Återupptagande av sessionen
Talmannen.
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 4 juli 2002.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt och välkomna alla tillbaka till höstsessionens arbete. Jag är säker på att ni nu är utvilade och redo att ta itu med de åtskilliga allmänpolitiska frågor som ligger framför oss.

Talmannen. -
Under de senaste veckorna i Centraleuropa, särskilt i de övre och nedre delarna av Österrike, i östra Tyskland och i delar av Tjeckien har hela områden förhärjats på grund av oväntade översvämningar i katastrofala mängder. Mer än 100 personer har förlorat livet och tiotusentals har tvingats överge sina hem och arbetsplatser. Å mina och kammarens vägnar skulle jag i dag vilja uttrycka vårt djupa medlidande med offren för översvämningarna och deras anhöriga, och betona värdet av räddningsarbetarnas och de många frivilligas utomordentliga insatser. Jämte vårt djupa medlidande denna eftermiddag kommer vi under morgondagen, i ett speciellt sammankallat krismöte, att ha möjligheten att på ett praktiskt sätt lägga grunden till en verklig solidaritetsyttring. Som ett tecken på vår respekt för dem som omkommit, ber jag att ni reser er för en tyst minut.
(Kammaren reste sig och iakttog en tyst minut.)
Söndagen den 4 augusti dödades Cecilio Gallego Alaria och en sexårig flicka av en bilbomb som hade placerats i närheten av en busshållplats i den spanska staden Santa Pola i Alicante. Den 1 augusti omkom David Caldwell i en explosion i Derry i Nordirland. Genom dessa dåd har terrorister återigen visat att de genom att förvägra rätten till liv i grund och botten utmanar den demokratiska ordningen. Terrorismen förnekar de gemensamma värden och principer som Europeiska unionen grundar sig på, representerar, främjar och försvarar. Vår union utgår från principerna om demokrati och rättssäkerhet, vilka är gemensamma för alla medlemsstater, och därför kan brukandet av terroristvåld aldrig rättfärdigas.
Å mina och kammarens vägnar vill jag på det bestämdaste fördöma dessa terroristgärningar, och jag vill framföra mitt djupa deltagande till offrens anhöriga, och vårt djupa medlidande med dem som drabbas av terroristattacker. Å kammarens vägnar vill jag ännu en gång uttrycka vårt stöd till respektive myndigheter i deras ansträngningar att bekämpa terrorismen. Jag ber er iaktta en tyst minut för terrorismens offer.
(Kammaren reste sig och iakttog en tyst minut.)

Talmannen. -
Det slutliga förslaget till föredragningslista som utarbetats av talmanskonferensen vid sammanträdet torsdagen den 28 augusti 2002 har delats ut. Följande ändringar har föreslagits:
Onsdagen:
Jag har mottagit ett förslag från Verts/ALE-gruppen att lägga till en särskild debatt om internationella brottmålsdomstolen till onsdagens föredragningslista.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman! Jag tror att brottmålsdomstolen har stöd av praktiskt taget alla grupper i detta parlament. Däremot stöder inte alla regeringar brottmålsdomstolen helhjärtat, vilket gäller både höger- och vänsterregeringar, och jag tror att vi under denna sammanträdesperiod behöver en debatt som gör att vi kan slå fast att vi säger nej till alla förslag om att bevilja immunitet åt vem det vara må utanför denna brottmålsdomstol. En sådan debatt skulle ge oss möjlighet att sammanställa en resolution under andra sammanträdesperioden i september.
Med tanke på att det planeras ett möte mellan utrikesministrarna den 30 september, i syfte att bestämma om undantag skall kunna göras eller ej, tror jag att två debatter är bättre än en för att klart markera för alla regeringar att Europaparlamentet inte vill veta av någon form av undantag.
Därför anser varken jag eller min grupp att det räcker med en enda debatt den 24 september, som utmynnar i en resolution. Vi förordar i stället att man inleder en debatt så att den offentliga opinionen i EU får kännedom om den tydliga ståndpunkt som samtliga grupper i parlamentet företräder. Därför kräver vi att detta tas med i programmet för denna sammanträdesperiod.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE).
Herr talman, kolleger! I själva sakfrågan föreligger ingen meningsskiljaktighet, men vi rekommenderar ett annat förfarande. Vi har på onsdag en verkligt omfattande, mycket allvarlig debatt om Irak och om andra viktiga frågor, och vi har i vår grupp också förberett oss mycket noggrant för detta när det gäller talartid och innehåll. Därför är vårt förslag att vi inte tar upp debatten om den internationella brottmålsdomstolen denna vecka utan under den andra septembersessionen. Det skulle i varje fall fortfarande vara före rådets sammankomst, alltså före den 30 september, så att vi dessförinnan fortfarande kan hålla en debatt som vi också kan avsluta med att fatta ett beslut. I sakfrågan finns det alltså ingen meningsskiljaktighet, men vad förfarandet beträffar föreslår vi inte denna vecka utan den andra septembersessionen här i Strasbourg.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Jag tror att vi alla är för den internationella brottsdomstolen. I det är vi inte oense. Det vi behandlar är en förfarandefråga, och min grupp är för en debatt med resolution vid den andra sammanträdesperioden i september. Herr talman, om det går för sig skall jag ge ett förslag som jag tror intresserar Cohn-Bendit och många andra ledamöter i kammaren. Jag vill också säga att min grupp sade nej till att behandla en fråga om Mercosur vid detta sammanträde.
Mitt förslag är följande: att utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik tar upp denna fråga vid sitt nästa möte, med en uttrycklig begäran till kommissionen om det motiverade yttrande, som verkar finnas, avseende konsekvenser som kan uppstå för en medlemsstat som ändrar sin inställning till en antagen gemensam ståndpunkt. I detta fall finns det en antagen gemensam ståndpunkt, och det verkar som om det skulle innebära ett brott mot fördragen. Det är en mycket viktig fråga, och jag ber - jag ser inte Brok, men jag antar att han kommer att bli meddelad -att utskottet för utrikesfrågor skall beakta den. I en gemensam ståndpunkt har alla - medlemsstater och parlamentet - förpliktat sig. Det måste märkas, och om det är ett brott mot fördragen skulle parlamentet ha mycket större makt att anmäla alla eventuella ensidiga ändringar i en så viktig fråga.

Watson (ELDR).
Herr talman! Cohn-Bendit tar upp en mycket viktig detalj eftersom detta är en fråga som man mycket väl kan komma att fatta beslut om före vår andra sammanträdesperiod i september. Vi är medvetna om att medlemsstaterna för närvarande utstår starka påtryckningar och frågan bör behandlas. Samtidigt ansåg man under talmanskonferensen i förra veckan - och jag antar att det kommer att bli den här kammarens ståndpunkt - att vi bör hålla en fullständig debatt om den aktuella situationen i fråga om en eventuell militär attack mot Irak.
Jag skulle vilja be er, herr talman, att ni antingen tar upp Barón Crespos förslag eller att ni försöker hitta ett sätt att lägga in en sådan debatt om den internationella brottmålsdomstolen den här veckan, utan att behöva stjäla av den tid som förutsetts för debatten om Irak.

Leinen (PSE). -
Herr talman! Efter detta beslut vill jag som medlem av Rumänien-delegationen rikta en begäran till er. Det rumänska parlamentet kommer i mitten av september att diskutera den överenskommelse som utrikesministern har förhandlat fram med USA i denna fråga, och ni vet kanske att han inte har informerat parlamentet. Det kommer alltså att bli en mycket kontroversiell debatt i Bukarest. Om vi talar om detta först under den andra septembersessionen borde ni kanske skriva ett brev till er ämbetskollega och säga att det rumänska parlamentet bör hålla sig till EU:s gemensamma ståndpunkt och kanske inte förorda denna överenskommelse. Det skulle väl ändå vara nödvändigt. Tack så mycket!
(Applåder)

Talmannen. -
Det skulle vara mig ett nöje att göra det å parlamentets vägnar.
(Föredragningslistan antogs.)
Corbett (PSE).
Herr talman! Det gäller återigen föredragningslistan: i sitt nuvarande skick innehåller den ej någon punkt som, enligt vår nya arbetsordning, nämligen artikel 121a, automatiskt skulle placeras på måndagens föredragningslista: en 30-minutersperiod för minutanföranden där ledamöterna kan ställa frågor av politisk vikt. Den skulle ha funnits med på vårt förslag till föredragningslista, men den tycks ha blivit utelämnad - säkerligen av misstag, det här är en ny arbetsordning och alla har inte hunnit vänja sig vid den ännu -, men den borde automatiskt finnas med vid någon punkt på föredragningslistan för måndagen.

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! Nu i helgen dödades elva palestinier av den israeliska armén i samband med planerade mordaktioner. Av de dödade var fyra barn på sex, tio och femton år. Enligt den israeliska dagstidningen Haaretz dödades inte mindre än trettio civila palestinier på detta sätt under augusti månad. Redan i slutet av juli skördade en räd i Gaza ytterligare sexton dödsoffer, däribland nio barn. Den israeliska pressen kritiserar själv det oansvariga i dessa brott samtidigt som antalet terroristattacker har minskat på ett iögonfallande sätt, vilket Yediot Aharonot framhåller.
På min grupps vägnar uppmanar jag därför rådet, kommissionen och parlamentet att klart och tydligt ta avstånd från dessa nya illgärningar från Sharonregeringens sida, som i mina ögon underblåser hat och hämndbegär, när det finns ett starkt behov av nedtrappning, dialog och fred.

Blak (GUE/NGL). -
Herr talman! Vi danskar har under en längre tid haft ett mycket, mycket stort problem, nämligen att vi inte har kunnat se danska nyheter på TV. Så lyckades det, tack vare vår duktiga kvestor, som står där borta. Nu har vi emellertid kommit till ett annat problem; det råder konflikt mellan Danmarks Radio och de danska journalisterna, så att vi åter blir utan nyheter. Skulle ni inte kunna skicka en sympatiyttring till journalisterna i hopp om att konflikten skall kunna ta slut, så att vi återigen kan få information på samma villkor som våra kolleger. Det hoppas jag verkligen att ni vill göra.

De Rossa (PSE).
Herr talman! I en ordningsfråga skulle jag vilja ta upp något som orsakar stor oro bland Irlands folk, särskilt bland dem på Irlands östkust - och förvisso torde det också vara en angelägenhet för folket på västkusten i Förenade kungariket. Det gäller den aktuella transporten av MOX-kutsar som har skickats tillbaka från Japan till Sellafield och som kommer att anlända till Irländska sjön någon gång under nästa vecka.
Irländska sjön är redan nu högradioaktiv till följd av Sellafields avfallsutsläpp i den. Transporten sker på två första generationens dubbelskroviga fartyg, men dessa fartyg är inte fullständigt dubbelskroviga, och de är mycket gamla. Detta orsakar oro bland folket på Irland på grund av olycksrisken och på grund av den mycket reella risken för terroristattacker mot dessa fartyg.
Det har redan uttryckts en tämligen världsomspännande oro för dessa transporter. De utgör en miljörisk för de öppna haven och för kuststater. Jag uppmanar talmannen för detta parlament att ta upp denna fråga med kommissionen och i synnerhet med den brittiska regeringen. Om denna transport fullföljs är det troligt att liknande transporter kommer att fortsätta en tid framöver. Själva MOX-kutsarna har refuserats och skickats tillbaka från Japan, efter att man upptäckt att resultatet från kvalitetskontrollen hade förfalskats vid Sellafield. Därför kunde inte japanerna godkänna dem för användning i sina kärnreaktorer.
Jag är djupt bekymrad över situationen. Alla politiska partier i Irland har uttryckt sin oro, och jag ber att vi med hänsyn till detta vidtar åtgärder.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! Den 8 augusti dömdes två turkisk-cypriotiska journalister från vad som brukade vara ?Europatidningen? och nu är ?Afrikatidningen?, redaktörna Sener Levent och Mentuh Ener, till sex månaders fängelse vid en olaglig rättegång i den ockuperade delen av Cypern, anklagade för att efter vad som påstås ha förolämpat Denktash. Detta är ytterligare ett exempel på uppenbara kränkningar av de mänskliga rättigheterna från Denktash-regimens sida, i det här fallet yttrandefriheten och tryckfriheten, vilket de stater som har makten här på jorden skenheligt blundar för.
Det är tydligt att målet är att tysta alla reformvänliga turkcypriotiska röster som motsätter sig ockupationen och planerna på att dela Cypern, och det är särskilt betydelsefullt i detta kritiska skede i förhandlingarna om Cypernfrågan. Såvitt jag har hört kommer även fem lärare att ställas inför rätta för att ha deltagit i en blandad kör som gav en föreställning i Istanbul.
Vi fördömer oreserverat denna handling, och ber er att utöva allt ert inflytande för att se till att dessa två journalister omedelbart friges.

Deva (PPE-DE).
Herr talman! Ni kanske kan erinra er att jag före sommaren föreslog ett initiativ för en global kristen/muslimsk/judisk dialog med representanter från kristna, muslimska och judiska parlament, som ni själv kunde anordna här i Europaparlamentet. Under sommaren har det varit märkbart att spänningar har uppstått inför den 11 september, Irak eller situationen Israel/Palestina. Jag anser att det är tid för en sådan dialog, för att fokusera de goda krafterna av sans och sansade individer.
Denna idé fördes på tal av det filippinska parlamentets talman då vi var där, och jag anser att tiden har kommit för ett sådant initiativ.

Liese (PPE-DE)
Herr talman! Förra måndagen hade man i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi en diskussion med det danska ordförandeskapet om ?förverkligandet av det sjätte ramprogrammet för forskning?. Inom ramen för denna diskussion uttalade sig några kolleger, bl.a. utskottets ordförande och den danske ministern. Det framkom att rådet, efter det att ramprogrammet antagits, beträffande de särskilda programmen, som fastställs utan parlamentets medverkan, hade enats om speciella bestämmelser när det gäller de etiskt känsliga frågorna. Gentemot detta framhöll några kolleger att denna överenskommelse strider mot vad Europaparlamentet avtalade med ministerrådet i maj.
I de dokument som stod till vårt förfogande vid omröstningen inför den andra behandlingen var det inte tal om någon överenskommelse i de frågor som rådet nu har reglerat. Jag har heller inte fått någon information. Därför är det naturligtvis riktigt om Europaparlamentet ställer frågor till rådet. Men jag skulle som enkel parlamentsledamot också vilja fråga om talmannen eller någon annan har fått dokument, som inte alla ledamöter hade tillgång till vid omröstningen.

Talmannen. -
Jag är tvungen att gå igenom detaljerna för att kunna ge er ett definitivt svar, men såvitt jag vet så har inte de dokument som ni refererar till på något formellt sätt vidarebefordrats till denna institution, dess ordförande eller kansli. Jag skall kontrollera detta.

Santini (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja göra er och kammaren uppmärksamma på ett nytt fall som innebär ett allvarligt brott mot de mest grundläggande mänskliga rättigheterna, men framför allt ett brott mot rätten att fritt välja bostadsort. Det är detta som utspelar sig, som håller på att fullbordas i dessa dagar, just nu, i Tunisien.
Fakta i målet: en italiensk kvinna, gift med en tunisisk medborgare, och hennes två döttrar på 16 månader och 5 år följde med till Tunisien på vad som pappan hävdade skulle vara en veckas semester. När de väl kom till landet tog pappan hand om familjens pass och nu hindrar han dem från att lämna Tunisien och kräver att hustrun, som är italiensk medborgare, skall stanna i Tunisien mot sin vilja. För bara några minuter sedan fick jag reda på att domstolen i Tunis har bedömt att pappan inte kan ta hand om barnen och därför har tillerkänt mamman vårdnaden. Däremot har inte domstolen ännu för avsikt att låta familjen återvända till Italien, där deras bostad finns, där flickorna är födda och där det vore naturligt för dem att bo.
Herr talman! Vi som har alla möjliga slags bilaterala förbindelser med dessa länder har också en skyldighet att få dem att förstå att de måste anpassa sin lagstiftning - som vi respekterar som grund - till de ändrade förhållandena i världen, så att dialogen kan föras på jämställd fot, med samma värdighet och kulturella nivå för båda parter. Om de skall ha förbindelser med Europeiska unionen måste de förstå att vi har andra regler här som vi tänker försvara, till att börja med de mänskliga rättigheterna och den fria rörligheten för människor.

Cappato (NI).
Herr talman! I dag är det en viktig årsdag för Vietnamkriget, inte för det man vanligen menar med Vietnamkriget utan det krig som fortgår i Vietnam varje dag, mot demokrati och mot grundläggande fri- och rättigheter: kriget mot Vietnams medborgare, mot buddhistmunkarna, mot ledarna för politiska rörelser med andra åsikter än den vietnamesiska regimen.
I dag är det årsdagen av denna regims födelse: en viktig och allvarlig årsdag särskilt för den katolska och protestantiska montagnardminoriteten i Vietnam, som förtrycks av denna regim. Transnationella radikala partiet har utropat kommande lördag, 7 september, till en världsdag för icke-våldsmobilisering i Gandhis anda, för demokrati och frihet i Vietnam: kinesiska dissidenter som Wei Jin Sheng, ledare för de vietnamesiska oliktänkande som Vo Van Ai och montagnardledare som Kok Ksor kommer att delta.
Jag uppmanar alla kollegerna att skriva under uppropet från Transnationella radikala partiet och delta vid denna världsdag för icke-våldsmobilisering mot detta nya ständiga och dagliga krig i Vietnam.

Ahern (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle vilja be om kammarens stöd för ert och kammarens ingripande i fråga om de dödsdomar genom stening som har utdömts i åtskilliga rättsfall av en domstol i norra Nigeria. Detta gäller både för så kallade brottsliga gärningar och uppenbarligen, som i fallet med Amina Lawal, för brottet att föda barn.
Jag är säker på att vi alla är överens om att vad än ett rättsfall må gälla så är stening under alla omständigheter en förskräcklig död, men i synnerhet i fråga om den mor vars enda brott är att ha fött barn. Jag känner starkt för denna fråga, och jag skulle vilja be er - jag är säker på att ni redan har gjort det eftersom jag har skrivit till er om föregående fall - att ni ingriper med all kraft ni kan uppbåda i detta specifika fall.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I somras landade jag på Roms flygplats och tog sedan motorvägen Rom-Neapel till Cassino. Intill Cassino finns det en liten kommun med 2 000 invånare, San Pietro in Fine, som förstördes fullständigt under det berömda slaget vid Cassino under andra världskriget. Det blev bara ruiner kvar av denna kommun, San Pietro in Fine. De få invånare som överlevde byggde upp byn på nytt några meter ned i dalen.
Jag tror att de unga borde få veta vad som hände, och därför skulle det vara bra att göra San Pietro in Fine till en minnesplats, en plats där man kan minnas krigets fasor och hur nyttig och viktig Europeiska unionen har varit under dessa femtiofem år när det gäller att undvika krig i Europa.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Jag stöder De Rossa angående transporten av kärnavfall. Det är sannerligen upprörande att dessa transporter äger rum, trots enorma motsättningar från allmänheten. När vi nu närmar oss den 11 september borde man vara särskilt uppmärksam på farorna med att transportera sådant material. Det är allmänhetens intressen som skall tjänas i stället för kärnkraftsindustrins. Jag stöder även De Rossa genom att uppmana er, herr talman, att göra något åt detta. Eftersom jag kommer från ett land som Irland, som är så starkt emot dessa transporter och även emot hela idén bakom kärnkraftsindustrin, så anser jag att något borde göras för att förmedla ett budskap från detta parlament att vi är ytterst oroade över dessa transporter.
Jag skulle även vilja stödja min kollega Ahern i fråga om dödsdomen genom stening. Vi måste uppmuntra de länder i Europeiska unionen som har överenskommelser om repatriering med länder som Nigeria att de skall ompröva hela idén att det skulle vara riskfritt att skicka tillbaka asylsökande och flyktingar till dessa länder. Jag talar här om mitt eget land som sätter föga tillit till att skicka tillbaka flyktingar och asylsökande till Nigeria, eftersom man känner till att detta är den situation de ställs inför.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Först och främst skulle jag vilja stämma in i kammarens sympatiyttring för offren i Santa Pola och Derry. Frågan som rör det politiska våldet i Baskien har tagits upp vid ett flertal tillfällen i denna kammare. Baskienfrågan har emellertid aldrig tagits med i föredragningslistan. Uppenbarligen är det ingen som vågar ifrågasätta Aznars synpunkter om Baskien. Den behandlas inte som en politisk fråga, utan endast som ett terrorismens problem.
Jag är medveten om att vissa av de spanska ledamöterna, även om det inte gäller alla, samt majoriteten av parlamentets ledamöter, är fullständigt på det klara med att det synnerligen handlar om en politisk fråga som man borde ta itu med omedelbart. Men alla förblir tysta. Den här kammaren borde inte längre ignorera lärdomarna från Nordirland, och i stället för att fördöma de tragiska följderna av våldet, som kommissionär Patten sade för ett par månader sedan, borde man utveckla metoder för att identifiera och ta itu med de ursprungliga orsakerna till det politiska våldet.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Herr talman! I mitt land pågår det nu en öppen rättslig process för att förbjuda Batasuna, med det enkla syftet att värna demokratin och våra grundläggande friheter. Jag tackar därför för institutionens uttalade stöd eftersom sanningen är den att det finns hundratals bevis som binder ETA till Batasuna, och det är inte godtagbart att offentliga medel används till att finansiera terror. I dag har Gorostiaga Atxalandabaso ännu en gång missat tillfället att fördöma detta mord. Lika lite bekymrar det honom att hans medkumpaner vid de möten han sammankallar hurrar för ETA eller gärna instämmer i ropen ?ETA, döda dem?. Det Gorostiaga Atxalandabaso däremot gjort är att samla in 200 000 euro, lagt dem i bagageutrymmet på en bil och försökt skicka dem till Spanien.
Herr talman! Vi kan inte sitta med armarna i kors, vi har rätt och skyldighet att hindra att dessa svarta pengar skall tjäna terrorns dunkla syften.

Díez González (PSE).
Herr Gorostiaga Atxalandabaso! Jag tycker att det är höjden av cynism, och jag tycker att det är vämjeligt att åter höra er rättfärdiga brotten. I det här fallet mot en pensionär och en spansk flicka. Helt avskyvärt. Lika avskyvärt som att veta att en del av de offentliga medel, de europeiska medborgarnas pengar, som ni får hamnar i händerna på kriminella och ETA:s fascister. Lika avskyvärt som det.
Herr talman! Det är något som inte fungerar i systemet om vi i denna kammare skall behöva stå ut med personers skamlöshet som kommer hit och rättfärdigar brotten.
Herr Gorostiaga Atxalandabaso! Ni skall veta att immuniteten för individer som ni och era attityder börjar nå ett slut i hela Europa. Demokratin har rätt att försvara sig och kommer att använda sig av denna rätt.
(Applåder)

Doyle (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill upprepa den oro som några kolleger, i synnerhet irländska kolleger, har nämnt angående MOX-transporten från Japan. Den verkliga svårigheten är att vi inte har något forum, där vi i egenskap av ledamöter för denna demokratiskt valda församling kan diskutera vår oro och våra farhågor, vare sig de är verkliga eller uppfattade, och där vi sinsemellan på ett demokratiskt sätt kan uttrycka oss för eller emot denna fråga. Följaktligen måste vi fortsätta att ta upp denna fråga vid tillfällen som detta.
Kan jag få be er, herr talman, att ni, då kommissionär Palacio framför sitt kärnkraftspaket denna höst, tar i beaktande att det minsta som borde erbjudas oss i detta parlament och i de nationella parlamenten är rätten att kommunicera, överlägga om och till fullo diskutera dessa angelägenheter, så att alla våra synpunkter för och emot dylika frågor kan ventileras ordentligt. Jag vädjar till er, herr talman, att ni garanterar ett sådant tillvägagångssätt.

Borghezio (NI).
Herr talman! Jag skall ta upp en fråga som jag redan förut har framhållit för ordförandeskapet. Det är någonting som rör mitt land, men jag vill göra en kort inledning eftersom jag har hört vad en del kolleger från spanska partier har sagt. Som företrädare för en rörelse som förespråkar självstyre skulle jag vilja hävda min starka övertygelse att principen om folkens självbestämmande måste erkännas och konkretiseras i Europa som en av de värderingar som ligger till grund för de europeiska folken samt folkens och regionernas Europa. Den får inte kväsas av någon regering eller av något land.
Nu skall jag tala om en annan fråga, nämligen ersättningen till de militärer som utförde tvångsarbete i Tyskland under andra världskriget. Skadestånden betalas nu ut, men de italienska militärerna ensamma har undantagits från denna åtgärd, som sätter punkt för en smärta som ännu finns kvar efter andra världskriget. Detta är mycket allvarligt. Jag ber Europaparlamentets ordförandeskap att granska den dossier som handlar om skadestånd till de italienska militärer som tvingades att arbeta i koncentrationslägren i Tyskland under andra världskriget.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Bara ett par ord om det som mina spanska kolleger sade om mig. Först och främst verkar det som om Díez González hotar mig eftersom det endast återstår ett fåtal dagar för mig som ledamot av detta parlament. Jag vet inte huruvida mitt liv är hotat på något sätt på grund av hennes ord.
För det andra, i fråga om de två hundra tusen euro som till synes var ämnade för ETA; här i denna kammare finns det ansvariga personer som till fullo känner till var dessa pengar finns i denna stund, samt varifrån dessa två hundra tusen euro härstammar. Jag är ledsen att behöva säga till fru Díez González att hon ljuger, med avsky, vilket är en stor besvikelse för oss alla.

Talmannen. -
Herr Gorostiaga Atxalandabaso! Enligt ordinarie parlamentariskt förfarande skulle jag vilja att hänvisningen från en ledamot till en annan i de termer ni beskrivit skall strykas ur protokollet. Jag ber er ta tillbaka anklagelsen att en ledamot vilseleder kammaren. Människor har olika uppfattning och uttrycker hängivet sina åsikter.
Så jag ber er dra tillbaka ert senaste yttrande, och sedan kan övriga kolleger uttala sig om andra delar ur innehållet.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Jag har ingenting emot att dra tillbaka det jag sade, förutsatt att hon drar tillbaka det hon sade.

Díez González (PSE).
Herr talman! I Baskien och i Spanien har personer som jag livvakt. Folk som jag mördas av personer som demonstrerar tillsammans med ledamoten Gorostiaga Atxalandabaso på gatorna, personer som skriker åt oss och de skriker ?ETA, döda dem?. Det han sagt här utsätter mig för fara. Personer som han lever bekvämt i Baskien, och jag vill att de skall fortsätta att leva bekvämt, men det han sagt sätter mitt och många andra människors liv i fara.
Jag ber denna kammare att den skall förstå att det enda vi spanska konstitutionalister begär är att få vara fria och lika säkra på att komma hem på kvällarna till våra barn som Gorostiaga Atxalandabaso är. Vi vill ha samma frihet och samma säkerhet som han, och det har vi inte, herr talman. Det är outhärdligt att han använder denna demokratiska kammare för att hota oss till döden. Jag känner mig mordhotad, herr talman. Han och hans kumpaner vet vad jag talar om.
Det är anstötligt att i denna kammare behöva lyssna till orden från en person som demonstrerar på gatorna med torterarna och mördarna.
(Applåder)

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Herr talman! Det här skulle inte vara annat än en parlamentarisk incident om det inte helt enkelt var så att det i Baskien och Spanien är så att då Batasuna hotar, dödar ETA. Det är precis den situation vi har i vårt land.

Fiori (PPE-DE).
Herr talman! Vår politiska gärning har alltid haft en ledstjärna, nämligen frihetstanken och en regel som hänger samman med denna frihetstanke: frihet utesluter alltid våld. I vårt agerande och i våra ställningstaganden tar vi avstånd ifrån alla former av självbestämmande som bygger på våld eller som på något sätt använder våld, också sekundärt våld.
Punkt två: vår Europatanke handlar om subsidiaritet. Vi har aldrig ifrågasatt något beslut som ett nationellt parlament har fattat, eftersom vi erkänner att de nationella parlamenten verkar och handlar i lokala frågor som Europa inte har med att göra.
Vi skulle vilja att man tar hänsyn till dessa två fixpunkter för vår rörelse, annars blir detta bara en teaterscen där ställningstaganden som inte tillhör vår tradition kan spridas runt om i Europa.

Talmannen. -
Denna punkt är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0261/2002) av Dorette Corbey för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 94/62/EG om förpackningar och förpackningsavfall (KOM(2001) 729 - C5-0664/2001 - 2001/0291(COD)).

Schreyer
Herr talman, ärade damer och herrar ledamöter! År 1999 bildades i Europeiska unionen sammanlagt 63,5 miljoner ton avfall ur förpackningsmaterial. Det motsvarar cirka 17 procent av hushållsavfallet och 3 procent av den totala vikten av allt avfall. Direktiv 94/62/EG om förpackningar och förpackningsavfall har lett till en minskad miljöpåverkan i samband med förpackningar och förpackningsavfall, särskilt eftersom avfallet i ökad utsträckning samlas in, återvinns och återanvänds.
Förpackningar återvinns i dag överallt i Europa och inte bara i Mellan- och Nordeuropa. Det finns ingen medlemsstat som inte redan 1998 uppfyllde den minimimålsättning som satts upp för år 2001 när det gäller återanvändning av material. Enligt föreliggande förslag skall nya, betydligt högre, mål fastställas för materialutnyttjande och för återanvändning över huvud taget än vad som fastslogs i den nu gällande versionen av förpackningsdirektivet.
Kommissionens förslag förutsätter en 55-procentig ökning av minimimålsättningen för materialutnyttjande, vilket är mer än en fördubbling, och en ökning med 10 procent till 60 procent när det gäller minimimålsättningen för återanvändning totalt. Europaparlamentet har vid upprepade tillfällen pekat på nödvändigheten av att ta hänsyn till de ekonomiska och miljöpolitiska konsekvenserna av den målsättning som gäller på återanvändningsområdet. Detta skedde i den mest detaljerade kostnads- och nyttoanalys som någonsin gjorts i fråga om målsättningar när det gäller gemenskapens materialutnyttjande. Det finansieringsbehov som tillkommer beräknas till sammanlagt 700 miljoner euro om året. De alternativa kostnaderna för hantering av avfallet uppgår i jämförelse med detta till 800 miljoner euro. Därutöver har fördelarna när det gäller miljön uppskattats till cirka 350 miljoner euro.
Det finns emellertid avsevärda skillnader mellan de olika förpackningsmaterialen, såväl i fråga om miljöfördelar som i fråga om kostnader för att tillvarata materialet. Därför har man i kommissionens förslag inte bara fastslagit övergripande mål för återanvändning och materialutnyttjande, utan även differentierade mål för de olika materialen. Det skall ge till resultat att man koncentrerar sig på att utnyttja de material som i jämförelse med de kostnader som uppstår ger de flesta fördelarna ur miljösynpunkt.
Några medlemsstater har redan nått de nya målen som kommissionen har föreslagit. Andra länder, som ännu inte har utvecklat sina program för materialutnyttjande så långt, står emellertid inför en betydande utmaning.
Jag vill bara tillägga att jag har presenterat förslaget i stället för min kollega, Wallström, som ju i dag befinner sig i Johannesburg på toppmötet om hållbar utveckling.

Corbey (PSE)
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Det europeiska förpackningsdirektivet har satt i gång en hel del. Vi sorterar och samlar in vårt avfall. Det finns numera återvinningsanläggningar i hela Europa. Överallt i Europa arbetar människor med att bearbeta det avfall vi alla producerar. Tungt och intensivt arbete som vi utför för miljön och som vi måste fortsätta med, för avfallsberget fortsätter att växa. Men vi får inte blunda för vissa svårigheter med förpackningsdirektivet.
För det första råder det stora skillnader i hur medlemsstaterna tillämpar förpackningsdirektivet. Detta beror ibland på slöhet, men ofta även på verkliga problem, som begränsade möjligheter att göra av med avfallet.
För det andra är inte miljövinsterna alltid tydliga. Vi tror att återvinning är bra för miljön, men det finns gränser. Vid långa avstånd exempelvis blir fördelen för miljön till en nackdel.
För det tredje ser vi fortfarande väldigt mycket överflödiga förpackningar. Förpackningen har självklart en grundläggande funktion, nämligen att skydda produkten, men bröd i dubbla plastpåsar är ändå lite överdrivet. Dessa frågor togs upp i parlamentets resolution från förra året. Det var mot bakgrund av detta som vi behandlade kommissionens förslag. Vi stöder kommissionens förslag till revidering, men tycker att det är för begränsat. Förslaget är knapphändigt utarbetat, särskilt när det gäller det förebyggande. Kolleger, det här har vi debatterat utförligt. Jag vill tacka alla mina kolleger och särskilt skuggföredragandena för deras bidrag. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor kan presentera ett resultat som ger goda anknytningspunkter för nya steg mot en hållbar utveckling. Jag skall lyfta fram ett antal centrala punkter.
Till att börja med har vi direktivets miljöresultat som tyvärr inte alltid är så tydligt. Men effekterna på miljön måste vara tydliga för att medborgarna skall fortsätta motiveras att sortera sina sopor. Därför ber utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om en tydlig utvärdering av vinsterna för miljön i förpackningsdirektivet. Miljöresultatet behöver inte bara vara tydligt för medborgarna utan även prioriteras när företag och myndigheter fattar beslut. Vi måste lägga en första grund för detta, och därmed kommer jag till min andra punkt: förebyggande.
Producenter väljer förpackning till en produkt utifrån dess funktioner, och där finns det fler valmöjligheter. Drycker kan förpackas i kartong, metall, glas, plast eller i en kombination av dessa. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor vill att producenterna väljer det miljövänligaste alternativet. För detta måste en indikator komma till stånd, och denna förpackningsmiljöindikator utgörs av minst två parametrar: mängden avfall och utsläpp av växthusgaser. Utsläpp av växthusgaser är ett globalt problem och måste därför tillskrivas samma betydelse i alla länder. Men avfallsproblematiken och återvinningskapaciteten är olika i olika länder, och därför måste värderingarna variera från land till land. Förpackningsmiljöindikatorn har gett upphov till mycket diskussion. En effekt är i alla fall tydlig. Olika material, såsom papper, metall, glas och plast, måste konkurrera med varandra utifrån miljökvalitet. På så sätt ges stimulans till ständigt nytänkande och investeringar i återvinningskapacitet. Det leder till att varje land får sin egen optimala återvinningskapacitet. Det är viktigt att vi nu tar ett första steg. Industrin vill ha klara politiska uttalanden som åtminstone anger riktningen.
Min tredje punkt rör återvinning. Så länge den förebyggande politiken inte fungerar fullt ut behöver vi arbeta vidare med återvinningsmålen. Problemet med återvinningsmålet är att det aldrig är optimalt för alla länder. Vad som är ambitiöst för Förenade kungariket och Spanien kanske inte är det för Tyskland eller Österrike. Jag tror att de 65 procent som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor föreslår är en bra kompromiss i den första behandlingen. Det har diskuterats ingående om målen skall vara materialspecifika eller inte. Även här föreslår jag en medelväg: inga materialspecifika mål, men däremot en uppdelning i lätta och svåra material. Minst 25 procent för plast och trä och 60 procent för de övriga. Då har medlemsstaterna tillräckliga valmöjligheter för att förverkliga de procentsatser som är bäst för dem. Vad gäller maximimålsättningarna så var de en utmärkt idé när återvinning var något nytt, men de behövs inte alls längre. Det sker ingen snedvridning av marknaden längre p.g.a. för högt uppsatta nationella mål.
Nästa punkt gäller återanvändningen. Debatten om återanvändning har blossat upp igen i flera länder, främst i Tyskland, Danmark och Nederländerna, i synnerhet beträffande dryckesförpackningar. Det är också på det här området vi har de flesta problemen med den inre marknaden. Att göra återanvändning obligatorisk gynnar ofta lokala öl- och mineralvattenproducenter. Detta är faktiskt oegentlig tillämpning av återanvändning, och det måste vi undvika. Därför behöver vi också sätta miljöresultatet i första rummet. Medlemsstaterna måste stimulera återanvändning om det är bättre för miljön.
Min sista punkt handlar om tungmetallerna. Det står klart för alla att dessa måste bannlysas. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har bestämt sig för nollvisionen. Man har pekat på att tungmetaller hindrar användningen av återvunnet material, och det är inte alls vår avsikt. Därför vill vi återigen förtydliga att användningen av tungmetaller måste vara lika med noll.
Slutligen, kolleger, ett par ord till om hållbar utveckling. I Johannesburg talar världen om hållbar utveckling, och i dag har vi chansen att ge detta vackra begrepp ett praktiskt innehåll. Begreppet hållbar utveckling måste ta form och gestalt, få ett innehåll. Vi måste ta hand om vårt skräp själva i stället för att exportera det till utvecklingsländer. Därför skall vi tillämpa producentansvar i praktiken. Det har vi gjort tidigare i direktivet om elektroniskt avfall och direktivet om skrotbilar. Producenterna har inte bara ekonomiskt ansvar utan måste också vara innovativa när det gäller deras förpackningars miljökvalitet. Innovationer är också den bästa garantin för att behålla sysselsättningen i förpackningssektorn. De är den bästa garantin för att inte betunga kommande generationer med vårt avfall, brist på naturtillgångar och klimatförändringar. Vi hoppas att reformen av förpackningsdirektivet skall bidra till detta. Jag tackar för er uppmärksamhet, och jag ser fram emot debatten.

Niebler (PPE-DE)
energi. (DE) Herr talman, mina ärade kolleger! Först skulle jag hjärtligt vilja tacka föredraganden från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, Corbey, för hennes betänkande och också gratulera henne till hennes betänkande. Hon har breddat debatten om ändring av förpackningsdirektivet och gett debatten ett bredare miljöpolitiskt perspektiv. Utöver en ändring av återvinningskvoterna har hon försett diskussionen med miljökonsekvensbedömningar, till exempel med hjälp av en livstidsanalys. Hon har alltså redan - skulle man kunna säga - föregripit överläggningarna om vitboken som behandlar den integrerade produktpolicyn.
Det är naturligtvis aldrig fel att så tidigt som möjligt ha överläggningar om metoder för miljökonsekvensbedömning, för på så sätt skapas en bredare medvetenhet om sådana miljöpolitiska koncept. Å andra sidan får vi inte i direktivet om förpackningsavfall diktera villkoren innan vi även här i parlamentet ingående har behandlat frågan. Och nu är det så att vitboken om integrerad produktpolicy är tänkt att ligga till grund för detta. Så har man i varje fall i det närmaste enhälligt sett på saken även i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi.
Av den anledningen har vi i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi med majoritet uttalat oss för att ändringsförslag 16, som redan nu förutser införandet av miljöindikatorer, skall röstas bort från betänkandet. Ändringsförslag 16 förutser utöver detta en generell minskning av avfallsmängden med 10 procent. Betyder detta att produktionen av förpackningsmaterial skall minskas? Hur skall vi nå detta? Skall vi minska hela industriproduktionen av varor som skall förpackas med 10 procent? Även detta är ett förslag som vi inte bör befatta oss närmare med.
Om innehållet i direktivet bara helt kort två meningar: de nya målen skall bedömas som ambitiösa, men jag menar att de resultat de leder till ger dem berättigande med tanke på de miljöpolitiska målen, och närmare bestämt ur industripolitisk synvinkel. Vi kommer därför också i stor utsträckning - med de reservationer som jag tidigare nämnde - gärna att rösta för Corbeys betänkande.
(Applåder)

Ayuso González (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ledamöter! Det betänkande vi skall rösta om i morgon har hållit oss i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor väl sysselsatta under de senaste månaderna. Jag tänker särskilt på föredraganden, Corbey, som jag vill gratulera eftersom det är en dokumentsamling som inte alls är lätt och som hon varit tvungen att arbeta hårt med.
Ändringen av direktivet om förpackningar och förpackningsavfall kommer att få betydande konsekvenser för de berörda: för offentliga förvaltningar, för återvinningssystem, för material- och förpackningstillverkande företag, för livsmedelsindustrin och - viktigast av allt - för konsumenten. Utan konsumentens medverkan kan inte något land uppfylla detta direktiv.
Det är klart att det är nödvändigt att fastställa kvantitativa mål, och att de skall vara långtgående, men det är också sant att målen samtidigt måste vara möjliga att nå. Vi måste vara medvetna om att målen i vissa medlemsstater kommer att vara svårare att nå på grund av historiska skäl med bristande infrastruktur, låg befolkningstäthet eller konsumtionsmönster. Vi diskuterar ett direktiv som bör vara tillräckligt flexibelt för att göra det möjligt för de nationella lagstiftningarna att anpassas till detsamma. Vi kan inte heller tvinga konsumenterna att sopsortera för att underlätta hämtningen. Det är något som måste ske frivilligt och genom utbildning.
Målen för återvinning och materialutnyttjande som kommissionen föreslår för år 2006 är synnerligen ambitiösa för flertalet medlemsstater, och man måste erkänna att de för vissa medlemsstater är omöjliga att uppnå. Dock kommer Europeiska folkpartiet (kristdemokraterna) och Europademokraterna att stödja att de procentsatser som föreslås antas, förutsatt att de övre gränserna behålls eftersom förslaget innebär en möjlig höjning av dessa gränser med kommissionens tillstånd.
Vi är dock motståndare till att ha specifika mål för varje material eftersom det innebär en störning av konkurrensen mellan material och minskar konsumentens valmöjligheter. Vårt förslag - i ändringsförslag 45 - är ett minimum på 25 procent för alla material, i samma linje som det nu gällande direktivet, även om vi vet att det är ett mycket högt mål för plastsektorn att uppnå 25 procent. Att målet sätts till 25 procent innebär inte att man inte kan gå utöver det. I det nuvarande direktivet, med 15 procent, uppnår man upp till 70 och 80 procents materialutnyttjande i vissa länder. Det kommer att främja den fria konkurrensen mellan material på en fri marknad. Personligen - nu talar jag inte i PPE-DE-gruppens namn - anser jag att de allmänna målen för återvinning och materialutnyttjande skall fastställas på lokal nivå av behöriga myndigheter, som är de som har bäst kunskap om sina möjligheter, infrastruktur och konsumtionsmönster.
Kommissionen föreslår att målen skall uppnås i juni 2006, och vårt förslag är att datumet skall skjutas fram till den 31 december samma år. Det är mer praktiskt att tala om och göra beräkningar per kalenderår. Dessutom är tiden mycket knapp.
Därför förstår jag också att man vill skjuta upp genomförandet av direktivet till 2008. Dessutom kommer medlemsstaterna att få kort tid för att anpassa sina lagstiftningar med tanke på medbeslutandeförfarandet, vilket kommer att leda till att antagandet av direktivet kommer att dröja ännu något längre. Men jag anser att detta parlaments budskap inte skall vara att fördröja. Däremot stöder jag differentierade mål och tidsfrister för vissa medlemsstater som Irland, Grekland och Portugal, som har mycket stora svårigheter att uppfylla den föreslagna rytmen.
Vi anser också att det inte är nödvändigt med ett mål för förebyggande eftersom industrin redan maximalt försöker reducera den kvantitet material som används för tillverkning av förpackningar av både miljömässiga och ekonomiska skäl, som t.ex. den ?gröna punkten? som finns i vissa länder, som i mitt.
Man bör tänka på att volymen förpackningar på marknaden också beror på kvantiteten försålda produkter, inte bara på de material som används vid tillverkningen. Vi är för ett delat ansvar, såtillvida att tillverkaren använder maximala resurser för att säkra att produkten förpackas på lämpligt sätt, att konsumenten samarbetar i uppsamlingen av avfall och att de kommunala myndigheterna hanterar avfallsvolymen och materialutnyttjar där så är möjligt.
Vi menar också - i ändringsförslag 44 - på att materialutnyttjande och återanvändning kan främjas av medlemsstaterna på olika sätt, beroende på dessas specifika förutsättningar och infrastruktur. Vi bör vara flexibla. Industrin anstränger sig redan för att förbättra formgivningen av sina produkter och göra dem mer miljövänliga. Det är en aspekt som konsumenten uppskattar alltmer, och vi får inte glömma att det direktiv vi vill ändra uppkom en gång i tiden på grund av problem med den inre marknadens funktion.
Avslutningsvis vill jag göra en reflexion, och det är att detta förslag, precis som övriga som läggs fram för oss, syftar till att alla medlemsstater skall uppfylla dem och att socioekonomiska villkor, infrastruktur, traditioner och sätt att leva skiljer sig mycket från ett land till ett annat, och det kommer att bli ännu mer efter utvidgningen. Därför bör vi i Europeiska unionen sätta regler som fastställer minimigränser som alla kan uppnå och som tillåter att ribban höjs för dem som klarar av att göra det. När tillämpningen av lagstiftningen blir undantag och bristande uppfyllelse beror det på att något inte fungerar.

Myller (PSE).
Herr talman! Jag vill tacka Corbey för ett bra betänkande! I det sjätte miljöhandlingsprogrammet godkände man en princip om att avfallsmängden borde avskiljas från den ekonomiska tillväxten. Denna målsättning är också ett av de viktigaste miljöpolitiska målen vid mötet som hålls i Johannesburg för tillfället. Visserligen är direktivet om förpackningsavfall endast en del av detta problemområde, men vi har det nu här för handen, och man måste även komma ihåg denna övergripande målsättning.
Därför måste man när man förnyar direktivet från år 1994 ställa upp ambitiösa mål, såsom föredraganden av betänkandet, Corbey, också har konstaterat. Resultatet i utskottet var inte riktigt vad socialdemokraterna och föredraganden hade velat; förhoppningsvis kan vi trots allt nå upp till den målsättningen att vi åstadkommer en 10 procentig minskning i produktionen av avfall. Miljöeffekterna som uppstår till följd av användningen av förpackningsmaterial kräver dock ännu en hel del forskning. Beträffande återanvändning och återvinning lönar det sig inte att upprätta någon sträng hierarki; i vissa länder fungerar återvinning bättre, inom andra områden återanvändning. Till exempel i Finland fungerar återanvändningen av läskedrycks- och ölflaskor och -burkar förträffligt och då skall man understödja det, men på ett sådant sätt att alla kan delta öppet i detta system.
Som ett resultat av miljökonsekvensbedömningen bör man åstadkomma miljöindikatorer för förpackningar. När vi har diskuterat detta direktiv på olika håll har vi lagt märke till att det finns lika många experter som det finns materialföreträdare. Vi måste ha forskningsbaserad information om vilka material och hurudana omständigheter som bäst förbättrar miljöns tillstånd. För att det skall uppstå äkta konkurrens mellan materialen anser jag att vi utöver målsättningarna för enskilda material även borde ställa upp ett generellt mål då man skulle konkurrera om att föra ut mera sådana förpackningsmaterial på marknaden som uppfyller miljökriterierna. Återvinning är mycket bra även då vi talar om hållbar utveckling som en sammanlänkning av socialpolitik, ekonomisk politik och miljöpolitik. Det skapar arbetsplatser och hjälper i det här avseendet utslagna, samt förbättrar miljöns tillstånd.

Pohjamo (ELDR).
Herr talman! Jag vill även på min grupps vägnar tacka kollega Corbey för ett väl förberett betänkande. En förnyelse av förpackningsdirektivet är verkligen nödvändig. Man måste få en klar och tydlig lösning när det gäller målsättningen för användning av förpackningsavfall, då den nuvarande situationen är tämligen rörig.
Kommissionens förslag till allmän återvinningsgrad för förpackningsavfall är ett utmanande mål, men det kan endast uppnås på vissa villkor. Återvinningsmålen för enskilda material bör stå närmare varandra. Mycket olika målsättningar kan i varje fall inte motiveras med miljökriterier. Målen för enskilda material, vilka omfattar EU-området, delar upp materialen i olika kategorier, men även medlemsstaterna hamnar i en ojämlik situation eftersom förpackningspraxisen varierar mycket i de olika medlemsstaterna och därav även andelarna av olika förpackningsmaterial.
Såsom här tidigare redan har konstaterats är det av största vikt att förhindra uppkomsten av avfall. Detta kan man åstadkomma till exempel genom att effektivt använda förnybara råmaterial, tillverka högklassiga, hållbara, långvariga och återvinningsbara produkter samt genom att åstadkomma mindre skadligt avfall. Huruvida återanvändningen av förpackningar skall främjas bör avgöras från fall till fall. Till exempel tillverkar man fiberförpackningar av råmaterial som är lätt att återvinna och förnybart. De är ofta miljömässigt och ekonomiskt fördelaktigare än förpackningar som används på nytt.

González Álvarez (GUE/NGL).
Herr talman! För det första vill jag, som några andra kolleger, tacka föredraganden för den uppmärksamhet hon gett alla oss som lämnat ändringsförslag och att hon accepterat vissa av dem.
Jag håller med kommissionären om att direktivet från 1994 innehåller vissa positiva element, i den meningen att alla medlemsstater i större eller mindre utsträckning sorterar avfall i ursprung, återvinner, materialutnyttjar och återanvänder avfall. Jag tror att det fått dessa effekter, även om det finns betydande skillnader mellan medlemsstaterna. Jag håller också med föredraganden om att det skulle vara nödvändigt att förenkla och konsolidera lagstiftning, förordningar, direktiv och beslut i denna och i andra delar av miljöpolitiken.
Det finns två frågor som kanske är de mest kontroversiella i var och en av de olika grupperna. Den första av dem handlar om nivåer på koncentration av bly, kadmium, kvicksilver och krom som finns i förpackningar. Den andra är den procentuella andelen materialutnyttjande och återvinning av vart och ett av de föreslagna materialen. Jag tror att det i slutändan kanske är nödvändigt att ta till de strängaste aspekterna på dessa två frågor för att nå en möjlig förlikning och en hög nivå i direktivet.
Vi delar också föredragandens oro för saluföringen av de återvunna produkterna. Den är mycket svår, och jag anser, precis som föredraganden, att de offentliga myndigheterna bör ha möjlighet att upphandla återvunna produkter.
Herr talman! Jag avslutar med det som jag tycker är det viktigaste i denna fråga: förebyggande. I förebyggandet bör alla konsumenter delta. Det finns erfarenheter som visar att konsumenter som är tillräckligt informerade deltar på korrekt sätt. Å andra sidan såg vi i Johannesburg att producenterna ansvarar för att använda material som ger lite avfall, och de måste beakta utsläpp av gaser som påverkar växthuseffekten, andra utsläpp och skydda knappa naturresurser.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Framför oss ligger nu äntligen, efter ett års försening, Europeiska kommissionens förslag till ändring av direktivet om förpackningar och förpackningsavfall. Jag skulle vilja tacka Corbey för hennes arbete med detta betänkande. Jag välkomnar i hög grad de förbättringar som har gjorts, och jag hoppas att de kommer att vara till hjälp i våra ansträngningar att minska avfallet inom Europeiska unionen.
Det är emellertid djupt beklagansvärt att medlemsstaternas regeringar är så ovilliga att sätta miljön framför storfinansen, i synnerhet mot bakgrund av retoriken om hållbar utveckling som vi hört om från Johannesburg under den senaste veckan.
Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen har lagt fram ett antal ändringsförslag i ett försök att ytterligare förbättra texten. Jag skulle vilja ta tillfället i akt och kortfattat förklara vårt resonemang bakom några av dessa ändringsförslag. Först och främst, när det gäller tiden: vi föreslår ett kompromissdatum till år 2007 hellre än till 2008. Kommissionens förslag är redan ett år försenat, och enligt målen kunde det senareläggas ett år, men inte mer. Jag välkomnar även PPE-DE-gruppens ändringsförslag om en tidsfrist till år 2006, vilket skulle vara bättre.
För det andra, vi bör öka avfallsförebyggandet och materialutnyttjandet av förpackningar så att avfallets inverkan på miljön kan minska. Avfallsförebyggande bör vara den främsta prioriteringen inom EU:s avfallspolitik, men ännu har alltför litet blivit gjort. Återvinningssystem har visat sig vara välgörande för miljön, förutsatt att man uppnår ett minimum av kretslopp för återvinning, och att transportsträckorna inte är alltför långa. Att alltför många olika typer av flaskor används är något som ofta står i vägen för dessa system. Vi har föreslagit att kommissionen skall undersöka möjligheten till en enhetlig typ av flaska och genomföra gemenskapsåtgärder för att underlätta ett materialutnyttjande.
För det tredje, vi har försökt stärka ett materialutnyttjande i motsats till en återvinning. Enligt strategin för avfallshantering är ett materialutnyttjande mer miljövänligt än återvinning och, enligt min åsikt, är ?återvinning? bara ett annat ord för förbränning - en förorenande process med betydande inverkan på miljö och hälsa. Av den orsaken bör vi hellre öka materialutnyttjandet än återvinningen. Kommissionen anser att medlemsstaterna ?skall uppmuntra återvinning?. ?Skall uppmuntra? - kommissionen tvingar medlemsländerna att införa avfallsförbränning. När det gäller mitt eget land, Irland, skulle detta passa alldeles utmärkt, för det är nämligen precis vad man vill. Man vill inte lösa avfallsproblemet, man vill bränna upp det! Se på attityden till återvinning. Där har rådet inte fastställt någon maximinivå - vilket är mycket intressant -, däremot har man fastställt en maximinivå för materialutnyttjandet, vilket är farsartat. Varför förhindra ett större materialutnyttjande om något sådant är möjligt?
För det fjärde, det borde inte finnas några maximala mål för materialutnyttjandet eftersom det är fördelaktigt ur miljösynpunkt att gynna en övergång till material som kan återanvändas. Dessutom borde man kunna åstadkomma mer ambitiösa minimimål. Som jag sade tidigare så är idén att fastställa en maximinivå inte acceptabel. Vi har även föreslagit att exporten av förpackningsavfall till icke-EU-länder inte skall inberäknas när det gäller att uppnå målen. Exporten av förpackningsavfall är för närvarande oreglerad, och den strider mot kraven i bilaga 2 i Baselkonventionen om kontroll av gränsöverskridande transporter och slutligt omhändertagande av farligt avfall, om exporten utgör ett väsentligt hot mot utvecklingen av miljövänlig infrastruktur för materialutnyttjande av förpackningsavfall inom EU, och om den förvärrar avfallsproblemet i importlandet. Åtminstone en del av det förpackningsavfall som nyligen exporterades från EU har antingen bearbetats på ett sätt som är skadligt för människors hälsa och för miljön, eller blivit nedgrävt i stället för materialutnyttjat, vilket inte bör uppmuntras.
Slutligen föreslår vi ett antal ändringsförslag som omfattar tungmetaller och PVC. Tungmetaller borde inte avsiktligt användas i förpackningar efter år 2006, och det finns ingen anledning att undanta återanvänt material från de restriktioner som gäller tungmetaller. Enligt kommissionens undersökningar av PVC finns det inte någon säker metod för avfallshantering. Nuvarande siffror för materialutnyttjande av PVC-förpackningar är mindre än 3 procent inom EU, och dessa är samtliga av en lägre kvalitet, utan vare sig miljömässiga eller ekonomiska fördelar. Vi borde tillämpa en gradvis avveckling i linje med Europaparlamentets förslag om PVC, där man krävde att en ersättningspolitik skulle införas.
År 1997 producerades 58 miljoner ton förpackningsavfall. År 1998 ökade den siffran till 60 miljoner ton, motsvarande 2 kilo per dag för en familj på fyra personer. Vissa medlemsstater har bara hälften så mycket som andra - och här jämför jag liknande länder emellan. Finland och Sverige har 100 kilo per person och år, Frankrike och Italien, som i stor utsträckning liknar varandra, har 200 kilo per person och år. Det finns inga uppgifter för länder som Portugal, Irland och Grekland, som önskar undantag. Jag finner det fullständigt obegripligt att mitt eget land, Irland - ett land där levnadsstandarden är bland de högsta i Europa och där ekonomisk högkonjunktur råder - vill ha dispens för sitt avfallsproblem. Österrike, Danmark och Nederländerna minskade den förpackningsmängd som fanns på marknaden från 1997 till 1998 med 10 procent. Det är sålunda möjligt att uppnå; vi kan uppnå en minskning om vi intar en hållning som uppmuntrar detta.

Blokland (EDD).
Talman! Vi bär alla ansvaret att bevara naturen enligt Bibelns ord om förvaltarskap. Vad oss anbelangar måste den europeiska miljöpolitiken också vara inriktad på att skydda hela skapelsen inräknat människors, djurs och växters hälsa och luftens, vattnets och markens kvalitet. Med tanke på att förpackningsmaterial utgör ungefär en tredjedel av hushållens och företagens avfall i vikt räknat, förstår ni att vi fäster stor vikt vid att harmonisera nationella åtgärder för att undvika eller minska de skadliga effekter på miljön som förpackningar och förpackningsavfall har.
Vi är ganska nöjda med direktivet som det nu föreligger. Jag betonar ?ganska? nöjda, eftersom den föreslagna reformen endast avser att man sätter upp skärpta mål för materialåtervinning. Vad som fortfarande saknas är bättre regler för att förhindra avfall, regler för återanvändning av förpackningsmaterial och producentansvaret. Det är helt nödvändigt att göra ingående förändringar på dessa punkter. I det avseendet är ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor en bra början.
Föredragande Corbey har arbetat hårt och nått ett bra resultat tack vare gott samarbete. Jag vill lyckönska henne hjärtligt till detta och ta tillfället i akt att uppmana kommissionen att utan dröjsmål sätta i gång med den nya strategin där dessa frågeställningar kommer att tas upp vidare. Det ändrade förslaget från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor som vi har framför oss tycker vi är ett första steg i rätt riktning.

Thomas-Mauro (NI).
Herr talman! Låt mig som utgångspunkt ta den franska strategin på förpackningsområdet, som är den jag bäst känner till. I Frankrike har industrin infört en policy för att minska förpackningsavfallet i produktionsledet via förfarandet för bestyrkande av överensstämmelse med norm 13428 om förebyggande. Att följa denna norm är endast obligatoriskt i Frankrike och Storbritannien. De ändringsförslag jag har ingivit i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor syftade till att utsträcka detta förfarande till samtliga medlemsstater. Mina kolleger behöll inte mitt förslag, men lät sig dock påverkas av det eftersom det i betänkandets ändringsförslag 16, som avser punkt 5 i bestämmelsen, på goda grunder framhålls att kommissionen före utgången av 2004 skall utvärdera genomförandet av CEN:s norm EN 13428 om förebyggande i samtliga medlemsstater. Jag vill uppmärksamma mina kolleger på behovet av att stryka den ändring i artikel 4.1 a som införs genom ändringsförslag 16, eftersom en godtycklig begränsning av mängden förpackningsavfall varken tar hänsyn till den ekonomiska tillväxten eller till samhällsutvecklingen. Försäljningen av styckeförpackade varor ökar nämligen snabbt i en värld där man i allt större utsträckning lever i ensamhushåll. Det är bland annat genom att följa CEN:s norm EN 13428 om förebyggande som mängden förpackningsavfall mätt i avfallets totala vikt kommer att minska, något som det franska exemplet visar. Detta är alltså den utmaning vi måste gripa oss an.
Jag vill vidare göra er uppmärksamma på de risker det skulle innebära att införa en miljöindikator för förpackningar enligt den föreslagna ändringen av artikel 4.3 a i ändringsförslag 16. Det är inte motiverat med en sådan extra indikator för förpackningar eftersom det redan finns ett standardiseringsverktyg, som dock måste tillämpas flitigare av industrin. Dessutom bör den komplicerade definitionen av detta verktyg omfatta alla relevanta kriterier, exempelvis typ av produkt, behov av råvaror, tillverkningsförfaranden och tillgängliga insamlings- och återvinningssystem. Skillnaderna mellan olika länder har förmodligen lett till resultat som inte är representativa.
När det slutligen gäller återanvändning bör denna form av återvinning inte automatiskt uppmuntras, eftersom en förpackning som kan återanvändas inte nödvändigtvis ger en bättre miljöpåverkan än en engångsförpackning. Detta framgår av flera olika studier, framför allt inom öl- och läskedryckssektorn, och jag skall här inte uppehålla mig vid de fall där kommissionen väckt talan mot flera medlemsstater för att de givit upphov till konkurrenssnedvridningar genom systemet med obligatorisk pant.
Jag uppmanar därför mina kolleger att rösta mot ändringsförslag 17. Vi lever i ett samhälle som fungerar i ett tempo värdigt maskinen i Chaplins Moderna tider: producera, paketera, kasta bort och - lyckligtvis allt oftare - behandla och återvinna.
Men vi skall inte glömma att förpackningen inte enbart är ett av konsumtionssamhällets subtila förvandlingsnummer. Dess roll är inte bara att se tjusig ut och locka kunden. Förpackningarna fyller i de flesta fall en viktig funktion. Lösningen på problemet är att låta produkten genomgå effektiva miljökontroller och att betrakta dess livscykel ur ett helhetsperspektiv.

Grossetête (PPE-DE).
Vi har i dag samlats för att än en gång diskutera avfallsfrågan och konstatera att 1994 års direktiv har haft effekt, även om resultatet skiljer sig mellan olika länder, mellan olika regioner och mellan stad och landsbygd. Påtagliga framsteg har noterats. Icke desto mindre tycker jag att kommissionens förslag om att förbättra direktivets målsättningar kommer mycket lägligt. Jag kan därför inte annat än stödja detta steg, eftersom det verkar förhastat att vilja inleda en mer genomgripande översyn av denna text med tanke på de praktiska svårigheter som uppstått i fråga om avfallshantering och framför allt förpackningsavfall.
Det enda väsentliga kravet från vårt parlament på detta område måste vara realism, eftersom vår målsättning är att så långt som möjligt underlätta avfallshanteringen och försöka hitta förpackningar som vållar minsta möjliga skada på miljön, redan innan de släpps ut på marknaden. Produkterna och produkternas förpackningar måste därför ingå i en integrerad politik. Vi måste också försöka hitta avsättningsområden för vårt avfall. Återvinningen är ofta problematisk, och det är därför nödvändigt att tillämpa principen om förebyggande och begränsa förpackningarna. Vår lagstiftning måste helt enkelt omfatta fler förebyggande åtgärder, men även bli enklare och mer flexibel.
Några definitioner som används i detta direktiv förtydligas också, men det främsta problemet på EU-nivå är fortfarande en harmonisering av definitionerna. Detta upplevde vi tydligt i parlamentet under behandlingen av dessa texter. Bortsett från problemet med förpackningsavfallet är det helt nödvändigt att genomföra en genomgripande reform och besvara följande enkla fråga: vad är avfall? Avfallsproblemet i Europa är av avgörande betydelse - för EU:s institutioner, för nationella regeringar, lokala myndigheter, för företagen och för våra medborgare, som spelar en avgörande roll. Kanske måste arbetet utmynna i ett ramdirektiv om avfall.

Bowe (PSE).
Herr talman! Jag är väldigt glad över att vara här i dag av mer än en anledning, eftersom jag, när jag ser mig omkring i salen, kanhända är en av de få personer som faktiskt var här då vi för första gången skrev direktivet om förpackningar. Jag känner ett särskilt ansvar för att se till det inte glöms bort, och för att garantera att detta direktiv fortsätter att utvecklas på ett för miljön positivt sätt.
Jag välkomnar det här förslaget, men jag är inte säker på huruvida tidpunkten är särskilt lämplig, eftersom det kommer från kommissionen innan vi till fullo kan utvärdera följderna av utvidgningen. Jag anser att vi måste försäkra oss om att de förändringar som vi denna gång genomför i direktivet är positiva och förnuftiga, och att vi inte till exempel försöker lägga fram egoistiska ändringsförslag hellre än ekologiska. Politiker tenderar att alltid vilja ändra i direktiv och demonstrera sina maktbefogenheter. Vad vi bör göra i dag är att ta ett något mer begränsat steg än vad vi gjorde med de första förpackningsdirektiven för många år sedan. Men jag ser detta som ett fördelaktigt tillfälle, om vi kan ta ett sådant steg, till att justera direktivet mot bakgrund av våra tidigare erfarenheter.
Vi har lärt oss att materialutnyttjande inte innebär något gott i sig självt utan endast är av godo då det är positivt och fördelaktigt för miljön. Därför är många av de åtgärder som vi gradvis har utvecklat i behov av ytterligare förbättringar, vare sig det gäller livscykelanalys eller någon annan åtgärd. Genom dessa kommer vi att se det reella värdet av det arbete som vi lägger ned och som vi uppmanar andra att genomföra.
Att endast sätta upp mål utan att ägna dem någon eftertänksamhet är inget vi bör göra den här gången. Låt oss ta kommissionens mål, som inte alls är några dåliga mål - kommissionens förslag är inte alls ett dåligt förslag -, låt oss undersöka dem noggrant och förfina dem. Låt se om vi kan förbättra dem. Kanske att materialspecifika minimikvoter inte är någon dålig idé. Det finns vissa material som förvisso kräver mycket mer bearbetning, eller, om vi tar området för glas och metall, kanske mycket mindre bearbetning.
Vi bör beakta detta direktiv med omsorg. Vi måste försäkra oss om att det är acceptabelt inte bara för de länder som redan nu till fullo håller på att genomföra förpackningsdirektivet utan även för dem som är tvungna att genomföra det under den kommande tiden. Vi måste naturligtvis hålla i minnet att situationen för länder som till exempel Malta kommer att se väldigt annorlunda ut. Mindre länder med särskilda svårigheter att hantera sitt avfall kan inte realistiskt sett förväntas ansluta sig till exakt samma nivåer för materialutnyttjande som kan komma att uppnås i Nederländerna.
Vi talar också om Central- och Östeuropa, och det är därför jag undrar om vi inte borde ta en paus för en stunds eftertanke innan vi går alltför långt i att radikalt omarbeta detta förslag. Omständigheterna och villkoren i de länder som inom kort kommer att vara medlemmar av Europeiska unionen kommer att kräva att vi har en annorlunda inställning till vissa delar ur lagstiftningen. I synnerhet för förpackningar bör det finnas någon slags enhetlig och jämställd spelplan över hela Europa. Vi bör i vilket fall vara realistiska i fråga om vad som kan uppnås i Central- och Östeuropa inom överskådlig framtid.
Slutligen skulle jag vilja säga att när vi i dag slår oss ned hoppas jag att vi kan känna oss nöjda och glada, och att vi känner en varm entusiasm inuti, men också att vi känner att vi har gjort något inte bara för vår egen skull utan för miljön.

Ahern (Verts/ALE).
Herr talman! I anknytning till mötet i Johannesburg och EU:s åtaganden för en hållbar utveckling borde det inte vara för mycket begärt att be detta parlament om ett konkret uttryck för hållbarhet, i synnerhet genom att kräva att principen om producentansvar och principen att externa kostnader skall tas med i priset tillfogas den aktuella omarbetade versionen. Vi har redan kommit överens om detta när det gäller direktivet om uttjänta elektriska och elektroniska apparater.
Jag är särskilt bekymrad över att mitt eget land, Irland, än en gång söker undantag. Varför skulle man enas om detta mot bakgrund av den senaste tidens ekonomiska tillväxt där? Min kollega har redan nämnt detta. Den irländska industrin betalar just nu en avgift till Repak för att tillfredsställa de åtaganden som man inte har kunnat uppfylla. Man har uppnått vissa minimimål, till exempel genom att materialutnyttja pappersavfall som traditionellt blivit återanvänt, så det rör sig mer om en uppfattning av framgång än verklig framgång och om en hel del rök och speglar kring uppfyllandet av dessa minimimål. Jag är också väldigt bekymrad när det gäller monopol och karteller inom pappersindustrin, särskilt i Irland.

Müller, Emilia Franziska (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Corbey har lagt fram ett omfångsrikt, ambitiöst betänkande, vilket jag på de flesta punkter stöder. Det är nödvändigt att alla medlemsstater i framtiden aktivt och konstruktivt medverkar till en systematisk minskning, insamling och återvinning av förpackningsavfall. För de omkring 58 miljoner ton förpackningsavfall som årligen bildas i Europeiska unionen behöver vi optimala system. Därigenom sörjer vi för ett förbättrat miljöskydd, men därigenom ger vi också samtidigt viktiga industrigrenar möjlighet till säkrare planering.
Två ändringsförslag tycker jag är enormt viktiga vid omröstningen. Den första synpunkten gäller keramikförpackningar, som sedan årtionden framställs i många medlemsstater, framför allt i Frankrike, Italien, Nederländerna och Spanien, men också i familjeföretag i mina hemtrakter. Keramikflaskor, keramikkrukor, keramikskålar används i dag företrädesvis som förpackningar till livsmedel, men även som förpackningar till sprit, praliner, pastejer osv., och de utgör bara 0,1 procent av förpackningsavfallet i Europeiska unionen. Det blir alltså 60 000 ton av sammanlagt 58 miljoner ton. Dessa keramikförpackningar består av ren bränd lerjord och de innehåller därför inga skadliga ämnen.
Att tillvarata förbrukade behållare i keramik är på grund av materialets beskaffenhet inte meningsfullt. De kan inte tillvaratas termiskt och inte heller återvinnas. De är inerta och utgör inget miljöproblem. Att separat ta hand om sådana små mängder, att samla dem och transportera dem tusentals kilometer tvärs genom medlemsstaterna, vore varken ekologiskt eller ekonomiskt meningsfullt. Därför ber jag er att stödja ändringsförslag 68, som undantar material som förekommer i små mängder från målen för återanvändning.
Den andra punkten gäller ett godkännande av de nyaste metoderna för återvinning av plast i direktivet. Om vi ändrar detta direktiv bör vi utnyttja tillfället till att anpassa lagstiftningen till de senaste rönen även på teknikens område. Ändringsförslag 43 förutser ett materialutnyttjande av plast, där man av orent plastavfall åter kan framställa plast vars kvalitet är som ny. Denna metod är absolut meningsfull såväl ur ekologisk som ekonomisk synpunkt och har också hävdat sig tekniskt.
I Tyskland har man exempelvis på detta sätt redan tillvaratagit 1,8 miljoner ton plastavfall. I denna teknik finns en enorm potential. Den erbjuder nämligen ytterligare en metod för återvinning av plast vid sidan av nedsmältning av oblandad högvärdig förpackningsplast och rent termisk återvinning av blandplastmaterial i sopförbränningsanläggningar. Därför bör den tas med i direktivet.
Till skydd för konsumenterna är det därutöver nödvändigt att förpackningsmaterial är säkra och motsvarar de krav som ställs på dem, att avfallets farlighet reduceras till ett minimum och att tillverkningen av förpackningar motsvarar teknikens senaste rön. Att utveckla miljöindikatorer för förpackningar, det tycker jag inte är någon bra idé. Fastmer bör kommissionen utveckla konkreta kriterier för bedömning av förpackningars miljöpåverkan.
Vi behöver detta direktiv för att införa en fungerande förvaltning av hanteringen av förpackningsavfall i alla medlemsstater i Europeiska unionen.
(Applåder)

Morgan (PSE).
Herr talman! Jag har nyligen börjat intressera mig för avfallsfrågor, inte endast på grund av miljömässiga behov av att rädda jordens resurser, utan även på grund av att jag representerar Wales, en region som är bland de sämsta inom EU på att hantera avfall. 97 procent av vårt avfall är nedgrävt. Till sist börjar nu Irlands folk att ta den här frågan på allvar, men eftersom vi så till den grad har hamnat på efterkälken måste vi vara realistiska i fråga om hur snabbt länder som Förenade kungariket och Spanien kan hinna ifatt länder som Tyskland, som redan har bestämt farten.
Det kommer att ta år för Förenade kungariket att godkänna det byggnadslov som krävs för att bygga anläggningar som uppfyller dessa målsättningar. Det kommer att ta år för de lokala myndigheterna att följa alla regler för offentlig upphandling. Det kommer att krävas en enorm ansträngning för att övertala allmänheten att sortera sina sopor, och det kommer att ta evigheter att utveckla en marknad för materialutnyttjande. Det är därför vi behöver ytterligare två år för att genomföra dessa regeländringar som utskottet enats om.
Jag gläds åt att se att ministerrådet har enats om att sätta relativt höga standardnivåer inom hela området för återvinning och materialutnyttjande. Jag är glad att se att utskottet har enats om förslaget om en harmoniserad uppgiftsinsamling inom det här området, så att vi kan vara riktigt säkra på att vi jämför lika med lika i alla medlemsländer. Vi måste utöva påtryckningar mot företagen att de skall minska på onödiga förpackningar. Vi har gång efter annan kunnat se att frivilliga överenskommelser sällan infrias inom affärsvärlden. Därför bör vi enas om en obligatorisk minskning av varuförpackningar.
En miljöindikator för förpackningar har vissa fördelar, men än så länge har ingen lyckats förklara för mig exakt hur detta skulle fungera, och därför har jag reservationer mot att skriva in ett system som ännu inte existerar i den europeiska lagstiftningen. Jag hoppas att vi alla tar vårt ansvar på ett seriöst sätt. Regeringarna måste ta ett seriöst ansvar för avfallet, men det måste även var och en av oss som individer.

Doyle (PPE-DE).
Herr talman! När vi nu i ett försök att minska på EU:s växande berg av förpackningsavfall diskuterar en översyn av de mål som fastställdes i förpackningsdirektivet från 1994 skulle jag vilja tacka föredragande Corbey och skuggföredragande Ayuso González för deras hårda arbete inom detta så viktiga område.
Det finns två frågor i den här debatten. Den första är målsättningen och den andra är tidsschemat.
Även om jag håller med om att tonvikten bör läggas på förebyggande mål och inte bara på nya mål för återanvändning och materialutnyttjande, anser jag absolut att nationella myndigheter i varje medlemsstat skall vara fria att på bästa möjliga sätt förena möjligheterna för återvinning och materialutnyttjande. Beträffande tidtabellen uppmanar jag kommissionen att genomföra fortsatta analyser för att se till att de mål som tillämpas inom EU även är tillämpliga för länderna i marginalen, inte minst för de nya kandidatländerna.
Konsultbolagen RDC-Environment och Pira International, som har anlitats för att assistera kommissionen i att fastställa de ändrade målsättningarna, har utgått ifrån ett antal underliggande principer som inte är tillämpliga i vissa av medlemsstaterna, såsom Grekland, Portugal och Irland. De har misslyckats genom att inte ta hänsyn till vissa geografiska och demografiska problem. I t.ex. Irland är 80 procent av våra förpackningar importerade. Det finns sålunda ett begränsat inhemskt avsättningsområde för en användning av materialutnyttjade förpackningar inom tillverkningen av nya förpackningar. Därav mitt ändringsförslag, som jag ber om stöd för, om en tidsfrist till år 2011 för Grekland, Portugal och Irland.
Jag anser att EU:s miljöministrar redan i juni 2002 förefaller ha nått en ?gemensam inriktning? om detta direktiv. De efterlyste en tidsfrist till 2012 för Portugal, Grekland och Irland. Det låter utmärkt.
Vad det verkligen handlar om är att vi borde fastställa realistiskt uppnåeliga mål och tidtabeller och insistera på att irländare, greker, portugiser och andra skall hålla tiden, utan ursäkter.
Jag skulle vilja avsluta med en god nyhetshändelse, ett dramatiskt exempel på en skattemässig stimulansåtgärd för att förhindra, minimera, återvinna och materialutnyttja, och ett exempel på hur varje medlemsstat kan bestämma sin egen blandning av avfallsförebyggande, återvinning och materialutnyttjande för att uppnå målen. Den 4 mars 2002 införde vår miljöminister en skatt på plastpåsar i Irland, 15 cent per påse. Denna skatt har haft en fantastisk effekt. Vi har haft en 90-procentig nedgång i konsumtionen på bara några månader. Under loppet av sex månader har en miljard plastpåsar dragits tillbaka från marknaden. Finansdepartementet har kunnat driva in 3,5 miljoner euro sedan mars i år. Denna helomvändning har varit dramatisk och det har knappt förekommit några klagomål. Det förekom ett eller annat jämmer under en vecka när vi hade glömt att ta med de gamla shoppingpåsarna, men när det gäller att förändra tankesättet har denna skatt på egen hand lyckats göra det som man under år av diskussioner i detta parlament och i de nationella parlamenten inte lyckats med.
Jag hoppas att det faktum att vi redan har gjort något för att lösa problemet med dessa stackars plastpåsar inte kommer att vändas emot oss när det gäller målen. Kanske var vi ett år för tidiga, för i och med detta skulle vi ha kunnat visa upp en dramatisk förbättring i att tillmötesgå alla mål och tidtabeller - jag är en aning sarkastisk, men det är en viktig punkt. Projektet har inneburit en enorm framgång, och jag skulle vilja uppmana andra länder att omedelbart göra likadant för att ta itu med detta gissel. Jag har förstått att Förenade kungariket undersöker saken. Det här kommer att göra mer än vad alla diskussioner, direktiv och införlivanden i nationell lagstiftning kan göra.

Flemming (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär! Även jag skulle å det hjärtligaste vilja tacka Corbey för den stora möda som hon har lagt ned. Trots allt hade hon 123 ändringsförslag att bearbeta, varav 35 bara från min grupp. Här skulle jag också å det hjärtligaste vilja tacka Ayuso González, som inom ett mycket viktigt område har lyckats samla målsättningar vars intentioner strävar åt vitt skilda håll, närmare bestämt i ändringsförslag 45, som jag personligen kommer att ge kraftigt stöd.
Ni förstår, förpackningsdirektivet har hittills i stället för att leda till den nödvändiga harmoniseringen lett till högst olikartade genomföranden och kostnader i de enskilda medlemsstaterna. Maximikvoten skall därför också bidraga till att de fyra hastigheternas Europa på detta område inte glider ännu mer isär med en ännu större förvrängning av konkurrensförhållanden som följd. Sedan 1994 har bara Österrike, Tyskland, Belgien, Nederländerna och Danmark nått de kvoter som gäller för tillfället, men av dessa har Nederländerna och Danmark nått det resultatet bara av den anledningen - och det måste man väl också göra klart för sig - att de förfogar över en fullt utbyggd och ur kostnadssynpunkt mycket fördelaktig sopförbränning, medan Belgien och Tyskland nått sina resultat på grund av att man använder sådana återvinningsmetoder som snarast är icke önskvärda ur ekologisk synpunkt och som efter ett förslag till definitionsändring i direktivet inte längre kommer att godkännas.
Vad kostnaderna beträffar ligger Österrike på andra plats i Europa, och på grund av den höga importandelen och det enorma problemet med snålskjutsar, särskilt när det gäller plastmaterial, har den österrikiska livsmedelsproduktionen här att kämpa med ett mycket ofördelaktigt konkurrensläge, vilket säkert också gäller för livsmedelsproduktionen i andra stater. Vi har redan sagt det flera gånger: vi kommer att rösta för detta förslag, men ett alldeles speciellt område förefaller mig verkligen vara i behov av förbättringar. Från kommissionens sida föreslår man ett tillägg där följande minimimålsättningar skall uppnås för tillvaratagande av material från förpackningsavfall: 60 viktprocent för glas, 65 viktprocent för papper osv.
Tillåt mig att peka på ändringsförslag 45. Minimimålsättningen för materialutnyttjande på 25 viktprocent för materialen glas, papper, kartong, metall och plast förefaller mig fullt tillräcklig. Ni förstår, som österrikiska har jag inte det minsta problem med detta, men vi har också lärt oss att det inte är någon idé, när det gäller länder som helt enkelt inte har kommit så långt, att fastställa mål om vilka man i alla fall vet att de inte kommer att uppnås. Jag tror att det är meningsfullare ur miljösynpunkt att fastställa ett mål som sedan också alla europeiska stater, alla europeiska samhällsekonomier, faktiskt kan hålla. Vi har alltid bedrivit miljöpolitik med och inte mot näringslivet. En ekosocial marknadsekonomi, endast den kan leda till målet.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill också tacka föredraganden av betänkandet för ett grundligt arbete, och speciellt vill jag tacka vår grupps skuggföredragande för ett välbalanserat synsätt. Det är fråga om ett viktigt direktiv som vi alla har väntat på, eftersom återvinning måste tillämpas på ett effektivt sätt just där det verkligen gagnar miljön, och avfallsmängden måste minskas kraftigt. Vi behöver inte återvinning för dess egen skull; den måste medföra verkliga inbesparingar.
I enlighet med sin lagstiftande karaktär bör direktivet fortsättningsvis ge medlemsstaterna möjlighet till svängrum i verkställandet. Ett kriterium bör då vara att miljön verkligen gynnas. Befolkningstäthet och avstånd avgör huruvida återvinning är vettigt.
De allmänna målen för användning och återvinning av avfall bör följa samma linje, dvs. samma linje som kommissionens förslag. Härigenom skulle man förhindra att återvinningsbara material enbart används i energianvändningssyfte. Jag ansluter mig till Corbeys synsätt om att man inte bör föreslå återvinningsmål för enskilda material. Förutom att de är svåra att genomföra skulle det kunna innebära att någon sektor favoriseras och konkurrensen därmed snedvrids.
Jag ingav ändringsförslag såväl till utskottet som till plenum. De avser mycket små detaljer, men sådana verkar det behövas i detta direktiv för att det inte skall bli komplicerat. Ett ganska prosaiskt exempel är hylsan till toalettpappersrullen. Många av oss är kanske inte så benägna att tolka den som ett förpackningsmaterial som sedan skall återvinnas i grannens toalettpappersrulle.
Förhoppningsvis verkar direktivet i två riktningar: det spelar en viktig roll när det gäller att rationalisera praxis, men förhoppningsvis kan det även förebygga att nytt avfall uppstår. Avfallsmängden bör skiljas från den ekonomiska tillväxten, såsom kollegan Myller med rätta konstaterade här.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Jag får först å det hjärtligaste tacka för den ytterst engagerade diskussionen om kommissionens förslag. Jag vill ta ställning till de viktigaste ändringsförslagen som har behandlats här och som i morgon blir föremål för omröstning. Kommissionen intar här följande ståndpunkt: för det första, vad tidpunkten beträffar, alltså en förskjutning av tiden för att nå målen, förordar kommissionen fortfarande en ambitiös tidsplan. Kommissionen kan emellertid i princip godta en begränsad tidsförskjutning.
Nu till målen: de mål som kommissionen föreslår bör i stor utsträckning förbli oförändrade. De grundar sig på en kostnads- och nyttoanalys till förslagen. Särskilt låter sig en höjning av minimimålsättningen för materialutnyttjande från 55 procent till 65 procent inte rättfärdigas av överväganden om kostnader och nytta. Kommissionen tillbakavisar därför detta. Den tillbakavisar även en minskning av målen för glas, papper och metall från 60 procent, 55 procent eller 50 procent till 25 procent. Dessa material kan nämligen återanvändas med stor nytta för miljön och med ringa kostnader. Dessa materialspecifika mål är enligt vår uppfattning också nödvändiga för tydlighetens skull när det gäller lagstiftningen och för att ge återvinningsföretagen möjlighet att göra säkra investeringar.
Beträffande frågan om en målsättning för maximal återanvändning: den föreslagna strykningen av en sådan målsättning för maximalt materialutnyttjande kan leda till en snedvridning på den inre marknaden om mer material samlas in än vad som kan utnyttjas för återanvändning. Detta kan leda till ökande svårigheter vid försäljning av insamlat material, särskilt i de länder som först sent har påbörjat sina program för materialutnyttjande.
Beträffande frågan om prioritering av avfallsförebyggande framför avfallshantering: kommissionen delar i princip den uppfattningen att avfallsförebyggande bör prioriteras framför avfallshantering. Denna fråga skall dock vidarebehandlas med inriktning på frågan om vilka kriterier förebyggandet skall rättas efter, miljökonsekvenser eller vikt.
Införandet av en mängdrelaterad avfallsförebyggande målsättning på -10 procent kan inte stödjas av kommissionen, för det är inte klart hur detta mål skulle genomföras och vilka kostnaderna och nyttan vore. Det kan nämligen inte uteslutas att den samlade effekten av en sådan åtgärd skulle vara negativ, särskilt om åtgärden bara skulle få till följd en ökad användning av lätta förpackningar som plast.
Skyldigheten att vid valet av förpackning minimera dess miljöpåverkan med livscykeln som grundläggande koncept kan i princip godtas så som det föreslås, även om en sådan ansats möjligen kräver ytterligare bearbetning. Detta bör också snarare utvecklas inom ramen för de grundläggande kraven i direktivet.
Jag skulle vilja framföra kommissionens tack till föredraganden och till medföredraganden och även tacka utskottet för det nedlagda arbetet.
Av de sammanlagt 68 ändringsförslagen kan kommissionen överta 6 ändringsförslag helt och hållet, delvis godkänna 6 och i princip godkänna 15. En lista över berörda ändringsförslag har överlämnats till presidiet.

Talmannen. -
Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0230/2002) av Deva för utskottet för utveckling och samarbete om handel och utveckling för fattigdomsbekämpning och tryggad livsmedelsförsörjning.

Deva (PPE-DE)
Herr talman! Vi möts här samtidigt som världstoppmötet för hållbar utveckling pågår i Sydafrika som en uppföljning till förra årets banbrytande WTO-möte i Doha. Det är också i dag som den nya generaldirektören för Världshandelsorganisationen tillträder sitt ämbete. Dr Supachai Panitchpakdi är den första generaldirektören från ett utvecklingsland. Vi önskar honom lycka till, och vi uttrycker också vår tacksamhet för det hårda arbete som har utförts av Mike Moore, den avgående generaldirektören.
Låt oss erinra oss rapporten från Förenta nationernas generalsekreterare om globaliseringen inför millenniumförsamlingen. Han sade att en globalisering av ett slag som ger alla möjlighet att vara med måste bygga på marknadens stora kraftfrigörande roll och kan inte åstadkommas endast av marknadskrafterna. Den förutsätter en strävan på bredare bas för att skapa en delad framtid på grundval av vår gemensamma mänsklighet.
Detta betänkande är ett försök att införliva generalsekreterarens förhoppningar i en rättsligt ramverk här i Europaparlamentet. Det är handel, inte bistånd, som kan göra slut på världens fattigdom och påskynda en hållbar utveckling. Det är handel, inte bistånd, i samverkan med den globala affärsgemenskapen som kan höja den industriella, intellektuella, kunskapsförmedlande och infrastrukturella kapaciteten i utvecklingsländerna och återupprepa det som numera kallas för det asiatiska miraklet, vilket jag har hört sägas fortlever och blomstrar i Kina. Det är handel, inte bistånd, som kan driva fram lösningar för en tryggad livsmedelsförsörjning, rent vatten, bostäder, fungerande avlopp och informationsteknik med hjälp av utländska aktörers nationella direktinvesteringar.
Under de senaste 50 åren har världshandeln nittonfaldigats. Produktionen har mer än fyrdubblats, och världens inkomst per capita har fördubblats. Men tyvärr visar Human Development Report att spridningen av teknik, handel och hälsa inte har varit lika fördelad; världens rikaste länder svarar för 20 procent av världsbefolkningen, men för 86 procent av världens BNP, 82 procent av exporten, 68 procent av de utländska direktinvesteringarna och 93 procent av Internetanvändarna. 64 länder hör till den här gruppen, men den största delen av världsbefolkningen hör till mellankategorin när det gäller utvecklingen, där Indien, Kina, Indonesien m.fl. ingår. Dessa folk har allvarliga problem när det gäller struktur, infrastruktur, miljö och folkmängd. Det finns 51 länder med kroniskt låg inkomst, huvudsakligen i Afrika men även i Asien och Centralamerika, vilka till fullo är beroende av bistånd eftersom det knappt förekommer några utländska direktinvesteringar i dessa områden.
Vi måste se på världen som den är, och inte på det sätt vi tycker att den borde vara. Som världen ser ut i dag så är den sammanlagda bruttonationalprodukten i 182 utvecklingsländer lägre än den globala omsättningen hos 200 av de största multinationella företagen, de transnationella företagen, som totalt är 65 000 till antalet. Det finns 200 styrelseordföranden i transnationella företag som har en sammanlagd omsättning större än sammanlagda BNP för presidenter och finansministrar i 182 länder, vilka förmodligen omfattar de största befolkningsgrupperna i världen.
Men i mitt betänkande menar jag att de personer som driver dessa enorma multinationella företag har förts in i utvecklingsprocessen, först och främst genom att de har uppmuntrats acceptera god förvaltningssed och socialt företagaransvar, vilket förkunnades av Förenta nationernas generalsekreterare. Vi måste skapa en ram för ett forum där Europaparlamentet, tillsammans med ledamöter från de nationella parlamenten och ordförandena från dessa företag kan sammankomma regelbundet, två gånger per år motsvarande EU:s roterande ordförandeskap, för att diskutera frågor om hållbar utveckling. Det skall inte ske sällan eller aldrig, som i Johannesburg eller i Rio, utan i en pågående dialog.
Som en del av detta har jag i mitt betänkande förslagit att man skall inrätta så kallade kommittéer för etiskt investerande i linje med kommittéer för avlöning och andra kommittéer inom bolagens styrelser. Kommitténs arbete skulle vara att identifiera utvecklingsinvesteringar, investeringar i form av motköpsinvesteringar i utvecklingsländerna. Omkring 0,7 procent av deras omsättning i det landet skulle gå till investeringsprojekt för att bygga upp en intellektuell, utvecklingsmässig och infrastrukturell kapacitet i utvecklingsländerna. Detta skulle båda parter tjäna på: företaget, eftersom det får en skickligare arbetsstyrka, och landet, eftersom det förbättrar sin kapacitet. Jag hoppas att parlamentet enhälligt kommer att godkänna mitt förslag.
Jag skulle vilja tacka alla dem som har hjälpt mig med detta betänkande och uttrycka min förhoppning att det kommer att gå igenom i morgon utan meningsskiljaktigheter.

Byrne
Herr talman! Kommissionen välkomnar varmt Devas betänkande om handel och utveckling för fattigdomsbekämpning och tryggad livsmedelsförsörjning. Betänkandet kommer lägligt med tanke på toppmötet om hållbar utveckling som för närvarande pågår i Johannesburg. Det bör också ses mot bakgrund av de åtaganden som gjordes vid ministerkonferensen i Doha i november förra året och vid den internationella konferensen om utvecklingsfinansiering i Monterrey i mars förra året.
Tidpunkten är även läglig eftersom man kommer att sätta i gång förhandlingar om ett ekonomiskt partnerskapsavtal med länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet i slutet av den här månaden. Europeiska unionen har en viktig roll att spela i egenskap av världens största handelsblock och som den ledande källan till utländsk direktinvestering och officiellt utvecklingsbistånd.
Jag är glad att kunna konstatera att unionens import från utvecklingsländerna har ökat med 15 procent per år under den senaste sjuårsperioden. Denna ökning har gått mycket snabbare än den för importen från andra länder. Samtidigt är jag medveten om att många av utvecklingsländerna, särskilt de minst utvecklade länderna, inte till fullo har varit delaktiga i denna tillväxt. Mycket mer måste göras.
Både resolutionsförslaget och Devas betänkande har stor spännvidd - och det med rätta. Kommissionen välkomnar analysernas och rekommendationernas övergripande mål. Även om det förvisso inte råder något tvivel om att handeln skulle kunna bidra till utveckling, fattigdomsbekämpning och tryggad livsmedelsförsörjning, så är det verkliga bidraget beroende av en handlingspolitik och institutioner på plats.
Jag kan försäkra er om att kommissionen kommer att ägna stor uppmärksamhet åt att de åtaganden gentemot utvecklingsländerna som förhandlades fram i Doha skall uppfyllas. Utvecklingsagendan från Doha kommer att vara inriktad på en förbättring av marknadstillträdet, nya handelsregler som tar hänsyn till utvecklingsländernas behov och ytterligare införlivande av handelsformer för utveckling och samarbete.
Beträffande marknadstillträdet, och när det gäller jordbruksområdet, vilket är av särskilt intresse för många av utvecklingsländerna, så fastslås det i deklarationen från Doha att ?Grundat på det arbete som hittills har uppnåtts, och utan att i förväg bedöma resultatet av förhandlingarna, förbinder vi oss till omfattande förhandlingar som syftar till att skapa ökat marknadstillträde, reducera och på sikt eliminera alla former av exportsubventioner, samt reducera inhemska handelsstörande stöd.?
När det gäller icke-jordbruksprodukter förutser man genom Dohadeklarationen: ?... förhandlingar i syfte ... att sänka eller avskaffa tullavgifterna, däribland tulltoppar, höga tullar och stegvis ökande tullar, liksom icke-tariffära hinder för i synnerhet de produkter som utvecklingsländerna är intresserade av att exportera.?
Självfallet är detta en ambitiös förhandlingsdagordning, men den är av stor relevans för utvecklingsländerna. När det gäller upprättandet av regelverk så kommer ett flertal frågor av stor betydelse för utvecklingsländerna att omfattas: immateriell egendom, växtskyddsåtgärder, tekniska handelshinder, konkurrens, underlättande av handel, upphandling och investeringar inom offentlig sektor.
Bestämmelser om de regionala handelsavtalen är en annan förhandlingsfråga. I dessa förhandlingar kommer det att krävas att man tar hänsyn till utvecklingsläget för regionala handelsavtal. Dessutom kommer bestämmelserna för speciell och differentierad behandling av utvecklingsländerna att granskas i syfte att förstärka dessa bestämmelser och att göra dem mer precisa, effektiva och operationella.
Jag är övertygad om att Dohaförhandlingarna kommer att utgöra ett stort bidrag för att göra den multilaterala handeln mer utvecklingsvänlig.
Beträffande den tredje aspekten, att införliva handel i utvecklingssamarbetet, har Europeiska unionen redan gjort betydande framsteg under de senaste åren. Gemenskapens utvecklingspolitik, som grundar sig på kommissionens meddelande från april 2000, har fastställt handeln som en av sex prioriteringar inom utvecklingsbiståndet. Jag skulle även vilja fästa er uppmärksamhet vid kommissionens meddelande från februari i år om ett globalt partnerskap för hållbar utveckling. Dessutom håller kommissionen för närvarande på att utarbeta ett meddelande om handel och utveckling som kommer att beskriva hur införlivandet av handel skulle kunna gå långt bortom tekniskt stöd och omfatta kapacitetsuppbyggnad, utbildning, institutionellt stöd, förberedelse för skattereformer och stöd för att anpassa utbudssidan.
Engagemanget i det civila samhället och den privata sektorn, inklusive de stora bolagen, vilket har en framträdande roll i Devas betänkande, är också av betydelse.
Det gläder mig att kunna konstatera att unionen under de senaste åren har anslagit omkring 640 miljoner euro till handelsrelaterade stödåtgärder, av vilka ungefär 61 procent har gått till AVS-gruppen, 14 procent till Latinamerika och 12 procent till Medelhavsländerna. För den nuvarande AVS-programplaneringen för den nionde Europeiska utvecklingsfonden är mellan 40 och 50 procent av de regionala vägledande programmen, 280-350 miljoner euro, öronmärkta för handelsrelaterat stöd i dess vida bemärkelse. Dessutom har upp till 50 miljoner euro utlovats för nya program i AVS' vida bemärkelse. Unionen är också den huvudsakliga bidragsgivaren till Global Trust Fund som skapats för tekniskt bistånd där Världshandelsorganisationen står bakom, med stöd av utvecklingsagendan från Doha.
För kommissionen är regional integration en väsentlig del av en strategi för att öppna länders ekonomier och dra fördel av möjligheterna till handel. Initiativ för regional integration i utvecklingsländerna, en syd-syd integration, kan bidra till att länderna verkligen integreras i den globala ekonomin och i de multilaterala handelssystemen, förutsatt att de är utåtriktade, och det kan leda till färre externa hinder. Därför är unionen förbunden att fortsätta stödja en realistisk syd-syd integration. Samtidigt intensifieras ansträngningarna att tillämpa en nord-syd integration för att stimulera en djupare och effektivare integration i syd. Detta tillvägagångssätt borde framgå av de ekonomiska partnerskapsavtalen mellan de regionala AVS-grupperna och unionen.
Bland industriländerna tog Europeiska unionen ledningen förra året med sitt ?Everything But Arms?-initiativ. All export förutom vapen från de minst utvecklade länderna kan utan restriktioner föras in på EU:s marknad. Det är endast för tre produkter - ris, socker och bananer - som det krävs en övergångstid. Initiativets fördelar för de minst utvecklade länderna skulle öka betydligt om övriga industriländer, liksom de större handelsnationerna inom utvecklingsländerna, skulle genomföra en liknande åtbörd.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga att Devas betänkande utgör ett konstruktivt och omfattande bidrag till försöken att definiera strategier för att utvecklingsländerna skall kunna dra fördelar av handeln och globaliseringen, så att de kan uppnå de grundläggande utvecklingsmålen i fråga om fattigdomsbekämpning och tryggad livsmedelsförsörjning.
Kommissionen kan dra nytta av dessa analyser och utvärderingar under de kommande multilaterala och regionala förhandlingarna. En regelrätt dialog med parlamentet om detta är varmt välkommen.

Herzog (GUE/NGL).
Herr talman! Under 90-talet skedde ett i det närmaste generellt öppnande av länderna för världshandel, samtidigt som den absoluta fattigdomen i världen ökade, med undantag för Kina. Antalet länder som klassas som ?minst utvecklade? ökade, medan fattigdomen var fortsatt utbredd i många länder med hög tillväxt. Förhållandet mellan handel, utveckling och fattigdom är med andra ord komplicerat, och man skall akta sig för förutfattade meningar. Mitt betänkande för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi som antogs enhälligt innehåller förslag inom detta område. Vissa av dem återkommer i Deva-betänkandet. Jag skall här bara ange två huvudlinjer.
Först och främst är biståndet en nyckelfråga, i synnerhet det tekniska biståndet. På detta område finns ytterst lite information, men uppenbarligen många skräckhistorier. Det avgörande är de berörda ländernas förmåga att ringa in sina behov och informera de internationella organisationerna om dem, samtidigt som man åtar sig att uppfylla vissa målsättningar. Detta måste vi medverka till, och se till att det civila samhället och de lokala företagen deltar i större utsträckning. Vi måste ta avstånd från den modell som går ut på att villkoren fastställs på förhand, villkor som i själva verket svarar mot de dominerande ländernas intressen. Biståndet skall i första hand användas för att bygga upp en lokal kapacitet för ett diversifierat utbud. Inrättandet av en handelsadministration måste ske på basis av gemensamma regionala marknader.
Betänkandet innehåller även krav på att WTO skall verka för sociala åtgärder, så att utsatta befolkningsgrupper som drabbas av konsekvenserna av liberaliseringen skall kunna hitta nya framtidsalternativ. Enligt betänkandet bör också frågan om migrerande arbetstagare införlivas i förhandlingarna om tjänster. Slutligen kräver man ett stöd som ersättning för förlorade tullinkomster i de minst utvecklade länderna.
För det andra anser man i betänkandet att det återstår att se hur målet att bekämpa fattigdomen skall inlemmas inom ramen för de unilaterala handelsreglerna. Jag är rädd att kommissionen är rent ut sagt skeptisk till den särskilda och differentierade behandlingen. Det är inte vi - vi vill att den skall omdefinieras.
När det gäller de kommande förhandlingarna om investeringar kan dessa bli fruktbara, men vi vill varna för att direktinvesteringar i mycket liten utsträckning går till de fattigaste länderna. När de kommer dessa länder till del är det i utbyte mot skattefördelar som dessa länder är de första att missgynnas av. Utan samarbete mellan WTO och övriga stora organisationer och utan åtgärder för att bekämpa ekonomiska svagheter får förhandlingarna om investeringar svårt att leda till några fruktbara resultat för alla människor i världen som lider av fattigdom.

Fernández Martín (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag börjar med att uttrycka den bitterljuva känsla denna debatt inger mig. Å ena sidan har Deva försvarat detta initiativbetänkande han med mycket omsorg arbetat länge med, och där han samlat in många och intressanta bidrag. Jag vill särskilt uppmärksamma de samtal han fört med alla regeringar i utvecklingsländerna för att lära känna deras synpunkter och förslag, särskilt för att ta reda på vad de förväntar sig av millennierundan. Resultatet är detta betänkande som fått enhälligt stöd i utskottet för utveckling och samarbete och som vi skall rösta om i morgon.
Herr talman! Tillåt mig uttrycka den minst trevliga sidan av denna fråga. Föredraganden nämner i inledningen över tjugo dokument, resolutioner och internationella överenskommelser från de senaste åren som kräver kraftigare insatser för att bekämpa fattigdomen, och listan är inte uttömmande.
Det har gått 22 år sedan Willy Brandt lade fram sin talande rapport om relationerna mellan nord och syd. Sedan dess har saker och ting bara blivit värre. Framgångarna är lätta att räkna, och det är tyvärr så många fler fall som gör det möjligt att säga att denna värld efter decennier av ständig tillväxt aldrig har varit så ojämlik som nu. Aldrig någonsin har fördelningen av rikedomar varit så obalanserad som nu.
Därför tror jag att vi inte kan fortsätta att bara ge förslag, även om de är intressanta, som det Deva ger oss i dag. Problemet med fattigdomen i hela världen - även i Europa - är inte ekonomiskt. Det är ett politiskt problem som kräver politiska och globala lösningar. Det är lönlöst att söka ansvariga, som man gjort de senaste dagarna i Johannesburg. Det finns inga skyldiga eller oskyldiga. Det finns bara offer. Och alla vi andra är skyldiga i större eller mindre omfattning.
Den budget som togs i Monterrey, som nämnts av kommissionens företrädare, innebär ett steg framåt, men alla är överens om att det är för lite. De internationella organen kan inte fortsätta vara väktare av det som varit medan det ena efter det andra landet faller offer för kriser, inte bara i Afrika utan också i Centralamerika, i Sydamerika och i andra regioner.
Jag undrar varför representanter för de europeiska länderna, som är i majoritet i Internationella valutafonden, inte är kapabla att satsa på nya former som underlättar utvecklingen i de fattigaste länderna och de som blir fattigare som en konsekvens av dålig styrning och korruption. De regionala ekonomiska blocken, förutom i vår Europeiska union, lever inga sötebrödsdagar. Vi behöver bara tänka på Mercosur eller Andinpakten.
Vi bör vara mer fasta i kravet att gå vidare i den riktning som utkristalliserades i Doha för att nå en större öppning av marknaderna som stimulans för världshandeln. Vi bör trycka på för att större resursbidrag ges av dem som disponerar dessa.
Kommissionären har nämnt vad som hänför sig till Europeiska unionen, som är den mest betydande givaren av utvecklingsbidrag i världen. Men tendensen är inte tillfredsställande, herr kommissionär. Det officiella utvecklingsstödet i Europeiska unionen har minskat under de senaste åren. Det ni säger är riktigt, men vi accepterar inte den tendens de aktuella siffrorna visar.
Man måste främja och stimulera mer demokrati och utveckling av de mänskliga rättigheterna, hälsa, livsmedel och utbildning för alla. Även, och framför allt, i utvecklingsländerna. Man måste fortsätta att bekämpa korruption i alla dess former. Den finns utan tvivel i de minst utvecklade länderna, men även - och det är värre - hos oss själva.
Jag tycker att Devas uppfattning om en större delaktighet och medansvar för de stora multinationella bolagen är mitt i prick, men jag kan inte låta bli att säga att många av dem gör långt ifrån tillräckligt och att deras agerande i dag är det precis motsatta.
Det är det viktigaste för att ge något ljus där det i dag bara är dunkel (sagt med tanke på Conrad), men vi bör kräva mer handling, fler beslut och mindre prat.

Kinnock, Glenys (PSE).
Herr talman! Jag tackar er och framför mina gratulationer till herr Deva för ett mycket vittomfattande och uttömmande betänkande. Som kommissionär Byrne sade är det passande att vi är här just nu när de långa och ansträngande överläggningarna pågår i Johannesburg. Men vad som kanske är än mer viktigt och lämpligt för oss är det faktum att förhandlingarna om det ekonomiska partnerskapsavtalet kommer att sätta i gång denna månad. De har en vittomfattande dagordning i Johannesburg, precis som vi har här.
Faktum är att man har kommit överens om målsättningar, och vi är nu i behov av alla dessa djärva och principtrogna individer som kan slå sig ned och utarbeta ett sätt att möta de utmaningar vi står inför: de 11 miljoner barn under fem år som opåkallat dör varje år, de 800 miljoner människor som fortfarande lider av hunger, de 2,4 miljarder som saknar tillfredsställande sanitet, och de sex miljoner människor som varje år dör i aids, tbc och malaria.
Biståndet är, som Deva säger, nödvändigt för utvecklingsländerna, men handeln kan föra med sig fördelar i en mycket vidare omfattning. Om Afrika söder om Sahara så bara stod för endast en procent mer av den globala exporten skulle detta ge en extra inkomst av 70 miljarder USD varje år. Det är fem gånger mer än vad regionen nu tar emot i form av kombinerade bistånd och skuldavskrivningar.
Naturligtvis är fattiga länder i behov av mer bistånd, men de behöver också bättre och rättvisare exportmöjligheter. Det positiva med handeln är att den skapar självförtroende och ger möjligheter till arbete och investeringar. Handeln kan också vara vägen ut ur fattigdomen, vilket är vad vårt utskott och det här betänkandet helt och hållet handlar om.
Det finns inget oundvikligt när det gäller de frågor som tas upp i Devas betänkande. Det är inte något som är skrivet på stentavlor att global politik och globala handlingssätt skulle handla om ?vi? och ?dem?, och att den starkaste överlever i en ojämlik värld, som president Mbeke sade i sitt öppningstal vid mötet i Johannesburg. Något som vi även måste ta med i beräkningen är inflytandet från WTO, IMF och Världsbanken och de villkor som de ställer på utvecklingsländerna och som i själva verket gör att möjligheterna till handel försvåras. Vad vi bör få fram är att alla globala aktörer på den globala scenen behöver rättvisa och jämförbara möjligheter för att kunna prestera något bra.
Handelshinder drabbar fattiga människor i allmänhet och kvinnorna i synnerhet, eftersom det är dessa grupper av fattiga som tenderar att producera de varor som är mest utsatta: jordbruksprodukter och arbetsintensivt framställda varor. Såsom föreslås i detta betänkande så är det påtagligt att det behövs en radikal omorganisering av reglerna för världshandeln. Det som pågår i dagsläget är ohållbart; vi måste ta itu med orättvisan och orättfärdigheten, och det är handeln som är lösningen på detta. Vad beträffar förhandlingarna AVS-EU har vi med säkerhet en reell möjlighet att befinna oss i händelsernas mitt och att kunna erbjuda denna rättfärdighet och rättvisa. Vi är en jordbrukets supermakt, och vi kan dirigera hela denna efter-Doha-dagordning genom att öppna marknader och genom att upphöra att dumpa det vi producerar på världsmarknaden, vilket skapar en snedvridning inom produktionen som utvecklingsländerna helt enkelt inte klarar av.
Angående Trips borde EU upprätthålla ett starkt och beslutsamt ledarskap. Trips måste genomföras på ett rättvist sätt. Frågan om en tvingande licensiering måste lösas. Om vi återgår till förhandlingarna om ett ekonomiskt partnerskapsavtal så bör vi använda Dohadeklarationen ur Trips som en högsta nivå vid en eventuell diskussion med AVS-länderna om immateriell egendom.
Slutligen, i egenskap av vice ordförande för den gemensamma församlingen anser jag att vi har en mycket viktig roll att spela under EU:s förhandlingar. Vi i den gemensamma församlingen säger mycket tydligt att vi vill ha en utpräglad och entydig dimension, vilket är en dimension för utveckling. Detta kommer att kräva en enorm satsning på kapacitetsuppbyggnad och en riktig analys av effekternas konsekvenser för våra AVS-partner när det gäller ömsesidigheten.
Sålunda, som Deva har klargjort, har vi en lång lista över sådant som skall göras - en lista som inte kommer att kunna behandlas om vi inte konfronterar de kapitalintressen som utnyttjar den svåra situationen för de fattiga. Europa måste drivas av de moraliska imperativ som vi står inför. Det är tid att, som Deva föreslår, utmana rättrogenheten och överge de hävdvunna föreställningarna att ett fritt flöde av kapital, information och handel under alla omständigheter höjer välfärden. Det är tid, inte för ett defaitistiskt språk, utan för konstruktiva och användbara lösningar.

Mulder (ELDR).
Herr talman! Jag beundrar Deva för att han vågat behandla det här ämnet. Jag har själv arbetat i utvecklingsländer i ett tjugotal år och måste ärligt talat erkänna att jag ännu inte upptäckt exakt hur ett land behöver utvecklas. Det som fungerar i ett land fungerar inte i ett annat. Det är min allmänna slutsats.
Deva hänvisar själv till erfarenheter från Östasien där det skett en fantastisk ekonomisk utveckling. Det iögonfallande är att utvecklingen där skett utan massivt utvecklingsbistånd och att den ägde rum då de flesta marknaderna i världen ännu var slutna. Hur är det möjligt, och varför kan inte det lyckas på andra ställen? Jag tycker inte att det framgår tillräckligt av betänkandet - det har Fernández redan påpekat - att om det skall bli en bra utveckling så måste det finnas en bra regering, som framför allt inte är korrumperad. Men tyvärr är det det jag fortfarande stöter på i de flesta länder.
Min grupp har lämnat in ett antal ändringsförslag i samband med den förnyade behandlingen. Ändringsförslagen avser följande punkter. För det första tycker vi det är överdrivet att förbjuda all export av insekticider som är förbjudna i Europa. Gräshoppsepidemier i Afrika kan bara behandlas med bekämpningsmedel som är förbjudna i Europa, såvida det inte utvecklats något nytt det senaste året. Det känner jag dock inte till, men så har det alltid varit.
Vi menar också att det är en överdrift att ställa samma krav på livsmedelssäkerhet i Europa som i u-länderna. Vi skall självklart inte exportera dioxinkött och BSE-kött. Men det är ont om mat, och den som är hungrig finner även okokta bönor söta, som vi säger på nederländska. Vi behöver anpassa oss till det. Jag vill också bekräfta att vår grupp helt ställer sig bakom Doha-deklarationen, och jag är glad att utskottet upprepat detta.
Det är också synd att resolutionen inte tar upp vikten av bra priser på jordbruksprodukter. Vad gäller handeln vet jag inte om Deva läste artikeln i The Economist för ett par veckor sedan. Där står det klart att handelsbarriärerna mellan utvecklingsländerna är många gånger högre än de rika ländernas. Det nämns delvis i resolutionen, men jag anser att vi borde framhäva det.
Det vore idealiskt om vi kan göra vapentillverkarna ansvariga för användningen av revolvrar och pistoler, men det förefaller mig en smula idealistiskt. Vi tycker att det är synd att inte alla våra ändringsförslag förklarades tillåtliga på grund av att det råkar finnas nya regler. Det är bland annat av den anledningen som min grupp till stor del kommer att lägga ned sina röster vid omröstningen om denna resolution.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr talman! Det otillständiga är inte att vi påminns om siffrorna över den extrema fattigdomen bland befolkningarna i utvecklingsländerna, utan det är de rika ländernas skuldmedvetna ovilja att lyssna när de trots denna fasansfulla verklighet fortsätter på den inslagna vägen. Det är mot den bakgrunden det faktum att begreppen handel och utveckling alltmer blandas samman väcker debatt i utskottet för utveckling och samarbete, liksom här i kammaren.
För att lyckas får man inte förlita sig på handeln som enda styrmedel för att bekämpa fattigdomen och trygga livsmedelsförsörjningen. Det gäller att angripa de strukturella orsaker som ligger bakom utarmningen av befolkningarna i utvecklingsländerna. Vad som skall prioriteras är en strukturomvandling av ländernas ekonomi i syfte att öka andelen bearbetade och diversifierade produkter, även inom jordbruket. Därför är det helt nödvändigt att främja rättvist tillträde till mark, vatten, de naturresurser som den biologiska mångfalden erbjuder, liksom att bedriva en politik för att stödja mindre jordbruk på lokal nivå. För att lyckas med detta måste följande tre aspekter beaktas.
Först och främst krävs nya internationella åtaganden, och framför allt måste dessa hållas. Jag har nyss kommit hem från Johannesburg. Efter de nedslående toppmötena i Monterrey och livsmedelstoppmötet är Johannesburg ännu ett tillfälle för nordländernas statschefer att upprepa hur viktigt det är att hjälpa befolkningarna i syd, och att man måste förse sig med de rätta instrumenten. Javisst! Men när får vi se kraftfulla åtaganden följas av konkreta åtgärder?
För det andra måste strategin för de multilaterala handelsförhandlingarna troligen ses över från grunden. Inom ramen för WTO förs nämligen inte dessa förhandlingar med sikte på att uppnå i FN fastställda prioriteringar, utan de styrs i stället av principen att man måste ge för att kunna få. Förhandlingarnas tempo och metoder utesluter också i praktiken många utvecklingsländer. Varför neka dem det skydd som hjälpt industriländerna själva att trygga sin egen industriella utveckling? När det gäller Trips-avtalen begränsar de möjligheterna för lokalbefolkningen i syd att få tillgång till sina egna naturresurser och är oförenliga med målet att trygga livsmedelsförsörjningen. Dessutom leder trycket på en avreglering av tjänsterna till att deras allmännyttiga tjänster äventyras, exempelvis vatten, energi, kommunikationer, hälsa och utbildning.
Slutligen brådskar det att hitta nya finansieringsmöjligheter. Frankrikes president Jacques Chirac föreslog nyligen i Johannesburg att en mindre del av de tillgångar som globaliseringen skapar skall gå till att finansiera kampen mot dess negativa effekter. Snålt! Varför inte också tänka sig att de rika länderna satsar ett belopp motsvarande fem procent av vad man lägger på subventioner till det egna jordbruket för att bekämpa svälten i utvecklingsländerna? Johannesburg har också och framför allt givit ett enastående eko åt vittnesmålen, vreden men också hoppet hos alla dessa frivilligorganisationer, föreningar, män och kvinnor från alla världsdelar som samlades för att skapa nya alternativ och formulera kraftfulla förslag. Låt oss lyssna till dem. Till Berlusconi som i juli förklarade att det inte är de rika ländernas fel att de sitter på 80 procent av världens tillgångar, vill jag svara att tre fjärdedelar av planeten sakta tynar bort utanför dörren till denna så kallade rika värld. Av rättviseskäl likaväl som av ekonomiska effektivitetsskäl är det de rika ländernas ansvar och skyldighet att inte stanna vid formella åtaganden och frivilliga direktiv eller låta handeln styra allt, utan utarbeta en verklig uppförandekod som skall vara tvingande och medföra sanktioner för de länder som inte ger de fattigaste befolkningarna nödvändigt bistånd. Detsamma gäller de transnationella företagen, vars mycket starka maktställning omedelbart måste regleras och kontrolleras. Även om Deva-betänkandet inte ger prov på någon radikal vilja att kasta av sig den tvättäkta handelsliberaliseringens tvångströja tar det ändå upp behovet av att skydda de fattiga ländernas ekonomi, exempelvis genom att skriva av hela eller delar av deras skuld. Detta är en bra början.

Lannoye (Verts/ALE).
Herr talman! Först och främst vill jag tacka föredraganden för hans betänkande. Han har visat prov på åtskillig god vilja gentemot de olika politiska grupperna för att kunna införliva de alternativ som var och en av dem försvarar. Som man kan konstatera har det resulterat i en viss obalans mellan kapitlen. Men i stora drag tycker jag att betänkandet åstadkommer viktiga öppningar.
Jag tänker då exempelvis på kapitlet om livsmedelssäkerhet som är ytterst lovande, särskilt i det stycke där det sägs att ?kampen mot fattigdom och osäker livsmedelsförsörjning måste behandla de strukturella orsakerna som skapar fattigdom bland befolkningarna?, en fattigdom som ofta orsakar undernäring och i värsta fall svält. Det säger sig självt att den mest intelligenta hållningen måste vara att angripa de strukturella orsakerna. Men hittills har man ofta trott att det räckte att öppna de rika ländernas marknader för produkter från de fattiga länderna, något som jag bara ser som en del av lösningen - och i vissa fall inte ens det! - och att det gällde att öka jordbruksavkastningen i dessa länder. Då glömmer man att de fattiga fortfarande inte kommer att ha något att leva av om de inte garanteras tillgång till mark.
Därför tycker jag att den strategi som går ut på att främja tillgång till mark, vatten och de resurser som den biologiska mångfalden erbjuder verkar bra, precis som jag tycker att den strategi verkar bra som består i att främja en politik till stöd för de små jordbruken. Till de strukturella lösningar som kan tillämpas hör förvisso också förslagen om att slopa exportstödet, som stör de lokala marknaderna - där kan både vi själva och Förenta staterna ta åt oss av kritiken -, och om att avskriva skulden, som absorberar mer än 40 procent av BNI i de minst utvecklade länderna. Här finns alltså ett antal förslag som vi måste ställa oss bakom.
En annan viktig sak är erkännandet av att tillgången till mat måste tillmätas ökad betydelse och ses som en grundläggande mänsklig rättighet. Det är avgörande, eftersom det betyder att utövandet av denna rättighet inte längre får åsidosättas av handelsregler, såsom sker idag. I klartext måste man ifrågasätta den rangordning mellan olika normer som gör att WTO går före allt annat och följaktligen alla internationella konventioner som syftar till att skydda grundläggande nyttigheter som vatten och den biologiska mångfalden, utan att glömma tillgången till dessa nyttigheter.
Jag anser följaktligen att allt detta är positivt, och även om jag inte delar entusiasmen för Devas förslag om de multinationella företagens roll tror jag mig i stort kunna stödja betänkandet.

Van den Berg (PSE).
Herr talman! Den protektionistiska sockerfästningen Europa innebär att vi stjäl från de fattigaste i Afrika. Den tar ifrån de fattiga lantbrukarna en egen inkomst genom export till Europa.
I rapporten The Great EU Sugar Scam som publicerades förra veckan visar Oxfam International hur Europa undergräver de lokala avsättningsmöjligheterna i Afrika med hjälp av subventioner. Trots att Europaparlamentet och Europeiska kommissionen pläderat för att dessa subventioner skall avskaffas 2002 har de europeiska sockerlobbyisterna lyckats få sina regeringar att förlänga protektionismen till 2009. Det kallar jag att ta från de fattigaste.
Sådana skadliga metoder är i dag centrala frågeställningar på världstoppmötet i Johannesburg. Där måste Europeiska unionen också plädera för rättvis handel, avskaffande av orättvisa subventioner och att man öppnar våra rika marknader. Det är hållbar utveckling, det.
USA har under Bush, helt i strid med avtalen i Doha inom ramen för förhandlingarna om att avskaffa jordbrukssubventioner globalt, utformat sin egen Farm Bill. Det är en regelrätt attack mot de fattigaste i världen, och den syftar till att vinna väljarnas stöd. Tyvärr får det långtgående följder för världshandeln och den globala utvecklingen.
Lyckligtvis väljer Europeiska kommissionen och Europaparlamentet att gå en annan väg. Heder åt kommissionen som genom Lamy i Doha och Fischler med förslagen om jordbruksreformer vill lägga om rodret. Kursen måste ändras så att vi går från produktionsstöd till landsbygdspolitik. Mer ekologiskt jordbruk och avskaffande av exportsubventioner och den strikta tillämpningen av reglerna för livsmedelssäkerhet. Det är hållbar utveckling, det.
Herr talman! Jag förordar att Europeiska kommissionen hjälper EU:s medlemsstater de här dagarna att skicka denna signal på världstoppmötet och hjälper fram en överenskommelse i Johannesburg om rättvis handel och ett rättvist jordbruk.
Den som inte är beredd att finna konkreta lösningar på dessa problem i Johannesburg har inga möjligheter att lösa fattigdomsfrågan. Om man inte går strukturellt till väga mot miljöproblematiken får vi ingen hållbar utveckling. Då kommer klimatet att försämras och skog att avverkas ytterligare och hav och land att drabbas än värre. Det leder till att naturen slår tillbaka, och det har vi tydligt fått känna av under översvämningarna nyligen.
Herr talman! Det senaste exemplet på snedvridning av den lokala marknaden och på hindret för den fortsatta utvecklingen är USA:s dumping av genmodifierad majs på den afrikanska marknaden. Den hungersnöd som just nu drabbar södra Afrika innebär inte att länderna där skall behöva acceptera vad som helst. Lyckligtvis verkar Europeiska kommissionen välja en klokare linje. Man får inte tvinga länder eller utnyttja deras svält.
Herr talman! Deva-betänkandet om handel och utveckling som vi enats om efter svåra förhandlingar mellan olika politiska riktningar i utskottet för utveckling och samarbete är en varningssignal till Europeiska rådet. Det är en varning om att Europeiska rådet måste ge upp sitt motstånd mot kommissionärerna Lamys och Fischlers planer och mot kommissionens planer. Låt nu Europeiska rådet själv skicka en signal i Johannesburg, till att börja med om en global strukturell strategi för miljöproblemen och en global strukturell strategi för fattigdomen.
Den första signalen bör vara den om trovärdighet. Riv handelsfästningen Europa, gör slut på Europas tjuvaktighet som bara drabbar de inkomstkällor de fattiga lantbrukarna har i vår värld. Först då kan vi verkligen tala om hållbar utveckling.

Dybkjær (ELDR).
Herr talman! Jag tar till orda därför att jag gärna vill gratulera föredraganden till det betänkande han har utarbetat och för det stora arbete som har lagts ned. Det är otroligt viktigt att Europaparlamentet håller kvar den här debatten på dagordningen och också hela tiden vidareutvecklar inte bara debatten utan också de konkreta förslagen. Jag tänker inte komma med en mycket, mycket lång generell och konkret inledning utan hänvisar bara till Kinnocks ord, som jag helt instämmer i.
Jag tycker gott att man kan diskutera hur mycket vi får ut av ett möte av den typ som äger rum i Johannesburg. Speciellt när man hör till dem som var med vid mötet i Rio kan man komma på den tanken att mötet i Johannesburg i själva verket bara innebär en bekräftelse av vad vi kom fram till i Rio, och det är ju lite sorgligt. Jag tycker bara att det är ett problem att vi inte kan garantera en fortsättning av debatten utan dessa toppmöten, men Deva har ju i varje fall anvisat en av vägarna.
Innan jag kommer in på en del enskilda punkter vill jag säga att jag naturligtvis tycker det är viktigt att vi ställer krav både på oss själva och på utvecklingsländerna, t.ex. kravet på good governance, som Deva också har varit inne på i sitt betänkande. Sedan vill jag mycket gärna kommentera de första punkterna som Deva är inne på, nämligen punkt A, B och D, där Deva tydligt framhåller att globaliseringen har kommit för att stanna. Och det är ju bra. Men om vi inte följer upp globaliseringen kan den leda till en marginalisering av vissa länder och vissa befolkningsgrupper i länderna. Det är enligt min mening ett fantastiskt viktigt budskap, och det andra budskapet som Deva är inne på är vi själva och EU ett framstående exempel på, eftersom vi ju har vuxit upp inom ett protektionistiskt system. Och det är egentligen som om vi fullständigt glömmer det när vi diskuterar utvecklingsländerna i allmänhet.
Det är en mycket spännande tankegång Deva är inne på när det gäller företagen. Vi kan inte klara oss utan företagen, men jag vill samtidigt gärna säga att företagen inte får användas som en dålig ursäkt för att inte göra något på det allmänna biståndsområdet, där vi ju tyvärr kan se att länderna för närvarande minskar sin hjälp.

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! Den situation som uppstått till följd av er sociala organisation är så upprörande att ni till och med här, i detta slutna forum, känner er tvingade att låtsas göra något. Ni tvingas i alla händelser konstatera att majoriteten av länderna på denna planet, och framför allt en förkrossande majoritet av deras invånare, inte får del av de framsteg som sker i produktionen. Ni tvingas konstatera att miljarder människor är socialt utslagna och att många av dem saknar tillgång till daglig föda och dricksvatten. Och när det i betänkandet sägs att de 200 största företagen ur ekonomisk synvinkel betraktat har nästan dubbelt så mycket att säga till om som de fattigaste fyra femtedelarna av mänskligheten, då erkänner ni faktiskt att dessa stora koncerner och deras aktieägare har ett ansvar - koncerner och aktieägare vars orimliga vinster kommer från låga löner och plundringen av de fattiga ländernas naturresurser. Och likväl hittar ni inget bättre att föreslå än att uppmana dessa multinationella företag att inrätta kommittéer för etiskt investerande. Som en yttersta cynism vill ni att dessa kommittéer, och jag citerar ?inför bolagens styrelser, aktieägare ... skall redogöra ...?, det vill säga redogöra inför just de som plundrar och utarmar planeten. Om man inte hindrar mördarna från att begå sitt brott, då är man till syvende och sist medskyldig.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär och ärade kolleger! Vi kommer att stödja Devas betänkande, och vi vill också gratulera honom till det. Vi är rentav övertygade om att en mängd människor på det här halvklotet kan skriva under på det. Men jag är rädd att många struntar i det när det går emot de egna väljarnas intressen. Vi ser det också ske under toppmötet i Johannesburg. Hyckleriet måste få ett slut. Globaliseringen av ekonomin drivs på av de rika i norr och anställer stor förödelse i länder med svag ekonomi, svår social nöd och svaga demokratiska strukturer. Vi begär att de fattiga länderna skall öppna gränserna för våra produkter medan vi inte ger dem en chans att först stärka sina ekonomiska strukturer, precis som vi gjorde när våra ekonomier skulle till att blomstra.
Om vi menar allvar med vår kamp mot fattigdomen måste konkreta åtgärder vidtas, precis som flera här har begärt. Då måste vi öppna våra egna gränser, betala rättvisa priser för produkter från tredje världen och garantera producenterna en skälig inkomst. Då måste vi avskaffa alla subventioner på våra egna produkter om de leder till snedvriden konkurrens med produkter från utvecklingsländerna och att de lokala producenterna som skall svara för livsmedelssäkerheten i sitt land motarbetas. Då måste vi införa en uppförandekod för våra multinationella företag för att skydda svaga ekonomier, regeringar och befolkningar mot godtycke och utnyttjande. Deras ansvar för världen står i proportion till makten de har, och den är stor.
Jag skäms när jag konstaterar hur privatisering gör inkomster för hela befolkningar, länder eller regioner beroende av styrelser som bara har de egna aktieägarnas intressen för ögonen. Vilka påtryckningsmedel förfogar ett land över som exempelvis Zambia mot ägarna till koppargruvor i landet, som Anglo American? Länderna som är beroende av en produkt - det må vara petroleum, diamanter, trä eller sockerrör - har ofta inget att sätta emot de multinationella företagen som bestämmer priserna och behärskar marknaden. Det är en fråga om maktförhållanden, och därför är det främst vår uppgift. Vi måste dock förhålla oss solidariska, och det rika norr måste inse att solidaritet och kampen mot fattigdomen är ett sätt att bevara freden.

Howitt (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera Deva till det som jag anser vara en uppsättning omfattande, balanserade och meningsfulla förslag. Jag vill särskilt välkomna hans resolutionsförslag, eftersom det upprepar vårt åtagande i fråga om principen om särbehandling av utvecklingsländerna, betydelsen av tryggad livsmedelsförsörjning och av att höja bolagens ansvarighet och sociala förpliktelser. Föredragandens sista punkt, förslaget om ett europeiskt företagsforum under punkterna 61 till 63, är av intressant slag. Men detta bör inte avleda kommissionen från att garantera att det aktuella forumet för företagens sociala ansvar (CSR), som skall sätta i gång i oktober, till fullo kommer att inrikta sig på de europeiska företagens handlande i utvecklingsländerna.
Jag skulle vilja framföra två oavhängiga argument i den här debatten. För det första, det är riktigt att i ett betänkande av utskottet för utveckling och samarbete ange att vi kan utforma alla de handlingsprogram för utveckling inom EU som vi önskar, men alltför ofta har dessa drunknat under EU:s egna handelsintressen när det väl har kommit till kritan. Vi kommer ihåg kommissionens och medlemsstaternas hyckleri när det gällde förhandlingarna om ett frihandelsavtal med Sydafrika. De inledande reaktionerna på Fischlers förslag till en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, begränsade som de är, samt de aktuella rapporterna från Johannesburg talar för att Byrnes ord om utfasning av jordbrukets exportbidrag mycket väl kan vara ett tomt löfte.
Om bara EU försökte reformera WTO med samma kraftfullhet som när man vann slaget om handelssanktioner på 4 miljarder USD gentemot Förenta staterna om vår stålexport, så kanske de fattigaste länderna skulle börja tro oss när vi säger att vi vill ha en utvecklingsrunda.
För det andra, liksom andra talare har klargjort, har vi ett direkt ansvar från och med det att de handelspolitiska förhandlingarna med våra AVS-kolleger sätter i gång. Kommissionär Byrne borde, i och med att han talar om ekonomiskt partnerskapsavtal, svara på de frågor som kommissionen vägrat svara på, innan denna process sätter i gång. Varför lyckas inte kommissionen i dagsläget tala om de alternativ som skrevs in i Cotonouavtalet? Varför talar man om kapacitetsuppbyggande medan man endast åtar sig 0,1 procent av de nuvarande nationella vägledande programmen för handelsstöd? Hur kan vi hysa förtroende för konsekvensbedömningen av en hållbar utveckling när man inom kommissionen inte kan komma överens sinsemellan om Everything But Arms-initiativets inverkan på sockersektorn? Slutligen, varför motsätter sig kommissionen förslaget från AVS' statsöverhuvud i Fiji att påbörja en inledande fas av principiella förhandlingar med AVS-gruppen i sin helhet? Är det så att kommissionen vill använda sig av sin gamla taktik av att söndra och härska genom att angripa AVS-gruppens samhörighetskänsla? Detta är inte något som Europaparlamentet vill.

Byrne
Herr talman! Som svar på några av de frågor som ställts av de ärade ledamöterna, och först och främst om de handelspolitiska förhandlingarna AVS-EU: Europeiska unionen är inställd på att öppna sin marknad ytterligare för varor och tjänster från AVS-länderna, förutsatt att AVS-länderna är beredda att genomföra lämpliga handlingsprogram och att stärka sin utbudskapacitet. Detta tillvägagångssätt kommer även att vara relevant i relation till andra utvecklingsländer och grupper såsom Mercosur, Centralamerika och Andinska gemenskapen.
Jag vill betona att ekonomiska partnerskapsavtal framför allt är redskap för utveckling. De kommer därför att utformas med all den flexibilitet som krävs för att kunna ta hänsyn till AVS-ländernas ekonomiska, sociala och miljömässiga begränsningar. Å andra sidan bör de vara integrerade i AVS-ländernas egna utvecklingspolitik och i Europeiska unionens stödstrategi.
Den andra punkten som jag skulle vilja ta upp är att man har antytt att trenden för ekonomiskt stöd skulle vara på väg nedåt. Det kan finnas ett spår av sanning i detta, men det finns anledning att tro att trenden mycket väl kan ha nått sin botten med tanke på åtagandena under Monterrey-processen. Det finns förväntan och förhoppningar att detta stöd kommer att öka med anledning av den situationen. Man har även hänvisat till behovet att stödja bekämpningen av aids, tbc och malaria. Jag skulle vilja rikta kammarens uppmärksamhet mot den globala hälsofond som har inrättats. Ett antal kommissionärer, inberäknat mig själv, kommissionärerna Lamy och Nielson, arbetar med denna.
Vid ett flertal tillfällen har frågan om den gemensamma jordbrukspolitikens inflytande åberopats. Såsom tidigare nämnts har kommissionär Fischler och kommissionen lagt fram förslag om en översyn av GJP. Ni har säkerligen noterat det faktum att stödet har frikopplats från produktionen. Enligt min åsikt är det ett väldigt stort steg med tanke på jordbrukets och stödets roll och den inverkan de har på utvecklingsländerna.
Slutligen nämndes livsmedelsstödet till länderna i södra Afrika, och särskilt genmodifierad majs. Jag gläds åt att lägga märke till den ärade ledamotens hänvisning till det faktum att kommissionen har antagit ett tillvägagångssätt för detta. I ett uttalande för ungefär tio dagar sedan kunde kommissionen återigen poängtera, såsom jag och andra kommissionärer, särskilt kommissionär Wallström, upprepade gånger har sagt, att de vetenskapliga bevis som finns i Europeiska unionen pekar på att genmodifierade livsmedel är lika riskfria som de traditionella livsmedlen. Detta uttalande har kommissionen upprepat gång på gång under de senaste tio dagarna med en förhoppning att medverka till att frågan når sin döda punkt.
En del i denna fråga har att göra med det faktum att några av de inblandade regeringarna är oroliga att vissa jordbrukare skall behålla en del av den genmodifierade majsen, vilket skulle leda till en korsbefruktning med den traditionella skörden i dessa länder. Den största delen, om inte hela mängden, av den majs som jag har förstått vara inblandad i dessa transporter har redan antingen godkänts inom Europeiska unionen eller bedömts vara riskfri av de vetenskapliga kommittéerna, även om majsen ännu inte har blivit fullständigt sanktionerad på grund av det befintliga och pågående förbudet.
Slutligen, om det förekommer en fortsatt oro kring denna fråga kan man ta itu med underskottsproblemet genom att tillämpa en finkänslig taktik vid planteringen och mala den säd som innefattas, och på så sätt eliminera den risk som vissa av regeringarna har pekat ut som ett bekymmer av största vikt.

Talmannen. -
Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0242/2002) av Stevenson för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om möjligheter att främja odlingen av växtproteiner i EU (KOM(2001) 148/2 - C5-0260/2001 - 2001/2116(COS)).

Stevenson (PPE-DE)
Herr talman! Det faktum att parlamentet betraktar detta betänkande med största allvar kan bedömas utifrån de två viktiga utfrågningar som hölls under förra året: den ena hölls av Förenta nationernas ekonomiska och sociala råd och den andra av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Det är förståeligt att ledamöterna är bekymrade. Inom EU har vi för närvarande ett årligt underskott på 35 miljoner ton växtprotein. Denna situation har förvärrats av att förbudet mot kött- och benmjöl fortsätter, vilket har skapat ett ytterligare underskott på 2 miljoner ton i vårt utbud av växtprotein. EU:s självförsörjande av växtprotein har fallit till 23 procent, vilket placerar gemenskapen i en mycket känslig position. Vi är nu ytterst beroende av importerat protein från länder utanför EU. Merparten kommer från Amerika, Argentina och Brasilien i form av sojafoderkaka. En stor del är genetiskt modifierad. Det är påtagligt att ett sådant starkt beroende av källor bortom vår kontroll gör att EU är känsligt för plötsliga prisökningar, klimatförändringar eller misslyckade skördar i dessa länder, vilket placerar vår kreaturssektor i samma position som vår tunga industri en gång befann sig i vid tiden för oljekrisen.
Det finns ytterligare en alarmerande faktor som oundvikligen kommer att öka våra problem. För närvarande är kandidatländerna till mer än 80 procent självförsörjande när det gäller växtprotein. Medan detta är en väsentlig förbättring av situationen i de femton medlemsstaterna, så kvarstår det faktum att kandidatländerna till största delen exporterar sina oljeväxter på grund av att deras kvarnar är omoderna, vilket betyder att de ändå måste importera sojafoderkakor i stor omfattning för sin kreaturssektor. Kommissionen förutser emellertid en sjunkande produktion av växtprotein i dessa länder, när de väl har blivit fullvärdiga medlemmar i EU, och en övergång till spannmål. Detta skulle vara ödesdigert. Vi har redan en färdig marknad för oljeväxter och proteingrödor som kandidatländerna skulle kunna dra stor nytta av. Å andra sidan skulle en ökning av spannmålsproduktionen helt enkelt förhöja det allmänna överskottet och medföra fler markuttag. Vi bör genomföra en plan som kan sporra produktionen av raps, baljväxter, solros och soja, och som ger större ekonomiska förmåner, inte bara för kandidatländerna utan även för oss själva, genom att vi i större grad kan vara självförsörjande.
Vi räknar även med en fortsatt ökning av köttkonsumtionen i de nuvarande medlemsstaterna och i kandidatländerna, vilket i sin tur kommer att leda till en efterfrågan på större mängder foderprotein från boskapsuppfödarna.
Så det är mot denna bakgrund som jag i mitt betänkande har föresatt mig att söka efter möjligheter som kan uppmuntra ett ökat självförsörjande inom EU. Bland många rekommendationer har jag föreslagit olika vägar som kan sporra till en ökad produktion av växtprotein genom att investera mer i forskning och utveckling av nya och förbättrade växtsorter. Jag har också efterlyst rotationssubventioner som betalas till jordbrukarna för att stimulera en utvinning av växtproteiner i spannmålscykeln och för odling av växtproteiner, trindsädesslag och oljeväxter på uttagen mark. Jag har efterlyst ett ?säkerhetsnät? eller ett inkomstförsäkringssystem för producenterna av oljeväxter och växtproteiner.
Jag är orolig över kommissionens fortsatta förbud mot fiskmjöl i foder till idisslare. Jag anser att detta är synnerligen vetenskapligt obefogat och att det endast ökar vårt totala underskott av protein. Jag uppmanar kommissionär Byrne att återigen tänka igenom denna fråga, och att upphäva förbudet som påverkar ett stort antal arbetstillfällen inom sektorerna för fiskeindustri och boskapsuppfödning.
Jag anser att det finns stora möjligheter att utveckla icke-livsmedelssektorn. Produktionen av oljehaltiga växter för biobränslen som metylester och biologiska smörjmedel samt biologiskt nedbrytbara lösningsmedel är viktig i detta skede av debatten, eftersom oljefoderkaka framställs som en värdefull biprodukt. Kommissionen har visat ett stort intresse för denna sektor. Den förtjänar en närmare granskning. Utvecklingen inom detta område avgörs emellertid huvudsakligen av den rådande beskattningen av biobränslen. Vi har långt kvar innan vi kan förvänta oss en överenskommelse om ett harmoniserat skattesystem för hela gemenskapen, vilket skulle stimulera produktionen av biobränslen.
Slutligen, jag befarar att man vid halvtidsöversynen av GJP, efter att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har behandlat mitt betänkande, kommer att ha förändrat syftet markant för vissa av dessa rekommendationer. Jag skulle vara intresserad av att höra hur kommissionär Byrne och kommissionär Fischler tror att halvtidsöversynen kommer att påverka denna position.

Byrne
Herr talman! Först och främst skulle jag vilja tacka föredragande Stevenson och även ledamöterna för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling för deras konstruktiva hållning inför detta meddelande. Till en början vore det bra om vi kunde erinra oss det sammanhang ur vilket den nuvarande diskussionen om proteingrödor uppstod. Alltsedan rådets beslut av den 4 december 2000 har användningen av behandlat animaliskt protein varit förbjuden i djurfoder. Eftersom användningen av animaliskt mjöl i foder till idisslare redan hade förbjudits för ett antal år sedan så berörde detta förbud huvudsakligen sektorn för svin och fjäderfän. Kort därefter konstaterade Europeiska rådet i Nice att man lagt märke till kommissionens avsikter att analysera efterfrågan och utbud för oljeväxter och proteinbärande grödor i strikt enlighet med budgetplanen.
Denna analys resulterade i ett dokument från kommissionen som lades fram i mars 2001. Låt mig göra en sammanfattning av de slutsatser som drogs efter att vi analyserat situationen och de möjliga handlingsprogrammen. Först och främst, förbudet mot kött- och benmjöl för icke-idisslare skulle skapa ett underskott på motsvarande 1,5 miljoner ton sojamjöl. För det andra, ökade bidrag till produktionen inom EU skulle leda till misslyckade resultat: en svag produktionsökning till ett högt pris. Dessutom skulle vår grad av självförsörjande knappt förändras. För det tredje, ökat bidrag för oljeväxter skulle leda oss tillbaka till begränsningarna från Blair House-avtalet när det gäller odlade områden med specifika odlingsstöd.
Sedan vi presenterade vår rapport har vi fortsatt att reflektera kring detta, inte bara om växtproteinet, utan över lag. Detta nådde sin höjdpunkt vid halvtidsöversynen av EU:s gemensamma jordbrukspolitik som lades fram av kommissionen den 10 juli 2002. Kommissionen är av den åsikten att de offentliga utgifterna inom jordbrukssektorn måste motiveras bättre. Vid sidan av att stödja jordbrukarnas inkomster bör de ge mer i utbyte när det gäller livsmedelskvalitet, skydd av miljön och djurens välbefinnande, landsbygds- och jordbruksområden, samt när det gäller att öka den sociala jämvikten och rättvisan. För EU:s konsumenter och skattebetalare borde översynen garantera bättre valuta för pengarna. Vi kommer att diskutera dessa förslag under hösten.
Om vi uttryckligen övergår till produktionen av proteingrödor vill jag påminna er om att vi där har föreslagit att införa ett separat extra stöd motsvarande 55,57 euro per hektar. Vi räknar även med att integrera stödsystemen för trindsädesslag och torrfoder i listan över frikopplat inkomststöd. De nuvarande bestämmelserna för icke-livsmedelsgrödor kommer att ersättas med ett icke-specifikt stöd för energigrödor. Halvtidsöversynen av den gemensamma jordbrukspolitiken ger oss en möjlighet att inom ramen för den nya rundan av WTO-förhandlingarna kräva att våra handelspartner accepterar våra anspråk, exempelvis när det gäller att godkänna att varor registreras med ursprungsbeteckningar, djurens välbefinnande, livsmedelssäkerhet och försiktighetsprincipen.
Vårt nya system för inkomststöd, som är beroende av produktionens avkastning, kommer att kunna undvika snedvridningar i handeln, och det kommer inte att ha någon negativ inverkan på utvecklingsländerna. Till skillnad från situationen vid Uruguay-rundan så kommer Europeiska unionen att befinna sig i en position av aktivt deltagande vid förhandlingarna om jordbruket under WTO:s Doha-runda, styrkta av sin kraftfulla förhandlingsställning och trovärdighet, något som Förenta staterna förlorade i och med sin senaste jordbrukspolitik, Farm Bill.
Låt mig till sist säga något om foderförbudet för fiskmjöl. Det utvidgade foderförbudet förbjuder användningen av fiskmjöl avsett för idisslare, inte på grund av en möjlig BSE-risk i själva fiskmjölet, utan av orsaker som rör kontrollen, vilket vi har diskuterat här vid ett flertal tillfällen. I synnerhet kan det bli svårt att utesluta förekomsten av protein från landlevande djur i fiskmjölet eller i foder som innehåller fiskmjöl. Att på nytt tillåta fiskmjöl i foder för idisslare beror därför i huvudsak på tillgången av metoder för att kunna skilja mellan fiskmjöl och det förbjudna animaliska proteinet. Ett flertal forskare arbetar just nu med detta, och jag antar att det kommer att finnas tillfälle att återigen stöta på denna speciella fråga under kommittéförfarandet som presenteras i förordningen om animaliska biprodukter, för vilken jag är ansvarig.

Cunha (PPE-DE).
 Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Syftet med detta betänkande är att uttrycka Europaparlamentets ståndpunkt om kommissionens meddelande om möjligheterna för växtproteinsektorn, mot bakgrund av det ökade underskottet på två miljoner som är följden av förbudet mot kött- och benmjöl i Europeiska unionen.
Med tanke på att detta är en avgörande tidpunkt för Europeiska unionen är det nödvändigt att under denna debatt göra en bedömning av problemet och komma med ett förslag till en lösning. Det är tyvärr lätt att bedöma situationen med tanke på att Europeiska unionen befinner sig i en synnerligt sårbar situation, eftersom unionen endast är självförsörjande till 23 procent, som det mycket riktigt uppges i betänkandet. Vad det handlar om är inte bara det faktum att ett av de mäktigaste blocken i världen - Europeiska unionen - har en produktionssektor som är så starkt beroende av försörjning av råmaterial som kommer från länder utanför Europeiska unionen.
Frånsett denna höga beroendegrad av råmaterial för kött- och mjölkproduktion är det nämligen så att dessa importer koncentreras till endast tre länder, Förenta staterna, Argentina och Brasilien, vilka naturligtvis är våra största konkurrenter på världsmarknaden för jordbruks- och livsmedelsprodukter.
Om man ser till det faktum att så viktiga sektorer som dessa - kött- och mjölksektorn - i sista hand är beroende av våra största konkurrenter är det lätt att inse att Europeiska unionen löper en enorm risk konkurrensmässigt sett. Detta är obegripligt. Lösningen av problemet måste inbegripa en rad stora åtgärder, som i själva verket ligger i linje med föredragandens förslag. Den första åtgärden är att häva de områdesbegränsningar som föreslagits i Blair House-avtalen. Nu när de nuvarande WTO-avtalen snart upphör och stöden till oljeväxter justeras till spannmålsstöden från början av innevarande säsong finns det helt klart inga skäl för självpålagda begränsningar. Det andra skälet eller den andra åtgärden är att den nuvarande ökningen av stöden måste behållas eller om möjligt ökas ännu mer på grund av det överdrivna underskottet, särskilt i växtproteinsektorn. Med detta differentiella stöd och utan områdesbegränsningar (det semiområde som infördes i och med Blair House-avtalen), kommer vi att kunna förbättra vår situation inom loppet av några få år. Det tredje skälet, som även det nämns i betänkandet, är att det är nödvändigt att se över förbudet mot fiskmjöl i foder till idisslare, men först måste en korrekt vetenskaplig undersökning genomföras.
Växtproteiner är mycket viktiga för Europeiska unionens livsmedelsproduktionskedja, men förutom detta vill jag avslutningsvis säga att vi måste betona den strategiska vikten av dessa grödor i Europeiska unionens Medelhavsområden, där urvalet av grödor är begränsat och där jordbrukarna framför allt inte har många alternativ, men där just dessa grödor är mycket väl lämpade för den ofruktbara marken och den jordmån som är dominerande i dessa områden, vilken är mager, begränsad och marginell. Det är följaktligen nödvändigt att utöka urvalet av valbara grödor, något som även föredraganden konstaterar, eftersom det är helt ofattbart och oacceptabelt att de viktigaste sorterna av växtproteiner från Medelhavsregionerna för närvarande inte är valbara för stöd. Denna situation måste undersökas. Till sist vill jag tillägga att vi även behöver se vilket samband det finns mellan detta meddelande och de nya förslagen om halvtidsöversyn av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilken innehåller bestämmelser om ett separat produktionsstödssystem.

Garot (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Först och främst vill jag tacka Stevenson för hans utmärkta betänkande. Det har varit ett mycket tidskrävande arbete som han på ett intelligent sätt har slutfört samtidigt som han beaktat synpunkterna från sina kolleger och från de experter vi har hört i parlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling. Jag vill varmt tacka Stevenson.
Frågan om Europeiska unionens försörjning av växtproteiner har självklart ekonomiska aspekter, men även strategiska aspekter som sammanhänger med hur vår europeiska jordbruksmodell är utformad och med den roll denna modell spelar för utrikeshandeln, vilket förmodligen är det väsentliga. Vi skall vara medvetna om att vi importerar närmare 80 procent av de växtproteiner som krävs för att täcka vårt behov och att detta massiva beroende inte enbart kan behandlas utifrån vad som gagnar handeln i dagsläget. Bortsett från frågan om genmodifierade organismer, som nu är aktuell i samband med importen av sojaprotein, kan det finnas anledning att fråga sig i vilket läge Europa skulle hamna om dessa leveranser från Förenta staterna, Brasilien och Argentina skulle upphöra av ett eller annat skäl, klimatrelaterat eller inte. Herr kommissionär! Alla som drabbades av det amerikanska handelsembargot 1973 (jag hörde till dem) vet vad detta beroende kostar och kan inte tolerera att vi i dag ligger på en så hög risknivå. Det paradoxala är nämligen att vår produktion stagnerar, ja till och med går tillbaka, trots att vårt behov är mycket omfattande, och det allvarligaste är att Europeiska unionen inte verkar vara inriktad på att på allvar råda bot på denna situation. Visst kan vi undersöka era förslag om att införa ett särskilt stöd, som är ett steg i rätt riktning. Men den låga nivån på detta stöd riskerar att begränsa effekterna. På samma sätt finns det en risk för att bortfallet av andra grödor än livsmedelsgrödor från trädad mark inte kompenseras av att en del av arbetarkooperativens produktion ställs om till energiproduktion. De olika åtgärder som ni förordar från kommissionens sida för att anpassa Agenda 2000 till de nuvarande behoven verkar inte vara tillräckliga för att bemöta de problem vi står inför. Denna brist är både allvarlig och beklaglig. Självklart skall vi inte ställa upp det orealistiska målet om en total självförsörjning, men Europeiska unionen skulle ändå kunna göra sig mindre beroende av sina externa leverantörer.
Herr kommissionär! Jag uppmanar er därför att närmare granska rekommendationerna i Stevensons betänkande, som jag - och vi - finner adekvata. De har enhälligt antagits av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Jag rekommenderar särskilt att ni uppmärksammar de rekommendationer som förordar förstärkta forskningsinsatser inom ?proteinsektorn? inom ramen för sjätte ramforskningsprogrammet och de rekommendationer som rör införandet av proteingrödor i växelbruk. Herr kommissionär! Jag tror att detta handlar om att långsiktigt trygga vår livsmedelsförsörjning och även främja ett hållbart jordbruk.

Busk (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär! Först vill jag tacka Stevenson för ett synnerligen väl genomarbetat betänkande. Jag instämmer i slutsatserna och håller med om att man har ställt rätt diagnos. Därför ger det anledning till bekymmer att EU:s självförsörjningsgrad i fråga om vegetabiliska proteiner har sjunkit till under 23 procent. Marknadsrelaterade prisrelationer har gjort det fördelaktigt att köpa importerade oljeväxtkakor, i synnerhet sojafoderkakor, men klimatmässiga risker och förändringar av produktionen i de länder vi importerar från gör EU alltför sårbart. Därför är det nödvändigt att EU höjer sin självförsörjningsgrad genom att odla oljeväxter, och jag kan för övrigt ställa mig bakom de olika initiativ som föredraganden presenterar i sitt betänkande. Jag måste också få göra kommissionen uppmärksam på att de åtgärder som har vidtagits faktiskt försvagar den europeiska spannmålsmarknaden genom att öppna möjligheten för import av billig spannmål från Ryssland och att de bara bidrar till att göra växtodlingen mindre lönsam; samtidigt leder de lägre spannmålspriserna i Europa till ökad svinproduktion, som i sin tur kräver en större import av sojafoderkakor. Detta initiativ är därför inte främmande för europeisk växtodling och inte heller för europeisk produktion av proteiner.
Jag vill också gärna framhålla att det förbud mot fiskmjöl som kommissionären har varit inne på inte har någon korrekt saklig grund. Det är inte sakligt korrekt att argumentera för att vi måste hålla fiskmjöl utanför proteinförsörjningen därför att man är rädd för att det skall bli en sammanblandning mellan fiskmjöl och kött- och benmjöl från idisslare. Vi måste säga till de länder som har ordning på sin produktion, dvs. de länder som verkligen kan hålla isär olika typer av proteinproduktion, att de naturligtvis också skall ha en fördel så att de inte straffas av de länder som inte kan göra denna åtskillnad.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionär! Jag gratulerar Stevenson till det betänkande han lägger fram, vilket förtjänar vårt stöd. Såsom det konstateras i det betänkande vi nu diskuterar och som andra ledamöter redan har påpekat, har Europeiska unionens nuvarande självförsörjningsgrad i fråga om växtproteiner sjunkit till under 23 procent, vilket blir desto allvarligare om man tänker på att växtproteinproduktionen på världsnivå har ökat med 60 procent under de senaste femton åren och att den till stor del är koncentrerad till tre länder.
Det är därför svårt att förstå kommissionens ståndpunkt när den insisterar på att unionen nästan helt skall vara beroende av världsmarknaden, med den förvärrande omständigheten att försörjningen koncentreras till tre länder, och jag påminner er om att ett av dessa länder är Förenta staterna. Jag vill även ta tillfället i akt att erinra er om att Förenta staterna inte bara konkurrerar med Europeiska unionen, utan att landets jordbrukspolitik även är protektionistisk. Denna omständighet försätter Europeiska unionen i en extremt sårbar situation och utgör inte något långsiktigt svar på unionens behov av växtproteiner, vilket föredraganden påpekar i sitt betänkande.
Det är följaktligen viktigt att vi uppmuntrar utvecklingen av växtproteinproduktion i Europeiska unionen, vilket kommer att bidra till att minska beroendet av import och garantera gemenskapsjordbrukets mångfunktionella karaktär genom införande av andra arter och sorter av trindsädesslag som av en oförklarlig anledning inte omfattas av gemenskapsstödet och förbättringsplanerna. Jag påminner er om att gullupin och andra arter som traditionellt har använts som djurfoder, särskilt i Medelhavsländerna, inte omfattas av gemenskapsstöden.
Härav vikten av att rotationssubventioner betalas till jordbrukare om det stimulerar utvinningen av växtproteiner i spannmålscykeln genom användning av trädad mark, vilket vi har förespråkat i andra betänkanden och även behovet att häva Blair House-avtalen, eller åtminstone omförhandla dem. Det är svårt att förstå varför man ännu inte har gjort några ansträngningar för att omförhandla dessa avtal med målet att häva dem och därigenom frigöra ökade direktstöd för skydd av växtproteiner i Europeiska unionen.
Vi anser att det är lika viktigt att kommissionen godkänner tilläggsstöd för växtproteiner - bönor, ärter och lupiner - som inte omfattas av Blair House-avtalen, och vi stöder de villkor som föredraganden tar upp i betänkandet. Vi hoppas att kommissionen kommer att ta hänsyn till dessa förslag och att den samtidigt respekterar principen om övervakning av produktionen och de positiva effekterna av sådana översyner, både på det socioekonomiska området och på miljöområdet. Nu när det är dags att genomföra översynen av den gemensamma jordbrukspolitiken vill jag påminna er om att vi varken får glömma bort detta betänkande eller de förslag som säkerligen kommer att antas här i Europaparlamentet.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE)
Herr talman, kommissionär Byrne! Jag vill under denna minut koncentrera mig på frågan ?Hur blir det med nedläggningen av odlingsbar mark??. Vi har sammantaget ett underskott när det gäller närings- och fodermedel. Vi har ett underskott särskilt när det gäller växtproteiner, produktion av proteiner. Således ligger det nära till hands när det gäller den odlingsbara markens återhämtningsperioder, alltså det ekologiska växelbruket som vi kan sätta i rotation genom att odla växtproteiner, att utnyttja detta för produktion av växtproteiner. Om ni nu i det nya förslaget förutser att andelen odlingsbar mark som inte brukas ständigt skall ligga på 10 procent med hänsyn till naturskyddet, så finns det säkert inget att invända mot att använda 5-10 procent på detta område för att även ta hänsyn till faktorer som präglar landskapet. Men i övrigt måste vi när det gäller nedläggning av odlingsbar mark koncentrera oss på den ekologiska effekten av odling av växtproteiner och på det faktum att denna odling av växtproteiner ger oss 40 till 80 kilo kväve. Här måste vi än en gång fundera på hur vi skall få ett kontrollsystem till stånd och hur vi också skall kunna föra in de ekologiska komponenterna i förhandlingarna med amerikanerna, så att vi äntligen når en ny överenskommelse och inte alltid måste åberopa en överenskommelse som är tio år gammal, alltså Blair House.

Ó Neachtain (UEN).
Herr talman! Jag vill ge mitt starka stöd till Stevenson, och jag gratulerar honom till ett utmärkt betänkande. Efterdyningarna av BSE-krisen och förbudet att använda kött- och benmjöl har lett till en allvarlig, brant nedgång av proteinet i animaliskt foder, och detta måste ersättas av andra medel. Vi vet alla att den lärdom vi kan dra från den speciella krisen inom det europeiska jordbruket är att vi måste ha en livsmedelskedja som garanterar högsta möjliga standard för spårbarhet och säkerhet.
Jag är inte riktigt överväldigad av kommissionens förslag att ta itu med den här situationen. Kommissionens förslag att vi borde inhämta underskottet av foder från världsmarknaden är inte någon realistisk, långsiktig lösning. Vi borde producera detta foder inom EU, så att vi är i en position där vi kan kontrollera varje beståndsdel i livsmedelskedjan. Detta gäller vid sidan av det faktum att en egen tillverkning erbjuder ett antal andra väsentliga fördelar. Det gör det möjligt för våra jordbrukare att variera sin produktion och att producera grödor för vilka det finns en klar och tydlig efterfrågan. Detta skulle innebära ett välkommet stöd i deras nuvarande svåra situation.
Jag skulle också ha allvarliga invändningar mot en sådan långsiktig önskan att bli beroende av utomstående källor när det gäller foder. En av grundprinciperna i den gemensamma jordbrukspolitiken är att garantera en riskfri tillgång på högkvalitativa foderprodukter för våra medborgare, och jag hoppas att kommissionen kommer att ta till sig farhågorna från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, vilka otvivelaktigt kommer att stödjas av en stark majoritet i denna kammare i morgon.

van Dam (EDD).
Herr talman, herr kommissionär! Utbrottet av BSE, galna ko-sjukan, förebådade krisen inom nötkreaturshållningen. Pådriven av kostnadsminskningar och produktionsökningar ignorerade djurfoderindustrin skapelseordningen. Kor blev kannibaler, och man tog ingen hänsyn till djurens arttillhörighet. Kommissionen införde med rätta ett förbud mot användningen av djurmjöl.
Jag hoppas att kommissionen tar fasta på varje djurs särart och inte ger vika för påtryckningar från industrin om att åter tillåta fiskmjöl i djurfoder. Jag har hittills aldrig sett en ko stå och lura på en fisk i ett vattendrag. Med tanke på våra dåliga fiskbestånd anser jag det tanklöst om man uppmuntrar fiskare till att leverera småfisk till fiskmjölsindustrin.
Föredragande Stevenson uppmanar i sitt betänkande kommissionen att stimulera odling av proteinhaltiga grödor som ersättning till djurmjöl. Jag stöder honom helhjärtat i hans uppmaning, inte minst för att skydda EU från import av genmodifierad soja, ännu en organism vars särart inte respekteras.

Souchet (NI).
Herr talman! Frågan om vilken plats sektorn för oljeproteinväxter skall inta i Europa är inte bara en fråga för jordbruket, utan i flera avseenden en viktig samhällsfråga.
Först och främst är det en fråga om livsmedelssäkerhet. De europeiska konsumenterna kräver, och det med rätta, att alla komponenter i livsmedelskedjan skall gå att spåra. När det gäller de proteinrika fodergrödor som krävs för vår animaliska produktion kan inte Europa nöja sig med att vara beroende av andra länder för mer än tre fjärdedelar av sina behov. Det är helt nödvändigt att gemenskapsproduktionen återerövrar en dominerande andel av denna marknad för att eliminera riskerna i samband med förekomsten av växtgifter, föroreningar och genmodifierade organismer.
Unionen har beslutat att tillämpa ett moratorium som förbjuder användning av nya genmodifierade organismer i livsmedel och foder. Vi vet dock att de sojaexporterande länderna till helt övervägande del odlar genmodifierade organismer.
Den andra viktiga frågan handlar om världsmarknadens kvantitativa säkerhet. Utbudet av proteinrika fodergrödor har koncentrerats till ett mycket litet antal länder, med Förenta staterna i främsta ledet, som svarar för 45 procent av världsproduktionen och där fyra industrikoncerner utför 90 procent av malningen. I händelse av klimatrelaterade risker kommer Europa att hamna i en mycket utsatt position.
Dessutom handlar det om en marknad som växer med fem procent årligen, och det vore än mer oförnuftigt att acceptera att Europa skall hållas borta från denna tillväxt nu när unionens inre efterfrågan väntas öka i snabb takt, inberäknat efterfrågan från de kommande medlemsstaterna där köttkonsumtionen kommer att öka i samband med inträdet i Europeiska unionen.
Detta är också en viktig miljöfråga. Låt oss komma ihåg att en ökad odling av oljeproteingrödor gynnar den biologiska mångfalden, förbättrar jordstrukturen, gör det möjligt att gå emot tendensen till monokultur för spannmål och minska användningen av produktionsfaktorer.
Unionens växande proteinbrist bör därför vara en absolut prioritering för kommissionen. Av detta ser vi dock inget. Ställd inför dessa viktiga frågor och uppgiften att ersätta köttmjölet föreslår kommissionen inget annat än att vi skall finna oss i att se en växande andel av vår konsumtion komma från en import som vi varken kommer att kunna kontrollera prismässigt eller med avseende på produktionsvillkor och respekt för de sociala och miljömässiga krav som vi ålägger våra egna jordbrukare.
Detta är helt oacceptabelt. Därför har utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling valt en mycket mer dynamisk strategi genom att anta Stevensons betänkande som har ambitionen att blåsa lite voluntarism i kommissionens bleka meddelande.
De ändringsförslag vi har ingivit i utskottet framhåller kontrasten mellan den allvarliga situationen inom EU och det omfattande stöd som Förenta staterna har infört till förmån för sina oljeväxtproducenter, främst inom ramen för jordbrukslagen Farm Bill. I ändringsförslagen uppmanas kommissionen att undersöka hur Blair House-avtalen skall kunna omförhandlas i syfte att öka produktionen av proteingrödor i unionen och förstärka det kompletterande stödet till proteingrödor som inte omfattas av Blair House-avtalen. Det föreslås att ett skyddsnät skall inrättas för att främja producenterna av oljeväxter och proteingrödor och att man äntligen skall göra nödvändiga forskningsinsatser inom detta område.
Herr kommissionsordförande! Nu väntar vi på att ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Schierhuber (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina ärade damer och herrar! Även jag skulle vilja ansluta mig och tacka föredraganden, eftersom han har utfört ett mycket värdefullt arbete. BSE-krisen och det därmed sammanhängande förbudet mot benmjöl har kraftigt ökat efterfrågan på en ersättning när det gäller försörjningen av proteiner vid utfodring av djur. På grund av EU:s låga självförsörjningsgrad, vilken redan har berörts många gånger i dag, blir bristen på växtproteiner av stor betydelse.
Denna situation gör en europeisk plan för försörjningen av proteiner absolut nödvändig för att främja odling av växtproteiner och därmed minska beroendet av import och skapa en större mångfald av försörjningskällor. I detta sammanhang skulle jag vilja erinra om att EU som den viktigaste importören i hela världen får den övervägande delen av växtproteinet från USA, Argentina och Brasilien och att detta mycket ofta är genmodifierat.
Det handlar här inte bara om odling av soja och raps, utan lika mycket om oljelin, oljedådra och många andra växtproteingrödor. Produkternas spårbarhet är för mig därför särskilt viktig för att erbjuda konsumenten valmöjlighet genom öppenhet såväl som kvalitet och livsmedelssäkerhet. Odling av proteinrika växter bidrar dessutom till ett mångfaldigt växelbruk, eftersom det möjliggör en insats med mindre medel från företagen och monokulturer därigenom kan undvikas.
Ett konkret uppslag vore också möjligheten att utnyttja odlingsbar mark som inte brukas. Man borde, naturligtvis med bevarad neutralitet när det gäller budgeten, inte bara främja mark som är avsatt för biodynamisk odling, som föreslagits av kommissionen, utan även det konventionella jordbruket bör inom ramen för EU:s miljöprogram ha möjlighet att på sina åkrar odla växtproteiner, baljväxter till foder osv.
Produktion av oljeväxtfrön för användning till biobränslen och byggnadsmaterial är egentligen också en viktig impuls för jordbruket. På internationell nivå skulle jag vilja att Blair House-avtalen äntligen ses över på allvar och att alla anser det vara absolut nödvändigt att göra det möjligt att producera växtproteiner i EU i samklang med föreskrifterna. Jag anser att man här utifrån europeisk nivå måste inleda en verkligt allvarlig diskussion, för vi vet att biobränslen är miljövänliga drivmedel som också kan produceras utan föregående energiåtgång. Under beaktande av de ekonomiska ramvillkoren måste EU så snabbt som möjligt främja produktionen av växtproteiner för att tillförsäkra bönderna och det europeiska jordbruket en självständig proteinförsörjning och möjliggöra energiproduktion och därigenom bli mindre beroende av fossil energi. Vi vet alla att Europa importerar ungefär 60 procent av sin energi.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr talman! Att främja odlingen av växtproteiner i Europeiska unionen är en av de nyckelfrågor som det nuvarande och framtidens europeiska jordbruk och livsmedelssäkerhet kretsar kring. Därför tycker jag, herr talman, att det är mycket passande att såväl kommissionär Byrne, som ansvarar för livsmedelssäkerhet, som kommissionär Fischler, som ansvarar för jordbruk och fiske, varit närvarande under debatten. Europaparlamentet har gjort sig till talesman för denna fråga och ägnat den åtskilliga debatter och två hearingar.
Som en konsekvens av detta har viljor förenats, och i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har man med brett samförstånd röstat om detta betänkande, som i dag kommer till kammaren utan något ändringsförslag. Jag gratulerar Stevenson till hans utmärkta arbete.
Herr Fischler! Kommissionen borde godta denna så representativa röst och dessa enhetliga ståndpunkter. Europaparlamentets ståndpunkt speglas med all tydlighet i punkt 3 där det står ?Europaparlamentet rekommenderar att en utveckling av EU:s växtproteinproduktion bör uppmuntras för att minska beroendet av import och bibehålla gemenskapsjordbrukets många olika uppgifter?.
För att denna ståndpunkt skall kunna utvecklas och förverkligas till fullo är det absolut nödvändigt att kommissionen tillämpar det som begärs i punkt 5: ... ?att kommissionen bör finansiera omfattande forsknings- och utvecklingsprogram?. Om kommissionen inte finansierar ett program som är inriktat på att öka den genetiska potentialen och avkastningen vid användning samt näringsvärdet i balj- och bönfoderväxter som grundläggande proteinkälla kommer vi att tala om ord och inte handling.
Herr talman! Även punkterna F och I fäster uppmärksamheten på Medelhavsområdet, som kommissionär Fischler ofta glömmer. Vid sammanträdet i dag har det upprepats att han bör revidera denna ståndpunkt eftersom nämnda områden också med hjälp av detta bör få stöd, så att produktionen av baljväxter för boskapsuppfödning i Medelhavsområdet i Europeiska unionen också skall kunna nå mycket fördelaktiga effekter.
Herr talman! Avslutningsvis vill jag, eftersom det är så viktigt, uppmärksamma att det i punkt D står att man bör beakta den svåra situation Argentina genomgår för att inte försvåra situationen.

Pesälä (ELDR).
Herr talman, ärade kommissionär! Föredragande Stevenson har gjort ett mycket grundligt arbete, och jag vill speciellt tacka för det samarbete och de kontakter han upprättade på olika håll. Det var mycket värdefullt och främjade säkert detta förträffliga resultat.
Kommissionen har bidragit till diskussionen med en mycket enkel lösning, och jag är av den åsikten att den därför är ämnad som en diskussionsöppning. Man skall fylla underskottet med import, vilket är ett barnsligt enkelt förslag. Men svaret som ingår i detta betänkande är synnerligen bra. Där har man tagit upp nya växter, Blair House-förhandlingarna, USA:s stöd till produktion av oljeväxter, problemet med fiskmjöl och så vidare. Dessa är ju frågor som måste lösas och som går att lösa.
Men den viktigaste frågan och nyckelfrågan är huruvida produktion av växtproteiner är lönsamt i EU:s medlemsstater eller inte. Den frågan måste man först av allt ta itu med och åstadkomma en mycket djupgående principiell lösning: det måste vara lönsamt. Man kan inte starta olönsam produktion, och i det hänseendet har ledamot Garot föreslagit att man måste undersöka saken och gå vidare utifrån undersökningen. Undersökningen medför en möjlighet att vi åstadkommer efterfrågan på vårt eget växtprotein. Efterfrågan höjer priserna, priset ökar odlingsaktiviteten.
Dessa problem måste lösas, och nyckeln till lösningen ligger i våra egna händer. Varför fattas det inga beslut? Varför? Var och en är lite feg, var och en ser för mycket till sitt eget bo. Man borde vara mera vidsynt och åstadkomma en lösning som beaktar helheten och inte hela tiden gömma sig bakom något svepskäl.
När det till exempel gäller bioenergi och protein är det mycket lätt att lösa: man behöver inte göra något annat än att fatta principbeslut, lösa skattefrågorna. Med sådana metoder kunde vi åstadkomma en helhetsinriktad lösningsmodell och därigenom egen proteinväxtenergi till Europa, oberoende av USA, Brasilien eller Argentina.

Patakis (GUE/NGL).
Herr talman! Av betänkandets motivering framgår det klart att kommissionen ser förbudet mot användning av kött- och benmjöl i foder som en tillfällig åtgärd och att den överväger att gradvis häva alla förbud så snart den berättigade uppståndelsen kring galna ko-krisen lagt sig, oavsett de enorma problem som användning av animalt protein i foder medför för folkhälsan och djuren. Detta sammantaget med kommissionens insisterande på att följa GATT-avtalen och Agenda 2000 till punkt och pricka, i vilka alla ökningar av växtproteingrödor förbjuds, avslöjar kommissionens skenhelighet i all sin glans. Kommissionen utnyttjar varje tillfälle att använda miljöfrågorna som ursäkt enligt Agenda 2000 i ett försök att minska avkastningen från jordbruksproduktionen. Samtidigt visar kommissionen precis hur långt den är beredd att svansa för foderproduktions- och marknadsindustriernas intressen.
Vi anser att det finns ett alternativ till kött- och benmjöl, som inte ger folkhälsan, djuren och gemenskapsbudgeten något annat än problem. Importerat sojamjöl, huvudsakligen från USA, är inte heller svaret eftersom detta bara kommer att leda till ännu större problem med folkhälsan och göra de jordbrukare i Europeiska unionen som har boskap ännu mer beroende av Förenta staterna. Lösningen på problemet är växtproteiner, som kan odlas i stora mängder i Europeiska unionen, i Grekland och andra länder i syd, och att öka odlingen av fodergrödor och trindsädesslag som bönor, alfalfa, vialer och bomullsfrökakor som, tillsammans med åtskilliga andra produkter, är några av de bästa fodersorterna. Detta innebär dock att systemet för priser och stöd måste ändras, såväl när det gäller fodergrödor som konkurrerande grödor. Det betyder att det blir nödvändigt att genomföra en fullständig översyn av budgeten och ompröva utvecklingskriterierna för jordbruksekonomin, det vill säga ändra den nuvarande gemensamma jordbrukspolitiken, vilken har orsakat jordbrukssektorn sådant elände, särskilt i de sydliga länderna, där vi olyckligtvis inte har något annat alternativ än att inrikta oss på vissa slags grödor, såsom bomull, vilket i sin tur leder till att bomullsodlarna i Grekland får allvarliga problem.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, herr Stevenson! Kommissionen avslog det förslag som lades fram av rådets spanska ordförandeskap om att genomföra insatser för att främja odling av växtproteiner som vi lider brist på i Europeiska unionen och som ersätts av sojaimport från i huvudsak Förenta staterna, i många fall genmodifierad sådan. Kommissionen menar att det skulle kunna leda till tvister i Världshandelsorganisationen om vi ändrar den nuvarande politiken. Det borde inte oroa oss med tanke på Bushadministrationens protektionistiska inställning.
Herr kommissionär! Det går inte att ifrågasätta att vår foderindustri och följaktligen vår boskaps- och livsmedelsproduktion till stor del är beroende av en enda produkt, sojan, vars produktion och saluföring ligger under Förenta staternas kontroll. Hur kan Europeiska unionen tillåta detta så viktiga strategiska beroende?
Att bibehålla eller öka import av produkter vi inte har överskott av, som soja och majs, och som inte är genmodifierad från utvecklingsländer bör vara en viktig del i vårt utvecklingssamarbete. Parallellt bör det också vara en prioriterad fråga att främja jordbrukssystem som är självförsörjande och hållbara i de minst gynnade områdena i Europeiska unionen, som skapar sysselsättning och hindrar avflyttning från landsbygden, de inhemska genetiska resurserna och den nödvändiga produktionen av biobränslen.

Redondo Jiménez (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! För det första vill jag lyckönska Stevenson till hans betänkande som antogs med majoritet i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Sedan förbudet för köttmjöl, som en följd av krisen i samband med galna ko-sjukan, har gemenskapens brist på växtproteiner till boskapen ökat. Som några kolleger sagt har den ökat med 23 procent. Den enda lösning kommissionen lagt fram är att öka importen av växtproteiner, en ökning som kommer att bli större efter utvidgningen.
Gemenskapens verkställande organ har avvisat det memorandum som presenterades under det spanska ordförandeskapet, med stöd av en stor del av medlemsstaterna, till förmån för att främja dessa odlingar i Europeiska unionen, trots att unionen för var dag som går blir mer beroende av sojaimport från Förenta staterna. Nämnda beroende skulle dessutom kunna öka efter höjningen av de stöd landet i fråga beviljar inom ramen för sin nya jordbrukslagstiftning.
Medan Förenta staterna inte skäms över att höja sina årliga stöd med tre miljoner dollar till sojaproducenterna så inte bara sänker Europeiska unionen sina stöd till oljeväxtodlingen utan ställer sin marknad till förfogande för import från dessa tredje länder.
Men förutom orsaker av rent kommersiell natur - som Europeiska unionen vill använda som försvar för att rättfärdiga sitt motstånd mot att återupprätta ett specifikt stöd för odling av oljeväxter -, finns det ingen anledning att inte stödja andra odlingar vars innehåll av proteiner till och med är större än oljeväxterna, som t.ex. det torkade fodret där produktionskvoten är otillräcklig för att klara efterfrågan.
För att klara behoven att tillhandahålla protein finns det också andra odlingar, som växtproteiner och baljväxter - bland annat bondbönor, mindre bönor och lupiner, som redan nämnts här - som inte omfattas av någon form av restriktion inom ramen för Världshandelsorganisationen och som vi också skulle kunna innefatta.
Man bör inte heller glömma att Europeiska unionen har åtagit sig att minska utsläppen av CO2, och att en av möjligheterna är att underlätta odlingen av biobränslen. Det ger Europeiska unionen ännu en anledning att stödja betänkandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om att främja dessa odlingar och att minska - om inte få bort - det externa beroende, som ger oss så många problem avseende grad av försörjning, kvalitetskontroll och säkerhet som detta regelverk kan ge oss.
Och slutligen en reflektion. Herr kommissionär! Om vi inte bevarar vår produktions- och försörjningskapacitet, hur skall vi då kunna förhandla och försvara våra intressen i internationella forum?

Fischler
Herr talman, mina ärade damer och herrar parlamentsledamöter! Jag skall bara tillåta mig att göra ett par anmärkningar till de ämnen som fått en central plats i debatten. Det finns ett ämne som väldigt många har uttalat sig om: frågan om Europeiska unionens beroende av import från USA. Vi måste ha klart för oss att produktionen av soja de senaste åren i mycket stor utsträckning har förskjutits till Sydamerika. Det rör sig därvid om utvecklingsländer, alltså ökar just importen från utvecklingsländer de senaste åren allt kraftigare. Vi kan utgå ifrån att exempelvis den latinamerikanska exporten under de senaste två åren, om jag räknar med det verksamhetsår som just har börjat, i runda tal har fördubblats.
För det andra, frågan om genetiskt modifierade organismer. Vi befinner oss i samklang med såväl gällande rättsliga föreskrifter som med kommissionens senaste förslag beträffande spårbarhet och märkning. Den enda genetiskt modifierade sojabönan som säljs internationellt har redan godkänts i EU; den sort det rör sig om är Round-up Ready, en genetisk modifiering som vi har godkänt i EU inom ramen för direktiv 90/220. Den enda övriga genetiskt modifierade sojasorten i USA och hela världen innehåller en hög andel oljesyra och är i USA strikt identitetsskyddad, eftersom den på grund av sina hälsofrämjande egenskaper kan försäljas till högsta pris. Det senaste förslaget rörande spårbarhet och märkning förutser ingen märkning för animaliska produkter från djur som utfodrats med genetiskt modifierat foder. Å andra sidan inkluderar förslaget helt klart spårbarhet när det gäller foderråvaror.
En annan internationell aspekt gäller frågan om Blair House-avtalen. Man har vid upprepade tillfällen här i kammaren eftertryckligt pläderat för att vi skall omförhandla Blair House-avtalen. Mitt svar har alltid varit och är även i dag: om vi vill omförhandla Blair House-avtalen, så måste man säga oss vad vi skall erbjuda USA så att de avviker från sin ståndpunkt. Här har då också för det mesta debatten tagit slut vid jordbruksministrarnas rådsmöten, eftersom naturligtvis ingen är beredd att i stället för av de eftergifter, som vi gjort på sojabönornas område, finna oss i andra eftergifter. Det förslag som lagts fram, att vi skall behandla även denna fråga inom ramen för debatten i samband med halvtidsutvärderingen, tror jag är ett bra och viktigt förslag, som jag gärna tar upp. Vi bör göra det, eftersom vi måste betrakta detta även i diverse andra sammanhang.
Här har vi ju på sista tiden till exempel debatten om att inte längre definiera soja som en oljeväxt utan som ett växtprotein, och att på detta sätt bestämmelserna om växtproteiner, där vi ju tänker oss en specifik premie för framställning av växtprotein, på samma gång kan inkludera soja. Detta har naturligtvis också en internationell dimension, men här är jag för att vi diskuterar denna fråga.
På samma sätt hör egentligen den andra frågan som tagits upp här hemma inom området för halvtidsutvärdering, nämligen problematiken kring odlingsbar mark som inte brukas. I detta sammanhang kommer det även fortsättningsvis att inom ramen för växelbruk finnas mark som ligger i träda eller har tagits ur bruk.
Att vi i vårt halvtidsutvärderingsförslag inte förutser någon träda i växelbruk har två orsaker: den ena orsaken är den att vi anser att man i ett frikopplat system primärt bör inrikta sig på ekologiska aspekter när man lägger mark i träda eller inte brukar den, varvid möjligen i detta sammanhang även andra nya frågor skulle kunna spela en viss roll, just med tanke på de tragiska omständigheter som vi under de senaste veckorna har drabbats av i samband med olika översvämningar i Europa. Jag är mycket väl medveten om att träda som ett led i växelbruk i sig också är en positiv ekologisk faktor, eftersom man här kan utnyttja baljväxternas förfruktseffekter.
Det andra problemet som vi här har att göra med är följande: om vi på den totala yta som brukas inom jordbruket även i fortsättningen tillåter att man lägger mark i träda respektive slutar att bruka den, då har vi ett kontrollproblem. Detta ämne måste man föra diskussioner om, eftersom vi ju inte bör tappa tanken på en möjlig förenkling av vårt jordbrukssystem ur sikte.
I detta avseende är de många förslag som parlamentsledamoten Stevenson har lagt fram i sitt betänkande mycket värdefulla. Jag vet att min kollega Byrne redan tidigare särskilt har besvarat frågan om fiskmjöl och en del andra frågor. Därför kan jag bespara mig detta.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionär Fischler.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Talmannen. -
Ana Palacio har blivit utnämnd till utrikesminister i den spanska regeringen och, med hänsyn till att hon har varit en mycket respekterad, underhållande och produktiv kollega i denna kammare, har jag det stora nöjet att här i dag å kammarens vägnar officiellt gratulera henne till att ha blivit utnämnd till denna höga ministerpost.
(Applåder)
Det är ett bevis på hennes speciella egenskaper att hon har blivit vald till detta ämbete, men det är också en reflektion av en i huvudsak växande samverkan mellan europeisk parlamentarism och det reguljära dagliga politiska livet i våra medlemsstater.
I artikel 12.2 i respektive arbetsordning framgår det att hennes utnämnande är oförenligt med ett ledamotskap av denna kammare, och under tiden har de spanska myndigheterna upplyst mig om att Palacio Vallelersundi har blivit ersatt av Marcelino Oreja Arburúa med verkan från och med den 23 juli 2002.
Jag har även mottagit avskedsansökan från Lucas Vander Taelen med verkan från och med den 1 september 2002, och de belgiska myndigheterna har informerat mig att han har ersatts av Jan Dhaene med verkan från och med den 1 september 2002.
(Applåder)
Jag välkomnar dessa nya kolleger till kammaren, och jag påminner er om det regelrätta förfarandet vid valprövningen.

