i ett sådant register och att ni bedömer det som osannolikt att ett sådant beslut skulle komma fattas.

de Miguel
. (ES) Jag anser att jag har gett er ett tillräckligt detaljerat svar, herr Sjöstedt. Rådet har inte varit mottagligt för förslaget att registrera personer som endast är kända på grund av sina aktiviteter vid olika evenemang som går utöver det normala i SIS-registret, eftersom detta skulle innebära en absolut oacceptabel kontroll av personer som inte har begått något brott. Det är endast brottslingar som registreras i SIS-registret.
I det fall man väntar sig störningar av den allmänna ordningen med anledning av sportevenemang, politiska evenemang eller demonstrationer, vilket har inträffat tidigare, är en diskret gränskontroll av personer som kommer in i landet mycket effektivare än att göra sådana klassificeringar, som inte bara är motbjudande, utan även står i motsats till våra medborgerliga traditioner. Jag vill säga er att den senaste gången man tillämpade diskreta kontroller var vid Europeiska rådet i Barcelona för att undvika att stadens gator skulle förvandlas till ett slagfält som i Genève och genom ett tillfälligt upphävande av Schengenavtalet hade den spanska polisen möjlighet att stoppa vissa ?troublemakers? vid gränsen som till exempel hade med sig klubbor och basebollträn för att slå sönder skyltfönster. Man beslagtog över 2 000. Man lät alla personer passera, utom dem som hade med sig tillhyggen för att bedriva skadegörelse.
Dessa kontroller är säkerligen mer effektiva än att offentliggöra ett register över personer som teoretiskt sett inte har begått något brott och som det följaktligen inte finns någon anledning att klassificera.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Jag skulle inte ha ställt frågan om rådets tjänstgörande ordförande inte hade nämnt Genua. Jag skulle vilja rådets tjänstgörande ordförande om att man genomförde kontroller, och en båt med grekiska demonstranter tvingades faktiskt vända tillbaka. Men det hindrade inte att det inträffade händelser med dödlig utgång i Genua, vilket visar att problemet inte är demonstranterna, utan polisen och myndigheterna, som föredrar en repressiv taktik gentemot demonstranterna. Och det är ett problem som vi har uppmärksammat många gånger.
de Miguel
. (ES) Herr talman! Detta är faktiskt ingen fråga, men jag svarar gärna på ert förslag. Det är riktigt att varken kontroller, vare sig de är diskreta eller inte, eller SIS-registret kommer att förhindra att tråkiga händelser inträffar under demonstrationer. Jag anser att det spanska ordförande med stolthet kan säga att det inte förekom några våldsamma händelser i Barcelona, varken mot egendom eller personers tillhörigheter och inte heller mot demonstranterna, eftersom polisen - naturligtvis - utövade sina kontroll- och övervakningsuppgifter med tillräcklig respekt för demonstranterna och alltid försökte skilja bråkstakarna från de personer som demonstrerade fredligt. Det är viktigt att komma ihåg att demonstrationerna i Barcelona var en fantastiskt bevis på medborgerlig enighet och att det dessutom aldrig hänt att det inte förekommit våldshandlingar vid en så stor demonstration. Jag är därför övertygad om att det bästa sättet för att undvika sådana händelser är effektiv övervakning och att polisen arbetar effektivt, vilket var fallet vid Europeiska rådet i Barcelona.

Talmannen. -
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna 12-40 att besvaras skriftligen.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr talman! Jag har varit närvarande vid många frågestunder här i parlamentet och mitt jämförande intryck är att herr de Miguel tillämpar vissa parlamentariska trick, eftersom han talar mycket långsamt och framför allt läser mycket långsamt, vilket är mer uppseendeväckande.
Jag känner väl till det spanska språket, och jag tolkar detta som en parlamentarisk finurlighet för att försena debatten. Om vi skulle göra en jämförande undersökning om fonetik, fonologi och talartider, skulle vi se att det finns rådsordföranden som har genomfört mycket bra frågestunder och ägnat mycket tid åt förklaringar, vilket inte är fallet här.
Mitt intryck är att de Miguel använder sig av parlamentariska trick för att avsiktligt försena debatten för att man inte skall ha tid att ta upp så många frågor. Jag begär därför att ordförandeskapet undersöker frågan och kommer med en rekommendation till de Miguel om det blir nödvändigt.

Talmannen. -
Jag kan säga er, fru ledamot, att mitt intryck av debatten inte på något sätt sammanfaller med er bedömning, som är mycket personlig.
Detta är ingen ordningsfråga. Ni har rätt att uttrycka era åsikter skriftligen, men ordförandeskapet kan redan nu meddela att det varken kommer att genomföra en fonologisk undersökning eller undersöka talartiderna och att ordförandeskapet anser att herr de Miguel besvarar frågorna i enlighet med sitt eget omdöme. Ibland tycker ledamöterna att det är bra och ibland inte, fru Izquierdo. Det är en elementär fråga, eller hur?
Herr de Miguel, om ni vill besvara frågan eftersom den direkt syftar på er, har ni ordet.

de Miguel
. (ES) Jag anser naturligtvis att det är på gränsen till oartighet att komma med denna kommentar just i dag när parlamentet har låtit mig vänta i en halvtimme, eftersom man genomförde en annan debatt. Jag har inte klandrat parlamentet för förseningen i debatterna, eftersom jag anser att det är fullständigt normalt. Jag tycker att det är helt otroligt att någon kan klandra mig när jag förlorar en halvtimme av den tid jag har för att besvara frågorna på grund av att parlamentet har låtit mig vänta i en halvtimme. Detta borde fru Izquierdo Rojo vara medveten om. Dessutom är det inte första gången jag talar i ett parlament - inte i detta parlament heller - och jag har aldrig blivit anklagad för att köra med fula trick, snarare tvärtom. Jag anser att jag läser tillräckligt snabbt och att det således inte finns någon anledning att klandra mig för det. Därför protesterar jag formellt, herr talman, mot dessa uttalanden som minst sagt är på gränsen till oartighet.

Talmannen. -
Herr de Miguel! Jag ber om ursäkt för att frågestunden inleddes för sent. Ni vet att det inte beror på talmannen för sammanträdet, utan på att den föregående debatten måste avslutas. Jag har redan med all tydlighet förklarat att parlamentets ordförandeskap absolut inte instämmer i fru Izquierdo Rojos uttalanden.
Det finns ingen anledning till att det uppstår problem mellan parlamentet och rådet på grund av den här saken, det är fullständigt meningslöst. Som talman för sammanträdet förklarar jag mig vara nöjd med den takt som frågorna besvaras i och med ert samarbete med parlamentet. Naturligtvis kan vi eller ledamöterna komma med kritik som vi anser berättigad om innehållet i svaren - vilket sker i alla parlament i världen.
Jag är övertygad om att fru Izquierdo Rojo kan hålla med mig i den bedömningen, om så inte just nu. Dock är ordförandeskapet ytterst medvetet om det odelade engagemang som rådets tjänstgörande ordförande har visat här i kväll och det ytterst artiga sätt ni har tillbakavisat anklagelsen på, och jag tackar er för er närvaro här i kammaren.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkandet (A5-0020/2002) av Skinner för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens meddelande till rådet och parlamentet om genomförandet av handlingsplanen för riskkapital (KOM(2001) 605 - C5-0015/2002 - 2001/2213(CNS)).

Skinner (PSE)
Herr talman! Det har framför allt att göra med att Europeiska rådet i Lissabon genom sina målsättningar siktade på att göra Europeiska unionen till den mest dynamiska och kunskapsbaserade ekonomin i världen senast 2010, som vi har fått den handlingsplan för riskkapital som vi har i dag. Det var optimistiskt av regeringarna att ange detta mål, inte orealistiskt, med tanke på att de har resurser för att uppnå det. Det krävs att vi antar en stimulerande struktur, i syfte att främja branscher med hög tillväxt, som t.ex. informations- och bioteknikbranscherna, och de arbetstillfällen som måste komma. Små och medelstora företag är en del av denna process, och det är detta det handlar om, dvs. att dra till sig kapital för att främja dessa branscher.
Varför behöver vi handlingsplanen för riskkapital? Om vi jämför Europeiska unionen och Förenta staterna när det gäller affärsfrämjande åtgärder och finansiering av aktiekapital, särskilt avseende små företag, uppvisar verksamheten för riskkapital en väldig klyfta i samband med Europeiska unionens konkurrensberedskap. Vi var tvungna att upprätta en struktur för att kunna ta itu med Europeiska unionens framtid.
Till att börja med, och kommissionen har gjort detta på ett ganska bra sätt - efter påtryckningar från parlamentet - var vi tvungna att ta bort större hinder och ange riktmärken i samband med borttagandet. Ramen för dessa riktmärken har nu fastställts. Den första handlar om uppsplittring av marknader. Hur får egentligen företagen in främmande kapital och aktiekapital i Europeiska unionen? Det råder olika och blandade förhållanden i de 15 medlemsstaterna. De kan bäst beskrivas, å ena sidan, som marknader som befinner sig i ett begynnelsestadium, och, å andra sidan, mer sofistikerade och utvecklade förhållningssätt. Många små och medelstora företag får in kapital genom banklån.
Detta är helt korrekt i vissa lägen; men det är inte alltid så lämpligt att ta banklån för nya och spännande projekt eller uppdelningar av företag. På områden där det är troligt att det finns en risk i sammanhanget, t.ex. när det gäller internetkonsultföretag, kan banklån betraktas som olämpliga och ogenomförbara. Det krävs då alternativa förfaranden - företagsänglar, investeringsgrupper eller privata investerare - som sammanför folk med, å ena sidan, idéer, och, å andra sidan, pengar. På institutnivå, finns möjligheten till kvotering på AIMS-marknaden i, t.ex., Förenade kungariket, och kanske t.o.m. idén att använda pensionsfonder för att möjliggöra högre vinster, i stället för obligationer och ?säkra? aktier.
Med tanke på strävan efter dessa högre vinster för potentiella nya och växande företag, är det kanske inte överraskande att det har vuxit upp en hel industri på detta område. På liknande sätt innebär dessa investerares försiktiga förhållningssätt, med deras tillämpning av normal aktsamhet, att spontanitet inte är en del av riskbedömningen, som man kanske först skulle ha trott. Om EU vill spela i ?högsta divisionen? när det gäller industriell tillväxt och konkurrens, så är finansieringen av morgondagens företag av yttersta vikt. Detta är den krassa verkligheten för en marknad som hålls tillbaka, inte bara av den långsamma utvecklingen i samband med anskaffande av främmande kapital, utan också av karaktären hos de institutionella och regelverksmässiga hinder som hämmar ytterligare utveckling i Europeiska unionen.
Låt oss ta en titt på vissa av dessa hinder. När det gäller det administrativa, är det trevligt att se att de administrativa formaliteterna i samband med bildande av företag nu har fått en framträdande plats i företagsstadgan. Detta stöder den utveckling som vi hoppas att få se.
Jag noterar också att Generaldirektoratet för näringsliv i januari 2002 började att arbeta med riktmärkning av administrationen för bildande av företag. Kostnaden för att bilda företag varierar i Europeiska unionen, och det har skett vissa framsteg. Men titta på en del tillståndsfrågor. Titta på en del av de andra frågorna som hämmar företagen. Det är viktigt att göra distinktioner, och vi ser här företag inom högteknologi, läkemedel och bioteknik som tvingas gå igenom ett litet helvete, och man måste kanske ta en titt på det.
Vi måste undersöka hur dessa företag klarar sig. Vi behöver inte bara undersöka nybildningar - företag växer, de utvecklas eller köps upp. Av praktiska skäl behöver vi alltså kunna bedöma vilka företag som är intressanta när det handlar om riskkapital. Fortfarande är uppköp - särskilt uppköp av företagsledningen - den enskilt största verksamhetskategorin i riskkapitalbranschen.
Ett borttagande av rättsliga hinder innebär att man inför nya direktiv. Här sammankopplar man de förhållningssätt som är nödvändiga för att en ny gemensam marknad skall kunna växa fram. Nyligen antogs direktivet om prospekt, och detta - på grund av detta parlaments agerande, anser jag - skyddar nu små och medelstora företag från byråkratiska krav på återkommande registrering, eller de faror som hotade deras förmåga att få tillgång till kapital.
Frågorna i samband med direktivet om prospekt som parlamentet måste ta upp, kunde ha undvikits om det från första början hade skett tillräckliga hänvisningar till handlingsplanen för riskkapital.
Låt mig också bara nämna pensioner och vårt behov av att få ett pensionsdirektiv av god kvalitet - ett som undviker det alltför försiktiga förhållningssättet. Detta förhållningssätt skulle faktiskt minska utsikterna av någon som helst finansiering från pensionsbranschen - en bransch som i Förenta staterna utgör en viktig källa för investeringar i små företag. Om man använder detta alltför försiktiga förhållningssätt, kan vi lika gärna vara utan ett pensionsdirektiv i Europeiska unionen.
Handlingsplanen för finansiella tjänster samlar många av de direktiv som är nödvändiga för ett genomförande av handlingsplanen för riskkapital, däribland de flesta av dem som jag redan har nämnt. Men nu när Lamfalussy-frågan är löst i praktiken, kommer utvecklingen att vara garanterad, vilket ser till att kravet om ett regelverk för handlingsplanen för riskkapital kommer inom räckhåll. Konsekvenserna för små och medelstora företag har sedan länge intresserat många parlamentariker som inte vill något annat än att ge företagen största möjliga fördelar.
Kommissionens riktmärkning av sina resultat på dessa områden, har gett Europaparlamentet och rådet ett instrument för att mäta den utveckling som görs inom Europeiska unionen. Hittills har utvecklingen varit bra, om än litet långsam.
Man har nämnt andra områden, t.ex. beskattning, dubbelbeskattning av riskkapital eller vinstbeskattning, skattearrangemang för nya företag och jämförande skattesatser med mindre riskfyllda kapitalformer. Dessa områden har tagits upp av en rad medlemsstater, men man behöver alltjämt få litet mer substans i dessa frågor.
När det gäller mänskliga resurser, måste vi också få den typ av fortbildning eller råd som är nödvändiga för att hjälpa dessa företag att blomstra: Livslångt lärande och initiativ inom yrkesutbildningen kan ses som en inledning av spridningen av bästa metoder, likaså införandet av företagsmentorer i vissa länder och en utveckling av skolläroplanerna.
De högteknologiska småföretag som, när allt kommer omkring, är målgruppen för handlingsplanen för riskkapital, har själva ont om resurser.
Under toppmötet i Lissabon 1997 kastade man handsken för handlingsplanen för riskkapital, i syfte att Europeiska unionen skulle utveckla saken vidare. Man förväntar sig att regelverket skall vara klart senast 2005, och den kunskapsbaserade ekonomin senast 2010. Handlingsplanen för riskkapital är i sig själv inte någon generalplan för ökad tillväxt eller fler arbetstillfällen, men den är en nödvändig struktur. Det har skett framsteg, men det har gått ganska långsamt.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill börja med att göra två intresseförklaringar. Den första är att jag företräder Wales i Europaparlamentet. Ledamöterna kanske känner till att handlingsplanen för riskkapital antogs vid toppmötet i Cardiff, som är Wales huvudstad och den stad där jag bor. En mer direkt förklaring om ekonomiska intressen, är att jag är direktör i National Farmers' Union Mutual Insurance Company i Förenade kungariket, ett av Förenade kungarikets tio största försäkringsbolag. Jag bör nämna det, eftersom jag i vissa kommentarer kommer att beröra frågor som är relevanta i försäkringssektorn.
Jag gratulerar Skinner för det arbete han har lagt ned på betänkandet. Det är tradition att säga det, men i detta fall värdesätter jag verkligen hans hårda arbete och engagemang. Han är en på sätt och vis ensam figur på den specifika sidan i kammaren, när han säger att vi måste se till att utveckla näringslivets intressen. I vilket fall som helst, välkomnar vi hans idéer. Vi välkomnar hans betänkande. Mina kolleger och jag i utskottet för ekonomi och valutafrågor har gjort vissa kompletteringar till betänkandet, som gör det ännu mer godtagbart.
Jag anser att betänkandet har tillkommit mot bakgrund av vissa brister i riskkapitalbranschen. Sådana brister har funnits. Riskkapitalbranschen har koncentrerat sig på områden där det redan finns en betydande finansiell verksamhet. Detta är skälet till varför det måste finnas vissa riktlinjer i förhållande till bestämmelserna om statligt stöd. Men jag vill varna parlamentet i ljuset av mina egna erfarenheter av det tidigare misslyckandet i samband med statligt stödda plundringståg inom hela riskkapitalområdet.
För det första tror folk att det måste innebära en garanti för ekonomiskt stöd, om det finns något statligt kapital med i bilden. För det andra, hur kommer man fram till beslutet om vilka investeringar som skall stödjas och vilka som inte skall stödjas? Vilka är det som fattar dessa beslut?
För det tredje, kan den effekt som ibland bidrar till att marknaderna snedvrids, i praktiken innebära slutet för sunda aktörer. Detta är vissa faror i sammanhanget.
I betänkandet når man rätt balans, men vi måste ändå frigöra oss från idén att staten på något sätt kan lösa alla dessa frågor. Det är viktigt att vi diskuterar ett främjande av entreprenörskap. Det är för många tomma ord i sammanhanget, och vi måste i stället se till att det sker i praktiken.
I mitt hemland har vi mål 1-status, men att få de personer som deltar i genomförandet av planen att förstå entreprenörskapets betydelse är mycket svårt. Mycket ofta har vi offentliga förvaltningar på lokal och regional nivå, som bara ser detta som ytterligare en inkomstkälla. Det måste alltså finnas riktlinjer även inom dessa områden.
Slutligen vill jag ta upp källorna till kapitalanskaffning. Dessa är pensionsfonder, banker och försäkringsbolag. Detta har kommissionen och Skinner också förstått. Vi i denna kammare måste sluta med att demonisera dessa organisationer. Det är dessa organisationer som vi vänder oss till när det gäller finansieringen av den dynamiska ekonomi som vi vill skall växa fram i Europa. Det finns två fördelar: Vi kommer att skapa nya företag och arbetstillfällen, och vi kommer också, väldigt ofta, att finansiera pensioner för Europas medborgare. Som ett resultat av detta kommer vi att skapa en exemplarisk investeringscykel. Detta budskap hörs inte tillräckligt ofta i denna kammare.

Santos (PSE).
Herr talman! Utan någon skyldighet från parlamentet vill jag börja med att hälsa och lovorda Peter Skinner för kvaliteten och djupet i det betänkande han har lagt fram för oss, och där jag för övrigt avstår från att ta upp specifika beaktanden i frågan eftersom han tar upp det mycket bra i betänkandet.
Kära kolleger, återhämtandet av den europeiska ekonomin som är fullkomligt grundläggande för att vi skall kunna uppnå alla politiska mål i unionen, bör ske mer utifrån kvaliteten på den egna politiken än på resultatet av fördelaktig påverkan från återhämtningen av andra ekonomiska områden. Unionen fastställde år 2000 i Lissabon det tydliga och bindande målet att till år 2010 göra Europeiska unionen till världens mest dynamiska ekonomiska område. För att detta mål skall uppnås krävs det å ena sidan ett fullständigt utnyttjande av alla potentialer genom att informations- och kunskapssamhället blir allmänt samt avregleringen av vissa marknader, främst på energiområdet, och å andra sidan fastställandet och tillämpningen av den statliga konkurrenspolitiken som skapar en välvillig inställning till en hållbar ekonomisk utveckling.
Gemenskapseuropa är konstituerat på en ekonomi som grundas på ett företagsnät där det privata initiativet dominerar och där innovation och risktagande är en oundviklig verklighet. Det som de nationella politiska regleringsmyndigheterna och gemenskapens vederbörliga institutioner alltså kräver är att de gynnar och inte hindrar alla dessa innovationsansträngningar.
Handlingsplanen i fråga om riskkapital som Europeiska rådet i Lissabon värderade för att få till en full tillämpning till år 2003, är ett av dessa instrument och säkert ett av de mest effektiva instrument som kan användas. Det är alltså viktigt att göra en bedömning och övervaka dess tillämpning, inte bara för att registrera de framsteg som uppnåtts, utan framför allt för att motivera och uppbåda medlemsstaternas alla krafter för behovet av en progressiv och kontinuerlig strävan efter en frisk företagsanda som baseras på en kultur där risken är en faktor som hela tiden är under kontroll. Användandet av riskkapital som instrument för att främja investeringar i nya företag och framför allt i klart osäkra sektorer i början av produktionsprocessen bör stimuleras och försvaras, eftersom de enorma potentialer som detta skapar och ökar inte är uttömda. Detta innebär dock, som föredraganden påpekar, en rad åtgärder för lagstiftningsharmonisering och antagande av skattestimulerande politik hos varje medlemsstat, men som även unionen föreslår, vilka gör det möjligt att bryta det befintliga dödläget på området för kapitalutbud och främst när det gäller tillgången för de små och medelstora företagen till dessa finansieringsinstrument.
Genom att åta sig ett ökat finansieringsansvar när det gäller riskkapital, via Europeiska investeringsbanken, visar Europa att man utan tvekan vill ta en del av sitt ansvar. Det är dock viktigt att stärka och utveckla den lämpliga politiska, ekonomiska och institutionella ramen för att använda instrumentet med riskkapital för de små och medelstora företagen helt, utan att tillgången till denna finansiering av de avancerade tekniska sektorerna påverkas.
Kommissionens och parlamentets roll är i detta sammanhang helt nödvändig och kommer säkerligen att vara avgörande.

Blokland (EDD).
Många stora tekniska genombrott har gjorts av små och uppfinningsrika företagare. Philips uppfann till exempel glödlampan hemma och Bill Gates började utveckla mjukvara i garaget. Det är uppenbart att det inte är alla innovationer som omedelbart finner en stor publik. För detta krävs mod, oräddhet, djärvhet och riskkapital
Det är viktigt att det görs investeringar för att samhället skall kunna dra fördel av dessa innovationer. Vidareutveckling av ny teknik främjas på detta sätt. Men många små företagare förfogar antingen inte över sådana investeringsmedel eller saknar tillgång till kapitalmarknaden för att på fördelaktiga villkor ta del av dessa medel. Att främja tillgången till riskkapital och undanröja försvårande regler är i detta sammanhang mycket viktigt. Mot den bakgrund att såväl efterfrågan som tillgången på riskkapital för små och medelstora företag har stagnerat de sista åren, kan man dra slutsatsen att endast ett förfarande som undanröjer hindren både när det gäller efterfrågan och tillgången kommer att fungera. I det sammanhanget betraktar jag den roll som tillhandahållandet av statliga medel kan spela som mycket liten.
Det är framför allt medlemsstaternas uppgift att åstadkomma en god lagstiftning när det gäller det sätt på vilket pensionsfonderna skapar en vinst av det kapital man ställt till deras förfogande. Utrymme för investeringar i riskkapital borde vara möjligt under vissa villkor och med beaktande av fondens riskprofil. Pensionerna får inte sättas på spel på grund av detta.
Därutöver bör medlemsstaterna förhindra att stimulerande åtgärder i slutändan resulterar i statsbidrag. Detta är inte önskvärt och stimulerar inte en innovativ och kreativ företagare. Det är heller ingen lösning på det egentliga problemet med en bristfällig kapitalmarknad. De stimulerande åtgärderna bör därför vara av tillfällig karaktär.

Karas (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger som fortfarande är kvar! Det står klart för oss alla vilken betydelse det egna kapitalet och riskkapitalet har för Europa när det gäller att uppfylla målen från Lissabon. Vi är mycket glada över att man i Lissabon mycket tydligt påpekade att effektiva riskkapitalmarknader spelar en viktig roll för innovativa, tillväxtintensiva små och medelstora företag, och därmed också för skapandet av nya och hållbara arbetsplatser.
Vi är mycket glada över att man i Lissabon förnyade kravet på ett fullständigt genomförande av handlingsplanen för riskkapital fram till 2003, och att man klargjorde att de små och medelstora företagen utgör grunden för den tekniska utvecklingen och innovationen på vår kontinent. Därför är vi också mycket positivt stämda till att den totala volymen av riskkapitalinvesteringarna i Europa har ökat från 10 miljarder euro år 1999 till 19,6 miljarder euro år 2000. Trots denna positiva information är vi ändå besvikna över att vi fortfarande ligger långt efter USA. Riskkapitalinvesteringarna utgjorde i Europa under 2000 bara 0,23 procent av BNP, medan de i USA uppgick till 0,7 procent. Om vi vill uppnå målen från Lissabon, måste vi komma i kapp USA även på detta område, eller rentav gå förbi dem.
I detta sammanhang är det också viktigt att man påpekar - föregående talare har redan gjort det - att den största finanskällan är pensionsfonderna, följda av försäkringarna och bankerna. Desto mer beklagligt är det att kommissionens förslag, att på den inre marknaden i hela Europa stärka tjänstepensionerna som en del av handlingsplanen för finansiella tjänster, till dags dato fortfarande inte fått något officiellt svar från rådet, så att vi för ögonblicket inte kan förhandla.
Jag beklagar också att vi har en känsla av att de så kallade kompromissförslagen i rådet inte kan eller kommer att kunna godtas av parlamentet eller kommissionen, så att den ansvarige kommissionären Bolkestein nu kände sig nödd att säga att om ingenting skedde här, så skulle han se sig tvungen att dra tillbaka sitt kommissionsförslag, för att få upp farten. Rådets agerande står också i motsatsställning till besluten från Barcelona.
Vi vet också att de små och medelstora företagen har problem när det gäller tillgång till kapital. Därför är Baselprocessen så viktig, liksom det faktum att man i resultatet från Basel tar hänsyn till Europas struktur med många små och medelstora företag, och inte försvårar tillgången på kapital för dessa företag. Vi ber därför kommissionen att man inte bara följer Baselprocessen när det gäller besluten från Barcelona, utan påverkar den aktivt med tanke på den europeiska näringslivsstrukturen och de små och medelstora företagens betydelse för tillväxt och sysselsättning.
(Applåder)

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Skinnerbetänkandet är ett förnuftigt gensvar på kommissionen meddelande från oktober 2000 om genomförandet av handlingsplanen för riskkapital, som härrör från toppmötet i Cardiff 1998 och som på ett utmärkt sätt sammanfaller med handlingsplanen för finansiella tjänster, som Europeiska rådet i Barcelona gjorde till en prioriterad fråga.
Små och medelstora företag i Europa har mycket större svårigheter att anskaffa kapital, än deras motparter i Förenta staterna, och detta kan delvis vara en förklaring på den exceptionellt stora ekonomiska tillväxt som har ägt rum i Förenta staterna under de senaste tio åren. Även om det nu sker en snabb ökning av riskkapital i Europeiska unionen, finns det oerhörda skillnader när det gäller resultatet. Londons stad, som jag är stolt över att företräda, leder utvecklingen genom 0,4 procent av Förenade kungarikets BNP går till detta syfte. Men t.o.m. här kommer den största delen av finansieringen från Förenta staterna. Pensionsfonderna är den största kapitalkällan, och jag har förespråkat individuella pensionssystem, liknande dem som används i Förenade kungariket, för egenföretagare, som därmed skall tillåtas att göra sådana investeringar i hela Europeiska unionen, även om detta tyvärr förkastades av utskottet.
Jag stöder uppmaningen till EU-omfattande insolvenslagstiftning, liknande den som används i Förenta staterna, med intryck från kapitel XI i de amerikanska konkursförfarandena, som ger ett antal fördelar, särskilt i så motto att man inte stör den fortsatta verksamheten i insolventa företag.
Jag beklagar också saktfärdigheten i samband med framläggandet av det välbehövliga gemenskapspatentet, på grund av en överdriven känslighet avseende de språkliga aspekterna, som bara kommer att ge ökade kostnader för små och medelstora företag och göra förfarandena oanvändbara. Om vi inte på allvar tar itu med de språkliga aspekterna nu, kommer det bara att bli värre efter utvidgningen, när det finns 40 miljoner polska talare som också vill att deras språk skall få samma behandling som, t.ex., italienska eller spanska.
Medlemsstaterna bör också allvarligt överväga att främja finansieringen genom generösa incitament i samband med kapitalbeskattningen, för att minska investerarnas risker. Jag är dock rent allmänt emot ett direkt statligt stöd till små och medelstora företag, eftersom staten i allmänhet är dålig på att välja ut vinnare bland olika företag som tävlar om att få kapitaltillskott. Skinners förslag till en enda webbplats för hantering av riskkapital, för att underlätta kontakterna mellan små och medelstora företag och finansiärer, är mycket bra.
Detta utmärkta betänkande fick ett betydande stöd över partigränserna i utskottet för ekonomi och valutafrågor och, trots att det härrör från andra sidan av kammaren, förtjänar vårt fulla stöd.

Grönfeldt Bergman (PPE-DE).
Herr talman! Först vill jag ge en eloge till föredraganden, Skinner, som på ett förtjänstfullt sätt beskrivit ett stort antal åtgärder som måste vidtas för att riskkapitalförsörjningen i Europa skall ökas. Om vi skall kunna nå det mycket optimistiska mål som slogs fast i Lissabon för två år sedan, att Europa skall vara världsbäst år 2010, måste åtgärder snabbt vidtas för att öka tillgången till riskkapital för företag. Tiden rinner iväg. USA ökar sitt försprång.
Det är särskilt viktigt, som föredraganden också påpekar, att se över villkoren för de små och medelstora företagen. Det är där förnyelsen och den tekniska utvecklingen äger rum. Det är också små och medelstora företag som kan ge upphov till nya arbetstillfällen.
Vi vet att riskkapitalinvesteringarna har sjunkit i Europa. I ett sådant läge är det lätt att hemfalla åt gångna tiders lösning: offentlig finansiering. Detta skulle dock leda till visserligen nya, men bidragsberoende företag, och inte till friska, starka företag. Det är därför viktigt att poängtera att statligt stöd endast kan vara berättigat under exceptionella omständigheter.
Företagsklimatet totalt sett är avgörande för hur det skall gå med ekonomin i Europa och i medlemsstaterna. Ett tydligt exempel på brister i detta är Sverige, som laborerat mycket med statliga stöd och därmed stött ut sund konkurrens. Sedan 1960 har inte ett enda stort företag startats i mitt hemland.
Betänkandet behandlar mycket som är viktigt för små och medelstora företag. Av detta framgår tydligt att det fortfarande finns administrativa, legala och kulturella hinder att övervinna och att för lite gjorts för att undanröja dessa. Det är väsentligt att detta arbete påskyndas eftersom tillgång till riskkapital är en förutsättning för framväxt och utveckling av företag.
Företag som går i konkurs måste kunna få ännu en chans. Att försöka och misslyckas får inte leda till brännmärkning på grund av konkurslagstiftningen, annars kommer till slut ingen att vilja försöka. Riskvilliga människor och riskvilligt kapital är A och O för en växande ekonomi.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jonathan Evans företräder medborgarna i Wales, jag företräder medborgarna i Wels. I båda områdena har vi starka små och medelstora företag, och det är också Europas styrka. Två tredjedelar av jobben finns i företag med mindre än 250 anställda, och därför måste man i politiken alltid tänka som så: Think small first. Vi måste först tänka på de små och se till hur vi kan hjälpa dem.
När en studerande eller medarbetare i dag vill starta eget, har vi inte några fungerande instrument för att hjälpa dem. Det så kallade one man start-up är en mycket viktig sak. Det måste också vara möjligt att ställa riskkapitalbelopp om 5 000-10 000 euro till förfogande, och inte börja först vid 5 miljoner euro.
Det kommer vi att behöva, särskilt i de nya medlemsstaterna. Vi bör vara medvetna om att de har en uppenbar brist på eget kapital, att det också är mycket svårt för bankerna, och om vi vill bygga upp ett fungerande välstånd och en fungerande marknadsekonomi där så måste vi fundera över hur dessa företag, när de väl arbetar inom Europeiska unionen, skall få tag på erforderligt kapital.
Det andra stora området är företagsöverlåtelser. Man har nu en enorm skattebelastning, när företagen överlåts från en generation till en annan. Just i denna fas är dock risken i företagen som störst, eftersom den erfarna generationen träder tillbaka, och den nya generationen vill bygga upp något nytt, och därför också utsätter sig för nya risker. Jag skulle vilja be kommissionären att erbjuda några alternativ här.
Avslutningsvis vill jag också säga att det är viktigt att vi tänker över den skattemässiga optimeringen. Stämmer avskrivningsreglerna? Behöver vi inte för nya företag, för riskkapitalföretag, ha nya avskrivningsregler, nya avdrag, nya fonder? Hur långa bör fristerna vara, och i vilken utsträckning bör de finnas? Jag tror att skatterna spelar en enorm roll även när det gäller bildandet av eget kapital. Jag ber kommissionen att lägga fram en grönbok i denna fråga, ty vi kommer genom Basel II att få enorma ändringar även när det gäller beskattningen, därför att vi bara kan skapa förutsättningar för Basel II om vi får en massiv minskning av beskattningen av företagens avkastning, särskilt för vinster som inte tas ut ur företagen, och där kommer finansministrarna också att bli mycket lyhörda.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att säga att kommissionen välkomnar detta betänkande och vill tacka föredraganden, Skinner, för att han utarbetat betänkandet om genomförandet av handlingsplanen för riskkapital. Det är tydligt att föredraganden, genom sitt betänkande, stöder gemenskapens strategi för att utveckla riskkapitalmarknaden i EU.
Som har sagts ett antal gånger i parlamentet i kväll, tillhandahåller riskkapital en viktig finansieringskälla för nya och innovativa företag, och bidrar därmed på ett betydande sätt till ekonomisk tillväxt och skapande av arbetstillfällen. Utvecklingen av en stor och effektiv riskkapitalmarknad i EU, är en viktig del av den så kallade Lissabonstrategin för att skapa en mer dynamisk och blomstrande europeisk union.
Sedan igångsättandet av handlingsplanen för riskkapital, har vi fått se en snabb tillväxt av riskkapitalmarknaden i EU. Investeringarna har nästan tredubblats mellan 1998 och 2000. Tillväxten mattades sedan av under 2001, när ?dotcom-bubblan? sprack och den globala ekonomin försvagades, men trots detta är marknaden fortfarande sund i grunden. Man kan förvisso se tillväxtavmattningen som en nödvändig konsolidering, efter de senaste årens ganska översvallande beteende.
Men trots den faktiska utveckling som har skett, finns det fortfarande viktiga hinder för utvecklingen av riskkapitalmarknaden i EU. Som påpekas i betänkandet, påverkar dessa hinder både tillgångs- och efterfrågesidan på marknaden. Handlingsplanen för riskkapital är utformad för att ta itu med dessa hinder, och för att kunna uppnå fristen för genomförandet av handlingsplanen senast 2003, krävs en rad viktiga åtgärder. Kanske kan jag få nämna fyra av dessa?
För det första måste de relevanta åtgärderna i handlingsplanen för finansiella tjänster vidtas så snart som möjligt. Dessa åtgärder omfattar det föreslagna direktivet om prospekt, det föreslagna direktivet om tjänstepensionsfonder, som ett antal ledamöter har uttalat sig om i kväll, och den föreslagna förordningen om internationella redovisningsstandarder. Det åtagande som Europeiska rådet gjorde i Barcelona, när det gäller att dessa förslag skall antas så snart som under 2002, är mycket välkommet.
Låt mig svara Karas att, när det gäller tjänstepensionsfonder, kommissionen inte har för avsikt att göra tillvaron svårare för de pensionsfonder som finns, och som förvaltas på ett effektivt och tillfredsställande sätt. Varför skulle kommissionen lägga ytterligare byråkratiska bördor på dessa pensionsfonder? Detta är skälet till varför jag nyligen sade, att om rådet skulle insistera på ytterligare begränsningar för de pensionsfonder som förvaltas på ett tillfredsställande sätt - dessa finns framför allt i Förenade kungariket, Irland, Nederländerna och Danmark: Tillsammans står dessa länder för kanske två tredjedelar eller 75 procent av det samlade och sparade kapital som skall betala pensionsfondernas åtaganden - varför skulle kommissionen lägga ytterligare byråkratiska bördor på dessa pensionsfonder? Detta är skälet till varför jag har sagt att om rådet vill göra detta, har kommissionen inget annat alternativ än att dra tillbaka förslaget.
Detta är det första sättet på vilket kommissionen vill utvidga marknaden för handlingsplanen för riskkapital. Det andra sättet är att medlemsstaterna måste upprätthålla - och öka, när detta är lämpligt - takten i samband med den strukturella reformen. Målet med reformen måste vara att skapa en miljö där riskkapitalmarknaden kan blomstra. Man har gjort framsteg, men det återstår fortfarande mycket att göra. Genom sina breda riktlinjer för den ekonomiska politiken för året 2002/2003, kommer kommissionen återigen att uppmana till intensifierade initiativ inom detta område.
För det tredje måste man främja entreprenörskap. Man har vidtagit åtgärder på gemenskaps- och nationell nivå för att främja en företagarkultur i EU, men som parlamentsledamöterna förstår, är det inte lätt att förändra en kultur. Det kan förvisso vara särskilt svårt att överbrygga kulturella hinder, men våra ansträngningar på detta område måste fortsätta och, om möjligt, intensifieras.
För det fjärde och slutligen, måste effektiviteten i samband med offentlig finansiering av riskkapitalverksamhet förbättras, och det är viktigt att offentlig finansiering inte tränger ut investeringar från den privata sektorn. Vi vill inte att detta skall ske. Grundat på detta övervägande, har kommissionen klargjort sin politik om statligt stöd till riskkapitalverksamhet.
Jag betraktar betänkandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor som ytterligare en viktig byggsten i våra ansträngningar att utveckla riskkapitalmarknaden i EU. Det är glädjande att rekommendationerna från utskottet fullständigt motsvarar de åtgärder som föreslås i handlingsplanen för riskkapital, och kommissionen vill återigen verkligen tacka föredragande för hans arbete.
Innan jag avslutar mitt bidrag till denna debatt, vill jag säga, som svar på Karas fråga, att kommissionen noga följer förhandlingarna i Basel. Som Karas känner till, är kommissionen observatör under dessa förhandlingar. Vi går nu in i en tredje förhandlingsrunda. Dessa förhandlingar har tilldelats mer tid, och ett av kommissionens främsta mål är att stödja en utveckling som ser till att små och medelstora företag får samma möjligheter som stora företag när det handlar om att anskaffa kapital. Återigen: Varför skulle kommissionen stödja något som skulle försämra små och medelstora företags möjligheter att anskaffa kapital? Vi vill, trots allt, bara underlätta anskaffningen av kapital för små och medelstora företag, eftersom vi alla vet att små och medelstora företag spelar en viktig roll när det gäller att skapa arbetstillfällen; de spelar naturligtvis också en mycket viktigt roll när det gäller skapandet av högteknologiska företag, eller snarare verksamhet som kan resultera i högteknologiska företag.
Slutligen vill jag säga något om de fem ändringsförslag som Goebbels har lagt fram. Tyvärr är han inte här, men när det gäller det första ändringsförslaget vill jag säga att kommissionen har problem med det, eftersom vi fruktar att ändringsförslaget skulle ge marknaden fel signaler. Vi är särskilt måna om att disciplinen i samband med det statliga stödet inte försämras, och kommissionen tycker därför inte riktigt om det första ändringsförslaget, och hoppas att parlamentet inte kommer att godkänna det.
I det andra ändringsförslaget står det att bristen på lämplig finansiering är det största hindret mot att starta företag. Kommissionen har en avvikande åsikt. Kommissionen håller inte med om att bristen på kapital är det största hindret. Det finns en rad olika hinder och det är svårt att säga vilket som är det absolut största hindret. Kommissionen beklagar därför att den inte kan godta detta ändringsförslag.
De tre övriga ändringsförslagen, dvs. 3, 4 och 5, kan kommissionen godta, och naturligtvis kommissionen Goebbels att informeras om kommissionens ståndpunkter. Vi godtar därför återigen det faktum att parlamentet kommer att godkänna dessa tre ändringsförslag.

Talmannen. -
Tack så mycket, herr kommissionär.
Ordförandeskapet kommer naturligtvis att vidarebefordra era åsikter till Goebbels, men Goebbels företräddes hur som helst av herr Santos i den här debatten.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkandet (A5-0073/2002) av Ayuso González för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om den gemensamma organisationen av marknaden för etanol som framställts av jordbruksprodukter (KOM(2001) 101 - C5-0095/2001 - 2001/0055(CNS)).

Ayuso González (PPE-DE)
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter, herr kommissionär! Europeiska unionen producerar årligen cirka 20 miljoner hektoliter metanol, varav 13 miljoner har framställts av jordbruksprodukter, medan resten utgörs av så kallad syntetisk etanol.
De största förädlingsindustrier som använder etanol är å ena sidan den industri för spritdrycker som endast kan använda metanol som framställts av jordbruksprodukter, vilken står för ungefär 30 procent av etanolen på den europeiska marknaden, och å andra sidan kemisk, farmaceutisk och kosmetisk industri som kan utnyttja både etanol framställd av jordbruksprodukter och syntetisk etanol och som står för resterande 70 procent. Det innebär att båda etanoltyperna konkurrerar på samma marknad.
Detta är kommissionens femte försök i följd att skapa en gemensam organisation för marknaden för etanol, men alla försök har strandat i rådet. Orsakerna till detta misslyckande beror på skillnader mellan de nationella system som traditionellt existerat i de olika medlemsstaterna. Det huvudsakliga skälet är att en gemensam organisation av marknaden skulle medföra att de nationella stöden avvecklas i enlighet med artikel 10 i förslaget. Denna form av stöd som är kopplade till landsbygdsutveckling kan och måste bevaras, eftersom de inte heller stör marknaden i den nuvarande Europeiska unionen med 15 medlemsstater.
Följande faktorer talar för ett inrättande av en gemenskapsram: systemet främjar den gemensamma marknadens funktion, lojala konkurrensvillkor mellan operatörerna och möjligheten att införa större öppenhet i och kännedom om handelsflödena mot bakgrund av globaliseringen. Den övergripande liberaliseringsprocessen utgör faktiskt det största hotet mot de europeiska etanolproducenterna.
Etanol från tredjeländer vinner allt lättare inträde på Europeiska unionens marknad, antingen till följd av de luckor som preferenssystemen skapar, GATT-åtaganden om sänkta tullsatser eller till följd av bilaterala förhandlingar med tredjeländer som är stora etanolproducenter.
Dessutom finns det för närvarande andra faktorer som skulle kunna påverka framtiden för den europeiska etanolsektorn, som den stora produktionen i kandidatländerna, de framtida tullsänkningarna inom ramen för de kommande WTO-förhandlingarna eller en eventuell ökning av produktionen av bioetanolför bränsle i Europeiska unionen, som avsevärt skulle kunna ändra användningsmönster och traditionella användningsområden för europeisk metanol.
Med anledning av denna utveckling uppmanade rådet (jordbruk) vid sitt möte den 17 juli 2000 kommissionen att undersöka lämpligheten av att inrätta en rättslig ram för etanol som framställts av jordbruksprodukter i syfte att förbättra de statistiska uppgifterna för att öka öppenheten på marknaden samt även att införa ett system för import- och exportlicenser och inrätta en lämplig förvaltningskommitté för sektorn.
Kommissionens förslag om en gemensam organisation av marknaden är mindre omfattande, eftersom det varken inbegriper interventionsåtgärder finansierade av EUGFJ eller utgifter inom densamma. Förslaget överskrider emellertid rådets mandat, eftersom det förutom definitioner, statistik, system för import- och exportlicenser samt inrättande av en lämplig förvaltningskommitté, även innehåller förslag om möjligheten att möjligheten att införa tullkvoter, skyddsklausuler, att förbjuda eller inskränka systemet med aktiv förädling och en särskild bestämmelse för statligt stöd.
Problemet är att en gemensam organisation av marknaden endast kan tillämpas för produkter i bilaga I, vilket innebär att den endast kan inbegripa etanol som framställts av jordbruksprodukter, och inte syntetisk etanol. Eftersom det är lätt att ersätta den ena alkoholtypen med den andra på de flesta användningsområdena väcker förslaget om att endast reglera etanol framställd av jordbruksprodukter den berättigade frågan om meningen och nyttan med ett regelverk som antas vara utarbetat med tanke på en organisering av den europeiska marknaden för etanol som helhet.
När det var dags att börja utarbeta betänkandet om den här frågan för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling uppstod därför en svårighet: vad skall man göra med den syntetiska metanolen? Att lägga till den syntetiska metanolen förhindrade att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden yttrade sig, eftersom avsikten var att ändra den rättsliga grunden i kommissionens förslag. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden ansåg att en dubbel rättslig grund (artiklarna 37 och 95) inte är möjlig, eftersom tillämpningsförfarandena de båda metanolsorterna är inbördes oförenliga. Eftersom det är omöjligt att ändra förslaget för att inbegripa syntetisk metanol föreslår jag som föredragande att kommissionen lägger fram ett nytt förslag där syntetisk metanol inbegrips i förslagets tillämpningsområde. På så vis kan hela marknaden för metanol regleras på gemenskapsnivå. Ni förstår säkert varför utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling enhälligt röstade för detta förslag. Det är möjligt att en gemensam organisation av marknaden inte är det lämpliga instrumentet, men man måste tänka på att det är kommissionen som har initiativrätt för ny lagstiftning.
Jag avslutar med att ställa tre frågor till kommissionen: kan ni tala om hur rådets förhandlingar framskrider? Kommer kommissionen att dra tillbaka förslaget? Om så är fallet, avser den lägga fram ett nytt förslag?

MacCormick (Verts/ALE)
. (EN) Herr talman! Vi har nu nått den tidpunkt på kvällen då jag är säker på att kommissionär Bolkestein, Ayuso González, ni och jag kan tänka oss att göra bättre saker med etanol än att tala om den. Det är emellertid förutbestämt att vi skall diskutera i åtminstone några minuter till.
Jag vill uttrycka min djupa sympati för Ayuso González, för det arbete och den tid hon har lagt ned på detta betänkande, bara för att upptäcka att det inte var möjligt att skapa en lämplig rättslig grund som omfattar båda etanolkällorna. Såvitt jag har förstått kommer etanol som framställts för industriellt bruk ungefär i samma grad från källor inom jordbruket som från andra håll, huvudsakligen från oljeindustrin. Med tanke på detta skulle det vara nödvändigt att hitta en dubbel rättslig grund för att hantera båda källorna samtidigt.
Personligen tycker jag att hon har rätt i att det skulle vara absurt om gemenskapen försökte att hantera detta enda, identiska ämne på olika sätt med hänsyn till de två alternativa källorna. Å andra sidan är de ekonomiska och industriella villkoren vid framställningen helt olika varandra, som jag är säker på att kommissionär Bolkestein känner till bättre än jag, genom hans stora och mångskiftande erfarenhet. Det är alltså mycket viktigt att försöka hitta ett sätt att hantera hela marknaden på ett sätt som tar hänsyn till båda framställningskällorna.
Det skulle vara förkastligt - har jag fått veta genom mina kontakter med den skotska oljeindustrin - att dela upp etanolen som framställs i oljeindustrin i en jordbruksorganisation som upprättas utan hänsyn till förhållandena i den andra sektorn; vi behöver alltså ett dubbelt förhållningssätt i detta sammanhang. Det är sålunda helt rätt att föreslå att kommissionen bör ta sig en funderare och återkomma när den har kommit fram till en ny syn på vad som krävs när det gäller att hålla ett öga på hela etanolmarknaden i detta svåra läge, där man hanterar de båda framställningskällorna på ett rättvist sätt.

Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Först vill jag tacka fru Ayuso så hjärtligt för hennes arbete. Den gemensamma organisationen av marknaden för etanol som framställs av jordbruksprodukter avvisades i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Vi är övertygade om att kommissionen bör dra tillbaka detta förslag och omarbeta det. Det spanska ordförandeskapet vill gärna fullfölja frågan under sitt ordförandeskap. Enligt min åsikt blir detta inte möjligt eftersom man inte hinner lägga fram något yttrande från Europaparlamentet före mötet med rådet (jordbruk).
De tre nyckelfrågorna är för det första rubriken på rättsakten. Är det fråga om en gemensam organisation av marknaden, eller är det fråga om en enkel förordning? För det andra, i vilken omfattning inkluderas syntetisk etanol? För det tredje, är det nödvändigt med en bestämmelse om statligt stöd? Dessa frågor har inte klargjorts i den diskussion som nu förs mellan parlamentet och kommissionen.
Om kommissionen överger sin ortodoxa hållning i fråga om den gemensamma organisationen av marknaden, så skulle man ändå kunna godkänna en rent statistisk kontroll av syntetisk etanol i förordningen. Detta vore möjligt utan att man utökar den rättsliga grunden. Jag satsar på att man sedan i ministerrådet kan uppnå en kvalificerad majoritet för att godkänna en lindrig förordning, vilket uppdraget också ursprungligen gällde. Men jag är fortfarande mycket skeptisk när det gäller bestämmelserna om stöd. Här finns det många öppna frågor.
I fråga om det allmänna jordbruket i hela Europa, alltså också på de svaga orterna, men även med tanke på jordbrukets dubbla uppdrag, nämligen att producera jordbruksprodukter och vårda och upprätthålla kulturlandskapet, måste vi via spannmåls-, potatis- och fruktproduktionen stödja producenterna av etanol som framställs av jordbruksprodukter.
Min vädjan till kommissionen: Låt oss inte slå sönder ett fungerande system helt utan anledning.

Pesälä (ELDR).
Herr talman, kommissionär! Jag vill även på min grupps vägnar tacka föredraganden för det arbete som vi i utskottet för jordbrukets och landsbygdens utveckling tillsammans utförde. Det förslag vi nu behandlar fick sin början under mitt lands ordförandeskapsperiod 1999. Då fann man än en gång att alkoholmarknaden behöver gemensamma regler. Målet är att reglera överskottssituationen och att som ett led i åtgärderna rekommendera avlägsnandet av nationella stöd. I utskottet beslöt man emellertid enhälligt att hela förslaget skulle förkastas. Syntetisk alkohol bör jämställas med alkohol som härrör sig från jordbruket. Den rådande rättsgrunden ger ingen möjlighet till detta.
ELDR-gruppen godkänner det förfaringssätt som föredraganden föreslagit då vi vill anmärka på två saker: för det första på kommissionen för dess bristfälliga beredning av ärendet och för det andra på att det vore gynnsamt för den gemensamma marknaden att upprätthålla en enhetlig rättsgrund. Då kunde vi även vid en förnyelse av marknadsorganisationen göra framsteg i rätt riktning. Även om kommissionens förslag ingalunda är fullt tillfredsställande är emellertid min personliga åsikt att det nog skulle förbättra den nuvarande situationen. I utskottet utarbetade vi flera ändringsförslag som skulle ha befrämjat ärendets utveckling. Det är tråkigt att vi inte nu kan åstadkomma någon lagstiftning. Det här ärendet har tagits upp i EU:s organ redan för sjätte gången. Slutresultatet är alltid detsamma: ingenting blir färdigt. Rättsgrunden kan inte ändras hur som helst och man måste leva med den rådande situationen.
Så vitt jag förstår är det i detta ärende i grunden fråga om ett medbeslutandeförfarande om jordbruksärenden som fortsättningsvis är till besvär. Det är oupphörligen uppe för behandling i utskottet för jordbrukets och landsbygdens utveckling och i många ärenden kommer vi fram till en situation som ofta är konstgjord. EU kommer att utvidgas. Vi har snart tio nya medlemsstater och vi kan inte, som MacCormick här sade, bereda eller besluta om ett så enkelt ärende som om likartade ämnen eller ämnen med samma ursprung. Fem, sex gånger har EU:s organ behandlat det här ärendet och alltid misslyckats.
Etanol och syntetisk alkohol är enligt min mening utmärkta exempel på att vi snabbt borde ta oss an konstitutionella frågor, eftersom parlamentet efter året 2006 i samband med förnyelsen av jordbrukspolitiken måste fatta beslut av grundläggande natur. Om konstitutionen hindrar korrigering och befrämjande av ärenden av denna typ har vi verkligen tappat bort oss. Hur skall det gå för jordbruksyrkets anseende och för upprätthållandet och försvaret av den europeiska jordbruksmodellen om man inte kan nå beslut i frågor av det här slaget?

Cunha (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Förslaget om att inrätta en gemensam organisationen av marknaden för etylalkohol från jordbruket, som kommissionen har lagt fram, har i grunden goda avsikter. Det handlar om att skapa förutsättningar som garanterar en bättre reglering av marknaden och en större öppenhet och lojalitet i Europeiska unionens inrikes- och utrikeshandel. Den borde dessutom bli ett viktigt bidrag till den inre marknadens funktion på detta område. Dess tillämpning i sektorer som spritdrycksindustrin, den kemiska, kosmetiska och farmaceutiska industrin, ger den en strategisk betydelse i Europa.
Men alkohol från jordbruket är bara nära hälften av den konsumerade alkohol som produceras i Europeiska unionen, och resten är syntetiskt framställd. Denna alkohol med goda konkurrensförutsättningar och ersättningsmöjligheter i all användning utom i alkoholdrycker, har ökat i Europeiska unionen. Kommissionens förslag omfattar alltså bara alkohol från jordbruket och lämnar den syntetiska alkoholen utanför, såsom Ayuso González sade.
Det är inte möjligt att nå en minsta effektiva reglering av marknaden om den senare typen av alkohol lämnar utanför, utan regler eller med annorlunda regler. Vi måste också lägga till att kommissionens förslag inte heller löser problemet för de små och mycket små destillatorerna som hittills har lösts genom nationella system och nationella bidrag.
Av dessa skäl anser vi att det nu är rimligt, såsom föredraganden föreslår, att förkasta kommissionens förslag. Europaparlamentet uttrycker härvid en motiverad otillfredsställelse inför omfattningen av kommissionens avsikter och kräver att den lägger fram ett nytt förslag med bestämmelser för hela alkoholmarknaden, från jordbruket eller ej, och som löser de problem som hör till de olika gällande nationella systemen. Frågorna om bietanol och utvidgningen bör också beaktas i det framtida förslaget.

Jeggle (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Först vill jag tacka kollegan Ayuso González, som har lagt ned mycket stort arbete på detta betänkande, även om vi till slut bara röstade om ett ändringsförslag.
Tillsammans med Ayuso har kollegerna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling försökt att tvärs över partigränserna ge kommissionens förslag en balanserad inriktning. För oss betyder balanserad att, vid sidan om etanol som framställs av jordbruksprodukter som bara utgör en bråkdel av den totala alkoholmarknaden, även den syntetiska etanolen måste bli föremål för en eventuell gemensam organisation av marknaden, eftersom båda etanolsorterna direkt konkurrerar med varandra. Detta krav avvisades.
För det andra: För befintliga bestämmelser i medlemsstater som ger statligt stöd till produktion av etanol som framställs av jordbruksprodukter, för att därmed ta hänsyn till synpunkter som rör landskaps- och miljöskydd, arternas mångfald och bibehållande av småbondestrukturer, måste det finnas undantagsförhållanden. Här talar jag konkret om det tyska monopolet för etanol som framställs av jordbruksprodukter, vilket hittills på ett effektivt sätt har fyllt de just berörda funktionerna. Med lågt statligt stöd, vilket i det europeiska sammanhanget inte på något vis är relevant för den inre marknaden, kommer man i synnerhet i södra Tyskland att bevara kulturlandskap med ekologiskt värdefulla ängar med vildväxande fruktträd. Dessa ängar sköts nästan uteslutande av små jordbruksföretag. Resultatet, mina damer och herrar, av denna hittills riktiga politik, kan ni just nu själva se på de brantaste sluttningarna i Schwarzwald, som nu står i blom.
Denna ringa kompensation för landskapsvården är nästan som en tanke ur den andra pelaren, som ju en bred majoritet anser skall stärkas. Men inte heller detta tog man hänsyn till. Europaparlamentet gör därför, enligt min synpunkt, rätt i att tillbakavisa föreliggande kommissionsförslag, som dessutom i stor utsträckning ignorerar rådets ursprungliga uppdrag om lindriga rambestämmelser. Nu går bollen tillbaka.
Jag sätter mina förhoppningar till det inofficiella mötet med jordbruksministrarna i slutet av april, och helt konkret på Künast. Det vore önskvärt att rådet tog upp parlamentets förslag, som jag utgår från att man kommer att besluta om i morgon i denna form.

Klaß (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag välkomnar tydligt och klart det positiva yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om betänkandet från vår kollega Ayuso González. Avvisandet av kommissionens förslag om en gemensam organisation av marknaden för etanol som framställts av jordbruksprodukter är det enda förnuftiga svar som utskottet kunde ge.
Jag vill ta tillfället i akt att kortfattat motivera detta än en gång. Kommissionen hade inte fått i uppdrag att ta fram en ny organisation av marknaden, och därmed ingripa på en sund och intakt marknad. Trots detta har den med stor iver utarbetat ett förslag, som förvisso redan vid första anblicken uppvisar stora luckor.
Exempelvis ignoreras fullständigt den syntetiska etanolen, trots att den nu uppgår till 50 procent av förbrukningen i EU och framför allt är absolut nödvändig för de viktiga områdena kosmetisk, farmaceutisk och kemisk industri. Därigenom finns det risk för att det skapas snedvridningar av konkurrensen, till nackdel för marknaden för etanol som framställs av jordbruksprodukter.
Också med tanke på EU:s utvidgning bör en ny organisation av marknaden avvisas. Framför allt mot bakgrund av att det i många kandidatländer produceras mycket stora mängder etanol av jordbruksprodukter kan man inte strax före anslutningen av dessa länder skapa bestämmelser där det inte tas hänsyn till förhållandena där, så att alltså den befintliga marknaden inte förbereds på ett adekvat sätt.
En annan punkt där vi är kritiska är att man i kommissionens förslag uppenbarligen helt ignorerar den kulturella och ekonomiska betydelsen av etanol som framställs av jordbruksprodukter. Denna etanol uppstår som en naturprodukt i de små och medelstora företagen, framför allt på landsbygden, och bidrar avsevärt till att bevara det traditionella kulturlandskapet. Kollegan Jeggle har påpekat detta.
Produktionen är också av stor betydelse ur ekologisk synpunkt och biprodukterna används rentav också som djurfoder inom jordbruket. De områden på landsbygden som präglas av ängar med vildväxande fruktträd skulle råka in i en stor kris om kommissionens planer genomförs. Därav framgår tydligt att inte bara de regioner som präglas av medelstora företag skulle lida av det, utan att det även skulle innebära en massiv förlust av arbetstillfällen.
Detta kan och får kommissionen inte bortse från, och det är därför fullständigt oförståeligt för mig att den på detta sätt negligerar de negativa följderna för jordbruket och framför allt för de små och medelstora företagen. Föreliggande dokument från kommissionen är därmed enligt min åsikt ett oanvändbart förslag för att utforma etanolmarknaden. Om man vill skapa nya bestämmelser måste alla etanolsorter beaktas. Det kan och får inte förekomma några dellösningar,
Dessutom är det klokt att inte förse de nationella stödbestämmelserna med en övergångsfrist, utan inkludera dem på förnuftigt sätt i ett totalkoncept.

Ebner (PPE-DE)
Herr talman! Egentligen är det synd med tanke på den stora möda som både kommissionen och föredraganden lagt ned på detta att det ju till slut vid omröstningen i morgon inte kommer att bli något tillfredsställande resultat. Det är alltså beklagligt att detta sjätte försök inte lyckas.
Jag vill ta tillfället i akt under detta korta tal för att påpeka två saker. Jag har fått det intrycket att vi delvis, under förevändningen att vi vill skydda de små företagen och mikroföretagen, vilket är absolut berättigat, till slut befinner oss i en situation som vi ofta stöter på när det gäller jordbruksfrågor, nämligen att de små företagen tas till förevändning för att de stora även i fortsättningen skall kunna trygga sin situation.
Jag vill inte att ni missförstår mig. Jag är absolut för att de små destillationsföretagen och bestämmelserna om mängden destillat, framför allt i likhet med vad som finns i Tyskland, kan bibehållas, men efter noggrant övervägande, och till fördel för de små och inte för de stora.
Slutligen vill jag gå in på frågan om biobränslen - ett ämne som är synnerligen viktigt. Jag tror att biobränslet innebär en stor chans för jordbruket. Vi kan på detta område göra mycket mer än vad som hittills gjorts, nämligen via lämplig forskning, via förutsättningar och stöd, så att vi också kan innefatta dessa etanolprodukter när det gäller en miljövänlig omgivning och därigenom också finna nya avsättningsmöjligheter för vårt jordbruk.

Schierhuber (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionär! Också jag vill tacka fru Ayuso för detta betänkande och för det arbete hon lagt ned. Hon har inte skytt någon ansträngning eller något arbete för att i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling komma fram till ett positivt resultat, vilket tyvärr inte är möjligt.
I Europa produceras årligen cirka 20 miljoner hektoliter alkohol, varav omkring 13 miljoner hektoliter framställs av jordbruksprodukter. Man har ofta försökt skapa en gemensam organisation av marknaden för alkohol inom EU. Hittills har detta förslag alltid strandat i rådet, eftersom de nationella bestämmelserna är så heterogena och koncepten och stöden så varierande, att man inte kunnat finna någon gemensam nämnare. Denna gång misslyckades det på grund av den rättsliga grunden.
I det nya förslaget från kommissionen föreslås en s.k. ?lindrig? organisation av marknaden, där det inte föreskrivs några interventionsmekanismer till nackdel för EUGFJ och exportstödet. Exempelvis föreskrivs det uteslutande produktdefinitioner, ett utrikeshandelsbevakningssystem som baseras på import- och exportlicenser, möjlighet att fastslå tullkontingenter och en skyddsklausul, samt insamlande av statistiska uppgifter eller specifika bestämmelser om statligt stöd.
Till detta vill jag säga att jag principiellt välkomnar kommissionens förslag, även om alkoholsektorn i Österrike för närvarande inte utgör något lätt problem. För andra medlemsländer - det är jag mycket väl medveten om - är införlivandet av den syntetiska etanolen i den föreslagna gemensamma organisationen för marknaden emellertid en kärnfråga. Också därför ser jag ingen möjlighet till detta, eftersom det inte finns någon juridiskt invändningsfri grund för det. Därför håller jag också fullständigt med föredraganden om att vi bör uppmana kommissionen att lägga fram ett nytt förslag.
Här vill jag dock komma med ett något mer kritiskt påpekande beträffande förhållandet mellan etanol som framställs av jordbruksprodukter och syntetisk etanol. Önskemålen från jordbrukarna och från hela landsbygden är viktiga för mig. Ur den synvinkeln vill jag påpeka att etanol som framställs av bestämda råvaror, exempelvis vin, frukt, spannmål och potatis, utgör en viktig avsättningsmöjlighet. Jag vill beslutsamt betona att man i detta dokument bör behandla produktion och avsättning av etanol som framställs av jordbruksprodukter och inte av syntetisk etanol. Syntetisk etanol bör enligt min åsikt enbart användas för industri-, farmaci-, och energiområdet osv., och inte blandas in i några andra produkter. Som företrädare för landsbygden här i Europaparlamentet kommer jag alltid att arbeta för jordbrukarnas och landsbygdens intressen, eftersom ett mångfunktionellt, heltäckande och ekologiskt bondejordbruk utgör modellen för jordbruket i hela Europa. Ett nytt förslag från kommissionen bör enligt min åsikt i varje fall föreskriva en egen förvaltningskommitté, eftersom den nuvarande förvaltningskommittén (vin) redan är överbelastad med en mängd befogenheter.
Avslutningsvis vill jag helt och fullt bekänna mig till en gemensam jordbrukspolitik, och jag känner också till jordbrukarnas problem i de olika medlemsstaterna.

Bolkestein
. (EN) Jag vill tacka alla parlamentsledamöter som har uttalat sig om det arbete de har utfört i samband med förslaget till en gemensam organisation av marknaden för etanol. Mina tack går särskilt till föredraganden, Ayuso González, för hennes analys av förslaget och för hennes ansträngningar för att försöka förstå dess mål.
Som ni vet är detta ytterligare ett förslag för att försöka upprätta en uppsättning gemensamma bestämmelser för etanolsektorn, efter det att flera tidigare försök att göra detta misslyckades av olika skäl, som flera ledamöter har nämnt i kväll. Kommissionen anser att den faktiska marknadssituationen inom denna sektor gjorde det nödvändigt att åtminstone föreslå en minimal uppsättning bestämmelser och att, under dessa förhållanden, möjligheten att lyckas var god denna gång. Detta ansåg även den stora majoritet av medlemsstater som uppmanade kommissionen att lägga fram ett sådant förslag.
Kommissionen är därför litet överraskad att - trots föredragandens hårda arbete, som inledningsvis lade fram en rad ändringsförslag som mycket väl hade gått att diskutera - parlamentet nu föreslår att man skall förkasta hela förslaget. I resolutionsförslaget har parlamentet uppmanat kommissionen att dra tillbaka sitt förslag, eftersom det inte uppfyller sina mål att reglera hela etanolmarknaden i Europeiska unionen. Jag förmodar att detta ändringsförslag avser det faktum att syntetisk etanol inte finns med i förslaget för etanol som framställts inom jordbruket.
Kommissionen kan på detta stadium, förståeligt nog, inte stödja parlamentets ståndpunkt. Parlamentet antyder, genom sin ståndpunkt, att övervägandet att anta förslaget är ett resultat av en otillräcklig bedömning och en brist på analys av den faktiska situationen inom området.
Om det, i ekonomiskt avseende, finns goda skäl att utvidga förslaget till att omfatta syntetisk etanol, finns det rättsliga och praktiska skäl till varför kommissionen inte gjorde det när den utarbetade förslaget. Syntetisk etanol är en produkt som inte går att ta med i bilaga I, och omfattas därför inte av den gemensamma jordbrukspolitiken. Om vi tar med den i förslaget, skulle detta innebära att vi måste hitta en annan rättslig grund än artiklarna 36 och 37 i fördraget som har anknytning till den gemensamma jordbrukspolitiken. Ännu viktigare är att det smidigaste sättet att lägga fram ett förslag innebär att man begränsar det till etanol som framställs inom jordbruket, eftersom framställningen av och handeln med syntetisk etanol i Europeiska unionen är mer begränsad. De flesta problemen som sektorn står inför, är kopplade till etanol som framställs inom jordbruket och inte så mycket till syntetisk etanol. Om - när man väl börjar att tillämpa denna förordning - allvarliga problem uppstår i förhållande till syntetisk etanol, kan man alltid tänka sig att innefatta syntetisk etanol i detta instrument.
Kommissionen är väl medveten om att den största delen av etanolmarknaden är tillgänglig för båda typer av etanol, som därmed konkurrerar på samma marknader. För att förverkliga målet med bättre marknadsinformation och öppenhet, kan man överväga att innefatta syntetisk etanol i artikeln om uppgiftsinsamling för att nå en årlig marknadsbalans på området och öka kunskaperna om marknaden. Kommissionen arbetar på det. Detta kunde också gå att försvara utan att ändra den rättsliga grunden, under förutsättning att man kan visa att det verkligen är nödvändigt, för att kunna styra den gemensamma organisationen av marknaden för etanol som framställs inom jordbruket, att vi får uppgifterna om syntetisk etanol. Enligt domstolens rättspraxis kan man använda artikel 37 för bestämmelser som får en stödjande effekt för produkter som inte kan tas upp i bilaga I, då detta är nödvändigt för att den gemensamma organisationen av marknaden skall fungera på ett lämpligt sätt. För övrigt anser kommissionen att alla andra föreslagna bestämmelser är nödvändiga för att man skall kunna upprätta en uppsättning gemensamma bestämmelser för etanolområdet, däribland bestämmelserna om tillämpning av bestämmelserna om statligt stöd. Utan en rättvis tillämpning av dessa bestämmelser, skulle det inte finnas någon gemensam marknad för etanol som framställs inom jordbruket, som det redan finns för syntetisk etanol.
Jag vill säga något om den tyska marknaden, som ett svar till de ledamöter som hänvisat till denna specifika aspekt. Kommissionen känner mycket väl till hur det tyska etanolmonopolet fungerar. Syftet med detta förslag till en gemensam marknadsorganisation för etanol är inte att avskaffa det tyska monopolet. Om de tyska jordbrukarnas framställning av etanol, enligt bestämmelserna som styr monopolet, däribland statliga betalningar, är nödvändig för att kunna bevara värdefulla ekosystem eller för att täcka extra kostnader p.g.a. miljövänliga framställningsmetoder, finns det inga problem, eftersom de befintliga bestämmelserna om statligt stöd ger medlemsstaterna betydande möjligheter att bevilja stöd för detta syfte. Om, å andra sidan, stödet i Tyskland inte ges av detta skäl, utan bara är ett driftsstöd som ges av andra skäl, skulle tillämpningen av bestämmelserna om statligt stöd orsaka problem. Å andra sidan kunde de små destillatörer som inte bara framställer etanol, utan även spritdrycker, tjäna på minimibestämmelserna för statligt stöd avseende icke-jordbruksprodukter.
Jag hoppas att dessa kommentarer, som jag också har gjort på min kollegas, dvs. Fischler, vägnar, har klargjort kommissionens ståndpunkt om förslaget. Jag vill dessutom tacka parlamentsledamöterna för deras konstruktiva förslag, som kommissionen kommer att diskutera.
Som svar på föredragandens fråga till mig, om ändringsförslaget godkänds - vilket kommissionen skulle beklaga - kommer kommissionär Fischler och mina övriga kolleger att omvärdera situationen och diskutera ytterligare åtgärder.
Jag tackar återigen alla ledamöter som har talat, och andra som har arbetat med denna fråga. Jag tackar dem för den tid de har lagt ned på detta förslag. Jag tackar i synnerhet föredraganden, Ayuso González, för hennes arbete.

Talmannen. -
Tack så mycket, herr Bolkestein.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Muscardini (UEN).
Herr talman! Detta är inte bara en ordningsfråga, utan en personlig och politisk fråga ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Vlasto (PPE-DE)
. (FR) Jag röstade för förslaget till andrahandsrekommendation från Dirk Sterckx. Jag vill tacka föredraganden, som stod för det ändringsförslag från parlamentet som rådet inte tog med i den gemensamma ståndpunkten.
Vid den första behandlingen föreslog jag en strängare tidsplan för att införa svarta lådor och transponders ombord på fartygen. Tidsplanen antogs av Europaparlamentets kammare, men accepterades inte av rådet i den gemensamma ståndpunkten vid den andra behandlingen. 
Ändå föreslog Förenta staterna inom ramen för IMO en tidigare tillämpning av kraven när det gäller AIS senast 2004. Jag erinrar om att man i rådets gemensamma ståndpunkt behåller år 2007 när det gäller medlemsstaternas tillämpning. Ännu en gång kommer vi att ligga efter Förenta staterna när det gäller sjösäkerhet. 
Jag gläds därför åt att vår kammare på nytt lämnat denna begäran genom dagens omröstning. 
Jag var däremot reserverad när det gäller begreppet tillflyktsområden, som inte erbjuder samma garantier som en hamn, när det gäller utrustning och anläggningar.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

