Förberedelserna inför Europeiska rådets möte (11-12 december 2008) (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är rådets och kommissionens uttalanden om förberedelserna inför Europeiska rådets sammanträde den 11 och 12 december 2008.
Jean-Pierre Jouyet
Herr talman, herr kommissionsordförande, ärade ledamöter! Först av allt, herr talman, vill jag liksom ni uttrycka mitt deltagande, min medkänsla och min solidaritet med offren för de barbariska dåden i Mumbai, och med det indiska folket som också är offer för dessa tragedier.
Som en av dem som välkomnade Ignasi Guardans när han anlände till Roissy-flygplatsen skulle jag också vilja säga att vi alla måste lära av vårt samarbete mellan de olika konsulaten, och jag håller med er herr talman, vi måste definitivt förbättra samordningen på detta område på europeisk nivå, redan innan en gemensam diplomatisk tjänst har inrättats.
Slutligen vill jag uttrycka mitt deltagande med det spanska offret och på rådets vägnar bekräfta vår solidaritet med våra spanska vänner och de spanska myndigheterna.
Herr talman, herr kommissionsordförande, ärade ledamöter! Europeiska rådets kommande sammanträde den 11 och 12 december - förlåt mig, jag nämnde inte kommissionens vice ordförande, Margot Wallström - är extremt viktigt. Dagordningen är fulltecknad: Lissabonfördragets framtid, EU:s svar på den internationella ekonomiska och finansiella situationen, kampen mot klimatförändringen samt energipaketet ska diskuteras.
När det gäller Lissabonfördraget står vi i kontakt med kommissionen och våra irländska vänner. Ett partiöverskridande arbete har utförts i Irland de senaste dagarna där ni själv var med, herr talman, som representant för Europaparlamentet. Ni utfrågades även av det irländska parlamentet. Jag anser att det arbete denna grupp utfört har lett till tre slutsatser.
För det första anser de irländska parlamentsledamöterna att Irland riskerar att i viss utsträckning marginaliseras i EU, och att de både på kort sikt och på relativt lång sikt kommer att bli lidande av detta.
För det andra är ledamöterna fortfarande helt och fullt för Irlands fullständiga deltagande i EU.
För det tredje måste Irland erbjudas en lösning så att landet kan fortsätta att delta i det europeiska projektet samtidigt som man bemöter den oro som uttrycktes vid folkomröstningen den 12 juni.
Som ni redan vet har den irländska regeringen ännu inte formellt sett tagit ställning till om den godkänner dessa rekommendationer, och om den tänker genomföra dem eller inte, eller med vilken metod. Det har förekommit kontakter som innan veckan är slut kommer att bli fler med rådets ordförandeskap, mellan premiärminister Cowen och president Sarkozy.
Ni förstår säkert att jag inte kan tala för de irländska myndigheterna. Däremot vill rådets ordförandeskap gärna hjälpa våra irländska vänner och visa förståelse för vad de eventuellt kan begära inom olika områden, och se vilka rättsliga garantier de behöver. Samtidigt måste vi självklart respektera och ha i åtanke att 25 parlament redan har ratificerat detta fördrag, att vi förväntar oss en tjugosjätte ratificering i början av 2009, samt att vi vill sända en tydlig och positiv signal om att Lissabonfördraget faktiskt ska träda i kraft. Detta är huvudsyftet med den färdplan som vi föreslår, och vi kommer att diskutera den vid Europeiska rådets sammanträde.
Vi har redan hållit ett flertal debatter i den här kammaren som handlat om den ekonomiska och finansiella situationen. Jag skulle därför vilja upprepa de viktigaste frågorna, eftersom EU drabbas hårt av den ekonomiska nedgången. Nu när vi ställs inför en ytterst ovanlig situation måste vi visa att vi har förmåga att agera. Vi måste visa prov på enighet och samma beslutsförmåga som vi visade upp i oktober när det behövdes en samordnad aktion för att hindra hela finanssektorn från att kollapsa. Det är i denna anda som ordförandeskapet kommer att leda arbetet i rådet den 11 och 12 december.
Kommissionsordförande Barroso kommer att berätta på ett bättre sätt än vad jag kan att kommissionen den 26 november antog förslag för en europeisk återhämtningsplan. Dessa förslag granskades vid måndagens konkurrenskraftsråd och vid finansministerrådet. Planen är ett samordnat europeiskt svar på den ekonomiska krisen. Man utnyttjar de redskap som finns tillgängliga i gemenskapen och medlemsstaterna får utrymme att vidta de åtgärder som bäst passar deras situation, under väl samordnade former och med respekt för vissa principer.
Jag skulle vilja säga att kommissionens förslag är ett steg i rätt riktning enligt ordförandeskapets mening. Vi måste försöka använda oss av de finansiella marginaler som finns tillgängliga i gemenskapens budget, det vill säga Europeiska socialfonden, Europeiska fonden för justering av globaliseringseffekter och strukturfonderna. Vi måste också, som kommissionen föreslår, i större utsträckning utnyttja medel från Europeiska investeringsbanken, och vi räknar med att parlamentet helhjärtat engagerar sig i EU-institutionernas mobilisering för att möta krisen.
Det är framför allt medlemsstaternas ansvar att utnyttja varje tänkbart medel för att stödja ekonomisk aktivitet under det kommande året och att ta hänsyn till de prognoser som kommer både från kommissionen och från andra institutioner. Kommissionen föreslår en delad satsning på gemenskapsnivå och nationell nivå, på upp till 200 miljarder euro, det vill säga 1,5 procent av EU:s BNP. Jag vet att dessa siffror väcker en viss oro. Vi och ordförandeskapet anser att den satsning kommissionen föreslagit är ett svar på de problem vi står inför och en nödvändig stimulansåtgärd.
Vi är väl medvetna om att gemenskapens myndigheter inte kan ge garantier för allting eftersom deras medel är begränsade, särskilt när det gäller budget och budgetanslag och att allt inte går att göra på gemenskapsnivå. Myndigheterna måste däremot försäkra att insatserna är konsekventa och samordnade så att vi uppnår högsta möjliga totala effekt för EU:s ekonomiska återhämtning.
Vi och kommissionen anser att vi behöver målinriktade åtgärder för olika sektorer under en övergångsperiod. Dessa åtgärder måste vara förenliga med EU:s långsiktiga prioriteringar och Lissabonstrategin, och de måste genomföras snabbt. Vi måste prioritera åtgärder inom EU:s industriella bas och särskilt de industrier som utgör ryggraden inom näringslivet, till exempel bilindustrin som, vilket ni alla vet, drabbats väldigt hårt av den ekonomiska nedgången. Medlemsstaterna borde i samarbete med Europeiska investeringsbanken få möjlighet att stödja sin tillverkningsindustri för att den ska kunna utveckla ny teknik, särskilt rena bilar.
Som vi påpekade i konkurrensrådet måste vi även få större handlingsutrymme för att stödja små och medelstora företag som påverkas särskilt negativt av den här krisen och som i synnerhet hotas av kreditrestriktioner just nu med tanke på det fortsatta tillståndet i EU:s finanssektor. Vi är fast beslutna att nå fram till en så ambitiös handlingsplan som möjligt vid rådets kommande sammanträde den 11 och 12 december.
I morgon kommer vi hålla en debatt om klimat- och energipaketet i här i kammaren. På rådets vägnar vill jag än en gång tacka parlamentet för en extremt konstruktiv attityd i den dialog vi fört om klimat- och energipaketet. Vårt mål är och kommer i fortsättningen att vara en överenskommelse vid första behandlingen före månadens slut. Det här är inget prestigeprojekt för det franska ordförandeskapet. Det är inte heller en fråga om att det här ska bli ännu en fjäder i hatten för ordförandeskapet. Det handlar inte om det. Jag säger det om igen: det handlar om att EU måste vara redo att hålla internationella tidsfrister med tanke på tidsplanen för 2009 och måste vara redo att ta de önskade initiativen i Poznán, vid den konferens som precis öppnats, och i Köpenhamn i november nästa år.
Era föredragande är mycket väl medvetna om detta. Det har förekommit ett mycket fruktbart utbyte mellan parlamentet och Jean-Louis Borloo i syfte att kunna genomföra den här förhandlingen på ett lyckat sätt. Vår önskan och ordförandeskapets mål är tydligt: i det paket som föreslagits av kommissionen finns målsättningar och en samstämdhet som måste bevaras. Vi får inte gå från det ursprungliga resonemang som lagts fram av kommissionen.
Vi behöver ha två saker i åtanke: den första är att vi måste vara tillräckligt flexibla gentemot de länder som på grund av sin geografiska situation och ekonomiska utveckling måste göra kraftiga insatser för att minska utsläppen av växthusgas, och då tänker jag främst på våra vänner i Central- och Östeuropa. Den andra är att vi med tanke på den ekonomiska krisen måste vara tillräckligt flexibla mot de industrisektorer som drabbas hårdast av problemen med energiförbrukning. Det är enligt dessa riktlinjer vi kommer att arbeta i ett mycket nära samarbete med kommissionen och medlemsstaterna, och vi måste alla vara eniga för att uppnå konkreta resultat och anta det här paketet före årets slut.
Så detta är ett avgörande sammanträde. EU står inför vägval inom flera områden, nämligen de institutionella, ekonomiska energipolitiska. Det kommer att bli ett svårt sammanträde där vi måste ta itu med den situation som råder i EU. Därför måste vi i rådet, kommissionen och parlamentet göra allt som står i vår makt för att nå de olika målen. Vi är dock medvetna om det svåra i vår uppgift.
José Manuel Barroso
kommissionens ordförande. - (FR). Herr talman, herr Jouyet, ärade ledamöter! Först och främst vill jag instämma i allt det ni sade, herr Pöttering, angående tragedin i Mumbai, och jag vill också säga att jag delar er uppfattning om behovet av en solidarisk anda inom EU och en anda av äkta EU-medlemskap omsatt i praktiken.
Jag tror att vi alla kommer att kunna dra lärdom av dessa händelser och bevisa att de vackra tankarna om EU-medlemskap och solidaritet är verklighet.
De senaste månaderna har EU verkligen ställts inför en mängd stora utmaningar: en konflikt i Georgien, en finanskris som saknar motstycke och en oväntad konjunkturnedgång.
Hittills har EU gjort en korrekt bedömning av dessa ovanliga händelser och agerat på ett hedervärt sätt, det är min fasta övertygelse. Tack vare de tre institutionernas gemensamma engagemang och nära samarbete samt det franska ordförandeskapets energi och kompetens - det måste jag tillägga - har det blivit tydligt hur användbart och relevant det är med samverkan på europeisk nivå. Vi har visat européer i synnerhet och världen i allmänhet att EU klarar av sin uppgift: att agera snabbt och samordnat och att vara redo att samarbeta med sina partner på världsscenen.
Men låt oss vara helt tydliga och ärliga mot varandra: det viktigaste arbetet måste utföras inom de kommande veckorna. För vi står inför många utmaningar, och särskilt tre stora utmaningar som vi bara kan klara av om de tre stora EU-institutionerna - parlamentet, rådet och kommissionen - fortsätter att samarbeta och var och en uppfyller sin roll i vår strävan mot det gemensamma målet. För det första måste vi vidta bestämda åtgärder som måste genomföras omedelbart för att hjälpa EU på vägen mot ekonomisk återhämtning och för att bemöta krisen i realekonomin. För det andra måste vi visa att EU utrustar sig för att bli världens mest koldioxidsnåla ekonomi och att vi kan behålla vår världsledande ställning i kampen mot klimatförändringen. För det tredje måste vi utarbeta en färdplan för att genomföra Lissabonfördraget.
Det finns säkert många andra områden som jag skulle kunna nämna, särskilt externa förbindelser, och om det vill jag säga att vi i kommissionen i dag är stolta över att ha godtagit en kommuniké med relativt höga målsättningar för en verklig politik för östligt partnerskap. Men eftersom tiden är kort kommer jag att fokusera på de tre utmaningar som jag ser som de största utmaningarna för Europeiska rådet i december.
Låt oss först och främst titta på den ekonomiska återhämtningsplanen för Europa. Under de debatter som ägde rum före rådets sammanträde i oktober hade problemen gett en dominoeffekt och finanskrisen höll redan på att sprida sig till realekonomin.
En vecka senare föreslog kommissionen i en kommuniké vi godtagit en politisk ram för åtgärder på EU-nivå. Vi sade att vi behövde hitta ett sätt att ekonomiskt bemöta den finansiella krisen och att detta måste göras på ett samordnat sätt. En bred enhällighet nåddes om denna politiska ram som godkändes av Europeiska rådet vid dess senaste informella möte och av parlamentet vid förra månadens sammanträdesperiod. Men denna politiska ram gav också näring åt den globala strategi som togs fram vid G20-mötet, där den användes som diskussionsunderlag. Slutligen antog medlemsstaterna den strategi som rekommenderades i den politiska referensramen när de skulle fastställa sina egna åtgärdsplaner.
Samtidigt som den ekonomiska återhämtningsplan för Europa som jag lade fram förra veckan gav oss väl utarbetade metoder för tillämpning, höjde den även samordningen till en helt ny ambitionsnivå.
Jag vill visa min uppskattning till parlamentet som har hjälpt återhämtningsplanen framåt med sin parlamentskommitté och sina debatter i plenum under sammanträdesperioderna, och särkilt den debatt jag höll med talmanskonferensen. Jag skulle vilja tacka parlamentets ordförande och de olika gruppernas ordförande för deras bidrag som gjorde debatten möjlig. När vi genomför den här planen måste vi föra samma oavbrutna dialog som vi förde när vi utarbetade den.
I vår återhämtningsplan, där vi i detalj redogör för våra tio prioriteringar, gör vi en gemensam satsning som aldrig tidigare förekommit på europeisk nivå, i och med förslaget att tillföra 200 miljarder euro för att sätta fart på ekonomin. Det var en enorm utmaning, och risken att misslyckas var lika enorm eftersom vi var tvungna att utarbeta en plan som var lika omfattande som behoven. Planen grundar sig inte på den minsta gemensamma nämnaren, men den förbiser inte heller de stora skillnader som finns mellan medlemsstaternas budgetmässiga och ekonomiska situation, trots att alla medlemsstater är en del av den gemensamma marknaden och majoriteten av dem har gemensam valuta. Vi måste därför erkänna att det inte är någon lätt uppgift och att det är mycket svårt ur ett intellektuellt - och självklart också politiskt - perspektiv att komma fram till en ekonomisk handlingsplan för 27 länder med så varierande utgångslägen.
Därför har vi inte utarbetat någon universalplan utan en samordnad plan med utgångspunkt i de redskap som redan finns till vårt förfogande i EU, nämligen stabilitets- och tillväxtpakten och Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning, men med utarbetade gemensamma mål som vi på ett samordnat sätt ska sträva mot för att uppnå ekonomisk återhämtning.
Den här planen måste nu omsättas i verkligheten. Begreppet samordning måste vara rådande både när vi beslutar om och genomför denna plan, eftersom vi inte har råd att vara passiva. Vi kan själva vittna om det: nya jobb försvinner för var dag som går. Vi kan inte vänta tills konjunktursvackan fördjupas och övergår i en allvarlig depression.
Jag tror att vi kan se en attitydförändring, även om denna förändring ännu inte helt och hållet har omsatts till konkreta beslut. Vi är alla mycket väl medvetna om att vi inte har att göra med en vanlig nedgång i den ekonomiska aktiviteten. Vi befinner oss i ett helt annat läge som är allt annat än en vanlig nedgång. Jag säger det igen: omständigheterna är exceptionella och vi måste agera nu.
Varje institution måste leva upp till sitt ansvar. Det gjorde kommissionen när den lade fram den här planen och den kommer att göra det även i fortsättningen för att försäkra sig om att planen genomförs. Jag räknar med att parlamentet håller ett vaksamt öga på alla institutioner för att påminna dem om deras åtagande. Återhämtningsplanen ger oss den politiska ram som behövs för att vidta bestämda och ambitiösa åtgärder. Jag anser att förslaget är både ambitiöst och realistiskt. Att lägga fram ambitiösa förslag som inte har någon chans att bli antagna är meningslöst. Samtidigt måste vi hålla fast vid vår ambition.
Den här planen visar oss att de grundläggande principer som fastställdes i stabilitets- och tillväxtpakten och Lissabonstrategin har gjort att vi klarar av att erbjuda en verkligt europeisk lösning.
Det här är ett utmärkt tillfälle som EU måste ta vara på. Jag tror att det här blir ett riktigt test för EU. Här är det inte bara våra ekonomiska insatser som sätts på prov, vilket i sig är tillräckligt svårt, utan också själva tanken med EU. Hur ser vi på EU? Vill vi eller vill vi inte att EU ska ingripa när EU och hela världen har ekonomiska problem?
När vi agerar gemensamt kan vi visa vad EU kan göra. EU kan bidra med samordning så att varje medlemsstat kan utnyttja sin fulla kraft i kampen mot krisen. EU kan ge en finanspolitisk stimulans anpassad till varje medlemsstats behov, som ger garanterad effekt, och samtidigt på medellång och lång sikt garanterar de offentliga utgiftsnivåernas hållbarhet. EU kan se till att man på ett klokt sätt använder kortsiktiga metoder för att främja den långsiktiga konkurrenskraften genom att slå två flugor i en smäll: stimulansen måste begränsa krisens konsekvenser för hushåll, arbetstagare och företag på kort sikt, medan den samtidigt på lång sikt måste underlätta övergången till en mer energisnål ekonomi och stödja reformer för EU:s konkurrenskraft. EU kan även se till att alla våra åtgärder genomsyras av de absolut nödvändiga värderingarna solidaritet och social rättvisa, som först och främst måste fokusera på de som är mest utsatta i dessa kristider.
Därför har vi fastställt tre klara prioriteringar, eller tre grundstenar, för vår strategi som genomgående prioriterar behoven hos de mest utsatta sektorerna i samhället.
Det här är inte rätt tillfälle att begränsa insatserna till nationell nivå. Låt oss vara mycket tydliga med det. Detta är det budskap jag vill sända till Europeiska rådet och jag vet att jag kan räkna med att parlamentet instämmer i det. Endast en lösning på EU-nivå kommer att ha den omfattning som krävs för att det ska bli en förändring som gynnar alla.
Parlamentets stöd är avgörande. Därför vill jag be er att undersöka nya förslag, att skynda på förfaranden och att anpassa EU:s budgetram. Här måste vi också vara tydliga. Det vore mycket motsägelsefullt att be medlemsstaterna göra extra insatser när det gäller budget och budgettillskott om vi på EU-nivå inte kunnat använda alla de anslag som finns i vår budget.
Därför anser jag att kommissionen har lagt fram ett bra förslag om att alla outnyttjade anslag ska användas för att stödja särskilda program och för att starta upp särskilda insatser inom EU, vare sig det gäller sammankoppling, innovation, miljövänlig energi eller åtgärder för ekonomisk återhämtning som också har stor potential på medellång sikt. Detta är det minsta som måste göras.
Men framför allt vill jag be er förklara för unionens medborgare på vilket sätt EU ger skydd, det vill säga inte genom att agera i medlemsstaternas ställe, utan tvärtom genom att öka effektiviteten i ländernas egna insatser med hjälp av gemensamma insatser för att stimulera efterfrågan och återupprätta förtroendet, vilket kommer att gynna alla våra medborgare.
(EN) Den andra punkten på Europeiska rådets dagordning är klimatförändringen. Jag vet hur mycket tid och uppmärksamhet parlamentet har ägnat åt energi- och klimatförändringspaketet. Parlamentets arbete visar att detta är ett av vår tids största politiska och ekonomiska ”samhällsprojekt”. När vi sedan ser tillbaka på vad som kommer att bli ett historiskt beslut kommer det visa sig att parlamentets stöd för vår målsättning och dess förslag på hur vi ska nå dit har varit ovärderliga.
Det är nu snart ett år sedan kommissionen lade fram sina förslag. Under den tiden har vi sett en kraftig nedgång i ekonomin. Industrin har uttryckt sin oro, vilket är förståeligt i en tid av intensiv press.
Men vårt engagemang för de huvudsakliga målen har inte avtagit: att nå 20-20-20-målen till 2020, att visa vägen till en global överenskommelse i Köpenhamn nästa år och att visa att vi menar allvar när vi diskuterar dessa frågor.
Det finns förstås mycket kvar att göra innan rådet och parlamentet kan nå en slutgiltig uppgörelse. Det är så det ska vara. Det här är viktiga beslut som påverkar varje EU-medborgares liv. De förtjänar att tas på allvar. Det måste bli rätt.
Europeiska rådets sammanträde nästa vecka kommer att vara avgörande när det gäller att nå fram till en uppgörelse mellan de 27 medlemsländernas stats- och regeringschefer. Men trots att enighet dem emellan är en nödvändighet för att få till stånd en uppgörelse är det inte tillräckligt. Tro mig, ingen vet bättre än kommissionen vilken avgörande roll parlamentet spelar som medlagstiftare. Parlamentet har gång på gång visat att dess insats är oumbärlig, inte bara för att den ger EU:s lagstiftning demokratisk legitimitet, utan också för att den är så effektiv.
Parlamentets arbete är oerhört viktigt när det gäller att nå en bred samstämdhet över parti- och nationsgränser i viktiga lagstiftningsfrågor. Parlamentet kommer att behöva spela denna roll för energi- och klimatpaketet också. Mycket har redan uppnåtts i de senaste trepartsmötena. Jag är säker på att vi kan gå resten av vägen tillsammans också. Jag anser verkligen att vi både kan och borde nå en överkommelse i Europeiska rådet - och jag välkomnar ansträngningarna från det hårt arbetande franska ordförandeskapet som vi i kommissionen aktivt samarbetar med. Därför föreslår jag att vi direkt efter Europeiska rådets sammanträde diskuterar resultatet i trepartsmöten med parlamentet för att släta ut återstående skillnader och omsätta politisk enighet i lagtext.
Jag är säker på att vi kommer att kunna slutföra arbetet i god tid och visa att vi kan och måste stödja klimatinsatser, energitrygghet och ekonomisk tillväxt i samma utsträckning. Detta är det bästa budskap vi kan sända ut före valet till Europaparlamentet, men också före tillträdandet av Förenta Staternas näste president, och med mötet i Köpenhamn i sikte. Jag ska göra vad jag kan för att kommissionen ska arbeta outtröttligt tillsammans med parlamentet för att göra detta möjligt.
Slutligen vill jag säga att det säkerligen kommer att finnas de som hävdar att det endast är förvirrande att diskutera Lissabonfördraget i den situation som råder. Det stämmer inte. EU är i dag viktigare än någonsin när det gäller att verka för medborgarnas ekonomiska och sociala välbefinnande. Att ge EU redskap för att utföra sin uppgift mer effektivt och mer demokratiskt är inte förvirrande. Det är absolut nödvändigt. Den kris vi nu upplever har framhävt detta behov.
Jag anser att EU har visat mycket gott omdöme i sin reaktion på Irlands ”nej” i folkomröstningen genom att respektera utgången och genom att ge de irländska myndigheterna tid att smälta och analysera situationen och fundera ut hur de ska bemöta den.
Framför allt har EU visat sin beslutsamhet att fortsätta arbeta mot det nya fördraget. Fler medlemsstater har ratificerat det. Kommissionen har liksom parlamentet fortsatt att arbeta för fördraget. Och vi har samarbetat med - och inte mot - Irland för att hitta en väg framåt.
Det är fortfarande högst angeläget att fördraget träder i kraft. Vi måste fortfarande respektera de 25 parlament som har ratificerat fördraget. Och det främsta målet för Europeiska rådet måste vara att lägga fram en trovärdig färdplan som gör att även Irland kan ratificera. Före slutet på nästa vecka måste vi ha en färdplan som leder oss ut ur denna återvändsgränd.
År 2008 kommer att skrivas in i historieböckerna som det år då EU ställdes inför några av sina största utmaningar. Men också som det år då EU visade sig vara tillräckligt bestämt, beslutsamt och djärvt för att anta utmaningen. Låt oss de kommande veckorna arbeta för att lämna efter oss ett starkare och mer ambitiöst EU för framtiden.
(Applåder)
Joseph Daul
för PPE-DE-gruppen. - (FR) Herr talman, herr Joyet, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Europeiska rådet kommer huvudsakligen att handla om vårt svar på den ekonomiska krisen, och jag skulle först vilja berömma kommissionens arbete. Sedan finanskrisens början har den lagt fram ett stort antal dokument med syfte att förändra strukturen i det globala finansiella systemet. Återhämtningsplanen som lades fram förra veckan, och som vi välkomnar, kompletterar alla dessa åtgärder och utgör ett lämpligt redskap för att möta de svårigheter vi nu står inför.
Liksom kommissionen anser vi att återhämtningsplaner måste genomföras så snart som möjligt, och att nyckeln till åtgärdernas framgång ligger i samordningen. Ekonomin och den sociala sammanhållningen i våra medlemsstater är grundläggande prioriteringar. Dessutom måste vi för att lösa våra problem på lång sikt vara både beslutsamma och ansvarsmedvetna. Kommissionens förslag, som syftar till bekämpa den här krisen med alla politiska redskap som finns tillgängliga på europeisk nivå och på nationell nivå, är en utmärkt strategi.
Vår prioritering måste vara att göra allt som står i vår makt för att förhindra en nedåtgående spiral som slutar i recession. Vi måste återuppbygga kundernas förtroende, för det är det enda som snabbt kan vända den här situationen. Jag tycker det är väldigt tråkigt att några av de politiska grupperna inte delar denna inställning och tänker utnyttja krisen för att skaffa sig ett politiskt övertag. Center-högerns mål är inte att skandera slagord, utan att återupprätta stabilitet, tillväxt och jobb - punkt slut.
Vårt mål är också att visa EU:s medborgare vad som måste försvaras till varje pris: vår modell för social marknadsekonomi som hela världen avundas oss och som vi måste slåss för, eftersom det är det enda som kan trygga vår sociala sammanhållning. Om jag var en kapitalist skulle alla veta om det!
Vissa människor föredrar att anklaga sina motståndare för att skyla över sina egna synder när de ställs inför en kris som kräver snabba, realistiska och pragmatiska åtgärder. Vi är väl medvetna om krisens allvar, men vi är också medvetna om vår skyldighet att agera utifrån våra värderingar och vårt pragmatiska handlingssätt för att hitta den rätta balansen mellan kort- och långsiktighet.
De åtgärder som blivit nödvändiga på grund av de problem vi har just nu får inte riskera vår framtid. Därför stöder vi kommissionens strategi som placerar åtgärderna inom ramen för Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning. Denna strategi är den bästa garantin för att bevara vår sociala modell. Vilken annan strategi som helst hade varit ett oansvarigt val. Däremot innebär inte åtgärderna att medlemsstaterna kan backa när det gäller de strukturella reformer som är avgörande för anpassningen av deras ekonomier.
Europeiska rådet kommer också till stor del ägna sig åt det energi- och klimatpaket som det franska ordförandeskapet helt riktigt har gjort till en av sina främsta prioriteringar. Förhandlingar pågår fortfarande om större delen av dokumenten i paketet, och jag vill uppmana alla inblandade att göra allt som står i deras makt för att komma fram till en tillfredsställande uppgörelse.
Den globala uppvärmningen är en verklighet som varken finanskrisen eller den rådande ekonomiska krisen har förändrat. EU måste visa vägen för resten av världen genom att inta en ansvarsfull politisk hållning i den rådande situationen. Vår kamp mot klimatförändringen måste fortsätta i vilket fall som helst.
Ett mycket positivt tecken är att det har gjorts framsteg med ett av dokumenten i energi- och klimatpaketet, och det bevisar att det finns en verklig önskan att gå vidare med dessa texter, något som jag välkomnar. Jag vill visa min uppskattning för det franska ordförandeskapets beslutsamhet, det har lagt ner all sin kraft på att få till stånd en överenskommelse. Jag vill också uttrycka en önskan att våra irländska vänner föreslår en färdplan till Europeiska rådet som är både realistisk och ambitiös och som ger oss en tidsram för att få ett slut på det institutionella dödläget.
Den här krisen visar oss än en gång att EU måste kunna ta beslut på ett mer effektivt och demokratiskt sätt. Slutligen vill jag tacka kommissionen för det projekt för östligt partnerskap som de tänker lägga fram för rådet.
Talmannen
Om jag skulle säga att ni alltid är exemplarisk skulle det kunna tolkas som partiskhet.
Poul Nyrup Rasmussen
för PSE-gruppen. - (EN) Herr talman! Vi har nu 17 miljoner arbetslösa i EU. Om vi inte gör något åt det kommer vi ha 21 miljoner arbetslösa i EU inom ett år och 25 miljoner arbetslösa i början av 2010.
Den 14 november sade vår grupp att vi behöver ha ett tydligt mål, och det socialistiska och socialdemokratiska partiet sade samma sak under helgen. Vårt mål måste vara att inte låta sysselsättningsnivån gå ner. Våra finanspolitiska stimulansåtgärder kommer att präglas av det tydliga målet att hålla människor i arbete. Vi kommer att förlora jobb men vi kommer att skapa nya för att hålla människor i arbete. Det som jag tycker saknas i kommissionens program är inte riktning, utan ambition och verklig samordning.
Jag vet att det är svårt. Säg inte att kombinerade insatser - vilket regeringar alltid har gjort - är samordning, för det är det inte. Jag delar er ambition när det gäller samordning, men låt oss gå samman - parlamentet, kommissionen och rådets ordförande - för att be regeringarna att för en gångs skull inse hur mycket mervärde det finns i att göra saker på ett samordnat sätt. Både ni och jag vet att effekten i medlemsstaterna kommer att fördubblas.
Så till min andra punkt. Om ni gör så som jag har föreslagit, kan ni och rådets ordförande då ställa denna fråga till era kolleger och stats- och regeringscheferna i rådet: hur mycket behöver vi om vi vill trygga sysselsättningsnivån? Jag har gjort makroekonomiska beräkningar som visar att vi behöver investera - liksom den spanska regeringen gjorde - en procent av BNP, inte bara nästa år, utan även 2010 och 2011. Annars kommer vi inte kunna bevara den här nivån.
Så hur ska vi göra det här? Jag föreslår följande: att ni gör en prioriteringslista med utgångspunkt i vår strategi för smart grön tillväxt och Lissabonmålen, där de 27 medlemsstaterna uppger att de instämmer med er och med rådet om den här listan. Visa sedan Tyskland, Frankrike, Italien och oss andra hur mycket mervärde vi får när vi gör saker tillsammans. Gör sedan upp en tidsplan där det till exempel står: om ni fattar era beslut före jul så möts vi igen i februari, före våren, för att utvärdera effekterna. Sedan kommer vi under våren att vara redo att ta itu med det andra paketet, och under hösten det tredje paketet, som del av en långsiktig strategi för att nå våra mål.
Jag säger inte att det kommer att bli lätt. Jag säger att jag delar er ambition men att jag inte ser at målen omsätts i praktiken. Låt oss gå samman och göra det.
Graham Watson
för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! Förra gången vi träffades berömde vi rådets snabba reaktion på finanskrisen. Men den här gången verkar snabbhet inte längre spela någon större roll för rådet. Det borde det göra. De svårigheter som EU står inför är verkliga. Recessionen kväver företagen, och klimatförändringarna blir alltmer påtagliga.
Rådet och kommissionen måste inse det som Martin Luther King kallade ”nuets tvingande nödvändighet”. I går visade våra finansministrar att de inte förstår hur brådskande det är att vi genomför återhämtningsplanen. Stimulanspaketet har blivit segt som sirap. Ordförandeskapet borde berätta vilka medlemsstater som var emot. Vi måste hålla oss inom stabilitets- och tillväxtpakten, upprätthålla konkurrensen och regler för statligt stöd och ta itu med Lissabonfördraget, men vi måste handla snabbt.
Rådet kommer naturligtvis att försöka få fram en rättsligt bindande ram för att minska koldioxidutsläppen. Man har gjort vissa framsteg: system med utsläppstak och handel med utsläppsrätter i stället för betungande regler, dispens för småskaliga utsläpp, förståelse för enskilda medlemsstaters situation och en glidande skala för auktionering av utsläppsrätter - allt detta är rimligt. Vad som inte är rimligt är enskilda staters försök att sätta käppar i hjulet för en långsiktig plan på grund av egna kortsiktiga intressen. Om vi inte tar itu med klimatförändringarna nu kommer notan att bli dyr. Förra veckans överenskommelse om koldioxidutsläpp från bilar visar oss hur lätt det är att välja den enkla vägen och att låta egenintressen gå före globala intressen. Ett klimatavtal kommer att kosta, men det rymmer även möjligheter. EU kan bli världsledande inom grön innovation. Man måste våga för att vinna, och EU måste våga följa sina övertygelser.
Förra veckan offentliggjorde irländarna en noga genomtänkt rapport om alternativ för Lissabonfördraget. Nu måste premiärministern komma med en konkret plan och en tydlig tidsram för att gå vidare, för våra medborgare vill ha ett effektivt EU. Ni kommer aldrig att kunna få någon att hysa större förtroende för vår union om den inte fungerar. Förra veckan såg vi ett exempel på att unionen inte fungerar. Ledamöter från vårt parlament som flydde från bombdåden i Mumbai möttes av en EU-konsul som talade om för dem att han bara hjälpte medborgare från sitt eget land. Inget kan tydligare bevisa det akuta behovet av ett samordnat konsulärt skydd för EU-medborgare.
EU måste skydda alla sina medborgare när de befinner sig i nödsituationer. ”Vi befinner oss alla i samma situation”, sade kommissionsordföranden. Några kanske föredrar att stå och stampa på samma fläck, men EU har gjort det förut och det fungerar inte. Vi behöver se handling från Europeiska rådets sida.
Rebecca Harms
för Verts/ALE-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! En vecka innan delegationen från Europaparlamentet åker till Poznań borde man bedöma om det som kommissionen gång på gång upprepar verkligen är sant, nämligen att svaret på krisen i realekonomin och på finansmarknaderna hänger samman med en ambitiös strategi för klimatskydd. Jag vidhåller att allt som kommissionen har sagt hittills i den här frågan har motbevisats i de senaste trepartsförhandlingarna om klimatpaketet. Den överenskommelse för bilutsläpp som nåddes i början av veckan sänder signalen att EU visserligen har lovat att utarbeta ett ambitiöst klimatskydd och rädda världen, men att vi är beredda att förändra allting utom våra bilar. Jag anser att vi har sänt ut en extremt dålig signal.
Vi går vidare med handel med utsläppsrätter. Vi vet att handel med utsläppsrätter är det viktigaste verktyget i EU:s klimatskyddspolitik och att budgivning är A och O i detta förfaringssätt. Nu ska man förhandla fram ett undantag för energiindustrin och den energiintensiva industrin som ska gälla nästan hela det kommande decenniet. Jag tycker att det är ett bedrövligt budskap vi sänder ut, bara en vecka innan vi åker till Poznań. Minst hälften av de ambitiösa försöken att sänka koldioxidutsläppen borde göras i utvecklingsländer och inte i EU. Men vi vill inte finansiera dessa åtgärder i utvecklingsländerna heller.
Herr Barroso! Jag vill uppriktigt be att ni till slut formulerar den nya green deal som Stavros Dimas alltid pratar så mycket om. Jag vill också säga att jag tror att EU:s medborgare skulle bli mycket mer välvilligt inställda om ni utvärderade misstagen i kommissionens gamla ekonomiska strategier - misstag som även rör finansmarknaden - och om ni skulle erkänna de felaktiga uppskattningar som gjordes för ett år sedan.
Då kanske folk skulle tro på en omstart, och då kanske vi även skulle märka ett större samtycke till Lissabonfördraget. Nu skulle jag, precis som jag gjorde för två veckor sedan i Strasbourg, vilja be er att vara ärlig. Finns det en ny green deal, eller vill ni verkligen hellre hålla fast vid förra årtiondets strategier?
Brian Crowley
för UEN-gruppen. - (EN) Herr talman! Jag vill tacka rådsordföranden Jean-Pierre Jouyet och kommissionsordföranden för deras inlägg här i dag.
Jag skulle villa tala väldigt kort om den ekonomiska återhämtningsplanen eftersom det på många sätt är vad som berör invånarna och folket mest när det gäller hur vi kommer att bemöta de hittills oöverträffade globala problem som har drabbat oss de senaste månaderna. Jag välkomnar kommissionens återhämtningsplan och förslag. De passar väl in i det som medlemsstaterna redan gör, och vad de gick med på att göra enligt en samordnad plan under det franska ordförandeskapet.
Det är ganska unikt - och ganska ironiskt på ett sätt - att det var denna kris som krävdes för att den brittiska regeringen skulle ansluta sig till de andra och se hur vi kan samarbeta och samordna tillsammans trots flera år av strävanden för att hålla sig utanför och gå sin egen väg.
Mer än något annat har den här frågan hjälpt oss att inse att vi är självständiga och att vi kan göra saker på egen hand, men att när vi agerar tillsammans och slår ihop den stora kunskap, innovation, talang och energi som finns i de 27 medlemsstaterna tillsammans, så kan vi med denna gemensamma insats verkligen förändra världen. Jag vill uttrycka min uppskattning till kommissionsordföranden José Manuel Barroso och rådets ordförande som lät oss växa under 2008 som en europeisk union och ge ett moget svar på allvarliga kriser och kritiken mot EU:s förmåga att reagera.
Detta för mig till den andra punkten som ska diskuteras i rådet, frågan om Lissabonfördraget. Många människor är naturligtvis bekymrade över hur vi ska lösa de problem som återstår eftersom vi inte lyckats ratificera fördraget i varje medlemsstat. Jag är säker på att den irländska regeringen kommer att lägga fram en plan för hur saker och ting ska gå till. Den planen kommer att kräva att även de övriga medlemsstaterna gör vissa saker. Det är inte bara irländarna ensamma som ska ta itu med det här problemet. Varje medlemsstat måste ta itu med det - vi måste återigen agera gemensamt.
Jag vill uppmana alla ledamöter att titta på rapporten som det tillfälliga utskottet i Oireachtas, det irländska parlamentet, lagt fram. Det bör påpekas att de enda som protesterade mot denna rapport var samma människor som protesterade mot Lissabonfördraget och alla andra fördrag före det. Det är samma ljusskygga personer som tycker om att gömma sig i mörkret och hävda att det finns ett bättre sätt men som aldrig säger hur detta bättre sätt ser ut, samma personer som aldrig framhäver vad som är bäst för Irlands och EU:s intressen, utan endast strävar efter futtiga politiska framgångar för egen del. Verkligheten är sådan att vi tillsammans kan uppnå större och bättre saker, men detta kräver kompromisser, förståelse och tolerans för de skilda perspektiv som kommer att lyftas fram.
Mary Lou McDonald
för GUE/NGL-gruppen. - (EN) Fru talman! EU:s ledare kommer att mötas i Bryssel nästa helg, och om premiärminister Brian Cowan får det att låta som att Irlands stöd för Lissabonfördraget kan garanteras genom politiska förklaringar eller med blidkande uttalanden i olika frågor är han verkligen vilseledande. Premiärministern har försökt att avleda uppmärksamheten från folkets djupa missnöje, inte bara på Irland utan mycket mer utbrett, med den riktning som EU har tagit. Opinionsundersökningar på Irland och till och med regeringens egen utredning av nej-rösten har gett en klar bild av människors oro för arbetstagarrättigheter, offentliga tjänster, militarisering och demokrati, och denna oro delas av miljoner arbetstagare och familjer i hela EU.
Den ekonomiska kris vi står inför visar oss att offentliga tjänster och arbetstagarrättigheter i högre grad än någonsin måste skyddas från fria och oreglerade marknadskrafter. När nu regeringarna brottas med krisen blir det allt tydligare att Lissabonfördraget är föråldrat. Regeringarna har återupptäckt behovet av statligt ingripande i de allmänna intressena och behovet av flexibilitet och omdöme när det gäller deras medborgares behov, och de har lärt sig en dyr läxa. De har lärt sig att marknaden inte är kung. Den kan inte erbjuda alla lösningar, och ändå upphöjer man i Lissabonfördraget denna misslyckade fria marknadspolitik som har lämnat efter sig så stor förödelse.
Vi behöver en ny inriktning, och sanningen att säga kan inte Lissabonfördraget erbjuda detta. Irlands regering har inte lyckats föra debatten vidare till andra regeringar. Den har misslyckats med att hitta en bättre lösning, inte bara för Irland, utan även för hela EU. Irlands regering måste lära sig en läxa av folket. Den måste lära sig att leda. Och den måste bli vägledande. Men alla EU:s ledare har ett ansvar att verkligen bemöta medborgarnas oro.
Cyniska politiska manövrer och tom retorik kommer inte att vinna irländarnas stöd för Lissabonfördraget, det kommer inte att avhjälpa de allvarliga bristerna i fördraget, och det kommer framför allt inte ge oss de nya vägar som EU behöver. Ledarna har ett val. De kan antingen leda utifrån vad medborgarna känner och vill, eller så kan de fatta beslut som ligger i lobbyisternas och byråkraternas intressen. Jag vill uppmana EU:s ledare att välja rätt. Lyssna på Irland och hör ekot från Frankrike och Nederländerna om krav på reform, förnyelse och förändring.
Hanne Dahl
för IND/DEM-gruppen. - (DA) Fru talman! Det börjar framstå allt tydligare hur man försöker nå en rutten kompromiss med Irland för att få dem att acceptera Lissabonfördraget. Jag har sett allt här i parlamentet från manipulering till illa dolda hot i stil med ”Vem tror ni kommer att förlora en kommissionsledamot när vi ska till att tillämpa Nicefördragets bestämmelse om att det ska finnas färre kommissionsledamöter än medlemsländer?” Jag har hört det pratas bland framstående opinionsbildare om att slänga ut Irland ur unionen; jag har till och med hört det från en tidningsredaktör i mitt eget land. Det bestämdes vid talmanskonferensen att det beslut om Irland och Lissabonfördraget som togs i utskottet för konstitutionella frågor inte skulle bli föremål för debatt och plenaromröstning. Likväl beslutade utskottet vid sitt möte i måndags att detta beslut skulle utgöra grunden för talmannens och därmed även parlamentets officiella ståndpunkt. Parlamentet kan dock inte ha en gemensam ståndpunkt i denna fråga.
Vid omröstningen om detta beslut var sexton för och sex mot. Detta utgör, med tanke på att man inte ens har hållit en debatt i kammaren, en mycket dålig grund för en gemensam ståndpunkt. Det är en skandal att se hur demokratin viftas åt sidan i parlamentet, samma parlament där vi så gärna pekar finger och moraliserar över länder som saknar demokrati och där vi hyllar demokratins hjältar med något som vi har mage att kalla Sacharovpriset. Vägen framåt för ett demokratiskt EU är inte ruttna kompromisser, futtiga löften och omoraliska hot. Vägen framåt är en ärlig och öppen debatt.
I de få medlemsstater där makthavarna har vågat höra folkets åsikt har svaret blivit ett klart förkastande av både konstitutionen och fördraget - det blev ”nej” i Frankrikes, Nederländernas och Irlands folkomröstningar. Vad behövs mer för att parlamentet ska vakna upp och se att vi helt har tappat kontakten med våra väljare? Var är alla ungtuppar som bröstar upp sig och hotar irländarna och tjeckerna? Är de för fega för att möta väljarna och låta dem bedöma deras vision för EU?
Jim Allister
(EN) Fru talman! Trots att allt fokus under detta toppmöte borde ligga på den ekonomiska krisen som drabbar oss alla, kommer tragiskt nog mycket tid att gå åt till att diskutera hur vi ska kuva de irländska väljarnas demokratiskt uttryckta vilja.
Den bristande respekten för ett litet lands lagenligt uttryckta ståndpunkt om Lissabonfördraget är påtaglig. Ingen skulle våga köra över ett stort land med sådana Mugabe-inspirerade metoder. Men Irlands väljare är ett lovligt byte att köra med för EU:s elit som värderar sitt älskade Lissabonprojekt högre än enskilda staters demokrati. Det finns en sådan arrogans och ett sådant avsiktligt översitteri mot dem som omintetgör den här elitens planer som så har avskärmat EU från sina väljare. Hela den här anstötliga historien innehåller mer av mobbningspolitik än av demokrati.
Jean-Pierre Jouyet
rådets ordförande. - (FR) Fru talman, herr kommissionsordförande, ärade gruppordförande och ledamöter! Först vill jag återknyta till det som Joseph Daul sade och berömma kommissionen för dess arbete, särskilt när det gäller att stärka det finansiella systemet. Nu finns det fyra viktiga direktiv som sedan september har kunnat läggas fram och antas av Ekofinrådet på mycket kort tid.
Joseph Daul hade helt rätt när han framhävde detta arbete, och också när han framhävde behovet av att återupprätta förtroendet och att ge ett förtroendeingivande intryck. Som flera av ledamöterna har påpekat kommer detta förtroende att byggas upp när vi är enade och samordnade.
För att lugna Joseph Daul kan jag säga att jag känner honom väl, och jag vet att han står mycket närmare den sociala marknadsekonomins värderingar och inte på något sätt är en otyglad kapitalist. Jag kan försäkra er alla om att minsta samröre med honom bekräftar detta. Jag vill tacka honom för detta och även säga att vi faktiskt har börjat arbeta på den institutionella färdplanen, och jag har sett den oro som han och hans grupp har uttryckt i denna fråga.
Jag vill också säga till Poul Nyrup Rasmussen att målet när det gäller sysselsättningsnivån naturligtvis är en central fråga för det franska ordförandeskapet, och att vi håller med om att bättre samordning kommer att ge ett dubbelt eller flerdubbelt mervärde, vilket även har påpekats av andra ledamöter. Även i fråga om metoden, det vill säga lanseringen av särskilda projekt, konkreta mål och en tidsram, håller vi helt med Poul Nyrup Rasmussen.
Jag vill också lugna Graham Watson som har en extremt pragmatiskt och konkret inställning. Han underströk helt riktigt att vi fortfarande behöver agera snabbt. Jag tror inte att jag behöver säga det till rådsordföranden en gång till, men jag ska be honom agera ännu snabbare. Jag tror verkligen inte att han har glömt behovet av att agera snabbt. Jag vill försäkra Watson om att vi är fullt medvetna om den brådskande situationen. Samtidigt får vi inte - som både ni och Avril Doyle som är här i kammaren betonade - offra de långsiktiga kraven för kortsiktiga intressen, särskilt när det gäller kampen mot klimatförändringen, vilket även påpekats av Rebecca Harms. Vi måste stå emot somligas självcentrering och i stället visa solidaritet med våra vänner i Central- och Östeuropa och särskilt med Polen, de baltiska staterna och andra stater. Denna fråga kommer att diskuteras vid Europeiska rådets möte den 11-12 december.
Jag har sagt till Rebecca Harms att vi inte får backa i fråga om dessa mål. Ordförandeskapets avsikt är inte på något sätt att backa i den frågan. Jag sade att det paket som kommissionen lagt fram är konsekvent, att det innehöll flera mål som har fastställts i rätt tid - inte av det franska ordförandeskapet - och att dessa mål måste respekteras. Detta är en moralisk nödvändighet i den rådande krisen. Vi kan inte gå in i internationella förhandlingar med inställningen att det är utvecklingsländerna som måste göra hela jobbet. Även vi har ett solidariskt ansvar gentemot utvecklingsländerna i denna fråga.
Vad gäller den överenskommelse som nåddes som en del av trepartsdialogen med parlamentet - som jag tackar för - så anser jag för det första att det är en väl avvägd överenskommelse där man fastställt ett mycket tydligt långsiktigt mål för bilindustrin. För det andra har man tagit fram ett progressivt och fullt stimulerande bestraffningssystem som även gäller tillverkarna, och för det tredje har främjandet av grön innovation inkluderats.
När det gäller finansmarknaderna vill jag hänvisa Rebecca Harms till vad jag sade till stöd för Joseph Dauls påpekande. Jag välkomnar Brian Crowleys kommentar om nödvändig samordning. Jag förstår hans uttalande om den irländska regeringens initiativ. Vi står i ett nära samarbete med regeringen och övervakar denna process mycket noggrant, och ni kan räkna med att ordförandeskapet visar förståelse och tolerans, precis som ni önskade.
Jag vill säga till Mary Lou McDonald att vi är införstådda med omständigheterna kring folkomröstningen och den sociala situationen på Irland. Vi kan förstå Irland, och det har inte förekommit någon cynisk manipulation i denna process eller i den dialog som vi har fört med de irländska myndigheterna. Båda sidor försöker att ha en konstruktiv inställning så att - vilket kommissionsordförande José Manuel Barroso poängterade - vi kan fortsätta att hålla den kurs som är absolut nödvändig med tanke på det institutionella läget och Lissabonfördraget, vilket blivit uppenbart i den rådande krisen.
Jag vill säga till Hanne Dahl att vi kommer att arbeta tillsammans med Irland, som vi naturligtvis måste vara solidariska med, men att båda sidor måste ta sitt ansvar. Jag vill också försäkra Jim Allister om att vi kan agera effektivt inom dessa olika områden.
Med tanke på vad som sagts av de olika talarna och av kommissionsordförande Barroso vill jag avslutningsvis säga att jag under debatten slogs av hur oerhört viktigt det är att vi förblir enade och visar vår solidaritet: solidaritet när det gäller ekonomiska och finansiella frågor, solidaritet inför klimathotet, solidaritet med de länder som har de största problemen med energitryggheten, solidaritet i försvarsfrågor och solidaritet även med utvecklingsländerna och de sydeuropeiska länderna, eftersom EU:s politik går ut på att närma sig dessa länder. Vi måste visa solidaritet med Irland, men även ta vårt ansvar för att hitta en lösning och agera så att Lissabonfördraget kan genomföras så snart som möjligt. Vi måste också visa vår solidaritet gentemot länderna i öst och våra grannländer där med tanke på kommissionens initiativ för östligt partnerskap, som helt säkert kommer att godkännas vid Europeiska rådets nästa möte. Detta är det som jag anser vara viktigt i vår hantering av de svårigheter vi nu står inför.
José Manuel Barroso
kommissionens ordförande. - (EN) Fru talman! Jag vill fokusera på den viktigaste punkten i mitt inlägg, den europeiska ekonomiska återhämtningsplanen, och tacka för det mycket breda stödet för den plan som kommissionen lade fram, särskilt inläggen av Joseph Daul, Poul Nyrup Rasmussen, Graham Watson och Brian Crowley. Tack så mycket för ert stöd. Jag är säker på att vi tack vare det franska ordförandeskapets aktiva roll kan göra stora framsteg, och här vill jag lyfta fram Jean-Pierre Jouyets engagemang.
Poul Nyrup Rasmussen talade om ambitioner och avslutade med att säga att ni delar vår ambition. Jag tackar honom för hans inlägg. Först och främst anser jag att sysselsättningen ska vara huvudfrågan. Detta är helt förenligt med målen för Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning. Jag håller med om att det är genom att mäta sysselsättningen som vi längre fram kommer att kunna mäta hur effektiva våra åtgärder har varit. Vi står inför en kritisk och svår period och en mycket tuff uppgift. När det gäller samordning kan ni räkna med kommissionen. Vi vill skapa så stor samordning som möjligt, och vi har verktygen för att göra det. Som vi sade i vårt meddelande kommer vi efterfråga ett nytt konvergensprogram för medlemsstaterna inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten, och vi har även vårt arbete med den europeiska strategin, det vill säga Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning. Med hjälp av de landsspecifika rekommendationerna i Lissabonstrategin - vi återkommer till detta direkt efter Europeiska rådets möte den 18 december - och med hjälp av de nya stabilitets- och konvergensprogrammen är vi säkra på att medlemsstaterna kommer att kunna samordna sitt genomförande av strategin.
Men nu ska jag som alltid vara mycket ärlig och öppen mot er. Ni säger att ni stöder Lissabonstrategin. Jag ber er att även stödja oss, de olika politiska grupperna, och inte bara den egna politiska gruppen, när ni talar med finansministrarna i våra regeringar. Detta är mycket viktigt. Det är viktigt att nå överenskommelser med regeringarna över nations- och partigränserna om vi vill lyckas.
Det är det som är den stora frågan, eftersom det bland medlemsstaterna alltid funnits ett starkt motstånd mot blotta tanken på samordning. När vi utvärderade Lissabonstrategin efter Kokrapporten var det några av medlemsstaterna som helt förkastade idén om samordning. För någon tid sedan när krisen var i antågande var det några mycket betydande politiker som inte kunde förlika sig med tanken på en europeisk plan, och än mindre med tanken på samordning.
Jag vågar påstå att det redan finns ett samförstånd om att det bör finnas en viss nivå av samordning för att få till stånd en återhämtningsplan. Men om jag ska vara helt ärlig är vi ännu inte fullt samstämmiga, till exempel i fråga om att använda ännu outnyttjade medel ur gemenskapens budget. Detta diskuterades i går i rådet (ekonomiska och finansiella frågor) utan att någon överenskommelse nåddes. Vi nådde en mycket viktig överenskommelse, men den rörde vårt förslag om ökat kapital för Europeiska investeringsbanken. Vi nådde även andra mycket viktiga överenskommelser.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga att vi är för ett förstärkt samarbete, men som ni vet har det länge funnits motstånd. Min politiska poäng är följande: om vi inte nu, när vi står öga mot öga med krisen, kan enas om ökad samordning, när kommer vi då att kunna göra det? Därför sade jag i mina inledande kommentarer att detta är ett test för EU. Förutom de viktiga konkreta ekonomiska aspekterna av vårt agerande är det också ett test för att se om EU verkligen vill omsätta det här krismedvetandet till verklig samordning i framtiden. Detta kommer att vara kommissionens ståndpunkt som jag kommer att framföra i Europeiska rådet.
Slutligen vill jag framföra en sak när det gäller smart grön tillväxt. Vi har tagit med det i förslaget. Jag tackar för era kommentarer i den här frågan. Vi har lagt fram mycket konkreta förslag som gäller energieffektivitet, snabbt införande av gröna produkter och utveckling av grön teknik för bilindustrin och byggsektorn, just för att vi vill göra klart att vi i våra förslag till medlemsstaterna inte är ute efter att göra av med pengar bara för sakens skull.
Att göra av med pengar bara för sakens skull är ingen lösning. Det allra viktigaste är att vi använder våra pengar på ett intelligent sätt. Vi behöver utgifter som är förenliga med det omedelbara, kortsiktiga behovet att stimulera efterfrågan - av skäl som jag anser inte behöver nämnas - men även utgifter som är en verklig investering för framtiden, för vår gröna plan, för vår kamp mot klimatförändringarna, för energieffektivitet, sammankoppling och innovation. Det här är vårt förslag: utgifter som inte innebär en konflikt mellan de kortsiktiga behoven och våra mål på medellång och lång sikt. Det är detta förslag vi kommer att försöka få godkänt i Europeiska rådet. Jag tror verkligen att vi nu har kommit mycket närmare ett godkännande, och jag hoppas att det ska fattas historiska beslut vid Europeiska rådets nästa möte.
Timothy Kirkhope
(EN) Fru talman! Jag är glad att än en gång kunna vända mig till parlamentet i egenskap av nyvald ledare för den brittiska konservativa delegationen. Jag kan förvissa er om att jag inför valet till Europaparlamentet kommer att argumentera starkt för det slags EU som mitt parti vill ha och vara starkt kritisk till det socialistiska EU som Poul Nyrup Rasmussen - som precis lämnade oss - och hans kolleger målade upp i det valmanifest som offentliggjordes i veckan. Det är verkligen en sorglig läsning.
Två av mina kolleger var i Mumbai med handelsdelegationen förra veckan, och de svävade i stor fara. Jag vill framföra vårt fördömande av dessa grymheter och vårt tack till det franska ordförandeskapet för dess handlingskraft och det skydd det gav parlamentsledamöterna i delegationen, däribland mina brittiska kolleger.
Rådet har en fulltecknad dagordning med Lissabonfördraget, klimatförändringarna och den gemensamma jordbrukspolitikens framtid. Jag kommer bara att ta upp de ekonomiska frågorna just nu. I Storbritannien har regeringen aviserat den högsta lånenivån i vårt lands historia. Vår finansminister kommer att öka vår statsskuld till en biljon brittiska pund inom de kommande fem åren. Han har även meddelat regeringens avsikt att spendera 20 miljarder pund samtidigt som han tar tillbaka 40 miljarder pund i skattehöjningar. Hans så kallade skattestimulans kommer att göra att vårt lands recession - som kommissionen helt riktigt påpekat - kommer att bli den längsta och djupaste i hela EU. Bara i länder med starka offentliga finanser kan en stimulanspolitik av den här typen vara till någon hjälp. Storbritannien får nu dras med enorma lånesummor under överskådlig framtid.
Förra veckan fick vi reda på detaljerna i kommissionens viktiga återhämtningsplan, som jag anser innehåller några mycket positiva inslag, men jag är rädd att detta initiativ i sig inte kommer att lösa de mest akuta problemen. Vårt fokus bör ligga på att få bankerna att låna ut pengar till varandra, till företag och till privatpersoner. Med en arbetslöshet som kommer att skjuta i höjden måste vi bygga upp ett förtroende, och inte låta våra barn och barnbarn tampas med de skulder och höga skatter som vi har lämnat efter oss.
Jo Leinen
(DE) Fru talman! Till skillnad från Timothy Kirkhope vill jag säga att valmanifestet från Madrid är ett dokument fyllt av hopp och ett budskap om att det finns vägar ut ur den här krisen som vi måste stödja med all vår kraft.
Parlamentet stöder det franska ordförandeskapet vid toppmötet nästa vecka när det till slut ska få klarhet i ratificeringen av Lissabonfördraget. Vi kan inte gå in i valet till Europaparlamentet och vara osäkra på om det här fördraget kommer att genomföras eller inte. Det skulle vara en inbjudan till alla EU-motståndare att utnyttja valet för ställa sig på tvären och debattera för och emot ett fördrag som redan har ratificerats av 25 medlemsstater. Därför har utskottet för konstitutionella frågor utarbetat en resolution där vi uppmanas att göra allt vi kan för att få igenom en ratificering, kanske till och med före valet. Vi måste en gång för alla få klarhet vid toppmötet. Detta kan inte skjutas upp till nästa år.
Det kommer att bli en andra folkomröstning på Irland. Vårt uttalande om information till medborgarna, Communication in Partnership, är ett test för hur väl vi klarar av att informera medborgarna. Vi får inte överlåta denna uppgift på EU-motståndarna.
Andrew Duff
(EN) Fru talman! Jag tror att vi äntligen börjar göra framsteg i fråga om Lissabonfördraget. Den tjeckiska domstolen och det irländska parlamentet har på ett grundligt och beslutsamt sätt brutit udden av de nationalistiska och reaktionära krafternas attacker mot fördraget. Den framstående företrädaren för Sinn Féin har förstås lämnat lokalen, men jag uttalar mig inte i den här frågan som lobbyist, utan som demokrat.
Nu måste det tjeckiska parlamentet och den irländska regeringen ta nästa avgörande steg. Vi behöver ett tydligt löfte från Irlands premiärminister om att den andra folkomröstningen ska hållas vid en bestämd tidpunkt, och vi behöver en mer professionell kampanjplan. Vårt parlament vädjar till irländarnas stora generositet och skarpa intellekt för att de ska förstå vilka allvarliga konsekvenser ett andra ”nej” skulle medföra.
Konrad Szymański
(PL) Fru talman! Polen har gjort mycket för att nå en kompromiss om klimatpaketet. Vi föreslog att basåret skulle ändras och att man skulle inkludera koldioxid som absorberas av skog i beräkningarna. I dag vill vi föreslå ett system med den bästa möjliga tekniken som riktmärke där några utsatta industrier undantas från auktionssystemet.
Nu måste ordförandeskapet ta nästa steg. När vi nu kunde hitta en lösning för den tyska bilindustrin, varför kan vi inte hitta en för de centraleuropeiska länderna? Vårt land kan inte gå med på en skenbar kompromiss som bara leder till att det tar ännu längre tid för Polen att närma sig auktionssystemet.
Vi kan inte gå med på att hypotetiska klimatförändringsmål uppnås på bekostnad av ökade energipriser genom att man förpassar produktionen av el, cement, metall och glas utanför EU så att målen kan nås, men till priset av långsammare ekonomisk utveckling och massuppsägningar. Ingen i Polen kan gå med på det. Varken regeringen eller oppositionen kan göra det.
Bernard Wojciechowski
(EN) Fru talman! Hela den moderna världsekonomin grundar sig på en gigantisk skuldpyramid: staternas, bankernas, bolagens och företagens skulder. Skulderna hänger ihop med varandra. De uppmärksammade strukturella bristerna i det ekonomiska systemet och vårt helt snedvridna marknadsekonomiska system är i grund och botten kopplade till ett kreditsystem.
Den dysfunktionella ekonomin är ett resultat av att systemet för att generera pengar är kopplat till krediter. Maurice Allais jämförde det med en cancer som obarmhärtigt tär på den kapitalistiska ekonomin. Detta system skapar en köpkraft som inte har någon motsvarighet i verkligheten. Därför måste vi genomföra grundliga reformer av bank- och finanssystemen. Skattesystemet måste förändras, och det måste även bli en ändring på hur börserna fungerar.
När det gäller den plan som går ut på att fylla på med pengar i de finansiella hålen - som man uppenbarligen gör även i mitt land - så tycker jag att man kan kasta den i papperskorgen.
Jana Bobošíková
- (CS) Mina damer och herrar! Jag hoppas att regeringscheferna för de olika EU-länderna nästa vecka kommer att förkasta kommissionens förslag till ett gemensamt svar på den ekonomiska krisen. Att slösa 200 miljarder euro av skattebetalarnas pengar på gröna investeringar och innovationer är ingen bra lösning för 27 olika ekonomier. Det är inte heller någon bra lösning att höja eller sänka skatterna centralt eller att reglera storleken på budgetunderskott och statliga garantier. Jag är helt övertygad om att medlemsstaterna måste samarbeta, men de måste själva få besluta om sina egna särskilda åtgärder utifrån den situation som råder i varje enskilt land i stället för att dessa beslut ska tas i Bryssel.
Rådet bör även låta bli att pressa medlemsstater för att få igenom en ratificering av Lissabonfördraget. Det måste förstå att det inte är irländarnas fel att vi inte kommer någon vart med fördraget. Jag är rädd att Lissabonfördraget kommer att förändra dagens EU till en plats med konflikter, svek och splittring. Det beror på att fördraget ger de större staterna ett rättsligt tillhygge som de kan slå de mindre staterna med, vilket endast kommer att leda till våld, krig och fattigdom. Lissabonfördraget hotar existensen av ett EU som arbetar för frihet, välfärd och fred.
Karl von Wogau
(DE) Fru talman, mina damer och herrar! Svårigheterna med att evakuera EU-medborgare från Mumbai har visat oss hur viktigt det är med bättre samordning i säkerhets- och försvarsfrågor inom EU. Samarbetet med rådet har gått mycket bra de senaste månaderna. Samarbetet med det franska ordförandeskapet och rådet har varit mycket givande.
Den största händelsen var utan tvekan krisen i Georgien. Där agerade rådets ordförandeskap snabbt. Man förhandlade fram en vapenvila och såg till att observatörer snabbt var på plats i Georgien - EU befann sig i händelsernas centrum. Samtidigt uppdagades dock vissa brister. Vi såg att Bryssels verktyg för krishantering verkligen hade nått gränsen för sin kapacitet den här gången. Det är uppenbart att vi ytterligare måste förbättra både EU:s förmåga till förebyggande analys och dess verktyg för krishantering.
Som vi alla vet håller EU just nu på att se över sin säkerhetsstrategi fram till årets slut. Denna strategi har visat sig vara värdefull, och principerna måste vi behålla. Däremot finns det enskilda detaljer som måste ändras och anpassas till mer moderna förhållanden. Det finns dock en sak som är ännu viktigare än att anpassa säkerhetsstrategin, och det är att tillämpa den. Därför vill Europaparlamentet få fram en vitbok om säkerhet och försvar. Kanske den franska vitboken om den här frågan kan tjäna som modell, för vi behöver en bred debatt om utarbetandet av denna vitbok. Vi behöver en offentlig debatt om säkerheten i EU. EU:s säkerhet är inte en fråga som man ska besluta om bakom stängda dörrar - det här är en fråga som berör alla våra medborgare.
Proinsias De Rossa
(EN) Fru talman! Det finns en otroligt stark önskan bland irländarna att förbli fullt delaktiga i EU:s arbete och att se till att EU kan verka effektivt och öppet i medlemsstaternas intressen. Detta är särskilt viktigt i den rådande finansiella och ekonomiska krisen.
Men de irländska medborgarna behöver försäkras om att nej-sidans vilseledande påståenden om Lissabonfördraget i fråga om kommissionen, abort, värnplikt, militär neutralitet, arbetstagarrättigheter och offentliga tjänster inte grundar sig på verkliga fakta.
För att påtagligt öka möjligheterna till en ratificering av Lissabonfördraget måste statscheferna besluta att Lissabonfördraget, när det väl har trätt i kraft, ska kunna garantera att alla medlemsstater återfår rätten att utse kommissionsledamöter utan restriktioner. En förlängning av denna rättighet från 2014 till 2019 kommer inte att vara nog för att för att vi ska kunna vara säkra på att fördraget ratificeras på Irland.
Dessutom behöver irländarna ett löfte om att lägga till en social klausul om arbetstagarrättigheter i direktivet om utstationering av arbetstagare, liknande den klausul som lades till tjänstedirektivet. Det skulle göra mycket för att förhindra de problem som uppstod i och med Laval-, Viking- och Rüffertdomarna, som också skapade oro på Irland. Jag vill uppmana rådet och kommissionen att ta itu med dessa frågor omgående vid det kommande toppmötet.
Janusz Onyszkiewicz
(PL) Fru talman! Det paket med krisåtgärder som antogs av kommissionen och medlemsstaterna kommer att förstöra stabilitetspakten. Det gladde mig att man har föreslagit en utvärdering av det, men det är viktigt att se till att den nya pakten inte blir ännu ett fantasiprojekt och ännu ett sätt för oss att skämma ut oss på.
Bör vi inte också se över kriterierna för medlemskap i euroområdet, samtidigt som vi gör ändringar i stabilitetspakten? Vissa stater grundar sina förhoppningar om valutastabilisering på denna åtgärd och fruktar en upprepning av de senaste spekulativa attackerna mot deras valutor. Dessutom undrar jag hur vi ska tolka EU:s stränga hållning när det gäller de polska skeppsvarvens problem, i en situation där vi sanktionerar stöd till olika industrier inom ramen för stabilitetspakten?
Och kan det verkligen vara omöjligt att hitta en lösning när det gäller koldioxidutsläppen som gör att Polen slipper importera billig el från Ukraina och Ryssland?
Inese Vaidere
(LV) Mina damer och herrar! Först vill jag tacka kommissionen för den ekonomiska återhämtningsplanen och uttrycka min förhoppning om att den inte kommer att användas för att stödja inkompetenta bankdirektörer och deras löner, utan i stället bli ett verkligt stöd för företagandet. Våra företagare jobbar under de kanske allra svåraste arbetsförhållandena, eftersom de ständigt brottas med enorma byråkratiska krav. Samtidigt som vi nu utför en hälsokontroll av den gemensamma jordbrukspolitiken borde vi även se över våra direktiv och förordningar för att kontrollera att det inte finns onödigt många byråkratiska hinder för våra företag och att medlemsstaternas tillämpning av dessa förordningar och direktiv inte har blivit alltför byråkratisk. Våra företagare är de enda som kan ta oss ut ur den här krisen. Därför borde vi utföra en noggrann hälsokontroll.
I fråga om klimatförändringarna stöder jag helhjärtat argumentet om flexibilitet när det gäller utsläppspolitiken, eftersom exempelvis mitt land nådde och översteg målet om minst 20 procent förnybara energikällor för någon tid sen. Jag vill inte se att mitt land, som verkligen behöver få i gång den ekonomiska utvecklingen, ställs inför ytterligare hinder.
Irena Belohorská
(SK) Trots att den andra halvan av året rent tidsmässigt inte är den mest idealiska perioden har fransmännen under sitt ordförandeskap visat att de med rätta kan ses som ledare och som en drivande kraft i EU. Jag har suttit som ledamot i parlamentet i fyra och ett halvt år. Jag kan med säkerhet säga att Frankrike är det ordförandeland som mest aktivt har försökt hitta lösningar på de 27 olika medlemsstaternas problem.
Den historiska förändring som skedde när man valde den karismatiske och mycket aktive Nicolas Sarkozy till president är utan tvekan positiv. Sarkozy bevisade även sin kompetens genom sin omedelbara reaktion på krisen mellan Ryssland och Georgien. Finanskrisen bröt ut under den här perioden, och det franska ordförandeskapet svarade omgående genom att visa på behovet av en systematisk lösning och en ändring av EU:s kontroll- och finansmekanismer, även ur ett globalt perspektiv. Det var under det franska ordförandeskapet som EU började anses som en aktiv deltagare i världspolitiken, när G8- och G20-länderna sammanträdde på initiativ av det franska ordförandeskapet och kommissionens ordförande José Manuel Barroso.
Jag tror att Europeiska rådets kommande möte kommer att bli lyckat och att alla EU:s institutioner kommer att kunna gå vidare tillsammans.
Jacek Saryusz-Wolski
(EN) Fru talman! På rådets begäran och på önskemål av parlamentet har kommissionen utarbetat ett dokument som offentliggjordes i dag om östligt partnerskap. Det kommer att läggas fram vid toppmötet, vilket rådsordföranden Jean-Pierre Jouyet har meddelat.
Jag vill gratulera och berömma kommissionen för detta dokument. Parlamentet har länge stöttat och uppmuntrat tanken på att fördjupa förbindelserna till våra grannar i öst. EU behöver vara tydligt närvarande i östländerna och samverka med grannländerna i Medelhavsområdet. För att få stabilitet omkring oss bör vi erbjuda våra närmaste grannar konkreta framtidsvisioner. Därför bör vi stödja tanken på ett utökat samarbete inom fem viktiga områden: associeringsavtal, en multilateral ram för samarbete, ett omfattande och verkligt frihandelsområde, liberalisering av viseringsbestämmelserna som gör det möjligt att resa utan visum, och sist men inte minst, en tryggad energiförsörjning.
Jag välkomnar särskilt förslaget att EU ska öka sitt ekonomiska stöd till de östeuropeiska länderna i den europeiska grannskapspolitiken. För två år sedan lade vi i parlamentet fram idén om att stärka det parlamentariska samarbetet i grannskapspolitiken för länderna i Östeuropa. Vårt förslag går ut på att inrätta en gemensam parlamentarisk församling bestående av ledamöter från Europaparlamentet och företrädare för de sex grannländernas parlament. Ett sådant forum skulle vara en perfekt plattform för samarbete med våra grannländer, men också för samarbete dem emellan.
EU behöver ha vänskapliga förbindelser med sina grannländer, men grannländerna behöver också komma överens sinsemellan. Därför är jag särskilt glad åt förslaget om att inrätta Euronest, en församling som - om kommissionen går med på det - kommer att vara ett verktyg för en demokratisk och parlamentarisk granskning av projekt för östligt partnerskap.
Projektet för östligt partnerskap innebär inte bara att vi får ett nytt, större format - det kommer även att stärka EU:s interna och externa förbindelser. När vi utvidgar oss och uppdaterar våra politiska och ekonomiska förbindelser med grannländerna i öst kommer vår ekonomiska genomslagskraft och vårt politiska och internationella inflytande att öka.
Jan Andersson
Fru talman! Den viktigaste uppgiften för europeiska politiker de närmaste åren är att värna sysselsättning och välfärd. Vi har haft några goda år bakom oss, men nu ser vi en snabbt ökande arbetslöshet. Jag delar kommissionens uppfattning om behovet av samordnade insatser och av att binda ihop de kortsiktiga åtagandena och insatserna med långsiktiga åtaganden. Jag stöder även Poul Nyrup Rasmussens förslag om tydliga mål för att upprätthålla sysselsättningen.
När det gäller de kortsiktiga insatserna är det viktigt att konsumenterna har förtroende för ekonomin. Vi ska värna om dem som har det sämst ställt och deras konsumtion framför allt.
När det gäller de mer långsiktiga lösningarna är det viktigt inte bara med en tidigareläggning av investeringar som ändå skulle göras i mer miljövänlig infrastruktur, miljövänligt byggande, utan också i löntagarnas kompetensutveckling så att vi står starka i framtiden. Vi ska kombinera våra instrument på europeisk nivå med samordnade insatser i medlemsländerna. Vi ska inte göra som en del säger, nämligen göra för lite, eftersom vi då riskerar att få både högre budgetunderskott, högre arbetslöshet och sämre välfärd. Vi måste agera snabbt och agera tillräckligt starkt!
Mirosław Mariusz Piotrowski
(PL) Fru talman! Ett av de ämnen som ska diskuteras vid Europeiska rådets kommande möte är klimatförändringspaketet.
Frågan om koldioxidutsläpp och de frågor som förknippas med den så kallade globala uppvärmningen börjar mer och mer likna en ideologi. Ren luft och en ren miljö är viktigt för oss alla. Men forskningen visar att människans inverkan på klimatförändringarna är minimal.
Om det är sant att människan orsakar så lite som fyra procent av de globala koldioxidutsläppen och att EU:s är ansvarigt för 15 procent av den summan, betyder det att vi kommer att satsa hundratals miljarder euro på att minska de globala koldioxidutsläppen med mindre än en halv procent, medan länder som Indien och Kina ökar sina utsläpp.
Det är förvånande att beslutsfattarna i EU inte kan förstå detta. Det är knappast någon slump att vissa länder, exempelvis Frankrike, vill sälja sina utsläppsrätter för koldioxid till andra. Av deras agerande att döma kommer säljarna att ta över bland annat polska kraftverk inom en snar framtid.
Mot bakgrund av detta är det viktigt att vi omdefinierar innebörden av solidaritet inom EU.
Avril Doyle
(EN) Fru talman! Det kommande toppmötet har många allvarliga frågor att ta itu med, inte minst frågan om en samordnad, EU-omfattande reaktion på den allvarliga ekonomiska nedgången. Till råga på allt pågår en allvarlig förtroendekris i våra banksystem som beror på att bankerna inte klarat av att hålla den likviditetsnivå som krävs för att stödja den dagliga kommersiella och industriella företagsverksamheten i våra medlemsstater. Därför riskerar miljoner varaktiga arbetstillfällen och tusentals väletablerade företag att gå under just nu. Nu måste alla EU-institutioner gå samman för att ta itu med krisen. Precis som det står i kommissionens återhämtningsplan inträffar den här krisen precis före en omfattande strukturell förändring mot en koldioxidsnål ekonomi som innebär stora nya ekonomiska möjligheter och riktigt stora fördelar för den som vågar gå i bräschen för denna utveckling.
Detta för mig till toppmötets diskussion om klimat- och energipaketet som vi kommer att diskutera länge i morgon, så jag ska nöja mig med att endast ta upp en punkt här. Jag vill understryka hur viktigt det är att vi respekterar medbeslutandeförfarandet mellan rådet och parlamentet. Jag vill även betona att alla politiska överenskommelser i kvarstående frågor - frågor inom parentes - som diskuteras och beslutas av stats- och regeringscheferna kommer att läggas fram av det hårt arbetande franska ordförandeskapet som kompromissändringsförslag för kommande trepartsdialoger. Dessa kan parlamentet sedan anta eller förkasta. Vi ska lämna frågan här, och trots att jag helt stöder överenskommelser vid första behandlingen bör ni vara medvetna om att det inte kommer att ske till vilket pris som helst.
Nu till frågan om Lissabonfördraget. Vi har haft tid att smälta och analysera resultatet av folkomröstningen den 12 juni, men jag vill säga till Jean-Pierre Jouyet att vi inte kommer - och inte ens bör försöka - att ratificera igen i början av nästa år. Om vi gör det riskerar vi att misslyckas igen, med tanke på hur illa omtyckt vår regering är just nu. Vänta er inte att vår premiärminister snart ska komma med en färdplan där han fastställer datumet för en ny omröstning, om han nu gör det överhuvudtaget. Jag har suttit här och lyssnat på de cyniska uttalandena av Sinn Féins företrädare om risker för militarisering som gömmer sig i Lissabonfördragets finstilta text. Jag har även lyssnat till Jim Allisters falska omsorg om den irländska väljarkåren. Detta är bara några exempel på den intellektuella ohederlighet som de irländska väljarna utsätts för. Men det finns en valkrets som vi måste måna om. Jag vill tacka det franska ordförandeskapet för dess erbjudande om att bistå med de rättsliga garantier och de försäkringar som kan komma att krävas. Jag tackar alla ledamöter och er, fru talman, för er förståelse när vi nu fortsätter att pröva ert tålamod.
Jan Tadeusz Masiel
(PL) Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag tackar det franska ordförandeskapet för dess framgångar och önskar det lycka till vid toppmötet. När fransmännen övertog ordförandeskapet visste de inte att en global finanskris skulle bryta ut, och att den här krisen skulle bli deras största utmaning. Jag hyser respekt för Frankrikes och för EU:s hantering av krisen.
När det gäller den andra frågan som ska diskuteras vid mötet, nämligen klimatförändringarna, gläder det mig att det franska ordförandeskapet förstår att det kommer att bli svårt för vissa medlemsstater att sluta med användningen av kol i sin elförsörjning, och jag hoppas att man kommer att ta hänsyn till det. Polen har visat sig vara villigt att delta i arbetet för att minska koldioxidutsläppen genom att låta Världsklimatkonferensen hållas i Poznań. Vi behöver dock tid för att förändra våra energiförvaltningssystem, och vi räknar med solidaritet från hela EU i den frågan.
Othmar Karas
(DE) Fru talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja belysa en annan sida av saken. Toppmötet kommer att äga rum i ett skede där förtroendet börjar växa bland EU:s medborgare. Mer än två tredjedelar av Österrikes invånare - men inte bara de - anser att vi måste ha EU:s hjälp för att klara av den här krisen, vilket betyder att vi måste göra det tillsammans.
Medborgarna blir alltmer medvetna om hur viktigt det är med en gemensam valuta, inte bara inom euroområdet, utan framför allt utanför. De upplever att det är först när vi agerar som den enade kontinenten Europa som vi kan spela någon roll och ha någon chans i den här världen. Det krävs en ökad känsla av samhörighet och en bättre besluts- och handlingsförmåga om vi ska klara av att minska energiberoendet, bekämpa klimatförändringarna, hantera finanskrisen och utarbeta en trovärdig politik för försvarsfrågor, säkerhetsfrågor och utrikespolitiska frågor.
Om vi tar vara på den här möjligheten kommer vi att på ett ansvarsfullt sätt leva upp till medborgarnas förväntningar. Vi måste utarbeta en gemensam färdplan för ratificeringen av Lissabonfördraget. Vi måste skapa en konsekvent, effektiv och professionell lagstiftning som ett svar på finanskrisen. Vi måste inrätta europeiska tillsynsmyndigheter med Europeiska centralbanken som modell. Vi måste visa hur en social marknadsekonomi fungerar på ett ansvarsfullt sätt som ett europeiskt regelverk i frågan om klimatskydd.
Vi har inte bara fått en kris och en massa byggprojekt på halsen; vi har även fått en möjlighet. Låt oss ta vara på den och dra lärdom av våra tidigare misstag. Vi visste mycket och agerade för lite och för sent. Det är dags att börja om på nytt med EU:s medborgare.
Umberto Pirilli
(IT) Fru talman, mina damer och herrar! Den kris som vi nu diskuterar är som en tsunami: allvarlig och förödande. Hittills har den gjort så att finansmarknaden har kollapsat och realekonomin har urholkats i grunden. Det åtgärdspaket på 200 miljarder euro som antogs vid EU-toppmötet verkar enligt min åsikt vara helt otillräckligt. Denna siffra är mindre än de summor som EU:s aktiemarknader förlorat under en enda av de många dagar som de stängde med ett stort underskott. Vi måste bli djärvare, modigare och visa mer av den europeiska andan.
Jag instämmer, med min grupps samtycke, i att medlemsstaterna ska förlita sig på sina egna reserver och i gengäld få en europeisk obligation att handla med på marknaderna, och kommissionens ordförande José Manuel Barroso har redan fått direkt befogenhet att sätta i gång med detta. Det kommer dock att krävas av medlemsstaterna att de investerar samma belopp i infrastruktur och i en politik som stöder produktionssystemet och de som drabbats av sociala svårigheter. Dessa obligationer, som kopplas till värdet på medlemsstatens reserver, kommer att skapa förtroende och hjälpa staten att nå den nödvändiga likviditetsnivån på 2-5 procent av BNP och att hålla den politiska linje som vi alla är överens om. Allt detta genomförs utanför Maastrichtfördraget, tillsammans med en lämplig återhämtningsplan.
Vito Bonsignore
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Vi står inför en finanskris som saknar motstycke, men enligt min mening hade det varit möjligt att förutse och undvika den, och det borde vi ha gjort. Den ekonomiska krisen beskrevs tidigare av kommissionens ordförande José Manuel Barroso som ”plötslig och oväntad”. Jag är av en annan åsikt. Den ekonomiska krisen har varit plötslig, men tecknen har funnits där ända sedan Internationella valutafonden kom med sina indikationer våren 2007. Nu uttalar sig dock rådsordföranden och kommissionens ordförande Barroso på ett mycket mer passande sätt och verkar, enligt min åsikt, helt medvetna om situationens allvar.
Jag håller med Othmar Karas. EU:s medborgare vänder sig till oss, och vi måste agera. Jag måste säga att den återhämtningsplan på 200 miljarder euro som ni, herr kommissionsledamot, har tagit fram är otillräcklig. Vi måste vara tydliga här. Kanske det var allt ni kunde göra, men det är otillräckligt. Jag anser att vad ni måste ta itu med nu, i en så extraordinär situation som denna, är att skapa extra, separata resurser genom att låna direkt från marknaden.
Jag vill även kort nämna Europeiska centralbanken. Det är många som ogärna diskuterar denna institution, men vi ska inte gå in på varför det är så. Jag anser att Europeiska centralbanken bör sänka räntan med en procentenhet i morgon. Om den endast sänker räntan med en halv procentenhet kommer den än en gång att svika marknaderna. Europeiska centralbankens jobb är att hålla priserna stabila, vilket kommissionen och alla andra har poängterat. Men jag tror att detta kan uppnås utan att justeringen av räntenivåerna måste följa inflationsindex. Ibland måste justeringen vara mer flexibel och förutseende.
Jag håller med kommissionens ordförande Barroso om att vi måste fortsätta att använda våra pengar på ett förnuftigt sätt. Vi måste börja vidta åtgärder i denna riktning inom EU-institutionerna och medlemsstaterna, vilket även omfattar oss själva inom Europaparlamentet. Vi behöver kanske rusta oss själva för att bättre stödja det mod som kommissionen för närvarande visar prov på.
Elmar Brok
(DE) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill tacka det franska ordförandeskapet för rådet för att de har uppmärksammat och löst många problem under de senaste månadernas svårigheter. Vi vet dock att vår handlingsförmåga är starkt beroende av Lissabonfördraget. Vi ser här att det finns en rapport från de båda irländska parlamenten. Ni, herr talman, har påpekat att det är en mycket förnuftig, förutseende och intelligent rapport där man uttrycker oro för vissa saker, men där man även visar på vilka sätt vi kan lösa detta problem tillsammans.
Jag skulle vilja be det franska ordförandeskapet att utarbeta en färdplan där vi på allvar kan bemöta irländarnas synpunkter och farhågor även i frågor som inte har något med fördraget att göra - exempelvis frågan om kommissionsledamöter - men som också erbjuder en väg ut ur det bristfälliga demokratiska läge som de själva vill råda bot på genom bättre förbindelser mellan parlamentet och regeringen på Irland. Med detta som utgångspunkt har vi en möjlighet att ratificera fördraget om vi följer den väg som det irländska parlamentet tydligt har pekat ut. Jag anser att vi bör ta den här vägen för att uppmuntra våra irländska vänner. När vi gör detta bör vi ha en tidsplan i åtanke för att förhindra att vi släpar efter på grund av valet i Storbritannien. Finanskrisen visar tydligt att fler och fler medborgare börjar inse att EU är nödvändigt, vilket det franska ordförandeskapet har bevisat i sin hantering av situationen i Georgien och av finanskrisen.
Neena Gill
(EN) Herr talman! Jean-Pierre Jouyet nämnde tidigare terroristattackerna i Mumbai och uttryckte sin solidaritet med Indien. Jag uppskattar verkligen detta. Men värmande ord behöver backas upp av handling. Med tanke på den enorma ökningen av antalet döda i terroristattacker över hela världen där oskyldiga människor från jordens alla hörn allt oftare får utgöra måltavlor, anser jag att det är försumligt av rådet att inte sätta denna fråga på dagordningen för mötet nästa vecka. Den här frågan är precis lika viktig som alla andra frågor vi diskuterar. USA agerar, men vi gör det inte.
Just nu är Condolezza Rice på plats, men var är Javier Solana? Spänningarna ökar mellan två kärnvapenmakter. EU kan och borde göra mer, särskilt genom att se över överenskommelser som det strategiska samarbetet med Indien, och genom att på ett tillfredsställande sätt ge stöd till de tankar som uttrycktes där så att vi kan förverkliga dem.
Anneli Jäätteenmäki
(FI) Herr talman! Vid rådets sammanträde kommer man att diskutera hur Lissabonfördraget ska genomföras. En nyckel till lösningen är att varje medlemsstat ska ha sin egen kommissionsledamot. Jag hoppas att detta förslag kommer att övervägas noga och sedan genomföras. Under det franska ordförandeskapet kunde Frankrike knappast invända mot förslaget med motiveringen att kommissionen skulle vara för stor, eftersom vi vet att det just nu sitter 37 ministrar i den franska regeringen. Uppfattningen att kommissionen skulle vara för stor om varje medlemsstat har en kommissionsledamot har aldrig varit hållbar. Jag anser att det skulle föra medlemsstaterna närmare varandra och öka legitimiteten, och jag hoppas att man i rådet kommer att ta sitt förnuft tillfånga och häva de tidigare besluten eftersom de inte var helt rationella.
Ewa Tomaszewska
(PL) Herr talman! Sedan Kyotoprotokollet skrevs under har Polen minskat sina koldioxidutsläpp med 33 procent. Under samma period ökade några andra EU-länder sina utsläpp, trots att deras elproduktion inte i första hand är kolbaserad. Därför är försöket att flytta fram det datum som ska tjäna som utgångspunkt för utsläppsnivåerna till en tidpunkt efter undertecknandet av Kyotoprotokollet ett bevis på hur orättvist man resonerar i hanteringen av detta problem.
Samtidigt anser jag att det är en mycket märklig idé att försöka mildra effekterna av finanskrisen genom att se till att 80 000 polska skeppsvarvsanställda blir av med sina jobb. Jag hoppas fortfarande att kommissionen kommer att häva detta beslut som är så oförnuftigt under de rådande omständigheterna.
Mairead McGuinness
(EN) Herr talman! Jag ber om ursäkt för min dåliga röst, men det kanske är lika bra. Jag har nog retat upp mig på några av de kommentarer som uttrycktes av min kollega från Sinn Féin i fråga om Lissabonfördraget.
Låt mig bara säga att vi på Irland har börjat i galen ända. Vi har faktiskt haft en mycket bra debatt om Lissabonfördraget efter folkomröstningen. Jag önskar att det hade varit tvärtom! Nu pratar man med lite vett och sans på Irland.
Jag kan även säga till de illa ansedda byråkraterna och lobbyisterna att ni enligt min uppfattning är något av det bästa vi har. Jag tycker helt uppriktigt att ni borde bita tillbaka med tanke på hur ironiskt det är att Sinn Féin talar om offentliga tjänster, som styrs av byråkrater, och samtidigt fördömer byråkraterna på dessa institutioner.
Vi får vänta och se vad den irländska regeringen säger nästa vecka. Allmänheten har inte särskilt stort förtroende för regeringen just nu, så det kanske inte är det bästa tillfället att prata om en ny folkomröstning om det är det som behövs. Men jag tror att förnuftet kommer att vinna mark på Irland och att folket nu funderar på den situation vi befinner oss i och inser att vi behöver vara fullt delaktiga i EU med tanke på den kris som nu råder.
Richard Corbett
(EN) Herr talman! I en situation där 25 eller 26 länder har sagt ”ja” till Lissabonfördraget och endast ett land har sagt ”nej” är det inte orimligt att ställa frågan om detta land är villigt att tänka om under förutsättning att vi andra är villiga att bemöta de farhågor som uttrycktes när de röstade nej. Detta är inte att ignorera resultatet av den irländska folkomröstningen - det är att svara på resultatet av den irländska folkomröstningen, att uppmärksamma de farhågor som uttrycktes och att försöka bemöta dem.
Men detta förutsätter förstås att Irland informerar de övriga länderna om exakt vilka farhågor som uttrycktes. Irland måste utarbeta en lista med krav som vi kan bemöta, eller åtminstone förhandla om. Vi måste förstås hitta en lösning som är godtagbar för alla 27 länder. Detta bör helst inte innebära att vi omförhandlar hela fördraget, utan att vi tolkar det, klargör det och anpassar genomförandet av det för att bemöta irländarnas oro. Jag är övertygad om att detta är möjligt, men det kräver att Irland tar första steget. Det gläder mig att det irländska parlamentet har tagit detta initiativ, i stället för att lämna det till regeringen.
Theodor Dumitru Stolojan
(RO) Herr talman! Parlamentsvalet har just ägt rum i Rumänien, och jag kan försäkra er om att den regering som ska bildas kommer att sträva efter en sund ekonomisk politik.
Jag skulle vilja tacka det franska ordförandeskapet och kommissionen för att de handlat så snabbt och skickligt i sin hantering av de problem som den globala ekonomiska och finansiella krisen orsakat.
Jag hade önskat att det sagts mer i åtgärdspaketet om hur de medlemsstater som inte är en del av euroområdet ska få tillgång till likviditet i nödsituationer.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Genom att ta bort hindren för fri rörlighet för arbetstagare kan vi garantera ordentliga och anständiga arbetsförhållanden för alla arbetstagare inom EU och effektiva verktyg för att bekämpa social dumpning och skatteundandragande.
Jag vill yrka på att man lägger till frågan om att ta bort hindren för fri rörlighet för rumänska och bulgariska arbetstagare på Europeiska rådets dagordning. Två år efter att de båda länderna anslöt sig till EU har detta steg blivit nödvändigt, särskilt mot bakgrund av den ekonomiska och finansiella krisen.
Även energitryggheten och energi- och klimatpaketet måste finnas på Europeiska rådets dagordning. Det handlar inte om att EU måste producera mindre, utan om att vi helt enkelt måste producera på ett mer miljövänligt och effektivt sätt. Därför måste medlemsstaterna få stöd för att modernisera anläggningarna i de industrier som är starkt knutna till energisektorn, och för att öka produktiviteten och utveckla infrastrukturen för transporter.
Jean-Pierre Jouyet
rådets ordförande. - (FR) Herr talman, fru vice ordförande, herr kommissionsledamot, ärade ledamöter! Denna debatt har täckt tre huvudpunkter som jag ska återkomma till, men först vill jag tacka Karl von Wogau och Timothy Kirkhope som tackade det franska ordförandeskapet för hjälpen till de EU-medborgare som befann sig i Mumbai vid tidpunkten för tragedin.
Vi har arbetat flitigt tillsammans med Europaparlamentets generalsekretariat i frågan om era företrädare och de tjänstemän som var på plats, men jag måste hålla med i det som påpekats flera gånger, att vi måste fortsätta att arbeta för att få till stånd en bättre samordning mellan konsulat och lokala diplomattjänster i sådana här kriser, liknande den som förresten pågår i Thailand just nu. Vi har lyckats i vår föresats, och vi måste fortsätta på samma sätt. Jag var på Roissyflygplatsen när planet från Mumbai landade, och jag såg att åtminstone elva europeiska länder fanns representerade på det chartrade planet.
Jag vill även upprepa det som Neena Gill och Klas von Wogau har sagt, att EU verkligen måste vara mer närvarande och göra mer för att minska risken för terrorism i detta område, liksom i andra delar av världen. Detta väcker ett problem som inte har nämnts i debatten men som vi kommer att diskutera vid Europeiska rådets möte och som gäller den europeiska säkerhetsstrategin. Vi måste anpassa och uppdatera denna strategi för att kunna bekämpa terroristhotet, it-brottsligheten och nya faror. Vi måste även förbättra våra system för att planera och utföra civila och militära ingrepp på europeisk nivå, och det gläder mig att Neena Gill tog upp den här frågan. Dessa delar av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken är som ni vet viktiga, och det franska ordförandeskapet vill se till att vi kan göra framsteg på detta område och även ta en tydlig riktning före årets slut.
Nu vill jag återkomma till det som har sagts om de institutionella problemen och Lissabonfördraget. Jag hörde Avril Doyles och Mairead McGuinness inlägg, och jag tackar för dem - de var extremt tydliga och fyllda med ansvarsmedvetande. Jag har också lyssnat på inläggen från Elmar Brok, Richard Corbett, Karl von Wogau, Andrew Duff och Jo Leinen i den här frågan.
Först och främst anser jag att vi gör framsteg. Jag vill säga till Avril Doyle och Mairead McGuinness att vi gör framsteg genom att ta irländarnas önskemål på allvar. Vi förstår dem, och vi förstår även den politiska situationen på Irland. Vi förstår vad det irländska parlamentet gjort och hur man anstränger sig för att ta sig framåt i detta svåra läge. Vi ser det mycket väl. Var och en måste dock visa sitt ansvar. Det ska vi göra genom att föreslå en balanserad lösning som kommer att hjälpa oss framåt och vidare tillsammans, och då menar jag verkligen tillsammans, mot ett genomförande av Lissabonfördraget när tiden är inne, men jag förstår helt och fullt att våra irländska vänner har en begränsad tidsplan. Denna tidsplan ska respekteras och tas i beaktande - det finns även politiska tidsgränser.
Jo Leinen påpekade detta. Vi behöver bli bättre på att kommunicera och vi borde hålla oss mer på gräsrotsnivå, vilket är precis vad vi gör under ledning av Margot Wallström som är mer kompetent än jag inom detta område, men som har gjort enorma ansträngningar. Vi har nått en överenskommelse med parlamentet och med kommissionen när det gäller vår strategi för kommunikationspolitik, och Margot Wallström har utvecklat en strategi som såvitt jag såg i Dublin välkomnades varmt av alla. Det stämmer att vi behöver visa att vi anstränger oss, även i fråga om kommunikationen.
Med tanke på allt som har sagts om energi och klimatpaketet, särskilt av våra polska vänner, måste vi i vår strävan att nå målen självklart ta hänsyn till den enskilda situationen hos länder med en mer problematisk energistruktur, vilket jag redan har sagt. Målen måste vi behålla. Jag tror att medlen finns för att kunna erbjuda den nödvändiga flexibiliteten så att vi kan ta med de särskilda situationer och önskemål som tagits upp av våra polska vänner i beräkningarna. Det franska ordförandeskapet gör allt det kan för att nå de nödvändiga kompromisserna samtidigt som vi behåller våra mål. Ni kan dock vara säkra på att vi tar hänsyn till de särskilda förhållanden som råder i Polen, i övriga länder i Central- och Östeuropa och de baltiska staterna, och att vi tar hänsyn till deras önskemål i fråga om energitrygghet.
Jag vill säga till Avril Doyle - som även framhävde detta faktum i sitt inlägg - att medbestämmandet faktiskt är en hjärtefråga för det franska ordförandeskapet, vilket hon själv är medveten om. Rådet och parlamentet har satt i gång ett förhandlingsförfarande - en trepartsdialog - som den senaste månaden har kunnat utvecklas genom en betydande investering. Resultatet av den här trepartsdialogen utgör ungefär 90 procent av paketet, vilket Avril Doyle är väl medveten om. Nu återstår bara den sista sträckan, de sista 10 procenten av de problem som tagits upp av flera av de ärade ledamöterna under dessa debatter.
Med tanke på den ekonomiska och finansiella krisen framstår det som har sagts här som viktigt, och rådet och kommissionen delar känslan av att det är bråttom, vilket redan har konstaterats. Jag vill tacka Umberto Pirilli för hans originella idéer om användandet av reserver och säga till Vito Bonsignore att planen även beror på vad som finns tillgängligt i form av gemenskapsinstrument. Vi kan inte utarbeta en plan och strunta i den kompetens som finns tillgänglig på gemenskapsnivå och de instrument och den budget som redan finns. Längre än så kan vi inte sträcka oss.
Å andra sidan anser jag att Europeiska centralbanken har varit lyhörd och handlat väl. Faktum är att ett räntebesked väntas inom kort. Vi ska se vad Europeiska centralbanken beslutar. Allt detta är välkommet, och jag ska inte göra några ytterligare kommentarer.
Othmar Karas hade helt rätt när han påpekade att vi måste kunna ta vara på de möjligheter som uppstått i samband med krisen, och Österrike är ett utmärkt exempel på detta. Han påpekade också att känslan av tillhörighet till EU har förändrats till följd av den ekonomiska krisen, särskilt i ett land som Österrike har det slagit mig - detta har bekräftats, och kommissionsledamot Joaquín Almunia vet det bättre än jag. Dessutom påpekade Othmar Karas att euron har blivit en referenspunkt för länder både inom och utanför euroområdet.
Jag skulle vilja säga till Irena Belohorská att allt som har sagts kommer att rapporteras noggrant till president Nicolas Sarkozy, och jag vill tacka henne för hennes kommentarer om det franska ordförandeskapet och dess agerande. Till slut vill jag säga till Jacek Saryusz-Wolski att allt som rör våra grannar är viktigt, och vi ska diskutera kommissionens utmärkta förslag om östligt partnerskap vid mötet med rådet (utrikes frågor) på måndag, vid mötet med rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) och självklart vid Europeiska rådets möte.
Margot Wallström
kommissionens vice ordförande. - (EN) Herr talman! Först och främst vill jag tacka alla deltagare för de mycket konstruktiva, relevanta och intressanta kommentarerna. Jag vill börja med att svara på två särskilda frågor, och sedan kanske jag kommer att koncentrera mig på Lissabonfördraget.
Jean-Pierre Jouyet har redan nämnt - och detta är ett svar till Karl von Wogau - att rådet kommer att anta rapporten om EU:s femåriga säkerhetsstrategi. Jag vill även tillägga vad Jean-Pierre Jouyet sade: Lissabonfördraget kan självklart vara till hjälp genom att stärka och förenkla den institutionella strukturen inom detta område. Det här kommer att vara en möjlighet för rådet att se över hur vi kan garantera att alla våra instrument är samstämda och att det finns en balans mellan hård och mjuk säkerhet. Detta var mitt svar till Karl von Wogau.
Bernard Wojciechowski ställde en fråga om det östliga partnerskapet. Vi kan rapportera från dagens sammanträde i kommissionen att vi antog förslaget om östligt partnerskap, med ökad finansiering av aktiviteter som täcker ekonomisk integration, frågor om rörlighet, social och ekonomisk utvecklingspolitik, plattformer för samarbete, frihandel och rörlighet för studenter - allt detta ingår i det östliga partnerskapet. Jag är glad att vi nu har diskuterat och antagit en sådan plan.
Denna debatt har visat att det här är ett viktigt skede för EU, och den har visat oss själva innebörden av begreppet hållbarhet. En hållbar utveckling betyder att vi inte kan skuldsätta oss och sedan begära av kommande generationer att de ska hitta en lösning. Vi kan inte lämpa över problemen med föroreningar, avfall och klimatförändringar på kommande generationer och förvänta oss att de ska lösa dem åt oss. Vi kan inte skapa sociala problem och lämpa över dem på kommande generationer. Själva definitionen av hållbar utveckling är det faktum att vi måste hitta sätt att tillfredsställa våra behov på som inte påverkar kommande generationer och deras önskan att tillfredsställa sina behov.
Vi har tre centrala frågor att ta itu med nästa månad som verkligen har blivit aktuella, och som kan kopplas till varandra. För det första har vi den ekonomiska återhämtningsplanen där EU:s handlingskraft kan få en verklig inverkan på vårt sociala och ekonomiska välstånd under det kommande året. För det andra har vi klimat- och energipaketet som kommer att göra EU världsledande när det gäller att staka ut en trovärdig och realistisk väg till en koldioxidsnål framtid. För det tredje har vi frågan om Lissabonfördraget, där vi måste hitta fram till ett genomförande av fördraget så att EU:s medborgare kan få uppleva fördelarna med ett mer demokratiskt och effektivt EU.
Jag litar helt och fullt på att mina kolleger kommissionsledamot Joaquín Almunia och kommissionsledamot Stavros Dimas kommer att diskutera återhämtningsplanen - eftersom så många av er har kommenterat den - och klimat- och energipaketet mer i detalj. Jag har förstått att detta kommer att ske senare i dag och i morgon förmiddag, så jag ska bara säga något ytterligare om Lissabonfördraget.
Jag anser att dessa två frågor är det perfekta exemplet på varför vi behöver Lissabonfördraget. Inför klimatförändringarna och den ekonomiska krisen krävs det att EU kan fatta rätt beslut på ett snabbt, effektivt och demokratiskt sätt. Om EU ska göra en kraftansträngning för att åstadkomma dessa omfattande förändringar behöver vi de rätta verktygen för att klara av den uppgiften.
Parlamentets och kommissionens engagemang när det gäller Lissabonfördraget har alltid varit tydligt. Vi ville att EU skulle ta ett rejält kliv framåt med större makt åt det direktvalda parlamentet. När det gäller de nationella parlamenten ville vi att medborgarna skulle få mer att säga till om; vi ville ha effektiviserade institutioner och mer klarhet i vem som gör vad i EU. Att allt detta försenas är förstås en besvikelse, men det får inte hindra oss från att fokusera på det huvudsakliga målet som är att se Lissabonfördraget träda i kraft. Med detta menar jag att vi hoppas kunna uppnå målet om fullständig ratificering, vilket innebär att vi måste driva igenom vår sak på Irland.
Jag var själv på Irland förra månaden för att försöka förklara varför jag anser att vi behöver fördraget. Jag försökte också förstå varför de irländska väljarna var tveksamma. Det jag fick höra stämde mycket väl överens med vad som framkommit i opinionsundersökningarna. I vissa frågor, exempelvis beskattnings- och försvarsfrågor, hyste väljarna farhågor som inte hade någon grund i fördraget. I andra frågor, som frågan om den irländska kommissionsledamoten, målade de upp ett skräckscenario som skulle uppstå i och med tillämpningen av fördraget. Många kände att de inte fått tillräckligt med information och att det säkraste alternativet var att rösta nej.
Den utmärkta rapport som vi nu har fått från det irländska parlamentets särskilda underutskott bidrar på ett värdefullt sätt till att klargöra dessa farhågor och till att skissa fram tänkbara lösningar. Till svar på irländarnas frågor sade jag att mitt intryck var att det finns en stor välvilja i hela EU och en vilja att bemöta irländarnas oro. Kommissionen kommer att göra vad den kan för att samarbeta med parlamentet och de irländska myndigheterna för att förbättra informationen om EU på Irland. Vi håller på att arbeta fram ett samförståndsavtal för att se till att vi kan sätta i gång omedelbart, tillsammans med regeringen och medborgarna på Irland.
Men jag gjorde också klart att mitt intryck efter att ha talat med de olika medlemsstaterna var att det inte finns någon större lust att börja om från början med en institutionell överenskommelse som har krävt sju år av långa och svåra förhandlingar för att man skulle komma fram till en kompromiss. Jag gjorde också klart att de 25 medlemsstater som nu har ratificerat fördraget, varav många tidigare hade ratificerat konstitutionen - två av dem genom folkomröstningar, glöm inte det - inte kommer att vilja börja om den processen igen. Nu när valet till Europaparlamentet närmar sig är det dags att vi slutar tala om institutioner och börjar tala om den EU-politik som berör våra medborgare och om hur vi ska hantera dessa stora utmaningar och problem.
Vid Europeiska rådets möte nästa vecka bör man arbeta fram en tydlig färdplan som ska få den här processen att skynda framåt. Jag är övertygad om att det kommer att ge oss den kollektiva handlingskraft som vi behöver för att uppnå full ratificering av fördraget. Vi i kommissionen ska försöka att bidra till detta så mycket vi kan.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Ilda Figueiredo  
skriftlig. - (PT) EU:s ledare respekterar inte folkets åsikt i den enda folkomröstning som har kunnat hållas - eftersom det krävdes av deras egen grundlag - där folket upprepade det nejbeslut som folket i Frankrike och Nederländerna redan fattat när det gällde den europeiska konstitutionen. Återigen ser vi att man med total brist på respekt för demokratiska värden och för medborgarnas röstning försöker att pressa och bedriva utpressning mot Irland att hålla en ny folkomröstning eller, ännu värre, att ändra sin egen grundlag för att undvika en folkomröstning och slippa höra folkets åsikt. Vi upprepar på nytt våra skarpa protester mot denna hållning.
Denna politik måste slopas, något som brådskar. Vi vill ha en ny inriktning för Portugal och EU där man prioriterar människor, värnar om allmänhetens välbefinnande och respekterar värdigheten hos de som bygger upp vårt välstånd. I denna nya inriktning måste vi förkasta det som president Nicolas Sarkozy kallar för omarbetad kapitalism, och vi måste säga nej till Ekonomiska och monetära unionens politik och den tillhörande stabilitetspakten samt till Europeiska centralbankens falska självstyre. Detta kommer inte att ske med hjälp av den så kallade ekonomiska återhämtningsplanen för Europa.
Pedro Guerreiro  
skriftlig. - (PT) Europeiska rådets kommande möte kommer att bli ännu ett steg i den oacceptabla processen för att tvinga fram ett utkast till fördrag som redan har förkastats tre gånger av EU:s medborgare.
I stället för att respektera fransmännens, nederländarnas och irländarnas vilja har EU-institutionerna (parlamentet, rådet och kommissionen) visat att deras sanna natur är antidemokratisk genom att insistera på att fortsätta processen med (parlamentarisk) ratificering av utkastet till fördrag (som hittills endast Tyskland, Polen och Tjeckien inte har genomfört) medan de skyr folkomröstningar (som den som nyligen hölls i Sverige) som pesten.
Storfinansen i EU och de som springer dess ärenden - högern och socialdemokraterna - visar ingen respekt för irländarnas oberoende och demokratiskt uttalade vilja. De försöker isolera irländarna så att de lättare ska kunna pressa och utpressa dem för att tvinga till sig en ny folkomröstning, precis som de gjorde med Nicefördraget.
Vi behöver inte gå längre än till det oacceptabla resolutionsförslaget av den 17 november 2008 som lagts fram av (det så kallade) utskottet för konstitutionella frågor i parlamentet där man ”upprepar och bekräftar sitt stöd för fördraget” (som om det hade befogenhet att göra det) och framhåller ”behovet av att ratificeringen i unionens medlemsstater slutförs i god tid”.
EU visar sitt rätta ansikte!
Tunne Kelam  
skriftlig. - (EN) Jag skulle vilja påminna rådet och även kommissionen om att EU vilar på grundläggande värderingar som demokratin, rättsstatsprincipen, och respekten för mänskliga rättigheter.
Därför fördömer jag kraftigt den inställning som rådde när toppmötet mellan EU och Ryssland nyligen hölls i Nice. Det är oacceptabelt att man fortsätter som man alltid har gjort med argumentet att det inte finns något alternativ.
Integreringen av mänskliga rättigheter i den externa politiken och respekten för rättsstatsprincipen är hörnstenarna som alla förbindelser med tredjeländer måste bygga på.
Ryssland får inte bli ett undantag, särskilt inte med tanke på att landet fortfarande inte har uppfyllt alla villkor som ställdes i överenskommelsen efter angreppet mot Georgien.
Jag är rädd att EU kommer att förlora sitt anseende som en seriös och oberoende aktör i internationella frågor. Dessutom finns det en risk för att EU:s tveksamhet att sätta tydliga gränser för den här typen av utstuderade brott mot den internationella uppförandekoden kommer att uppmuntra liknande angrepp från Ryssland i framtiden.
Därför vill jag verkligen uppmana kommissionen och rådet att ompröva beslutet att fortsätta som vanligt.
Rareş-Lucian Niculescu  
skriftlig. - (RO) Jag skulle vilja tala om det meddelande som kommissionen nyligen offentliggjorde om EU:s ekonomiska återhämtningsplan.
Jag vill understryka att några av bestämmelserna i den här planen är mycket viktiga, särskilt de som rör vidtagandet av åtgärder för att förbättra energieffektiviteten i bostäder och offentliga byggnader.
Kommissionen meddelade att den ska föreslå en ändring av strukturfondsförordningarna för att stödja dessa åtgärder och för att utöka möjligheterna inom detta område.
Jag anser att det är oerhört viktigt att denna ändring syftar till att utnyttja de resurser som tillförts av Europeiska regionala utvecklingsfonden för att förbättra bostäderna och öka den nuvarande siffran på två procent.
