Det tyska ordförandeskapets verksamhetsprogram och situationen i Kosovo
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är det tyska ordförandeskapets verksamhetsprogram och situationen i Kosovo.
Ordet går till Fischer, rådets företrädare, som jag med stor glädje hälsar välkommen.
Applåder

Fischer
Herr ordförande, mina damer och herrar! I och med den 1 januari 1999 och införandet av euron, den gemensamma valutan för 11 medlemsstater, har Europa tagit ett historiskt, kanske till och med revolutionerande steg, som kommer att förhöja kvaliteten på det europeiska integrationsverket. För första gången i den europeiska integrationsprocessens historia, vad som kan betraktas som ett fantastiskt svar från den europeiska befolkningen efter århundraden av en prekär maktbalans på vår kontinent och en våldspräglad kamp för hegemoni och hemska krig, har nu en viktig del - valutasuveräniteten - överförts från kärnan i den nationella suveräniteten till en europeisk institution. Denna handling ger upphov till en förnyad politisk kvalitet. Valuta, säkerhet och författning, det är de tre främsta komponenterna i de moderna nationernas suveränitet, och i och med eurons införande tog man ett första steg mot att föra in dessa under gemenskapens behörighet inom ramen för EU. Det är nog först längre fram som man kommer att inse vikten av detta steg för Europa och den internationella politiken.
Införandet av en gemensam valuta är inte i första hand en ekonomisk, utan i synnerhet även en suverän och till följd av detta en betydande politisk handling. Genom att föra in den gemensamma valutan under gemenskapens behörighet har Europa bestämt sig för att följa en självständig väg in i framtiden och - i nära samarbete med våra transatlantiska partner - inta en självständig roll i morgondagens samhälle. Men EU har endast till viss del haft karaktären av ett politiskt subjekt, och det innebär att det till följd av valutans införande under gemenskapens behörighet, på grund av den rådande bristen på politiska och demokratiska gemenskapsstrukturer, kommer att uppstå ett spänningsfält, vars dynamik inom en snar framtid kommer att rubba status quo.
Enligt min uppfattning hade de observatörer rätt, som i samband med eurons införande påpekade att den gemensamma valutan skulle komma att innebära minst lika stora risker som möjligheter för EU, beroende på hur medlemsstaterna förhåller sig till det fortsatta politiska införandet av områden under gemenskapens behörighet. Man anser att möjligheterna kommer att överväga, om eurons införande utnyttjas till ytterligare väsentliga åtgärder alltifrån ett införande av områden under gemenskapens behörighet till ett fullbordande av den politiska unionen. Men detta införande kommer att innebära en stor risk, om inte detta modiga steg enligt logikens lagar följs av flera lika modiga steg för att avsluta integrationen - och det måste även innebära en så snabb utvidgning som möjligt av Europeiska unionen till Öst- och Centraleuropa.
Applåder
Det politiska förnuftet, men även alla medlemsstaters nationella egenintresse gör att vi inte får acceptera detta som ett alternativ, vi måste i stället gemensamt utnyttja de möjligheter som följer av det lyckade införandet av euron. Vi måste därför stärka EU: s politiska handlingsförmåga och anpassa unionens inre tillstånd till de nya uppgifterna. Från och med nu måste vår ledstjärna vara en politisk union som utökas med nya medlemsstater. Det är en logisk följd av Ekonomiska och monetära unionen.
En viktig uppgift för det tyska ordförandeskapet är att förbereda unionens struktur och förfaringssätt från att ha varit en västeuropeisk union till att bli en totaleuropeisk och samtidigt global och handlingskraftig union. Vi kommer under det kommande halvåret att lägga tonvikten vid fyra saker. För det första: Vi vill på ett framgångsrikt sätt avsluta förhandlingarna om Agenda 2000 före det särskilda toppmötet i Bryssel den 24-25 mars. Det är inget godtyckligt datum. Om vi inte har lyckats uppnå enighet fram till dess, bör unionen allvarligt ifrågasätta sin reformförmåga, som är en förutsättning för utvidgningen. Förhandlingarna kommer utan tvekan att bli mycket, mycket komplicerade. Man kommer endast att kunna uppnå en lösning inom ramen för en rejäl intresseutjämning. Det tyska ordförandeskapet kommer att bevaka att ingen lösning kommer till stånd på bekostnad av EU: s svagaste partner, utan att en väl avvägd lösning uppnås på Europeiska rådet i slutet av mars.
Applåder
Även om ståndpunkterna i de avgörande frågorna fortfarande befinner sig långt ifrån varandra, är jag sedan min ordförandeskapsresa optimistisk om att vi skall kunna enas. På min sonderingsresa före jul tyckte jag mig i alla partnerländer kunna märka en beredskap till att föra konstruktiva förhandlingar och uppnå enighet före mars. Alla vet att vi endast kommer att lyckas, om vi behandlar Agenda 2000 som ett samlat paket, och om alla bidrar till en kompromiss. Det får inte finnas några vinnare eller förlorare. Det kommer att bli en svår balansgång för det tyska ordförandeskapet. Där förlitar vi oss på stöd och förståelse från Europaparlamentet, som vi kommer att ha ett nära samarbete med.
Nu måste vi så snart som möjligt ta oss an de väsentliga frågorna. Inom strukturpolitiken anser jag att vi i första hand bör koncentrera oss på de strukturellt svagaste regionerna med stödbehov. Stödet måste förenklas, och bli mer decentraliserat, ekologiskt och sysselsättningsskapande. EU: s framtidsmöjligheter och legitimitet är beroende av en rättvis fördelning av bördorna. Det är självklart att Tyskland, som den ekonomiskt starkaste EU-medlemmen, kommer att fortsätta ta sitt europeiska ansvar och förbli den största nettobetalaren. Men vid fördelningen av bördorna har orättvisor smugit sig in som vi måste rätta till. Denna önskan, som Tyskland delar med andra medlemsstater, har numera fått ett legitimt erkännande av kommissionen och flera av partnerna.
Utvidgningen liksom Världshandelsorganisationens kommande förhandlingar innebär att en grundläggande reform av den gemensamma jordbrukspolitiken är nödvändig liksom en sänkning av jordbrukskostnaderna. Om vi skall uppta de länder i Central- och Östeuropa som huvudsakligen präglas av en jordbruksstruktur, då kan vi inte fortsätta att bedriva den europeiska jordbrukspolitiken i oförändrad form. Det europeiska jordbruket måste göras konkurrenskraftigare och miljövänligare. Samtidigt måste vi säkra våra jordbrukares intressen.
För det andra: Vi kommer att eftersträva konkreta framsteg i en effektiv sysselsättningspolitik. Kampen mot arbetslösheten är den mest angelägna frågan för människorna i Europa. De förväntar sig med all rätt, att inte bara de nationella regeringarna agerar mot arbetslösheten, utan att även ett bidrag ges på europeisk nivå. Därför har vi för avsikt att anta en europeisk sysselsättningspakt på Europeiska rådet i Köln. Pakten skall ge uttryck för en aktiv arbetsmarknadspolitik, som i större omfattning än tidigare är inriktad på förebyggande åtgärder, en minskning av arbetslösheten bland ungdomar och långtidsarbetslösa liksom en minskad diskriminering av kvinnor på arbetsmarknaden.
För det tredje: Vi vill och måste påskynda utvidgningen av Europeiska unionen så snabbt som möjligt.
Nu när det kalla kriget har upphört får EU inte begränsas till Västeuropa, utan i den europeiska integrationstanken ligger att EU skall omfatta hela Europa.
Applåder
Dessutom medger den geopolitiska verkligheten inte några verkliga alternativ. Om det är sant, då beslutade man redan 1989-90 ATT östutvidgningen skall ske, nu återstår bara att planera och fatta beslut om HUR och NÄR.
Utvidgningen av Europeiska unionen söderut blev en stor ekonomisk och även politiskt demokratisk framgång. Ekonomiskt välstånd och demokratisk stabilitet blev den gången ett resultat av utvidgningen söderut för kandidatländerna och för hela Europa, och samma framgång måste upprepas vid östutvidgningen av Europeiska unionen. Endast en anslutning av de central-och östeuropeiska partnerna kan säkra välståndet, freden och stabiliteten i hela Europa. Europeiska unionen kan först i och med öppnandet mot öst uppfylla sina anspråk på att vara ett kulturområde och en värdegemenskap för hela Europa. Vi tyskar glömmer inte heller det ovärderliga bidrag som folken i Central- och Östeuropa givit för att övervinna splittringen av Tyskland och Europa.
Ett instabilt område utanför gränserna för dagens europeiska union är inte politiskt försvarbart, med tanke på erfarenheterna från Balkan. Det skulle dessutom innebära ett löftesbrott gentemot de nya demokratierna, något som skulle få ödesdigra konsekvenser för Europa. Därför skulle varje medveten fördröjning eller förhindrande av EU: s utvidgning endast innebära en politiskt och ekonomiskt riskabel och dyr omväg, där en utvidgning på grund av vissa realiteter och risker ändå skulle komma att ske en dag. Därför, mina damer och herrar, finns det enligt min uppfattning inga alternativ till en utvidgning av Europeiska unionen med de aktuella kandidatländerna.
Applåder
För utvidgningsprocessen behöver vi såväl en strategisk vision som en stor portion realism. Vi måste så snart vi kan avsluta utvidgningsförhandlingarna på ett framgångsrikt sätt. Därför bör vi för ögonblicket - jag betonar för ögonblicket - tillåta oss visionära debatter om tidpunkten för detta. Om vi nu koncentrerar oss på EU-strukturernas utvidgningsförmåga - där ett framgångsrikt avslutande av Agenda 2000 är oumbärligt - då betyder det inte att vi skjuter upp utvidgningen. Fallet är snarare det motsatta.
Det måste ske en parallell utveckling av utvidgnings- och anslutningsförmågan. Ju förr Europeiska unionen tar itu med de nödvändiga reformerna och ju intensivare kandidatländerna driver på sina interna reformer, ju snabbare och lindrigare kan utvidgningsprocessen fortgå.
Tyskland förblir av dessa anledningar en förespråkare av en snabb östutvidgning av Europeiska unionen. Vi kommer att rejält påskynda anslutningsförhandlingarna under vårt ordförandeskap. De kandidatländer som ännu inte deltar i förhandlingarna måste få en rättvis chans att sluta upp bakom de andra, ytterfilen måste hållas fri. Det är i dag för tidigt att fastställa ett datum för anslutningen. Men när man skönjer ljuset i slutet av förhandlingstunneln efter de förutsebara förhandlingsframgångarna, och under förutsättning av ett framgångsrikt avslutande av Agenda 2000 i mars, - kanske i slutet av 1999 eller år 2000 - då kommer det säkert att vara meningsfullt, för att inte säga nödvändigt, att fastställa ett konkret slutdatum, för att snarast kunna avsluta förhandlingarna.
För det fjärde: Vi vill stärka Europeiska unionens handlingsförmåga på det utrikespolitiska planet. Endast en union som är handlingskraftig på det utrikespolitiska planet kan säkra freden i Europa och göra sin växande betydelse gällande på den internationella arenan. Till och med förmågan hos de stora medlemsstaterna i Europeiska unionen att själva företräda sina intressen och bevara freden i en värld som ständigt globaliseras allt mer kommer att försämras.
Därför måste Europeiska unionen i det kommande århundradets mångpolariserade värld bli ett självständigt, politiskt handlingskraftigt subjekt. Det måste vi förbereda oss på genom att i god tid skapa en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som är namnet värd. När Amsterdamfördraget träder i kraft - enligt det aktuella ratificeringsläget senast den 1 juni - vill vi säkerställa, att detta kommer att tillämpas omedelbart och i samtliga frågor. På den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens område omfattar fördraget en pakt med nya instrument, som skall stärka unionens utrikespolitiska handlingsförmåga.
Utnämningen av den höga representanten för GUSP kommer förhoppningsvis att föra oss ett stort steg framåt. Men det kommer endast att vara möjligt, om det är en man eller kvinna med stor politisk betydelse och förmåga att driva sin vilja igenom...
Protester
... det finns också tjänstemän som uppfyller båda dessa kriterier - det måste jag kategoriskt tillbakavisa här.
Under vårt ordförandeskap kommer vi även att införa en enhet för strategiplanering och tidig förvarning och det nya instrumentet för en gemensam strategi och med detta majoritetsbeslut i GUSP. Vi vill börja med att tillämpa det nya instrumentet på Europeiska unionens grannstater, för att redan på Europeiska rådet i Köln kunna anta en gemensam strategi för Ryssland - om möjligt även för Ukraina. Ett långfristigt skapande av ett blomstrande demokratiskt civilt samhälle i Ryssland är av stor betydelse för stabiliteten i hela Europa.
I den nuvarande etappen handlar det i GUSP om ett maximalt gemensamt agerande och en så intensiv tillämpning av de nya instrumenten som möjligt. Det är viktigt att vi blir bättre på att identifiera frågor som är av gemensamt intresse för hela Europa. Det behöver vi dessutom göra för att offentligt skärpa medvetandet om den europeiska gemensamheten i utrikes- och säkerhetspolitiken.
Under det halvår som ligger framför oss gäller det att förvandla de politiska visionerna till konkreta byggnadsetapper. Men då får vi inte bara rikta våra blickar mot det operativa dagsverket. Europa har alltid hämtat kraft ur en fruktbar blandning av visioner och deras förverkligande i praktiken. Det är viktigt att vi har siktet inställt på ett vidare perspektiv, i synnerhet under det kommande halvåret med tanke på de uppgifter som kräver en praktisk lösning.
Nästa byggnadsetapp efter avslutandet av Agenda 2000 - ytterligare en anledning till att det är så viktigt att Agenda 2000 avslutas nu på ett positivt sätt - kommer att bli en lösning i form av institutionella reformer av Europeiska unionen. Med tanke på utvidgningen är denna reform nödvändig för att undvika en institutionell infarkt hos Europeiska unionen. För att en europeisk union bestående av 21 eller fler medlemmar skall förbli handlingskraftigt måste lämpliga reformer förverkligas.
Den avgörande frågan för handlingskraften i en utvidgad union är villigheten att acceptera majoritetsbeslut på så många områden som möjligt.
Applåder
Därför strävar den nya förbundsregeringen på längre sikt mot att begränsa kravet på enhällighet i Europeiska unionen till frågor av principiell betydelse, så som ändringar i fördragen. På Europeiska rådet i Wien kom man överens om att Europeiska rådet i Köln skall fatta beslut om behandlingen av sådana institutionella frågor som inte reglerades i Amsterdam. Jag kan tänka mig att vi i Köln kommer att ge startskottet för en ny regeringskonferens som kan samlas omkring år 2001.
Applåder
Vi måste ställa oss den långfristiga frågan om målen och metoderna för en fortsatt integration. Vi i Europeiska unionen har under mer än fyrtio år agerat utifrån Monnets metod, en genial metod: steg för steg mot en ökad integration, utan blåkopia, mot slutmålet. Det har varit en mycket framgångsrik metod. De mål som fastslogs på femtiotalet: " Aldrig mer krig, utan ekonomisk återuppbyggnad och välstånd" har vi i dag lyckats uppnå.
Krig inom Europeiska unionen har blivit politiskt och militärt omöjligt. Det är på vår krigskontinent den största prestation som uppnåtts av den europeiska integrationsprocessen, och det är något vi aldrig får glömma.
Applåder
I och med eurons införande är den ekonomiska och monetära integrationen till stor del genomförd. Endast några få områden - så som en intensivare samordning av skattepolitiken, något som Tyskland förespråkar - saknas fortfarande. Varför vill vi då fortsätta med integrationen? Jag anser att det finns två viktiga skäl för detta: För att inte de europeiska nationella staterna i globaliseringens tidsålder - inte ens de största av dem - kommer att kunna hävda sig på egen hand - bara om vi européer står enade kan vi anta globaliseringens utmaningar - och för att exporten av stabiliteten till våra grannstater inte bara är en historisk och moralisk uppgift för Europa, utan något som ligger helt i vårt intresse. Preventivt krisförebyggande är alltid bättre, billigare och i synnerhet humanare än akut krisbekämpning.
Applåder
Det största underskottet inom Europeiska unionen finns i dag på området politisk integration och europeisk demokrati. Hur kan vi komma vidare där? Efter Maastricht och Amsterdam är frågan om en europeisk författning mer angelägen än tidigare. En offentlig debatt om detta i medlemsstaterna kommer att ge nya impulser till den politiska integrationen.
För mig handlar det snarare om innehåll och mål än om utarbetandet av rättsliga grunder. Föreställningarna om en gemensam europeisk framtid, om syftet med Europa är i dag högst diffusa. Här skulle en debatt om Europas författningsbarhet skapa klarhet och vara vägvisande. Viktiga framtidsfrågor väntar på svar. Vilket koncept - och för mig är detta en betydelsefull fråga, eftersom det trots allt kommer att utgöra själen i framtidens Europa - kommer att kunna mobilisera människor för Europa framöver? Vilken ansvarsfördelning skall råda i triangeln Europa, nation och region? Var behövs det mer, och var kan det möjligen behövas mindre Europa? Var går gränsen för Europa? Hur kan vi främja uppkomsten av en europeisk offentlighet och stärka Europeiska unionens legitimitet och dess institutioner? Dessa frågor kräver människor med rätta svar på. Dem kommer vi alla att få ställa oss.
Om vi vill förvandla Europeiska unionen till ett starkt och handlingskraftigt subjekt, måste vi stärka unionen på fyra viktiga politiska områden.
Det första området: Europa behöver en starkare demokrati. Beslutsprocesserna i unionen måste bli mer genomblickbara och begripliga för människor. Det är dags att medborgarna förstår av vem, om vad och med vilken legitimitet som besluten i Bryssel fattas.
Amsterdamfördraget ger Europaparlamentet nya viktiga rättigheter och befogenheter. Men det är bara ett steg på vägen. Ju handlingskraftigare unionen blir, desto starkare måste den demokratiska legitimiteten för dess agerande vara.
Applåder
Europaparlamentets rättigheter - låt mig säga detta som en övertygad europé och inte som ett sätt att fishing for compliments - måste utökas. Den frågan bör också behandlas under nästa regeringskonferens. En starkare legitimitet innebär att Europaparlamentet, på alla de områden där rådet kan anta lagstiftning genom majoritetsbeslut, skall vara med och bestämma under väl avvägda och likaberättigade former.
Applåder
Det är vid valet av kommissionen tänkbart att Europaparlamentet får en utökad roll, så som Amsterdamfördraget anger. Man bör även ha en större inblandning från de nationella parlamenten i åtanke, något som redan omnämns i Amsterdamfördraget. För att stärka medborgarnas rättigheter, föreslår Tyskland ett långfristigt utarbetande av en europeisk stadga om de grundläggande rättigheterna.
Applåder
Vi avser under vårt ordförandeskap att ta ett initiativ till detta. Det handlar för oss om att stärka Europeiska unionens legitimitet och identitet. Europaparlamentet, som med sitt författningsförslag år 1994 uträttade ett viktigt förarbete, men även de nationella parlamenten och så många samhällsgrupper som möjligt bör medverka till utarbetandet av en stadga om de grundläggande rättigheterna.
Det andra området: Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken måste utgå från de europeiska fredsvärderingarna och mänskliga rättigheterna och erbjuda en effektiv krislösning. De mänskliga rättigheterna i globaliseringens tidsålder har utöver sin humanitära betydelse även en politisk och ekonomisk betydelse. Det var senast Asienkrisen ett tydligt bevis på. Säkra investeringar på de så kallade emerging markets är endast möjliga om de åtföljs av ekologisk hållbarhet och respekt för de mänskliga rättigheterna, inte kränkningar av dessa.
Applåder
Utvecklingen av fria marknader kan endast bli varaktig, om den utgör en del av en omfattande frihetskultur, som vilar på mänskliga rättigheter, maktfördelning, en författningsstat, demokratiska partier, fria fackföreningar, en oberoende press och en kritisk allmänhet. Vi kommer under vårt ordförandeskap att sträva mot att stärka Europeiska unionens profil på de mänskliga rättigheternas område. Europeiska unionens nya rapport om de mänskliga rättigheterna skall skapa insyn och samtidigt utöva påtryckningar för att få Europeiska unionen och medlemsstaterna att agera.
Nyckeln till en effektiv, preventiv och operativ konflikthantering ligger i en förstärkt tillämpning av majoritetsbeslut och i en gemensam attityd utåt - jag säger det just i dagarna - i G8, de internationella finansinstituten och Förenta nationerna.
Amsterdam kan endast vara en etapp för att en utvidgad union skall bli utrikespolitiskt handlingsduglig.
Det tredje området: Till förverkligandet av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik hör en europeisk säkerhets- och försvarsidentitet. På senare tid har man i internationella frågor i allt större utsträckning kunnat konstatera en problematisk utveckling mot det unilaterala och ett övergivande av det multilaterala. Denna tendens har redan fått mycket negativa konsekvenser på Förenta nationernas nivå, och det finns all anledning att oroa sig över detta. Även för ett säkrande av freden på global nivå krävs det legitimitet från de multilaterala organisationerna. Det förutsätter även politiska subjekt som är redo och i stånd att multilateralt och baserat på folkrätten, tillsammans med andra parter, utforma det internationella politiska systemet på grund av dess betydelse som fredsordning. Det utgör ytterligare en viktig utmaning för det framtida Europa.
Det kollektiva försvaret kommer även i fortsättningen att vara Natos uppgift. Men Europeiska unionen måste också utveckla sin förmåga till militär krishantering, när än det ur EU: s synvinkel finns ett behov av aktioner och de amerikanska partnerna inte vill medverka. Denna fråga har fått nya impulser genom Tony Blairs initiativ i Pörtschach och det fransk-brittiska mötet i St. Malo. Skapandet av en europeisk säkerhets- och försvarsidentitet borde efter skapandet av den inre marknaden och Ekonomiska och monetära unionen vara av stor betydelse för en ytterligare fördjupning av Europeiska unionen. Vi kommer under vårt dubbla ordförandeskap i Europeiska unionen och i Västeuropeiska unionen starkt eftersträva att man utnyttjar den nya dynamik som uppstod i Pörtschach. Vi har inför Europeiska rådet i Köln för avsikt att utarbeta en rapport om möjligheterna att vidareutveckla den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten.
Det fjärde området: På området rättsliga och inrikes frågor fastställs i Amsterdamfördraget målet med ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Detta mål tänker vi stegvis förverkliga. På det särskilda europeiska toppmötet i Tampere i oktober får man bedöma resultatet och fastslå nya riktlinjer. Under vårt ordförandeskap vill vi diskutera fördelningen av bördorna inom asylpolitiken, liksom en human hantering av massflyktrörelser. En nyckelfråga för Europas handlingsförmåga och för människors godkännande är en effektiv bekämpning av den internationella organiserade brottsligheten. För att kunna göra det måste vi intensifiera polisens gränsöverskridande samarbete och stärka Europols operativa förmåga.
De sistnämnda punkterna visar tydligt på behovet av att anta en europeisk stadga om de grundläggande rättigheterna.
Applåder
Herr ordförande, mina damer och herrar! Under min ordförandeskapsresa före jul träffade jag min spanska kollega i Madrids kongresscenter, samtidigt som Peace Implementation Conference för Bosnien hade samlats där. Medan vi, Spaniens och Tysklands utrikesministrar och våra delegationer, förhandlade för att förbereda Europeiska unionens viktiga beslut om Europa under det kommande århundradet, integrationens Europa, fick konferensen eftersträva lösningar för det förgångna Europa, nationalismens och krigens Europa. Europas historiska splittring framstod den dagen i Madrid på ett övertygande sätt, men tydliggjorde samtidigt den historiska uppgift som vi har framför oss. Båda alternativen är i dag en del av verkligheten i Europa. Men vi, integrationens Europa, får inte bereda det förgångna Europa utrymme i framtiden, för det skulle innebära en katastrof för vår kontinent.
Endast ett integrationens Europa är möjligt i framtiden, och endast ett sådant Europa kommer på fredlig väg att kunna lösa motsättningarna på vår kontinent och samtidigt göra Europeiska unionen till ett politiskt subjekt i en värld som så dramatiskt förändras. Det är många generationer som med politisk framgång har varit med om att bygga EU: s europeiska hus. Det kommer att bli vår generations uppgift att slutföra integrationens Europa.
Livliga och ihållande applåder

Santer
Herr ordförande! Parlamentsledamöter! Herr tjänstgörande ordförande i rådet! Jag skall fatta mig mycket kort i dag. Först därför att jag i mitt anförande i går redan fick tillfälle att framhålla det tyska ordförandeskapets huvudsakliga punkter, och sedan därför att jag helt och hållet kan skriva under på det program som rådets ordförande just har lagt fram för er.
Igår morse var jag med hela mitt arbetslag i Bonn för att deltaga i det traditionella mötet vid början av ett ordförandeskap. Jag måste säga att atmosfären under arbetets gång var mycket konstruktiv. Jag slogs av den tyska regeringens beslutsamhet att lägga all sin energi på att stå till Europas förfogande.
Beslutsamhet är säkerligen nödvändigt, eftersom strategin från Wien föreskriver ett mycket tungt program för det tyska ordförandeskapet. Det första halvåret kommer nämligen i år att utgöra en vändpunkt i unionens utveckling. Till detta kommer naturligtvis det faktum att Tyskland även sköter ordförandeklubban då framtiden skall bestämmas för G7 och G8, Västeuropeiska unionen och Schengen. Jag ser i detta ett mycket tungt ansvar, men också en unik chans att lägga fram betydande dossierer, exempelvis införandet av euron, införlivandet av Schengen i fördraget och definieringen av en verklig försvarspolitik.
Herr ordförande! Agenda 2000 kommer självklart att bli en stor utmaning de sex kommande månaderna. Allt eller nästan allt har sagts angående detta. I nuläget måste man förhandla och åter förhandla. Det är inte fel att säga att Agenda 2000 kommer att ha en avgörande effekt på unionens framtid, eftersom vi utan en genomgripande reform av den gemensamma jordbrukspolitiken om några år kommer att än en gång ställas inför ohanterliga överskott. Utan en reform av strukturfonderna skulle den mycket stora satsningen på ekonomisk och social sammanhållning efterhand misslyckas, och utan samstämmighet med de framtida finansiella ramarna skulle man i unionen falla tillbaka till den gamla ovanan att ständigt gräla om budgeten och till att vara hätsk, något som är skadligt för unionens utveckling. Självklart skulle ett misslyckande i nuläget allvarligt förplikta för perspektivet om den utvidgning som otvivelaktigt kommer att vara huvudambitionen i början av 2000-talet.
Jag är övertygad om att ordförandeskapet, parlamentet och kommissionen tillsammans kommer att lyckas med att anta utmaningen. Den politiska viljan att göra det finns i alla huvudstäder och ordförande Fischer har just påmint oss om det. Alla är medvetna om att man måste kompromissa. Detta visades tydligt i Wien och det har även bekräftats i de bilaterala kontakter som jag kunnat ha.
Ordförandeskapets andra huvudfråga gäller i mina ögon hela problematiken med tillväxten och sysselsättningen. Euron finns ju, och man måste i nuläget få fart på den. Detta innebär att man inom unionen måste stärka den ekonomiska samordningen ur alla synvinklar, inklusive - vilket jag betonar - i skattehänseende. Utanför unionen måste man, vare sig det är inom ramen för G7 och G8 eller inom ramen för internationella finansiella organisationer, tala med en röst - med en enda röst - och visa sin närvaro. Ni känner till den vikt som jag sedan början av min mandatperiod fäster vid kampen för sysselsättningen. Den sträcka som har tillryggalagts den senaste tiden är betydande, och jag gläder mig åt beslutet från Wien om att gå mot en riktig pakt, något som jag hävdat sedan 1996. Mötet i Köln kommer i detta avseende att vara viktigt.
Det tyska ordförandeskapet kommer att få se Amsterdamfördraget träda i kraft. För att lyckas med det är det nödvändigt att upprätthålla oavbrutna förbindelser med Europaparlamentet för att säkerställa ett beslut utan motsättningar, bland annat om de handlingar som kommer att förändra förfarandet med det nya fördraget. För övrigt gäller detta även Agenda 2000.
En av de stora förnyelserna i fördraget handlar om att ge ordentligt utrymme åt frihet, säkerhet och rättvisa. Jag känner till den vikt som det tyska ordförandeskapet fäster vid detta; ett samordnat svar i fråga om invandring och asyl blir till exempel brådskande. Kampen mot den organiserade brottsligheten prioriteras i alla medlemsstater; det är tillsammans som man måste närma sig den och det är det som våra medborgare förväntar sig.
Man måste redan under det tyska ordförandeskapet förbereda det speciella toppmötet i Tammerfors ordentligt som kommer att hållas under det finländska ordförandeskapet. Och som ordförande Fischer just sagt dyker redan nästa institutionella reform upp, under det att Amsterdamfördraget skall träda i kraft - ja, så förflyter livet i Europeiska unionen.
Frågan om förbindelserna med tredje land kommer att lämnas öppen under det tyska ordförandeskapet. Jag har ofta sagt att om det finns ett område där det återstår att göra framsteg, och där Europa är skyldigt att stärka sin roll, är det just inom detta. Den politiska viljan för att göra det har ibland saknats i det förflutna. I och med att vi uppnått en hög grad av integration, att euron kommit och att vi börjat få en flerpolariserad värld, är detta inte längre hållbart. Jag skall självklart inte här i detalj gå igenom den långa förteckningen över våra relationer med regioner i hela världen. Jag nämner endast två eller tre exempel. Våra relationer med USA har blivit mer betydande och tätare än någonsin. Det är inte ovanligt att det i en sådan relation kan uppstå meningsskiljaktigheter och jag nämner som exempel ärendet om bananerna som sanningen att säga innebär verkningar som sträcker sig långt bortom denna trevliga frukt. Man måste lösa detta problem, följa de regler som är våra och som i föreliggande är Världshandelsorganisationens.
Det är nödvändigt att detta slags ärenden inte förgiftar relationer som uppriktigt sagt ändå har en annan dimension. Jag tänker bland annat på försvarsdimensionen, där vi sedan några decennier arbetar hand i hand med våra amerikanska partner, och där det är européernas sak att stärka dem när det gäller det ömsesidiga intresset för deras identitet.
Det andra exemplet som jag nämner handlar om våra förbindelser med Ryssland, detta stora land som trots sina nuvarande svårigheter fortfarande är ett stort land. Vi har den senaste tiden uppnått en ny kvalitet i förbindelserna mellan unionen och Ryssland och jag litar på att det tyska ordförandeskapet fortsätter på samma linje.
Mina damer och herrar! Jag slutar här, eftersom ordförande Fischer har dragit upp riktlinjer som jag helt och fullt samtycker till.
Herr ordförande! Denna mycket korta framställning som jag gjort tror jag räcker för att visa hur viktigt det tyska ordförandeskapet kommer att vara för unionen. Igen skulle jag här med eftertryck vilja hävda att kommissionen de kommande sex månaderna kommer att stödja ordförandeskapet för att fylla sin funktion enligt de väl etablerade fördragen och traditionerna. Jag är för min del säker på att unionen, när vi kommer att utvärdera det hela i juni nästa år, kommer att ha tillryggalagt en ny etapp - en etapp som är avgörande då vi går mot ett enande av vårt Europa.
Applåder

Green
Herr ordförande! Den första talaren från min grupp i dag skulle ha varit Görlach. Jag förstår att han råkat ut för en olycka på isen utanför denna byggnad och har fått åka till sjukhuset p.g.a. att han skadat sig i huvudet. Jag hoppas att det inte är allvarligt. Jag ber parlamentet att ha överseende med att vi har gjort vissa ändringar i talarlistan för min grupp.

Medina Ortega
Herr ordförande! För det första vill jag beklaga det faktum att jag på grund av en olyckshändelse är den förste att tala för den socialistiska gruppen. Å andra sidan är jag glad för att jag å min grupps vägnar får tillfälle att hälsa på den nye ordföranden för Europeiska unionens råd.
Det tyska ordförandeskapet är just nu inte bara ett ordförandeskap, utan det är fem ordförandeskap. Tyskland skall presidera Europeiska rådet, Tyskland skall presidera Europeiska unionens råd, Tyskland skall presidera G8- länderna, Tyskland skall presidera Schengen-gruppen och Tyskland skall presidera Västeuropeiska unionen.
Ärade utrikesminister, jag hoppas ni får behålla er goda hälsa under de sex månader ni måste ikläda er allt detta ansvar. Ni har i varje fall Europaparlamentets socialistiska grupps fulla stöd.
Rådets ordförande hänvisade till ekonomiska medel. Gemenskapen, precis som han själv nämnde, är en gemenskap grundad på Jean Monnets och Robert Schumans idé om konkreta förverkliganden, om ekonomiska förverkliganden. För oss inom gemenskapen är de ekonomiska frågorna mycket viktiga. I går till exempel gick hela dagen åt till att diskutera den här typen av frågor. Problemet, herr ordförande, är att jag är osäker på om vi genom en analys av olika medel inte riskerar att förvandla gemenskapen till en räkenskapsgemenskap, det vill säga att räkenskaperna tar över de ekonomiska realiteterna. Jag säger detta efter att ha studerat sambandet mellan medel och mål och sett att gemenskapen i sig är en bra investering. Vårt bidrag till gemenskapsbudgeten uppgår till 1 procent av BNP. Med ett bidrag på drygt 1 procent har vi under de senaste femtio åren lyckats få ett slut på de krig som tidigare härjade i Europa. Krig mellan två europeiska länder under en enda dag skulle sluka hela gemenskapsbudgeten.
För det andra har vi förvandlat Europa till en slags ö där stabilitet, välgång, fred och demokrati råder, vilket många världen runt i dag avundas.
När vi därför diskuterar olika medel, utan att för den skull ringakta vikten av de ekonomiska argumenten, borde vi studera sambandet mellan medel och mål, och framför allt försäkra oss om att medlemsstaterna inte erhåller mer av gemenskapen än vad man uppenbarligen kan ta emot. Det är nämligen möjligt att en liten investering i en medlemsstat ger oproportionerliga fördelar.
Herr ordförande, enligt min mening är sammanhållningen den grundläggande frågan för Europeiska unionen, det vill säga omvärlden är farlig och instabil, och vi har viktiga frågor att ta itu med. Det första, som rådets ordförande påpekade, är kampen mot arbetslösheten. Det faktum att 10 procent av våra medborgare är arbetslösa är ett stort problem, inte bara ekonomiskt utan också socialt.
Det Europa vi vill bygga menar jag måste vara ett Europa med sammanhållning, både social- och territoriell sammanhållning, där såväl den ekonomiska som den sociala utvecklingen skall vara jämbördig. Det Europa vi vill bygga är inte ett Europa som bara gagnar de rika och inte de fattiga, ett Europa där det bara finns några få privilegierade med hög levnadsstandard, som vi kan se i ett annat modernt industriland, utan ett Europa som såväl socialt som på andra sätt är väl balanserat.
Herr ordförande, andra talare i min grupp kommer att komplettera några av de frågor som jag här har tagit upp, men kort sagt så tror jag att det är detta som de socialistiska tankarna handlar om inför det här ordförandeskapet.

Poettering
Herr ordförande, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, kära kolleger! Det tyska ordförandeskapet kom att inledas på en historisk dag, den 1 januari 1999, dagen då Ekonomiska och monetära unionen blev en realitet. I början log man åt denna plan som åt en utopi, men tack vare ett beslutsamt agerande kunde den förverkligas. Den monetära unionen är många personers verk. Men jag vill ändå i början av detta tyska ordförandeskap, i PPE-gruppens namn, rikta ett tack till den man som har lotsat Tyskland genom tre ordförandeskap åren 1983, 1988 och 1994. Jag vill tacka Helmut Kohl, tidigare förbundskansler i förbundsrepubliken Tyskland, Europas hedersmedborgare.
Applåder
Herr rådsordförande, vi hoppas att det tyska ordförandeskapet skall visa samma beslutsamhet, samma dynamik, samma mod som Helmut Kohl, då han företrädde Tyskland och Europa. Vi hoppas, herr rådsordförande, att ni i era tal och i ert agerande inte bara skall lyckas bevara utan även fortsätta att främja förtroendet för den tyska Europapolitiken hos medlemsländerna i Europa.
Vi beklagar - och detta är ingen partipolitisk fråga - att man med realismens begrepp har gett intryck av att anslutningsprocessen skulle ha fördröjts. Glädjande nog har ni i dag uttryckt det på ett sätt som vi kan godta, men det är ändå det intryck som man har givit. Det var ett varningstecken, när Polens president Kwasniewski här i Europaparlamentet den 18 november talade om en falsk signal, som skulle kunna uppmuntra folken i Centraleuropa i deras reformprocess. Låt oss uppmuntra befolkningen i Centraleuropa! Vi uppmanar dem att påskynda anslutningsprocessen!
Det är vår politiska och moraliska plikt att göra allt vi kan för att Centraleuropas folk snarast skall kunna ansluta sig till Europeiska unionens värdegemenskap. Där handlar det även om förtroende. Det som den tyska politiken har åstadkommit under 16 år, och även tidigare givetvis, får inte förstöras! Men det innebär också att vi inte nu bör föra någon lättsinnig debatt om en ändring av de nordatlantiska alliansernas strategi. Även här är det en fråga om vilket förtroende de centraleuropeiska folken hyser för oss.
Vi är naturligtvis medvetna om, att det är svårt för vår egen befolkning, att acceptera nödvändigheten av en snabb anslutning. Men i politiken handlar det inte om att låta sig ledas av dagliga opinionsundersökningar, utan om att göra det rätta och vinna människorna i Europa för detta.
Applåder
Herr rådsordförande, ni sade att ni har för avsikt att lägga fram ett förslag om en institutionell reform. Vi välkomnar detta, och vi uppmanar er att låta Europaparlamentet delta i överläggningarna på samma villkor som kommissionen. Er avsikt är att anta Agenda 2000 på toppmötet i mars. Vi välkomnar detta och hoppas att ni kommer att lyckas!
Ni nämnde det tyska bidraget. Alla kommer säkert att få lämna sina bidrag till en rättvis lösning. Det är sant att Tysklands nettobidrag är högt. Här måste det ske en ändring. Men vi hoppas att rådets ordförandeskap och dess främsta företrädare i de interna tyska debatterna även kommer att påpeka att Tyskland till exempel år 1997 hade ett handelsbalansöverskott på 81 miljarder DEM i förhållande till de övriga medlemsländerna i Europeiska unionen. Det är också en del av sanningen. Det måste vi tala om för folk!
Oro, protester
Den höga arbetslösheten är ett svårt problem även för oss. Här måste de europeiska partnerna lära sig av varandra, hur en ökad sysselsättning kan skapas. Men vi vill varna för att ge intryck av att man bara genom att lyfta upp sysselsättningspolitiken på Europeiska unionens nivå har funnit en lösning på problemet, och att man sedan, om man inte kan lösa arbetslösheten på nationell nivå, gör Europa ansvarig för detta! Europa får inte bli en syndabock! Vi kommer inte att medverka till en alibipolitik på det området.
Tillåt mig en sista kommentar. Enligt koalitionens överenskommelse i Bonn - det är av europeisk betydelse - skall båda posterna i nästa Europeiska kommission tillsättas av regeringspartierna. Vi säger öppet: Vi hoppas att det inte är förbundsregeringens sista ord, men om det tyska exemplet skall bilda skola och om nästa Europeiska kommission skall tillsättas av ett enda parti, då kommer inte Europeiska folkpartiets grupp att kunna uttala sitt förtroende för en sådan kommission. Vi ber att ni tar hänsyn till det!
Protester
Herr rådsordförande, vi önskar er framgång i ert ordförandeskap, för om ni har framgång, då innebär det en framgång för Europa. Det är vår gemensamma framgång för en stark, demokratisk och handlingskraftig europeisk union, som gör det möjligt att säkra freden och friheten på vår gamla men ständigt förnyade europeiska kontinent under nästa århundrade.
Applåder

Frischenschlager
Herr ordförande! Herr rådsordförande Fischer, jag kan identifiera mig helt med era principiella programuttalanden, som i stor utsträckning motsvarar de frågor som parlamentets liberala grupp länge har företrätt. Men jag måste göra er uppmärksam på en avvikelse mellan ert tal i dag och det intryck som er förbundskansler - som ju har en viss betydelse även för Europeiska unionen - har väckt i alla debatter i Tyskland och i Europa, nämligen att det endast är nettobetalardebatten som existerar och är den avgörande punkten, utan vilken inget annat är möjligt!
Jag beklagar detta, eftersom jag anser att Europa är mer än bara summan av alla nationella intressen, och jag finner det oroväckande att er förbundskansler senast igår poängterade, att han vill att de tyska intressena skall företrädas så klart som möjligt. Vi företräder alla våra nationella intressen! Men jag anser inte att det är ett lämpligt motto för ett ordförandeskap! Därför anser jag, att vi måste vara försiktiga när vi går in i nettobetalardebatten. Det råder ingen tvekan om att det är en viktig debatt. Men jag vill be om att ni inte inleder våra reformdebatter med denna, utan spar den till slutet. Först måste vi klargöra hur våra stödsystem ser ut. Sedan måste vi fastställa vilka finansieringsbehov vi har, och till slut måste vi reda ut hur vi skall uppnå en rättvis utjämning av bördorna. I den avslutande debatten, herr rådsordförande, kommer ni att finna att liberalerna är mycket sakliga diskussionspartner som värnar om rättvisan.
Bland era övriga punkter skulle jag i synnerhet vilja lyfta fram era uttalanden om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, framför allt det ni sade om de mänskliga rättigheterna och Europeiska unionens författning. Där önskar jag er all framgång. Men se upp, så att ni inte hamnar i samma båt som dem som vill intala oss, att framtidskonceptet skulle ligga i ett skenbart Europa bestående av fosterländer! Se upp, så att ni inte hamnar där!
Applåder

Collins, Gerard
Herr ordförande! Den tyska regeringen har övertagit ordförandeskapet i Europeiska unionen vid en tidpunkt då vi står inför stora utmaningar. Många viktiga områden inom unionens politik håller på att omvärderas i samband med Agenda 2000- programmet som måste anpassas så att det i detta även den nära förestående utvidgningen av Europeiska unionen i sig tas med i beräkningen.
Den lyckade introduceringen av euron de senaste dagarna måste vara ett tydligt tecken för den tyska regeringen på att stabilitet är nyckeln till framgång för Europeiska unionens politik. Framgången för den gemensamma europeiska valutan frambringades genom en noggrann och konsekvent planering, som nu kommer att ge upphov till ekonomiska förmåner för de 290 miljonerna människor i de elva deltagande länderna.
Jag skulle vilja understryka att den tyska regeringen bör ta tag i frågor som reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) och reformen av strukturfonderna liksom unionens framtida åtgärder för finansiering på ett balanserat och rättvist sätt. En inställning till partnerskapet som innebär att alla europeiska regeringar och alla EU: s institutioner medverkar i utformandet av huvudfrågorna inom Europeiska unionens politik måste ständigt bevaras.
För det första skulle jag vilja rikta uppmärksamheten på den pågående debatten beträffande framtida finansiering av Europeiska unionens årliga budget. Ett alternativ som inte bör genomföras är en tänkbar åternationalisering av finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Denna politik består av ett enhetligt program som sträcker sig över hela Europeiska unionen, och att tvinga de nationella regeringarna att bidra med upp till 25 procent av jordbruksbudgeten skulle med säkerhet bidra till att splittra och störa arbetet med den gemensamma jordbrukspolitiken. BSE- krisen för inte så länge sedan, tillsammans med den ryska marknadens kollaps avseende jordbruksprodukter från EU, har kommit att allvarligt påverka många individuella jordbruksföretag i deras funktion. Det är mest märkbart i nötköttssektorn, och en åternationalisering av delar av GJP skulle ge upphov till ännu större osäkerhet i en redan svår situation.
För det andra är det inte möjligt att reformera programmen för EU: s strukturfonder om det inte finns ett kontinuerligt engagemang för finansiellt stöd till de fyra länder som får del av sammanhållningsfonder. De europeiska strukturfonderna har spelat en avgörande roll i att hjälpa mindre utvecklade och perifert belägna nationer att förbereda fullbordandet av den inre marknaden, och i införandet av den gemensamma europeiska valutan. Ur ett irländskt perspektiv finns det, trots att vi är nöjda med de ekonomiska framsteg som har gjorts under de senaste åren, behov av att förstärka dessa framsteg. Mer arbete måste utföras för att förbättra de irländska transporterna och infrastrukturen för miljöskydd för att höja dessa till europeisk standard. Det är på detta sätt som den irländska ekonomin kan komma med ett positivt bidrag till att skapa tillväxt i euroområdet.
Slutligen råder samma situation i alla perifera länder och regioner inom unionen och det är av oerhörd vikt för framgången både med euron och den inre marknaden att de senaste årens goda arbete skall befästas genom en fortsatt tillgänglighet av resurser för strukturell sammanhållning tills dessa regioner har nått en genomsnittlig EU-nivå.

Moreau
Herr ordförande! Demokrati, människans grundläggande rättigheter, en flerpolariserad värld - det är många ämnen som ni har tagit upp som är viktiga för vår grupp.
Emellertid kan inte eurons och integrationens utveckling i sig utgöra medlen - de enda medlen - för att tjäna dessa mål som dock kräver nya inriktningar, som är annorlunda än dem som har antagits fram till nu, vilka skapat ett socialt och demokratiskt underskott, som ingen kan förneka. Det kommer inte att bli något rikt och fredligt Europa om arbetslösheten och fattigdomen fortsätter att breda ut sig.
Toppmötet i Pörtschach markerade genom att hävda att sysselsättningen och tillväxten skulle prioriteras en ändring i tonen, något som vi gläder oss åt. Tyvärr kom detta inte till uttryck i Wien. Nästa toppmöte i Köln, som det åligger det tyska ordförandeskapet att förbereda, får inte leda till en ny besvikelse. Kampen mot arbetslösheten är våra folks främsta bekymmer och det är ett bekymmer som förstärks av den förutsebara minskade tillväxten och kräver betydande åtgärder.
Ja till en europeisk pakt för sysselsättningen, men man får inte låta det stanna vid formuleringarna. Först är det nödvändigt att lossa på det järngrepp som stabiliseringspakten utgör, för att man skall kunna stärka det inre kravet, något som är grunden för en solid ekonomi. Den europeiska centralbankens uppdrag och maktbefogenheter måste ses över, eftersom prisstabiliteten inte kan utgöra Europeiska unionens huvudsakliga ideal, då bankdirektörerna inte skall förfoga över makt så att de demokratiskt valda regeringarna endast får till uppgift att plåstra om såren i samhället.
Vår grupp lade vid toppmötet i Wien fram 13 förslag som har inspirerats av förslag från fackföreningar och föreningar, som jag vill att det tyska ordförandeskapet tar hänsyn till.
Apropå unionens framtida finansiering anser jag att man absolut måste komma ifrån en strikt räkenskapsvärdering. Europa kan endast grundas på solidaritet och generositet och inte på egoism och småaktighet. Varför letar man inte efter nya källor till finansiering, till exempel beskattning av kapitalflödet, snarare än att planera en minskning av jordbrukskostnaderna, vilket kommer att drabba Frankrike och de sydliga länderna, något som vår grupp motsatt sig?
Sammanfattningsvis vill jag ta upp två problem med utrikespolitiken, nämligen den roll som rådet har när det handlar om att stödja fredsprocessen i Mellanöstern, vilken möter många svårigheter, och slutligen rådets engagemang för en lyckad fredsplan i Västra Sahara genom att man sätter press på den marockanska regeringen för att den skall godkänna Förenta nationernas förslag och gå med på att anordna en folkomröstning om rättvist och fritt självbestämmande.

Aelvoet
Herr ordförande, rådsordförande, kommissionsordförande, kolleger! Ni tror mig väl när jag säger att det här för min grupp är en alldeles speciell dag som hör till miljörörelsens historia med stort H och som till och med får en plats i den europeiska historien i dag och i morgon.
Inte from a jack to a king utan från barrikaderna till en ministerpost är i sig en fantasieggande utveckling. Om den fantasin också kommer till makten och blir kvar där, så är vi naturligtvis glada: Välkommen Joschka Fischer! Det är av mycket stort symboliskt värde att ni är här som företrädare för rådet. Det är en höjdpunkt i historien för en generation som omkring år 1968 reste sig för att åstadkomma en radikal omvälvning av samhället i Europa och i världen. Med utgångspunkt därifrån har det uppstått väldigt många rörelser som bland annat legat till grund för den europeiska miljörörelsen. Och här är vi nu i de europeiska institutionerna, på olika platser naturligtvis, för att skapa protestkraft, beslutskraft och ledningskraft. Med er långa erfarenhet förväntar ni er naturligtvis inte att vi skall bete oss som lydiga korgossar som bara kommer att sjunga det tyska ordförandeskapets lov. Det kommer att bli vatten och eld, sol och storm, som gör debatten spännande.
Kampen mot arbetslösheten blir en central fråga för ordförandeskapet. Om de europeiska regeringarna lyckas komma fram till gemensamma och samordnade åtgärder, så kan det med framgång göras något åt massarbetslösheten. Efter toppmötet i Luxemburg måste man se till att det blir en övertygande fortsättning och inte ett uppskjutande från Wien via Köln till Helsingfors.
Vi är glada åt det tyska initiativet för ett EU-manifest om grundläggande rättigheter samt insatserna för en internationell strategi för bekämpande av kränkningar av de mänskliga rättigheterna och orsakerna till dessa. Vi är mycket mindre entusiastiska över asyl och Schengen, men modellen för dubbelt medborgarskap i det tyska regeringsavtalet är nyskapande och kan få en utstrålning som en ny modell i och för Europa. Det är betecknande att kolleger i CDU anser det nödvändigt att med petitioner undergräva det här nyskapande initiativet, som ger medborgare politiska rättigheter. På det sättet förstärks verkligen de ultrakonservativa idéerna.
Naturligtvis hoppas vi att det under ert ordförandeskap tas steg i riktning mot införandet av en europeisk energiskatt. Det är en rekommendation för att komma ifrån den arbetsdödande skatten på arbete. Vår allra största oro gäller dock framtiden för Agenda 2000. Den förlegade utgiftsstrukturen måste verkligen utvärderas, och jordbrukspolitiken måste genomgå en grundlig reform. Det är det inget tvivel om.
Det är riktigt att även Europaparlamentet har det svårt att utarbeta något sammanhängande för den jordbruksreformen. Det har vi märkt den här veckan. Huvudfrågan är dock: hur skall debatten om nettobidraget till EU föras? Ni har alldeles rätt när ni säger att fördelningen av bördan måste omprövas. Det skulle dock innebära en regelrätt katastrof om rådet låter nettobidragsdebatten bli på bekostnad av den ekonomiska planeringen av utvidgningen. Europa kan inte vilja allt på en gång: stabilitet, ingen genomströmning av asylsökande m.m. och samtidigt en utvidgning som dras i långbänk, och som kostar så litet som möjligt. De här kritiska invändningarna till trots så tillönskar vi er ett mycket framgångsrikt ordförandeskap, och ni kan räkna med vårt kritiska och konstruktiva samarbete.
Applåder

Lalumière
Herr tjänstgörande ordförande i rådet! Jag välkomnar er och ert ordförandeskap å min grupps vägnar. Ert ordförandeskap, som är det sista under vår mandatperiod, väcker av flera anledningar stora förhoppningar, och ert innehållsrika och konstruktiva anförande förstärker dessa. Ni väcker dessa förhoppningar först därför att Tyskland för det första är ett stort land - det tätast befolkade i Europa - och för det andra därför att det ekonomiskt sett är det mäktigaste. Detta är inte en anledning att överbelasta er med åligganden och ansvar, men det är ett faktum som gör sig gällande såväl för er som för oss. Ni väcker även förhoppningar och nyfikenhet därför att er regering och era majoritetspartier kommer till makten efter förbundskansler Kohls långa regeringstid.
När det gäller vår grupp är det självklart att vi gläder oss åt denna nya vänstermajoritet och hoppas att man bättre än tidigare kommer att ta hänsyn till de sociala problemen, sysselsättningen, den sociala rättvisan och medborgarnas rättigheter - jag tänker särskilt på reglerna för erhållande av tysk nationalitet. Men vi vet också att den förre förbundskanslerns resultat i Europa varit tämligen anmärkningsvärda, och att det inte kommer att bli enkelt att föra traditionen vidare. Vi litar på er, rådets ordförande. Vi känner till ert mycket personliga engagemang i Europa. Vi har just lyssnat till er.
Men som alla vet är det efter handlingarna man bedömer en politik, inte bara efter det som sägs, och vi väntar otåligt på att få se om ni kommer att bland annat vid nästkommande Europeiska råd kunna minska på det stora antal dossiéer som väntar. Jag tänker bland annat på alla finansiella och budgetära punkter i Agenda 2000. Jag tänker på framtiden för unionens storpolitik, till exempel den gemensamma jordbrukspolitiken. Jag tänker även på den reform av unionens institutioner som är oumbärlig - vilket ni sagt - om man skall lyckas med nästa utvidgning, som vi alla åtagit oss och som vi måste genomföra, oavsett vilka svårigheter vi måste övervinna.
Låt mig komma tillbaka till den finansiella aspekten i Agenda 2000. Vi känner till de problem som denna skapar i Tyskland. Den tyska opinionen uttrycker alltmer sitt missnöje inför åligganden som den anser vara extrema. Detta har till och med nyligen lett den tyska pressen till att nära all kritik som riktas mot kommissionen apropå slöseri, dålig förvaltning, ja till och med bedrägeri och förskingring. Undan för undan blandar man ihop allt, det vill säga berättigade förebråelser och felaktig kritik. Jag fruktar att detta resulterar i att Tyskland befriar sig från förpliktelser och att intresset för solidaritet minskar - solidaritet med unionens eftersatta regioner, solidaritet med utvecklingsländer och solidaritet med länderna i Central- och Östeuropa.
Herr tjänstgörande ordförande i rådet! De ord som ni just har lagt fram lugnar oss, men jag insisterar på följande: låt Tyskland behålla den bild som det har gett sedan andra världskriget, nämligen bilden av ett effektivt, mäktigt, rikt och solidariskt - framför allt solidariskt - land.
Applåder i några bänkar

Berthu
Herr ordförande! Herr Fischer har just skissat målet för ett helt integrerat Europa där nationerna skall sänka sig till en storregionnivå och där alla väsentliga beslut skall fattas med majoritetsbeslut. Detta integrerade Europa skulle för oss representera något som är i grunden fel, eftersom det genom att underordna regionerna skulle förstöra Europas själ. Min grupp kommer att föreslå ett mer demokratiskt alternativ. Den närmsta tiden - härifrån till den 25 mars - kommer det tyska ordförandeskapet att prioritera införandet av en ny finansiell ram för unionen som utgör en förutsättning för utvidgningen, men som också sammanställer vår vision om Europa inför kommande år.
Vad beträffar intäkterna anser vi att idén om bidrag från staterna i proportion till BNP är den enda enkla, öppna och rationella lösningen. Det är framför allt den enda lösning som tydligt upplyser om unionens karaktär - en sammanslutning av stater som erhåller årliga avgifter från sina medlemmar - och även den enda som gör det möjligt för staterna att på ett bra sätt kontrollera kostnaderna. Att godkänna andra former av bidrag som är mindre väl kontrollerade, till exempel skatter höjda till europanivå, skulle innebära att man i förväg slöt ögonen för framtida finansiella avvikelser.
Vad beträffar kostnaderna är vi överens om idén om en total övre gräns av kostnaderna i allmänna ordalag, som skulle leda till en ordentlig minskning med tiden. En del av de europeiska medlen är i dag överflödiga, en annan del slösas bort och ytterligare en del fuskas bort. För att rädda resten är en strängare och ärligare förvaltning nödvändig, som vi aldrig kommer att uppnå om vi inte börjar med att sätta en övre gräns för kostnaderna. Vår grupp har alltid särskilt framfört tvivel i fråga om strukturfondernas effektivitet i deras aktuella omfattning, och det är här som man borde börja med en stor nedskärning.
Slutligen kommer de europeiska finanserna kommande år att vara präglade av stora motsägelser. Den gemensamma valutan kommer att ta bort den anpassning mellan de nationella ekonomierna som automatiskt följde marknaden, och den kommer oundvikligen att på sikt ersätta dem med en centralstyrd finansiell omfördelning i Bryssel. Man kommer alltså att ersätta en anpassningsmekanism som är ekonomisk när det gäller skatter med en annan som kommer att bli kostsam i fråga om skatter. Det borde vara på tiden att regeringarna är ärliga och talar om för sina medborgare att detta val oundvikligen kommer att leda till att gemenskapsbudgeten ökar.

Martinez
Herr ordförande! Ordförande Santer! Ordföranden i ministerrådet! Under ert ordförandeskap är nu saker och ting tydliga, nämligen att vi har en gemensam valuta - som Tyskland önskat -, en centralbank i Frankfurt, vars chefstjänstemän kommer från Bundesbank, en utrikespolitik på Balkan som inspirerats av Tyskland, en öppning österut som geopolitiskt kommer att gagna Tyskland. Det faller sig alltså naturligt att Europa leds av Tyskland.
Under ert ordförandeskap kommer man alltså att tala om sysselsättningen, om den gemensamma jordbrukspolitiken och givetvis om det som intresserar Tyskland, det vill säga finansieringen av Europeiska unionen. Denna finansiering skapar dock problem. Det är välkänt att det finns vinnare i Europa - sammanhållningsländerna -, där man kan lyfta upp till 300, ja till och med 600 euro per invånare och år, och sedan är det förlorarna. Det handlar om Nederländerna och ert land Tyskland, och i egenskap av fransman förstår jag er fullständigt, eftersom vi har kunnat förlora upp till 4 miljarder euro per år, det vill säga motsvarigheten till investeringskostnaderna för ett snabbtåg som Paris-Bordeaux-tåget på ett enda år. Jag vet naturligtvis att Europa måste grundas på solidaritet. Som det ser ut praktiserar för övrigt Cohn-Bendit den till och med tillsammans med terrorister.
Men faktum återstår att nuvarande olikheter kommer att bli större och uppenbara. Hur skall man förklara för 6 miljoner arbetslösa fransmän att de måste offra sig för irländarna som har en förhållandevis mindre del arbetslösa? Hur skall man förklara för kvinnor och män, som är offer för en pakt om budgetransonering, och för de fattiga att de är tvungna att bli ännu fattigare i solidaritetens namn, eftersom denna fattigdom och denna solidaritet kommer att förstärkas i och med kostnaderna för utvidgningen österut?
Jag vet att man måste finna en kompromiss. Ni kommer att ägna er åt att åternationalisera den gemensamma jordbrukspolitiken och att sätta en högsta gräns för kostnaderna och så vidare. Kanske skulle ert ordförandeskap kunna tillföra ytterligare klarhet, eftersom Goethe dog medan han sade: " ljus, ljus" ? Denna extra klarhet skulle vara att man sade sanningen. Man kommer inte att hålla kvar den övre gränsen på 1, 27 procent av BNP. Och sanningen har Santer sagt med stor uppriktighet, nämligen att man funderar på en gemenskapsskatt för bolagen, en gemenskapsskatt på inkomst, och varför inte en miljöskatt inom ramen för era skattetokigheter?
Sanningen ligger i detta; Europa har kostnader och dessa kostnader kommer att sluta med mer skatt.

Anastassopoulos
Herr ordförande! På tröskeln till 2000-talet träder ett nytt, tyskt ordförandeskap fram för att bemöta gårdagens problem, dagens orosmoln och morgondagens utmaningar.
I en värld som förändras med ljusets hastighet och i vilken det ömsesidiga beroendet har fått en mycket stor betydelse, finns det tyvärr också en bestående referenspunkt. Medborgarna i Europa oroar sig för freden, sysselsättningen och sin säkerhet, de oroar sig för en europeisk union som fortfarande är dem främmande. Framgången med euron räcker inte för att skingra denna oro. Vi måste ha den politiska integreringen som mål, men det behövs, tror jag, en federal, politisk euro för att vi skall kunna nå dit.
Hur bemöter det tyska ordförandeskapets program dessa problem? Vi har i dag fått lyssna till ett mycket bra tal, välformulerade slagord och många uttalanden om de fyra axlarna och om de initiativ som kommer att tagas. Men hur mycket är detta värt? Vi har inte förutfattade meningar, herr rådsordförande, men vi känner att vi måste påpeka för er att de stora problemen måste bemötas med kraftfulla politiska åtgärder, och tillräckliga medel måste skjutas till för att genomföra dessa. Problemen löser man inte med storslagna uttalanden.
Idéen om en sysselsättningspakt ter sig god i teorin. Men är den tillräcklig för att få till stånd en betydande minskning av arbetslösheten, och då särskilt arbetslösheten bland ungdomar och kvinnor, som även om den på den senaste tiden har gett efter något fortsätter att plåga Europa? Vi har våra tvivel om detta, men låt oss hoppas att vi har fel. Vi skulle inte vilja att Europeiska unionen utses till syndabock även för detta stora problem.
Europeiska unionen skulle verkligen kunna närma sig sina medborgare, om det tyska ordförandeskapet i stället för att utlova initiativ och manifest - idéen om en stadga för rättigheter undantagen; den är värd att applådera - inledde en uppriktig och ärlig dialog med alla. Utan inkonsekvenser och hyckleri. Men man kan inte å ena sidan tala om att Europa skall öppnas upp, och å andra sidan sätta som huvudmålsättning att begränsa de redan så magra medlen, utgifterna och bidragen.
Är det detta problem som den tyska och andra regeringar desperat försöker finna en lösning på? Vi har fått höra att Tyskland bidrar med 60 procent av unionens intäkter. Det tvivlar vi inte på. Det är bara det att varken Tyskland eller kommissionen någonsin har berättat för oss om det utbyte som måste ställas mot detta bidrag. Detta kan beräknas makroekonomiskt, och vi kan få den fullständiga bilden. Då först kan vi på ett rättvist sätt närma oss frågan om en rättvis fördelning av bördorna. Lösningen är naturligtvis inte en åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det skulle inte vara ett steg framåt, utan ett steg bakåt.
Samma sak gäller för utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa samt Cypern, som nyligen uppmanades att ge för landet smärtsamma bevis på sin goda vilja att underlätta en utvidgning. Är det förenligt att, å ena sidan, uttala sitt stora intresse att snabbt gå framåt mot en utvidgning och, å andra sidan, begränsa de anslag som skall underlätta en sådan? Det finns också andra inkonsekvenser i det program som vi har hört om i dag. Och även tidigare har saker framkommit som framkallar stor förvirring.
Trots våra politiska meningsskiljaktigheter är vi emellertid beredda att samarbeta med det tyska ordförandeskapet, så att Europas gemensamma sak kan skrida framåt, de institutionella reformer som tiderna kräver kan förberedas samt en gemensam utrikes- och försvarspolitik äntligen kan börja utformas. Anser inte det tyska ordförandeskapet att det nu, när vi närmar oss Europavalen i juni, bör acceptera parlamentets förslag om en enhetlig valordning? Vi har i Fischers tal i dag inte hört någonting som tyder på det.
Vi önskar er uppriktigt, herr rådsordförande, lycka till i ert arbete. Men vi måste även göra er uppmärksam på att det efter era första oklara uttalanden, era tvister och inkonsekvenserna finns ganska många européer som har börjat sakna förbundskansler Kohl. Var försiktig, så att de i slutet av ert ordförandeskap inte har blivit många fler.

Fischer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag har blivit ombedd att ta till orda igen, inte för att lämna några svar, trots att jag som parlamentariker egentligen har lust att svara direkt på många av de inlägg som jag har fått ta del av här. Det får jag lov att göra i slutet av debatten. Jag har på grund av den situation som råder blivit ombedd att som företrädare för ordförandeskapet säga något om Kosovo.
Låt mig utgå från det nuvarande läget. Vi känner stark oro inför den utveckling som har skett. De politiska övergångsbestämmelserna i Kosovo borde inte bara ha införts för länge sedan, de borde tillämpas redan nu, precis som Holbrooke och regeringen i Belgrad kommit överens om. Det avtalet har en viktig och härskande betydelse för den framtida utvecklingen i Kosovo, för utan detta avtal om övergångsbestämmelser kommer det att bli mycket, mycket svårt att uppnå en varaktig icke-fredsprocess och slutligen en varaktig fredsprocess med fredliga överenskommelser.
Vi måste beklaga den tillspetsade militära konfrontationen med kidnappningar, attentat och döda som följd. Jag hoppas att en lösning på den tillspetsade situationen skall uppstå över en natt, en lösning som inte bara kan uppnås förhandlingsvägen. Vi i förbundsrepubliken Tyskland är starkt engagerade i det tillsammans med våra partner. Vi deltar såväl i den civila konfliktbevakningen inom ramen för OSSE som i den militära obeväpnade luftrumsbevakningen, som inte bara ingår i den totala bevakningen, utan även i avtalet mellan Holbrooke och regeringen i Belgrad och extraction force . Denna extraction force är inte till för att driva konfliktbevakningsprocessen inom ramen för OSSE, utan det är en trupp för nödsituationer, en trupp som kan rycka ut, om det skulle uppstå en verklig nödsituation för de civila obeväpnade medarbetarna i OSSE.
Det avgörande är, att vi får till stånd ett avtal som möjliggör en fredlig utveckling. Syftet med hotet från Nato var att avstyra en humanitär katastrof bland den albanska befolkningen i Kosovo. Visserligen lyckades det, men nu måste vi komma vidare på det politiska området, och det är oerhört svårt. Det är till exempel svårt att sätta samman en gemensam förhandlingsdelegation på den albanska sidan, en av de viktigaste faktorerna. Det är oerhört svårt, även med tanke på de alla de strategiska motsägelser som gäller samtliga parter. Den albanska sidan vill ha ett oberoende, den västliga statsalliansen vill på goda grunder inte ha ett oberoende. Inte heller Belgrad vill ha ett oberoende, men tillvägagångssättet, de allvarliga kränkningarna av de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter för majoriteten i Kosovo är inte godtagbara. Det finns också motsägelser i den västliga statsgemenskapens sätt att agera, något som komplicerar situationen ytterligare.
Ändå kan jag inte finna annat än dåliga och hemska alternativ till en stabiliseringsstrategi - och denna stabiliseringsstrategi måste överensstämma med avtalet mellan Holbrooke och Belgrad. Därför kommer vi inom ramen för kontaktgruppen att agera mer bestämt, nu sedan Hill med sin pendeldiplomati tyvärr har misslyckats med att i enlighet med avtalet sätta de treåriga politiska övergångsbestämmelserna i verket före jul. Låt mig inom parentes få påpeka det viktiga med dessa politiska övergångsbestämmelser: Vi behöver en civil, legitim auktoritet i Kosovo. Utan en civil, legitim auktoritet, det vill säga ett regionalt parlament, och motsvarande verkställande och juridiska makt, polisiär makt och rättsväsende, utan en sådan väsentlig, politisk, demokratiskt legitimerad auktoritet i provinsen Kosovo, är en fredsprocess i förlängningen inte möjlig. Därför är det politiska avtalets uppnående och tillämpning av en sådan förhärskande betydelse.
Jag vill i den här debatten passa på att uppmana alla berörda, även på den albanska sidan, att inte blunda för denna process och i synnerhet hålla på regeln om icke-våld. Våldet kommer inte att kunna lösa problemen i Kosovo utan bara orsaka ett oändligt lidande. Vi försöker nu komma vidare med hjälp av kontaktgrupperna. Det är allt annat än enkelt. Vi måste förhindra en militär konfrontation efter kidnappningen av de serbiska soldaterna, och jag hoppas verkligen att vi skall lyckas förhindra detta förhandlingsvägen.
Men i det stora hela, och det vill jag avrunda med att säga, kan det politiska avtalet tillskrivas en viktig, en förhärskande betydelse. Vi får inte glömma, och det vill jag tydligt påpeka här i Europaparlamentet: Kosovo är en del av Europa. Problemen där är våra problem, och den politiska lösningen på konflikten - och det beror på fler faktorer än enbart konflikten i Kosovo - kommer som beslut betraktat att betyda mer för utvecklingen av en europeisk utrikespolitik, en säkerhets- och utrikespolitisk identitet än många resolutioner, många programförklaringar och tal. Därför kommer vi som ordförandeskap, men även som medlemmar i kontaktgruppen, att satsa alla våra krafter på att komma vidare i denna process. Jag vill än en gång poängtera: Det kommer att bli allt annat än enkelt!
Applåder

Hänsch
Herr ordförande, herr rådsordförande! Vad Kosovo beträffar har det visserligen funnits många meningsskiljaktigheter och tvister mellan rådet och parlamentet i det förgångna. Det kommer också i framtiden att vara så! Men i Kosovo-frågan och möjligheterna till den konfliktlösning som bör komma till stånd, vet ni att Europaparlamentet står på er sida, det kan ni räkna med!
Applåder
Tillbaka till Agenda 2000. Jag är tacksam för att ni inte lade fram bokföringen för de kommande sex månaderna, utan i stället satte de beslut som bör fattas under det tyska ordförandeskapet i ett längre utvecklingsperspektiv för Europeiska unionen. Agenda 2000 är ett samlat paket, och ni kräver att tidsschemat hålls. Min grupp - och jag är övertygad om att majoriteten i Europaparlamentet - vill att tidsschemat för antagandet av Agenda 2000 hålls.
Vi har förberett oss på det, och vi är i stånd att fatta de nödvändiga besluten i april-maj. Men det förutsätter även att rådet är öppet för en diskussion, för en stor del av det ni skall lägga fram på toppmötet i mars, måste först gå genom Europaparlamentet. Därför vore det bra, om rådet redan före dess förde en debatt med Europaparlamentet och inte först efteråt, något som skulle kunna leda till konfrontationer.
Den andra punkten: Vi betraktar Agenda som ett samlat paket, och jag anser att kommissionen har lagt fram en god kompromiss, som kan varieras och möjligen även förbättras på enstaka punkter. Men detta samlade paket är inte utbytbart i sig. Det är en utgångspunkt som parlamentet och medlemsstaterna måste enas om.
Herr rådsordförande, låt mig även få säga något om diskussionerna i våra medlemsstater, och även om den inrikespolitiska diskussionen i vårt eget land. Jag säger även detta till de kolleger som ständigt kräver solidaritet från förbundsrepubliken Tysklands sida. Det går inte att kräva en reform av jordbrukspolitiken samtidigt som man på nationell nivå förklarar att inga förändringar av jordbrukspolitiken kommer att ske. Det går bara inte!
Applåder
Det går inte att reformera strukturfonderna, koncentrera sig på bekämpandet av arbetslösheten och samtidigt kräva att alla som hittills har utnyttjat strukturfonderna, dessa 51 procent av befolkningen, skall kunna fortsätta att utnyttja dem. Inte heller det fungerar! Det går inte att säga, att man måste hålla sig inom de finansiella ramarna, samtidigt som man kräver större utgifter i Europeiska unionen för östutvidgningen.
Det går inte att försöka vinna unionens medlemsstater för östutvidgningen, och samtidigt kräva, inte bara en rättvis bidragsfördelning, utan även en rejäl minskning av nettobidragen till Europeiska unionen. Mycket kan uppnås, och man kommer också att behöva uppnå mycket i förhandlingarna före mars. Men en sak kan man inte göra i Bryssel, och det är att sätta gemenskapens grundläggande räknesätt ur spel. Det lyckas inte ens den med som är van att umgås med fundamentalister. Vi är inställda på att anta det samlade paketet i april-maj. Och därigenom är vi, herr rådsordförande, det enda parlament som inför ett val tar risken och beslutar om alla de hemskheter som hör till Agenda 2000. Vi skulle vilja ha uppskattning för att vi visar ett sådant mod! Hjälp oss litet på den punkten.
Vi behöver reformer av Agenda 2000, även med tanke på de ekonomiska perspektiven, för att Europeiska unionen skall kunna utvidgas österut. Det är inte enda skälet till en reform, låt oss inte missförstå varandra! Unionen måste hur som helst reformeras, men vi behöver även reformen för att möjliggöra en utvidgning av unionen, vilket kommer att bli den stora historiska uppgiften efter införandet av euron.
Agenda 2000 utgör endast en del av reformen. Jag är mycket glad över att ni även påtalade de institutionella reformerna som, förutom Agenda 2000, måste förbereda unionen inför en utvidgning, och att ni i stora drag lade fram ett gemensamt koncept för detta. Låt mig även få säga ett par ord om denna institutionella reform.
Det är ett misstag att tro att mindre Europa är ett Europa som står närmare medborgarna. Tvärtom! En union som får möjlighet att uträtta det som medborgarna förväntar sig av den, står närmare medborgarna än alla förklaringar på utrikesministerkonferenser eller subsidiaritetsförklaringar i våra medlemsstater. Ju stabilare unionen är, desto flexiblare kan den vara i sina beslut och i sina institutioner.
Ju starkare unionens organ är, desto starkare måste deras demokratiska förankring vara. Jag säger detta även med tanke på den debatt som vi skall föra den här veckan. Ju trovärdigare organen är, desto handlingskraftigare är de på europeisk nivå.
Vilken är då tanken med Europa? Ja, det stämmer att vi de senaste fyrtio åren har byggt upp Europa för att förhindra en upprepning av det förgångna. Det var riktigt, det var bra att göra det, och det är dessutom en ständig uppgift. Femtio års fred i större delen av Europa är mot bakgrund av en tusenårig historia med europeiska krig en mycket kort tid, och det är inte heller någon garanti för att det alltid kommer att vara så, om vi inte varje dag på nytt eftersträvar en intresseutjämning, förståelse, gemensamma organ och gemensamma beslut i Europeiska unionen. Det är en svår process.
Jag skulle önska att inte bara parlamentarikerna och Europaparlamentet, utan även regeringarna i medlemsstaterna, ville försvara den europeiska politik som de har beslutat om under veckan i Bryssel - inte bara på söndagarna, utan även på vardagarna. Samma ministrar i våra medlemsstater - jag syftar då inte på er personligen, herr rådsordförande, men måste ändå få lov att påpeka det i en debatt som denna - som från måndag till fredag beslutar om alla bestämmelser, förordningar och direktiv i Bryssel, påstår på lördag och söndag att Bryssel åter igen har fattat dumma beslut. Det måste det bli ett slut på!
Applåder
Så kan ni inte fortsätta! På det viset gör ni så att befolkningen, medborgarna förlorar tilltron till Europa. Det gäller regeringarna i samtliga medlemsstater oavsett politisk färg, bör jag påpeka för att undvika missförstånd.
Vilken är då tanken som döljer sig bakom detta, när vi vet att vi måste ena Europa, inte längre så mycket för att förhindra en upprepning av det förgångna, utan snarare för att kunna hantera uppgifterna i framtiden? Det handlar inte enbart om att göra euron framgångsrik, utan även om att hantera de konsekvenser, bördor och risker som uppkommer i hela Europeiska unionen, eftersom vi nu har en gemensam valuta. Till detta hör en grundtanke, till detta hör - uttryckligen - en stadga om de grundläggande rättigheterna. Jag skulle vilja att Europaparlamentet i framtiden fick en avgörande roll för utarbetandet av dessa grundläggande rättigheter. Det skulle bli en uppgift för det nyvalda parlamentet!
Den andra tanken - för den finns ju, vi måste bara formulera den och göra den tydlig - är att Europa skall representera en ständigt hotad och ständigt återupprättad balans mellan ekonomisk prestationsförmåga, som vi behöver, och social rättvisa, som utgör en förutsättning för ekonomiska prestationer, i stället för bara ett socialt addenda. Europa, denna ständigt hotade balans som ständigt går att återupprätta mellan individens frihet, dennes sökande efter sanning och rättvisa och ansvaret för helheten, för gemenskapen. Det är europeiskt, det är den plattform vi bygger på och på vilken vi kan konstruera en europeisk union, som är handlingskraftig utåt, som tydliggör att Europa har en roll i världen, inte för rollens egen skull utan för att föra ut våra principer, vår starka tradition av mänskliga rättigheter och sociala rättigheter i världen och bidra till att dessa förverkligas. Ett Europa som är i stånd att vinna, inte bara människornas förstånd, utan även deras hjärtan. Herr rådsordförande, hjälp oss att följa den vägen ända fram till målet.
Applåder

Galeote Quecedo
Herr ordförande i rådet! Ingen kan förneka att det tyska ordförandeskapet står inför en särskilt svår etapp. Jag hoppas att vi klarar av att på ett smidigt sätt lösa det problem som har uppstått i och med debatten om misstroendevotum. Jag säger detta med största allvar eftersom ingen, och minst av alla det nuvarande ordförandeskapet, vill förvärra situationen.
Inledningsvis vill jag säga att jag inte har något emot de prioriteringar som Fischer ställde upp i morse, det vill säga fler arbetstillfällen till ett Europa i en globaliserad konkurrens. Vi borde hålla fast vid såväl det politiska samordningsprogrammet för arbetslöshet som inleddes i Luxemburg som igångsättandet av en aktiv sysselsättningsskapande politik på europeisk nivå - ni nämnde en europeisk sysselsättningspakt.
Med hänsyn till konsolideringen av de externa förbindelserna så stöder vi till fullo ert uttalande i morse om en politisk union och, inom ramen för denna, anslutningen av länderna i Central- och Östeuropa samt Cypern.
Med hänsyn till de utomeuropeiska frågorna vill jag poängtera vårt speciella intresse för en utveckling av samarbetsprocesserna i Medelhavsområdet och i Latinamerika. Viktiga möten kommer att hållas i en närliggande framtid.
Med hänsyn till Agenda 2000 delar vi er önskan att avsluta förhandlingarna under denna sexmånadersperiod. Måtte det bli så! För att lyckas måste vi ha följande i åtanke. För det första måste alla medlemsstater finansiellt bidra till utvidgningen och de kostnader som därmed uppstår. För det andra måste vi förse unionen med nödvändiga medel för en utveckling av gemenskapspolitiken, vilket innebär att de ekonomiska avtal som sluts med avseende på sammanhållningen måste respekteras. För det tredje måste vi kunna ta fram ett inbetalningssystem som bättre återspeglar medlemsstaternas bidragsförmåga. För det fjärde får inte godtyckliga utgiftsnedsättningar godkännas. För det femte måste vi för att visa vår respekt för bestämmelserna i fördraget sätta en gräns för förhandlingarna om Agenda 2000. Ni hoppas på en verklig konvergens, vilket är en bra investering för Europa. Jag uppskattar er inställning och önskar er all framgång.

Cars
Herr ordförande! Vintern har slagit till i Europa, men ingenstans är kylan svårare att utstå än bland de tiotusentals, kanske hundratusentals, kosovaner som har tvingats fly upp i bergen bort från Milosevics hejdukar. De flyktingar som har sökt sig ned från bergen har ofta funnit sina hem nedbrända och sina brunnar förgiftade. Det finns dessutom skäl att tro att striderna i Kosovo snarast hårdnar när våren nalkas. Låt oss därför inte glömma orsakerna till den situation som har uppstått. Orsaken är att ett tioårigt serbiskt förtryck av kosovanerna fick äga rum - av 90 procent av Kosovos befolkning.
Europa teg så länge kosovanerna protesterade med enbart fredliga medel. Nu begär vi att de skall acceptera en fred under fortsatt serbisk överhöghet. Den liberala gruppen anser att de fredsförhandlingar som måste komma, måste vara villkorslösa. Vi ser gärna att man snabbt når fram till ett avtal om vapenstillestånd, men vi vill inte föreskriva vad den slutliga lösningen på konflikten skall föra med sig för Kosovos och kosovanernas framtid.

Papayannakis
Herr ordförande, herr rådsordförande! Mina varma gratulationer till er valframgång och till huvuddragen i ert program, som jag i stor utsträckning sympatiserar med. Jag ser fram emot att det skall komma igång och framskrida.
Herr minister! Gårdagens Europa - nationalismens, uppdelningens och anakronismens Europa - är inget geografiskt fenomen, det finns inte i endast några stater, det finns i våra sinnen, det finns i politiken i hela Europa och i Europeiska unionen, och det är där vi måste bekämpa det. Framtidens Europa, integrationens Europa, som ni sade, måste öppna och bereda framtidsutsikter för alla sina medborgare, det måste öppna och bereda framtidsutsikter för alla stater och alla folk i Europa.
Och när vi talar om Kosovo, herr ordförande, och om Balkan i allmänhet, tillåt mig att säga att det framtidens Europa som vi talar om inte erbjuder några framtidsutsikter eller förhoppningar, någon plats för staterna och folken i regionen. Utvidgningspolitiken omfattar inte den delen av Europa, inte ens på lång sikt. Denna brist, herr ordförande, är något som hör till gårdagens Europa, och, jag ber er, betänk detta litet till.

Corbett
Herr ordförande! En procedurfråga! Med undantag av er själv verkar det knappt finnas en enda ledamot i det Europeiska folkpartiet närvarande i parlamentet. Bojkottar kristdemokraterna denna debatt?

Ordföranden
Herr Corbett! Många av ledamöterna i Europeiska folkpartiet har redan deltagit i debatten. Hur kan ni då dra en sådan slutsats?

Brok
Herr ordförande! Det pågår för närvarande överläggningar inom Kristdemokratiska gruppen, eftersom man fortfarande inte har gjort upp med förhållningssättet hos två socialistiska kommissionärer.
Skratt

Hänsch
Herr ordförande! Kan jag av det faktum att Brok är närvarande dra slutsatsen att han godkänner de båda socialistiska kommissionärernas förhållningssätt?
Skratt

Ordföranden
Kära kolleger! Jag välkomnar alltid detta slags debatt, men den bör inte bli alltför utdragen.

Cohn-Bendit
Herr ordförande, käre herr rådsordförande! Först beträffande vår institution: Oberoende av om Europeiska Folkpartiets grupp företräds av två eller tre personer eller om vi är tio personer närvarande här, när allmänheten ser denna viktiga debatt i bild - oavsett vilka ursäkter vi framför - kommer kritik att riktas mot Europaparlamentet. Vi är alltid snara att kritisera kommissionen och andra, men vi borde diskutera vårt eget förhållningssätt under plenarsammanträdena. Det var bara en början. För övrigt kan Poettering, som gör så listiga uttalanden, nämna namnen Schmidhuber och Bangemann som exempel på hur kommissionen tillsattes. Jag tycker att det otroligt att det just nu, när vi diskuterar mycket som rör Europas framtid, knappast finns någon från Europeiska Folkpartiets grupp och andra grupper här. Men det är deras problem och inte mitt!
Jag vill ge den käre rådsordföranden tre enkla förslag på hur det tyska ordförandeskapet skall bli så framgångsrikt som han önskar. Det första: Syftesdebatten är viktig och bör även leda till diskussioner på samhällsnivå. Men Europeiska unionen existerar redan i dag och kan inte invänta en syftesdebatt. Därför behöver vi i Köln ett beslut, en resolution om att man år 2001 när nästa regeringskonferens skall äga rum, kommer att anta en stadga för Europeiska unionen om de grundläggande rättigheterna. Det kan inte bli någon ny regeringskonferens utan en ny stadga om de grundläggande rättigheterna, annars är inte ett öppnande av Europa möjligt eller förutsebart.
Det andra: Det är farligt om det tyska ordförandeskapet - av vilka skäl det än må vara - inte säger något om Medelhavspolitiken. Det finns nämligen en rädsla i Europa, som möjligen är obefogad, för att Europa och Tyskland enbart skall vända blickarna mot öst och glömma problemen i förbindelserna med söder. Därför anser jag också att det är viktigt att vi i våra förbindelser med söder, med Medelhavet, åter tar upp en diskussion om de mänskliga rättigheterna med partner som Algeriet. Det handlar inte bara om bekämpning av terrorismen, utan även om de mänskliga rättigheterna, om på vilket sätt en stat bekämpar terrorismen. Det är demokratins framtid, och det bör man också diskutera med våra partner i Medelhavsområdet, och i synnerhet då med Algeriet.
Det tredje: Om den vanskliga frågan i debatten om nettobetalare och nettobidragen. Man kan inte bara ålägga en politisk institution, oavsett vilken, fler uppgifter samtidigt som man ständigt minskar dess handlingsutrymme genom ekonomiska nedskärningar. Vi har ju de senaste dagarna med kommissionen sett vad detta leder till. Kommissionen sade, vi har för litet folk i förhållande till våra uppgifter. Det orsakar sådana problem som nu har uppkommit. Därför måste vi verkligen tänka efter. Vilka reformer är nödvändiga inom jordbruket? Vilka gamla synder måste avhjälpas? Hur mycket mer måste England betala? Större likhet, större likaberättigande. Ja, men vi måste också fråga oss hur mycket mer unionen i sin helhet måste betala, för att kunna sköta sina åtaganden.
Applåder

Dupuis
Herr ordförande! Jag skulle allra först vilja tacka tjänstgörande ordförande för hans framförande och för hans introduktion till det tyska ordförandeskapets program. Det var länge sedan som vi här i Europaparlamentet hörde ett anförande som var inspirerat av en sådan federalistisk framåtanda. Min grupp kommer inte att försumma att ge honom konkreta förslag nästkommande veckor. Jag har inte tid att ta upp alla och jag kommer att begränsa mig till ett enda.
Det finns i dag inom den internationella gemenskapen mer än hundra länder som faktiskt har avskaffat dödsstraff, en majoritet alltså. Villkor har följaktligen sammanställts för att Förenta nationernas generalförsamling detta år skall godkänna ett allmänt tillfälligt stopp på avrättningar. Jag skulle vilja, om det är möjligt, att det tyska ordförandeskapet talar om för oss om det tänker ta initiativ i denna riktning under nästkommande veckor för att det inte skall bli en flopp som förra året och för att man inte skall missa detta tillfälle att lyckas skapa gynnsamma villkor för att Förenta nationernas generalförsamling skall godkänna ett allmänt tillfälligt stopp för avrättningar år 2000.

Kronberger
Herr rådsordförande! Ni är den förste rådsordförande, vars politiska legitimitet baseras på miljörörelsen. Jag vill påminna er om att alla former av politik och politiska handlingar är förutsättningslösa och meningslösa, så länge principfrågan, nämligen en lösning på miljöfrågan, är obesvarad. Vi kommer snart att ha tillryggalagt detta århundrade och står nu på tröskeln till ett nytt århundrade. Tänk efter: Vi kan inte upprepa detta århundrade varken vad resursslöseriet eller miljöförstöringen beträffar.
Jag undrar vad som har hänt med ert inflytande angående en ekologisk framtidsvision. Jag hoppas att ni inte tillsammans med era legendariska gymnastikskor har gjort er av med era ekologiska visioner, som förde er dit ni befinner er i dag, och att dessa ligger och möglar tillsammans i källaren. Om det är så, hämta då åtminstone upp de ekologiska visionerna!

Van Velzen
Herr ordförande! Toppmötet i Luxemburg gjorde slut på en i det närmaste oöverskådlig rad av till intet förpliktigande uttalanden om sysselsättningen. Det verkade åtminstone som om det hade gjort slut på den där raden för om vi ser på resultaten från toppmötet i Wien så ser vi att många sidor ägnats åt sysselsättningen, ett område som verkligen angår mig och oss alla, men att det inte fattats några konkreta beslut, att väldigt många uppgifter egentligen överlämnats åt det nuvarande ordförandeskapet. Jag önskar det naturligtvis lycka till med genomförandet av dessa uppgifter. Jag hoppas att det kan hitta tillbaka andan i det som beslutades i Luxemburg. Det är att med hjälp av bench-marking komma fram till konkreta mål, inte bara på nationell nivå utan även på europeisk nivå. Luxemburg var en början, en viktig början, men det behövs fortfarande en hel del för att utvidga och fördjupa den processen.
Just nu ser jag ett sorts slitage varvid man inleder en byråkratisk process för att genomföra det som redan beslutats om i Luxemburg och med mycket liten hänsyn till den förnyelse som i första hand avsågs. Av de många uppdrag som har givits under detta ordförandeskap kan jag bara ta upp ett par. Jag tycker det skulle vara av mycket stor betydelse om det tyska ordförandeskapet skulle lyckas att åstadkomma en ordentlig samordning mellan den ekonomiska och den sociala politiken. Vid deras tillträde i sitt eget land tillkännagav de enligt min åsikt mycket uppfriskande uppfattningar. De dämpades något vartefter ordförandeskapet kom närmare, men jag hoppas att de inte uppfattar dessa kommentarer, denna politik, som endast avsedd för inrikes bruk utan även för europeiskt bruk. Jag är övertygad om att en samordning av den ekonomiska och den sociala politiken inte har någon betydelse på nationell nivå, om man inte samtidigt lyckas underbygga det hela ordentligt på europeisk nivå. Jag hoppas med andra ord att ni med stor energi och även med framgång kan genomföra era försök till Bündnis für Arbeit , till arbets- eller sysselsättningspakter, även på europeisk nivå.
Även om sysselsättningspolitiken är mycket viktig för mig så får jag sakta men säkert en känsla av att man tror att hela socialpolitiken endast gäller sysselsättningen, arbetsmarknadspolitik. Socialpolitik är dock mer. Vi har alltid efterfrågat, inte en pakt för sysselsättning, utan en pakt för sysselsättning, hållbarhet och solidaritet. Det liknar litet ett sökande efter en tredje väg, som om solidaritet är ett tabu men jag skulle verkligen uppskatta om den tyska regeringen lyckades ordna en fast plats på dagordningen för solidariteten. Den inre sammanhållningen i Europa är ett av de viktigaste uppdrag som vi har. I allt tjafsande hit och dit om ekonomiska skyldigheter så tycker jag att ämnet kohesion som en målsättning för unionen får alldeles för litet uppmärksamhet. I det avseendet lämnar det här ordförandeskapet enligt min åsikt också ett utmärkt bidrag. Jag är glad att jag följs av Brok och jag hoppas att han i sitt tal visar att den ringa närvaron i hans grupp inte är ett problem för gruppen, som Cohn-Bendit ser det, utan ett problem för hela parlamentet. Det är synd och skam att man inte ser ett ordförandeskap som något som representerar hela parlamentet och inte bara en politisk grupp.

Brok
Käre Daniel Cohn-Bendit, jag är glad över att för en gångs skull få hälsa på dig i plenisalen.
Protester
De här dagarna är det en speciell situation som råder. Herr rådsordförande, jag hoppas att ni har förståelse för att situationen förefaller smått förvirrad.
Oppositionen i Tyskland, CDU-CSU, kommer även här i Europaparlamentet att eftersträva en kontinuitet i den tyska Europapolitiken. Jag anser att det tal ni har hållit här i dag överensstämmer med den kontinuiteten i den tyska Europapolitiken och utgör stommen för ett konstruktivt samarbete de kommande månaderna i en rad olika frågor.
Vi vill naturligtvis även veta, om ni är rådsordförande för utrikesfrågor och förbundskanslern rådsordförande för inrikesfrågor. Sådana motsättningar som ibland uppstår måste naturligtvis undanröjas. Herr rådsordförande, det kommer att bli svårt för er att genomdriva de nödvändiga kompromisserna på europeisk nivå, om man väcker en annan opinion i Tyskland. Jag hoppas att ni kan skapa klarhet i de här frågorna!
Jag vill särskilt tacka för er framställning om de institutionella reformerna. Toppmötet i Köln måste tjäna som mandat vad gäller fler majoritetsbeslut och större medbestämmande och för katalogen om de grundläggande rättigheterna. Jag tror att detta måste preciseras med Europaparlamentets hjälp, så att vi de kommande två åren kan vidta de åtgärder på området som krävs för att möjliggöra en utvidgning av Europeiska unionen.
Ni måste behandla en rad frågor under ert ordförandeskap, bland annat den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag vill be att ni vid tillsättandet av den höga representanten och vid sammansättningen av planerings- och analysenheten lyssnar mer på de nationella parlamenten och Europaparlamentet än på era diplomater, så att det skapas ett mervärde för Europa och inte blir en tillställning för politiska ledare.
Jag vill göra en sista kommentar: Sysselsättningspolitiken är en viktig fråga, det är vi alla överens om. Därför godkände den förra förbundsregeringen i Amsterdam och i Luxemburg en samordning av den europeiska sysselsättningspolitiken och medverkade till denna. Men en bättre samordning, en bredare målsättning och bench-marking är inte möjlig, eftersom instrumenten saknas för detta. Man bör inte vad sysselsättningspakten beträffar ge intryck av att det går att bedriva en gemensam lönepolitik från Finland till Portugal eller sköta finansieringen av arbetsmarknadspolitiken. Ni nämnde arbetsmarknadspolitiken i ert tal. Ibland får vi intryck av, att man några dagar innan Europavalet inom sysselsättningspolitiken kommer att arrangera en stor show, för att i anslutning till denna skapa ett alibi inför de nationella valen, eftersom man gör Europa ansvarigt för de egna misslyckandena i den nationella sysselsättningspolitiken. Europa är för värdefullt för att åläggas ett sådant ansvar.

Roth-Behrendt
Herr ordförande! Socialdemokraterna kan ivrigt applådera när man lovordar Kohls förtjänster, men vi är också glada över att här i dag få välkomna den nuvarande regeringens utrikesminister.
Applåder
Herr Fischer, jag har lyssnat uppmärksamt på er, och med tanke på kvaliteten och dimensionen på den debatt vi för här, är det inte tal om att jag skulle börja påpeka för er, vilka gränsvärden ni skall förändra och vilken miljölagstiftning som snarast måste förnyas, även om jag gärna skulle vilja det och naturligtvis också skulle kunna det in i minsta detalj.
Jag vill ändå göra några påpekanden, som passar väl in i den dimension som ni har tagit upp. När ni talar om ett Europa som blir större, en europeisk union som blir större och ett Europa som växer samman, och om vi alla vill ha det, då är det en sak som bör stå klart: Det bör stå klart att det måste finnas och redan finns tvärpolitiska områden, som också skall betraktas som sådana och därför måste behandlas annorlunda.
Min kollega Wim van Velzen tog upp socialpolitiken. Den är garanterat ett exempel på ett sådant område. Jag är i min grupp ansvarig för områdena miljöpolitik, konsumentskydd och folkhälsa här i parlamentet. Om vi menar allvar med Europas sammanväxande, då måste vi även mena allvar med integreringen av tvärpolitiska områden som dessa på andra politiska områden. Det innebär att miljöpolitiken bör vara en oumbärlig beståndsdel av transportpolitiken, energipolitiken och den ekonomiska politiken - för övrigt är miljöpolitiken sysselsättningspolitikens motor. Detta säger man visserligen ofta som en läpparnas bekännelse - även den nuvarande förbundsregeringen. Jag hoppas ändå, att det efter dessa sex månader kommer att visa sig att det tidigare toppmötet i Cardiff och toppmötet i Köln har givit mer resultat, att vi då kan se att en oumbärlig lagstiftning tvingar kommissionen att införliva miljöpolitiken på andra områden, för övrigt även i strukturpolitiken.
Ni talade om genomblickbarhet, herr rådsordförande, och jag gjorde en fräck invändning som jag vill be om ursäkt för. Jag vet att medborgarna ofta inte vet hur lagstiftningen i Europeiska unionen kommer till. Men de vet för övrigt inte heller exakt hur den kommer till i sina medlemsländer. Det är inte bra, och därför uppskattar jag att ni förespråkar genomblickbarhet. Men genomblickbarhet innebär också att det tydligt framgår vad medlemsstaterna gör med den lagstiftning i Europeiska unionen som de antog en gång.
Om det är så som det tidigare var allmänt brukligt i Tyskland - något som lätt kan bevisas - att Tyskland visserligen antog lagstiftningen - just på miljöområdet - men sedan inte införlivade den i den nationella lagstiftningen eller inte kontrollerade att föreskrifterna följdes, då är även det en överträdelse mot genomblickbarheten, och jag ber att ni, herr rådsordförande, gör något åt detta. Om vi vill göra något för människorna i hela Europa - det betyder även för människorna i kandidatländerna - då måste vi se till att de lever i en miljö som är värd att leva i.
Vi har i dag talat mycket om utrikespolitik och om stora samband. Sådant gör alltid att jag känner mig anspråkslös och mycket liten och jag försöker att inte säga så mycket, men slutligen handlar det ju om människorna som lever i den här världen, i Europa. Dessa människor andas, dessa människor lever av att äta och dricka och måste kunna existera i denna miljö. Om vi inte lyckas göra miljön värd att leva i, då kan vi inte heller fortsätta att diskutera utrikespolitiken. Därför ber jag er, herr rådsordförande, att ni för med er hem och till Bonn, att miljöpolitiken måste prioriteras i den tyska politiken, och att den även måste prioriteras för ett sammanväxande av Europa.
Applåder

Fontaine
Herr ordförande! Herr tjänstgörande ordförande i rådet! Kära kollegor! Tyska förbundsrepublikens ordförandeskap har börjat under gynnsamma omständigheter. Med en så gott som enhällig stämma vare sig det handlat om Europa eller till och med världen, har lanseringen av euron varit en succé som kommer att beteckna en riktig historisk etapp under framåtskridandet av det långvariga byggandet av Europa. Tyskland hade inte sparat på krafterna, inte heller på uppoffringarna för att lyckas med det och ni kommer att förstå, herr ordförande, att jag i denna hyllning inbegriper förbundskansler Kohl som med så mycket mod och beslutsamhet hållit denna kurs.
I dag riktar jag mina varmaste önskningar om framgång till det tyska ordförandeskapet. Det handlar om ett tungt ansvar, eftersom detta ordförandeskap kommer att ange huvuddragen i strategiska beslut som kommer att bestämma hur det framtida Europa skall se ut - ett Europa som vi naturligtvis vill utvidga till att omfatta de länder i Central- och Östeuropa som är behöriga att ansluta sig till oss, men också ett Europa som framdeles måste hävda sin politiska dimension och alltså förnya sina institutioner för att bättre tillmötesgå våra medborgares förväntningar.
Efter att ha hört er, herr ordförande, har jag en känsla av att det som ert ordförandeskap kommer att prioritera i mycket stor utsträckning ansluter sig till dessa mål. Men det är två arbetsområden som jag skulle vilja komma med några synpunkter på.
Allra först färdigställandet av Agenda 2000. Vi samtycker till att ni vill försöka att om möjligt lyckas bli färdiga till toppmötet nästkommande 24 och 25 mars. Det handlar här om en mycket snäv tidsplan om vi vill att Europaparlamentet som under alla omständigheter kommer att bli mycket pressad med hänsyn till våra val i juni skall kunna göra sin stämma hört fullt ut.
Jag samtycker även till idén om att Europeiska unionens framtida finansiella ram, reformen av strukturpolitiken och reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken skall utgöra ett helt paket, som man inte skall kunna dela på. För att lyckas med hållbara lösningar, såsom ni önskar, kommer det att bli nödvändigt att var och ens känslighet respekteras. Ni vet det, vi vet det, vissa av medlemsstaterna är för övrigt med all rätt känsliga inför problem med det finansiella bidraget, andra är när allt kommer omkring känsliga när det gäller den stomme som under alla dessa år svarat för vår gemenskaps sammanhållning och slutligen är ytterligare andra sårbara beträffande den gemensamma politik som lade första grunden till vår union. Ni har säkert förstått mig, herr ordförande, jag vill tala om jordbrukspolitiken och på ett mycket enkelt sätt uttrycka för er vad jag känner.
Att införa åtgärder som i praktiken skulle leda till en åternationalisering, även till viss del, av den gemensamma jordbrukspolitiken skulle vara ett politiskt misstag som skulle förstöra Europeiska unionen i medvetandet hos ett stort antal av våra medborgare. Kära Klaus Hänsch! Ingen har naturligtvis någonsin sagt att man var tvungen att inte ändra på någonting. Men för mig verkar det som om det som står på spel är större än de nationella intressena hos var och en, eftersom utvecklingen på landsbygden är nödvändig för själva balansen på vårt europeiska område. Jag skulle vara tacksam, herr ordförande, om ni ville fundera ordentligt på detta.
Min andra punkt rör institutionerna. Om vi väljer ett Europa som är öppet, men också starkt och enat, behöver vi institutioner som bevarar dess förmåga att agera, annars riskerar vi som ni sagt, en institutionell infarkt. Ni har varit tydlig angående de känsliga punkter som vi måste betona. Ni har preciserat för oss att man vid toppmötet i Köln kommer att påbörja en ny mellanstatlig regeringskonferens; jag skulle dock vilja ställa en fråga till er. Har ni inte en känsla av att metoden med mellanstatliga konferenser har visat sina begränsningar? Jag skulle vilja, herr ordförande, att ni talade om för oss om det inte finns mer kreativa sätt som skulle göra det möjligt att uppnå önskat resultat.
Ännu en gång framför jag mina varma lyckönskningar till ert ordförandeskap.

Rehder
Herr ordförande, herr rådsordförande, kära kolleger! Jag vill bara som hastigast ropa efter kollegan Brok som redan är på flykt ut till gruppsalen: SPD skiljer sig från PPE och dess tyska medlemmar även därigenom, att vi inte är ett parti som glömmer så snabbt. Därför förvånar det mig, att ni efter 16 år vid makten i Tyskland nu förutspår att den nuvarande förbundsregeringen kommer att få ansvara för misslyckandet i sysselsättningspolitiken. Det är verkligen absurt och det förstår väl alla i Europa.
Det som många i Europa inte förstår sig på är stödpolitiken på landsbygden, jordbrukspolitiken. Den som i samband med den nödvändiga förnyelsen av Europeiska unionen talar om en reform av jordbrukspolitiken bör veta två saker: För det första att reformen i sig är nödvändig och borde ha genomförts för länge sedan. Den har inte satts upp på dagordningen, bara för att den efterfrågade östutvidgningen är i antågande. För det andra bör man veta, att det inte bara handlar om frågor som jordbrukspriser, exportbidrag och utjämningsbetalningar, även om dessa är mycket viktiga frågor. Det handlar i princip om framtiden för landsbygden, som utgör 80 procent av Europeiska unionen, och framför allt om frågan hur vi inom jordbruket, men även oberoende av det, skall kunna säkra arbetstillfällen på landsbygden, skapa nya arbetstillfällen och värna om miljön i Europa.
Målen är inte omstridda bland den europeiska allmänheten. Men det man länge har stridit om och strider om i allt större grad är hur Europeiska unionens budgetmedel används för landsbygden. Ordföranden för Europeiska revisionsrätten påpekade för en kort tid sedan, att det fortfarande är en ohållbar situation som råder, nämligen den att 80 procent av de europeiska skattebetalarnas medel för landsbygden, för jordbrukspolitiken går till 20 procent, d.v.s. till de mest välbärgade. Det är det naturligtvis ingen i Europa som kan förstå.
Därför måste ett av de främsta målen med Agenda 2000 vara att klargöra, att stödpolitiken även på jordbruksområdet i stor utsträckning måste vara en socialpolitik. Det får inte vara så att en höginkomsttagare på landsbygden, som praktiskt taget omvandlat sitt företag, som han driver på förmånliga villkor tack vare enorma rationaliseringar, till ett enmansföretag, att han som har de bästa kontakter på världsmarknaden och får den största avkastningen där, skall kunna ställa samma stödanspråk som en jordbrukare i ett missgynnat område, där han ofta överlever tack vare självexploatering.
Vi socialdemokrater missunnar inte den europeiska global player hans ekonomiska framgång. Men vi kräver, att den jordbruksföretagare som i missgynnade områden aldrig kommer att kunna bli en global player , men som bevarar landsbygden genom sina ovärderliga miljöinsatser, att denna företagare för sina insatser också erhåller en skälig ersättning - mer skälig än man hittills har kunnat kontrollera. Då är cirkeln sluten.
Herr rådsordförande, ni har rätt i det ni sade i början, att det inte bara måste finnas en solidaritet med de svagaste medlemsstaterna, det måste även alltid finnas en solidaritet med de svagaste på samhällsstegen, och dit hör naturligtvis även områdena på landsbygden.
Applåder

Bianco
Herr rådsordförande! Ni sade flera viktiga saker och ni beskrev en målsättning som måste betecknas som ambitiös: en ny regeringskonferens, en ny europeisk konstitution, en gemensam, självständig och oberoende utrikes- och försvarspolitik, förstärkning av Västeuropeiska unionen VEU, majoritetsbeslut i rådet, utökade befogenheter för parlamentet. Detta är utan tvekan viktiga frågor, herr ordförande, men det rör sig bara om avsikter, och ett gammalt ordspråk säger att " vägen till helvetet är stensatt med goda avsikter" .
Problemet är ett annat, nämligen att förstå hur man skall kunna förena den målsättning ni har redovisat och de konkreta val som den tyska regeringen verkar ha gjort. Detta är frågor som även ordföranden Hänsch tar upp i en intervju i Die Zeit . Vissa uttalanden från förbundskansler Schröder, kallsinnigheten som en av era ministrar har visat gentemot euron och kravet på att minska bidragen till länderna i södra Medelhavsområdet är inga positiva signaler.
Ni har utan tvekan stillat en del av oron - det tror jag att vi måste erkänna - men det återstår fortfarande vissa oklarheter! Låt mig, herr ordförande, påminna om att detta Europa till stor del byggdes upp av politiska ledare som kommer från en viss kultur, den kristdemokratiska. Kommer de socialistiska regeringarna att visa sig i stånd att färdigställa byggnaden? Vi hoppas det. Era visioner pekar i den riktningen, men vi hoppas att ni också kommer att arbeta i den riktningen.
Arbetslösheten är ett annat problem som endast kan lösas inom en europeisk ram. Men hur skall man bekämpa arbetslösheten? Nyligen hörde jag en socialistisk kollega som ville lätta på den strikta finanspolitiken och som föreslog åtgärder som verkar ha sina rötter i ett slags nycentralism. Är detta den väg vi skall gå? Nej, knappast. Jag måste dessutom ännu en gång säga, herr ordförande, att jag slås av tystnaden när det gäller Medelhavet, något som även Cohn-Bendit har pekat på. Däremot tackar jag för uttalandet om Kosovo.
Låt mig slutligen göra ett sista påpekande. Med tanke på att ordföranden talar grekiska tillåter jag mig att säga det på latin och att sedan översätta med ett ordspråk som även är tyskt: " laus nova nisi oritur etiam virtus amittitur" . Det tyska ordspråket lyder: " Den som inte går framåt, går tillbaka" . Jag misstänker att detta öde kan drabba även Europa, om vi inte går framåt.

Ordföranden
Jag måste bara förtydliga att ordföranden, liksom för övrigt många andra kollegor, har varit tvungen att lära sig latin för att kunna studera juridik.
Ingen har alltså några problem att följa er.

Colom i Naval
Herr ordförande i rådet! Ni har i ert anförande, som utan tvivel är politiskt färgat, lagt stor vikt vid budgetfrågorna. Låt mig dock börja med ett påpekande. De stora finansiella avtalen inom Europeiska unionen har slutits tack vare de små länderna. Nu gällande ekonomiska överenskommelser godkändes inte i Edinburgh utan i Bryssel ett år senare under det belgiska ordförandeskapet.
Den tyska regeringen - den nya tyska regeringen - står inför utmaningen att bryta denna tradition. Som föredragande för Agenda 2000 önskar jag dem lycka till. Jag hoppas att vi klarar av det.
Herr ordförande, jag har med stor uppmärksamhet lyssnat på er. I dokumentet ägnar ni nämligen tolv rader till ekonomi- och budgetfrågor inom unionen för att därefter ta upp en rad olika frågor, " svårhanterliga" politiska frågor, utan pengar.
Vid Europeiska rådets möte i Wien kom man överens om att Agenda 2000 borde tas upp, och jag citerar, " i solidarisk anda men med vidmakthållande av en rigorös budget" . Ni talade om, vilket jag mycket väl noterade, en skälig lösning som inte är till förfång för de svagare medlemmarna, och ni ber här om parlamentets samverkan. Herr ordförande, jag tror att frågan är felformulerad. Parlamentets samverkan har ni redan. Frågan är i stället: Samarbetar rådet med oss? Den 8 december tvingades rådet utfärda en kommuniké där man bekräftade att man ämnade uppfylla och inte bryta de avtal man samma morgon hade slutit med kommissionen och Europaparlamentet. Det är ni i rådet, herr ordförande, som ställer till problem. Att vara rigorös är inte detsamma som att vara sparsam. En rigorös hållning är liktydig med återhållsam och effektiv förvaltning. Låt oss inte kasta om begreppen. Utan parlamentet finns inga ekonomiska perspektiv. Jag skall därför mycket kort ta upp några punkter som vi i parlamentet lägger särskilt stor vikt vid och som ni i rådet inte alltid verkar förstå.
I resolutionen från den 4 december 1997 uttalade sig parlamentet mot nationella bidrag och mot principen om rättvis återbäring. Ni sade nyss att euron är ett steg mot en ny europeisk suveränitet. Visa att ni också har mod att ta ett sådant steg mot europeisk suveränitet och lägg fram ett förslag om egna, helt och hållet europeiska, resurser. Erkänn att förslaget om nationella bidrag inte är särskilt europavänligt utan att det snarare innebär att vi tar ett steg tillbaka i det politiska byggandet av Europa.
Europaparlamentet har redan uttalat sitt stöd för sammanhållningsfonden, precis som Europeiska kommissionen har gjort, däremot är vi inte för en samfinansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken. Större flexibilitet krävs, herr ordförande. Parlamentet har också uttryckt sitt tvivel på vilka ekonomiska konsekvenser de föreslagna reformerna i Agenda 2000 kommer att föra med sig. Nu står revisionsrättens utlåtande från december om Agenda 2000 till vårt förfogande, nr 10/98, vilket visar på en än mera skeptisk inställning. Bestämmelser och instrument för ökad flexibilitet saknas. Det är med dessa de ekonomiska frågorna kommer att avgöras.
Till sist, herr ordförande, så är utvidgningen ett viktigt kapitel. Vi som tidigare utestängdes från det europeiska byggandet för att vårt land var en diktatur är brinnande anhängare till utvidgningen i öst. Ni nämnde något om kostnaderna för en icke utvidgning, och jag instämmer. Men, herr ordförande, tror ni att vi kan förbereda denna utvidgning med de ynkliga krediter som vi förfogar över inom den finansiella ramen genom att minska Europa och den nuvarande budgeten? Ett större Europa uppnår vi inte genom att minska den europeiska budgeten.

Pack
Herr ordförande, herr rådsordförande! Jag vill börja med att än en gång påpeka, att nästan hela PPE-gruppen var här när herr rådsordförande höll sitt tal, och att ni fick kraftiga applåder av oss, applåder även från de tyska kristdemokraterna, eftersom ni även har vårt stöd för det ni sade - om ni också förverkligar detta. Därför är kommentaren där uppifrån inte befogad, och när jag ser hur det står till bland socialisterna, kan jag bara påpeka att de endast är fyra fler än vi, så märkvärdigt är det ju inte.
Tillbaka till debatten. Jag kommer bara att ta upp en enda fråga, herr rådsordförande, och det är Kosovo-frågan. Efter det icke berömvärda resultatet av förhandlingarna mellan Holbrooke och Milosevic, sade jag att det inte skulle dröja länge innan man i väst anklagade kosovoalbanerna för att de inte gav efter. Hur är det faktiska läget i Kosovo nu? De serbiska soldaterna som möjligen drog sig tillbaka i början har kommit tillbaka för länge sedan. Den serbiska polisen i Kosovo är väl rustad. Attacker riktade mot albanska byar och civila finns med på dagordningen. Det desperata och inte alltid acceptabla agerandet från UCK: s sida är en reaktion på de serbiska terrordåden, och i synnerhet ett tecken på albanernas ökande vanmakt liksom ett skrik på hjälp.
Vilket steg har man tagit i den politiska riktning som ni tidigare uppmanade till? Redan i oktober 1998 blev vi tvungna att konstatera, att Milosevic inte vill ha en sådan politisk lösning. Han vill ha en etnisk utrensning av Kosovo och ett ändrat styrkeförhållande mellan albanerna och serberna till serbernas fördel. Han har stor framgång där, herr rådsordförande och käre Daniel Cohn-Bendit. Flyktingarna befinner sig överallt, inte bara i skogarna, inte bara i Albanien, inte bara i Makedonien. Även i Bosnien finns det flyktingar från Kosovo, och till Tyskland och Italien kommer de i vilket fall som helst! OSSE: s övervakningsdelegation är rena skämtet och kan inte uppnå några resultat. Vi borde dra tillbaka dessa observatörer, annars domineras nyhetsförmedlingen i media av att detta herrskap svävar i livsfara, i stället för av eländet och lidandet hos de albaner som lever i ständig fara sedan nio år tillbaka.
När ni, herr rådsordförande, talade om att extraction force i Makedonien finns där för att skydda OSSE: s observatörer, märkte jag att ni inte ställer er helt likgiltig inför det hela. Men det är väl ändå ett hån mot dem som de senaste nio åren har lidit under det serbiska apartheid-systemet. Trupperna finns inte där för att skydda den albanska civilbefolkningen, utan för att skydda OSSE: s få observatörer, som egentligen skulle ha det bättre där de kommer ifrån, det vill säga hemma hos sig. De kan nämligen inte uträtta något där.
Nu sitter som bekant några serbiska soldater fängslade hos albanerna. Men vad har den internationella allmänheten gjort de senaste nio åren? Protesterade den högljutt, när albanerna dagligen fängslades, när albanerna dagligen utsattes för tortyr? Jag ifrågasätter de proportioner som råder i diskussionen. Kontaktgruppen har de senaste månaderna över huvud taget inte tagit kontakt. Dra tillbaka observatörerna från OSSE och låt en internationell trupp där ryska soldater ingår se till att det blir fred i Kosovo, så att en politisk övergångslösning, som kan föra till en verklig lösning i området, äntligen får en chans! Annars kommer vi under lång tid framöver få uppleva det vi dagligen får ta del av i media.

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande! Även jag vill uttala mig i Kosovo-frågan. Jag vill börja med att säga att också min grupp och jag, herr rådsordförande, gratulerar er till ert tal. Jag anser att ni i de frågor som ni tog upp, i synnerhet de utrikespolitiska frågorna, lade tyngdvikten vid just det som vi med all rätt förväntade oss av det tyska ordförandeskapet och hoppades på att det skulle göra.
I Kosovo-frågan var det inte mycket konkret ni sade. Jag skulle vilja inspirera er, herr rådsordförande, till ytterligare ett par kommentarer, som klargör er ståndpunkt, inte minst efter det som Pack, som jag uppskattar mycket, just sade, eftersom jag inte delar hennes uppfattning. Jag tror att vi måste nöja oss med bestämmelser i Kosovo, fredliga bestämmelser som när allt kommer omkring - hur svårt det än må vara - skapas i samförstånd. Vi måste ställa in oss på att det kommer att ta flera år - det var ett stort misstag att tro att det i Bosnien skulle gå att genomföra på bara några månader - att å ena sidan tala om för serberna, att deras aggressivitet är oacceptabel, men också tala om för UCK att deras aktioner som även riktas mot albaner och mot Rugova, inte kommer att kunna godtas. Vi har i den här salen firat Rugova, men å andra sidan - och det är motsägelsefullt - ger vi vårt verbala stöd åt UCK och deras aktioner. Detta kan varken tolereras eller accepteras, och ordförandeskapet bör uttala sig tydligt i den frågan.
För det andra: Herr rådsordförande, ni har i många intervjuer klarlagt, att ni inte betraktar organisationer som OSSE som en parentes, som något man kan skjuta åt sidan. Vi känner alla till OSSE: s svagheter, men det handlar väl snarare om att stärka denna organisation och inte om att upplösa den. Därför är jag inte av den uppfattningen att den bör dras tillbaka. Jag anser i stället att den är i behov av skydd och att man måste satsa allt på ett stärkande av de trupper som finns i området, i synnerhet i Makedonien närmare bestämt i Fyrom, så att de har möjlighet att skydda OSSE. Det skulle vara en katastrof, om OSSE till viss del skulle misslyckas på grund av att de inte uppburit tillräckligt militärt skydd. Kosovo skulle kunna bli ett exempel på hur EU, Nato och OSSE kan samarbeta och på hur man kan uppnå en fredlig lösning.
På en tredje punkt, herr rådsordförande, måste jag ge er mitt fulla stöd. Ni talade om de faror som det multilaterala är utsatt för på grund av tendenser åt det unilaterala. Jag medger - och det har jag tidigare sagt om Kosovo - att undantagssituationer kan förekomma, där det krävs att man fattar andra beslut. Men tendensen hos många i USA, att göra undantaget till regel och regeln till undantag, betraktar jag som mycket farlig.
En sista kommentar om det ni sade om Ryssland. Det skulle vara en stor uppgift för det tyska ordförandeskapet att på nytt engagera Ryssland som en partner med möjligheter och vilja att samarbeta i ett partnerskap med EU och åter igen räkna in Ryssland i Nato, även efter den nuvarande krisen. Vi behöver Ryssland som en partner, det håller jag med er om. Men vi får inte förlita oss helt på detta och utelämna oss åt ödet i form av Rysslands beslut i enstaka fall, men målet med Ryssland som en stark partner för en ny fredsordning i Europa bör vara en viktig angelägenhet för rådets ordförandeskap.

von Wogau
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Införandet av den europeiska valutan var utan tvekan en betydelsefull händelse i början av det tyska ordförandeskapet. Det blev inledningen till en ny epok för Europa. Låt mig få börja mitt anförande, herr rådsordförande, med att säga att jag personligen skulle ha uppskattat att även den tyske finansministern, precis som de andra finansministrarna, hade varit närvarande vid denna viktiga tilldragelse den 31 december förra året.
Vilken är nu den viktigaste uppgift som vi har framför oss? Utformandet av en gemensam ekonomisk politik för Europa, det gemensamma bekämpandet av arbetslösheten. I bekämpandet av arbetslösheten ingår mycket som måste uträttas på nationell nivå. Likaså ingår säkerställandet av en framtida tillväxt i bekämpandet av arbetslösheten. Här kan vi konstatera att det råder vissa farhågor. Det tyska ekonomiinstitutet för ekonomi (Das deutsche Institut für Wirtschaft) har publicerat en prognos, där det framgår att tillväxten i år kan komma att minska till 1, 4 procent. Det är inte helt omöjligt, anser jag. Men skälet till att det blir så bör vi nog diskutera.
Å ena sidan skyller man på den internationella ekonomiska krisen, händelseutvecklingen i Asien, i Latinamerika och på andra platser. Men jag är övertygad om att en del av denna tillväxtfördröjning har orsakats på hemmaplan, och en av de främsta uppgifterna för den nya regeringen i förbundsrepubliken Tyskland är att klargöra för företagen vad det egentligen rör sig om. För en sak, herr rådsordförande, har jag konstaterat i mina samtal med många företagare. När man ställer frågan: " Varför gör du egentligen inga investeringar, nu när räntan är så låg och ramvillkoren så förmånliga?" möts man allt oftare av svaret: " Så länge inte ramvillkoren är tydliga, så länge vi får ny information i tidningen varje vecka, så länge gör jag inga investeringar." Det här är en av de främsta uppgifterna för er regering.
Jag vill i det här sammanhanget ta upp en annan viktig fråga, där det under det kommande halvåret måste ske något på lagstiftningsfronten. Införandet av euron är mer eller mindre överstått. Då återstår en fråga, som fortfarande står öppen, nämligen beträffande år 2002: Kommer det då att finnas ett fastställt datum eller kommer vi att ha en fas med två parallella valutor? I mina samtal med detaljhandlare, hantverkare och kommuner får jag allt mer den uppfattningen, att en parallell fas med både den nationella valutan och den europeiska valutan skulle leda till onödiga kostnader, som inte kan åläggas de berörda. Därför borde vi - kommissionen, rådets ordförandeskap och Europaparlamentet - redan det här halvåret ta ett gemensamt initiativ för att garantera en lösning i form av ett fastställt datum för införandet av sedlar och mynt den 1 januari år 2002.

Rack
Herr rådsordförande! Ert tal om målen för det tyska ordförandeskapet gav nog inte upphov till blandade känslor bara hos mig. Den visionära delen av ert tal var bra och effektfullt - integreringens Europa kontra Europa i det förgångna, de mänskliga rättigheterna, institutionella reformer, majoritetsbeslut i rådet som en regel, ett starkt parlament. Varför - och med tanke på det aktuella läget ett dubbelt varför - varför ingenting om reformen av kommissionen, varför utelämna hela den viktiga diskussionen om kommittéförfarandet? Ert tal var dessutom ganska torftigt på det operativa området.
En package deal för Agenda 2000 i mars, mindre betalning, i synnerhet för nettobetalarna, en sänkning av jordbruksutgifterna. Jag anser att det splittrade intryck som har förstärkts av era tal och de uttalanden som gjorts av andra medlemmar i er regering de senaste månaderna även lyste igenom i ert tal i dag. Jag hoppas bara att det intrycket är oviktigt för en annan fråga, som även togs upp av er i dag, nämligen utvidgningen. Ni herr rådsordförande, har sagt att det inte får finnas några alternativ till en utvidgning. Schröder har de senaste månaderna gett helt andra signaler. Jag vill uttrycka min förhoppning om att allt det som ni har tillkännagivit i ordförandeskapets namn också kommer att vara ert officiella program och att det kommer att förbli enhetligt.
Er föregångare på ordförandeposten, det österrikiska ordförandeskapet, gav just i utvidgningsfrågan medvetna signaler och genomdrev dessa. Det kommer förhoppningsvis att visa sig att även er politik innebär konkreta framsteg i det avseendet, för bara på det sättet kan vi följa vår gemensamma linje som ni också tog upp, nämligen att nästa århundrade i Europa skall förlöpa i integreringens och inte i det förgångnas tecken!

Menrad
Herr ordförande, herr rådsordförande! Ni och er förbundsregering har all anledning att förklara bekämpandet av arbetslösheten som ett viktigt mål för det tyska ordförandeskapet. Då kan det naturligtvis inte röra sig om subventioneringsprogram i miljardklassen. Sådana är olämpliga för den strukturella arbetslösheten. Förbundskanslern valde för en kort tid sedan rätt rubrik i den tyska tidningen Handelsblatt: Det gäller att vi i Europeiska unionen samordnar sysselsättningspolitiken med varandra. Jag skulle säga, samordnar den bättre med varandra, för världen behöver inte skapas för andra gången.
Redan under det senaste tyska ordförandeskapet år 1994 kom man överens om en samordning av de nationella åtgärderna. På det särskilda toppmötet i Luxemburg under Jean-Claude Junckers ledning förbättrades metoden från Essen genom hjälp av riktlinjer och nationella handlingsplaner, och dessas kontrollerbarhet borde i själva verket utökas, käre Wim van Velzen!
Ytterligare en framgång uppnåddes år 1994 i och med direktivet om europeiska företagsnämnder. Där rörde det sig om information och rådgivning till arbetstagarna, vid det av ordförandeskapet prioritetsförklarade europeiska aktiebolaget även om den länge omstridda frågan om ekonomiskt medbestämmande. Som princip för europeiska aktiebolagets förfarande rekommenderade parlamentet europeiska företagsnämnders framgångsrecept: flexibilitet, arbetsmarknadspartnernas förhandlingar om medbestämmanderätten, och om dessa skulle misslyckas en europeisk minimistandard. Efter detta förfarande förde det österrikiska kompromissförslaget oss till 100 meter framför mål. Nu är det dags att man uppnår politisk enighet i ministerrådet. Jag önskar arbetsmarknadsminister Riester samma framgång i förhandlingarna som hans föregångare Blüm hade med europeiska företagsnämnden år 1994.

Fischer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Låt mig få börja med de båda inslagen om Kosovo. Jag delar absolut inte ledamot Packs uppfattning - även om jag förstår hennes känslomässiga engagemang - eftersom man bör tänka på vilka konsekvenser hennes ställningstagande skulle få. Konsekvenserna av hennes ställningstagande - det vill säga att dra tillbaka OSSE-delegationen - skulle enligt mig inte bli annat än krig. Det är den avgörande punkten; det skulle bli krig, åter igen med ett stort antal offer.
Jag vill än en gång nämna något om den historiska bakgrunden. Vi har sedan 1989-90 fått uppleva hur olösta konflikter, som till viss del har gamla rötter, - här har vi att göra med följderna av Balkankriget före första världskriget - och gränsdragningar sedan gammalt, nu i förbindelse med auktoritära eller till och med diktatoriska regimer, som gör sig skyldiga till svåra kränkningar av de mänskliga rättigheterna, leder till en situation där, om det gamla Europa fortfarande hade varit en realitet, skulle ha mynnat ut i en krigssituation, där de nya gränserna skulle dras upp med fördrivningar, obeskrivliga uppoffringar från oskyldiga människors sida och förstörelse av materiella värden som följd. Det fick vi ju tyvärr uppleva i Bosnien igen. Men kriget skulle ha utkämpats. Det var den europeiska logiken i det förgångna, med ödesdigra konsekvenser som följd. För dessa krig har en tendens att internationaliseras av den sida som riskerar att förlora. Ett inbördeskrig har alltid en tendens att sprida sig, något som innebär att de regionala makterna snart blir involverade, något som innebär att det i slutänden är helt andra konflikter som tar över i området, där stora mäktiga stater som har sin egen historia, oavslutade intressekonflikter och gränskonflikter skulle dras in direkt. Det innebär att det skulle finnas risk för ett omfattande Balkankrig.
Det kan inte Europa tillåta! Det skulle vara att återgå till det förgångna, och det handlar inte bara om förstörelsen av materiella värden, inte bara om ett outsägligt lidande, utan det skulle även vara att ödelägga den europeiska säkerhetsordningen och integreringen. Det får vi inte glömma. Därför är en stabiliseringsprocess oundviklig. Framför allt: Jag undrar om Europa är tillräckligt starkt för att kunna ordna upp i de inre angelägenheterna? I dag är det uppenbarligen inte så. Dit hör konfliktförebyggande, en mycket viktig faktor. Vilka kommer då - om jag får uttrycka det i icke-tekniska termer - konsekvenserna för ett sådant Balkankrig att bli? De kommer i själva verket bli att Europeiska unionen på sätt och vis övertar ansvaret för hela regionen.
Det kan vi ju nu se i Bosnien. Utan den höga representantens engagemang i minsta detalj, utan de allierade truppernas närvaro, utan de civila insatserna, utan Europeiska unionens höga representants ansvarsövertagande kommer vi att hamna i ett läge med konfrontationer eller till och med blodiga sammandrabbningar. Men det innebär att vi européer - om inte i dag så någon annan gång, måste våga tänka tanken klart - att vi måste finna en lösning. På Europeiska rådet i Wien fördes en mycket ingående, öppen och i mitt tycke viktig diskussion om just de här frågorna under middagen för utrikesministrarna. Hur kommer en långsiktig politisk strategi för en konfliktlösning att se ut, som inte leder till krig, inte till fördrivning, inte till massförtryck och undertryckande av de mänskliga rättigheterna? Det måste vi snarast finna ett svar på.
Jag stöder helt och fullt att vi i samband med detta ökar våra ansträngningar vad Ryssland beträffar. Jag anser inte att Rysslands nuvarande hållning i FN: s säkerhetsråd är särskilt konstruktiv, eftersom den i grund och botten utgår från den ryska stormaktens gamla fixering vid den andra stormakten USA. Rysslands möjligheter skulle i dag vara goda, om man ville inta en konstruktiv roll, något som tyvärr inte utnyttjas. Vi försöker komma vidare genom en konstruktiv dialog med Ryssland, en ärlig diskussion om problemen. Men vi anser att det är oerhört viktigt, och det var utrikesministrarna överens om, att utveckla en samlad strategi, som inte kan betraktas som en del av den traditionella stödkategorin - Ryssland är för stort för att kunna diskuteras ur stödsynpunkt och en alldeles för viktig partner för den europeiska säkerheten, för den europeiska stabiliteten. Men vi anser definitivt att man bör prioritera utvecklandet av en gemensam strategi.
Det råder ingen motsättning mellan detta och - jag vill tacka alla er som påtalat det - problemen i Medelhavsområdet. Jag fick nyligen besök av utrikesminister Scharon, snart kommer president Arafat. Kommissionens resa till Mellanöstern kommer att ske i februari. Det är den andra resa som görs, och den omfattar inte bara Nordafrika, utan även fredsprocessen i Mellanöstern. Det är trots allt vår andra grannregion, även om Europeiska unionen varken kan eller vill överta Förenta Staternas roll där. Men ju längre fredsprocessen - jag kan inte se några alternativ som inte är sämre än fredsprocessen - framåtskrider, desto mer kommer de berörda i Mellanöstern att medge att vi är grannregioner. Vilken betydelse Europeiska unionen sedan i själva verket kommer att få för stärkandet av den processen, är det vi riktar vår uppmärksamhet mot för att driva Barcelona-processen framåt i Stuttgart. Även här skulle varje motsättning mellan östutvidgningen och problemen i söder vara förödande. Vi vill ha Europa! Och Europa kommer utifrån de befintliga intressena att se annorlunda ut än till exempel Tyskland eller Spanien för att nämna två geografiskt skilda länder. Vi har gemensamma intressen. Det europeiska intresset är ett gemensamt intresse och måste som sådant också föras fram.
Tillåt mig nu i all korthet ge ett sammanfattande svar på något som jag tycker är mycket intressant. Det finns inga tvivel om den europeiska inriktningen på den tyska politiken. Det gäller även den nya förbundsregeringens politik. Vi följer samma väg som våra föregångare, de tidigare förbundsregeringarna, och Tyskland skulle på grund av sina nationella intressen vara den stora förloraren, om vi ändrade på något i det avseendet. När man betraktar begreppet nationella intressen som ett modernt begrepp, då kan jag för förbundsregeringens del endast säga, att den europeiska integrationsprocessen är det mest avgörande för våra nationella intressen. Så var det tidigare, så är det i dag, eftersom våra intressen inte har förändrats i och med den förändrade sammansättningen av majoriteten i den tyska förbundsdagen. Tyskland kommer även under den nya förbundsregeringen att uppfylla sina europeiska åtaganden.
Applåder
Jag vill klart och tydligt tala om för er: Det som jag här har lagt fram är förbundsregeringens och förbundskanslerns ståndpunkt. Den som i går hörde förbundskanslern i debatten med kommissionen, kan inte annat än bekräfta detta. Här finns det inga som helst skillnader. Vi som förbundsregering företräder gemensamt denna ståndpunkt. I hela det reformprojekt som vi nu står inför handlar det inte om en betraktelse över bokföringen. Låt mig än en gång få förklara den tyska ståndpunkten.
Vi måste möjliggöra en utvidgning av unionen. Nästa historiska steg efter eurons införande kommer att bli en utvidgning av Europeiska unionen. Tänk bara vad det skulle innebära om Europeiska unionen efter det kalla krigets upphörande skulle förbli en västeuropeisk union. Det skulle vara ett historiskt misslyckande utan like och det skulle få Europas själ, det vill säga integrationstanken, att förtvina. Bortsett från detta skulle det vara en historisk orättvisa utan jämförelse gentemot kandidatländerna i Central- och Östeuropa. Därför måste vi nu göra allt för att fullgöra det steget.
Den andra stora historiska utmaning som vi står inför är att omvandla Europeiska unionen till ett politiskt subjekt. Personligen tror jag inte att vi i penning- och finanspolitiskt avseende kan spela global player , som man säger på modern tyska eller modern europeiska, i världseliten när våra politiska strukturer rör sig i dimensioner - nu väljer jag en tillspetsad formulering - som i förhållande till det vi penningpolitiskt sett har åstadkommit snarare påminner om division 1.
Applåder
Det kommer inte att vara till fördel för Europa, och det kommer för övrigt inte heller att vara till fördel för valutans stabilitet. Därför är jag helt övertygad om att det vi här behöver är ett stärkande av de europeiska institutionerna som en andra viktig historisk utmaning. Demokrati innebär för mig alltid ett stärkande av demokratin. Det är en viktig fråga. Tänk bara: Mycket av det som nu presenteras som den så kallade tyska strategin - jag återkommer strax till detta - hänger samman med ett legitimitetsunderskott bland den nationella allmänheten - jag talar nu bara om vår nationella allmänhet - något som noggrant bör studeras, om man är intresserad av en vidareutveckling av de europeiska institutionerna, det vill säga även som demokratiska institutioner.
Dessa båda viktiga utmaningar måste vi nu klara av. Hur skall vi kunna göra det? Genom visionen om att göra Europa till ett politiskt subjekt: en utvidgning och ett stärkande av det politiska subjektet, genom att vi tar itu med de uppgifter som ligger framför oss. Rådet i Cardiff fastställde datumet för ett särskilt toppmöte i mars i synnerhet för att tre frågor har tillkommit: Amsterdamfördraget skall träda i kraft och kommer att öka reformtrycket, inte bara handlingsförmågan. Europavalen äger rum i juni. Men Europaparlamentet måste hur som helst kunna fortsätta sitt arbete med att omsätta reformen i samband med Agenda 2000. Även här behöver vi ett budgetbeslut före årets slut för stödområdenas nya indelning och liknande.
Därför valde man medvetet detta datum. Men det handlar dessutom, om man betraktar det som en historisk utmaning, det vill säga en utvidgning och ett samtidigt utformande av ett politiskt subjekt, om att de kommande ordförandeskapen skall ta itu med de institutionella reformerna och om att vi bör utnyttja de tidsramar vi har.
Den nya förbundsregeringen har under komplicerade omständigheter - vi har just övertagit makten, något som även fått konsekvenser för den europeiska frågan - förklarat sig vara beredd att lägga tyngdpunkten på Agenda 2000 i sitt ordförandeskap samt uppnå en överenskommelse på det särskilda toppmötet i mars. Jag föreställer mig hur det skulle vara om det misslyckades. Tidigt på morgonen den 26 eller 27 mars skulle stats- och regeringscheferna träda fram offentligt och förklara att de hade misslyckats. Det skulle direkt ge utslag på börsen. Det skulle inte bara vara ett beslut som påminde om det förgångna, när vissa toppmöten misslyckades. Den 1 januari 1999 har infört en ny kvalitet och därmed också ett nytt ansvar. Jag tror att vi alla är medvetna om det ansvaret.
Det kommer endast att kunna fungera - och nu kommer jag in på penningfrågan - om vi alla är beredda att ge upp våra nationella intressen, vilka är helt legitima - för övrigt helt legitima även för Tysklands del - för Europa fungerar i ett spänningsförhållande med nationella intressen som sedan omintetgörs i integrationskompromissen. Det kommer alltså endast att kunna fungera, om alla ger upp sina nationella intressen som en väl avvägd substantiell åtgärd. Vi vill ha en väl avvägd lösning, och det får inte vara så, det sade jag tidigare i mitt tal, att södra Europa till exempel skall bli lidande av östutvidgningen. Det skulle vara absurt. Utvidgningen söderut - för övrigt även Irlands anslutning - var och är ekonomiskt, socialt, men även demokratiskt och säkerhetspolitiskt sett en framgångshistoria, som vi nu vill och måste upprepa i samband med östutvidgningen.
Jag är tillräckligt gammal för att minnas militärkuppen i Grekland. Jag minns militärdiktaturerna i Spanien och i Portugal. Jag minns så väl diskussionen om huruvida en militärkupp ägde rum i Italien på 70-talet - ja eller nej.Allt detta är nu historia. Den europeiska integrationen är en framgångshistoria, och den måste vi upprepa, det måste vi åta oss att göra!
Applåder
Den roll som Tyskland har tagit är också ett uttryck för landets ekonomiska styrka, och man bör inte klaga utan snarare glädjas över denna ekonomiska styrka. Vi vet vad vi med tanke på vår historia i flera avseenden, inte bara materiella, utan även politiska och kulturella har att tacka Europa för. Det vet även den nya förbundsregeringen och den kommer därför att hålla fast vid sina europeiska förpliktelser. Jag gör inte alls bort mig om jag säger att jag från oppositionens sida i alla viktiga avseenden stödde förbundskansler Kohls politik, i synnerhet hans Europapolitik, även om jag naturligtvis var kritisk på vissa punkter. Jag kan inte se något konstigt i det, för när man är övertygad om något, då anser jag att det är en angelägenhet för parlamentet, i synnerhet när det rör sig om historiska frågor.
Mitt parti i den tyska förbundsdagen var det första parti som under den senaste mandatperioden förespråkade ett Europa med elva medlemsstater, som var positiv till Italiens inträde, medan många andra, förbundskansler Kohl till exempel, inte på långa vägar var beredda att göra detta. 3, 0-debatten och det som dolde sig bakom den, även allt detta kritiserade vi, det är inte så att jag har ett kompensationsbehov och inte drar jag mig heller för att tacka Helmut Kohl - det var helt riktigt att han utnämndes till Europas hedersmedborgare på Europeiska rådet i Wien. Men sedan Amsterdam har inte den rollen stämt längre.
I Amsterdam var det första gången som Tyskland bromsade.
Protester
Det får vi inte glömma. Och koalitionen - nu är det inte inrikespolitik jag pratar om, utan Europapolitik - gick in i valstriden med en enad ståndpunkt - det vet ni lika väl som jag - som i sig inte alls var motsägelsefri.Ståndpunkten var: snabbast möjliga östutvidgning, Tyskland vill betala mindre, och de tyska bönderna skall få mer. Det stämmer inte överens med logikens lagar. Därför måste vi tydligt och klart fastslå den tyska ståndpunkten, och det har jag som företrädare för förbundsregeringen gjort här i dag.
För vår del handlar det inte om att vi vill dra oss tillbaka från vår nettobetalarposition. Det handlar för vår del inte om en debatt mellan de länder som befinner sig på toppen och de fattigare länderna. Men det är uppenbart, att det har uppstått en obalans i systemet som måste rättas till. Det är svårt för en tysk politiker i inrikespolitiken att förklara, varför länder med en högre bruttonationalprodukt per capita än vi betalar mindre eller inte har någon nettoeffekt. Det är sådant som givetvis påverkar inrikespolitiken. Jag behöver inte säga det till mina tyska kolleger, men jag vill påpeka det för alla andra ledamöter: Europapolitiken i Tyskland var, på grund av den speciella situation som rådde i Västtyskland efter andra världskriget, egentligen oomstridd och unik enligt den politiska klassens bedömning - fram till Maastricht. I och med Maastricht skedde det en förändring. I framtiden kommer varje tysk regering, precis som i era hemländer, i era egna demokratier, vara tvungen att få med sig folket. Tidigare var det en självklarhet, och inte något man behövde fästa något särskilt avseende vid, det vet mina tyska kolleger alltför väl. Detta kom att ändras efter Maastricht.
Det finns därför en inrikespolitisk aspekt av nettobetalardebatten, som man inte bör glömma bort och som jag finner helt legitim. Men det avgörande problemet för oss är: Vi vill göra strukturerna redo för en utvidgning. Jag bekymrar mig mindre om det nuvarande läget, med tydliga signaler om ett korrigeringsbehov, än om det faktum att det naturligtvis, om vi behåller dagens struktur som den är, kommer att uppstå en obalans vid fördelningen av bördorna i samband med utvidgningen, som sedan inte längre kommer att vara acceptabel och därför inte heller möjlig att åstadkomma. Eftersom jag vill ha en utvidgning, vill jag även se en korrigering på den punkten. Jag anser att det är politiskt motiverat och inte på något sätt riktat mot Europa eller egoistiskt ur nationell synvinkel, utan snarare tvärtom. Det är en kärnfråga i den nödvändiga strukturreformen.
För att kunna genomföra Agenda 2000 kommer vi att behöva ta upp samtliga aspekter - det är fem olika paket. Frågan om den reella varaktigheten, budgetvaraktigheten kommer att kräva en kompromisslösning. Det finns fem olika tolkningar, men jag tror att man kommer att uppnå en kompromiss. Den tyske finansministern sade i går, att EU-budgeten inte får öka snabbare än de nationella budgetarna. Det är ett påpekande som säkert har betydelse i diskussionen. Vi lägger naturligtvis även stor vikt vid frågan om budgetstrukturen. Det påpekades tidigare att 80 procent av Europeiska unionens yta är landsbygd, men det är inte 80 procent av befolkningen som bor på landsbygden, det måste vi tänka på.
Den andra fråga som kommer att behandlas i det här sammanhanget är den gemensamma jordbrukspolitiken. Kommissionens förslag för den gemensamma jordbrukspolitiken är redan färdiga. Låt mig än en gång få säga något om frågan om en åternationalisering av jordbrukspolitiken: Det handlar inte om en åternationalisering av jordbrukspolitiken på samfinansieringens område. Om det hade varit avsikten, skulle den tyska förbundsregeringen ha ansett det vara fel. Vi vill inte ha någon åternationalisering av jordbrukspolitiken eller delar av denna. Därför: Vid samfinansieringen rör det sig om ett nationellt bidrag. Det politiska beslutet stannar på Brysselnivå. Där är viktigt att hålla fast vid detta. I det avseendet är varje form av åternationalisering utesluten. Vi vill bara ha en sådan för det direkta inkomststödet. Det är den andra viktiga punkten. Och vi anser att ett nationellt finansieringsbidrag är oumbärligt, inte minst med tanke på den framtida Europeiska unionen, den utvidgade Europeiska unionen och jordbruksmarknadernas framtid.
Därutöver bör vi inte göra oss några illusioner: Världshandelsorganisationens förhandlingar år 2002 kommer att innebära ett enormt anpassningstryck - det vet alla jordbrukspolitiker. Om inte en reform äger rum, kommer det som vi i dag upplever i samband med banankonflikten eller hormonkött inte vara något jämfört med det som väntar, för en stor del av de jordbrukssubventioneringar som vi har i dag, ryms helt enkelt inte inom WTO: s område. Därför kommer det att uppstå ett enormt reformtryck även där.
Alla de tre modeller som kommissionen har föreslagit inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken måste bli föremål för diskussion. Det finns olika nationella preferenser. Och struktur- och sammanhållningsfonderna tillkommer. Jag känner till dessa medels betydelse, jag känner även till deras produktivitet, men jag tror att man även här måste ge ett bidrag, och då bör man ta hänsyn till speciella problem av den typen som Portugal har med strukturfonderna. Även den spanska situationen bör man enligt min uppfattning noga överväga och beakta. Vi eftersträvar en väl avvägd lösning.
Men en väl avvägd lösning omfattar utan tvekan även rebate , Storbritanniens rabatt, och slutligen - den femte punkten som kommer att vara av betydelse, och den fäster inte bara Tyskland stort avseende vid utan även, vilket framgick under ordförandeskapsresan, Nederländerna och andra nettobetalare - kommer även den ståndpunkten att ha en viss inverkan. Vi vill samla detta i ett enda paket, och det kommer att bli allt annat än lätt. Den portugisiske premiärministern påpekade på Europeiska rådet i Wien, på den historiska platsen för kongressen i slottsborgen, att Talleyrand en gång hade besvarat frågan om hur länge kongressen i Wien skulle pågå med: den sista kvarten. Det samma kommer att gälla Europeiska rådet, det särskilda toppmötet.
Den ledamot som citerade Goethe finns tyvärr inte längre kvar i plenisalen. Han citerade de sista ord som Goethe uttalade på dödsbädden. Jag vet inte, om det var det rätta Goethe-citatet och om han kände till det: Mehr Licht, mehr Licht! (Mer ljus, mer ljus!) Här finns det två tolkningar, nämligen att det antingen blev mörkt kring denna store tyske diktare, eller att han när hans liv var på väg att ebba ut föll tillbaka till sin Frankfurt-dialekt. Enligt seriösa tolkningar ville han förmodligen säga " mehr Licht so schlecht" (mer ljus så illa). Man kan sannerligen citera annat som Goethe sagt, för Goethe var en äkta europé med en positiv inställning till Europa. Han hade över huvud taget inte med nationalismen att göra. Jag tror att det är den Goethe som vi egentligen borde citera.
Herr Hänsch, jag vill tacka er hjärtligt för stödet för lösningen av Kosovo-konflikten och samtidigt säga till Europaparlamentet: Vi är intresserade av ett mycket nära samarbete. Redan i morgon kommer debatten med statsminister Verheugen att fortsätta i ett trepartsmöte. Där kommer man också att gå närmare in på många av de frågor som ni har tagit upp. Vi är mycket intresserade av en intensiv dialog med er, och inte bara av att stärka Europaparlamentet, utan vi är även intresserade av parlamentets aktiva roll för att bemästra de stora uppgifter som ligger framför oss. Där måste Europaparlamentet inta en nyckelroll.
Herr Brok, låt mig ändå få påpeka en sak, och med det vänder jag mig till samtliga kolleger: Jag vet hur svårt det är att vara i opposition, jag har själv varit det tillräckligt länge. Framför allt: att vara i opposition innebär också att man verkligen framför genomtänkt kritik och inte gör det så lätt för regeringen att replikera. När vi nu anklagas för att inte göra annat än tillkännagivanden efter tolv dagars ordförandeskap, då svarar jag: Ja, om jag kunde göra annat efter bara tolv dagar, då skulle jag inte ägna mig åt politiken, för då kunde jag göra under, då skulle jag ha hamnat på fel plats, då borde jag i stället grunda en församling eller något liknande.
Skratt
Men säg den som kan göra under. Att efter tolv dagar i ett tal tillkännage vad man är beredd att göra och sedan bli bedömd utifrån detta, mer än så kan man inte med bästa vilja göra. Men jag ser att oppositionen har många åsikter om oss och att de verkligen lägger ribban högt.
När Brok, som framförde ett stort tack till Kohl vilket även jag har gjort vid flera tillfällen, anklagar oss för att vi på toppmötet i Köln avledde uppmärksamheten från det egna nationella misslyckandet i arbetsmarknadspolitiken, bara några dagar före Europavalet, då skvallrar han tydligen ofrivilligt om en strategi hos den föregående förbundsregeringen, för vi har inte fastställt alla dessa datum. Det var inte den nya förbundsregeringen, det var vi inte i stånd till, för som opposition kunde vi den gången inte uppnå några resultat med hjälp av hypnos av regeringen. Det hade vi inte med bästa vilja kunnat. Toppmötet i Luxemburg som beslutade detta, det som följde i Wien, och att det fortfarande inte har hänt något - sådana anklagelser kan man inte på fullaste allvar rikta mot den nya förbundsregeringen, därtill har vi haft ämbetet alldeles för kort tid. Vi borde för det goda samarbetets skull bespara oss en sådan genomskinlig polemik, som för övrigt inte bidrar till att lösa de problem som vi står inför. Enigheten är av mycket större betydelse.
Som avslutning vill jag åter poängtera, det en av ledamöterna sade om Tysklands roll. Jag betonar igen att vi kommer att fortsätta att vara nettobetalare. Det kommer inte att innebära att Tyskland inte kommer att engagera sig. Det skulle med tanke på våra intressen vara helt absurt och felaktigt. Det ligger i vårt intresse att Europa kommer vidare som ett politiskt subjekt. Att D-marken införlivades med euron var ingen självklarhet med tanke på D-markens betydelse som nationell valuta, en betydelse som vida överskrider det normala, och inte bara för västtyskarna, utan sedan enandet 1989-90 även för våra landsmän i Östtyskland. Man tog detta steg, man gjorde det med starkt bifall i den tyska förbundsdagen, och det förpliktigar även den nya förbundsregeringen. Vi anser oss under det tyska ordförandeskapet vara förpliktade att föra Europeiska unionen framåt mot en utvidgning, bekämpa arbetslösheten, inleda de institutionella reformerna, bidra till ett stärkande av demokratin i Europa och föra Europeiska unionen som politiskt subjekt vidare till dess att integrationen är genomförd.
Applåder

Ordföranden
Jag tackar er i egenskap av ordförande och önskar er all framgång!
Herr rådsordförande! Ni har talat i 30 minuter, men jag är säker på att kollegerna har lyssnat på er med stor uppmärksamhet.

Pack
Herr ordförande! Jag förmodar att ni inte hörde allt som sades tidigare, eftersom Cohn-Bendit då talade med er. Han må vara förlåten! Men jag vill ändå påpeka, att när ni avfärdar det jag sade som känslomässigt, då är det tecken på manlig arrogans, och den kan ni gärna behålla. Jag har ägnat mig åt Kosovo i 10 år - förmodligen något längre än ni - och det förebrår jag er inte för, lika litet som ni har rätt att förebrå mig för att vara känslomässig. Jag anser bara att man inte efter 10 år kan säga att vi måste handla förebyggande, när jag under flera år har bett om förebyggande åtgärder i Kosovo och inga sådana har vidtagits.
För det andra: Jag anser dessutom inte att jag sade att OSSE måste ut och att inget annat skall in - kanske hörde ni inte det. Jag sade, att så som OSSE för närvarande ser ut är de inte till någon nytta, eftersom de inte kan göra något. De kan uträtta ännu mindre än FN-soldaterna gjorde i Bosnien. Jag anser att det behövs en internationell trupp i Kosovo tillsammans med ryssarna, som ett sätt att förbereda marken för fredliga lösningar.
Får jag göra en snabb korrigering av det ni sade? Westendorp är inte företrädare för Europeiska unionen, han är företrädare för Internationella gemenskapen som inbegriper Europeiska unionen. Jag hoppas att ni uppfattar mig rätt i fortsättningen!
Applåder

Cohn-Bendit
Herr ordförande! Jag anser, fru Pack eller kära Doris, att vi båda är känslomässiga, och att det inte är någon typiskt kvinnlig utan snarare en befogad ståndpunkt i den här frågan. Det handlar om att det under de nio år som det inte har funnits någon förebyggande politik inte var denna förbundsregering, utan en annan förbundsregering, som alltid vägrade att betrakta förebyggande åtgärder som en nödvändig politik. Det bör man också ha i åtanke!

Fischer
Fru ledamot! Vi behöver inte alls gräla så häftigt. Jag vill betona, att frågan om känslomässighet i samband med Kosovo eller med Bosnien inte var ett könsspecifikt eller diskriminerande yttrande från min sida, eftersom jag i sådana fall själv alltid blir känslomässigt påverkad. Jag anser att den som ägnar sig åt sådant, inte kan något annat. Därför kan jag visserligen förstå att man handlar känslomässigt - i samband med Bosnien var känslomässigheten inte alls den sämsta rådgivaren, vill jag påminna om - men man måste ändå tänka tanken till slut. Det tjänar väl inget till, fru ledamot, att säga att man måste sätta in en internationell trupp där mot denna stats suveräna regerings vilja - i Bosnien fanns det ju en suverän regering som skapade internationella rättsliga grunder för den internationella truppen. Det här är ett enormt stort problem. En internationell trupp, som alltså för första gången mot regeringens vilja skulle intervenera på ett territorium i en stat som erkänts av EU: s samtliga medlemsstater och den internationella gemenskapen, skulle förorsaka stora problem.
Punkt nummer två: Rysslands medverkan. Ryssland företräder ju för närvarande den motsatta ståndpunkten. En sådan medverkan skulle ni därför inte kunna uppnå nu.
Punkt nummer tre: Vilket är målet? En utbrytning? Men vad innebär en utbrytning? Vad innebär det, när en tredjedel av den makedoniska befolkningen är av albanskt ursprung? Alla de här frågorna är bara till för att klargöra för er, att det inte på något sätt främjar våra egna intressen, om vi här för en hetsig skendebatt. Det här är ju frågor som alla de ansvariga ställer sig hundra gånger dagligen. Just min grupp och även förbundsregeringens nye ansvarige för de mänskliga rättigheterna, tidigare ledamot Popper, har under flera år strävat mot att vi skall engagera oss starkare i Kosovo och komma vidare med en lösning där. Vi förespråkade detta redan på den tiden då UCK inte existerade ännu, att Rugova skulle stödjas, och mycket annat.
Tyvärr blev det inte så som vi önskade. I dag är situationen en annan. Men vi har försökt. Vi hade albanska samtalspartner i Bonn, vi håller tät kontakt. Men det är uppenbart, att man på den albanska sidan har tankar på att sätta in västmakterna för de egna strategiska målen, mål som inte västmakterna delar. Det måste även ni veta. Men den västliga statsgemenskapen förespråkar en självständighetsstadga, något som vi betraktar som högst angeläget. Om och i vilken utsträckning detta ryms inom ett historiskt perspektiv, är en befogad fråga, som kastas fram av parlamentariker som valts i fria val. Att man diskuterar detta, att man offentligt påtalar dessa problem, ser jag mot bakgrund av våra erfarenheter som en självklarhet.
Men när jag i praktiken tänker tanken ut, fru ledamot - och jag ber att ni inte uppfattar min attityd som opassande kritik mot er ståndpunkt, vilken jag har stor förståelse för - då finns det inga alternativ till en stabiliseringsstrategi, hur otillräcklig den än må vara i nuläget. Och därigenom kommer uppnåendet och tillämpandet av en av kosovoborna och den jugoslaviska sidan accepterad gemensam övergångslösning för Kosovo vara av stor betydelse.
Enligt mig finns det bara dåliga alternativ till denna stabiliseringsstrategi. Därför har jag nu förklarat för er, att vi måste ägna all vår kraft till att uppnå en fredlig lösning, tillsammans med våra samarbetspartner i kontaktgruppen, men även inom Europeiska unionen och andra institutioner. Det samma gäller givetvis Norge som har ordförandeskapet i OSSE och alla andra som kämpar för detta.

Ordföranden
Tack så mycket, herr rådsordförande.
Jag förklarar debatten avslutad.
Jag skulle här vilja önska vår käre kollega Willy Gorlach ett snabbt tillfrisknande. Jag träffade honom efter olyckan, och han trodde att han skulle kunna komma hit till slutet av mötet.

Öppenhet inom Europeiska unionen
Ordföranden
Nästa punkt är betänkande (A4-0476/98) av Maj-Lis Lööw, för utskottet för institutionella frågor, om öppenhet inom Europeiska unionen.

Lööw
Herr ordförande! Bakgrunden till detta betänkande är att Amsterdamfördraget gör en ordentlig framflyttning av positionerna när det gäller öppenhet och insyn. Det var för övrigt ett starkt krav från Europaparlamentet också inför och under arbetet med det nya fördraget. Eftersom detta är en fråga som i så hög grad är i medborgarnas intresse och har med EU: s demokratiska legitimitet att göra, så ansåg vi i utskottet för institutionella frågor att parlamentet i ett eget initiativbetänkande borde dra upp principerna för hur en sådan ny öppenhet skulle se ut innan kommissionen kommer med sitt första förslag till regelverk m.m. Detta förväntas nämligen kommissionen göra när fördraget är ratificerat. Då får parlamentet tillfälle att ta upp frågan en andra gång.
Vi har arbetat grundligt i utskottet med både en hearing och ett så kallat round- table . Dessutom har parlamentets utredningsavdelning gjort en jämförande studie över medlemsländernas lagstiftning när det gäller offentlighet. Lagstiftningen ser väldigt olika ut i olika medlemsländer. Det kanske skall påpekas här att man inte vare sig i mitt betänkande eller i Amsterdamfördraget försöker ändra på hur det ser ut i medlemsländerna, utan det handlar om att skapa ett regelverk, en ny kultur för öppenhet och insyn inom EU: s institutioner. Fördraget talar för övrigt bara om öppenheten i kommission, råd och parlament, men i detta betänkande säger vi att parlamentet anser att det också skall omfatta alla institutioner i EU, även om man måste vara medveten om att det kan vara mer eller mindre möjligt att genomföra. Det säger sig självt att exempelvis Europol kommer att ha mindre möjligheter att offentliggöra dokument än många andra institutioner.
Amsterdamfördraget tar specifikt upp medborgarnas rätt att ta del av dokument. Det är också det som jag har ägnat huvuddelen av mitt betänkande åt. Jag delar uppfattningen att det är just tillgången till dokument för medborgarna som är grundbulten i offentlighetsprincipen. Medborgarna skall kunna veta vilket underlag som har funnits för ett beslut för att kunna bedöma om de anser att beslutet har varit riktigt. Dessutom tjänar öppenheten till att motverka korruption, maktmissbruk och fiffel.
I stora drag innebär detta förslag att alla inkommande viktigare upprättade dokument och utgående dokument inom EU: s institutioner skall vara offentliga. Självklart kan det finnas skäl för att dokument är sekretessbelagda, men lagstiftningen måste noga definiera på vilka grunder ett dokument kan sekretessbeläggas. Det får inte vara vaga och allmänt formulerade skäl, hellre då en lång detaljerad lista med sekretesskäl.
För att medborgarna skall kunna veta vilka dokument som finns att efterfråga, skall offentliga register upprättas samt naturligtvis också metoder för att spåra dokumenten inom institutionen om de efterfrågas. Den nya tekniken, Internet, bör göra det möjligt för medborgarna i hela EU att ta del av registren. Avstånden till Bryssel behöver alltså inte längre vara något hinder för att till fullo utnyttja den medborgerliga rättigheten att få ta del av dokumenten.
Utskottet var mycket enigt, trots att jag under arbetets gång har fått höra dem som har tvivlat på att det skulle gå att få en bred uppslutning för så radikala förändringar som detta innebär, och trots att förslagen går mycket längre än vad som är praxis i många ledamöters hemländer. Jag vågar också hoppas på att vi får en bred uppslutning vid omröstningen, vilket naturligtvis skulle betyda en stark press på kommissionen att komma med ett förslag som möter parlamentets krav. Jag har också fått höra tvivel om att kommissionen verkligen skulle komma att genomföra principen om offentliga dokument, eftersom det kräver en helt ny kultur. Jag vill bekräfta att det kommer att krävas en hel del ansträngningar, och det kommer inte att vara gratis. Det är inte så enkelt som att man bara skriver ett nytt regelverk. Det måste till nya administrativa rutiner, sannolikt också ny teknisk utrustning, men framför allt resurser för personalutbildning. Jag kan inte undgå att göra den reflektionen att detta faktiskt passar bra in i det nödvändiga reformarbete som utlovades av kommissionens ordförande i går.
När jag nu talar så mycket om kommissionen, så får jag väl än en gång påpeka att detta gäller alla EU: s institutioner. Inte minst rådet självt måste ju noga beakta hur man nu skall leva upp till sitt eget förslag i fördraget, och parlamentet har också mer att göra.
I betänkandet tar vi också upp en hel del frågor kring andra beståndsdelar i öppenhet och insyn, till exempel ökad möjlighet att ha öppna möten, ytterligare möjligheter att använda Internet för att sprida information men också kunskap om vilka frågor som diskuteras. Jag tänker inte gå in närmare på detta, eftersom det finns att tillgå i betänkandet. Jag tänkte dock använda den sista delen av talartiden till att något kommentera ändringsförslagen.
De har samtliga prövats och avslagits med stor majoritet i utskottet. Om nu en föredragande skall vara lyhörd också för vad utskottet tycker i sin helhet, så anser jag inte att jag bör tillstyrka dem, även om jag hyser sympati för ett par av dem. Det gäller då kanske framför allt de två ändringsförslag som tar upp den så kallade meddelarfriheten som är ett mycket centralt och också speciellt inslag i den svenska offentlighetsprincipen. Det handlar om enskilda tjänstemäns skydd när de lämnar uppgifter i media. Det är en lagstiftning som inte ens har en motsvarighet i det övriga Norden, och det är åtminstone i detta skede enligt min mening utsiktslöst att försöka introducera det i EU.
Ett ändringsförslag säger också att EU-lagstiftningen inte får slå ut nationell lagstiftning. Det kan vara passande att avsluta med en kommentar till detta. Jag har den ambitionen med detta betänkande att EU-reglerna på detta område faktiskt skall bli sådana att alla länder skall kunna leva med dem och inte skall behöva komma i konflikt med någon nationell lagstiftning, även om den är mycket långtgående nationellt.

Gebhardt
Herr ordförande, kära kolleger! Ständigt anklagar man oss därhemma för att vara otillgängliga och avskärmade från medborgarna. De anklagelserna kan vi värja oss mot genom att skapa en större öppenhet och demokratisk kontroll. Europas medborgare har rätt till det. Öppenhet och demokratisk kontroll leder till en närhet till medborgarna, som vi inte bara får tänka på var femte år strax inför valet. Mycket återstår att göra. Det framgår inte bara av kollegan Lööws betänkande. Det framgår även av de 20 slutsatserna i mitt yttrande, som antagits med enhällighet av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt.
Kärnpunkten i öppenheten anser jag vara att förbättra medborgarnas informationsmöjligheter. I det avseendet har Finland och Sverige utvecklat en avundsvärd kultur. Denna goda skandinaviska förebild borde vi alla i hela Europeiska unionen ta del av. Varför skulle vi egentligen neka medborgarna en så omfattande insyn som möjligt i akter och dokument? Vad hindrar oss egentligen från att utvidga den rättigheten för exempelvis parlamentets föredraganden och övriga? Varför kan egentligen inte rådet arbeta lika offentligt som Europaparlamentet i så stor utsträckning gör?
Varför har rådets och kommissionens företrädare sina fasta platser i våra utskott, när inte den omvända situationen gäller för parlamentet, åtminstone för parlamentets föredraganden? Men en större öppenhet är inte tillräckligt, om vi vill ha en större närhet till medborgarna. För att de politiska skeendena och beslutsprocesserna skall kunna vara genomblickbara måste medborgarna få möjlighet att medverka. Europeiska unionens institutioner uppmanas att utveckla mekanismer, som gör det möjligt för medborgarna att bidra med egna tankar och idéer. Det är ett demokratiskt grundkrav. När vi bygger upp framtidens Europa kräver det allas medverkan, inte minst med tanke på vår trovärdighet.

Voggenhuber
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det är med stor tillfredsställelse jag i den senaste debatten har lyssnat på den nye rådsordförandens uttalanden om nödvändigheten av en europeisk författningsprocess och hans tillkännagivande av upprättandet av en katalog för de grundläggande rättigheterna. Hur stor min tillfredsställelse över detta är, kan förmodligen medlemmarna och kollegerna i utskottet för institutionella frågor bedöma, där jag de senaste fyra åren har tjatat om detta krav och inte sällan fått till svar, att tiden ännu inte var mogen. Så snabbt, herr Herman, herr Bourlanges, blir tiden mogen, kanske behövdes det en " grön" rådsordförande!
I denna nödvändiga omfattande demokratiseringsprocess ingår även frågan i dagens betänkande. Det är en förhalad del av demokratiseringen som vi behandlar i dag, men kanske bottnar det även i ett missförstånd. Vi pratar mest här i parlamentet och i de olika utskotten om öppenhet, om " Public Relations" , om informationstjänster. Vi uppenbarar då endast det eländiga tillståndet för demokratin i EU i stället för att åtgärda detta.
Öppenhet betyder upplysning. Det demokratiska begreppet för detta är offentlighet. Det är denna offentlighet som medborgarna i Europa har rätt till: offentlighet inom lagstiftningen, inte öppenhet, ett offentliggörande av lagstiftningen, förvaltningens offentliga rättfärdigande av alla sina handlingar, parlamentets kontroll- och informationsrättigheter även i den andra och tredje pelaren, offentliggörandet av beslut och beslutsunderlag även på områden som inre säkerhet och utrikespolitik och medborgarnas upplysningsrättigheter, inte informationstjänster, pressens arbete, en offentlig framställning av de europeiska institutionerna.
Det handlar inte om en öppenhet eller om ett begrepp som saknar betydelse för den demokratiska traditionen, som snarare innebär " Public Relations" . Det handlar om människors rätt till offentlighet som en grund för demokratin!

Lenz
Herr ordförande! Visserligen är det en ren tillfällighet att vi just den här veckan diskuterar ett betänkande om öppenheten inom unionen, men det får Lööws text att öka i aktualitet. Om det hade funnits större insyn eller öppenhet, då hade kommissionen och Europaparlamentet kanske inte behövt föra de debatter som vi för den här veckan. Men även här fordras spelregler, för på det viset främjar öppenheten en tillförlitlig information till medborgarna som, det skall gudarna veta, verkligen behövs. Valstriderna uppenbarar ju alltid bristerna på det området. Framför allt är det inga skrikande torghandlare vi behöver, utan korrekta upplysningar.
Lööws betänkande om öppenheten inom unionen är ett seriöst försök att gjuta bestämmelserna i Amsterdamfördraget i denna form. Det skall en interinstitutionell kod bidra till. Ett svårt, men absolut nödvändigt företag. Hur som helst bör de fastlagda bestämmelserna präglas av en större offentlighet. Många förslag måste säkert diskuteras närmare, när väl institutioner som domstolen, Europeiska centralbanken, Europeiska revisionsrätten och Europeiska investeringsbanken skall involveras.
Det är säkerligen önskvärt - och därför välkomnar vi Lööws betänkande i sammanhanget - att rådets och Coreper: s beslut blir mer genomblickbara genom att man ökar tillgången till dokumenten, att EU: s förvaltning under snabbare och hövligare former skall lämna information till medborgarna - egentligen en självklarhet - och att bibehållandet av flerspråkigheten skall tjäna syftet med insynen. I dag är det ingen tvekan om att den moderna elektroniska tekniken måste införas. Ändå bör vi inte sträcka oss så långt, som man har gjort i de flesta ändringsförslagen, i synnerhet i ändringsförslag 4. Men min grupp kommer att rösta för betänkandet i sin helhet. I betänkandet ställs höga krav, och Europaparlamentet måste givetvis ha klart för sig, att man måste skapa de nödvändiga finansiella och personalmässiga förutsättningarna för att undvika att kommissionen och de övriga institutionerna efteråt skall säga, att den bristande effektiviteten helt enkelt berodde på att man inte hade de nödvändiga medlen. Det bottnar ju även dagens dilemma i. Något sådant vill jag helst undvika, och jag hoppas att detta betänkande om öppenheten inom unionen utgör den nödvändiga förutsättningen för det.

Thors
Herr ordförande! Som vi sade, är det ett ganska intressant sammanträffande att vi debatterade administrationen i går - i dag debatterar vi öppenheten och hur vi skall göra unionen mer trovärdig. En grundläggande sanning kom fram i går: Vi behöver en enhetlig förvaltningspraxis, vi kan inte leva vidare med femton olika kulturer och med femton olika begrepp. Det skapar bara en grundbult för olika rykten om oklarheter. Det som oroade mig i går var däremot att kommissionens ordförande inte med ett ord nämnde någonting om en tidtabell för det offentlighetsregelverk som föredraganden efterlyser. När får vi ser det? Vilka principer kommer det att innehålla?
Detta betyder att ansvaret ligger hos parlamentet. Jag är rädd för att kommissionen fortfarande är fast i situationen il faut faire une profonde réflexion . Det betyder att vi alla skall understödja de principer som Lööw har lagt fram i sitt utmärkta betänkande. Det är utmärkta saker som också finns i Gebhardts yttrande. Vi skall ha regler som innehåller klara rättigheter för medborgarna, skyldigheter för institutionerna. Det är det viktigaste för att nu få bort den misstro som finns och för att återställa trovärdigheten i EU: s institutioner.

Lataillade
Herr ordförande! Mina kära kollegor! Det betänkande som Lööw lägger fram för oss är ett utmärkt betänkande som förenar förtänksamhet och djärvhet på ett område där det finns anledning att behålla balans och måttfullhet. Debatterna i går visade oss detta i mycket stor utsträckning.
Föredraganden visar för oss att en större öppenhet är avgörande för Europeiska unionens framtid. Unionens medborgare uppfattar denna ofta som avlägsen och byråkratisk. Lööw visar även för oss att öppenhet kan bidra till att förhindra korruption och maktmissbruk.
Det finns alltså två dominerande aspekter i detta betänkande, nämligen aspekten på formen och den på innehållet. Formen beror inte bara på ordalagen; den hänger även samman med uppförandet. Jag anser att vår föredragande har definierat den mycket bra. Den andra aspekten beror på innehållet. Så länge som de europeiska institutionerna, vi själva, men också kommissionen - man talade i stor utsträckning om det i går - i sina arbeten, liksom i all information som ges till unionens medborgare, inte kommer med nödvändiga förklaringar för att göra sig förstådd, kommer alltså inte Europa att gå framåt.
Vår uppgift som europeiska ledamöter är att förbättra informationen till medborgarna, om vi vill att de omdömen som görs om åtgärder och utveckling i Europa skall vara som vi väntar oss. Då detta betänkande förefaller oss särskilt balanserat har UPE- gruppen det stora nöjet att rösta ja.

Sjöstedt
Herr ordförande! Större öppenhet i lagstiftning och förvaltning är avgörande för demokratiseringen av EU. Öppenhet är det bästa motmedlet mot korruption och dålig förvaltning. Utan öppenhet kan allmänheten inte granska sina lagstiftare och ställa dem till ansvar. Därför välkomnar jag Lööwbetänkandet. Jag delar de allra flesta av hennes åsikter, även om jag tycker att man kunde ha gått litet längre och varit litet klarare på viktiga punkter.
Det är uppenbart att kommissionen fortfarande inte har förstått vad verklig öppenhet innebär. Det visas inte minst av två aktuella exempel. För det första visar fallet med den avskedade tjänstemannen Van Buitenen, som berättat sanningen om bedrägerier för parlamentet, kommissionens auktoritära attityd. Därför behövs det meddelarfrihet som skyddar anställdas rätt att informera omvärlden utan risk för bestraffning, något som jag också har föreslagit i ett ändringsförslag. För det andra är även Santers brev till den svenska statsministern Göran Persson en mycket märklig händelse. Det är helt oacceptabelt att kommissionen rycker ut som en sorts åsiktspolis när en av unionens regeringschefer har kommit med berättigad kritik mot dess agerande.
Den svagaste delen i Lööwbetänkandet är skrivningarna om öppna möten i rådet. Det borde vara en demokratisk självklarhet att all lagstiftning sker i offentlighet. Det är dock inte det som Lööw kräver. Varför skulle befolkningarna i EU nöja sig med något mindre än att, som i en normal demokrati, få full insyn när beslut om nya lagar antas?Även på två andra områden kan betänkandet förbättras genom GUE/NGL-gruppens ändringsförslag. Det är viktigt att EU inte inskränker de nationella reglerna om öppenhet. Att detta kan bli fallet av EU: s överdrivna sekretess visas inte minst av rådets inlaga till EG-domstolen i det så kallade Journalisten -fallet. I inlagan från rådet ifrågasätter man direkt nationella öppenhetsregler och nationell grundlag. Samma fall, liksom flera andra, visar behovet av att man inför snabbare och billigare metoder för att överklaga beslut i vilka EU: s institutioner har nekat att lämna ut handlingar.
Ökad öppenhet är avgörande för att demokratisera EU. Därför är det beklagligt att intresset för denna fråga i utskottet och även i ändringsförslagen främst kommer från ledamöter från de nordiska länderna och inte från fler länder. Ett viktigt och positivt betänkande som Lööwbetänkandet förtjänar mer uppmärksamhet än så.

Amadeo
Herr ordförande! Amsterdamfördraget inför helt klart begreppet öppenhet när det gäller de europeiska institutionerna. Fördraget nämner faktiskt uttryckligen offentlighetsprincipen när det gäller dokument från de tre institutionerna. Vi anser det lämpligt att denna öppenhet utsträcks till att omfatta samtliga europeiska offentliga organ och att den vidareutvecklas på andra sätt, till exempel genom att sammanträden görs offentliga, att de olika förvaltningarna blir mer lättillgängliga, att texter utformas på ett sätt som är klarare och enklare, att problemet med de olika språken löses, etc. Men man måste se till att denna vilja till öppenhet omsätts i praktisk handling, att den inte bara förblir ord, att den tar formen av en politisk vilja och inriktning, att den inte bara blir en byråkratisk formalitet som i slutändan bara kan utnyttjas till att blanda bort korten för att man skall slippa städa upp, och som därmed avlägsnar oss från sanningen.
Man måste fråga sig i vilken utsträckning medborgarna i dag kan känna samhörighet med de europeiska institutioner som blir allt mera tilltrasslade och komplexa. Hur skall vi kunna stimulera medborgarna att lära sig förstå hur institutionerna fungerar i just de ögonblick när de som mest berörs av besluten, i det ögonblick när de beslut som fattas inom de europeiska institutionerna blir till vardag och påverkar de dagliga valen, om det inte finns mekanismer för att föra medborgarna närmare själva processen, så att man kan få dem att förstå motiven bakom de beslut som fattas?
Om det är så att de blott alltför aktuella, trista exemplen på bedrägerier och försumligheter när det gäller hanteringen av de europeiska bidragsgivarnas pengar, något som understryks ytterligare av den vägran att bevilja ansvarsfrihet för budgetåret 1996 som uttalats av parlamentet, kastar en allvarlig skugga över hela kommissionen, så måste den allmänna opinionen under alla omständigheter informeras. Det är helt enkelt vår skyldighet, just på grund av det uppdrag som vi har fått av medborgarna i och med att de valde oss till sina företrädare i detta parlament. Medaljens baksida är risken att man bidrar till att öka medborgarnas negativa inställning.
De siffror när det gäller soffliggare som man har kunnat registrera litet varstans i Europa i samband med de senaste valen utgör en allvarlig larmsignal och visar att medborgarna inte litar på oss längre, att de snarare föredrar en söndagsutflykt än att gå till valurnorna. Detta riskerar att bli farligt, för om man låter andra - i regel de mest militanta och bäst organiserade i de traditionella partierna - fatta besluten för en, så kommer man så småningom att snärjas av de drivna och populistiska demagoger som har dykt upp på sista tiden.
En karakteristisk egenskap hos detta vårt samtida samhälle är tendensen att försöka engagera medborgarna i de politiska vägvalen, de alternativ som tills helt nyligen beskrevs enbart av de nationella regeringarna och som i dag i stället läggs fram av gemenskapens institutioner. Medborgarna har med andra ord rätt, inte bara att kunna förstå effekterna av de politiska beslut som fattas, utan också att delta i besluten. Öppenheten skall innebära att man på alla sätt gör det lättare för medborgarna att få tillgång till informationen och att förstå hur besluten fungerar, och den demokratiska kontrollen måste, vid sidan av medborgarnas deltagande, även omfatta utövandet av de kontrollmekanismer som till syvende och sist är det enda som kan föra medborgarna närmare palatsen.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Betänkandena av Brok och Lööw om öppenhet i de europeiska institutionerna, och om det sättet som kommissionens ordförande blir vald på, hade inte kunnat läggas fram vid en bättre tidpunkt. När det gäller öppenheten så blev det i måndags mycket tydligt att den europeiska byråkratins slutna bastion måste brytas ned. Parlamentet försökte göra det via Amsterdamfördraget genom att begära en obligatorisk öppenhet för rådets sammanträden genom lagstiftning. Denna begäran tillmötesgicks endast till viss del. Den hårda debatten i går gjorde det ännu tydligare att nya åtgärder behöver vidtas.
Jag vill fortsätta kring den punkten. Enligt min bedömning så behövs det en lag, ett europeiskt direktiv, om öppenhet i förvaltningen på europeisk nivå så att medborgarna och parlamentet inte är beroende av tillfälliga löften utan av tydlig och klar europeisk lagstiftning.
Jag har en liten kommentar med avseende på kommissionens ordförande. Jag stöder också betänkandet av Brok, men jag tycker att det måste skapas större klarhet i den regel som kommissionen nu föreslår om att europeiska ledamöter i Europeiska kommissionen företräder den europeiska administrationen och Europa men inte sina nationella medlemsstater. Det är en av de faktorer som har lett till förfallet och det är en sak som måste fastställas i en intern regel från kommissionen. Det ville jag betona som en förlängning av Broks betänkande. Det var mina anmärkningar.

Lindqvist (ELDR).
Herr ordförande! För det första vill jag tacka Lööw för ett bra betänkande. Det är en bra start, men det går inte tillräckligt långt. Förslagen om meddelarfrihet, offentliga rådsmöten vid lagstiftning och kostnadsfri möjlighet att överklaga beslut till EG-domstolen, om man inte får ut handlingar, är bra förstärkningar av betänkandet.
Vi ser just nu vad bristen på öppenhet och offentlighet leder till. Vi kanske inte skulle ha haft denna debatt om misstroendevotum om vi hade haft regler för fullständig öppenhet, meddelarfrihet m.m., vilket har tagits upp i denna debatt. Det bästa, kanske enda, sättet att förhindra liknande debatter i fortsättningen är att öppna upp administrationen med gemensamma register för handlingar som kommer in, med klara regler för vad som är offentligt och vad som är sekretessbelagt, samt med meddelarfrihet och öppna rådsmöten. Bifall till betänkandet plus de fem ändringsförslagen!

Kaklamanis
Herr ordförande! Jag skulle vilja ge mina komplimanger till föredraganden av två anledningar: för det första för att hon tar upp en ämne som är en skam för Europeiska unionen, för det andra för att hon närmar sig ämnet med mycket konkreta förslag.
Jag skulle vilja ge er två exempel. Det finns bara två organ i hela världen som sammanträder inför lykta dörrar: det ena är Europeiska unionens ministerråd, det andra är Kinas folkförsamling. Jag frågar mig, kära kollegor, hur vi kan anta resolutioner mot Kina och anklaga landet för brist på demokrati och öppenhet, när Europeiska unionens ministerråd fungerar på exakt samma sätt. Det andra exemplet hänger samman med avstängningen av en av kommissionens tjänstemän. Det budskap som denna avstängning för fram, vet ni vad det är? Jo, att: " Vi betalar er, bästa tjänstemän, och vi ger er faktiskt en bra lön, detta för att ni skall arbeta, se och lyssna, men inte tala. Ni skall inte ens tala inför Europaparlamentet, eftersom det inte främjar våra intressen att vad som sker inom kommissionen kommer fram." Jag ger alltså mina komplimanger till föredraganden. Min grupp kommer att rösta för betänkandet.

Sierra González
Herr ordförande! Demokratin i samhället kännetecknas av de möjligheter medborgaren har att identifiera samhällets företrädare och de åtgärder dessa vidtar, och på denna grund ställa dem till ansvar när så är befogat, samt kontrollera de mål som eftersträvas med de politiska aktionerna. Det är enda möjligheten att förhindra maktmissbruk.
Inom Europeiska unionen fortsätter man än i dag att hålla undan grundläggande frågor rörande rättvisa och interna angelägenheter för medborgarna genom att i hemlighet utarbeta normgivande texter, genom att fatta beslut utan att tala om vad dessa grundar sig på, och genom att söka skydd bakom begrepp som allmän ordning och intern säkerhet som har tillåtit och tillåter institutionerna att skönsmässigt föra vidare principen om konfidentiell behandling.
Vi talar om ökad öppenhet och offentlighet för att närma medborgarna Europeiska unionens institutioner, men vad det egentligen handlar om är att ge demokratisk legitimitet åt det europeiska byggandet och dess institutioner. Detta är frågan. Vissa steg har tagits i Amsterdamfördraget, men det har inte varit tillräckligt. Myndigheternas skönsmässiga agerande för att begränsa informationen fortsätter, och det är detta som måste upphöra.
I detta betänkande - det är därför vi ger det vårt stöd - försöker man att begränsa de europeiska myndigheternas skönsmässiga agerande, och vi menar att det är den vägen vi måste följa.
Applåder

Oreja
Herr ordförande! Först och främst vill jag tacka Lööw och utskottet för institutionella frågor för detta betänkande, ett betänkande som vi i Europeiska kommissionen kommer att fästa stor vikt vid.
Enligt fördraget är det vår sak att inför parlamentet och rådet lägga fram ett förslag till rättsakt för att öka öppenheten i vårt institutionella system, särskilt beträffande dokumentens tillgänglighet.
För närvarande debatteras de här frågorna på institutionernas olika tjänsteenheter, och vi för vår del kommer att lägga fram vårt förslag från och med den dag fördraget träder i kraft. Det är en avgörande fråga för de framtida relationerna mellan de europeiska institutionerna och medborgarna, som borde vara de verkliga huvudpersonerna i integrationssystemet.
Med hänsyn till detta avslutades processen i Amsterdam med ett mycket uttryckligt fördrag, där en rad frågor utvecklas som direkt berör såväl medborgarna som människor i största allmänhet, vad gäller deras rättigheter, intressen och rättmätiga ambitioner.
Hemlighetsmakeriet, den bristande insynen i institutionernas handläggning och beslut, misstanken -blotta misstanken - om dolda frågor främjar uppenbarligen inte upprättandet av goda relationer mellan unionens medborgare och institutioner. Detta är anledningen till att man i Amsterdamfördraget tar upp frågor om öppenhet och kommissionen kommer mycket grundligt att gå igenom betänkandet, ett betänkande som kommer att hjälpa oss i förberedelserna av vårt eget förslag. Vi kommer också att ta i beaktande det betänkande som utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har lagt fram.
Jag skall här ta upp några frågor som är särskilt framträdande i resolutionen.
För det första anser jag att texten, i synnerhet i samband med debatterna, klart och tydligt visar hur bestämmelserna i Amsterdamfördraget modifierar verkligheten. För närvarande finns interinstitutionella bestämmelser beträffande handlingars tillgänglighet, varje institution har dessutom sina egna normer. Dessa normer grundar sig på institutionernas goda vilja och har föga stöd i domstolens beslut. Nu har man med fördraget rättsligt förankrat öppenheten, detta bör sedan konkretiseras genom lagstiftning och i institutionernas interna föreskrifter.
För det andra måste vi betänka att större tillgänglighet inte bara är ett ändamål i sig, utan det skall öka öppenheten i handläggningen och klarlägga de politiska och institutionella ansvarsfrågorna. Öppenheten kan hjälpa oss att förklara för medborgaren vad varje institution gör, i stället för att det skall fortsätta att florera felaktiga uppgifter om att det är fråga om byråkratiska och verklighetsfrämmande beslut tagna i Bryssel. Av den anledningen borde vi vara tacksamma för det interinstitutionella avtalet om lagstiftningsstandard, något som kommer att medverka till en för medborgarna mera begriplig lagstiftning.
För det tredje - och med detta slutar jag - vill jag ta upp frågan om information som andra talare redan har berört. Det är ingen tvekan om att bra information är en viktig del av öppenheten. Utan information är det svårt att utveckla ett öppet system. Utan information är det omöjligt att gå vidare inom den ram parlamentet har fastställt. Vi har börjat agera i den här riktningen.Offentliggörandet på Internet av åtskilliga dokument gör att vi nu på ett konkret sätt kan hålla flertalet dokument, som definitionsmässigt är offentliga och fram till nu svåråtkomliga, tillgängliga. Vi måste fortsätta att arbeta i den här riktningen utan att förglömma att skriftlig information, muntlig information och den direkta kontakten med medborgarna fortfarande är det viktigaste.
Ovan nämnda skäl är anledningen till att jag än en gång tackar föredraganden för ett väl utfört arbete, ett arbete som vi kommer att beakta när vi lägger fram vårt förslag till rättsakt.

Ordföranden
Debatten är avslutad.
Omröstningen följer omedelbart.

Omröstning
Berthu
Den rekommendation om beslut som kommissionen gjort till rådet beträffande de utbytesavtal som skrivits under mellan Frankrike och vissa afrikanska länder för hanteringen av CFA-francen och Komor-francen, är en text som ser teknisk ut, men är mycket betecknande för Bryssels metoder. Den visar hur CFA-francen dras in i gemenskapens befogenheter oaktat fördraget, hur de nationella befogenheterna kränks och hur de franska intressena efterhand kommer att äventyras.
Allra först ifrågasätter dessa utbytesavtal inte Banque de France, eftersom det handlar om en konvertibilitetsgaranti med en fast sats som Frankrikes statskassa, det vill säga vårt lands nationella budget, beviljat CFA-francen. Fastän att francen ersätts av euron, skulle man då man läser fördraget under sådana omständigheter kunna tro att dessa avtal skulle fortsätta att öka det franska ansvaret helt och fullt, eftersom det är vår finansiella garanti som står på spel och att Europeiska centralbanken a priori inte skulle ha något med det att göra. Det var nog den betydelse som fransmännen vid tiden för Maastricht gav artikel 109.5 i fördraget som föreskriver att " Med förbehåll för gemenskapens befogenheter och gemenskapsavtal om den ekonomiska och monetära unionen, får medlemsstaterna föra förhandlingar i internationella organ och ingå internationella avtal" .
Men det var om man räknade bort de europeiska institutionernas, och i synnerhet kommissionens aptit på makt. Även om hanteringen av CFA-francen aldrig kommer att innebära någon risk för att eurons stabilitet ifrågasätts med hänsyn till mycket obetydliga belopp, beslutade kommissionen helt osannolikt och mot all rättslig logik att inte tillämpa artikel 109-5, utan att tillämpa artikel 109.3 som instiftar proceduren om godkännande för de avtal som undertecknats av gemenskapen inom det monetära området. Det är på så sätt som den första artikeln i rekommendationen generöst ger oss rätten att behålla avtalen om CFA-francen, då denna rätt hur som helst är vår. Dessutom borde vi informera kommissionen samt den ekonomiska och finansiella kommittén om alla planer som syftar till att ändra dessa avtal, och till och med i vissa fall underställa dem rådets godkännande. Allt detta utgör ett tydligt kränkande av Frankrikes nationella befogenheter.
Denna rättsliga överträdelse kommer till kränkningen av franska intressen som är en följd av att francen ersatts med euron i relationerna med CFA-francen. Faktum är att den finansiella garanti som Frankrike beviljade CFA-francen för vårt land innebar en stor handelsfördel, eftersom de ekonomiska aktörerna lättare kunde göra sina transaktioner utifrån fasta växelkurser. I framtiden skall Frankrike fortsätta att bevilja finansiell garanti, men den kommer att kommersiellt sett gynna alla länder i euroområdet.
Slutligen hade utbytesavtalen med CFA-francen förr en viss sammanhållning, eftersom garantin från franska statskassan kunde äventyras genom francens variationer, som styrdes av Banque de France. Men i framtiden kommer den franska garantin att kunna riskeras på grund av eurons variationer, som de franska myndigheterna knappast har någon hållhake på, annat än marginellt. Något har brustit i systemets inre logik.
Så småningom kommer förmodligen, förutom förlusten av våra kommersiella fördelar, en minskning av det franska inflytandet i berörda afrikanska länder att följa, när man frångår Frankrikes befogenheter.

Porto
Relationen mellan Afrikas valuta och euron är en extra faktor för eurons projektion, vilken motiverar en extra främjande ansträngning. Detta berör mig särskilt och det kan vara ett sätt till närmande mellan de portugisisktalande afrikanska länderna.
Betänkande (A4-0476/98) av Lööw

Schörling
Herr ordförande! Vi har nu röstat för Lööwbetänkandet, vilket jag vill lyckönska henne till. Det är ett viktigt betänkande som kom i grevens tid skulle man vilja säga med tanke på den diskussion som har pågått här och inom EU: s institutioner de senaste månaderna, veckorna och inte minst de senaste dagarna.
Vi började med arbetet med öppenhet och insyn i utskottet för institutionella frågor redan långt före Amsterdamfördraget; då var det Bonde som var ansvarig för de dokument som togs fram. Betänkandet tar upp de nödvändiga åtgärder som behövs för att vi skall få en ökad öppenhet och insyn, vilket ju också är helt grundläggande för den demokratiska kontrollen som inte minst detta parlament skall utöva. Det handlar om tillgång till handlingar för allmänheten, om att handlingarna naturligtvis måste diarieföras, om offentliga sammanträden samt inte minst om tillgänglighet på Internet och en ny, väldigt ansvarsfull förvaltningsstruktur.
Öppenhet och insyn handlar emellertid inte bara om handlingar för allmänheten och hur man skall få tillgång till dem, utan det handlar också om öppenhet i hela beslutsfattandeproceduren, i förvaltningsverksamheten och hur allmänna medel används. Allt detta måste genomsyras av öppenhet och insyn, annars får vi aldrig en demokratisk institution som fungerar bra.
I betänkandet talar man om att man kan se Amsterdamfördragets bestämmelse som ett första steg mot en verklig offentlighetsprincip. Det är dock väldigt många steg som återstår. Jag vill bara påpeka det, så att vi inte tror att vi har fått ett betänkande som är helt övergripande och heltäckande. Ett steg som verkligen saknas är enligt min åsikt det som handlar om meddelarfrihet. Jag tror att Lööw också håller med mig om det. Tyvärr antog inte kammaren de ändringsförslag som dels jag själv, dels Sjöstedt hade lagt fram. Meddelarfriheten, som ju också är en nordisk frihet, dvs. rätten att lämna uppgifter för offentlighet och publicering utan att riskera påföljd eller bestraffning samt rätten att då vara anonym är en rätt som måste finnas. Jag anser att den ingår som en grundläggande del i en verklig offentlighetsprincip. Det måste denna kammare ta till sig och se till det blir ändrat också i Amsterdamfördraget eller i det kommande fördraget.

Berthu
Lööws betänkande om öppenheten i Europeiska unionen går i rätt riktning, men förblir alltför pointillistiskt och saknar ett generellt perspektiv.
Allra först kan man om det är riktigt att Amsterdamfördraget ger medborgarna rätt att få tillgång till de europeiska institutionernas handlingar - detta borde för övrigt vara en självklar rättighet sedan länge - i gengäld oroa sig över bristen på symmetri när man bemöter frågan om utrymmet mellan rådet och kommissionen. En speciell artikel (207 ny) definierar rådets huvudsakliga skyldigheter vad gäller öppenhet, men märkligt nog finns ingen motsvarighet för kommissionen. Den får inte utnyttja detta tomrum för att försöka vidmakthålla de oklarheter som omger hanteringen av dess handlingar, och som man i dag ser de beklagliga konsekvenserna av i form av återkommande bedrägerier och skandaler.
Ännu allvarligare är att Lööws betänkande noga undviker att vidga perspektivet och ställer inte den grundläggande frågan: är det inte så att all europeisk integrationspolitik de senaste åren är fast förenad med en avsaknad av öppenhet? Eftersom Monnets metod - som det tyska ordförandeskapet sade så mycket bra om i morse - visar ytterligare två sidor, nämligen att det är en integrationspolitik med hjälp av små tekniska steg som följer på varandra, men det är även - något som man alltför ofta glömmer bort att nämna - en politik vars slutmål man aldrig klart och tydligt ger till medborgarna, även om de strategiska aktörerna är helt och fullt underrättade.
Det ligger i denna metods natur att strida mot demokratin. Kanske hade den inte någon effekt under gemenskapens början, men i dag innebär den dramatiska konsekvenser, det vill säga dels betydelsefull överflyttning av suveränitet som nästan görs i hemlighet, dels en fullständig tillbakagång hos den allmänna opinionen.
Det är nödvändigt att återupprätta demokratin i Europa, det vill säga sätta sig emot Monnets metod. Självklart kommer den europeiska federalismen att tycka att man hämmar den. Men i dag måste vi välja vad vi vill prioritera, nämligen integration eller demokrati.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för betänkandet om öppenhet. Vi instämmer i att allmänheten skall få tillgång till dokument från Europeiska unionen. Vi stöder också de ändringsförslag som betonar att nationella bestämmelser för öppenhet skall respekteras, och att man skall kunna överklaga till EG-domstolen om man nekas tillgång till dokument. Vi håller dock inte med om att alla sammanträden som rådet håller skall vara offentliga. Men detta betyder inte att rådet därmed kan hemlighålla beslut och protokoll. På samma sätt menar vi att tjänstemän skall följa vissa bestämmelser, när det rör sig om att uttala sig om interna frågor, till exempel personkänsliga upplysningar, som i den danska förvaltningen.

Darras
Detta betänkande kommer lägligt när det i viss press och hos en del av den allmänna opinionen verkar höra till god ton att vara skeptisk till, ja till och att fördöma Europeiska unionen.
Amsterdamfördraget förtalas av EU-motståndarna medan det uttryckligen inför begreppet om öppenhet i unionens fördrag och garanterar att allmänheten har rätt att få tillträde till Europeiska unionens dokument och inför att gemenskapsbestämmelserna skall fattas " med största möjliga respekt för öppenhetsprincipen och så nära medborgarna som möjligt" .
Jag tackar alltså föredraganden för hennes arbete som bereder vägen för tiden efter Amsterdamfördraget genom att man försöker införa nödvändiga instrument för att förbättra öppenhetsprocessen.
Hennes betänkande kräver att den nya uppförandekoden inte bara tillämpas på dokument från kommissionen, rådet och parlamentet, utan även på unionens alla andra institutioner, att man utvecklar bruket med rådets offentliga möten avsevärt och att man gör slut på bruket om hemliga förklaringar.
Likaså kräver hon i sitt betänkande att förslag till rättsakter, texter om utskottsförfaranden och andra viktiga dokument skall affischeras på Internet, så att medborgarna kan bli informerade.
Här finns en hel rad av åtgärder som jag tycker verkar nödvändiga för att Europeiska unionen skall fungera bättre och för att de europeiska medborgarna bättre skall förstå dess handlingar. Jag kommer alltså att rösta ja till detta betänkande och uppmanar vår kammare att göra samma sak.

Delcroix
För några veckor sedan då jag gick över rue Wiertz blev jag stoppad av en person som helt plötsligt frågade mig: " Men hur gör man för att få tillträde till Europeiska parlamentets bibliotek?" I egenskap av tysk student som förberedde sin examensuppsats hade hon utan problem kunnat använda kommissionens dokument, men kom inte in på vår institution. Naturligtvis skrev jag under ett inträdestillstånd och hon kunde ta kontakt med våra bibliotekarier som gjorde allt för att hjälpa henne i hennes efterforskningar om det europeiska området.
Men vid detta tillfälle funderade jag på öppenheten hos de europeiska institutionerna i allmänhet och på vår öppenhet i synnerhet. Allmänhetens tillträde till dokumenten är väsentligt i detta syfte och föreskrevs i Amsterdamfördraget i dess artikel 191A.2. Det är alltså med all rätt som föredraganden undrar hur det är med vårt eget system. Vem bestämmer spelreglerna? Ordförandekonferensen fattar beslut på detta område utan att något utskott ingriper. Jag medger att beslutet från 10 juli 1997 " om allmänhetens tillträde till Europaparlamentets dokument" utan tvekan går i rätt riktning.
Mer nyligen fattade presidiet den 17 april 1998 ett beslut om de kostnader som förknippas med vidarebefordran av dokumenten. Okej, men faktum är att frågan om tillgång är så viktig att den rör samtliga parlamentsledamöter, eftersom den hör mycket nära samman med medborgarnas förtroende för Europeiska unionen och med bilden de skapar sig av den. Anstränger vi oss tillräckligt för att sprida våra arbeten? Jag slås av kontrasten mellan den dokumentmassa som våra utskotts ofta utmärkta arbete resulterar i, och den verkan den har på media och på den allmänna opinionen. Hur kan vi förbättra detta?
Dury/Maij-Weggens betänkande som förbereder den mellanstatliga regeringskonferensen ville att tillgång till Europeiska unionens dokument skulle skrivas in i fördraget. På denna punkt har dessa båda kollegor fått rätt. De krävde även att dokumenten skulle vara tydliga, att fördragen skulle sammanfattas, omstruktureras och förenklas samt att även de speciella anmärkningar och förbehåll som framförts av medlemsländerna om gemenskapens lagstiftning skulle offentliggöras. Vi måste utvecklas på alla dessa punkter.
Slutligen måste man påminna om att man i andra betänkande är tvungen att göra kompletteringar när det gäller öppenheten. Den stannar inte vid tillgången till dokument, hur viktig denna aspekt än må vara. Vid ratificeringen av Maastricht delade vissa stater ut fördraget till varje familj. Man glömde att den europeiska jargongen måste förenklas och tolkas för att medborgarna skall förstå frågorna. Denna förenkling är lika nödvändig beträffande beslutsförfarandena. Ju mer Europa närmar sig den demokratiska modellen för de stater som den består av, desto mer kommer medborgaren känna sig hemma i den. Amsterdamfördraget utgör på sätt och vis ett framsteg, men vägen till öppenhet och demokrati är fortfarande lång...
Det är problemet med ett Europa som befinner sig under uppbyggnad mellan nationer och federation. Men inte desto mindre är principen om transnationella listor sådan att den utvecklar känslan för det europeiska medvetandet.

Deprez
Den europeiska integrationen lider av ett förtroendehandikapp hos den allmänna opinionen, som i dag hålls vid liv med hjälp av ett avskyvärt klimat som förgiftar den europeiska atmosfären sedan några månader.
Det betänkande som vi granskar i dag kommer alltså vid rätt tidpunkt. Öppenhet är mer än någonsin nödvändig för att man på ett bra sätt skall kunna fullfölja den europeiska integrationen.
Jag gläder mer åt att vår föredragande inte begränsar den ökade öppenheten endast till allmänhetens tillgång till gemenskapens dokument, och att han vidgar tillämpningen av konceptet till att omfatta en större öppenhet vid rådets möten när det fattar beslut på rättslig grund, en större användning av avancerade kommunikationsinstrument som är snabba eller sker på realtid, en förenkling av texterna, ett upprätthållande av flerspråkigheten inom institutionerna och en förbättring av informationskampanjerna om Europeiska unionen.
Jag skulle för min del alldeles särskilt vilja betona det faktum att de aktuella orsakerna till avsteg från öppenheten borde definieras bättre och på ett mer restriktivt sätt, även om det i var och ens ögon är självklart att en viss konfidentialitet - och till och med en säker konfidentialitet - ibland inte bara är önskvärd, utan också synnerligen nödvändig i hanteringen av svåra eller viktiga dossierer.
Mer allmänt tillhör jag dem som anser att ett utarbetande av en ny uppförandekod och dess utvidgning till att omfatta gemenskapens samtliga institutioner säkert kommer att föra med sig ett viktigt klargörande och en mycket nödvändig förnyad trovärdighet för dem.
Slutligen anser jag att även det som vår föredragande kallar " en förbättring av kvaliteten på utarbetandet av gemenskapslagstiftningen som leder till en förenkling och till ett förtydligande av texterna" är önskvärt. Att lag- och förordningstexter är oläsbara är tyvärr inte något som bara rör de europeiska institutionerna. Faktum är att många medlemsstater skulle tjäna på att konsolidera och kodifiera sin lagstiftning. Desto större anledning att unionen föregår med gott exempel!

Lindholm
I ljuset av inte minst den senaste tidens anklagelser om fusk och bedrägerier i kommissionen hoppas jag att parlamentet med stor majoritet antar Lööwbetänkandet om öppenhet i EU.
Jag är övertygad om att en verklig offentlighetsprincip skulle bli ett verksamt instrument i kampen mot fusk och bedrägerier inom EU: s institutioner och därmed bidra till att medborgarnas i dag berättigade misstänksamhet och bristande förtroende skulle ändras.
Vad som saknas är det så kallade meddelarskyddet, vilket egentligen är en förutsättning för att öppenheten och offentlighetsprincipen skall kunna fungera full ut.
Den senaste tidens händelser med suspension av en tjänsteman som informerat parlamentet om märkligheter inom kommissionen visar med all önskvärd tydlighet hur nödvändigt meddelarskyddet är. Min förhoppning är därför att ett meddelarskydd snarast införs i EU.

Ordföranden
Härmed förklarar jag omröstningen avslutad.
Sammanträdet avbröts kl. 13.10 och återupptogs kl.15.00.

Parlamentets godkännande av kommissionens ordförande
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0488/98) av Brok för utskottet för institutionella frågor institutionella effekter av Europaparlamentets godkännande av kommissionens ordförande samt kommissionsledamöternas oavhängighet.

Brok
Herr ordförande, kolleger! Europaparlamentet får i och med Amsterdamfördragets förverkligande nya möjligheter att fastställa de inbördes förbindelserna mellan institutionerna. För om man sammanfattar Amsterdamfördraget med de vanliga orden, så kan man säga, att Europeiska rådet enbart har förslagsrätt till kommissionens ordförande, och att det är Europaparlamentet som har den egentliga rösträtten. Det innebär en ny kvalitet på förbindelserna, och vi måste därför också stämma av det förfarande med varandra som måste införas under sommaren eller hösten.
Därför är det nödvändigt att även de politiska grupperingarna redan från början utnyttjar denna möjlighet, och utskottet för institutionella frågor och jag personligen anser att det är riktigt, att man genomdriver förslaget från Jacques Delors på sikt, att de stora politiska grupperingarna i valstriden presenterar sina kandidater till ordförandeskapet för kommissionen. Jag finner detta oerhört viktigt, eftersom det leder till en personifiering av den europeiska politiken och för att man på det sättet kan väcka ett starkare engagemang hos befolkningen för de europeiska idéerna.
Men det tycks också vara viktigt, att Europeiska rådet och regeringarna godtar resultatet av Europavalen som ett avgörande kännetecken för utnämningen. Av den anledningen anser vi att det är fel, att ordförandeskapet vill utse rådets kandidater nio dagar före Europavalen, för Europeiska rådet kan inte känna till valutgången. Därför skulle man då kunna föreslå något, som inte är förenligt med resultatet av valen.
Följden av det blir att ett särskilt toppmöte bör äga rum efter Europavalen, för att man i enlighet med de majoritetsförhållanden som framkommer av valen skall kunna föreslå en kandidat, som förmodligen kommer att kunna vinna parlamentets förtroende. Här måste vi slå in på en ny väg för att kunna ta oss vidare. Därför kommer vi att lägga stor vikt vid att man håller förhandlingar med de kandidater som har nominerats av Europeiska rådet, för att hitta ett underlag som uppfyller de politiska målsättningarna hos den ordförande som har nominerats, som uppfyller kvaliteten på förbindelserna, men även de kriterier som denne tillsammans med regeringarna måste följa vid utnämningen av de övriga kommissionsledamöterna. Även detta rymmer nya möjligheter för de nominerade och av Europaparlamentet valda kommissionsordförandena, för medlemsstaternas regeringar kan endast lägga fram förslag i samförstånd med kommissionsordföranden.
Därigenom har kommissionsordföranden även ansvar för att ett annat krav från Europaparlamentet tillgodoses, nämligen att kommissionen säkerställer en rimlig balans mellan de båda könen och de viktigaste politiska inriktningarna inom Europeiska unionen, så att unionen kan göra hela verksamheten rättvisa. Det utgör dessutom enligt oss ett viktigt underlag för hur utfrågningarna med kandidaterna skall gå till. I det avseendet bör en rad förbättringar ske mot bakgrund av erfarenheterna från 1995.
Det är också utomordentligt viktigt att klargöra, att kommissionens oberoende stärks i och med att man garanterar att intressekonflikter undviks genom offentliggörandet av externa intressen, genom skyldigheten att avstå från deltagande i överläggningarna, eller liknande saker som tas upp i betänkandet. Jag tror att vi på det sättet kan undvika mycket av det vi i dag för kritiska diskussioner om. Dessutom finns det här nya möjligheter att ställa större krav på kommissionärernas politiska ansvar - så som vi är vana vid att göra med ministrarna på nationell nivå - för att möjliggöra avgångar och ge kommissionens ordförande möjlighet att - i enlighet med Amsterdamfördragets bestämmelser - frånta de kommissionärer som har misslyckats politiskt deras befogenhet. Mycket av det som vi diskuterar under de här timmarna skulle inte vara nödvändigt med ett sådant instrumentarium, för det skulle finnas bättre justeringsmöjligheter.
Kommissionens ordförande bör helst efter Europavalen och före sommaruppehållet lägga fram sina förslag, som man sedan bör rösta om så snart som möjligt, för att därefter inleda förfarandet med att utse de enskilda kommissionärerna. Jag tror att vi med hjälp av det tidsschema som vi har lagt fram skulle kunna finna ett sätt som även rådet och den framtida kommissionen kan vänja sig vid, för att på det viset bilda ett underlag för de nya förbindelserna mellan institutionerna, något som innebär en ny kvalitet för Europa.

Anastassopoulos
Herr ordförande! Det betänkande som vår högt ansedde tyske kollega Elmar Brok i dag - omsider - presenterar här i kammaren är i själva verket en uppföljning och fulländning av ett förslag till betänkande som presenterades av en annan kär kollega, Giampaolo d'Andrea, som dock därefter har lämnat oss för en plats i den italienska regeringen.
Det är ett betänkande som jag tror att kammaren mycket lätt skulle kunna antaga, utan några större invändningar mot dess huvuddrag, för Elmar Brok har - naturligtvis i samförstånd med utskottet för institutionella frågor - utformat det på så sätt att det täcker de flesta stämningar som kan finnas här i salen. Detta är ytterligare ett bevis på att parlamentet vid åtminstone somliga tillfällen - som faktiskt är ganska många - går framåt vid rätt tidpunkt och att det till och med går framåt snabbare än såväl fördragen som det som kan komma att föreskrivas i framtiden.
Vi diskuterar Europaparlamentets godkännande av nomineringen till Europeiska kommissionens ordförande. Det är en mycket viktig förändring, som införs i och med Amsterdamfördraget och som ger legitimitet av den ena av de två makter som utgör Europeiska unionen - om man godtar definitionen att Europeiska unionen är en union mellan folk och stater.
Den ger då folklig legitimitet, genom Europaparlamentets ledamöter, till staternas, det vill säga stats- och regeringschefernas, förslag till kommissionsordförande. Det är ett mycket viktigt institutionellt steg, som, om ratificeringen av Amsterdamfördraget slutförs till slutet av mars under det franska ordförandeskapet, vilket vi hoppas, kommer att träda i kraft i maj, och vi kommer omedelbart efter valet av Europaparlamentets ledamöter att få tillämpa denna mycket viktiga ordning för första gången.
Jag håller helt och hållet med Elmar Brok om att nominering vid Europeiska rådets möte i Köln en vecka före Europavalen är olycklig. Jag kan inte förstå att resultatet av Europavalen inte skall påverka medlemsstaternas förslag till kommissionsordförande. Vi måste insistera och kämpa för att detta skall ändras. Vi befinner oss i januari och vi måste agera.
Jag skall inte säga mycket mer, min åsikt och utskottets för rättsliga frågor åsikt, som jag ju företräder, är att parlamentet alltid måste tolka fördragen med politisk fantasi, utan att för den sakens skull avlägsna sig för mycket ifrån dem, för då kan vi skapa fler problem än vi löser. Fördragen har brister, och det är nödvändigt att de rättas till, men för närvarande är det viktigaste att Amsterdamfördraget genomförs korrekt i juli.

Delcroix
Herr ordförande! Det betänkande som läggs fram för er, och som jag för övrigt gratulerar föredraganden till, handlar om framtiden - vilket ger oss omväxling från de diskussioner som tidigare har ägt rum - och särskilt relationerna mellan rådet, kommissionen och Europaparlamentet med syftet att man skall göra våra institutioner mer demokratiska. Till vem riktar sig detta betänkande? Jag anser att den först och främst riktar sig till oss i Europaparlamentet och sedan till andra institutioner som man måste nå en balans med. Det är ett dokument med interna funderingar - och jag gratulerar för övrigt institutionsutskottet för att ha tagit initiativ till det.
Tre grupper av beaktanden har behandlats i detta betänkande, dels det som handlar om nyheterna i Amsterdamfördraget, dels det som rör de inslag i valkampanjen som skall göra den effektivare - i själva verket Delors förslag - och slutligen en öppnare, tydligare och mer jämlik modell för demokrati.
Beträffande Amsterdamfördraget har tre nyheter på bästa sätt dragit fördel av de allmänna valen och bland förändringarna - Brok har redan nämnt det - finns samtycken, som är obligatoriska för samtliga parter, det vill säga det första handlar om den person som föreslås till att bli kommissionens ordförande, och som sedan skall fungera som samordnare för att tillsammans med regeringarna välja kommissionärerna. Det andra samtycket gäller hela valmanskåren som består av ordföranden och kommissionärerna, och faktum är att denna kommission arbetar efter de politiska riktlinjer som definieras av ordföranden.
Här ser man hur viktig den uppgift är som Europaparlamentet skall ha och att det är nödvändigt att uppnå majoritet sinsemellan och man skönjer konturerna av en europeisk union där den verkställande makten - kommissionen - kommer att tillsättas av två lagstiftande institutioner, varav den ena - Europaparlamentet - företräder medborgarna och den andra - rådet - företräder medlemsstaterna. Det är en ömtålig trepartsstruktur och man måste alltså visa att man kan kompromissa mycket bra för att uppnå balans.
Men vad som tydligen visar sig i och med den tillsättning som åsyftas i Amsterdamfördraget är att varken rådet eller Europaparlamentet har befogenhet att på egen hand tillsätta sin verkställande makt utan att ta hänsyn till den andres ståndpunkt. De är alltså tvingade, eller i varje fall manande, till att komma överens och till att förhandla om kommissionens sammansättning, politiska inriktning och funktionssätt. Parlamentet har alltså i dag befogenhet att spela en något större roll när valmanskåren skall tillsätta kommissionens medlemmar. Det är nytt och jag tror att man måste vänja sig vid det och det är förmodligen inte lätt.
Det andra övervägandet gäller kampanjens uppläggning. I grund och botten vet alla att man för att lyckas med en kampanj måste man ge en personlig prägel åt den och därför var vi öppna för Delors förslag. Problemet är att våra strukturer ännu inte är helt färdiga att ta emot, bland annat de politiska partierna. Det är därför troligt att de inte kommer att fungera ännu inför detta valet, men antagligen inför det nästa, och vi måste finna oss i detta. Jag tycker nog i varje fall att processen för att utnämna en kandidat till ordförandeposten inte kan börja innan väljarna har sagt sitt, om än bara med hänsyn till medborgarna som fungerar som väljare och till Europaparlamentet. Slutligen utgör den sista en fiskdamm som medlemsstaternas regeringar kommer och öser ur när de bildar sina regeringar, det vill säga de hämtar ministrar och statssekreterare och man kan förvånas över att de europeiska strukturerna inte kan göra mer, bland annat i fråga om kommissionens sammansättning.
Och slutligen skulle jag vilja säga att jag i morse blev positivt överraskad över den förklaring från rådets företrädare som löd " Amsterdamfördraget har gett Europaparlamentet nya viktiga rättigheter och befogenheter" och som tillade " Inom ramen för den mellanstatliga regeringskonferensen är det tänkbart att man kommer att ge Europaparlamentet en ännu viktigare roll i fråga om tillsättningen av kommissionen än som föreskrivs i Amsterdamfördraget" . Vi har alltså troligtvis varit för försynta fram till nu.

Frischenschlager
Herr ordförande! Det här betänkandet behandlar en mycket viktig aspekt av Europeiska unionens politiska författning, för när den blir verklighet, då kommer en mycket viktig parlamentarisering och i och med detta en demokratisering av Europeiska unionen att äga rum. Vi bör känna till att EU-politiken under lång tid enbart har varit en regeringsdomän. Nu håller Europeiska unionen successivt på att närma sig vissa standarder för en parlamentarisk demokrati, och det är mycket betydelsefullt och positivt.
Det är viktigt, anser jag, att även valet till Europaparlamentet därmed får en betydligt större tyngd. Om nu folkets företrädare inom Europeiska unionen erkänns rätten till ett omfattande medbestämmande vid tillsättningen av de högsta posterna inom den verkställande makten i Europeiska unionen, då kan de vara med och påverka kommissionens politik i betydligt större utsträckning. Jag anser att det är mycket viktigt, att vi nu tar nästa steg och förankrar kommissionens och de enskilda kommissionärernas ansvar gentemot parlamentet i Europeiska unionens politiska ordning. Att det finns ett behov av detta har vi ju tydligt fått erfara under de senaste dagarnas debatter.
Men grundtanken är följande: Vi vill ha en stark europeisk union, en union som hävdar sig gentemot de nationella intressena. Men en sådan kompetent och inflytelserik europeisk union behöver en tvillingbror eller tvillingsyster. Där är det som är demokrati. Det här betänkandet påvisar för oss ett betydelsefullt område, att vi kan komma vidare på vägen mot en demokratisk europeisk union, om det som föreslås i betänkandet skulle bli verklighet.

Cardona
Herr ordförande, kära kolleger! Kommissionen utgör också i dag en del av kammarens debatt. Jag tycker det är bra. Politiken i dess ädlaste mening håller på att förverkligas, och jag vill på ett blygsamt sätt bidra till denna debatt. Jag vill här säga att jag inte kommer att dra tillbaka de skäl jag anförde i det behöriga utskottet för min motsatta åsikt mot vissa lösningar i Broks betänkande. Betoningen av kommissionens regerande funktion är en av dessa aspekter, liksom nomineringen, på grund av valen till Europaparlamentet, av en kandidat till ordförande för kommissionen och skyldigheten för Europaparlamentet att utnämna ett betydande antal kolleger till kommissionen.
Emellertid vill jag inte underlåta att säga att jag applåderar och ser bestämmelsen om ett större politiskt ansvar i kommissionen som positiv. Denna bestämmelse i Amsterdamfördraget innebär att medlemsstaterna i samråd skall nominera en person till kommissionens ordförande, vilket alltså innebär att det från medlemsstaterna krävs större överväganden vad gäller den person man skall nominera. Europaparlamentet har en mycket viktig roll för granskning och omröstning, dels om kommissionens ordförande, dels om kommissionärskollegiet. Den nuvarande kommissionens större politiska ansvar och auktoritet är något att applådera och är i dag, mer än någonsin, någonting vi alla bör överväga att välkomna. Det hade varit bra om mitt förslag hade röstats igenom i det behöriga utskottet om att man skulle ta en viss tid till förhandlingar, när ordföranden har nominerats och dennas program godkänts i respektive omröstning, för att finna fördelar och att hitta en stark personlighet med politisk trovärdighet och auktoritet i kommissionen. Europa saknar denna bestämmelse.

Voggenhuber
Herr ordförande! Jag är i stort sett införstådd med detta betänkande, men har ändå valt att ta upp en viktig punkt som jag inte håller med om, nämligen försöket i detta betänkande att slå samman utnämningen av ordföranden med valet till Europaparlamentet, något som Delors redan tidigare har föreslagit. Jag håller inte med, beroende på att man inte alls har tänkt igenom de konstitutionella konsekvenserna av detta förslag, och för att just dessa på ett dramatiskt vis avslöjar dilemmat med vår integrationsmetod.
Rådets ordförande har i dag lovordat Jean Monnets metod, integrationspolitikens pragmatism. Det var den metod som genom diskreta projekt banade vägen och upprättade en dynamik. Jag anser att dagens situation är en annan, och är därför utomordentligt nöjd över att rådets ordförande här för första gången har tillkännagivit behovet av en författningsprocess. Det är nämligen precis en sådan metod som inte längre leder framåt. Vad är det för mening med ett val av kommissionsordförande, som ändå inte är något val?
Hur kan ett parlament nedvärdera sitt eget val till ett skenval av en verkställande makt? Vart leder detta skenval av en kommissionsordförande? I riktning mot en ordförandestyrd demokrati? I riktning mot en federal modell? Eller måste kommissionsordföranden vara medlem av parlamentet, och i så fall, varför? Utifrån vilken konstitutionell vision? Jag tror att den tiden är förbi, då man försökte förvandla maktackumuleringen i EU till en demokrati genom den typen av enstaka pragmatiska utspel. Förvandlingen av unionen till en demokrati bör nu snarare ske genom en författningsprocess.

Dell'Alba
Herr ordförande, kära kolleger! I morse höll rådets ordförande ett briljant och mycket viktigt anförande som säkert fick ett brett stöd. Men under tisdagseftermiddagen, en dag som skall ägnas åt förbindelserna med rådet, ja, då är inte rådet företrätt när vi skall diskuterar en text som behandlar de förbindelser som Europeiska rådet skall ha med parlamentet i denna så delikata fråga och där parlamentet, efter Amsterdam, besitter de maktbefogenheter som har beskrivits på ett så lysande sätt i kollegan Broks arbete. Jag kan inte se att rådet är företrätt och uppriktigt sagt så är detta, om ni tillåter, ett uppträdande som även när det gäller föredraganden Brok, före detta företrädare för Europaparlamentet i den arbetsgrupp som förhandlade fram Amsterdamfördraget, är ovärdigt det nya ordförandeskapet, ett ordförandeskap som kanske hade kunnat ägna något mer uppmärksamhet åt ett betänkande som är av så stor betydelse. Vi får alltså göra som man brukar säga i Italien, kommissionär Oreja; vi får prata med svärmor för att svärdottern skall förstå, och sedan får vi väl skicka protokollet till det tyska ordförandeskapet.
Jag stöder livligt Broks betänkande som, om vi godkänner det som det är utan de ändringsförslag genom vilka man försöker göra om det till en Brok-light , skulle bli ett utmärkt instrument för att hantera den kommande femårsperioden, med en kommission som står rustad att möta de utmaningar som Europeiska unionen kan ställas inför. Jag hoppas att kammaren godkänner mitt ändringsförslag, som är riktat till rådet, och i vilket jag uppmanar rådet att inse att om man bestämmer datum för nästa sammanträde med Europeiska rådet till den 3 och 4 juni, så innebär det att man äventyrar hela den tidsplan som Amsterdamfördraget ger oss och jag ber det tyska ordförandeskapet att inse nödvändigheten av att antingen flytta sammanträdet eller datum för när ordföranden skall väljas.
Jag hoppas att detta skall lyckas, även via protokollet.

Berthu
Herr ordförande! Det finns i det parlamentariska livet förfärliga sammanträffanden. På det viset är det i dag med Broks betänkande. I samma ögonblick som alla erkänner att Europeiska kommissionen är korrupt inifrån på grund av förskingring, har just vår kammares institutionsutskott föreslagit för oss att vi skall göra den till ett slags regering och i förväg dra fördel av Amsterdamfördraget.
Vid denna tidpunkt lägger man ännu en gång fram den gamla teorin om kommissionens oberoende som federalisterna verkar betrakta som en central pelare i sin doktrin, och där jag snarare för min del ser en grundläggande orsak till den ondska som plågar de europeiska institutionerna.
I den resolution som läggs fram för omröstning föreslår man nämligen att man skall stärka konceptet om oberoende för kommissionen, det vill säga - jag citerar - " värna om kommissionens oberoende i egenskap av säte för befrämjande av gemenskapens intresse, och i egenskap av fördragens väktare och innehavare av monopol för lagstiftningsinitiativ" . Här ser man nästan en ren och dygdig förgudning av kommissionen, som försvarar det allmänna intresset och som det skulle vara berättigat att ge grundläggande befogenheter till.
Naturligtvis handlade det för den aktningsvärda parlamentsledamot som skrev dessa rader förmodligen om att stärka kommissionens oberoende gentemot rådet och medlemsstaterna, men inte i förhållande till Europaparlamentet. Men tyvärr är det i realiteten helt annorlunda och det är avslöjande att den allvarligaste sanktion, som kommissionen nyligen beslutat om mot en av sina tjänstemän, vidtogs mot Van Buitenen som just hade gjort orätt i att lämna över komprometterande handlingar till vår kammare. Faktum är att doktrinen om oberoende hos kommissionen skapat en känsla av överlägsenhet och straffrihet som gynnat en låtgåmentalitet till en grad som troligtvis är värre än man i dag kan föreställa sig.
Det är alltså för att komma till rätta med ondskan som vi motsätter oss denna doktrin, som vi vill utsätta kommissionen för parlamentets och de i rådet samlade medlemsstaternas grundliga granskning, och i detta syfte påminner jag er, mina kära kollegor, om att ni nästa torsdag måste rösta om det misstroendevotum som väckts på initiativ av min grupp, men som nu har undertecknats av ledamöter från parlamentets alla grupper.

Hager
Herr ordförande! Föredragande fick överta ett tungt arv i samband med detta betänkande. Men han klarade med hjälp av skickliga kompromissändringsförslag av det galant i utskottet. Det måste man gratulera honom till, trots att han inte befinner sig i salen. Jag vill i samband med betänkandet vid sidan av den hämmande kritik som kollegan Voggenhuber just har framfört, ta upp en annan fråga, som inte behandlas i betänkandet och som på grund av fördragssituationen inte heller kan behandlas.
Som jag tidigare påpekade, betraktar jag medlemsstaternas utnämnande av kommissionärerna som ett immanent systemfel i EU: s institutionella maskineri. Det leder nämligen till oundvikliga spänningar mellan de förväntningar som medborgarna i de utsändande medlemsstaterna har på sin kommissionär, och dennes plikt att i första hand främja unionens intressen. Jag betraktar detta åtminstone som en bidragande orsak till de nuvarande problemen och anser att det är en svårighet som även bör beaktas i samband med diskussionen om reformen av institutionerna.

Schäfer
Herr ordförande, kära kolleger! Denna ovanliga vecka tar Europaparlamentet i dubbel bemärkelse ställning till den verkställande makten. Vi fattar först beslut om ett - så lyder termen - destruktivt misstroendevotum mot kommissionen, och fastställer sedan hur våra godkännanderättigheter skall utövas på ett konstruktivt sätt i den framtida kommissionen. Det handlar om den fortsatta parlamentariseringen. Det är det främsta budskapet i Amsterdamfördraget. Parlamentarisering innebär en likaberättigad lagstiftning, fullständiga budgeträttigheter samt val och kontroll av den verkställande makten. På det viset förenar vi flera konkreta krav.
Den nya kommissionsordföranden måste nomineras genom omröstning i Europaparlamentet. Därför får inte kandidaten utses redan före valet. Och för övrigt: Jag hoppas att de stora politiska grupperingarna i framtiden kommer att ge sig in i striden inför valet till Europaparlamentet med en överstatlig toppkandidat, som eftersträvar posten som kommissionsordförande. Ett betydande antal parlamentsledamöter borde ingå i kommissionärernas kollegium. I dag är de som bekant sju. Kvinnornas andel på 25 procent måste höjas ytterligare.
Dessutom bör de politiska strömningar, som står för bredden i den europeiska författningsenigheten, återspeglas i kommissionen. Last but not least bör de enskilda medlemmarna även kunna ställas direkt till svars politiskt inom sina respektive ansvarsområden. Europaparlamentet visade vid insättandet i ämbetet år 1994, att det utnyttjar sina rättigheter såväl vid den individuella utfrågningen som vid de kollegiala omröstningarna om godkännandet. Sedan dess har mycket hänt. De nya förbindelserna mellan Europaparlamentet och kommissionen måste även grunda sig på en uppförandekod och på interinstitutionella avtal. Broks betänkande dokumenterar vår ökande självmedvetenhet och vårt gemensamma ansvar för Europeiska unionen.

Corbett
Herr ordförande! En av de förändringar som Amsterdamfördraget innebär är det faktum att parlamentet fortsättningsvis skall välja kommissionens ordförande på grundval av förslag från de nationella regeringarna, på samma sätt som man redan genom Maastricht har sett till att kommissionärskollegiet skall underställas en förtroendeomröstning i Europaparlamentet.
Detta är oerhört viktigt för demokratiseringen av Europeiska unionen. Det understryker det faktum att kommissionärerna inte är statstjänstemän; de är ett politiskt verkställande organ som är ansvarigt inför det direktvalda parlamentet. Detta är särskilt viktigt i mitt hemland där pressen ofta ger en vrångbild av verkligheten. Detta steg framåt är av vikt för att understryka detta demokratiska ansvar.
Den fråga som nu börjar förekomma i debatten är huruvida vi skall ta ytterligare ett steg framåt. Istället för att parlamentet åtminstone väljer kommissionens ordförande utifrån ett förslag från de nationella regeringarna, borde det inte helt enkelt välja vem det vill som ordförande i kommissionen? Resultatet av detta skulle oundvikligen bli att de olika partigrupperna, och även de olika partipolitiska strukturerna i Europa i allmänhet, därefter skulle vara tvungna att presentera kandidater före de europeiska valen. Olika partigrupper skulle säga " En viss person är vår kandidat" eller " Vi har en annan kandidat" . Detta skulle ge en fördjupad dimension till de europeiska valen.
Om man tar det i beaktande, är den stora skillnaden mellan europeiska och nationella val för närvarande att när vi röstar i nationella val, går vi dit för att rösta för eller emot en regering, inte för enbart ett parlament. Plötsligt, efter fem år, måste de europeiska väljarna gå ut och rösta, inte på en regering, inte för att byta eller ha kvar en regering, utan för enbart ett parlament. Det blir inga märkbara följder av omröstningen för det verkställande utskottet. Att föra detta ytterligare ett steg framåt skulle lägga till en ny dimension till de europeiska valen, göra dem mer begripliga för allmänheten och ha en synbar effekt, åtminstone på vem som skall vara ordförande.
Förslaget har också vissa nackdelar som jag inte har tid att gå in på. Det måste granskas noggrant. Faran är att en majoritet i parlamentet känner sig tvungen att stödja allt vad den kommission som de själva har valt kommer att företa sig - på samma sätt som ett flertal av våra nationella parlament känner sig tvungna att stödja det egna verkställande organet, vad det än handlar om. Vi måste hitta rätt balans. Men Broks betänkande är ett steg i rätt riktning.

Barros Moura
Herr ordförande, kära kolleger! Av skäl som redan har tagits upp anser jag att Amsterdamfördraget för med sig ett behov av att förstärka kommissionens, och naturligtvis dess ordförandes, demokratiska legitimitet och politiska ansvar. Jag vill säga att jag skriver under på Jacques Delors förslag, som är underskrivet av mycket viktiga personer i vårt politiska liv, om att organisera kampanjen inför valen till Europaparlamentet, inte enbart kring ett politiskt program utan också kring valet av kommissionens ordförande, där det är de europeiska politiska partiernas uppgift att offentligt presentera sin kandidat till posten inför väljarna.
Den första önskvärda konsekvensen skulle vara en personkampanj och därmed en större synlighet för institutionerna, större rationell förståelse och känslomässig identifikation från medborgarnas sida med Europeiska unionen och dess mål och politik. Jag anser att Europeiska unionen skulle vinna i prestige och demokratiskt ansvar samt närma sig medborgarna.
Jag tycker också att Brokbetänkandet går åt rätt håll, det går i riktning mot dessa mål, även om kravet på real politik som vill behålla stats- och regeringschefernas makt att förhandla och välja ut person att föreslå Europaparlamentet har gjort betänkandets förslag otydligare till förmån för kompromissformuleringar, vilka alltid kan betyda allt och även sin motsats. Tanken i förslaget om att Europeiska rådet väljer den person som skall utnämnas till kommissionens ordförande med utifrån valresultaten är i varje fall kvar, och jag är glad över att ha bidragit till detta. Det är därför inte godtagbart att den tyska regeringen har för avsikt att inleda en valprocedur för att utse ordföranden för kommissionen under Europeiska rådet i Köln som är utsatt till den 3 juni, före valen till Europaparlamentet. Jag anser att detta skulle minska den debatt som vi håller nu och innovationen i Amsterdamfördraget till ingenting.
Det som händer, ärade ledamöter, med Santer-kommissionen - genom det sätt den utsågs på - och med förslaget om misstroendevotum - och det sätt det sköttes på - visar att det är nödvändigt att göra framsteg som är tydliga i den mening som rekommenderas i Delorsförslaget och som trots allt har godtagits - vilket jag gratulerar till - i Brokbetänkandet.

Izquierdo Rojo
Herr ordförande! Den huvudsakliga målsättningen med detta betänkande är att förena folkets vilja, som kom till uttryck i de europeiska valen, med karaktären hos ordföranden i Europeiska kommissionen. När detta väl är gjort har vi enligt min mening gjort stora framsteg, inte bara med hänsyn till institutionen och kommissionens ordförande - som på det här sättet får de europeiska medborgarna bakom sig - utan i och med detta kommer vi också att fördjupa demokratin i Europa och ta ännu ett steg mot en politisk union. Enligt min mening en klar förbättring, och ju förr dess bättre. Vi bör verka för att detta skall bli verklighet så snart som möjligt.
Betänkandet tar emellertid också upp andra viktiga frågor. Man lägger till exempel större vikt vid den ideologiska politiken, till men för den europeiska modellen som vi vill lägga till handlingarna och som blott och bart är byråkratisk. Ur den synvinkeln är betänkandet viktigt, men också det sätt man ser på de europeiska valen, där man bortser från nationella frågor och i stället kämpar för en gemensam europeisk idé.
De gemensamma alltid väl avvägda åtgärderna mellan de tre europeiska institutionerna har också varit mycket lyckade. Synnerligen betydelsefull har också kampen för jämlikhet mellan män och kvinnor i kommissionen varit, för det är otvetydigt så att fotografierna från de Europeiska råden där 99, 99 procent är män är en verklig förolämpning mot den demokratiska representationen i Europa.

Oreja
Herr ordförande! I Brokbetänkandet behandlas en mycket viktig fråga, det vill säga frågan om förtroendet mellan Europaparlamentet och kommissionen, något som, även om det vore mycket logiskt, inte inkluderades i fördragen förrän 1992 - genom Maastrichtfördraget - och detta trots att Europaparlamentet sedan länge hade för vana att godkänna kommissionens tillträdande, något som i sin tur gav parlamentet större makt.
Erfarenheterna från 1995, det vill säga parlamentets godkännande av de valda kommissionärerna, medförde att en utförlig debatt mellan kommissionen - ordföranden och varje ledamot - och parlamentet kunde föras. Jag har erfarenhet av att vara ledamot i den tidigare kommissionen, där man följaktligen valdes efter gamla bestämmelser, och jag är övertygad om att den förändring av förordningen som parlamentet gjorde för godkännandet av kommissionen var ett steg i rätt riktning.
Jag kommer mycket väl ihåg våra möten i januari 1995 när vi fick utbyta erfarenheter och lära känna vad ledamöterna i de parlamentariska utskotten verkligen hade för ståndpunkt, och vilka program som varje kommissionsledamot som inom kort skulle tillträda sin tjänst företrädde.
I och med Amsterdamfördraget har förfarandet sedemera förbättrats. Utan tvekan. Ett av de större framstegen är det vi skulle kunna kalla kommissionens legitimitet, även om det inte har påpekats tillräckligt mycket så tas det upp i Brokbetänkandet. I Amsterdamfördraget har man sett till att parlamentet får godkänna kommissionens ordförande, mer än en simpel rådgivande bedömning före hans utnämning.
Kommissionen har inte uttalat sig om detta, men personligen tycker jag att det som har sagts, i synnerhet det som Brok och andra talare har sagt, är ett steg i rätt riktning. Det vill säga att de politiska grupperna skall vara företräda, ett företrädande som inte hindrar att man i Europeiska rådet fattar de beslut man vill. Jag tror inte att vi står inför en förändring av fördraget, utan inför en tillämpning av detsamma, där olika tillvägagångssätt finns. Ett skulle vara att de politiska grupperna nominerar kandidater till Europeiska rådet, som därefter helt oberoende fattar relevanta beslut.
Jag tror i alla fall att om vi strikt håller oss till vad som sägs i fördraget är det positivt att parlamentet gav det förslaget till Europeiska rådet, och mycket riktigt så har några av talarna berört det som Fischer sade i morse om att man skulle kunna ge parlamentet större befogenheter, eftersom ökad befogenhet för parlamentet är ett steg i rätt riktning för kommissionens legitimitet. Ett sådant tillvägagångssätt ger kommissionsordföranden en möjlighet att diskutera kommissionärernas nominering med de olika regeringarna. Enligt min mening är det ett avgörande steg som har tagits i Amsterdamfördraget.
En konsekvens av detta är något som klart och tydligt framkommer i Amsterdamfördraget, det vill säga den politiska ledning som tillkommer ordföranden i kommissionen och som också är ett steg i rätt riktning om man jämför med nuvarande läge.
I ett institutionellt system där regeringsstrukturen blir allt suddigare, och där befogenheterna är alltmer utspridda, är det viktigt att vi åtminstone kan garantera kommissionärernas politiska enhetlighet.
I denna avgörande tid för gemenskapens uppbyggnad menar jag att det är viktigt att försöka trygga integrationens grundläggande pelare, det vill säga de som representerar unionens intresse - de gemensamma intressena mer än de nationella - eftersom det är dessa som genom en vidareutveckling av gemenskapsmetoden bättre skall försvara de europeiska intressena. Detta kommer också att utveckla en effektiv relation.
Med anledning av de reformer som är nära förestående måste gemenskapsmetoden förstärkas. Vad gäller effektiviteten har den metoden visat sig vara betydligt mera effektiv än den mellanstatliga metoden där föga resultat har uppnåtts. En kommission som lyckas komma till samförstånd med Europaparlamentet är garant för en väl fungerande institutionell verksamhet.
Därför tycker jag att Brokbetänkandet är betydelsefullt och något som vi enligt min mening bör ta fasta på. Som jag förstår det så håller vi med dessa idéer och initiativ på att förbereda fördragets kommande modifiering, men utan att ändra fördraget menar jag att vi redan nu kan vidta en rad åtgärder för att stärka förtroendet mellan kommissionen och parlamentet.
Här skulle jag vilja sluta, men jag måste säga en sak till. Jag vill säga till Berthu att jag bestämt motsätter mig det som har sagts om kommissionen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

 Europeisk kulturhuvudstad"  2005-2019
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är förslag till avsiktsförklaring (A4-0509/98) av Monfils för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om avvisande av rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om att inrätta en gemenskapsåtgärd för evenemanget " Europeisk kulturhuvudstad" för åren 2005 till 2019.

Monfils
Varför detta förslag till avsiktsförklaring om avvisande? Därför att det här handlar om att värna om våra parlamentariska befogenheter och den balans mellan institutionerna som föreskrivs i fördraget. Jag påminner er om att i den ursprungliga text som lades fram av kommissionen föreskrevs ett utseendeförfarande för kulturstäderna som huvudsakligen grundades på kvaliteten på de framlagda projekten. Parlamentet hade ändrat denna text och ytterligare stärkt kvalitetskravet, bland annat genom att inrätta en mer oberoende jury och exaktare valkriterier. Med detta visade det sitt intresse för utnämningen av europeiska kulturstäder.
I stället för att arbeta utifrån detta i den andra behandlingen, har rådet väsentligt ändrat den ursprungliga texten genom att för perioden 2005 till 2019 föreskriva att en europeisk stad skall utnämnas av varje land som i tur och ordning svarar för unionens ordförandeskap. Hela det förfarande som föreskrivs i den första texten ersätts av ett stelt system där valet av stad inte längre grundas på ett kvalitetskriterium för projekten, utan på ett enkelt politiskt beslut som tas av varje stat i tur och ordning. Detta system är för övrigt helt absurt för vem kan säga hur Europa kommer att se ut år 2015 när Belgien kan utse sin europeiska stad, eller år 2019 då turen kommer till Italien?
Ministerrådet har även glömt att utvidgningen av Europa skulle ske före år 2019 - vilket man föreställer sig - och i det system som det har bestämt skulle de nya medlemmarna inte ens få möjlighet att utnämna sin stad, om inte rådet fullföljer detta lysande övervägande och på nytt sammanträder för att ordna en ny turordning från år 2020 till 2031 för de elva kommande länderna i Europeiska unionen. Detta blir, mina kära kollegor, i grund och botten surrealistiskt.
Genom att dock förklara en text, som är i grunden olik det ursprungliga projektet, som gemensam ståndpunkt, kringgår ministerrådet parlamentsförfarandet, eftersom det å ena sidan hindrar parlamentet från att företa två behandlingar av texten och dessutom tvingar det parlamentet, om det vill lägga fram ändringsförslag, att försöka söka majoritet inte hos närvarande ledamöter, utan hos parlamentsledamöter, det vill säga minst 314 röster för att de skall godkännas. Ministerrådet motiverar sin attityd med det faktum att det var den enda möjligheten för det att nå enhällighet sinsemellan. Om det är fallet, mina kära kolleger, skulle det ha kunnat inse detta mycket tidigare och i föreliggande fall diskuterat detta problem med kommissionen.
Men dessutom, och framför allt, kan inte rådets svårigheter att komma överens om en text anges som skäl till att man kringgått institutionella förfaranden. Annars skulle rådet i morgon beträffande andra problem genom att handla på samma sätt kunna låta lägga fram en text i den första behandlingen, som inte svarar mot dess syn och sedan utveckla en gemensam ståndpunkt som är helt annorlunda. Det skulle på så sätt kunna förbigå den andra behandlingen i parlamentet och göra det omöjligt för detta att på allvar sköta sina uppgifter som medlagstiftare. Denna frestelse är tydlig. Denna frestelse måste självklart betraktas som oacceptabel.
Vi lägger följaktligen fram denna viljeförklaring om förkastande för att få rådet att förhandla inom förlikningskommittén och för att artikel 180B.2c i fördraget manar till det.
Jag slutar, herr ordförande, med två viktiga påpekanden: det första, avsiktsförklaring om avvisande avser inte utnämningen av europeiska kulturstäder för perioden 2001 till 2004, eftersom valet av dessa städer har gjorts genom en enkel förvaltningsmetod. De som inbillar sig att förklaringen skulle ifrågasätta dessa städer har inte ens läst rådets text. I det föreslagna systemet har vi i egenskap av parlament ingen som helst befogenhet att diskutera mellanstatliga regeringsbeslut. Förklaringen avser endast det gemensamma ställningstagandet om valförfarandet för år 2005 till 2019; detta är för övrigt den enda text som har hänskjutits till oss.
Den andra anmärkningen är att vi anser att de europeiska städerna är ett väsentligt inslag i unionens kulturpolitik. Det är av den anledningen som de valda städerna enligt oss borde komma i åtnjutande av betydande europeiska bidrag. Vi vill ha ett anslag som motsvarar två miljoner euro per stad.
Slutligen hoppas jag, herr ordförande, kära kolleger, att parlamentet kommer att rösta om denna viljeförklaring om förkastande, som på så vis visar att den betonar projektens kulturella kvalitet och att det vill värna om de institutionella befogenheter som man har fått genom fördraget.

De Coene
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! I slutet av 1997 lade Europeiska kommissionen fram ett förslag om att från och med år 2002 ange kulturhuvudstäderna på grundval av en bedömning av en oberoende jury, varvid även parlamentet skulle få komma med ett yttrande och rådet slutligen skulle fatta det avgörande beslutet med kvalificerad majoritet. Inom loppet av sex månader hade parlamentet utarbetat ett yttrande om kommissionens förslag, ett yttrande som kan beskrivas på följande sätt: mer kvalitet för kulturprogrammet, ett öppet val av kandidatstäder och slutligen mer pengar till de städer som slutligen blir utsedda, varvid parlamentet i större utsträckning skulle kunna utöva sin medbestämmandefunktion i det hela. Sedan, kort därefter, lade ministrarna fram det som kallas ett förslag till gemensam ståndpunkt, ett förslag, herr kommissionär, i vilket inte någon hänsyn togs till vare sig ert ursprungliga förslag eller till Europaparlamentets ändringsförslag och i vilket städer angavs för perioden 2001 till 2004 och sedan, som föredraganden Monfils mycket riktigt beskrev så bra, en sorts carambole-situation där städer för 2005 till 2019 anges på grundval av en inbördes turordning.
Det är inte konstigt att vi tar avstånd från det i dag, även om det endast är av den anledningen att både kommissionen och parlamentet i den gemensamma ståndpunkten åsidosätts helt och hållet i något som ändå fortfarande är ett medbeslutandeförfarande. För det andra har vi också stora svårigheter med det, eftersom det här förslaget inte innehåller någon som helst kvalitetsgaranti och att man utgår ifrån att alla länder i Europa är varandras like på det kulturella området, och det ena landet har antagligen fler kandidat-kulturhuvudstäder än det andra. Det tas heller ingen hänsyn, som redan sagts, till utvidgningen av unionen eller till en eventuell fördragsändring inom de kommande 20 åren, varvid rådet inte längre behöver vara enhälligt i sina beslut om kulturfrågor.
Vi förklarar vår avsikt att avvisa men under förutsättning att vi godkänner valet av städer under perioden 2001 till 2004. Jag nämner Brygge, Salamanca, Porto, Rotterdam, Graz, Genua och Lille; de här städerna får nämligen inte hamna i kläm på grund av en förlängd debatt mellan institutionerna bara för att kulturministrarna agerat så ensidigt. Vi vill också höja referensbeloppet till 2 miljoner euro per angiven stad, men vi vill yrka för ett annat system från och med år 2005. En förlikning skall kunna visa vilket system som är det bästa. Vad vi vill - och det är målsättningen - är mer garantier för kvaliteten. Vi vill ha en verkligt europeisk dimension, vi vill att breda skikt av befolkningen deltar i projekten, och vi vill ha mer pengar för det mest tilltalande kulturprojektet. Låt oss nu tillsammans arbeta fram en anständig kompromiss som alla blir bättre av.

Pex
Herr ordförande! Som redan sagts så är ämnet " kulturhuvudstad" ett viktigt ämne för kulturpolitiken och det har även visat sig vara mycket viktigt för våra medborgare. Därför måste vi handskas försiktigt med det här ämnet. Föredraganden, Monfils, har givit oss ett utmärkt betänkande för behandlingen av kommissionens förslag, och jag är glad att det godtagits av parlamentet. Jag beklagar verkligen det sätt på vilket som rådet har handskats med den här frågan.
Nyss, i samband med det förra betänkandet av Brok, gav kommissionären en föreläsning om frukten av den gemensamma vägen och den sämre mellanstatliga metoden. Vi kan ansluta oss till det, frukten av beslut via kvalificerad majoritet, såsom föreslogs av kommissionen för den här frågan, och enhällighetsförfarandet såsom det nu hanteras av rådet.
Jag skulle med eftertryck vilja konstatera att det här rör sig om en rättslig och principiell angelägenhet och - som Monfils sade - en mycket viktig sådan. Därför instämmer jag verkligen med det förslag som han nyss motiverade. Jag skulle dock även med eftertryck vilja begränsa mig till den gemensamma ståndpunkten för perioden 2005-2019 och jag skulle med föregående talare vilja betona att jag instämmer med kandidaturerna till kulturhuvudstäder för åren 2001-2004, även om den mellanstatliga metoden därvid är att beklaga.
Jag välkomnar att utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media enhälligt har beslutat engagera sig för en fördubbling av budgeten, vilket även är en logisk följd av att två städer har utsetts för de nämnda åren. Det är också viktigt att vi så snabbt som möjligt kommer fram till en förlikning med rådet, så att vi kan använda den perioden till att försöka reparera skadan så gott det går.
I anslutning till det som De Coene sade, så måste det väl vara möjligt att få rådet att godkänna kärnpunkterna i förslaget av Monfils och sedan ändå komma fram till en acceptabel gemensam ståndpunkt. Jag hoppas att vi snabbt kan komma fram till ett sådant läge, så att vi undviker förvirring hos dem, och det är väldigt många, som är engagerade i frågan om " kulturhuvudstad" .

Ryynänen
Herr ordförande! Föredraganden Monfils har redan här lagt fram mycket klara och starka motiveringar för avvisande av den gemensamma ståndpunkten, så att den saken skall jag inte beröra mer. Däremot skulle jag vilja lyfta fram några punkter ur själva programmet, som jag i fortsättningen önskar bästa framgång, och en ordentlig finansiering som det verkligen förtjänar.
Att utveckla kulturhuvudstadsprogrammet som en del av Europeiska unionens nya ramprogram för kulturen är ett mycket viktigt och synligt område av gemensamma kulturåtgärder, ty det inspirerar och förstärker för sin del Europas kulturella mångfald. Av gångna årens erfarenheter kan man lära sig mycket och även dra nytta av flera lyckade projekt. Viktigast enligt min mening är att sträva efter bestående och positiva samhälleliga effekter även efter kulturhuvudstadsåret, och därför måste allmänheten i så stor omfattning som möjligt engageras att delta i evenemanget och få impulser.
Ett lyckat kulturhuvudstadsår baseras i huvudsak på stadens egna resurser och särdrag, på egen historia och den egna förändringens utmaningar. Jag tror att det är denna egna kulturgrund som man bäst kan bygga en berikande internationell växelverkan på. Att åstadkomma sådana här permanenta kulturella samarbetsprojekt är ju ett av de centrala målen. Även om olika städers partnerskapsprojekt kan berika kulturhuvudstadsårets utbud är det mycket viktigt att det är bara en stad i taget som har ett otvetydigt ansvar för projektet.
Att utse en kulturhuvudstad har under de gångna åren varit en nästan oöverstigligt svår uppgift för rådet. När det var som värst, när man fattade beslut om år 2000, kunde man inte finna någon annan lösning än att utnämna alla nio kandidatstäderna till kulturhuvudstäder, och på så sätt har ingen av dessa städer en synlig status som kulturhuvudstad. I den här situationen förblev också Finland som det enda medlemslandet utan ett eget kulturhuvudstadsår.
Enligt det nya förslaget kommer varje land i framtiden att få sin tur i en viss ordning. Även Finlands tur kommer år 2011, och så slipper rådet ifrån denna svåra uppgift. Självklart borde det vara städerna själva som kandiderar och svarar för presentation av programmen för att garantera en bra kulturell nivå.

Daskalaki
Herr ordförande! Vår grupp stöder Monfils betänkande, och vi stöder följaktligen också förslaget att avvisa rådets gemensamma ståndpunkt om evenemanget Europeisk kulturhuvudstad. Det har redan blivit sagt att rådet antog sin gemensamma ståndpunkt efter att på ett iögonfallande sätt ha ignorerat den pågående beslutsprocessen, och inte bara utan att ta hänsyn till parlamentets ståndpunkt, det presenterade också en text som är fjärran ifrån kommissionens ändrade förslag. Dessutom fastställde rådet också - och detta är höjden av egenmäktighet och hyckleri; formuleringen kan tyckas hård, men det är så det ligger till - turordning för länderna som skall stå som värd för evenemanget Europeisk kulturhuvudstad fram till år 2019. Det rör sig om en grov underminering av det interinstitutionella förfarandet, och det är dessutom ett bevis på ett grovt förakt för Europaparlamentet. Men detta behöver inte påpekas, sakerna talar för sig själv, och jag tror att alla som har talat hittills har givit uttryck för detta på det ena eller det andra sättet.
Med dagens förslag har Europaparlamentet som avsikt att rådet skall tvingas sammankalla förlikningskommittén och återställa den interinstitutionella balansen. Vi vill inte ifrågasätta den turordning som har fastställts fram till år 2004, trots att förfarandena även här har varit ganska problematiska. Men att fastställa turordningen fram till år 2019 - tidsrymden är lika lång som egenmäktigheten är stor!
Europaparlamentet insisterar på att det skall få spela den roll det har fått sig tilldelad. Vår grupp välkomnar att dialogen, som ensidigt förkastades av rådet den 28 maj, kommer att återupptagas i och med dessa förfaranden, så att vi kan inta en ståndpunkt; antingen genom att ändra på den gemensamma ståndpunkt som föreligger och åter fastställa de önskvärda kriterierna för kvalitet och öppenhet, eller genom att avvisa den gemensamma ståndpunkten.

Leperre-Verrier
Herr ordförande! Mycket har redan sagts, så att jag återkommer därför inte till detta. Hur skall man i dag helt enkelt kunna godta att i dag när den europeiska kulturen har ett så stort behov av stöd kan institutet med den europeiska kulturhuvudstaden på sätt och vis slumpas bort av rådet? Lika mycket för övrigt genom blindhet som genom hegemoni.
Jag delar sålunda helt vår föredragandes åsikt, vilken jag skulle vilja gratulera till kvaliteten på hans arbete och till hans stridslystnad med att försvara institutet med denna europeiska stad, symbolen för vår kulturella livskraft.
Jag vet att denna inställning inte alltid verkligen har omfattats av de städer som redan har utnämnts, och som fruktar att deras projekt faller i glömska. Men jag skulle vilja att de förstår, och jag tänker då särskilt på sådana städer som Brugge och Avignon, att de inte berörs, och framför allt att genom att försvara en sann interinstitutionell jämvikt i medbeslutandeförfarandet; det är också för dem som vi kämpar för att få en rik och skapande kultur känd. Det är för övrigt det mål som vi strävar mot inom utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och vi vill inte göra avkall på det.

Sichrovsky
Ärade herr ordförande! I diskussionen om den europeiska kulturhuvudstaden har tydligen alla glömt bort, att det trots allt är kultur det handlar om. Det handlar ju om, att den stad som är i stånd att uppfylla uppgiften tilldelas den ärorika titeln Europeisk kulturhuvudstad. Rådet gömmer sig bakom formella argument och bestämmelser, som inte verkar medge några andra lösningar. Det betänkande som föreligger här, baseras på innehållsrika argument, något som saknas i rådets uttalanden.
Rådets förfarande är möjligen juridiskt sett korrekt, men det leder inte till någon optimal lösning. Eftersom det slutligen är kulturen och Europas ansikte utåt det handlar om, borde alla berörda enas om ett förfarande som kan garantera ett riktigt urval av kulturhuvudstäder.

Hawlicek
Herr ordförande! Parlamentets avvisande riktar sig inte mot de städer som redan har utsetts för åren 2001 till 2004, utan mot rådets förfarande, där man varken har tagit hänsyn till parlamentets ändringsförslag eller kommissionens genomtänkta förslag, nämligen om införandet av ett gemenskapsinitiativ för att utse den europeiska kulturhuvudstaden från och med år 2002, med hjälp av en jury bestående av framstående oberoende personer och efter rådfrågning av parlamentet.
Vi kan inte acceptera, dels att man ofta glömmer bort kandidatländerna, dels att man ignorerar parlamentets medbestämmanderätt. På det viset skapar man ett farligt prejudikat. Finansieringen av de nya kulturprogrammen kunde kulturministerrådet tyvärr inte enas om, däremot kunde de på nolltid enas om att utse kulturhuvudstäderna genom att ignorera Europaparlamentets rättigheter.

Oreja
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter! Mycket kort kan jag här redogöra för kommissionens åsikt beträffande parlamentets avsikt att avvisa rådets gemensamma ståndpunkt om europeisk kulturhuvudstad.
Ni vet mycket väl vad vi i kommissionen anser om den gemensamma ståndpunkten, där vårt utgångsförslag inte hörsammades och där man skapat ett ländernas rotationssystem. Initiativet är av stor vikt och därför hoppas vi att medbeslutandeförfarandet skall utvecklas och att en överenskommelse kan träffas mellan institutionerna så att åtgärderna snarast går att genomföra utifrån gemensamma förutsättningar.
I kommissionen har vi inte ansett det vara lämpligt att dra tillbaka vårt utgångsförslag, trots att förutsättningarna för den gemensamma ståndpunkten verkligen inte bidrar till att stärka manifestationens europeiska karaktär. Juridiskt sett så ansåg vi att rådets gemensamma ståndpunkt inte uppfyllde de villkor som krävs för att återkalla den.
Avsikten med vårt initiativ är att inom det kulturella området genomföra en omfattande och allbekant europeisk åtgärd som på det här sättet kan bidra till en ömsesidig insikt om det europeiska samhället, dess rikedom och kulturella mångfald. Att använda sig av ett system som roterar med ordförandeskapen har på ett avgörande sätt förändrat kommissionens förslag, från att eliminera juryn bestående av oberoende betydande personer kallade att bedöma det kulturella innehållet i kandidatstädernas projekt till att inte erkänna den roll parlamentet fått sig tilldelad i kommissionens förslag.
Med all respekt för de åsikter som har kommit till uttryck och med tanke på de begränsningar regeln om enhällighet innebär - vi betingas av enhällighetsregeln - så anser vi i kommissionen att rådets gemensamma ståndpunkt på något sätt var vår enda chans att nå en överenskommelse och utifrån en gemensam utgångspunkt kunna etablera en verksamhet vars kulturella värde och betydelse blir uppenbar för alla europeiska medborgare.
Det viktiga just nu är enligt min mening att en öppen och konstruktiv dialog mellan parlamentet och rådet inleds för ett sista försök att närma ståndpunkter och nå en överenskommelse som kan garantera verksamhetens framtid. Detta sade jag igår till rådets ordförandeskap. Vid mötet igår mellan kommissionen i dess helhet och den tyska regeringen träffade jag kulturminister Naumann som jag också informerade.
Det är utomordentligt viktigt att man omedelbart försöker klara upp det nuvarande läget, varför inte med en trepartsdialog mellan rådet, parlamentet och om man så vill kommissionen.
Det var allt jag ville säga för tillfället. Jag förstår mycket väl att ni vill avvisa rådets gemensamma ståndpunkt om europeisk kulturhuvudstad, men jag vill dock uppmana er att försöka finna en lösning, en lösning som jag hoppas kan vara tillfredsställande för oss alla.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Europaavtal
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om fyra betänkanden av utskottet för externa ekonomiska förbindelser:
(A4-0437/98) av Elchlepp om förslag till rådets beslut om den ståndpunkt gemenskapen skall inta inom det associeringsråd som inrättas genom Europaavtalet mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Litauen, å andra sidan, undertecknat den [...] vad avser antagandet av genomförandebestämmelser för artikel 64.1 i, 64.1 ii och 64.2 i Europaavtalet (4216/98 - KOM(98)0119 - C4-0592/98-98/0075(CNS)), -(A4-0443/98) av Seppänen om förslag till rådets och kommissionens beslut om den ståndpunkt gemenskapen skall inta inom det associeringsråd som inrättas genom Europaavtalet mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Lettland, å andra sidan, undertecknat den [...] vad avser antagandet av genomförandebestämmelser för artikel 64.1 i, 64.1 ii och 64.2 i Europaavtalet (4215/98 - KOM(98)0068 - C4-0593/98-98/0076(CNS)), -(A4-0472/98) av Van Dam om förslag till rådets och kommissionens beslut om den ståndpunkt gemenskapen skall inte inom det associeringsråd som inrättas genom Europaavtalet mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Estland, å andra sidan, undertecknat den [...] vad avser antagandet av genomförandebestämmelser för artikel 63.1 i, 63.1 ii och 63.2 i Europaavtalet (4214/98 - KOM(98)0118 - C4-0594/98-98/0077(CNS)), samt-(A4-0419/98) av Schwaiger om förslag till rådets och kommissionens beslut om den ståndpunkt gemenskapen skall inte inom det associeringsråd som inrättats genom Europaavtalet mellan Europeiska gemenskapen och deras medlemsstater, å ena sidan, och Rumänien, å andra sidan, undertecknat i Bryssel den 1 februari 1993, vad avser antagandet av bestämmelser för genomförandet av artikel 64.1 i, 64.1 ii och 64.2 i Europaavtalet och artikel 9.1.1, 9.1.2 och 9.2 i protokoll 2 om EKSG-produkter till Europaavtalet (KOM(98)0236 - C4-0275/98-98/0139(CNS)).
Elchlepp
Herr ordförande, kära kolleger! Temat för mitt betänkande är republiken Litauens tillämpning av gemenskapens konkurrensrätt inom ramen för artikel 64 i Europaavtalet mellan EU och Litauen från 1995. Jag rekommenderar att Europaparlamentet i associeringsrådet EU-Litauen antar gemenskapens ståndpunkt i frågan. Nu kan det verka som att den frågan det rör sig om här snarare är av teknisk natur, men inom ramen för föranslutningsförbindelserna med Litauen är den av stor politisk betydelse. När allt kommer omkring är konkurrenspolitiken ett viktigt instrument för att garantera den fria handeln och omvandla den litauiska ekonomin till en funktionsduglig social marknadsekonomi som kan överleva på den inre marknaden.
Naturligtvis innebär införlivandet av gemenskapens komplicerade konkurrensrätt en enorm utmaning för alla kandidatländer. De håller ju i övergången till en marknadsekonomi på att bygga upp en egen nationell konkurrensrätt. Det borde kommissionen vara vänlig och beakta i större utsträckning vid bedömningen av dessa länders anpassningskapacitet. Därför kommer det även de närmaste åren att krävas en viss flexibilitet vid genomförandet av gemenskapens konkurrensrätt. Alltför stelbenta villkor kan snarare leda till en motsatt effekt. Framför allt måste man ständigt ta hänsyn till de sociala effekterna av anpassningen, för att kunna säkra ett starkare stöd för demokratin och den sociala marknadsekonomin bland kandidatländernas befolkning. Det är över huvud taget viktigt för stabiliteten i Europa.
För att kunna slå in på vägen mot gemenskapens regelverk är det säkert flera av Litauens ekonomiska branscher som, åtminstone under en period, kommer att fortsätta vara beroende av statligt stöd. Med tanke på de aggressiva marknadsstrategierna hos konkurrenterna i väst, bör försvarsmekanismer och stöd av vissa branscher i enstaka fall bedömas med försiktighet. Men i det stora hela har Litauen gjort betydande framsteg i anpassningen av sin lagstiftning till EU, och man eftersträvar kvalificerade genomförandestrukturer. Förslaget till en ny litauisk konkurrenslag lades fram av regeringen år 1998. Stora delar av denna antogs av det litauiska parlamentet i december förra året.
Konkurrensbestämmelserna för företag överensstämmer i stort sett med gemenskapsrätten, och 1997 fattade den litauiska regeringen även ett beslut om kontroll av det statliga stödet. Litauen har även gjort försök att underlätta det fria handelsutbytet med varor med EU, bland annat genom rejäla tullsänkningar. Det är glädjande.
Jag drar följande slutsatser: Man bör vad Litauen beträffar inte föra en alltför sträng politik för anpassningen till konkurrensreglerna i väst, för att inte riskera den långfristiga omvandlingsprocessen genom för höga krav. För det andra är det uppenbart att Litauen behöver ett starkare stöd från EU: s sida för utbildning och fortbildning av de sakkunniga tjänstemännen på de konkurrensbevakande myndigheterna. Dessutom är det nödvändigt att man inom landets privata ekonomiska sektor främjar en målinriktad informationspolitik, så att den nya konkurrensrätten och de ekonomiska åtgärderna för en liberalisering och omstrukturering kan accepteras. De sociala aspekterna och miljöaspekterna måste också beaktas vid anpassningen.
Jag vill till sist ta upp ytterligare två punkter: Eftersom den litauiska ekonomin precis som de flesta central- och östeuropeiska stater lider brist på kapital, borde EU fundera över, hur man utöver de hittillsvarande strukturstödåtgärderna kan lämna direkt kapitalstöd för bildandet och moderniseringen av företag, eventuellt också genom Europeiska investeringsbanken eller Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling.
Den andra punkten: Det är verkligen beklagligt, att Litauen för närvarande inte ingår i den första gruppen kandidatländer. Jag är, med all respekt för de hinder som återstår, ändå av den uppfattningen att anslutningsförhandlingarna mellan EU och Litauen som inte skall äga rum förrän i slutet av 1999 borde påbörjas tidigare, om möjligt redan under det tyska rådsordförandeskapet, för endast så kan man bevara den optimism och skaparkraft som uppstått i landet.

Seppänen
Herr ordförande! Kommissionen rekommenderade i juli 1997 att anslutningsförhandlingarna med Lettland skulle inledas så snart som landet gjort tillräckliga framsteg när det gäller att uppfylla de kriterier som uppställts av Europeiska rådet i Köpenhamn. Enligt kommissionen uppfyllde då inte något av ansökarländerna dessa i Köpenhamn fastställda förutsättningar. Trots detta ställdes länderna i fråga om medlemskapsansökan i en sådan ordning att man till exempel fastställde för Lettland en längre väntetid än för Estland. Detta saknar grund åtminstone vad gäller genomförande av konkurrensbestämmelserna.
EU strävar efter att säkerställa en högklassig inre marknad där konkurrensbegränsningar är förbjudna. Det är inte självklart att de länder som har ansökt om medlemskap klarar sig på en sådan marknad. Enligt kommissionens bedömning skulle Lettland i dagens läge ha svårt att klara konkurrenstrycket på den gemensamma marknaden. Enligt kommissionens bedömning kommer integrationen i EU att förorsaka stora ekonomiska omstruktureringar i Lettland. I Lettland gäller en ny konkurrenslag som i huvudsak följer EG: s regelverk. Det krävs dock ytterligare några förändringar i lagen eftersom vissa stöd är bundna till exporten och eftersom lagen accepterar några sådana privilegier och exklusiva rättigheter som inte står i överensstämmelse med gemenskapens regelverk. Genom kraven på harmonisering av lagstiftningen omstrukturerar EU det lettiska samhället efter sitt eget tycke, och därvidlag har Lettland inga alternativ.
På grund av kvalitetsproblem har lettiska industriprodukter svårt att få tillträde till EU: s västmarknad. Landets nationalekonomiska konkurrenskraft grundar sig enbart på den låga lönenivån. Detta skapar ett problem. Om Lettland skall vara konkurrenskraftigt måste lönerna där vara låga. Om lönerna i Lettland är låga skulle det som EU: s medlemsland vara ett billigt producerande land, ett slags bekvämt land inom EU. När gränserna mellan EU: s nuvarande medlemsländer och Lettland försvinner uppstår samtidigt en fri arbetsmarknad. På grund av löneskillnaderna och skillnaderna i levnadsstandarden är det lönsamt att söka sig bort från Lettland till arbete i de gamla EU-länderna där lönenivån är högre. För Lettland innebär det utvandring av utbildad arbetskraft, för EU-länderna innebär det problem i form av billig arbetskraft. Detta är ett allmänt förekommande problem vid en snabb utvidgning och gäller inte på något särskilt vis bara Lettland utan alla ansökarländer. De länder som står före Lettland i medlemskapskön vållar EU precis samma problem. Alla ansökarländer har en helt annan ekonomisk struktur än EU: s inre marknad.
Jag påminner också om kommissionens bedömning att Lettland uppfyller demokratiska kriterier när det gäller stabila institutioner, rättsstat, mänskliga rättigheter och skydd av minoriteter, men att man måste vidta åtgärder för att snabbare naturalisera personer som har ett annat lands medborgarskap. Dessa problem är allvarliga och de är allvarliga också i Estland. Jag ser ingen grund för att Lettland ligger sämre till än några andra ansökarländer när det gäller medlemskap i EU. Landet är berett att betala ett högt pris för sitt EU-medlemskap genom att utsätta sin nationalekonomi för EU: s marknadskrafter och konkurrens.

Van Dam
Herr ordförande! Bland de tre baltiska staterna har Estland en något speciell ställning. Det finns nämligen redan en direkt frihandelszon mellan Europeiska unionen och Estland i motsats till Lettland och Litauen. De har en asymmetrisk och i stadier uppdelad inställning till en frihandelszon. Estland har även i en annan bemärkelse en speciell ställning. Det landet är som enda Östersjöland med i den första rundan av anslutningsförhandlingarna. Härmed inte sagt att Litauen och Lettland gör mindre bra ifrån sig på det ekonomiska och politiska området. De här länderna verkar ha börjat hämta in litet av försprånget den senaste tiden. Lettlands och Litauens utgångsläge med avseende på Europeiska unionen är dock litet annorlunda än Estlands läge.
Frihandelszonen är endast till ekonomisk nytta om de juridiska villkoren grundar sig på enhetliga principer. Det gäller även för konkurrenspolitiken. I Europaavtalet med Estland står det att konkurrenslagstiftningen skall vara helt genomförd senast i slutet av 1997. Den tidpunkten är sedan länge förbi. Utskottet för externa ekonomiska förbindelser påskyndar därför godkännandet av kommissionens förslag. Inom ramen för Estlands kommande anslutning, för vilket förhandlingarna inleddes redan förra året, är det nämligen av vikt att kandidatländer är mogna för den marknadsfunktion som gäller i unionen. De estländska företagens konkurrenskraft måste därför öka. Det aktuella förslaget siktar på att anta genomförandebestämmelserna för den konkurrenspolitik som gäller i gemenskapen med avseende på Estland. Det gäller då artiklarna 85, 86 och 96 i EG-fördraget. De omfattar i ordningsföljd ett förbud mot karteller, förbud mot missbruk av dominerande ställning på marknaden och iakttagande av disciplin vid statliga stöd.
Det främsta målet med att utfärda genomförandebestämmelserna för de nämnda artiklarna är att förbättra handeln mellan Europeiska unionen och Estland. Båda parter behåller dock möjligheten att tillämpa antidumpnings- och skyddsåtgärder på grundval av associeringsavtalet. Att de här åtgärderna fortfarande är i kraft har främst att göra med det faktum att bestämmelserna för statligt stöd fortfarande uppvisar stora skillnader på båda sidor. I slutet av 1999 måste även dessa bestämmelser vara anpassade till varandra. Under tiden är det naturligtvis inte meningen att kommissionen hindrar diverse estländska produkter att komma in på den europeiska marknaden under sken av antidumpningsbestämmelser. Det är inte till förmån för de estländska företagens konkurrensförmåga och kan därför hindra en snabb utvidgning av Europeiska unionen.
I en nyligen framlagd rapport om Estland kan vi läsa att den estländska konkurrenslagen, som är i kraft sedan oktober 1998, skapar bättre villkor för vägledning av statsstöd och insamling av uppgifter i samband med det. Inom ramen för övergången till en modernare marknadsekonomi är statligt stöd oundvikligt, men det måste dock vara översiktligt så att man kan kontrollera i hur hög grad estländska företag är tillräckligt konkurrenskraftiga.
Herr ordförande! I egenskap av föredragande tackar jag utskottet för externa ekonomiska förbindelser för det smidiga samarbetet och jag kommer fram till följande slutsatser. Jag har klargjort att det är nödvändigt att konkurrenslagstiftningen verkställs på ett bra sätt i Estland, särskilt eftersom Estland kan räknas till den första förhandlingsgruppen. Det innebär inte att jag vill skapa ett extra kriterium för anslutning. De direkta kriterierna för anslutning finns tydligt angivna i Europaavtalen. De senaste åren har det från estländskt håll gjorts enorma insatser för förberedelser inför anslutningen till Europeiska unionen. Därmed menar jag inte endast förverkligandet av den ekonomiska tillväxten och den skyldighet som Estland tagit på sig, genom slutandet av ett ekonomiskt memorandum med IMF, att sträva mot tillväxt utan överhettning. Även på det politiska området har Estland gjort de insatser som behövs för att klara anslutningskriterierna. Även om det fortfarande finns viktiga trösklar att komma över innan man kan tala om en verkligt demokratisk politisk kultur, till exempel med avseende på reformen av den rättsliga makten, så har det skett flera positiva utvecklingar på det politiska området. Jag kan till exempel nämna förhandlingarna mellan regering och opposition och insatserna för integrering av den ryska minoriteten i Estland.
De här insatserna av den estländska regeringen är en uppmaning till oss att påskynda det här landets verkliga anslutning till Europeiska unionen. Om vi begär reformer så måste vi också vara beredda att reagera på rätt sätt på dessa reformer.

Schwaiger
Herr ordförande, kära kolleger! Även vad Rumänien beträffar kan utskottet för externa ekonomiska förbindelser med glädje konstatera, att den nödvändiga anpassningen av den rumänska konkurrenslagstiftningen till gemenskapens lagstiftning liksom samarbetet mellan konkurrensmyndigheterna kan utvecklas på ett tillfredsställande sätt. Det avser - ni känner redan till det från de andra betänkandena - de konkurrenspolitiska principer som skall tillämpas, de behöriga myndigheterna, samrådsförfarandet i gränsöverskridande fall och det administrativa samarbetet.
Kommissionens yttrande om Rumäniens medlemsansökan visar för övrigt, att konkurrenslagstiftningen i Rumänien generellt sett är förenlig med EU: s standard. Jag kan därför som företrädare för utskottet för externa ekonomiska förbindelser även vad Rumänien beträffar föreslå ett antagande av rådets gemensamma ståndpunkt. Det måste bedömas som positivt, att den rumänska förvaltningen satsar stort på ett samarbete med EU: s instanser beträffande konkurrensbestämmelserna och även på andra områden och att man har vidtagit de nödvändiga åtgärderna på lagstiftningsområdet. Visserligen omfattar detta även en modernisering av den offentliga förvaltningen, som fortfarande lämnar en del övrigt att önska.
Den rumänska förvaltningens insatser underlättas av en förberedande intensivutbildning för de rumänska ledande krafterna inom ramen för Phare-programmet. Men låt mig i dag kasta ett öga på Rumäniens ansträngningar, liksom behovet av ett fortsatt närmande till Europeiska unionen i ekonomiskt hänseende och ett stegvis övertagande av gemenskapens regelverk. Större delen av de ekonomiska reformerna har den rumänska regeringen fortfarande framför sig. Tyngdpunkten bör läggas vid att fortsätta den länge uppskjutna privatiseringen av statliga storföretag och förbättra ramvillkoren för bildandet av små och medelstora företag. För närvarande är det bara 20 procent av företagen som har övergått i privat ägo.
Endast därigenom finns det en chans att konkurrensbestämmelserna, som då blir gemensamma bestämmelser för Rumänien och Europeiska unionen, verkligen får effekt och fungerar. De senaste dagarnas utveckling har visat att den rumänska regeringen på allvar försöker minska underskottet i de statliga företagen och lägga ned de minst lönsamma företagen på bank-och telekommunikationsområdet. Samtidigt måste bildandet av små och medelstora företag i större utsträckning än hittills främjas genom finansiell uppmuntran från statens sida och genom Europeiska unionens program.
En ljuspunkt är att Rumänien och Europeiska unionen i ökande omfattning samarbetar kring det för den europeiska marknaden gemensamt planerade utnyttjandet av mineralfyndigheterna i Kaukasus Transkaukasis, i synnerhet i Azerbajdzjan och i de centralasiatiska republikerna. Rumänien kan överta en nyckelroll vid transporten och den fortsatta bearbetningen av mineraloljan från Kaspiska havet, något som jag tydligt påpekade i mitt betänkande om det ekonomiska samarbetet mellan EU och Azerbajdzjan i början av 1997. Anläggningarna i Constanta som är den största hamnen vid Svarta havet och raffinaderierna i Ploiesti norr om floden Donau skulle - om de moderniserades - kunna göra det möjligt för Rumänien att bygga upp en ny transportled, bearbeta ett brett spektrum av mineraloljeprodukter och bli en förstklassig avsändare av produkter till den europeiska marknaden.
Ju aktivare Rumänien är i sin roll i de gemensamma projekten med EU för Kaukasus-länderna, i synnerhet Georgien och Azerbajdzjan, för transportnäten till exempel, men även för energitransportnäten, desto snabbare kommer man att kunna utnyttja sin potential på den europeiska marknaden, som om några år kommer att ha utökats med Ungern, Polen och Slovakien, samt förbättra sin handels- och betalningsbalans. På Donau och Rhein-Main-Donau-kanalen kan produkterna i fråga sedan transporteras ända fram till Europas centrum och vidare till Beneluxländerna och Frankrike. Rumänien måste alltså mer satsa sin geografiska, industriella och tekniska potential inklusive Donaus transportinfrastruktur på den europeiska marknaden och fullt utnyttja sin tjänstekapacitet vattenvägen på Donau och per järnväg.
Den planerade snabbtågssträckan TGV-ICE från Paris över Strassbourg-Karlsruhe-München-Wien till Budapest bör om några år ledas vidare över Timisoara-Arat till Bukarest. Jag vill därför som företrädare för utskottet för externa ekonomiska förbindelser - och i det avseendet håller jag med kollegan Bernard-Reymond i hans slutsatser om Rumäniens anslutningsperspektiv - uppmuntra Rumänien att följa andra östeuropeiska länders exempel och beslutsamt följa vägen mot Europa, ta sig ur de övergående svackorna och som ett stort östeuropeiskt land satsa hela sin utvecklingspotential på detta.
Vi vill uppmana det rumänska folket, dess parlament och regering, att trots de nuvarande svårigheterna inte resignera, utan satsa hela sin kraft på ett närmare ekonomiskt samarbete med EU. Vi kommer att stödja dem i detta.

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! Jag tror att vi här har möjlighet att kort föra en principiell diskussion om vad det är som håller på att ske. Man kan säga - och det skulle vara ena delen av historien, och den är helt sann - att Europeiska unionens konkurrenspolitik är en intern framgångshistoria. Den är den motor som har drivit den europeiska integrationen framåt och fullbordat den inre marknaden. Det är ett obestridligt faktum, och det är bra att det är så.
Men i våra förbindelser till kandidatländerna har vi dessutom problemet med de olika ekonomiska strukturerna. Mot bakgrund av detta bör man fundera över, om man verkligen kan agera likadant. Det finns nu en annan fara - och jag tror att vi har funnit indikationer på detta i alla tre länderna - att vi, just för att dessa länder till viss del i enlighet med sina egna politiska önskemål vill förverkliga marknadsekonomin i dess renodlade form, kan se hur man tillämpar en syntetisk modell för konkurrensbestämmelserna, så som de i sin renodlade form knappast är tillämpbara i unionen. Det skulle innebära en olikhet som inte är försvarbar, anser jag.
Jag vill även påpeka, att vi redan har problemet, att konkurrensbestämmelserna för marknadsdominansen och konkurrensbestämmelserna för det statliga stödet måste utvecklas i olika tidsintervaller. Men det är inte bara det som är problemet, utan även att andra dimensioner, som är nödvändiga för att stärka och upprätta marknader, inte finns med i den utsträckning som de borde. Det är frågan om offentliga strukturer, det är frågan om - det har man redan tagit upp här - ett stärkande av företagens kapital och det är - något som jag tror är viktigt för oss alla - stärkandet av uttrycket för och genomförandet av andra intressen än företagens omedelbara vinstintressen i den ekonomiska processen. För ekonomi innebär inte bara att göra vinst, ekonomi innebär också att reproducera samhällets naturliga grundvalar.
Med tanke på det måste vi ständigt på allvar ställa oss frågan, om vi verkligen vill driva processen vidare så att lika rättigheter inte bara skrivs ned i abstrakt form, utan också rent faktiskt garanterar att dessa länder vid Östersjöns strand - och det säger jag som kommer från Kiel med en särskild historisk bakgrund - för första gången i historien hamnar i en icke kolonial ställning gentemot Västeuropa. Jag tror att det är den uppgift som vi måste ta oss an. Jag vet att det är allt annat än lätt.
Det kräver, anser jag, att vi i första hand breddar vår förberedande strategi för anslutningen och gör den mer politisk, d.v.s. även utvecklar andra dimensioner än dem som hör till konkurrenspolitiken. Därför gläds jag över att några kolleger har tagit upp de politiska framstegen, men även de olika problem som råder i de enskilda baltiska länderna. Dessa utgör en del av debatten.
Men vi måste också fråga oss, om vi inte måste göra vissa solidariska insatser i dessa länder, och om de inte måste sträcka sig längre än det vi diskuterar här, det som är en riktig flexibel tillämpning av konkurrensbestämmelserna. Det är ett minimum. Att därför tillämpa bestämmelserna striktare än vi skulle kunna göra i Bayern eller i Sachsen, för att börja på hemmaplan, skulle vara fullkomligt absurt.
Men vi måste också fråga oss: Vad mer kan vi göra? Jag anser att vi här bör tänka på - det har man också tagit upp - vilka instrument vi har för strukturfrämjande, och hur kan vi uppnå att de tillämpas där så effektivt som möjligt? Hit hör dessutom att vi inte får upprätta några nya hierarkier mellan länderna. Jag anser det vara helt befogat, sedan man väl fattat detta beslut som jag ställer mig kritisk till, att man frångår startlinjemodellen och börjar förhandla med alla samtidigt, och att man därför så som saker och ting har utvecklat sig, börjar med Estland. Där har man nämligen kommit längre i sina förberedelser än i andra länder. Men man riskerar att fastna där, bara för att det hittills varit så. Så får det inte vara! De andra länderna måste få en rättvis chans att hinna i kapp. Det måste också få hjälp till det. Det får inte heller vara så, att de länder som är i minst behov av hjälp, får mest hjälp, för att de omedelbara effekterna kanske där är som störst.
Därför förespråkar jag en mycket ingående granskning av vår politik. Jag har medvetet valt att inte tala om de enskilda länderna, där man annars kunde anmärka på både det ena och det andra. Men det är inte min uppgift som europeisk parlamentariker, att tala om för esterna, letterna eller litauerna, vad de i första hand bör göra, utan jag har i mitt inlägg koncentrerat mig på vad vi borde göra. Jag anser att vi snarast bör föra en ingående diskussion om detta och skänka frågan en viss eftertanke.

Sindal
Herr ordförande! Efter att ha lyssnat på kollegan Wolf, vill jag börja med att berätta om en praktisk upplevelse som jag hade på en trävarufabrik i Tartu i Estland. Jag var då ordförande för delegationen för förbindelserna med Estland, som besökte denna fabrik. Direktören för fabriken sade till mig: " Varför skall jag märka alla mina möbler till Ikea i Tyskland med underliga E: n? Varför skall min målning kontrolleras? Varför skall min standard kontrolleras? Ni kan ju bara sälja alla varor ni vill till oss här i Estland, men jag skall kontrolleras för att jag vill sälja till er." Så är det i praktiken. Det är sådana samtal vi har när vi besöker våra nya medlemsstater. Dessa avtal som vi skall ingå är en signal till de berörda ländernas befolkningar om att man inte glömt dem, och att man arbetar vidare med just de problem jag stötte på i Tartu. Men ibland är det alltså långt från politik till det praktiska livet. Den handel som Wolf också efterlyser, kommer ju inte heller av sig själv. Frågan är om vi inte har användning av en grupp gemensamma spelregler på konkurrensområdet för att göra vissa länder lämpliga att delta i samarbetet i framtiden. Jag tänker särskilt på det land som jag har ansvaret för nu, nämligen Litauen, som spelar en viktig roll som transitland för handeln med Ryssland och Vitryssland. Om landet har ordning på sin konkurrenspolitik och har harmoniserat sina standarder och bestämmelser på detta område, så har det kvalificerat sig till att öka handeln och ta upp kampen med diverse konkurrenter.
Men vi skall inte se isolerat på konkurrenspolitiken. Vi skall också se på miljö- och socialpolitiken, och det är viktigt att vi - när vi talar om framgång för dessa länder - inte bara bedömer, som kommissionen ofta gör, framgångarna rörande utländska investeringar och ekonomin, utan också ser på hur länderna är i stånd att beakta överväganden om arbetsmiljö och socialpolitik i konkurrenspolitiken.

Ilaskivi
Herr ordförande! När man i fyra olika betänkanden föreslår att parlamentet skall godkänna Europaavtalet med de aktuella länderna, och när det sannolikt även så kommer att ske har man skapat en bra grund för unionens kommande utvidgning. Man har dock fortfarande en lång väg att gå. Såväl den ekonomiska som den politiska harmoniseringen kräver av dessa länder mycket arbete och tid.
Enligt bedömningar som kommissionen har lagt fram har både Litauen och Lettland under den senaste tiden knappat in på Estlands försprång. Lettlands kraftiga ekonomiska tillväxt och såväl Lettlands som Litauens aktiva arbete för att modernisera sina medborgarskapslagar, därvidlag innehåller visserligen Seppänens betänkande även motstridiga uppgifter, är betydande framsteg mot EU: s medlemskapsvillkor. Därför förefaller det på medellång sikt sannolikt att alla baltiska stater samtidigt skulle kunna ansluta sig till Europeiska unionen. Även om alla ansökarländer skall bedömas efter sina egna förtjänster, är det viktigt att betona att de baltiska staternas samtidiga anslutning skulle till exempel ha positiva följdverkningar i säkerhetspolitiska avseenden.
När ansökarländerna förbereder sig för medlemskap i unionen är det viktigt att betona bland annat betydelsen av polis- och tullsamarbete för bekämpning av den internationella brottsligheten. Där räcker det inte med att stifta lagar och godkänna samarbetsavtal. Viktigast och kanske svårast för ansökarländerna är att genomföra dessa avtal. Härvidlag har vi ett tråkigt exempel från Finland förra året då en förbrytarliga som kom via Estland länsade bankautomater i Helsingfors och den estniska polisen vägrade samarbeta med den finska polisen. Sådana här i och för sig små men viktiga frågor måste ännu bringas i ordning.

Plooij-van Gorsel
Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! Allra först vill jag gratulera de olika föredragandena till deras betänkanden. Herr ordförande! I början av mandatet år 1995 kallade Santer unionens utvidgning ett av de två huvudmålen för den nyss tillträdda europeiska kommissionen. Han beskrev utvidgningen som en historisk chans. Det ansluter jag mig gärna till. Min grupp ser också utvidgningen som en historisk chans. Låt mig dock nämna en viktig sak. Det är en historisk chans, men det kan också resultera i ett historiskt klavertramp om inte anslutningen blir ordentligt förberedd. Det avgörande i det avseendet är att den nuvarande unionen har god ordning på sina inre angelägenheter, eftersom den utvidgning som unionen nu står inför, och dagens betänkanden är ändå ett litet steg i den riktningen, är en helt annan utvidgning än någon som vi hittills varit med om. Kandidatländerna, är det länder med en marknadsekonomi som fortfarande är begränsad? Dessutom är deras konkurrens- och rättssystem ännu inte klara för att helt införliva vår acquis communautaire .
Herr ordförande! Det är inte bara anslutningsländerna som behöver en väl fungerande myndighetsapparat. Framförallt unionen själv behöver en stabil och slagkraftig apparat för att klara av de problem som uppstår vid anslutningen. Det är därför beklagligt att behöva konstatera att vi med sådana viktiga ekonomiska beslut för dörren fortfarande befinner oss beklagligt långt ifrån det målet. Därför hoppas jag att rådet, som Fischer i dag på förmiddagen tillkännagav, verkligen kommer att göra allt för att få en ny regeringskonferens till stånd omkring år 2000 för att få ordning i det egna huset.

Ojala
Herr ordförande! Alla de tre baltiska staterna har ansträngt sig och anstränger sig fortfarande hårt för att uppfylla de kriterier som medlemskapet i Europeiska unionen förutsätter. Detta kräver stora uppoffringar och förändringar av dessa samhällen.
De senaste dagarna har jag med oro följt nyheter som berättar att det håller på att, för att citera tidningsrubriker, bryta ut ett " fläskkrig" mellan de tre baltiska staterna. Detta har till och med lett till notväxling mellan dessa stater. Lettland har i år nämligen för avsikt att under ett års tid begränsa fläskimporten från Estland och Litauen. Sådana här inbördes beskyllningar och notväxlingar är säkert inte till gagn för någon av de baltiska staterna. Det är önskvärt att detta problem får en snabb lösning och att man inte på detta sätt försämrar de baltiska staternas utveckling i fråga om EU-medlemskap.

Schroedter
Herr ordförande, kära kolleger! Det är sant att konkurrensbestämmelserna utgör en viktig beståndsdel av acquis communautaire , men hittills har konkurrensbestämmelserna i Europaavtalet inte hindrat EU från att använda sig av antidumpning och handelsskyddsåtgärder gentemot kandidatländerna, med ett ökande handelsunderskott för de central-och östeuropeiska länderna som resultat, alltså raka motsatsen till det som borde vara Europeiska unionens egentliga uppgift, nämligen att bidra till en framgångsrik anslutning och stabilisering av dessa ekonomier.
Dessutom förekommer höga exportsubventioner av EU: s jordbruksproduktion med allvarliga störningar på kandidatländernas hemmamarknader som följd. Frågan är nu: Vem skall utföra vilka uppgifter? Det är inte bara kandidatländerna, för det behövs en kvalitativ ny inriktning på EU: s konkurrens- och handelspolitik gentemot dessa.

Antony
Herr ordförande! Mina kära kollegor! Med tanke på att jag inte fått så mycket tid, kommer jag inte att kommentera de tekniska aspekterna i de betänkanden - vilka för övrigt är intressanta - som har lagts fram för oss.
Kanske påverkas jag av snön som fallit, men jag blir tydligt påmind om en situation som jag befann mig i för några år sedan. Faktum är att jag var i den värsta tänkbara situation bredvid president Landsbergis i Vilnius hos generalstaben vaktad, om jag får säga så, av det nationella litauiska vaktmanskapet, och röda armén kom för att krossa de litauiska frihetskämparna under sina stridsvagnars larvfötter. Jag säger detta för att jag alltså anser att de baltiska länderna utgör en viktig del av vår europeiska civilisation och att de fått betala ett mycket högt pris för sin frihet. Endast Litauen såg en fjärdedel av sina barn förgås i gulagerna.
Jag säger även detta för att vi skulle vara för en utvidgning av vår europeiska gemenskap mot de baltiska staterna, om denna inte alltmer tyvärr blev ett slags blandning av Sovjetunionen och USA och om den inte som enda framtidsutsikt erbjöd ett tvång som ständigt blir mer byråkratiskt. Det är därför som vi säger till våra baltiska vänner, liksom för övrigt våra polska vänner, att de ordentligt skall se till att deras ankomst till ett federalt Europas förvisso blir något bra, men att de skulle göra rätt i att tveka att komma till detta Europa som blir mer och mer byråkratiskt och som ständigt gör bördan allt tyngre genom påbud och förordningar. Jag tror inte att det är en bra sak för dem.
Vi vill inte utestänga dem från denna gemenskap, utan vi vill ha ett annat Europa, nämligen det Europa som vi kämpar för. Detta är det meddelande som jag i dag skulle vilja framföra till våra vänner i de baltiska länderna.

Evans
Herr ordförande! Andra har redan talat om Baltikum så jag kommer att begränsa mina kommentarer till Rumänien och till Schwaigers betänkande.
Denna överenskommelse mellan EU och Rumänien som vi debatterar är nu fyra år gammal. Under denna period har Rumänien gjort enorma framsteg, med stormsteg har landet gått mot en position som är jämställbar med de västliga ländernas. Det kan emellertid inte vara någon tillfällighet att länder som gränsar till EU snabbare gått mot ett EU - medlemskap än andra belägna längre ifrån. T.ex. i jämförelse med grannen Ungern ligger Rumänien, som inte gränsar till något av de nuvarande 15 EU-länderna, långt efter.
Förr i tiden, under Ceaucescus regim, var Rumänien ett land utan harmoni, en nation som förvrängts av orealistiska ideal och lagstiftning. Den som idag besöker landet kommer att lägga märke till de framsteg som har gjorts i riktning mot marknadsekonomi. Ytterligare framsteg är nödvändiga, men med en hastighet som är realistisk och som ger folk tid att anpassa sig och tid för de reformer som är nödvändiga.
Schwaiger hänvisar till konkurrensutveckling, reformer av statliga företag, bankväsende etc. Dessutom måste den rumänska regeringen uppmärksamma de reformer som är nödvändiga för detta: reform av polisväsendet och av grundlagen t.ex. artikel 200. Den måste ta itu med den motvilja som finns hos vissa politiker att acceptera att morgondagens rumänska politiker kommer att skilja sig väldigt mycket från dem som fanns före revolutionen.
Trots allt som sagts, är Rumänien idag ett mycket annorlunda land, mycket olikt Rumänien som det var för tio år sedan. Vissa saker är dock fortfarande likadana: det geografiska läget är viktigt, som Schwaiger också klargjorde, och är en stor fördel för dess framtida utveckling. Rumänien är naturligtvis, och kommer att fortsätta vara europeiskt vad beträffar kultur, språk, historia och folkslag.
Jag välkomnar verkligen detta betänkande och ser fram emot att vara här när vi välkomnar de rumänska ledamöterna som kolleger i Europaparlamentet.

Alavanos
Herr ordförande! Även jag skulle vilja betona att dessa fyra betänkanden kan komma att spela en positiv roll. Det är viktigt att det även inom företagssektorn finns gemensamma bestämmelser för samarbete och förbindelser mellan Europeiska unionen och de fyra länderna, liksom att det finns garantier i samband med företagens inträde i och samarbete med dessa. Vi måste naturligtvis ta hänsyn till att länderna befinner sig i en besvärlig övergångsfas och därför säkerligen behöver, utöver nya regler och rättsliga reformer, Europeiska unionens solidaritet, stöd och förståelse. Jag vill understryka betydelsen av att samarbeta och utveckla förbindelserna med Rumänien, som är ett av de stora länderna på Balkan, med ett viktigt geografiskt läge, och som redan från start ligger långt efter de övriga länderna i Östeuropa, men som ändå har mycket stora möjligheter att delta i de stora nätverken inom Europeiska unionen och Europa i allmänhet; Schwaiger har för övrigt på ett förtjänstfullt sätt utvecklat dessa möjligheter i sitt betänkande.

Lindholm
Herr ordförande! De baltiska länderna har på kort tid nästan uträttat storverk. På tio år har man gått från diktatur och sovjetisk planekonomi till demokrati och marknadsekonomi. Till detta kommer nu EU-anpassningen. Denna utveckling har ställt stora krav på både medborgare och politiker, och har varit svår. Det krävs därför stor flexibilitet och ekonomiskt stöd från EU för att möjliggöra och underlätta den fortsatta utvecklingen. Det krävs också en ömsesidig anpassning, dvs. även från EU: s sida.
Den politiska och ekonomiska pressen på länderna är enorm. Det är oroväckande att ett av de baltiska länderna förra veckan införde skyddstullar på fläskkött, dvs. bröt mot den spirande frihandeln länderna emellan, men kanske inte helt oväntat dessvärre.
De gröna har från början krävt att anslutningsförhandlingarna skulle ske med alla tre baltiska staterna samtidigt. Detta för att bidra till en harmonisk politisk och ekonomisk utveckling i området och inte försvåra det sköra samarbetet. Vi beklagar mycket djupt att så inte har blivit fallet.

Van Miert
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag skulle väldigt gärna vilja börja med att tacka föredragandena så hjärtligt och även gratulera dem till kvaliteten på de betänkanden som har lagts fram. Jag skulle också särskilt vilja tacka Wolf för hans välgrundade anmärkningar.
Jag tror också att det behövs i en sådan debatt som vi nu har med varandra. Naturligtvis begriper ni, mina damer och herrar, att jag inte vill gå in mer specifikt på den globala anslutningsproblematiken. Det hör till andra kollegers behörighet i kommissionen, men det här är verkligen en viktig del av anslutningsproblematiken. Egentligen ställdes här frågan om de berörda länderna kan förbereda sig på ett effektivt sätt och om de verkligen gör det också så att de kan vara med i spelet redan från det ögonblick de ansluter sig. Om det inte är fallet så kommer det att sluta olyckligt.
Ni minns säkert, och särskilt de tyska parlamentsledamöterna, att hela sektorer och hela företag spolades bort i det forna Östtyskland på grund av att allt då skedde så snabbt, eftersom man inte hade tillräckligt med tid för att anpassa sig. När man väl ansluter sig till Europeiska gemenskapen, så är det den inre marknadens logik som gäller.
Därför är det så viktigt att de här länderna verkligen går framåt steg för steg. Vi måste vara realistiska. Det var för övrigt så inom Europeiska unionen också. Även våra länder, de nuvarande medlemsstaterna, tog god tid på sig innan de egentligen hade assimilerat de konkurrenspolitiska reglerna och respekten för myndighetsstöd. Vi har till och med i dag, det vet vi allihopa, en hel del problem inom Europeiska unionen. Vi måste å ena sidan se realistiskt på den här problematiken men å andra sidan tydligt säga till de berörda länderna: det och det måste göras annars löper ni stora risker den dag ni ansluter er till unionen. Låt oss vara öppna och ärliga mot de här länderna. Det är bakgrunden till de här genomförandebestämmelserna, för det är dem vi talar om nu. Grundreglerna är redan fastställda i Europaavtalen, nu talar vi om genomförandet av dem.
Jag skall komma tillbaka till myndighetsstödet eftersom vissa av er tagit upp det. Här talar vi egentligen om kartellbestämmelser, särskilt artiklarna 85 och 86, låt oss säga förbindelserna företagen emellan. Vi talar inte om myndighetsstöd även om jag snart skall ta upp det också.
Vi har sådana bestämmelser för fem central- och östeuropeiska länder. Nu tillkommer det flera stycken. Jag måste säga, mina damer och herrar, att jag rent allmänt tror mig kunna konstatera att utvecklingen egentligen är ganska positiv. Alla de här länderna har nu infört konkurrensbestämmelser, inte nödvändigtvis exakt likadana bestämmelser som dem vi har i Europeiska unionen, men det är inte heller fallet hos oss i unionen i dag.
Vissa länder anpassar sig, Nederländerna har till exempel gjort stora insatser de senaste åren, och konkurrenspolitiken är nu i hög grad harmoniserad med den som vi har på europeisk nivå. I Storbritannien diskuterar man saken. Det är dock det som man kallar soft harmonization som delvis åstadkoms.
Vi ålägger inte någon några identiska bestämmelser. Vi ber de berörda staterna föra en politik som är jämförbar med Europeiska gemenskapens och särskilt med Europeiska kommissionens och alltså att inrätta de myndigheter som behövs - det är förresten i de flesta fall redan gjort - och som har möjligheter och instrument för att genomföra den politiken. Där brister det väl en aning ibland. Innan man utvecklat den kulturen, innan man har tillräckligt oberoende myndigheter som kan tillämpa dessa bestämmelser, som kan ta sig an eventuellt motstånd - och jag behöver väl inte berätta hur svårt det ofta är i Europeiska unionen, även i dag, att genomföra den politiken - så behövs det tid. Vi måste ha viss förståelse för att de här länderna behöver tid för att förverkliga det här. Vi måste dock naturligtvis samtidigt insistera på att det är nödvändigt. Och ibland komma med en kritisk anmärkning om det behövs. Det gör vi också. Ett varnande ord, för om man inte gör det i tid så får man stora svårigheter efteråt, främst i de här länderna själva. Det var budskapet.
Globalt sett tycker jag, som jag sade, att utvecklingen ser rätt så bra ut i det avseendet, men låt oss vara realistiska, det kommer att ta ytterligare några år innan situationen i de berörda länderna mer eller mindre kan jämföras med den situation som vi har i våra medlemsstater i dag.
Avslutningsvis vill jag säga något med avseende på myndighetsstöd. Det är egentligen där som problematiken är svårast, även inom Europeiska unionen. Vi har nämligen att göra med myndigheter som ger myndighetsstöd. Om de gör det så anser de alltid att det finns ett gott skäl till det. Ni vet att det i unionen är vår uppgift att reagera om det sker på ett sätt som inte kan accepteras. I de här länderna får du dock en mycket speciell situation. Den myndighet som ger stöd måste själv se till att den ger det här stödet i enlighet med de bestämmelser som finns i Europeiska unionen. Det är en mycket märklig situation, . Det är därför som det ger de största svårigheterna. För det första har de flesta länderna ännu inga bestämmelser för det här, och om de har det så är tillämpningen av dem mycket problematisk, eller också går det inte säkert att säga att det sker på ett helt oberoende sätt.
Det blir också i framtiden, det säger jag helt öppet, den största problempunkten. Det får vi också allt mer svårigheter med. Jag besökte själv Polen, Tjeckien och Ungern för en tid sedan. Jag skall också försöka att besöka de andra länderna. Nu har vi dock konstaterat att situationen på det området inte alls är betryggande. I Polen har man till exempel skapat flera skattefria zoner intill gränsen mot Tyskland, de neue Bundesländer . Naturligtvis blir det reaktioner på sådant.
Jag kan nämna stålsektorn också. Naturligtvis måste ett land som Polen, men även ett par andra, omstrukturera sin stålsektor. Det var vi också tvungna att göra. Det tar tid och det kostar pengar. Låt oss vara realistiska på den punkten och säga till de här länderna: gör det, men gör det på ett socialt godtagbart sätt såsom det tidigare gjordes i Europeiska unionen. Man ser att det finns en hel del att göra men jag håller med om det som de flesta talare gett uttryck för: det måste ske, det behövs det tid för och vi måste göra det med Augenmaß , som man säger i Tyskland. Det är exakt, tror jag, den politik som vi försöker föra, men de berörda länderna måste vara helt på det klara med att det är ett arbete som måste göras.
Jag har en punkt till och den skall jag avsluta med. En av talarna hänvisade till antidumpningsåtgärder. Så länge det i de berörda länderna inte finns några regler för kontrollen av myndighetsstödet och vi inte på ett trovärdigt sätt kan utgå från att den disciplinen finns, så kommer naturligtvis instrumentet antidumpning att användas. Det vet de här länderna också. Det kan man stegvis montera ned från och med det ögonblick då man i de här länderna för en trovärdig politik med avseende på övervakning av myndighetsstödet.
Ett allra sista ord med avseende på det, mina damer och herrar: det är just nu så att det finns ett stort behov av öppenhet. Med det menar jag att man själv tar sig en kritisk titt på hur mycket man ger ut som myndighetsstöd. Jag minns ett samtal med en finansminister, jag tänker inte säga vilket land han var från, som tydligen trodde att skattestöd var tillåtet. Han trodde alltså med andra ord att om han efterskänkte ett företags skatter så var det helt i sin ordning. Jag sade nej, det är också en sorts myndighetsstöd. Det måste man se upp med. Jag tar upp det här exemplet för att illustrera att det även finns ett behov av att för det första göra en inventering över vilka myndighetsregler som egentligen finns, och för det andra få till stånd en större kännedom om vad som är tillåtet och vad som inte är det. Ni vet också, mina damer och herrar, att alla de här länderna är så kallade A-regioner. Där får det inte ges något myndighetsstöd. Det är det inget tvivel om. Saken är den att det måste ske med upprätthållande av vissa regler och tillräcklig öppenhet. Jag tackar föredragandena ännu en gång och även alla dem som har deltagit i den mycket konstruktiva debatten i dag.

Schwaiger
Herr ordförande! Får jag ställa en kort tilläggsfråga till van Miert? Jag påpekade tidigare, att de rumänska raffinaderierna i Ploesti måste moderniseras, och vilken roll Rumänien har som en länk för de oljeproducerande Kaukasus-länderna som Kazakstan men i synnerhet även Azerbajdzjan. Är kommissionen redo att i första hand påskynda samarbetet och i andra hand påpeka för Rumänien, att moderniseringen måste ske under miljövänliga former? För när undantagsbestämmelserna beviljas inom ramen för det offentliga stödet, då borde man nämligen för det offentliga stödet och de privata investeringarna vara betydligt starkare medveten om miljöaspekterna, vilket för övrigt också är nödvändigt för den tjeckiska republiken. Ni kanske kort vill besvara den frågan.

Van Miert
Herr ordförande! Det rör sig här om en mycket viktig fråga, och som ni vet löser man den typen av problem under bilaterala former. Även vad miljöfrågorna beträffar måste man följa den vanliga diplomatiska vägen. Vi har inget direkt ansvar på det området. Vi måste tala med varandra, även när det är stödet som avses. Om det uppstår någon anledning till klagomål, löser man det oftast på ett diskret sätt, men man löser det. Om ni önskar närmare detaljer, då kan vi fortsätta diskutera detta antingen i bilaterala samtal eller tillsammans med andra kolleger.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Ramavtal om handel och samarbete EU - Republiken Korea
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A4-0445/98) av Porto för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om förslag till rådets beslut om ingående av ramavtalet om handel och samarbete mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Korea, å andra sidan [KOM(96)0141 - C4-0073/97-96/0098(CNS)].

Porto
Jag anser att det finns anledning att gratulera till parlamentets omröstning om ramprogrammet om handel och samarbete mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstaterna, å ena sidan, och Korea, å andra sidan.
Efter att ha ödelagts av ett inbördeskrig för bara litet mer än 40 år sedan, har detta land haft en imponerande tillväxt och befinner sig i dag bland de största ekonomiska potentialerna i världen och har blivit det första asiatiska land som fått rätt att gå med i OECD.
För Europeiska unionen är det en viktigt handelspartner med vilken vi har nära två procent av den totala handeln, och det är vår fjärde viktigaste handelspartner utanför den europeiska kontinenten, efter USA, Japan och Kina (och vi är Koreas tredje handelspartner, efter USA, Japan, före Kina). Det handlar om en handel som fördubblats på 15 år, och som 1997 uppgick till 27, 5 miljarder ecu, med en ställning som gav överskott fram till 1997, och det verifierade underskottet därifrån var en konsekvens av den asiatiska krisen (Koreas import minskade från 11, 7 miljarder ecu i november 1997 till 7, 7 miljarder i april 1998). Denna situation kontrasterar alltså med situationen i förhållande till Japan och Kina, med underskott som det inte är realistiskt att tro att det går att komma ifrån den närmaste tiden. Vad gäller utländska direktinvesteringar, innehar Europeiska unionen fortfarande första platsen och passerade 1998 USA och Japan, och Sydkoreas ackumulerade investeringar i unionen är högre än våra investeringar där - 2, 3 respektive 1, 5 miljarder ecu.
Trots landets, och våra ekonomiska relationers betydelse, har detta parlament genom de behöriga utskotten, börjat med att sätta upp reservationer inför omröstningen om avtalet underskrivet redan den 29 oktober 1996. Det var reservationer vad gäller handelsprotektionism (huvudsakligen med nationella preferenser, med " sparsamhetsplanen" eller svårigheter inom handelns kretsar som täckmantel), immateriell äganderätt, de mänskliga rättigheterna och framför allt vad gäller att man inte uppfyllt minimireglerna på det sociala området. Enligt förslaget från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, accepterade då er föredragande och det i grunden behöriga utskottet för denna fråga, utskottet för externa ekonomiska förbindelser, att skjuta upp behandlingen av avtalet.
Den utveckling som vi har kunnat se under de senaste åren har dock varit mycket känslig. Det har det också varit med den inre och yttre liberaliseringen och med omstruktureringen av ekonomin, vilket har tvingat alla sektorer till en rationalitet som exempelvis kommer att hindra överinvesteringar inom varvsindustrin, vilken nu berövar oss tankarna på att konkurrera med Korea, i en process som började tidigare, men som Asienkrisen permanentade i högre grad. Dessutom måste vi välkomna öppningen i de politiska och sociala områdena vilka vi i högre grad har kunnat iaktta efter valet av republikens nuvarande president, Kim Dae Jung.
Det stöd som kan ges genom detta avtal har blivit särskilt betydelsefullt genom den kris Republiken Korea drabbats av, vilken bland annat innebär kännbara produktionsminskningar och en kraftigt ökad arbetslöshet, från 2, 6 procent i november till 6, 7 procent i april 1998. Men till dessa konsekvenser bidrar också, under en övergångsfas, de liberaliseringsåtgärder och den omstrukturering som har genomförts, vilka vi har applåderat. Även på det fackliga området, det första anledningen till oro från vår sida, finns det utan tvivel anledning att gratulera till trepartskommissionens avtal som uppnåddes den 6 februari 1998, liksom till de konkreta liberaliseringsåtgärder som har vidtagits, som erkännandet av KCTU (den koreanska fackföreningssammanslutningen), den fackliga pluralismen på företagsnivå och även rätten för avskedade arbetstagare att tillhöra en fackförening. Med en speciell symbolism, redan den 6 januari 1999 - alltså för bara några dagar sedan - godkändes lärarnas rätt till facklig frihet. Men vi måste medge att det är möjligt att vissa av dessa utan tvivel önskvärda åtgärder under en övergångsfas kommer att framkalla svårigheter för de ansvariga företagarna och politikerna.
Vi har därför, herr ordförande, ett särskilt ansvar genom att stödja ett avtal som, i en mycket känslig inre och yttre situation kan bidra till att stärka och återuppbygga den sydkoreanska ekonomin samt mildra svårigheterna för dess invånare.
Det återstår naturligtvis - och jag vill understryka det - kritiska punkter inom alla de nämnda områdena: vi kan som exempel nämna att Korea inte har anslutit sig till de internationella konventionerna om respekt för immaterialrätten, vilket understryks i Pompidous yttrande. Men själva undertecknandet av ett avtal, som främjar ett större handelsmässigt och ekonomiskt samarbete, kommer att ge oss en större moralisk och politisk legitimitet i förhållande till de krav vi ställer på ett land som i en krissituation inte kan undvika stora svårigheter med den sociala och politiska öppenheten och i omstruktureringen av ekonomin.
Vi kommer alla senare att tjäna på strävan efter ett starkt Korea genom det redan utlovade stödet till Millennium Round inom världshandelsorganisationen.

Viceconte
Herr ordförande! Ramavtalet om handel och samarbete EU - Republiken Korea är daterat den 29 oktober 1996, dvs. före den allvarliga finansiella kris som har berört vissa av länderna i Bortre Asien och som har försvagat den enastående ekonomiska utvecklingen i Korea, ett land som före krisen fick allt större ekonomisk och kommersiell betydelse i världen. Dess varvsindustri svarade till exempel för 25 procent av världsproduktionen inom skeppsbyggnadssektorn och dess biltillverkning motsvarade 5 procent av den globala tillverkningen.
Artikel 7 i avtalet, som avser sjötransporter, föreskriver skyldigheten att ge obegränsat tillträde till den internationella marknaden för sjötransporter på kommersiell basis och under lojala konkurrensförhållanden. Artikel 8 föreskriver samarbete när det gäller skeppsbyggnad för att man skall kunna skapa en rättvis och konkurrerande marknad, med hänsyn taget till den nuvarande strukturella obalansen mellan utbud och efterfrågan inom världens varvsindustri, förutom att den föreskriver skyldigheten att följa principerna i OECD-avtalet om skeppsbyggnad.
Även om man måste vara positiv till slutsatserna i det nuvarande avtalet, så får vi inte glömma problemen i samband med den praktiska tillämpningen och de handelshinder som förekommer inom biltillverkning och varvsindustri, två områden som betraktats som speciellt viktiga i avtalet och som hittills har karakteriserat våra relationer med Korea. Även om den europeiska varvsindustrin för närvarande befinner sig i en återhämtningsperiod, så utmärks branschen av en överkapacitet som framför allt beror på den oansvariga mångdubbling av tillverkningskapaciteten som koreanerna genomfört under de senaste fyra/fem åren, och som har lett till att Korea i dag på egen hand kan tillverka fler fartyg än samtliga de europeiska varven tillsammans. Att utbudet är för stort bevisas också av det oavvisliga faktum att priserna för nybyggen har fallit eller i bästa fall stått stilla inom alla sektorer.
Till detta oroande läge som utmärks av strukturella obalanser skall man så lägga devalveringen av den koreanska wonen, en åtgärd som har lett till en situation som riskerar att få speciellt allvarliga konsekvenser för de europeiska varven och för sysselsättningen i Europa. Man har faktiskt beräknat att koreanerna skulle kunna sänka sina priser ner till 30 procent av de nuvarande och ändå bibehålla sina marginaler. Det internationella finansiella biståndet får med andra ord inte utnyttjas av de koreanska myndigheterna till att subventionera den inhemska varvsindustrin och Europeiska unionen måste uppmärksamt kontrollera att de åtaganden som de koreanska myndigheterna har gjort i det avseendet verkligen fullföljs.

Malone
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka fackföreningsorganisationerna, kommissionen och naturligtvis ambassadören för deras hjälp till min forskning.
Jag upptäckte att Sydkorea hade uppfyllt det åtagande som de har gjort, i samband med att de blev medlemmar i OECD 1996, vad beträffar att anpassa sin arbetsrättslagstiftning till den internationellt gällande standarden för arbete. Jag upptäckte också att där förelåg vissa problem vad beträffar mänskliga rättigheter. Bruket av lagstiftningen för den nationella säkerheten var verkligen ett problem och ett allvarligt problem förelåg i fråga om politiska långtidsfångar. Man har gjort vissa framsteg till en sådan utsträckning att det, som tidigare talare sagt, så sent som förra veckan kom förslag på att legalisera lärarnas fackförbund. Det har kommit andra mycket välkomna förslag, eftersom det fanns restriktioner vad beträffar fackföreningspluralism, ett totalförbud mot föreningsfrihet och kollektiva mutor av regeringstjänstemän och lärare och olagligheten av en av de två stora koreanska fackföreningsförbunden - KCTU. Dessutom olagliggjordes styrelsen för KCTU genom att avskedade arbetare blev fråntagna sitt medlemskap i fackföreningen. Man har haft alla sorters problem. Man arbetar med dessa just nu, men jag skulle vilja se de resultat som, enligt min åsikt, och som jag är glad över att kunna säga, har förts fram av herr Porto i hans utmärkta betänkande, och som noggrant granskats och tagits i anspråk av den koreanska regeringen.
Jag skulle vilja rikta er uppmärksamhet mot vissa av dessa sammanfattningar. En av dessa är att den koreanska regeringen omedelbart bör genomföra OECD: s förpliktelser för att ändra arbetsrätten för att införliva den internationellt gällande standarden.
Jag skulle också vilja att ni uppmärksammar en bestämmelse i anslutning till avskaffandet av dödsstraffet. Jag skulle vilja be kommissionären Leon Brittan, i sin sammanfattning, att berätta för oss om han ämnar, för vår skull och för kommissionens skull, följa upp de tre frågor som ställdes till kommissionen i slutsatserna till mitt betänkande och även i herr Portos betänkande.

Valdivielso de Cué
Herr ordförande! Ramavtalet mellan Euroepiska unionen och Republiken Korea utgör incitament till de politiska fri- och rättigheterna genom att man i avtalet försvarar den politiska pluralismen och rätten att ansluta sig till fackföreningar och utöva fackliga aktiviteter som fram till nu har bestraffats med fängelse i republiken, utan att förglömma andra aspekter av avtalet som till exempel upphovsrätten, patent, varumärken etc.
Vi vill också hänvisa till det senaste mötet som hölls mellan ministrar från Europeiska unionen och Korea. Under mötet, lett av Sir Leon Brittan som finns med oss idag, kunde man välkomna de första ekonomiska åtgärderna godkända av regeringen i Korea, åtgärder som ännu är otillräckliga men som kan visa vilken väg man bör följa under nästkommande år.
Det är också värt att uppmärksamma att man efter samtal på hög nivå mellan Europeiska unionen och Korea erhöll ett löfte från de koreanska myndigheterna om att inte konkurrera med Europeiska unionen inom vissa känsliga sektorer, som till exempel inom båt- och bilindustrin.
Tyvärr är Korea fortfarande i dag socialt underutvecklat, och bortsett från att det är en anakronism inför år 2000 så är det också en global dumpning i förhållande till de länder som uppfyller de arbetsrättsliga och sociala normerna. Det är viktigt att vi betonar detta för utskottet för externa ekonomiska förbindelser.
Avslutningsvis vill vi än en gång notera de framsteg som har gjorts, och vi uppmanar regeringen i Korea att samla krafter och försöka nå den sociala nivå som medborgarna i dag kräver samtidigt som vi hoppas att de mänskliga rättigheterna i Korea skall respekteras.

Smith
Det är med all rätt som föredraganden och Malone riktar uppmärksamheten på frågorna om arbetsrätt och mänskliga rättigheter. Trots att jag anser att vi på alla sätt bör uppmuntra till framsteg på dessa områden, skulle jag emellertid vilja göra gällande att vi måste vara försiktiga och ha ett effektivt och pålitligt övervakningssystem. Vill kommissionären möjligtvis tala om för oss hur kommissionen tänker utvärdera förbättringar på dessa områden. Kommer den t.ex. att stödja sig på rapporter från organisationer som Amnesty International och som jag föreslår särskilt ILO (internationella arbetsorganisationen)?
Kommissionen bör vara medveten om att parlamentets stöd för denna ramöverenskommelse är beroende av fortsatta framsteg i frågorna arbetsrätt och mänskliga rättigheter, och att parlamentet inte kan fortsätta ge sitt stöd om detta läge skulle försämras. Vi kommer inte att sitta tysta om våra bröder och systrar i Korea i fortsättningen behandlas illa. Jag hoppas att kommissionen fullt och fast kommer att föra detta meddelande vidare till de koreanska myndigheterna.

Jarzembowski
Herr ordförande, högt ärade kommissionär, kära kolleger! Jag skulle vilja återgå till frågan om varvsindustrin. Det är väl ändå märkligt, att företag inom varvsindustrin, som enligt vanliga företagsekonomiska mått har gått i konkurs fem gånger om, fortfarande arbetar på och fortfarande erhåller uppdrag för skeppsbyggen på världsmarknaden till lägsta dumpningspriser, och inte bara på det vanliga containerområdet, utan nu ger sig sydkoreanska varv även in på färjeområdet, på området passagerarfartyg, det sista område som vi européer har kvar för att skapa arbetstillfällen här hos oss.
Därför, herr kommissionär, hur skall ni kunna garantera att Korea även åtar sig att uppfylla det som står i artikel 8, genom att i förväg överta OECD-avtalet, som ännu inte trätt i kraft, och avstå från det stöd åt varvsindustrin som snedvrider konkurrensen? Hur kan vi säkerställa att de skattemedel som våra medlemsstater sänt i form av stöd till Korea genom de europeiska fonderna, genom Internationella valutafonden, inte i slutänden slår tillbaka mot oss och arbetstillfällena på de europeiska varven? Det finns inte en människa som kan begripa en sådan sak! Jag hoppas att ni kan tala om för oss, hur ni skall göra för att garantera att inte en subventionering som är orättvis gentemot oss skall ske inom varvsindustrin.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande! Jag är glad över att få möjlighet att rekommendera denna viktiga överenskommelse för Europaparlamentet. Jag håller helt och hållet med föredraganden Porto i hans kommentarer och berömmer honom för ett balanserat och mycket förnuftigt betänkande. Han har rätt då han påpekar vikten av vårt förhållande till Republiken Korea och har försett parlamentet med de viktigaste uppgifterna vad beträffar ekonomin. Jag skulle också vilja tacka herr Valdivieso de Cué för hans vänliga kommentarer avseende mina egna ansträngningar.
Om Europeiska unionen skall kunna stärka sin profil på världsscenen är det väsentligt att stärka banden, inte bara till världsmakterna utan även till de länder som är på väg att ta sig upp. Detta är anledningen till att kommissionen antog ett meddelande den 9 december som gick igenom unionens förhållande till Republiken Korea och som gav uttömmande rekommendationer inför framtiden. Republiken Korea är en av våra viktigaste partners som blir allt viktigare politiskt sett både för sin egen skull, men även p.g.a. de svåra förhållanden som råder beträffande säkerheten på halvön och som kan komma att få världsomfattande följder.
P.g.a. alla dessa skäl är det viktigt för oss att förbättra våra bilaterala förbindelser med Republiken Korea. Ramöverenskommelsen åstadkommer detta genom att på ett begripligt sätt täcka ekonomiska frågor och politisk dialog. Den innehåller detaljerade åtgärder som direkt angriper nyckelfrågorna för Europeiska unionen; ekonomiska frågor såsom immateriella rättigheter, skeppsbyggnad, sjöfartstransport o.s.v., men också frågor inom andra områden såsom mänskliga rättigheter inklusive arbetsrätt, samarbete mot droger och penningtvätt.
Ramöverenskommelsen ställer upp ett institutionellt maskineri genom vilket Europeiska unionen kan fullfölja sina intressen gentemot Korea, och kommissionen är helt och hållet engagerad i att använda avtalet till att främja europeiska intressen. Jag skulle vilja påpeka att ramöverenskommelsen inte är en välgörenhetsåtgärd för att öppna vår marknad för Korea. Den innehåller inga eftergifter vad beträffar handel. Den är en vittomfattande överenskommelse utan företrädesrätt och som skapar nya bilaterala vägar för dialog och samarbete och, skulle jag vilja påpeka, för lösningen av konflikter med denna viktiga handelspartner. Detta innebär alltså att där det föreligger problem, eller där vi tror att de har kommit en bit på vägen men inte tillräckligt långt, har vi möjlighet att hantera detta på ett strukturerat sätt.
Omröstningen i dag är lämplig, inte bara för att den hålls strax innan Europaparlamentet skall sända en delegation till Korea, utan också p.g.a. att det är ett år sedan början på en finansiell kris och regeringsskiftet i Korea. Under president Kim Dae Jungs styre har Korea inlett en ekonomisk reform och på så sätt börjat ta itu med några av våra mångåriga bekymmer. Det återstår en del att göra och kommissionen kommer att fortsätta vara mycket vaksam, men Korea har förtjänat stöd och uppmuntran från oss för den väg de har valt. Arbetsrätten är ett tydligt område i vilket förändringar krävs, som Porto mycket riktigt har påpekat.
Smith har frågat oss hur vi skall kontrollera överenskommelsen och försäkrar att ytterligare förbättringar har kommit till stånd i avseende på arbetsrätt. Svaret är att vi kommer att överväga allt det material som han har nämnt och allt det material som finns tillgängligt för oss, och vi har en delegation på plats i Söul som aktivt kommer att samla information åt oss. Jag tror dock att det är riktigt att påpeka att ett antal steg i rätt riktning redan togs under president Kims styre, då han fick fackföreningarna att delta i en nationell trepartsdialog i avseende på omstrukturering. I förra veckan blev en viktig lag, som fastställde fackliga rättigheter för lärare, godkänd av nationalförsamlingen, vilket också påpekades av Malone. Det faktum att saker är på väg i rätt riktning är ännu mer anmärkningsvärt med tanke på att det har skett under en period av allvarlig ekonomisk tillbakagång med en tillväxt på 6, 8 procent och en arbetslöshet som tredubblats på ett år. Överenskommelsens innehåll och behovet av att förbättra Europas politiska och ekonomiska ställning i Asien är bara dessa tillräckliga skäl för att rekommendera att parlamentet ger sitt stöd åt överenskommelsen.
Jag skulle emellertid vilja tillägga att vi genom att stödja den har möjlighet att ge politiska signaler om stöd åt president Kim och hans allierade som är djupt engagerade i ekonomisk reform, och som också står inför djupt befästa intressen som står i motsats till en sådan reform, och som dessutom är engagerade i avskaffandet av korruption och ökad demokrati i Korea. Valdivieso de Cué har rätt i att påpeka att det fortfarande finns svårigheter, särskilt vad beträffar skeppsbyggnad, och Jarzembowski har hänvisat till detta. Det är omöjligt att ge några garantier om framtiden. Jag tror att genomförandet av OECD- överenskommelsen skulle ge oss det bästa skyddet. Detta hejdas för ögonblicket eftersom Förenta staterna inte är färdiga att ratificera överenskommelsen.
Det finns goda förutsättningar för att fortsätta utan Förenta staterna, eftersom USA står för en väldigt liten del av världens skeppsbyggnad. Tyvärr är inte den europeiska industrin av samma åsikt. Jag tror att den europeiska industrin har fel, eftersom den hoppas på att den, om denna överenskommelse inte ratificeras, kommer att få mer statligt stöd. Ju snarare den tas ur den villfarelsen och försonar sig med det faktum att den inte kommer att erhålla något mer statligt stöd, desto snarare kommer den att gå med på att fortsätta på fyrpartsbasis, t.o.m. utan Förenta staterna, för att ge oss det skydd mot Korea som denna OECD-överenskommelse skulle ge.
P.g.a. alla dessa skäl, hoppas jag att parlamentet kommer att stödja ramprogrammet för handel och samarbete med Korea.

Malone
Herr ordförande! Låt mig utifrån vad kommissionären sade dra slutsatsen att han avser att ge parlamentet en årsrapport och kommer att ta hänsyn till de andra två punkterna i mina slutsatser?

Brittan, Sir Leon
Vi kommer med säkerhet att ta hänsyn till alla punkter i slutsatserna och vad beträffar betänkandet är jag, som ni kanske förstår, inte entusiastisk över formella betänkanden men väldigt entusiastisk över att rapportera till parlamentet. Vad mig anbelangar, är det ett nöje att komma till parlamentet, som många här känner till, och att ge en utförlig rapport om situationen i Korea eller vilken som helst aspekt av denna som parlamentet vid någon speciell tidpunkt är intresserat av.
Men jag är mindre entusiastisk över att formalisera det...
Fru Malone avbryter
Allt jag kan säga är att om inte Europeiska unionens medlemsstater förlorar allt vett, kommer de inte att utse någon som intar en annan ståndpunkt.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att hållas i morgon kl. 12.00.

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till kommissionen (B4-0004/99).

Ordföranden
Ärade kollegor! Jag skulle vilja föreslå att fråga nr 29 och nr 32 får gå före fråga nr 30 och nr 31 så att Monti kan besvara de två frågorna och sedan lämna kammaren. Jag hoppas att ni inte har något emot detta. Jag tror inte att det möter några hinder eftersom de andra två frågorna bara försenas litet grann. Jag välkomnar därför kommissionär Monti att besvara fråga nr 29 samtidigt som jag önskar honom ett gott nytt år.

Fråga nr 29 från Jaime Valdivielso de Cué (H-1188/98): Angående: Elektronisk handel
Europeiska kommissionen kompletterar för närvarande ett utkast till direktiv om främjande av elektronisk handel. Denna typ av handel innebär utbyte av konfidentiella uppgifter, t.ex. parternas personuppgifter, och även nummer för identifiering av kreditkort, som normalt används som betalningsmedel vid transaktioner via Internet.
Kan kommissionen informera om vilka åtgärder som den ämnar vidta för att garantera att dessa uppgifter hemlighålls och för att undvika en otillbörlig användning av dem?
Ordet är ert, herr Monti.

Monti
Låt mig först av allt returnera artigheten, herr ordförande, och tacka för möjligheten att gemensamt besvara de båda frågorna. Om jag börjar med den första, så pekar frågeställaren på det mycket känsliga problem som gäller skyddet av personuppgifter i samband med transaktioner som genomförs över nätet. Frågeställaren nämner speciellt de identifikationskoderna som finns på de plastkort som är ett av de viktigaste instrumenten för att genomföra betalningar över Internet. Det viktigaste instrumentet för att kunna klara kravet att skydda den personliga integriteten och undvika de risker som finns för olika typer av bedrägerier via informationssystemen är kryptografi, vilket också kommissionen angett i sitt meddelande om digitala namnteckningar och kryptografi.
Förutom att stödja olika typer av forskning och utveckling när det gäller instrument för att garantera säker överföring av data som är kopplade till kreditkort, så uppmuntrar kommissionen också att man förbättrar den teknik som syftar till att minska användningen av personuppgifter vid elektronisk handel. Man bör till exempel ha i åtanke att när det gäller tekniken så har det gemensamma åtgärdsprogrammet för forskning och teknisk utveckling finansierat olika instrument för att garantera en säker överföring av data i samband med kreditkort, till exempel SET-standarden, en öppen standard för elektronisk överföring som utvecklats av VISA och MASTERCARD och som numera kallas C-SET och som även tillåter användning av smartcards.
Kommissionen har också genomfört forskningsprojekt som gäller problem av allmän karaktär i samband med datasäkerhet, till exempel inom ramen för Infosec-programmet. När det gäller framför allt den elektroniska handeln har ett flertal speciella projekt inom detta område finansierats genom Esprit-programmet. Kommissionen stöder dessutom utvecklingen av olika tekniska instrument för elektroniskt utbyte och säkerhet inom ramen för det femte ramprogrammet för FoTU, i vilket speciell uppmärksamhet kommer att ägnas utvecklingen av teknik som utökar skyddet av den privata sfären.
Herr ordförande! Låt mig slutligen understryka att skyddet av personuppgifter i samband med kommunikation via Internet omfattas av den speciella rättsliga ram som reglerar hanteringen av personlig information och som återfinns i direktiv 95/46/EG och 97/66/EG, som trädde i kraft den 25 oktober 1998.

Valdivielso de Cué
Med anledning av min tidigare fråga skulle jag vilja ställa ytterligare två kompletterande frågor som enligt min mening är av intresse:
Tänker kommissionen utöka nuvarande rättsliga instrument för att garantera konsumenterna ett effektivt försvar inför domstolarna genom att instrumenten blir snabbare och mera flexibla?
Förutser kommissionen, om konsumenten trots dessa åtgärder kommer till skada, ett särskilt förfarande för ett effektivt juridiskt försvar?

Monti
Jag kan försäkra att de aspekter som här har tagits upp omfattas av de två direktiv som reglerar hanteringen av personuppgifter som jag nämnde tidigare, dvs. 95/46 och 97/66.

Ordföranden

Fråga nr 32 från Karin Riis-Jørgensen vilken har övertagits av Kofoed (H-1182/98): Angående: Vapendirektivet
I artikel 17 i vapendirektivet (91/477/EEG ) fastställs det att kommissionen skall utarbeta en rapport som för parlamentet och rådet skall belysa direktivets konsekvenser. Föreligger redan denna rapport? Om inte, när räknar kommissionen med att den skall vara utarbetad?
Är kommissionen i samband med författandet av rapporten uppmärksam på vilka konsekvenser i form av extrautgifter och extraarbete detta direktiv medför för cirka tio miljoner europeiska jägare och sportskyttar i samband med transport av skjutvapen inom Europeiska unionen?
Jag ber herr Monti besvara Kofoeds fråga.

Monti
Under andra halvåret 1999 kommer kommissionen att lägga fram en rapport för rådet och Europaparlamentet om tillämpningen av direktiv 91/477 om kontroll av inköp och innehav av vapen. I den rapporten tänker kommissionen redovisa hur direktivet har fungerat och tillämpats ur olika synvinklar. Kommissionen kommer därför att utarbeta ett frågeformulär som kommer att skickas till berörda parter, och som kommer att behandla de synpunkter som har angetts av frågeställaren, och som rör förhållandet mellan kostnader och effektivitet vid tillämpning av direktivet. Vi kommer också att diskutera problemen i samband med ett europeiskt tillstånd för innehav av eldvapen för jakt och tävlingsskytte.

Kofoed
Herr ordförande! Jag tackar för ert vänliga svar och för vad ni säger om denna rapport, men jag vill gärna fråga er om ni vet hur många länder som tillämpar direktivet. Så vitt jag vet är det så att om en dansk vill jaga i Förenade kungariket, så skall han ansöka om detta en månad i förväg. Detta tyder på att Förenade kungariket inte tillämpar direktivet. Min fråga är alltså: hur många länder har ännu inte införlivat direktivet?

Monti
Jag kan meddela att samtliga medlemsstater har införlivat direktivet.

Ordföranden

Fråga nr 30 från Gary Titley (H-1177/98): Angående: EES och utvidgningen
I artikel 128 i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) föreskrivs det att alla europeiska stater som blir medlemmar i gemenskapen skall ansöka om medlemskap i EES. Vilka är de institutionella konsekvenserna av detta?
På vilket sätt blir de EFTA-stater som omfattas av EES delaktiga i besluten om utvidgningen av EU om medlemskapet i EU automatiskt kräver att de nya medlemmarna skall ansluta sig till EES?
Kommer det att krävas två ratificeringsomgångar, en för utvidgningen av EU och en för utvidgningen av EES?
Vi hälsar herr Van den Broek välkommen att besvara Titleys fråga.

Van den Broek
Ledamotens fråga avser förbindelserna mellan Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och de nya medlemsstater som inom kort kommer att ansluta sig till unionen, och som vid anslutningen självklart införlivar acquis communautaire i enlighet med villkoren i anslutningsfördragen när de är färdigförhandlade. En del av den acquis som det skall förhandlas om gäller fördraget om upprättande av Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och så långt innebär medlemskapet i unionen automatiskt även medlemskap i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. I artikel 128 i EES-fördraget anges en förfarandemekanism för nya medlemsstaters anslutning till EES. Artikel 128 består av tre delar. Den anger för det första att en ny medlemsstat skall rikta sin ansökan till EES-rådet. För det andra att villkoren för deltagande skall bestämmas genom ett avtal mellan EES-fördragets parter och kandidatlandet. För det tredje att avtalet skall bekräftas av alla fördragsparter. Nu är det upp till kandidatländerna att besluta när de skall ansöka om medlemskap i EES. Det måste i alla fall ske före anslutningen till unionen.
Kommissionen informerar regelbundet EFTA-EES-länderna om utvidgningsprocessens fortskridande, och det gör den via en blandad kommitté som den håller genomgångar med. Rådet måste besluta i hur hög grad det tar hänsyn till EFTA-EES-ländernas kommentarer. Utvidgningsförhandlingarna äger ju rum i form av en regeringskonferens. Eftersom EES-fördraget också är en del av gemenskapens regelverk skall medlemsstaternas erkännande av anslutningsfördraget samtidigt innehålla ett erkännande av EES-utvidgningen. Parterna i EFTA-EES måste också erkänna kandidatländernas deltagande i EES. De här besluten måste vara parallella så att kandidatländerna blir fullvärdiga medlemmar av EES samma dag som de ansluter sig till Europeiska unionen. Jag ber om ursäkt för att det är en litet invecklad historia, men jag hoppas att ledamoten har fått en klar bild av det som jag ville säga.

Titley
Jag skulle vilja tacka kommissionären för ett utförligt svar trots att han faktiskt inte svarat på den sista delen av min fråga, nämligen om det måste ratificeras två gånger - en gång för EU-medlemskap och en gång för medlemskap i EES? Varje land som ingår i EES har varit tvunget att ratificera EES-avtalet. Måste då Storbritannien ratificera både ett polskt EU-medlemskap och ett polskt medlemskap i EES?
För det andra, kan han försäkra att ansökarländerna måste ansöka om medlemskap i EES - d.v.s. att detta är obligatoriskt, att de är tvungna att ansöka. Och vad händer om man förhandlar om undantagsbestämmelser i anslutningsförhandlingarna, vilket EFTA-EES-länderna inte är glada över? Har de något att säga till om om t.ex. Polen skulle ansluta sig med särskilda undantagsbestämmelser, som vad angår EFTA-länderna skulle undergräva EES-avtalet? Måste de helt enkelt acceptera ett fait accompli?

Van den Broek
Jag skulle vilja börja med den sista frågan. Sammanfattar jag det hela på ett bra sätt om jag formulerar frågan på följande sätt: Kan det vara så att olika kriterier är tillämpliga för inträde i EU och deltagande i EES? Eftersom EES: s regelverk för ansökarländerna kommer att vara identiskt med gemenskapens regelverk skulle det vara otänkbart för kandidaterna att ha övergångsperioder i egenskap av medlemmar i EES som skiljer sig från dem som har överenskommits i själva anslutningsförhandlingarna. Det skulle innebära en tydlig parallellism.
Vad beträffar ratificering, försökte jag i mitt första svar tydliggöra att medlemsstaternas ratificering av anslutningsfördraget är att likställa med ratificeringen av utvidgningen av EES, eftersom EES- avtalet utgör en del av gemenskapens regelverk. Jag hoppas detta klargör min ståndpunkt.
Vad beträffar artikel 128 är det så att om man läser texten bokstavligt måste dessa tillämpas, men faktum är att rådet kommer att påminna dem om att denna officiella åtgärd redan har vidtagits före anslutningen, vilket i realiteten också innefattar deltagande i EES. Denna formalitet måste fullbordas.

Ordföranden

Fråga nr 31 från Brian Crowley (H-1216/98): Angående: Gemenskapens skolmjölksprogram
Kommissionen företog 1993 en genomgripande revidering av gemenskapens skolmjölksprogram, och som bekant är gemenskapen genom Amsterdamfördraget förpliktigad att genomdriva sådana insatser på folkhälsoområdet som syftar till att förbättra folkhälsan, förebygga ohälsa och sjukdomar hos människor och undanröja faror för människors hälsa.
Har kommissionen några planer på att ta nya initiativ för att främja skolmjölksprogrammet med stöd av artikel 152 i Amsterdamfördraget vars tillämpningsområde har vidgats, och i så fall, på vilket sätt?
Jag hälsar herr Fischler välkommen och ber honom vänligen att besvara Crowleys fråga.

Fischler
Herr ordförande, ärade damer och herrar! I de nuvarande bestämmelserna för skolmjölk strävar vi i princip mot två mål: Dels att vi vill uppnå målen i mjölkmarknadsordningen och bidra till en större omsättning, dels att vi med hjälp av skolmjölkprogrammet vill uppmuntra i synnerhet den yngre generationen i Europeiska unionen att konsumera mer mjölk, och att vi vill erbjuda barnen ett hälsosamt näringsmedel.
Vi ser för närvarande ingen anledning att ändra något i dessa mål. Därför finns det heller inga planer på att vidta några förändringar. Men givetvis måste vi avvakta resultatet från förhandlingarna om Agenda 2000. Det kan ju utifrån det bli nödvändigt att vidta vissa ändringar och förbättringar.
Dessutom har man tillsatt en extern utredning, som snart kommer att avslutas, och vi får se vad dessa oberoende experter rekommenderar oss att göra och sedan anpassa vår framtida politik efter det.

Crowley
Jag skulle vilja tacka kommissionären för hans svar. Ni känner redan i någon mån till vad den externa revisionen kommer att säga i avseende på framtida skötsel av programmet. Skulle ni i kväll vilja ge oss en antydan om vilket ni anser skulle vara det bästa sättet att gå tillväga för att säkerställa en fortsättning av mjölkprogrammet för skolorna och hur detta skulle kunna förändras vid någon tidpunkt i framtiden?

Fischler
Herr ordförande! Jag vill gärna gå in på Crowleys tilläggsfråga. Jag kan ur mitt perspektiv säga följande: Jag vet inte vad denna externa utredning kan komma att innebära, men jag är givetvis beredd att offentliggöra resultaten så snart jag har tillgång till dem.
Vad mina personliga - jag betonar: personliga - tankar om skolmjölken beträffar, så anser jag att man med en reform i åtanke nog bör fundera över, om det inte ändå skulle vara möjligt att utforma detta nu så byråkratiska system något mindre byråkratiskt. Helt bortsett från detta, borde det väl även ligga i mejeribranschens intresse att själv göra allt för att påkalla de framtida konsumenternas uppmärksamhet mot sina produkter, och inte bara överlåta till den offentliga förvaltningen att genom subventioner uppmuntra barnen till en ökad konsumtion av mjölkprodukter. Här kan jag definitivt föreställa mig en samverkan mellan privatekonomiska initiativ och gemenskapen, för att uppnå en maximal effekt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Fischler.
Efter att ha tackat Fischler skulle vi ha tagit upp fråga nr 33 från Heidi Hautala, men eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller frågan.

Ordföranden

Fråga nr 34 från Joan Vallvé (H-1191/98): Angående: Katalanska idrottslag
Artikel 129 i EU-fördraget fastställer att gemenskapen skall bidra till kulturens utveckling med respekt för dess mångfald.
Idrottstävlingar utgör för närvarande ett av de kulturevenemang som når största spridning. Anser kommissionen, med hänsyn till målet att framhäva de olika folkens mångfald inom Europeiska unionen, att det lagförslag som det katalanska parlamentet behandlar, och vars syfte bl.a. är att skapa en stödordning för katalanska idrottslag i likhet med de existerande skotska och walesiska idrottslagen, står i samklang med de kriterier som hittills fastställts för kulturevenemang?
Jag hälsar kommissionär Marcelino Oreja välkommen och önskar honom en god fortsättning. Vänligen besvara Joan Vallvés fråga.

Oreja
Beträffande kulturella evenemang anser kommissionen att artikel 128 i EU-fördraget inte skall tillämpas på idrottstävlingar mellan nationella lag. Följaktligen är det inte kommissionens sak att uttala sig i frågan.
De nationella lagens lansering och verksamhet är i första hand beroende av varje lands lagstiftning och deras respektive idrottsföreningar. För Spaniens del måste den spanska lagstiftningen tas i beaktande, i första hand lagen om idrott (Ley del Deporte) från den 15 oktober 1990 samt kungliga kungörelsen (Real Decreto) 2075 om internationella idrottsevenemang från den 20 juli 1982.

Vallvé
Tack för ert svar, herr kommissionär. Inga motsättningar verkar finnas inom Europeiska unionen när det gäller att bidra till kulturens utveckling i medlemsländerna med respekt för den regionala och nationella mångfalden, precis såsom fastställs i fördragen.
Jag ville bara påpeka att en stor del av den katalanska befolkningen vill ha idrottslag i likhet med de existerande skotska och walesiska idrottslagen, något som kanske kan bli verklighet även i andra länder, som till exempel i Flandern, så att medborgarnas kan se att deras identitet bejakas i de här tävlingarna.

Ewing
Jag ställer mig upp för att jag känner stor sympati med frågeställaren, då jag kommer från Skottland och mycket väl känner till hur mycket det skotska fotbollslaget betyder för folket, men även p.g.a. att jag hyser en stor beundran för Katalonien, eftersom jag kommer ihåg hur jag som liten flicka från Glasgow tog farväl av den internationella brigaden till Katalonien, i vilken min kusin deltog. Det var en skotte som skrev boken Hyllning till Katalonien , så vi har en mycket stark känsla av solidaritet.
Sporten kom vid en ganska sen tidpunkt att innefattas i fördragets verksamhetsområde. Håller kommissionären med om att kommissionen kanske skulle fundera över att ytterligare utvidga verksamhetsområdet eftersom, av alla spel, råder det inget tvivel om att fotbollen tycks ge upphov till de starkaste känslorna.

Oreja
Mycket riktigt är det en fråga som vi har tagit upp till behandling, mycket tack vare att vi har vissa nya faktorer att ta hänsyn till, som till exempel en förklaring i fördraget. Ett land tyckte att idrottsfrågan borde inkluderas i fördraget. Den inkluderades emellertid inte, varken i artikelsystemet eller i protokollet, däremot togs den upp i en förklaring. Det som först är en förklaring övergår ofta till att bli en beståndsdel av lagen, något som ledamoten mycket väl känner till. Ett varsel måhända, något som kanske kommer att bli aktuellt i en framtida reform.
Jag vill också upplysa er om att man vid Europeiska rådets möte i Wien i december i fjol noggrant gick igenom idrottsfrågan. Man studerade frågan ur två synvinklar, man tittade å ena sidan på idrottens sociala funktion och å andra sidan på behovet av åtgärder i samband med dopning. När det gäller dopning verkar detta inte kunna lösas genom nationella åtgärder vidtagna i varje medlemsstat, utan någon typ av samordning staterna emellan behövs. Här kan jag säga att jag försökte få det österrikiska ordförandeskapet att verka för ett möte mellan tre ministrar, den tyske idrottsministern, den brittiske samt den österrikiske ministern, den sistnämnde i egenskap av ordförande i närvaro av kommissionen. Jag var personligen i Salzburg där vi träffades för att utbyta åsikter om idrottens utveckling inom gemenskapen.
Ordföranden för Internationella olympiska kommittén har sammankallat ett möte i Lausanne den 3 och 4 februari för att ta upp frågor om dopning och jag menar att Europeiska unionen borde närvara och vara förberedda i frågan. Av den anledningen har jag vänt mig till idrottsministrarna för att söka få till stånd ett möte innan olympiska kommitténs möte äger rum för att klargöra vilken ståndpunkt Europeiska unionen intar. Det vore föga meningsfullt att sammanstråla och enbart tala för egen räkning utan föregående överenskommelse. Den 19 januari kommer vi därför att träffas för att förbereda det möte som äger rum den 3 och 4 februari i Lausanne.
Ärade kollega, som ni ser är idrotten på frammarsch. Några vill inkludera idrotten i artikel 128 i fördraget, vilket skulle innebära att idrotten betraktas som ett kulturevenemang.
Även om det är ett ämne som kommissionen ännu inte har uttalat sig om, vill jag säga att jag personligen pläderar för detta och jag tror att vi är på rätt väg när vi försöker öppna dörrarna för att idrotten en dag, naturligtvis med all respekt för subsidiaritetsprincipen, kan inkluderas i fördraget.

Ordföranden
Tack så mycket herr kommissionär. Jag låter er dock inte lämna ämnet ännu, eftersom två ledamöter enligt arbetsordningen har begärt ordet, även om jag bara kan ge det till en av dem. Ordet går till herr Titley som har en minut på sig att ställa en kompletterande fråga.

Titley
Jag välkomnar kommissionärens anmärkningar och stöder det han just sade. Den brittiska idrottsministern är särskilt mån om att vi skall se till att sporten får en högre profil inom Europeiska unionen.
Kommer kommissionen att bekräfta att om katalanska nationella lag tävlade på samma grund som skotska och walesiska nationella lag, detta skulle innebära att vem som helst som representerar ett katalanskt nationellt lag skulle bli permanent icke-valbar för att representera ett spanskt nationellt lag?

Oreja
Med hänsyn till detta vill jag säga att den ståndpunkt jag intog när jag besvarade Vallvé är att de nationella lagens etablering och verksamhet är beroende av varje lands lagstiftning. Ni kan fråga mig vad som händer med Wales och Skottland, men de lagen fanns redan innan fördraget trädde i kraft. I dag, och från och med fördragets ikraftträdande, är följaktligen det kriterium vi har att hålla oss till att varje lands lagstiftning fastställer vad som skall gälla. Jag kan därför inte göra något annat än att följa fördraget, kommissionens ansvar är ju bland annat att stå som garant för fördraget. Vad jag däremot kan säga är att man i framtiden kan tänka sig att integrera idrotten, men det är en helt annan fråga. Något annat svar kan jag inte ge er just nu. Det är upp till varje lands lagstiftning att fastställa de nationella lagens etablering och verksamhet, vilket också gäller för motsvarande idrottsföreningar.

Ordföranden

Fråga nr 35 från Esko Seppänen (H-1204/98): Angående: Euronews
Det råder ett speciellt förhållande mellan Europeiska unionens institutioner och Euronews, särskilt mellan Europaparlamentet och Euronews: satellitkanalens verksamhet har betalats med EU-ländernas skattebetalares medel. Hur viktig anser kommissionen i sin informationspolitik att Euronews är, och vilket ekonomiskt stöd har det planerats att Euronews skall få?
Herr kommissionär, jag föreslår att ni besvarar Seppänens fråga.

Oreja
Euronews är som ni vet en oberoende satellitkanal. I begynnelsen var det ett samarbete mellan några statliga kanaler, några av dem är fortfarande delägare, men numera kontrolleras den av den privatägda TV-kanalen ITN.
På grund av programmens europeiska karaktär och på grund av att man sänder på fem av gemenskapens språk och har en gränsöverskridande spridning har Europeiska kommissionen, tillsammans med Europaparlamentet, samarbetat med nämnda kanal.
På initiativ av Europaparlamentet försökte man förra året finna andra samarbetssätt. Målsättningen var en öppnare relation mellan Europeiska unionen och satellitkanalen samtidigt som man direkt försökte anknyta gemenskapsfinansieringen med produktionen och spridningen av konkreta program.
Under 1998, och i samförstånd med den budgetansvariga myndigheten, förhandlade därför kommissionen fram ett memorandum för ett treårigt avtal med kanalen. I avtalet förutses samproduktion, samredaktion och spridning av program avsedda för allmänheten om olika aspekter av dagens Europa. I ett årlig avtal fastställs vad som skall åtgärdas och hur detta skall finansieras. Ett månatligt möte mellan kanalen och kommissionen, där en representant från parlamentets tjänsteenheter också deltar, gör en uppföljning möjlig. Så länge som vi samproducerar programmen kommer produktions- och spridningsrättigheterna för de audiovisuella produkterna att tillfalla unionen. Detta gör att vi helt gratis kan sända via våra egna nät, i första hand via satellitsystemet EBS, vilket medför att intresset ökar för den här typen av samarbete.
Frånsett samproduktionen ikläder sig Europeiska kommissionen inget särskilt ansvar i förhållande till kanalen, varken beträffande den politiska inriktningen eller dess ledning. Det här sättet att samarbeta visar därför på större öppenhet och samarbetet begränsas till ett visst antal produkter som klart och tydligt kan uppfattas av allmänheten, samtidigt som kanalens oavhängighet respekteras.
Det avtal som undertecknades 1998 omfattade en aktivitetsvolym på 3.250 miljoner ecu med produktion och spridning av 42 informationsprogram på fem minuter med områdesreportage, 168 animationsprodukter - utbildningsprogram - på två minuter samt 222 korta informationsprogram på tre och en halv minut.
Just nu håller vi på att omförhandla avtalet för 1999. Ett framtida samarbete beror på resultatet av den utvärdering som kommer att ske innan de tre åren som fastställts i memorandumet har löpt till ända. Kommissionen är för närvarande nöjd med samarbetet, ett flertal program har producerats, vilket har gett oss en möjlighet att täcka ett stort antal händelser.
Jag vill särskilt påpeka att man från parlamentets serviceavdelning nyligen informerade min avdelning om att informationshanteringen i de program som samproduceras med Euronews har blivit mera balanserad, institutionerna behandlas mera likvärdigt. Detta är vad jag för ögonblicket har att säga om Euronews.

Seppänen
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag tackar för ert utförliga svar, men jag skulle ytterligare vilja göra en anmärkning och ställa en fråga. Jag förstår av ert svar att Euronews inte längre är en kanal som ägs av nationella rundradiobolag, och även om ni inte sade det så har jag förstått att det är en privat kanal i privat ägo. Således vill jag fråga huruvida kommissionen har låtit andra satellitkanalbolag konkurrera om att producera ett motsvarande program, och har man inte gjort det så varför. Sedan skulle jag be att kommissionären skulle skaffa fram, om möjligt, åt mig den promemoria där dessa spelregler med Euronews har definierats.

Oreja
Jag vill tala om för Seppänen att jag är en stor anhängare av Euronews och att jag har gjort allt som står i min makt för att konsolidera kanalen.
Till en början befann jag mig i en situation där gemenskapen mycket direkt deltog i Euronews verksamhet. Man var med i Euronews ledning och man fick därmed stå för följderna. 1997 besökte jag Euronews och vi kom överens om att förfarandet inte var tillfredsställande. Vi ansåg att det skulle vara bättre om ett avtal ingicks mellan gemenskapen och Euronews, utan att direkt delta i kanalens verksamhet. Däremot skulle avtal om vissa konkreta program slutas, vi skulle med andra ord bestämma vilka program som kunde intressera oss. Under en längre tid skulle vi producera korta program, inga reklaminslag, om frågor som berör och intresserar institutionerna. På det här sättet skulle vi få största möjliga täckning under så lång tid som möjligt och så ofta som möjligt.
Detta var vad som avtalades och mitt uppdrag har varit samordningen, som ledamoten med största säkerhet vet, mellan kommissionen och parlamentet. Vi träffas var sjätte vecka eller en gång varannan månad. Mötet leds å parlamentets vägnar av Anastassopoulos och å kommissionens vägnar av mig. Fem till sex parlamentsledamöter och fyra till fem kommissionärer deltar och vi granskar allt som berör informationen, i synnerhet de frågor som berör Euronews. Vi har därför full kontroll över samarbetet.
Med anledning av er fråga kan jag berätta att ett skäl till att jag föreslog att vi skulle dra oss ur vår tidigare totala delaktighet i Euronews var att Euronews hade blivit en i grunden privat satellitkanal och inte som tidigare en offentlig kanal. Därmed är inte sagt att det inte längre finns några statliga TV-bolag med i spelet - det finns forfarande ett offentligt kapital - men det är den privata kanalen ITN som är majoritetsägare.
Som ni vet har Euronews under årens lopp haft många ägare, och jag beklagar att de statliga TV-bolagen inte är mer involverade i Euronews. Jag har kontaktat några statliga TV-bolag. Jag har talat med spanska, italienska och andra statliga TV-bolag som tidigare var involverade, och jag uppmanade dem att ta ett större ansvar, att bli delaktiga i Euronews verksamhet. Men man har visat stor försiktighet.
I medlemsstaterna bryr man sig som ni vet mera om sina egna TV-kanaler. Euronews känns ganska avlägset. Inte för oss, men för många av medlemsstaterna.
Av den anledningen har vi nått denna överenskommelse, och jag tror att vi för tillfället kan känna oss nöjda.

Evans
Kommissionären sade i sina avslutande kommentarer att folk enbart oroar sig för sina nationella TV-kanaler. Jag oroade mig för Euronews. Med stor personlig olägenhet och till en hög kostnad betalade jag det kabel TV-företag som har monopol på tjänster inom mitt område för att installera kabel TV så att jag med nöje kunde tillbringa timmar framför televisionen med att lyssna och titta på Euronews. Kommissionären skulle kanske finna det intressant att veta, med ert intresse för och stöd åt Euronews, att kabel TV- företaget, efter en period av 6 månader, skrev till mig och meddelade mig att Euronews skulle dras in och att jag inte på något sätt skulle ha vidare tillgång till det. Det är en sorglig liten historia, men jag vet att det skulle vara av intresse för er att höra den.

Oreja
Herr ordförande! Jag noterar helt enkelt vad som sagts. Samtidigt vill jag säga att jag delar min kollegas intresse för Euronews.
Jag kan tala om att när jag kommer hem sent så försöker jag alltid få in Euronews för de senaste nyheterna. Jag förstår därför mycket väl varför ledamoten är intresserad av vad som händer med Euronews.

Ordföranden

Fråga nr 36 från María Izquierdo Rojo (H-1225/98): Angående: Europas framtida kulturhuvudstäder
Den 30 oktober 1997 lade kommissionen på parlamentets och rådets begäran fram ett förslag till beslut om Europas kulturhuvudstad . Europaparlamentet avslutade sin första behandling den 30 april 1998 och rådet antog sin gemensamma ståndpunkt den 24 juli 1998 . I sin gemensamma ståndpunkt tar rådet, som kommissionen vet, helt och hållet avstånd från innehållet i kommissionens förslag. Genom sin uppdelning mellan länder under perioden 2005-2019 avlägsnar sig kommissionen ytterligare från såväl förslagets andemening som själva huvudsyftet med detta initiativ, som är att göra evenemanget Europas kulturhuvudstad till en del av EG: s politik. Kan kommissionen förklara varför den inte dragit tillbaka sitt förslag sedan rådet antagit sin gemensamma ståndpunkt? Vilken hållning kommer kommissionen att inta till denna gemensamma ståndpunkt? Anser inte kommissionen för övrigt att det är för tidigt att redan nu avsluta förfarandet för att anta ett gemenskapsinitiativ som inte kan inledas förrän år 2005?
Herr kommissionär, vänligen besvara Izquierdos fråga.

Oreja
Herr ordförande! Jag är tacksam för att Izquierdo Rojo tog upp den här frågan - en fråga som vi under eftermiddagen har debatterat här i kammaren - och som Izquierdo Rojo mycket väl vet är en fråga som oroar mig och som jag hoppas vi kan lösa på ett tillfredsställande sätt.
Från kommissionens sida har man klart och tydligt klargjort sin åsikt om den gemensamma ståndpunkten. Kommissionen lade fram ett förslag. Vi ansåg att förslaget var rimligt. Varför? Därför att det skulle ge denna mycket viktiga händelse, som europeiska kulturhuvudstadsåret är, en " gemenskapifiering" .
Bland de kulturella evenemang som finns och som har en verklig europeisk räckvidd så vet jag inte om det europeiska kulturhuvudstadsåret är det viktigaste, men det är i alla fall den begivenhet som får mest genomslagskraft. Jag tror att vi kan göra det bättre än vad vi hitintills har gjort. Det var en mycket god idé som lanserades av Mercouri 1985. Det började 1985 och har fortsatt fram till 1999, i år är Weimar europeisk kulturhuvudstad. Vi, särskilt jag, menade emellertid att det skulle kunna gå att förbättra förfarandet.
Hur kan man förbättra evenemanget? Först och främst genom att inte begränsa händelsen till en stad, en region eller ett land, utan begivenheten skall ges en genuin europeisk karaktär. Därför sägs det i kommissionsförslaget att medlemsländerna skall föreslå vilken stad eller vilka städer som vill vara europeisk kulturhuvudstad, och att man i dessa förslag skall inkludera årets europeiska tema. Därefter skall kommissionen rådfråga parlamentet och med en kontaktgrupp som kan bilda sig ett omdöme i frågan skall sedermera kommissionen, med parlamentets betänkande och med kontaktgruppen, besluta och lägga fram ett förslag till rådet. Rådet beslutar därefter genom majoritet.
Vad har vi haft för problem fram till nu, främst under 1997 och 1998? Jo, att man i rådet inte kunde fatta ett enhälligt beslut, eftersom ett enda land utsatt för en stads påtryckningar gjorde en överenskommelse omöjlig.
Denna rådfrågningsmetod, följt av kommissionens förslag till rådet och rådets enhälliga beslut, var enligt vår mening en bra metod. Rådet har emellertid förkastat förslaget. En gemensam ståndpunkt antogs därefter av rådet, och här är jag osäker på om kommissionens förslag har förvrängts eller inte. Eftersom jag var tveksam anförde jag besvär hos rättstjänsten. Rättstjänsten meddelade att man strikt sett inte hade förvanskat förslaget, och att man följaktligen kunde fortsätta förfarandet. Det är i det här läget vi befinner oss nu.
Vad händer nu? Ett meddelande som man i dag har diskuterat i samband med Monfils förslag om att avvisa den gemensamma ståndpunkten. I går var jag i Bonn vid kommissionens möte med den tyska regeringen. Jag träffade ordföranden för utskottet för kultur och den tyske kulturministern, ett viktigt möte som ledamoten vet, eftersom Tyskland aldrig har haft en kulturminister. Länder- ministrar har funnits men ingen minister för den federala republiken. Det var i stort sett bara den här frågan jag tog upp med Naumann och jag uppmanade honom att inleda en trepartsdialog mellan parlamentet, rådet och kommissionen för att försöka lösa situationen.
Jag förstår och delar parlamentets förargelse. Jag är arg, mycket tack vare att förslaget om ett helt nytt tillvägagångssätt var mitt. Om en överenskommelse inte nås kommer jag att beklaga att inte bara " gemenskapifieringen" reduceras utan också att den helt försvinner. Regeringarna kan ju alltid frestas att säga: Varför fortsätter vi inte som vanligt med en helt och hållet mellanstatlig metod? Det är i det här läget som vi befinner oss nu.
Jag har uppmanat rådet, och jag uppmanar parlamentet att hitta ett sätt där man vid den andra behandlingen kan inkludera några parlamentsbetänkanden, som jag skall försöka ta del av så mycket som möjligt. Låt oss se om vi kan finna en utväg.
Hade inte enhällighet uppnåtts skulle jag inte ha godkänt förslaget, det skall ni vara medveten om Izquierdo Rojo. Enhällighet uppnåddes emellertid, och det är detta som kommer att råda, som ni väl känner till. När enhällighet uppnås är det rådets ståndpunkt som tar överhanden över kommissionens.

Izquierdo Rojo
Detta som kommissionären så lärorikt har förklarat för oss under fyra och en halv minut, nästan fem, visste vi redan. Jag har bara en minut till mitt förfogande för att fråga er om en sak som vi inte känner till. Kommer kommissionären i framtiden att fortsätta att två sina händer, kommer ni att fortsätta med att ångerfullt notera vad som sägs, eller kommer ni till äventyrs att inta en mera ansvarsfull hållning? Hittills vet vi att ministerns arbete med Granada inte kunde vara värre än när kulturministrarna förvandlade något så viktigt till något groteskt genom att använda sig av den vansinniga, roterande metoden " allas vår tur kommer" . Allt det där visste vi, herr kommissionär. Vi ber er dock att inta en hållning som bättre överensstämmer med ert uppdrag, med det ansvar som kommissionen har i en så pass viktig fråga som den europeiska kulturen.

Oreja
Jag beklagar att ni inte håller med mig, men jag har använt mig av de här fyra och en halv minuterna för att förklara något som jag kände till, men som kanske inte alla i kammaren visste om. Jag har i alla fall förklarat vad som har hänt.
Jag kan inte hitta på ett fördrag. Jag har ett fördrag och det måste jag tillämpa. Jag kan inte göra mer än vad jag redan har gjort. Antar rådet ett enhälligt beslut, kan jag inte göra mer än vad jag redan gör. Det jag kan göra, vilket inte är någon nyhet eftersom det inträffade i går, är att tala med rådets ordförande och säga: " Hör ni, den här frågan är av största vikt. Kräv ett möte och sammankalla till en mindre förlikning och låt oss därefter se om inte resultatet av denna förlikning gör att vi kan gå vidare mot ett bestämt mål och att ni kan anta några ståndpunkter" .
Ärade kollega, vad kan jag annars göra? Min handlingsförmåga är begränsad tack vare mina begränsade befogenheter. Här finns också en större risk, en risk jag inte tänker stå, det kan ni vara alldeles säkra på. För det första tänker jag inte bidra till att de europeiska kulturhuvudstäderna försvinner, och för det andra tänker jag göra allt som står i min makt för att ge de europeiska kulturhuvudstäderna en större " gemenskapifiering" . Det enda vi riskerar är att om rådet inte antar förslaget, stoppar man allt och agerar helt enkelt utifrån en mellanstatlig överenskommelse. Man har gjort det från 1985 fram till 1999 och man kan fortsätta att göra det mellan år 2000 och 2019 eller till världens undergång.
Min enda möjlighet är följaktligen att försöka övertyga parlamentet och rådet om att de måste nå en överenskommelse.

Ordföranden

Fråga nr 37 från Bernd Posselt (H-1230/98): Angående: Festligheterna i samband med år 2000
Hur långt har man nått när det gäller att förbereda festligheterna i samband med år 2000? Ämnar kommissionen tillskriva dialogen mellan kristna, muslimer och judar en särskild betydelse inom ramen för dessa program?
Herr kommissionär, jag ber er att besvara Posselts fråga.

Oreja
Kommissionen har under många år arbetat med att anordna vissa begivenheter som har att göra med milleniumskiftet. Jag tänker närmast på världsutställningen i Hannover, de europeiska kulturhuvudstäderna år 2000 och femtionde årsdagen för Robert Schumans förklaring.
Med hänsyn till de olika initiativ inför milleniumskiftet som tagits av aktörerna från våra medlemsländer, så har jag instruerat min tjänsteenhet om inrättandet av en särskild europeiskt sponsring som skall tilldelas de begivenheter som återspeglar andan i den europeiska uppbyggnaden.
Jag ämnar dessutom föreslå kommissionen, parlamentet och rådet att de europeiska institutionerna i förening skall framföra ett gemensamt politiskt meddelande om freden.
Å andra sidan inleddes det oumbärliga samarbetet med medlemsländerna den 30 juni förra året, det datum Generaldirektorat X sammanträdde med de nationellt ansvariga för festligheterna inför milleniumskiftet. Med tillfredsställelse kunde jag konstatera att alla femton medlemsländer var närvarande, och visade att man ville samarbeta med de europeiska institutionerna.
Jag vill dock påpeka att alla åtgärder som vidtas av kommissionen kommer att göras med största respekt för subsidiaritetsprincipen. Kommissionen kommer följaktligen inte att ge sig in på någon utdelning av subventioner, utan tvärtom kommer man att koncentrera sig på tidigare nämnda begivenheter, det vill säga de som ger varaktig effekt och uppfyller medborgarnas förväntningar.
Vad gäller islamsk-judisk-kristna dialogen så har kommissionen inte planerat något särskilt inom ramen för detta.

Posselt
Herr ordförande! Jag vill ställa två korta tilläggsfrågor. Vilken roll kommer musiken att ha vid dessa festligheter? Det finns organisationer, som till exempel Europa musicale, som intensivt förbereder detta, även med kandidatländerna. Jag ville fråga er, om det bara är festligheter som man har planerat eller även riktiga kulturella tillställningar?
För det andra har jag tydligt efterfrågat en kristen-islamisk-judisk dialog. År 2000 påminner oss ju särskilt om Jesu födelse, som kom att inleda vår tideräkning, och jag anser att vi i en dialog med våra grannar, det vill säga muslimerna och judarna, bör ta upp det som även här är en växande inrikespolitisk fråga. Därför undrar jag om det finns någon planering för detta?

Oreja
Vad gäller såväl det ena som det andra temat, så är de inte inkluderade inom ramen för det program som kommissionen har planerat inför millenieskiftet av ett skäl: inom ramen för millenieprogrammet skall gemenskapens deltagande när det gäller gemenskapspolitik vara mindre. Vi har med andra ord våra program som vi skall försöka vidareutveckla. Vi har ett ramprogram för kulturen för år 2000 till år 2005, där vi just nu står inför ett allvarligt problem. Anledningen är att ett medlemsland så drastiskt har skurit ned sin finansiering, att det i stort sett kommer att vara omöjligt att med stringens tala om ett kulturprogram. Fjorton medlemsländer har godtagit kommissionens förslag, ett land har motsatt sig det, och på grund av enhällighetskriteriet är det för närvarande omöjligt att genomföra detta ramprogram.
Det var en sak, något annat är programmen inom ramen för millenieskiftet. Inom ramen för millenieskiftet kommer alla medlemsländer att bjuda på fantastiska aktiviteter. Från gemenskapens sida kommer vi dock enbart att koncentrera oss på de tre större begivenheterna.
Övriga förslag som lagts fram verkar vara mycket intressanta, men kommissionen ämnar inte inkludera fler aktiviteter än de tre som tidigare har nämnts, med förbehåll för att nya förslag givetvis kan studeras av kommissionen.

Rübig
Herr ordförande, herr kommissionär! Världsutställningen Expo 2000 kommer också att äga rum. På denna världsutställning kommer man för första gången göra ett försök att införa electronic payment på en större heltäckande yta. Det kommer att finnas besökare där från hela världen, ca. 40 miljoner. Har ni någon uppfattning om huruvida vi inom ramen för festligheterna kan beakta denna unika händelse som innebär ett sådant omfattande försök?

Oreja
Kommissionen håller för närvarande på att gå igenom vilken typ av aktiviteter som kan genomföras vid världsutställningen i Hannover, och i dag - notera det dock inte med bläckpenna utan med blyerts - räknar vi med cirka 7 miljoner euro - 6, 7 eller 7, 5 miljoner euro - för världsutställningen.
Under årets första tre månader, det vill säga före mars månads slut, kommer jag att ha ett meddelande klart med alla planerade aktiviteter för Hannover. Jag har tillsatt en arbetsgrupp och före den 30 mars vill jag att den här frågan skall vara avklarad. Jag skall med nöje vidarebefordra uppgifterna till parlamentet och till ledamoten, så att ni får veta vilka aktiviteter som planerats fram till dess.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär. Jag vill dock påminna er om att protokollet skrivs med bläck och inte med blyerts. Det kommer därför att bli svårt att notera den av er angivna siffran med blyerts som ni föreslog. Kanske kan ni få hjälp av den avdelning som utformar protokollet. Jag tackar er i alla fall för era svar och för er närvaro.

Ordföranden

Fråga nr 38 från Robert Evans (H-1178/98): Angående: Passagerarnas uppförande i flygplanen
Kan kommissionen meddela om den har planer på att införa strängare regler för tillgången till alkoholhaltiga drycker och passagerarnas uppförande på europeiska flygsträckor med tanke på det våld som en del flygbesättningar nyligen har utsatts för?
Jag hälsar kommissionär Kinnock välkommen och ber honom att besvara Evans fråga.

Kinnock, Neil
Kommissionen är naturligtvis medveten om de problem som orsakas av besvärliga passagerare ombord på flygplan och fördömer starkt det våld och besvär de orsakar besättningen och medpassagerare. Med hänsyn till det ökade antalet och intensiteten av sådana olyckor på ett flertal ställen, både inom och utanför Europeiska unionen under den senaste tiden, har nu frågan kommit i fokus för uppmärksamheten inom Internationella civila luftfartssorganisationen (ICAO) och Europeiska konferensen för civil luftfart (ECAC).
Båda organisationerna ser problemet med besvärliga passagerare som en fråga om allmän flygsäkerhet. De håller på med en utvärdering av gällande juridiska bestämmelser och, utöver detta, samlar de på relevant information om arten av och antalet olyckor ombord där besvärliga passagerare varit inblandade. Hänsyn tas, bl.a. till behovet av att anpassa den gällande lagstiftningen så att snara, effektiva och enhetliga åtgärder kan vidtas på bestämmelseortens flygplats gentemot passagerare vars beteende under flygresan varit förargelseväckande.
ECAC: s arbetsgrupp för säkerhet kommer att diskutera de relevanta frågorna vid sitt nästa möte, som är i februari, och organisationen anordnar också ett seminarium om dessa frågor som kommer att hållas i mars.
Efter dessa händelser, och med hänsyn till ECACs och ICAOs arbete, kommer kommissionen att överväga vilken sorts åtgärd som kan vara lämplig inom gemenskapen eller, alternativt, som en del av mer omfattande internationella initiativ.

Evans
Jag tackar kommissionären för hans mycket uttömmande och uppmuntrande svar. Han känner väl till att det faktum att flygplatsen Heathrow ingår i min valkrets är en av anledningarna till att detta är av intresse för mig. Jag känner mig uppmuntrad av hans kommentarer och av de åtgärder kommissionen vidtar.
Jag är emellertid oroad över hur dessa åtgärder kan genomföras med tanke på den uppmuntran att dricka alkohol som kabinpersonalen utsätter passagerarna för. Denna är i sin tur pressad av sina arbetsgivare - företagen - att sälja alkohol i vinstsyfte. Vi känner till att 99 procent av fallen av förargelseväckande beteende har anknytning till alkohol. Om de föreslagna ändringarna av bestämmelserna för den avgiftsfria försäljningen innebär att folk kommer att uppmuntras till att konsumera den avgiftsfria alkoholen de har införskaffat ombord på flygplanet under flygresan, kan detta komma att ytterligare förvärra problemet. Jag är intresserad av att få veta hur kommissionen i realiteten kommer att driva igenom den lagstiftning som jag gläder mig åt att de för fram.

Ordföranden
. Jag ber er att besvara Evans kompletterande fråga. Två kompletterande frågor i samma ärende återstår därmed.

Kinnock, Neil.
Den ärade ledamoten har rätt då han säger att alkoholhaltiga drycker är inblandade i ett stort antal av dessa olyckor, men en av anledningarna till att denna undersökning utförs av den internationella civila luftfartsorganisationen är att få pålitlig statistik vad beträffar orsakerna och karaktären och därför också naturligtvis ursprunget och effekten av den typ av olyckor som berör honom, eftersom de också berör mig. Det finns en grundläggande slutsats som man kan dra från de studier som delvis redan har ägt rum, och det är det förvånande faktum att rökförbud på flygplan delvis har den effekten att de ger upphov till ett ökat begär efter alkohol. Vi är ännu inte i någon ställning att säga hur pass pålitlig denna bevisning är. Jag tror inte att någon som svar på detta skulle föreslå att man skall återinföra rökning på flygplan.
Jag kommer att rapportera till den ärade gentlemannen när vi har mer hållbar information, och det kan mycket väl hända att vi kommer med lagförslag på grundval av denna information.

McIntosh
Jag välkomnar kommissionärens förslag och det skulle vara av intresse för mig att veta vilken rättslig grund för åtgärder som skulle finnas enligt fördraget. Åtgärder bör vidtas. Mängden av trafik och antalet passagerare som reser via flygplatsen Stansted, som för det mesta är mycket välkomna inom min valkrets i North Essex och South Suffolk, ökar och naturligtvis vill passagerarna veta att deras säkerhet är av största vikt. Skulle kommissionen vilja överväga att uppmuntra medlemsstaterna att vidta åtgärder för att hindra passagerare, som befinner sig i ett allvarligt berusat tillstånd i likhet med det herr Ewans hänvisade till, från att resa. De sätter andra passagerares liv på spel och utgör också en fara för besättningen.

Kinnock, Neil.
Jag skulle vilja svara den ärade ledamoten genom att säga att vi med all säkerhet kommer att föra vidare diskussioner med medlemsstaterna. Det är en naturlig väg som vi gläds åt att ta. Det är svårt att säga exakt vilka förslag vi skulle vilja komma med i avseende på lagstiftningen förrän vi gjort en fullständig analys. Jag är övertygad om att hon skulle stödja den ståndpunkten.
Om analysen emellertid påvisade att det skulle ge produktiva resultat att försöka införa gemenskapslagstiftning, skulle vi försöka göra detta på grundval av den bestämmelse i fördraget som ger oss kompetens inom området för trafiksäkerhet och säkerhet för passagerare.
Bristen i den nuvarande lagstiftningen, såsom den ställs upp i ICAO-konventionen som på världsomfattande nivå styr hanteringen av passagerare och flygkapteners befogenhet, är att det är flygkaptenens uppgift att besluta om en överträdelse som skett ombord på ett flygplan är allvarlig eller mindre allvarlig.
Detta är ett individuellt beslut som måste fattas av flygkaptenen. Om slutsatsen blir att den är allvarlig har alla de stater som deltar i ICAO befogenhet att arrestera och häkta dem som anklagats för förargelseväckande eller oegentligt beteende. Det är inte så lätt när flygkaptenen inte kan dra slutsatsen att deras beteende inte var av mycket allvarlig natur, de fall i vilka staterna kan välja om de vill utöva sin makt att arrestera.
För att kunna förbättra dessa formuleringar och täta till den brist som kan orsaka svårigheter för alla inblandade parter, med undantag av den skyldige, skulle arbete behöva göras på den nuvarande utbredningen av förargelseväckande beteende på flygplanen och dess konsekvenser för besättningen och passagerarna.

von Habsburg
Låt mig först ge er ett kortfattat råd. Det flygbolag som jag anlitar för att åka till Bryssel har redan hittat en lösning på ert problem. Det erbjuder viner som köpts utanför unionen, som är av så dålig kvalitet att ingen vill konsumera dem.
Jag har en praktisk fråga som är av oerhörd vikt för mig. Kan man inte från kommissionen eller från något annat organ få fram ett avgörande om att passagerare inte skall få ta med sig två kolli handbagage ombord. Detta är en risk för alla i händelse av att en kritisk situation utvecklar sig. Detta borde göras gällande av flygbolaget.

Ordföranden

Fråga nr 39 från Richard Howitt (H-1203/98): Angående: Transeuropeiska transportnät och handikappanpassning
För närvarande genomförs en översyn av riktlinjerna för de transeuropeiska transportnäten. Kan kommissionen ange vilka åtgärder som föreslås inom ramen för denna översyn för att säkerställa att man verkligen tar hänsyn till aspekten handikappanpassning i riktlinjerna, och att denna sedan genomförs av medlemsstaterna i praktiken?
Herr kommissionär, vänligen besvara Howitts fråga.

Kinnock, Neil
Som den ärade ledamoten känner till är syftet med de gällande riktlinjerna för det transeuropeiska flygnätet att försöka säkerställa hållbar rörlighet för personer och varor inom området, utan inre gränser och under bästa möjliga säkerhetsvillkor. Målet är också tillämpligt på rörelsehindrade personer. Alla beslut om att bygga projekt för transportinfrastruktur, inklusive valet av teknisk standard, är självklart i första hand medlemsstaternas ansvar.
Kommissionen förbereder för närvarande en vitbok, som kommer att ges ut i sommar, och som skildrar hur man skall gripa sig an med den framtida utvecklingen av kriterier som härrör sig till servicenivåer, vilket också skulle inbegripa direktiv för tillgång till nätverket för funktionshindrade personer.
I och med förberedandet av vitboken har kommissionen inlett en vittomfattande överläggningsprocess och vi välkomnar naturligtvis parlamentets och alla intresserade parters åsikter, inklusive handikapporganisationer med vilka vi upprätthåller god och flitig kontakt.

Howitt
Jag lyckönskar verkligen kommissionären och rekommenderar vad han säger om kontakter med organisationer för funktionshindrade som, t.ex. det arbete som hans tjänstemän är engagerade i vad beträffar buss- och turistbussdirektivet. De framsteg som görs i fråga om detta är goda bevis på det. Jag stöder och uppmuntrar honom att vidare överväga förslagen om servicenivåer och tillgänglighet för funktionshindrade personer.
Jag skulle emellertid vilja be honom att gå ännu längre. Kan han, när han talar om interoperabilitet, se över de länksystem som finns. Det är t.ex. inte särskilt lyckat att ha ett tillgängligt tåg om folk inte kan ta sig till stationen. Det är inte särskilt lyckat att ha ett vägnät om det inte finns några parkeringsplatser för funktionshindrade personer. Skulle han kunna se över denna fråga och även se över informationen till funktionshindrade personer så att blinda med hjälp av blindskrift, döva genom användning av texttelefon och annan visuell avläsningsapparatur helt och hållet har tillgång till information om transeuropeiska nät.
Trots att han i sitt svar sa att det är medlemsstaternas ansvar att genomföra detta, innehåller inte vitboken någonting som kan hjälpa medlemsstaterna framåt för att göra just detta?

Kinnock, Neil.
Jag är mycket tacksam mot den ärade ledamoten för hans fråga och det sätt på vilket han uttrycker den.
När det gäller förflyttning mellan olika typer av transportmedel och inom sådana och beträffande utförandet av utformningen av fordon t.ex. det låga golvet, för vilket han menar att kommissionens forskningstjänst och andra tjänster har spelat en mycket betydelsefull roll - och vad beträffar åtgärderna för tydlig och tillgänglig information för resenärer med funktionshinder, kan vi visa att vi är aktiva på alla dessa områden. I fråga om medlemsstater försöker vi slå in öppna dörrar. Standarden på engagemang har varit långt ifrån perfekt men har ökat påfallande under de senaste åren.
Det kanske kan vara av intresse för honom att känna till det arbete som vi utför i samband med det europeiska järnvägssystemet för höghastighetståg där vi har gett den europeiska organisationen för interoperabilitet för järnvägar i uppdrag att bedöma kriterierna för interoperabilitet av järnvägsrelaterad infrastruktur, t.ex. plattformar. Detta belyser just den punkt han klargjorde i sin tilläggsfråga.
Organisationen har av oss särskilt blivit ombedd att, som ett exempel på lagstiftning som avser tillgängligheten för funktionshindrade personer, använda lagstiftningen för allmän transport och den civilrättsliga lagstiftning som avser funktionshindrade personer, som alldeles nyligen har trätt ikraft i Storbritannien. Vi hoppas det skall vara möjligt att bygga vidare på denna modell.

Banotti
Om jag skall vara helt sanningsenlig bör jag tillägga att Howitt redan har ställt samma fråga.
På Irland har man uttryckt en ganska avsevärd oro över det ganska obetydliga antalet tillgängliga bussar. Är ni medveten om detta, herr kommissionär, och skulle ni kunna göra något åt det?

Kinnock, Neil.
Det har aldrig föresvävat mig något annat än att den ärade ledamotens rykte är alldeles fläckfritt och rent på alla sätt och vis.
Jag kan inte hänvisa till något slags makt som kommissionen har för att försöka säkerställa en utvidgad användning och större tillgänglighet till bussar. I detta finns en ironi: att ett företag som har ett helt strålande register vad beträffar tillverkning av bussar med nigningsfunktion och bussar med lågt golv är beläget i Nordirland. Jag hoppas att den gränsöverskridande handeln kommer att öka i samband med att irländska bussmyndigheter i Republiken Irland börjar utnyttja dessa utmärkta produkter.
Det gläder mig att kunna säga att förvärv och användning av dessa börjar bli mer utbrett bland flera myndigheter och bussoperatörer i Storbritannien. Jag hoppas det blir en mer allmän vana.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Kinnock. Med denna fråga har tiden för frågor till kommissionär Kinnock gått ut. Jag tackar för er närvaro och jag önskar er en god fortsättning på det nya året. Samtidigt vill jag säga att jag är övertygad om att vi kommer att lyckas synkronisera det hela, om både ni och jag anstränger oss.
Frågorna nr 40 till nr 42 skall besvaras skriftligen.

Ordföranden

Fråga nr 43 från Mary Banotti (H-1180/98): Angående: Resekostnadstillägg för ensamstående
Kan kommissionen ange om resekostnadstilläggen för ensamstående strider mot gemenskapslagstiftningen?
Jag hälsar kommissionär Bonino välkommen och jag ber er att besvara Banottis fråga.

Bonino
Den fråga som Banotti ställer tog Eryl McNally upp redan förra året och den har alltså redan besvarats av kommissionen.
Kommissionen är medveten om att en av McNallys väljare har bildat en stödgrupp i Förenade kungariket för att försöka avskaffa resekostnadstilläggen för ensamstående. Kommissionen vill emellertid påpeka att den enda gemenskapsbestämmelse som är tillämplig på den fråga som frågeställaren tar upp är det direktiv som avser charterresor, ett direktiv som har antagits av rådet och som i artikel 2.4 definierar konsumenten som " den person som köper eller avser att köpa en charterresa" . Som frågeställaren säkert vet så beskriver direktivet också som " betalningsberättigad" den person för vars räkning huvudkontrahenten avser att köpa en charterresa - vederbörande definieras på samma sätt som andra förmånstagare - eller den person till vilken huvudkontrahenten eller någon av övriga förmånstagare överlämnar charterresan. Detta är den princip som gäller, vilket ni naturligtvis känner till.
Kommissionen anser att förekomsten av resekostnadstillägg för ensamstående resenärer är resultatet av en kommersiell princip - högre priser för ensamstående resenärer - en av de principer som i regel accepteras av marknaden, eftersom dessa resenärers uppehälle drar större kostnader, något som naturligtvis återspeglas i priserna. Kommissionen kan därför inte se hur resekostnadstillägg för ensamstående skulle kunna strida mot gemenskapsrätten. Utan att komma in på frågor som rör subsidiaritetsprincipen eller annat sådant, så kvarstår det faktum att kommissionen anser att detta är marknadens sätt att hantera de högre kostnader det medför att bara ha en resenär i varje rum, även om man bara skulle se till kostnaden för boendet.
Dessutom informeras den resande i regel om denna prishöjning, och därför kan man inte heller tillämpa direktivet om kontraktsklausuler som kan missbrukas, eftersom all information eller reklam normalt sett anger priset för en ensamstående resenär och anger det pristillägg som gäller.
Kommissionen hävdar slutligen att, såvitt vi vet, så är dessa tillägg för ensamstående i allmänhet rimliga. Framför allt är de kända, och därför är till exempel direktivet om kontraktsklausuler som kan missbrukas, inte tillämpbart.

Banotti
Jag skulle vilja tacka kommissionären. Hon framför dåliga nyheter på trevligaste möjliga sätt.
Jag skulle vilja veta om det finns något tecken på att marknaden som sådan besvarar det som tyder på ett ökande antal enskilda människor som kanske bara är på jakt efter " enkelbäddens välsignade frid" , för att citera George Bernard Shaw. Jag är förvånad över att de fortsätter ta ut tilläggsavgifter av enskilda människor som helt enkelt inte har råd med dessa. Jag har också kommit i kontakt med och besökts av medlemmar i valkretsen beträffande en situation där specialerbjudanden förekommer, t.ex. i Storbritannien, som inte är tillgängliga för någon som t.ex. kommer från Irland för att fortsätta sin resa i Storbritannien. Är detta också en situation som styrs av marknadskrafter eller finns det faktiskt ett juridiskt problem?

Bonino
Frågeställaren har helt rätt. Det finns inget som är så känsligt för marknadens signaler eller när det gäller anpassning till marknaden som branscher som kan tjäna på en sådan anpassning. Vi har naturligtvis noterat att erbjudanden som inte medför tillägg för ensamstående har ökat kraftigt, just därför att resebyråerna har förstått att antalet ensamstående resenärer ökar kraftigt. Anpassningen till marknaden, även när det gäller specialerbjudanden, går med andra ord mycket snabbt.
När det gäller den andra frågan som ställdes och som gällde särskilda erbjudanden till en speciell grupp eller nationalitet, så förbehåller jag mig rätten att fråga våra jurister huruvida det eventuellt föreligger diskriminering. Innan jag går ut med information som kan påverka marknaden måste jag få ett juridiskt utlåtande, något som kommissionen också kommer att begära in, och som frågeställaren kommer att få skriftlig information om.

Ordföranden

Fråga nr 44 från Daniel Varela Suanzes-Carpegna (H-1189/98): Angående: Resultatet från mötena mellan EU och Kanada och förslaget till den kanadensiska fiskelagen C-27
Vid toppmötet mellan EU och Kanada, som hölls i Wien på yrkande av kommissionsledamot Leon Brittan, åtog sig Kanadas utrikesminister att låta en blandad kommitté med sakkunniga från EU och Kanada tillsammans noga granska innehållet i den kanadensiska fiskelagen C-27 för att sedan yttra sig om huruvida denna lag är förenlig med internationell rätt.
Ett första möte hölls i Ottawa i detta syfte den 7-8 december 1998. Kan kommissionen redogöra för resultatet av detta möte?
Fru Bonino, ordet är ert för att besvara Daniel Varelas fråga.

Bonino
Den beslutsamhet som Varela visar, när han i genomsnitt varannan månad ställer frågor om Kanada till mig, motsvarar ganska exakt den beslutsamhet som kommissionen har visat när det gäller att ta tillvara möjligheterna - och jag kommer att ange tre mycket näraliggande datum - för att understryka för vår kanadensiska motpart att fiskelagen C-27 inte är godtagbar för kommissionen.
Nyligen har den här frågan tagits upp vid tre tillfällen: den 22 oktober i mötet mellan Sir Leon Brittan och den kanadensiska utrikesministern, den 7 december vid ett möte mellan höga tjänstemän med ansvar för fiskerifrågor som hölls i Ottawa och slutligen den 17 december vid toppmötet mellan EU och Kanada.
Det som kommissionen har kunnat notera i samband med dessa möten och som verkar ha framkommit mycket klart, är att Kanada inte har för avsikt att ändra på fiskelagen C-27. Detta har man förklarat flera gånger från kanadensiskt håll. Det som har tillkommit - och kommissionen kommer att undersöka denna möjlighet till en lösning - är att Kanada eventuellt skulle kunna tänka sig en tolkningsföreskrift, som skulle klarlägga att lagen C-27 endast gäller tillämpningen av FN: s avtal. Denna tolkning eller tolkningsförklaring skulle, om vi kommer så långt, kunna ses som en intressant åtgärd från Kanadas sida.
Låt mig oavsett detta göra två ytterligare påpekanden. Det första är att på grund av en olycklig slump så genomfördes diskussionerna mellan de olika tjänstemännen med ansvar för fiske alldeles efter det att den internationella domstolen avkunnat sin dom i det fall som väckts av Spanien mot Kanada för deras uppbringande av fiskefartyget " Styke" under 1995. Även om domstolen förklarat att man inte var behörig att döma i målet, så uppfattades domstolens uttalande av Kanada som ett beslut i grundläggande frågor som gällde den aktuella tvisten, vilket i viss utsträckning har blockerat eventuella öppningar från de kanadensiska myndigheternas sida.
För det andra är jag djupt övertygad om att oavsett de unilaterala uttalandena från Kanada av typen " ja" eller " nej" - och vi har fortfarande inte sett innehållet - så är det enda sättet att överbrygga den här tvisten att skynda på ratificeringen av Förenta nationernas konvention om stock chevauchants . Konventionen innehåller faktiskt, vilket ni säkert vet, ett helt avsnitt om att tillgripa medling, vilket skulle bli obligatoriskt och naturligtvis förhindra att Kanada drar sig ur domstolens jurisdiktion, som man gjorde 1994/95.
Hur som helst, förutom att förhandla och förutom att följa utvecklingen dag per dag eller månad för månad, så är kommissionen djupt övertygad om att en snabb ratificering av Förenta nationernas konvention är det effektivaste instrument som står till vårt förfogande.

Varela Suanzes-Carpegna
Fru kommissionär, tack för er information. Som ni vet har jag lika stort intresse i den här frågan som kommissionen har, eftersom det är en nyckelfråga för fiske i internationella vatten och följaktligen för den internationella lagstiftningen. Ett land som inte godkänner jurisdiktionen hos en internationell domstol, som upprättar egna lagar som inte står i samklang med den internationella lagstiftningen, och som tillämpar avtalet genom att gripa båtar som sedan ingen kan döma är en stor fara för det internationella samfundet och för fisket och är ett belysande exempel för andra.
Däremot, fru kommissionär, har jag en avvikande mening i en fråga som för mig är viktig, och jag använder den här tonen eftersom saker och ting inte går som de skall, varken för mig eller för kommissionen. Vi kommer att fortsätta att diskutera den här frågan, inte bara varannan utan varje månad, eftersom Kanada använder sig av alla tänkbara argument för att inte ge oss rätt. Tolkas ratificeringen av avtalet på ett annat sätt än New York-avtalet så kommer det att vara en ständig källa till konflikter, något som Europaparlamentet redan har påtalat, och därför har jag en avvikande mening i den här frågan. Med de argument vi har inom Organisationen för fisket i nordvästra Atlanten (NAFO) skulle vi kunna lösa det hela, inte genom en ratificering av avtalet eftersom det är det Kanada vill. Häri ligger våra skiljaktigheter. Jag ber er att reflektera över detta, för det är mycket möjligt att vi måste visa Kanada att den här frågan är mycket störande för deras förbindelser med Europeiska unionen. Vi måste emellertid gå vidare, möjligtvis utan att ratificera avtalet, som Kanada så gärna ser att vi gör så att de kan tillämpa det efter sitt eget tycke.

Bonino
Jag är medveten om parlamentets ståndpunkt, men jag vill också påpeka att den institutionella dialogen syftar till just detta. Just på grund av det faktum att vi befinner oss i en situation där de olika tolkningarna av FN: s konvention utan tvekan ger upphov till tvister, och detta kan komma att förvärras, så är jag intresserad av möjligheten att få den ratificerad - och det vill jag särskilt stryka under för er - framför allt när det gäller den pelare i konventionen som hänvisar till en binding dispute settlement mechanism . I annat fall har vi inga instrument - och detta uppmanar jag er att betänka - för att lösa de dispyter som kan uppkomma, inte bara i de kanadensiska vattnen eller i NAFO-vatten.
Om konventionen inte ratificeras, så har vi inga instrument. Tänk till exempel på fallet om en annan kuststat, oavsett vilken, skulle göra en annan tolkning. Som ni redan har påpekat kan ett sådant exempel snart komma att följas av andra, och då skulle vi verkligen stå utan några bindande instrument, som skulle tvinga parterna att lösa konflikten. Detta anser jag vara den del av konventionen som vi måste utnyttja. Som ni säkert minns, herr Varela, så var det som skedde i samband med den sista episoden under 1995 att Kanada inte ville erkänna domstolens jurisdiktion, och att domstolen följaktligen i sin dom förklarade att man inte hade behörighet att avgöra ärendet. Om vi inte hittar obligatoriska mekanismer för att avgöra internationella dispyter, så är jag rädd att exemplet Kanada snart kommer att få efterföljare.
Detta är en fråga som även de enskilda medlemsstaterna måste ta itu med. Jag vill emellertid rikta er uppmärksamhet på det faktum att frånvaron av tvingande system för att lösa konflikter kanske inte är så där väldigt fördelaktigt för oss.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Bonino.
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 45.
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer frågorna nr 46, nr 47 och nr 48 att tas upp tillsammans:

Fråga nr 46 från Ian White (H-1222/98): Angående: Puerto Morazan - orkanen Mitch
Kan kommissionen ange hur stora belopp Europeiska unionen har ställt till förfogande för katastrofhjälpen i Nicaragua och Honduras, samt hur stor del av gemenskapsanslagen som fördelas genom icke-statliga organisationer däribland gemenskapsbyråer och de internationella hjälporganisationer?

Fråga nr 47 från Christine Oddy (H-1232/98): Angående: Puero Morazan - orkanen Mitch
Kunde kommissionen ge besked om hur mycket byggnadshjälp i form av väg- och broreparationslag och utrustning den avsänt till Nicaragua och Honduras?

Fråga nr 48 från Glenys Kinnock (H-1239/98): Angående: Insatser i samband med naturkatastrofer
Under innevarande budgetår har ECHO (Europeiska gemenskapernas kontor för humanitärt bistånd) varit tvungen att agera i samband med ett antal tragiska och kostsamma nödsituationer och naturkatastrofer. Förfogar ECHO över tillräckliga anslag för att kunna klara av en eventuell ny katastrof?
Jag föreslår att kommissionären besvarar Whites, Oddys och Kinnocks frågor på de två minuter vi har kvar till kl. 19.00.

Bonino
Låt mig också säga ett par ord med anledning av frågan från Kinnock, med tanke på att den tangerar samma ämne.
För det första kommer kommissionen att till de parlamentsledamöter som så önskar ställa hela den nyligen antagna planen för insatser i Centralamerika till förfogande, en plan som jag kan lämna ut redan nu och som innehåller detaljerade sifferuppgifter. Sammanfattningsvis kan jag berätta att den första avsättningen, den på 6, 8 miljoner ecu, beslutades den 4 november, dvs. medan orkanen fortfarande pågick. Ett nytt paket på 9, 5 miljoner ecu godkändes direkt efter det att jag återvänt från mitt besök, i november. Kommissionen har dessutom på grund av katastrofen dirigerat om eller konverterat 3 miljoner ecu som hade avsatts för andra typer av projekt.
Samtliga dessa projekt genomförs av icke-statliga organ som finns upptagna på en lista som jag kan lämna ut. De två planerna har godkänts av beredningen för humanitärt bistånd, där samtliga medlemsstater ingår. Nyligen har generaldirektorat I B, som leds av kommissionär Marín, frigjort 8, 2 miljoner ecu som en förberedelse till den stora generalplan för uppbyggnaden som, som ni mycket väl vet, skall presenteras vid bidragsgivarkonferensen i Stockholm.
När det gäller den andra frågan vill jag påpeka att ett av de problem vi står inför är att vid halvårsskiftet var budgeten för kontoret för humanitärt bistånd förbrukad och en serie av helt oförutsebara katastrofer har tvingat oss till mycket långvariga och tunga förfaranden för att mobilisera våra reserver. Tack vare detta kan vi, med början redan i år, notera en viss förbättring i det avseendet att vi i början på året har rejäla tillgångar som tillåter oss, framför allt när det gäller de kriser som håller på år ut och år in, att genomföra en planering som är litet mer strukturerad och att behålla reserverna i avvaktan på de verkligt oväntade kriserna, de som man alltså inte kan planera för. Detta är en budgetfråga som vi försöker lösa tillsammans med kommissionär Liikanen - vissa framsteg har redan gjorts - för att vi inte i juli skall befinna oss i vad som normalt är ett mycket svårt läge.

Oddy
Jag skulle vilja veta hur stor del av nödhjälpen som faktiskt har nått fram till Centralamerika, vilka svårigheterna har varit för att få fram denna hjälp och vilka som nu är de mest angelägna behoven för folket i Centralamerika, och vad vi nu kan göra för att hjälpa dem?

Bonino
De första projekten som det beslutades om den 4 november var direkt funktionsdugliga, eftersom vi bestämde oss för att använda oss av de icke-statliga organisationer som redan arbetade inom området för att det inte skulle bli några tomrum. Med den nuvarande planen på 10 miljoner ecu, har vi något utökat listan på icke-statliga organisationer. Ett av de problem vi hade i början var transporten och hur vi skulle nå en befolkning när alla broar hade kollapsat och det inte fanns några vägar. Slutligen nådde vi viss framgång med hjälp av helikoptrar men helikoptrar kan inte bära stora kvantiteter mat.
Den andra punkten är att vissa regeringar inte precis var glada över att arbeta genom icke-statliga organisationer, men under mitt besök klargjorde jag tydligt för regeringarna att, vare sig de tycker om det eller ej, är reglerna sådana att jag inte kan ge pengar direkt till en regering utan att vi måste arbeta via Röda korset eller icke-statliga organisationer. Slutligen godkände de detta, trots att vissa politiska spänningar kvarstår.
Vad vi nu gör är att vi koncentrerar oss främst på Honduras och norra Nicaragua. Vi skulle vilja koncentrera oss på dricksvatten för att kunna förhindra epidemier. Den nya planen inriktas främst på grundläggande hälsovård, reparation av pumpar och dricksvatten.
Om ni är intresserad kan jag ger er detaljer om vad alla icke-statliga organisationer nu uträttar på området.

Kinnock, Glenys (PSE).
Vid en tidpunkt då kommissionens effektivitet ifrågasätts skulle jag vilja berömma det mycket snabba och effektiva gensvar som ECHO gav i och med krisen i Centralamerika.
Mot bakgrund av den information som ni har gett oss, kommissionär Bonino, skulle jag vilja veta vilka penningmedel ni har lyckats rikta till den återkommande krisen i Bangladesh, ett land för vilket mitt eget land, Storbritannien, är mycket oroat och engagerat. Anser ni att ECHO har lyckats och i fortsättningen kommer att lyckas prioritera dessa behov då de uppstår år efter år i Bangladesh?

Bonino
Jag har inga exakta siffror vad beträffar Bangladesh, men jag kan skaffa fram de åt er. Vad vi har upptäckt under de senaste åren är de oerhörda följder återkommande naturkatastrofer får. Överlag vill vi i handlingsplanen för 1999 stärka vår beredskap för naturkatastrofer. Vi tänkte t.o.m. ha en katastrofberedskap eller en fond för naturkatastrofer. Vi överväger fortfarande om det är vettigt, möjligt eller genomförbart att ha en fond som på ett enklare sätt kan användas för att reagera på, förebygga eller förbereda sig inför naturkatastrofer. Detta tänkande kräver en ändring i budgetförordningen. Jag vet inte om det politiska klimatet är upplagt för större flexibilitet i utgifterna. Vi diskuterar fortfarande vilket sätt som är det bästa.
Vad beträffar Bangladesh, kommer jag att förse er med exakta siffror. Jag vill inte ge er felaktiga siffror. Jag skall kontrollera detta.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär.
Eftersom tiden har gått ut för frågor ställda till kommissionen, besvaras frågorna nr 49 till nr 79 skriftligen.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
Sammanträdet avbröts kl. 19.05 och återupptogs kl. 21.00.

Handelssystemet och de internationellt erkända arbetsnormerna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0423/98) av Sainjon för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om kommissionens meddelande till rådet - Sambandet mellan handelssystemet och de internationellt erkända arbetsnormerna" .

Sainjon
Herr ordförande! Vid firandet av femtioårsdagen för FN: s förklaring om de mänskliga rättigheterna, är Europa, som är den främsta handelsmakten i världen, skyldigt att fortsätta att framföra idén om det som jag kallar " social-internationaliseringen " . Jag är övertygad om att i fall Europeiska unionen vill ha en stor trovärdighet i denna fråga måste den vara oklanderlig.
Hur skall man egentligen kunna bli tagen på allvar av utvecklingsländerna när till exempel två miljoner barn arbetar i Storbritannien, varav 500 000 är yngre än femton år? Varför vägrar myndigheterna i detta land att ratificera Internationella arbetsorganisations konvention 138 om barnarbete? Jag anser att det inte räcker att ha ratificerat det europeiska direktivet om arbetsmiljöregler för unga eller den sociala stadgan, utan man måste fortfarande tillämpa de principer som den innehåller och ägna uppmärksamhet åt dessa tusentals barns livsöde, vilka inom materialhantering- och byggsektorn erfar arbetsförhållanden som är oerhört svåra. Jag skulle även kunna nämna Österrike som fortfarande inte har ratificerat konvention 138; samma sak gäller för Irland vad beträffar konvention 111 som hänger samman med icke-diskriminering. Men även gentemot de länder som kan komma att ansluta sig till unionen, tror jag att man måste inta en lika sträng hållning.
Låt oss inte tveka att under dessa omständigheter stödja oss på Deklarationen om de grundläggande principerna som antogs förra juni av Internationella arbetsorganisationen. Den upprepar konventionerna om straffarbete, barnarbete, icke-diskriminering och fackföreningsfrihet. Detta sammanförande av konventioner i ett enda block utgör ett mycket stort steg i så måtto att de länder som inte har ratificerat en av dem ändå kommer att se betänkanden om detta ämne.
Unionen bör alltså handla så att den på sikt har som mål att föreslå att medlemmarna i Världshandelsorganisationen skall ratificera denna Internationella arbetsorganisationens deklaration om de grundläggande principerna. Men de försök som har gjort fram till nu för utvecklingsländerna har alla misslyckats på grund av de negativa synsätt som för det mesta har använts. Förändringen ägde rum i mars 1998 när en stimulansklausul för första gången förverkligades inom ramen för gemenskapens allmänna preferenssystem. För första gången infördes idén om en tullbonus för de länder som respekterade dessa sociala minimiregler. Detta har bidragit till att man ser mer positivt på socialklausulens synsätt. Denna metod skulle kort sagt kunna tjäna som modell och förebådande inslag för Europeiska unionens strategi i Världshandelsorganisationen.
För att göra framsteg på området för människans rättigheter på arbetet i hela världen, utgör de hundratals koderna om gott uppförande som inrättats av de multinationella företagen andra strategier. Men man måste konstatera att fackföreningsfriheten och rätten till kollektivförhandlingar ofta glöms bort.
Det är därför man i dag måste gå längre. Enligt min mening måste den kod som fortfarande kommer att stödja sig på deklarationen om de grundläggande rättigheterna vara en minimibas. Parlamentet ber helt enkelt Europeiska kommissionen att fundera över utarbetandet av en europeisk kod inom ett forum som förenar Europeiska Fackliga Samarbetsorganisationen, de europeiska arbetsgivarna och vissa icke-statliga organisationer. De europeiska multinationella företagen kommer att kunna ratificera den och deras namn kommer att spridas med hjälp av Europeiska gemenskapernas officiella tidning och kommissionens webbplatser på Internet.
Denna kod skulle inte förses med sanktioner utan en speciell enhet inom denna institution skulle tack vare skapandet av en databas kunna utföra en effektiv uppföljning av de företag som slår sig in på denna vägen. Men det är inom Världshandelsorganisationen som idén om uppförandekoden på lång sikt kommer att finna sin plats helt och hållet.
Slutligen vill jag, herr ordförande, utnyttja detta debattinlägg i Europaparlamentet till att göra en högtidlig vädjan till alla internationella institutioner och till de mest betydelsefulla personerna i världen när det gäller politik, filosofi, religion och kultur för att de alla skall bestämma sig för att slutligen företa en skoningslös kamp på planeten för att definitivt utrota barnstraffarbete under det första decenniet på 2000-talet.
Historien har hunnit ifatt moderniteten. Det kan inte tolereras att man låter miljontals barn förgås av misär, grymhet och lidande. Alla borde kunna få vara barn med lek, glädje, hopp och lycka. Vi som har politiskt ansvar måste ha en moralisk skyldighet att handla med beslutsamhet och besluta om speciella tillvägagångssätt för att uppnå det mål jag föreslår, som inspireras av det arv vi har fått från dem som ofta kämpar med livet som insats för att försvara de mänskliga rättigheterna överallt i världen.
Låt oss vara konkreta och titta på det vi har bevis för. Att främja uppbyggandet av skolväsendet är en god sak, men räcker inte. Regeringarna i de berörda länderna måste ge bidrag till familjer vars barn slutar arbeta, det vill säga några dollar i månaden. Lösningen finns här och inte någon annanstans. Den bör givetvis följas av en mycket strikt övervakningspolitik. Unicef har själv påtalat vilka följder till exempel stängning eller plötslig flyttning av ett multinationellt företag får. Barnen vänder sig då inte till skolan, utan återfinns på gatan där de söker arbete för att fortsätta med att försörja sin familj, och om de inte hittar något, hamnar de oftast i prostitutionens hemskheter.
Även om kampen till förmån för socialklausulen kommer att bli lång och svår, öppnas i dag ett fantastiskt handlingsområde för oss. Det är den allmänna opinionens sak att bli medveten om detta och politikernas sak att visa att de inte bara är åskådare när ekonomin internationaliseras.

Schiedermeier
Herr ordförande! Som medlem av ett parti, där ordet social ingår i namnet, är jag särskilt engagerad i den sociala marknadsekonomin. Därför förespråkar jag bestämt sociala miniminormer på europeisk nivå. Å andra sidan tvingar oss globaliseringen inom den internationella handeln, som leder till en liberalisering av handel, investeringar och kapitalflöden, att betrakta den sociala utvecklingen ur ett globalt perspektiv. I Världsbankens rapport från 1995 om världsutvecklingen betonades vikten av goda förbindelser mellan arbetsmarknadens parter för en effektiv arbetsmarknad. Men det förutsätter ett demokratiskt system, där arbetstagarna har rättigheter som gör det möjligt för dem att hindra regeringarnas försök att skaffa sig konkurrensfördelar genom diskriminering, utnyttjande och förtryck.
En andra slutsats följer av sig själv. För att den internationella handeln skall kunna främja den ekonomiska utvecklingen i ett land, måste man kunna fatta beslut och uttala preferenser. Med andra ord: Vi måste tillerkänna medborgarna samma rättigheter på sina arbetsplatser som vi tillerkänner dem som konsumenter.
I mitt yttrande från utskottet för sysselsättning och socialfrågor förespråkar jag därför bestämt kravet på en social klausul inom den internationella handeln. Dit hör att EU: s medlemsstater genomdriver och främjar de grundläggande arbetsnormerna, i synnerhet inom ramen för ILO. De icke-statliga organisationernas insatser för dessa mål bör definitivt stödjas av EU och medlemsstaterna. Vidare måste man skapa och stärka stimulerande åtgärder, som kan förmå utvecklingsländerna att uppfylla de grundläggande sociala normerna, alltså inga sanktioner och ingen dold protektionism. Dit hör även stöd till varumärkeskampanjer, till exempel rug mark och många andra, som uppstått på konsumenternas initiativ, liksom företagens åtagande att respektera de grundläggande mänskliga rättigheterna.
Utskottet stöder vidare införandet av sociala klausuler i medlemsstaternas handels- och samarbetsavtal. Mitt yttrande innehåller ett textförslag. Jag tackar kollegan Sainjon för att han övertar kravet i mitt yttrande i sitt betänkande, även om jag anser att han själv går för långt i sina krav. För mycket kan ibland vara skadligt. Men jag förstår inte varför Howitt som företrädare för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vill stryka det goda exemplet från Förenta staterna ur texten i ändringsförslag 10. En sådan strykning kan jag inte godta.

Papakyriazis
Herr ordförande! Tillåt mig att säga att jag i dag känner en särskild, personlig stolthet. Till att börja med talar jag som företrädare för den stora socialistiska gruppen, och jag talar också, följande de två föredragandena, Sainjon och Schiedermeier, i egenskap av medlem i de två utskotten, liksom i utskottet för externa förbindelser och utskottet för sysselsättning och socialfrågor, i vilka jag personligen har haft möjligheten att delta under hela det långa utarbetningsförfarandet av betänkandena. Jag vill rikta mina uppriktiga komplimanger till föredragandena och till utskotten, vilka i en anda av öppenhet har lagt ned mycket arbete och berikat de ursprungliga betänkandena.
Jag kommer inte att försöka upprepa eller tillägga något till det föredragandena har sagt. Jag skall uttala mitt stöd genom att taga upp två punkter.
För det första vill jag särskilt framhålla betydelsen av att vi i dag, några få dagar efter eurons införande, här i parlamentet, i Europeiska unionen, lyfter fram det globala samhällets utformning. Det finns inget hinder för att det jämsides med en globaliserad marknad finns en dimension av social solidaritetspolitik. Jag vill påpeka att det har bevisats av ledande organisationer, som exempelvis Världshandelsorganisationen, att det inte motsäger eller går stick i stäv med ekonomisk tillväxt, vilken i själva verket utgör en förutsättning för socialt välstånd.
För det andra vill jag betona att vi i Europeiska unionen i dag, när vi befinner oss i fasen före en utvidgning, envist måste arbeta för att lyfta fram Köpenhamnskriterierna och deklarera att dessa inbegriper även de mänskliga rättigheterna i arbetet.

Günther
Herr ordförande! Det här är inte enda gången vi diskuterar frågan om en kod för den internationella handeln denna vecka, för även i morgon har vi ett initiativbetänkande i samma fråga från utskottet för utveckling och samarbete på föredragningslistan. Jag anser att det i båda dessa betänkanden är några punkter som vi huvudsakligen bör gå in på. Den första är: Vi har inte rätt att å ena sidan införa utomterritoriella bestämmelser i sådana betänkanden och samtidigt kritisera USA i samband med Helms-Burtonlagen.
Den andra: Även utvecklingsländerna måste delta i dessa diskussioner, när det är de som berörs. För inte heller de vill bli påtvingade normer som de inte har varit med om att fatta beslut om.
Den tredje: Barnarbete är en avgörande fråga i det här sammanhanget. Om det här är ett betänkande som rör erkända arbetsnormer, så bör man koncentrera sig mer på de sociala normerna och andra arbetsformer, i stället för att som här begränsa sig till en enda fråga, och på det viset lasta skeppet för tungt. Internationella avtal kräver nämligen tydlighet och en exakt utformning, så att man erkänner och följer dessa, i synnerhet i de fall då vi måste kräva att det skall röra sig om en frivillig kod.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! Avtal om internationellt erkända arbetsnormer passar alldeles utmärkt i International Labour Organization . Genomförandet av internationella avtal är dock en annan sak, särskilt när det handlar om undanröjande av barnarbete. Föredraganden anser att Europeiska kommissionen här har en tydlig funktion medan den funktionen tyvärr måste vara begränsad, eftersom Europeiska unionen i sig inte är en medlem i International Labour Organization . Trots det tillskriver föredraganden unionen flera befogenheter.
Det för mig direkt till min andra punkt. I artikel 19 i resolutionen efterfrågar föredraganden ett europeiskt initiativ för bekämpande av barnarbete. Det skulle jag gärna vilja stödja, men han kopplar det i första hand till en ekonomisk kompensation till familjer där barnen tvingas arbeta, och i andra hand skolundervisning för barnen i berörda länder, samt vidtagande av därmed förknippade åtgärder.
Herr ordförande, kolleger! Det skulle vara ett utmärkt förslag om Europeiska unionen hade några befogenheter på det här området. Jag undrar därför om föredraganden verkligen inser vilka ekonomiska konsekvenser det skulle ha för unionen om vi ger en inkomstgaranti till familjer i utvecklingsländer. Kolleger! Jag bedömer det så att EU-budgeten skulle behöva fördubblas. Min liberala grupp är självklart för ett undanröjande av barnarbete. Inkomststöd är dock inte det rätta medlet för att åstadkomma det. Undervisning är dock mycket viktigt och det anser också föredraganden. Skolundervisning, inte bara för pojkar utan även framför allt för flickor. Jag uppmanar därför mina kolleger att stödja den liberala gruppens ändringsförslag för artikel 19. Där efterfrågas ett bekämpande av barnarbete genom europeiska åtgärder för stöd till skolundervisning för barn.
På det här området bör Europeiska unionen ta sitt ansvar, helst genom att samarbeta med internationella organisationer såsom Unicef och Unesco.

Herzog
Herr ordförande! Allra först vill jag gratulera André Sainjon för hans utmärkta betänkande. Respekten för de sociala rättigheterna i de internationella handelsutbytena är en grundläggande fråga. Den frågan har behandlats i mer än ett sekel utan betydelsefulla resultat. En av huvudorsakerna till misslyckandet ligger utan tvivel i det protektionistiska och unilaterala synsätt som de ekonomiskt dominerande länderna har.
Det måste även stå klart att förklaringen om respekten för sociala rättigheter inte bara avser fattiga och extremt fattiga länder, utan även utvecklade länder, i synnerhet unionens länder, och att den fordrar en påtaglig solidaritet.
Det är i denna anda som man i Europaparlamentet verkligen försökt sig på en strategi de senaste åren - och André Sainjon har naturligtvis här spelat en framstående roll - i syfte att Europeiska unionen på något sätt skall stå på två ben och nämligen utgöra en regional kraft som är i stånd att införa principer för en socialklausul i förbindelserna med tredje land, som också är i stånd att handla på en multilateral nivå och som naturligtvis är mycket angelägen om multilateralismens framsteg.
Inom unionen, alltså utöver det som införs inom ramen för det allmänna preferenssystemet, vill kommissionen och dess föredragande att Europeiska unionen utvecklar andra dimensioner för sin egen insats, särskilt beträffande handels- och samarbetsavtal, konventioner om investeringsstöd samt frågan om uppförandekoder där vi har ett nyanserat synsätt. Dessa bör längre fram kompletteras med överväganden om incitament till sanktioner, men som tydligt går i rätt riktning, på samma sätt som det är rimligt att vi i arbetsfrågan föregår med gott exempel med hjälp av incitamentsystem i vår linje.
Självklart måste man samtidigt handla på multilateral nivå - det andra benet stödjer det första och det första fungerar inte utan den andra - med två huvudidéer: det gäller å ena sidan inte bara att man erkänner de grundläggande sociala rättigheterna, utan att man i samarbete med Internationella arbetsorganisationen och Världshandelsorganisationen börjar införa medel för att de skall respekteras, å andra sidan att man strävar efter en politik som gör det möjligt för en samordning av absoluta krav på konkurrenskraften och på de sociala framstegen att göra sig hörda på multilateral nivå. Detta förutsätter stora mål, exempelvis att man förbjuder barnarbete eller ger barn skolundervisning. Detta är mål som kanske borde formuleras samtidigt som man kanske borde fullfölja andra hypoteser, till exempel utforma och förbättra de sociala trygghetssystemen. Men vi har onekligen ett mycket bra betänkande.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande, kära kolleger! Jag är verkligen glad över att vi numera säger att alla arbetstagare världen över har rätt till människovärdiga arbetsvillkor. I det fallet är ILO: s konventioner trots allt till stor hjälp. Men hur skall vi omsätta dessa i praktiken? I debatten om Världshandelsorganisationen och GATT-fördragen var det över huvud taget inga problem att besluta om slagkraftiga sanktioner och sådant som främjar en avreglering och en liberalisering. Men när det gäller att skapa acceptabla villkor för människor i arbetsprocessen, då antar man konventioner som inte är bindande, och låt oss se här, nu får inget lastas för tungt.
Jag kan bara säga en sak: Om vi inte slutligen bestämmer oss för att införa bindande normer, kommer vi så småningom att drabbas av samma förhållanden som på andra håll. Men det skall väl inte behöva vara så att människor över hela världen skall hamna i ett konkurrensförhållande till varandra, och få de sämsta arbetsvillkoren, de lägsta lönerna, och den sämsta sociala standarden. Men det är dit den här utvecklingen kommer att leda, och därför är jag mycket glad över att Sainjon har lagt fram ett så tydligt betänkande.

Karamanou
Herr ordförande! I ljuset av dagens uttalanden av det tyska ordförandeskapet och med tanke på den emfas som gavs till frågan om respekt för de mänskliga rättigheterna, tror jag att ett antagande av detta utmärkta betänkande av vår kollega Sainjon skulle utgöra en direkt bekräftelse på såväl det rådande europeiska värdesystemet som på den bredare strategiska roll som unionen i dag förväntas spela globalt.
Nödvändigheten av att det finns en balans mellan avregleringen av den internationella handeln, å ena sidan, och en hållbar ekonomisk tillväxt med respekt för de mänskliga och sociala rättigheterna, å andra sidan, framstår i dag som ett ofrånkomligt villkor för planetens överlevnad. Därför får avtalet auktoritet över gemensamt antagna regler, liksom över genomförandet av dessa, och därför har en kod för grundläggande sociala föreskrifter utarbetats. Unionen bör omedelbart prioritera initiativ i samma riktning:
För det första måste unionen aktivt stödja Internationella arbetsorganisationens (ILO) initiativ och underlätta ILO: s samarbete med Världshandelsorganisationen (WTO) samt ha som målsättning att åtminstone samtliga WTO: s medlemmar skall ratificera ILO: s deklaration om de grundläggande principerna.
För det andra måste unionen vidtaga åtgärder för att bekämpa tvångsarbete för barn samt finansiera program som avser att stödja skolgång och yrkesutbildning för barn, med kompensation - detta håller jag med om - för den förlorade familjeinkomsten. Vi kan här hänvisa till unionens mycket lyckade program för Pakistan.
Enligt en nyligen publicerad undersökning som gjorts av Internationella arbetsbyrån, arbetar runt om i världen omkring 250 miljoner barn i åldern 5-14 år under hårda förhållanden och med förnedrande låg ersättning, och 120 miljoner barn tvingas avbryta skolgången för att arbeta. Avslöjandena om barnarbete i Turkiet och om vissa multinationella företags uppförande är helt färska.
För att avsluta, herr ordförande, skulle jag vilja säga att Europeiska unionen, med sin hela tiden allt större räckvidd, auktoritet och politiska styrka, på ett effektivt sätt kan bidra till att genomföra arbetsnormer som skulle få de mänskliga rättigheterna att respekteras globalt.

Caudron
Herr ordförande! Kommissionär Marín! Kära kollegor! Diskussionen om vår kollegas Sainjon utmärkta betänkande gör det möjligt att på nytt mäta det avstånd som skiljer framstegsvännerna och vissa konservativa åt, när det handlar om de sociala frågorna och den plats som löntagarna ges överallt i världen och i alla företag.
Att denna klyfta är så stor kan beröra oss. Men kan den verkligen förvåna oss? Faktum är att André Sainjons betänkande kan göra betydande framsteg möjliga i fråga om sociala regler. Han inför värderingar och regler i de ekonomiska förbindelserna genom att betona kollektivförhandlingar. Han sätter igång kampen mot utnyttjandet av barn, som även inbegriper de barn som tillverkar leksaker åt våra barn. Utan minsta tvekan stöder jag även hans vädjan och hans förslag, som både visar prov på saklighet och en riktig politisk vilja.
I detta avseende gläder jag mig särskilt åt att man inför socialklausuler för de företag som kommer i åtnjutande av gemenskapsåtgärder för de investeringar som de gör i tredje land. I samband med detta förslag vill jag framföra en önskan, nämligen en önskan om att i framtiden kunna utvidga denna mekanism till att inbegripa företag som tillmötesgår anbudsinfordran om den offentliga marknaden. En grupp borde kunna vara i stånd att formulera grundläggande principer och sociala minimivillkor i sina kravspecifikationer.
Faktum är som ni vet att om man i en offentlig upphandling tar det så kallade lägsta anbudet resulterar det alltför ofta i det så kallade minst sociala inom och från det antagna företaget och det är inte bra för någon, i synnerhet inte för löntagarna.
Slutligen erkänner jag, när det gäller om jag stöder förslaget om att i EGT och på kommissionens webbplatser peka ut de företag som inte respekterar de sociala minimireglerna, att jag personligen hade föredragit mer konkreta, i alla fall allvarligare, sanktioner, men jag stöder ändå - jag upprepar det - André Sainjons betänkande och förslag helt och fullt.

Marín
Herr ordförande! Kommissionen tackar för ett utmärkt betänkande, utformat av Sainjon som än en gång har visat sin predisposition för de här frågorna. Betänkandet kommer enligt vår mening i rätta ögonblicket, Europeiska unionens politik i denna mycket känsliga fråga under ständig utveckling kan därmed utvärderas, en fråga som jag anser att parlamentet och kommissionen alltid fört ett aktivt och fruktbringande samarbete om.
I stort sett instämmer kommissionen med de analyser, frågor och farhågor som Sainjon och Europaparlamentet i största allmänhet har ställt upp. Här står vi mycket riktigt vid en skiljevägg. Sedan 1994, när den här frågan för första gången ställdes under debatt i parlamentet, har följande åtgärder vidtagits. Vi har sagt nej till tvång, påföljder och protektionism, en viktig punkt redan från början när vi inledde våra diskussioner, och som klart och tydligt förkastades vid Världshandelsorganisationens ministermöte 1996 i Singapur. Tvärtom valde Europeiska unionen, med Europaparlamentet i spetsen, att främja internationellt erkända sociala normer genom incitament, precis som det föreskrivs i Allmänna preferenssystemet (GSP). En dialog baserad på samarbete och övertalning inleddes med våra samarbetspartner världen runt, något som kan illustreras med de stora framgångar vi haft i förhandlingarna med Pakistans regering om " International Programme on the Elimination of Child Labour" (IPEC), ett ambitiöst program där vi har koncentrerat våra ansträngningar i samarbetet med Pakistan.
För att besvara några av de frågor som har ställts, till exempel Kreissl-Dörflers, så är naturligtvis avtalet undertecknat. Låt oss nu se hur vi kan tillämpa det, det är i varje fall ett exempel på att kommissionen ibland gör något bra. Förhandlingarna med Pakistan var inte lätta, tro mig, men vi har ett mycket viktigt projekt att genomföra i ett land där barnarbete är mycket utbrett.
Jag tror därför, Sainjon, att den väg som Europeiska kommissionen har valt ligger i linje med det betänkande som godkändes av Europaparlamentet 1994. Vi har också varit tvungna att agera i motsatt riktning, som i fallet med Burma, där vi på begäran av Europeiska fackliga samorganisationen och icke-statliga organisationer såg oss tvungna att utveckla det processrättsliga systemet, eftersom kommissionen inte hade tillgång till någon rättspraxis om hur Burma skulle kunna uteslutas från Allmänna preferenssystemets förtjänster, vilket gjorde att vi lyckades hantera situationen i fråga.
För att utveckla programmen behöver vi tid, men resultatet är till en början gott. Vår politik grundas på incitament där vi använder oss av GSP, som är ett avundsvärt instrument. Givetvis är inte detta tillräckligt och vi menar att Europaparlamentet och Sainjon gör rätt när de påpekar detta.
Många hinder måste övervinnas innan vi får en väl fungerande politik. Det första hindret ligger i själva instrumentet, det allmänna preferenssystemet. Instrumentet är begränsat. Det är begränsat, eftersom systemet dras med en extra preferensmarginal på mellan 15 och 25 procent. Just nu är det mycket begränsat eftersom karaktären av preferens i det allmänna preferenssystemet kommer att minska allteftersom förhandlingarna inom Världshandelsorganisationen fortskrider, preferenssystemet kommer att bli allt mindre attraktivt och tullmarginalerna kommer progressivt och på längre sikt att förlora sin attraktion, en verklighet som vi måste ta hänsyn till.
Om vi följer den inbjudan som framställdes till kommissionen i betänkandet så vore det synnerligen intressant att se hur de sociala och miljörättsliga faktorerna kan beaktas i de handelsavtal Europeiska unionen förhandlar eller ämnar förhandla om, särskilt när frihandel eller progressiv liberalisering av handelsutbyte kommer att råda.
Jag tänker i första hand på de områden som berör mig, medelhavsländerna, AVS-länderna - om nu detta godkänns när det nya avtalet omarbetas - samt Latinamerika, Mercosur, Chile och Mexiko.
Naturligtvis är det uppenbart att en sådan strategi inte får innebära att avsikten med den gemensamma handelspolitiken riskeras. Dessutom finns vissa precedensfall och det är att dessa klausuler redan finns i avtalet om frihandelsavtal för Latinamerika och att klausuler av den här typen, som vi redan vet, även finns i bilaterala avtal med Chile och Kanada. Den här filosofin kommer följaktligen sakta men säkert att breda ut sig.
När det gäller de europeiska företagens uppförandekod så har vi Howittbetänkandet som vi skall diskutera i morgon, vi måste gå vidare även på det här sättet.
Det europeiska initiativet beträffande fastställandet av finansiella villkor när det gäller en genuin politik inom området för familj och barns skolgång är också stimulerande och något som kommissionen givetvis måste granska.
Bortsett från de här komplementerande bestämmelserna så tror jag inte att vi kan undvika att tala om verkligheten. Det egentliga hindret är inte tekniskt utan politiskt. Instrumentet, det allmänna preferenssystemet, finns och skulle redan kunna användas, men det används inte eller det används inte i tillräckligt stor utsträckning.
Sedan den 25 maj 1998, den dag den antogs, har endast ett land erhållit incitament genom den så kallade sociala klausulen. Landet är Moldova. Vi har bara tagit emot den ansökan. Moldova är inte mycket, men det är ett steg i rätt riktning. De andra länderna är förtegna och tar inga initiativ, en politisk dialog måste etableras för att eliminera denna förtegenhet att binda samman sociala och handelsmässiga normer. I dag finns forfarande ingen internationell debatt som kan övertyga länderna i tredje världen om att göra anspråk på GSP och följa den riktning som vi alla vill. Det måste sägas: många av dem fortsätter att tycka att det är en inblandning i deras interna angelägenheter, det går politik i det hela och man menar att ILO är till för detta, att det räcker med att skriva på avtalen med ILO och att Europeiska unionen följaktligen inte bör eftersträva bilaterala avtal i frågan, eftersom det då blir fråga om en inblandning i de interna angelägenheterna.
Å andra sidan har den sociala klausulen GSP en otillräcklig geografisk täckning. Som ni vet hade vi föreslagit rådet att en utökning av den sociala klausulen skulle ske. Rådet förkastade dock kommissionens förslag och låt oss för en gång skull ge Cesar vad som är Cesars och rådet vad som är rådets, som normalt sett inte brukar delta i den här typen av debatter. Det är med andra ord alltid kommissionen som måste förklara saker och ting. Jag förstår inte heller varför rådet förkastade kommissionens förslag, men så är det.
Vi menar att vi måste ge ILO vårt stöd, ILO tillämpas som ni vet just nu på en rad olika sätt. Problemet är att räckvidden är begränsad tack vare att alla tre parter måste komma överens. Jag talade med Hansen och föreslog att om ILO så önskar så skulle vi kunna sammankalla till en stor konferens med medlemsländer, fackföreningar och tredje länder för att belysa de faktorer som definitivt kan motivera den här typen av politisk inriktning. Detta håller man nu på att studera.
Jag tror att det är bra att man inom Världshandelsorganisationen, som ni påpekade i ert betänkande, har beslutat sig för att ändra artikel 20 och fastställa de sociala normernas kriterium för en anslutning till WTO. En fråga som jag tycker att vi har all anledning att diskutera inom Europeiska unionen. En mycket känslig fråga eftersom medlemsländerna har delade meningar, något som ni inte har kunnat undvika att se.
När det gäller tanken att underkasta kandidatländernas anslutning särskilda villkor beträffande ILO-avtalen så tas redan det viktigaste upp i kandidatländernas screeningförfarande. Det är självklart att ett ILO-avtal som undertecknats av Europeiska unionen eller av medlemsstaterna är ytterligare en faktor att räkna med inom gemenskapen, och jag tror inte att det är något särskilt stort problem för kandidatländerna, eller för dem som vill ansluta sig och acceptera det allmänna system som råder inom Europeiska unionen.
Till sist vill jag påpeka att den här debatten kommer att vara länge. Som jag tidigare sade så sammanfaller kommissionens kriterium med det kriterium som kommer fram i Sainjonbetänkandet. Vi tar ett steg i taget, om än sakta, men det är en god inställning. Det går inte att göra på något annat sätt.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Transport - Infrastruktur - Satellitbaserade navigationssystem
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
(A4-0372/98) av Danesin för utskottet för transport och turism om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om offentliga-privata partnerskap i transeuropeiska transportnätprojekt, -(A4-0375/98) av Jarzembowski för utskottet för transport och turism om kommissionens grönbok om hamnar och sjötransportens infrastruktur, -(A4-0413/98) av Langenhagen för utskottet för transport och turism om meddelandet från kommissionen om utveckling av ett transeuropeiskt positionsbestämnings- och navigationsnät inklusive en europeisk strategi för globala satellitbaserade navigationssystem (GNSS)" .
Sisó Cruellas
Herr ordförande! Föredraganden Danesin kan tyvärr inte närvara, därför har jag den hedervärda uppgiften att som ställföreträdare presentera innehållet i betänkandet. Mina första ord går till Danesin som jag vill tacka för ett väl genomfört arbete.
Då jag inte kan göra på något annat sätt, så kommer jag här att inskränka mig till vissa aspekter i resolutionsförslaget om kommissionens meddelande om offentliga-privata partnerskap i transeuropeiska transportnätprojekt, något som nästan enhälligt godkändes av utskottet för transport och turism, endast en röst lades ned och ingen röstade emot.
En noggrann granskning av meddelandet om offentliga-privata partnerskap i transeuropeiska transportnätprojekt och en uppskattning av de reella problem som i sista stund har uppstått gör att följande nyckelfrågor kan uppställas: kapitalbrist på längre sikt på de europeiska marknaderna (avgörande marknader för en hantering av investeringsrisker med lång förfallotid), frånvaron av genomtänkta projekt, främst för länderna i Central- och Östeuropa, samt misstroendet och osäkerheten hos den privata sektorn för den offentliga sektorns nuvarande och framtida agerande.
De problem som sammanslutningar mellan den offentliga och privata sektorn står inför är följaktligen mycket svåra, kanske så svåra att man inte lyckas lösa dem. Enligt resolutionsförslaget måste partnerskapen uppfylla följande villkor: jämvikten mellan kommersiella och socioekonomiska kriterier skall respekteras vid projektens utformning, en riskfördelning skall ske genom att den privata sektorn tvingas gå i god för de förpliktelser man ådrar sig inom ramen för partnerskapen, så att inte den offentliga sektorn ser sig tvungen att garantera finansiellt stöd för projektets genomförande, varje partnerskap skall dessutom granskas individuellt där en kostnads- och intäktsanalys alltid skall inkluderas, så att man kan studera alternativa finansieringslösningar med enbart offentligt kapital samt räntabiliteten och de sociala konsekvenserna, det offentliga underskottet får absolut inte påverkas i de fall ingen kontant betalning sker mellan regering och privata investerare.
I det resolutionsförslag som vi för närvarande debatterar påpekas å andra sidan att den offentliga finansieringen spelar en viktig roll, och man uppmanar därför medlemsländerna att öronmärka åtminstone 1, 5 procent av sina egna budgetresurser för genomförandet av transportnäten. Europaparlamentet har å sin sida förbundit sig att göra vad som står i deras makt för att gemenskapens budgetpost beträffande näten skall få sig tilldelat större resurser. Man ber också medlemsländerna och kommissionen att göra allt de kan för att lagstiftningen om det öppna anbudsförfarandet för infrastrukturprojekt skall vara tydlig och flexibel så att den privata sektorn kan delta.
I de fall projekt skall finansieras med offentligt-privat kapital uppmanar man medlemsländerna och kommissionen att se till att tillräcklig öppenhet och offentligt deltagande garanteras under planeringsfasen. Detta var vad jag ville ta upp i resolutionsförslaget.
Avslutningsvis, herr ordförande, vill jag be kammaren att ge betänkandet sitt bifall eftersom partnerskap mellan den offentliga och privata sektorn i fråga om de transeuropeiska transportnäten kan bidra på ett mycket positivt sätt till en förändring eller mobilisering av den, enligt min mening, nödvändiga privata finansieringen. Skulle inte detta lyckas får vi svårt att nå våra mål beträffande infrastrukturens uppbyggnad, något som kan få såväl tillväxten i våra ekonomier att kraftig gå tillbaka som den ekonomiska och sociala utvecklingen att avstanna, samtidigt som vi sätter europeiska ekonomins konkurrenskraft på spel.

Jarzembowski
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill som föredragande börja med att tacka för det kollegiala samarbetet i utskottet för transport och turism. Betänkandet antogs av utskottet med enhällighet efter intensiva överläggningar mellan de olika ledamöterna och grupperna. Där kan man alltså se, att det trots alla de frågor som möjligen kommer att diskuteras här i parlamentet i dag och i morgon, fortfarande råder en kollegial anda av samarbete i utskottet. Det vill jag hjärtligt tacka mina kolleger för.
Vi har i vårt betänkande tagit ställning till grönboken från december 1997. Vi har varit förhållandevis snabba och försökt att ta med all information på området hamnekonomi och fackföreningar. Vi har alltså inte bara suttit vid konferensbordet och funderat över och arbetat med grönboken. Precis som kommissionen är vi av den uppfattningen - och tidigare var det annorlunda i hamnkretsar - att det bör finnas en effektiv, om än under iakttagande av subsidiariteten, sakligt begränsad europeisk hamnpolitik. Det var under många år en omstridd fråga.
För vår del är det två primära målsättningar som gäller för en europeisk hamnpolitik: För det första måste vi upprätta regelrätta konkurrensvillkor mellan de europeiska hamnarna. Man måste fortfarande konstatera att den regelrätta konkurrensen mellan hamnarna har snedvridits genom regionalt och nationellt stöd, och ytterst strider detta mot principerna för den europeiska inre marknaden.
För det andra är vi helt av den uppfattningen att gemenskapens område, med tanke på en i längden rimlig rörlighet, inte bara skall begränsas till några få hamnar, utan att det snarare bör ske en decentralisering utifrån de yttersta randområdena, så att vi kan undvika många vägar på land, eftersom vi vill ha miljövänliga transporter. Naturligtvis innebär det att vi skall främja åtskilliga små eller nya hamnar, men även detta måste ske utifrån grundprincipen att inte hindra den regelrätta konkurrensen mellan hamnarna.
Vad innebär nu dessa båda grundprinciper rent konkret för våra krav till kommissionen? För det första: Kommissionen bör lägga fram en studie över insynen i de konkurrensvillkor som råder i och mellan hamnarna. Jag har redan påpekat att det nationella och regionala stödet snedvrider konkurrensen. Det missgynnar dessutom de hamnar och företag, som tack vare egna insatser har ökat sin effektivitet och vill behålla den. Ett undergrävande av effektiviteten genom otillåtna subventioner måste förhindras, men för att kunna göra det behöver man konkreta fakta. Ni har en mängd fakta, men ni har inte sammanställt dessa och lagt fram dem för oss. Det är det första vi lägger vikt vid.
För det andra: Kommissionen är oberoende av denna studie över insynen skyldig att redan nu straffa och följa upp konkurrensbrott. Det borde ni göra i större utsträckning. Ni vet en hel del, men vi är av den uppfattningen att man för att uppnå en allmän regelrätt behandling av alla hamnar och hamnföretag, behöver riktlinjer för hamnstödet och konkurrenskontrollen, men inte först år 2001, som det framgår av en av kommissionens handlingar, herr kommissionär. De borde vi egentligen ha fått redan för fem år sedan. Vi behöver klara riktlinjer, så att man beträffande vissa sedvänjor, som har uppstått i den ena eller andra medlemsstaten, tydligt kan säga: Så här kan det inte fortsätta. Det måste ske en förändring. Vi behöver en regelrätt konkurrens. Det måste man ställa in sig på i hamnarna och i företagen.
För dessa riktlinjer gäller även att finansieringen av hamn- och sjötransportinfrastrukturens anläggningar måste delas in i tre underkategorier: de allmänna hamnarna, infrastrukturåtgärderna, som inte behöver vare sig anmälas eller kontrolleras, eftersom det inte är ett statligt stöd. De hamninfrastrukturåtgärder som hör samman med företagsverksamhet räknas inte som stöd i de fall där de refinansieras och alltså därför inte är av stödkaraktär. I övriga fall omfattas de av de bestämmelser som gäller i fråga om stöd. Däremot omfattas de åtgärder i fråga om hamnsuprastruktur som hör samman med företagsverksamhet enligt vår uppfattning alltid av stödbestämmelserna, det vill säga, de är egentligen alltid förbjudna; jag kan inte här ta upp några undantagsfall.
Till sist vill jag uppmana kommissionen: Skapa insyn, vidta åtgärder mot syndarna, men skapa inga nya rättsliga bestämmelser, herr kommissionär. Vårt utskott är av den uppfattningen, att vi - åtminstone inte för närvarande - varken behöver ett utfärdande av ett direktiv som berör hamninfrastruktur, avgifter eller terminaler, eller ett direktiv om hamntjänsternas tillträde till marknaden. Jag kan tala om för er: De holländska bogserbåtarna har brutit sig in i Hamburg, bogserbåtar från Hamburg bryter sig in i Antwerpen. Det fungerar utan några nya bestämmelser, om kommissionen bara stöder marknadskrafterna. Därför ber jag kommissionen fortsätta att arbeta utifrån den nu gällande lagstiftningen. Ni kan bespara er en ny lagstiftning och i stället arbeta utifrån bestämmelserna om stöd och konkurrens och skydda hamnarna, där man gör egna ansträngningar, och låt oss tillsammans stödja de övriga, men det främsta målet måste vara: ingen snedvriden konkurrens.

Langenhagen
Herr ordförande, herr kommissionär! Georg, jag gillade det du sade om de små hamnarna.
GNSS ger oss en möjlighet att möta de ständigt växande kraven på aktuella positions- och tidsbestämningar i vårt dagliga arbete eller på fritiden. Vi kommer att uppnå en ständigt ökande effektivitet inom transportinfrastrukturen, samtidigt som vi ökar säkerheten och minskar belastningen på miljön. Kort sagt, med ett europeiskt GNSS kan vi skapa ett effektivare och miljövänligare transportsystem i Europa. Med hjälp av satellittekniken kommer vi - bara för att nämna några exempel - att underlätta flygtrafikledarnas arbete, och med hjälp av en satellitstyrd flygledningstjänst inom flygtrafiken uppnå en ökad säkerhet för passagerarna.
Inom landtransportsektorn kan man när som helst bedöma lasten och lastbilarnas position, något som tillåter en mer exakt planering av distributionslogistiken. Det mest kända är nog utnyttjandet av satellitnavigationstekniken på området sjöfart och fiske - först bojkottat, sedan betraktat som en självklarhet.
På fritidsområdet är det allt fler hobbyseglare som har utrustat sin båt med satellitnavigationstekniken. Användningsområdena verkar kunna sträcka sig hur långt som helst. Man kan nu föreställa sig ett framtidsscenario, där många bergsklättrare inte längre kommer att klara sig utan ett satellitnavigationssystem. Vi talar alltså i samband med GNSS inte bara om en teknisk innovation för ett fåtal, utan snarare om en ny marknad för alla.
För närvarande kommer vi globalt sett kunna tillämpa två satellitnavigationssystem, det amerikanska GSP och det ryska GLONASS. Men dessa båda system har för oss européer vissa stora nackdelar. Båda systemen är statligt kontrollerade och har utvecklats för militära ändamål. Amerikanarna ställer i princip bara i begränsad omfattning sitt system till förfogande för civilt bruk, något som leder till ett betydande underskott för den europeiska användaren. Detta yttrar sig i form av en bristande noggrannhet vid en för hög teknisk felsannolikhet och för långa väntetider vid eventuella systemavbrott, och sådana har redan inträffat.
Det betyder att det inte finns någon garanti för att systemet alltid är tillgängligt. Genom att det amerikanska GPS är med och utnyttjar detta, är vi mycket beroende av amerikanarna och deras vilja att på ett mer eller mindre fullständigt sätt vidarebefordra sina signaler till oss.
I framtiden kommer man att upprätta världsomfattande nät för satellitkommunikation. Här finns en enorm tillväxtpotential för den europeiska rymdforskningen, och det är också Europas chans att stå sig i den kommande internationella konkurrensen och hålla de dominerande tillverkarna stången.
Här kan vi till och med skapa oss en ledande position. Därför döljer GNSS en enorm marknadspotential, och Europa skulle kunna bli den första civila producenten på detta marknadsområde. Ett första steg har tagits: ett nära samarbete mellan de tre europeiska institutionerna - kommissionen, Europeiska rymdorganisationen (ESA) och Europeiska organisationen för luftfartssäkerhet (Eurocontrol) - har just reglerats i ett avtal.
EU: s strategi består av två etapper. Först kommer man att stödja sig på de så kallade signalerna. Deras precision och integritet kommer förvisso att förbättras genom en ytterligare, redan existerande markbunden och rymdbaserad infrastruktur. I den andra etappen skall ett oberoende europeiskt system för civil användning upprättas eller - vilket jag välkomnar ännu mer - ett system för internationellt samarbete med samma målsättning.
Den europeiska industrin kommer att erövra ett brett verksamhetsområde för utvecklandet av dessa nya tekniker på en innovativ och ständigt expanderande global marknad. Det kommer att medföra nya arbetstillfällen på sådana marknadsområden som forskning, utveckling, utrustning och tjänster. Denna modell i två etapper kommer att bereda vägen för en ny marknad.
Men det finns ett problem och det är frågan om finansieringen. Den offentliga sektorn kommer inte att bära alla kostnader för ett sådant system, och därför behövs det några mer övertygande och omfattande nya uppslag. Låt oss tänka på det Sisó just utvecklade, nämligen modellen om public private partnership , som man säkert kommer att få tillämpa även här.
Jag vänder mig till samtliga aktörer inom politiken, industrin och forskningsinstitutioner. De bör genom utarbetandet av ett satellitnavigationssystem för Europa säkra en lika tillgång till alla alternativ inom den grundläggande tekniken, som man i vår tid inte längre kan bortse från.

Ettl
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag gläds å ekonomiutskottets vägnar över att vårt yttrande och våra förslag till Danesins betänkande har fått en avgörande betydelse, och det är det viktigaste.
Men en principiell kommentar av allmän natur beträffande public private partnership . Målet med en mobilisering av privat kapital för finansieringen av TEN misslyckades i första försöket totalt, det får vi lov att medge. Det misslyckades på grund av bristande attraktivitet och administrativa, rättsliga men även politiska hinder. Man framförde som argument att den typen av projekt är meningsfulla och nödvändiga och att en påskyndad utbyggnad av de transeuropeiska transportnätprojekten absolut inte kan bli bättre än den är.
Naturligtvis välkomnades projekten även på grund av sina positiva effekter för sysselsättningen. Men mer än så blev det inte. I dag vill jag ta upp ytterligare en aspekt och särskilt med tanke på utvidgningen av Europeiska unionen påpeka, att det är precis nu som det är nödvändigt att skynda på utbyggnaden av det transeuropeiska transportnätet.
Om vi vill göra tillväxtkvoten i kandidatländerna något så när rättvisa, är det ur miljöpolitisk synvinkel absolut nödvändigt att driva transportnätprojekten framåt, eftersom de miljöpolitiska problemen annars kommer att öka, så att vi inte kommer att få grepp om någonting längre, och det i mitten av Europa. En bättre samordning mellan Euroepiska investeringsbanken (EIB) och Europeiska investeringsfonden (EIF) liksom långfristiga finansieringsmöjligheter, även med tanke på risk capital behövs, för att i ett andra försök kunna göra de offentlig-privata partnerskapen mer attraktiva. Dessutom är det nödvändigt att förbättra samspelet och avgränsningen mellan den privata och den offentliga sektorn och bättre möta partnernas behov. Endast så, och även med en större offentlig stödinsats, kan vi starta de projekt i morgon, som vi redan har ett stort behov av i dag.

Scapagnini
Herr ordförande! Europas konkurrenskraft inom den marina sektorn beror i allt högre utsträckning på hamnarnas transportsystem och övriga tjänster, eftersom hamnarna hanterar över 90 procent av allt handelsutbyte mellan Europeiska unionen och tredje land och cirka 30 procent av trafiken inom gemenskapen. Det är därför nödvändigt att utveckla en lämplig politik, framför allt när det gäller försvaret av den europeiska sjöfartsnäringens konkurrenskraft, en sektor som ger arbete åt 2, 5 miljoner personer, samt möjligheterna till samarbete med kandidatländerna och länderna kring Medelhavet, något som utgör en ny, stor utmaning för den närmaste framtiden.
Att vidta åtgärder som kan överbrygga den obalans som råder mellan hamnarna i söder och de i norra Europa är utan tvekan en grundläggande utgångspunkt, men detta framkommer inte klart i den strategi som föreslås i grönboken. Utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, som jag har äran att vara ordförande för, hävdar att den väg man skall gå är att ta betalt för kostnaderna för de tjänster som erbjuds i hamnarna, och att infrastrukturerna bör finansieras med hjälp av inkomster som genereras av hamnarnas olika verksamheter. Självfinansieringen är faktiskt oundviklig om man skall kunna uppnå öppenhet och insyn i hamnarnas verksamhet, vilket är en förutsättning för fri konkurrens.
I det femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling tas hänsyn till problemen med hamnarna, sjötransporterna och sjöfartstekniken, med särskild inriktning på en hållbar rörlighet, intermodalitet och forskning om hållbara marina ekosystem.
Utskottet för forskning stöder slutligen rådets förslag att inrätta en europeisk sjöfartsbyrå som skall ha till uppgift att främja samarbetet mellan framstående europeiska centra inom området, den europeiska sjöfartsnäringen och de politiska beslutsfattande organen och som skall utgå från samma modell för samarbete som Eureka.

Maes
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! För Jaak Vandemeulebroukes räkning, han var föredragande för utskottet för regionalpolitik i den här frågan och jag är hans efterträdare, vill jag betona några saker som tagits upp i utskottet, bland annat den svårighetsgrad man står inför vid genomförandet av enhetliga åtgärder inom ett område där det finns så stora olikheter med avseende på organisation och egendomsstruktur. Jag vill också betona vikten av inramningen och multimodala transporter. Jag är glad över att det ensidiga intresset för vägtransport så sakteliga börjar ersättas av andra prioriteter. Jag vill också peka på hamnarnas betydelse som förbindelser för mindre utvecklade europeiska områden, men samtidigt vill jag betona de stora geografiska skillnaderna. I betänkandet pekas det visserligen på den svåra situationen för vissa öregioner, men jag vill också peka på vissa större hamnars läge långt inåt land. Jag bor i närheten av Antwerpen. Ni förstår vad jag menar. Där måste man varje år genomföra muddringsarbeten för 8 miljarder för att hålla hamnen tillgänglig, och det skulle alltså innebära en katastrof för den här hamnens konkurrensläge om muddringskostnaderna måste räknas in i det pris kunderna betalar. Ni förstår säkert att vi ser fram emot de konkreta åtgärder som skall vidtas i samband med er politik. Våra hamnar har nämligen inte rätt till något stöd från Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) eller från Sammanhållningsfonden. I motsats till viktiga sydeuropeiska, nordliga och brittiska hamnar. Jag hoppas att kommissionen kommer att ta hänsyn till det här geografiska läget. För övrigt gläder jag mig verkligen åt att ni också vill göra en integrerad områdesplanering, eftersom våra hamnar verkligen är glupska när det gäller utrymme. Jag vill här och nu betyga min solidaritet med en liten by i mitt grannskap, Doel, som är dömd att försvinna på grund av Antwerpens utvidgning.

Pompidou
Herr ordförande! Herr kommissionär! Mina kära kollegor! Jag kommer inte att komma tillbaka till Langenhagens utomordentliga betänkande som försvarar en europeisk strategi för globala satellitbaserade navigationssystem för civilt bruk. Det är ett komplext ämne, eftersom det är mycket tekniskt, men det handlar också om ett system som är synnerligen politiskt, eftersom det beror på Europas oberoende i fråga om kontroll av flygtrafiken.
Globala satellitbaserade navigationssystem (GNSS) är för övrigt en modell för komplementaritet mellan Europeiska kommissionen och Europeiska rymdorganisationen som bland annat blandar in Den europeiska organisationen för luftfartssäkerhet (Eurocontrol), och det är fallet med programmet EGNOS. Under dessa omständigheter kommer jag att framhålla tre punkter som man har röstat om i Utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, och som jag har anfört i form av ändringsförslag i egenskap av föredragande av yttrandet.
Det är allra först nödvändigt att framhålla hur viktigt det är att tack vare femte ramforskningsprogrammet främja grundforskningen och de tekniska bevisen som är nödvändiga för att utveckla satelliter som är högpresterande och anpassade till navigationsbehoven och till förflyttningen av rörliga kroppar, men även hur viktigt det är att förbättra markanläggningarna och framför allt den utrustning ombord på de olika rörliga kropparna. Faktum är att världsmarknaden för GNSS är i storleksordningen 40 miljarder euro, varav 10 för satelliterna och 30 för markanläggningarna och materialet ombord. Att förbättra säkerheten, och då i synnerhet luftfartssäkerheten är en av det europeiska GNSS: s brännande frågor, men man måste även inrikta sig på att förbättra hanteringen av sjötrafik, landsvägstrafik, vägtrafik och järnvägstrafik.
Det är slutligen viktigt att utöka användningen av GNSS i andra syften än dem som föredragande Langenhagen har angett, och särskilt inom sjöräddningen. I detta sammanhang är det nödvändigt att korrekt lokalisera markanläggningarna och i synnerhet den nödvändiga strukturen mellan flygplatsanläggningarna och kommunikationsstationerna avsedda för sjö- och landsvägstransporter. Europa förfogar alltså inte bara över ett globalt satellitbaserat navigations- och positionsbestämningssystem, utan också över medel att använda systemet för att förbättra flygtrafiken, landsvägstrafiken och sjötrafiken, vilket är slutmålet för det europeiska GNSS.

Malerba
Herr ordförande! Jag tänker ägna en del av mina fyra minuter åt att tala om grönboken. Låt mig alltså börja med det, och säga att grönboken om hamnar och sjötransportens infrastruktur har skapat stora förväntningar, bland annat eftersom det är första gången som hamnarna erkänns som en integrerad del av det transeuropeiska transportnätet. Men grönboken har också väckt en viss oro bland hamnarnas operatörer när det gäller finansieringen av hamnarnas infrastruktur, eftersom den inte i alla stycken verkar ta hänsyn till de olika förutsättningar som råder, framför allt när det gäller hamnarna i södra och i norra Europa.
I Medelhavet har den största tillväxten i trafik ägt rum under de senaste tio åren, efter en lång period av stillastående. Detta har skett tack vare ökningen av den internationella trafiken genom Suez och den lokala trafiken, även passagerartrafiken. Man har kunnat notera tvåsiffriga tillväxttal och många hamnar har äntligen genomfört de förändringar som krävts och skapat modernare och mer konkurrenskraftiga organisationer. Trots detta är infrastrukturerna fortfarande till största delen otillräckliga för att kunna bibehålla tillväxten.
Metoderna för ekonomiskt samarbete mellan hamnmyndigheter och lokala myndigheter skiljer sig fortfarande mycket åt mellan olika hamnar i skilda europeiska regioner. Rekommendationen till kommissionen att genomföra en kartläggning av de olika hamntyper som finns i Europa är med andra ord en mycket viktig punkt i Jarzembowskis utmärkta betänkande.
Låt mig ytterligare stryka under två punkter i sammanhanget. Bestämmelserna om konkurrens mellan de olika hamnarna borde inte tillåta några undantag, och de hamnar borde premieras som redan har genomfört övergången till en mer företagsinriktad organisation, jämfört med dem som fortfarande arbetar som statsägda bolag. Den andra punkten gäller passagerartransporterna till sjöss, något som har stor strategisk betydelse, framför allt i Medelhavet, som en viktig faktor när det gäller ekonomisk, social och regional utveckling. Det är viktigt att stödja utvecklingen av hamnarnas infrastrukturer i Medelhavet, även i tredje land.
Låt mig nu övergår till frågan om satellitnavigering. Här skulle jag, i min egenskap av företrädare för utskottet för externa ekonomiska förbindelser vilja göra ett par kommentarer till Langenhagens utmärkta betänkande. Det står helt klart att Europa har ett strategiskt projekt med stora möjligheter inom räckhåll, ett projekt som inte är alltför svårt att genomföra rent tekniskt, och som dessutom står i rimlig proportion till de europeiska tillgångarna och ambitionerna. Vi kan med andra ord klara av detta. Projektet skulle dessutom kunna bli av stor symbolisk betydelse som ett exempel på teknik i säkerhetens och effektivitetens tjänst, och det skulle kunna bli mycket uppmärksammat av medborgarna som ett exempel på europeiskt samarbete. Det är med andra ord dags att öka takten när det gäller att fatta beslut och bevilja medel till ett europeiskt satellitnavigeringssystem. I det femte ramprogrammet har utskottet för forskning redan gjort sitt. Nu måste kommissionär Kinnock föreslå en modell för att finansiera infrastrukturen.
I samband med internationella förhandlingar verkar det helt klart att för USA har GPS-systemet fortfarande ett dubbelt värde - civilt och militärt. Man kommer med andra ord fram till den paradoxala slutsatsen att det ligger i USA: s intresse, förutom i Europas, att Europa tar egna initiativ när det gäller att få till stånd nya konstellationer av satelliter med regional och global täckning. Naturligtvis vill vi ha möjlighet att samköra med det amerikanska systemet, det är självklart. Vi uppmuntrar dessutom till samarbete med Japan och även med de länder som börjar komma fram inom rymdfarten, som till exempel Kina och Indien. Det skulle dessutom vara intressant att fortsätta samarbetet med Ryssland, även om det finns risker vad gäller pålitligheten för deras olika system.
Låt mig slutligen påpeka behovet av att inrätta ett europeiska certifieringsorgan för de protokoll som skall användas för satellitdata. Även detta är något som måste tas med i beräkningen.

Castricum
Herr ordförande! Förra veckan hörde jag på radio historien om ett transportföretag som på prov hade skickat en container med ett tåg från södra Nederländerna till Cadiz och efter fem och en halv dag fick meddelande om att sändningen hade kommit fram till Spanien. Jag var tvungen att tänka på det när jag ännu en gång bläddrade igenom grönboken om hamnar och sjötransportens infrastruktur och lät den andra meningen sjunka in ordentligt. Europas konkurrenskraft i världsekonomin är i allt högre grad beroende av ett effektivt och lönsamt transportsystem. De ärenden som behandlas i vårt utskott måste i högre grad än tidigare ses mot den bakgrunden. Det finns mycket konkurrens mellan hamnarna. I och med grönboken skisseras, och det är inte en dag för tidigt tycker jag, en ordning som passar de bestämmelser som gäller också för flera andra sektorer. Det är desto viktigare eftersom hamnkomplexen i allt större utsträckning utvecklats till områden där flera former av transport, industri, handel och ofta andra viktiga tjänster förs samman. Jag har tyvärr inte möjlighet att här och nu gå in i detalj på de viktigaste delarna av grönboken. Jag vill komplimentera kommissionären för den fullständighet som eftersträvats och kollega Jarzembowski för resultatet av hans idoga arbete.
Jag skulle också vilja säga följande. Grönboken kom ut i slutet av 1997. Sedan dess har vi varit med om två årsskiften, så kan man också se på saken, kollega Jarzembowski. Ni valde en litet annorlunda infallsvinkel men vi har under tiden sett två årsskiften. Även om jag inte tvivlar på att kommissionen skall välkomna kollega Jarzembowskis, och snart parlamentets, betänkande så måste man utgå ifrån att, med hänsyn till tidens gång fortsätter kommissionen den nödvändiga verksamheten. Det första och samtidigt avgörande steget är att samla in den information som behövs. Tillförlitlig information och jämförbar information. Skulle kommissionären i kväll kunna tala om vilka framsteg som redan har gjorts på den punkten, eftersom jag har förstått att det har lagts fram utförliga frågelistor.
Slutligen, herr ordförande, så har olika grupper lagt fram ändringsförslag. Det är inte så många och det understryker ännu en gång det som vi redan visste sedan det behandlades i utskottet, nämligen att det finns ett utbrett stöd för det som kollega Jarzembowski har utarbetat. Vi har därför inte heller något behov av att stödja de nya ändringsförslagen. Jag har dock en fråga till kommissionären med anledning av ändringsförslag 8 från kollega Lagendijk. Skulle kommissionären ännu en gång vilja ta reda på vilka möjligheter det finns för att med beaktande av subsidiariteten främja det verkliga samarbetet mellan hamnarna, eftersom jag verkligen anser att det skulle vara till förmån för den europeiska ekonomins konkurrenskraft i världen.

Sisó Cruellas
Herr ordförande! För det första vill jag tacka övriga två föredraganden, Jarzembowski och Langenhagen, för ett väl genomfört arbete.
Det är så uppenbart att utvecklingen av de transeuropeiska transportnäten är en avgörande faktor för ekonomins tillväxt, målsättning för den socioekonomiska sammanhållningen och den europeiska ekonomins konkurrenskraft, så vi behöver inte framhålla detta längre.
Inte mindre uppenbart är att enormt stora investeringar krävs för att bygga nämnda infrastrukturer, och att i en situation med budgetrestriktioner som vi just nu har, så kan inte medlemsländerna finansiera dem, därför är en privat finansiering nödvändig. Av den anledningen kan kommissionens förslag om partnerskap mellan den offentliga och den privata sektorn vara ett värdefullt instrument för en finansiering av genomförandet och igångsättandet av de transeuropeiska transportnäten.
Detta är möjligt om vi kan erbjuda eventuella finansiärer, bygg- och transportföretag samt kapitalmarknaderna en stabil ram för de finansiella transaktionerna. Stabiliteten beror givetvis också på det ansvar medlemsländernas regeringar påtar sig, så att finansiärerna ges en tydlig politisk och rättslig ram så att de kan se vilka politiska och administrativa risker projekten för med sig. Å andra sidan måste Europeiska unionens bestämmelser om konkurrens, miljö och offentlig upphandling respekteras.
Fram till nu och trots den goda vilja som finns verkar det som om agenternas inblandning inte lyckas få med sig det privata kapitalet i uppbyggnaden av transportnätens infrastruktur. Vill man överbrygga nuvarande svårigheter och samla nödvändigt kapital för att kunna skapa denna infrastruktur för transportnät, något som kommer att bidra till en framgångsrik utvidgning för Europeiska unionen samt öppnandet av det paneuropeiska transportnätet till de östeuropeiska länderna och Medelhavsområdet, så krävs större kraftansträngningar från såväl de europeiska finansinstitutionernas sida, både offentliga och privata, som från olika ekonomiska och sociala aktörer.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Låt oss till att börja med konstatera att de tre betänkanden som vi behandlar i dag inte har mycket gemensamt med varandra, men att det ändå är en intressant debatt eftersom vi kan konstatera att vi i Europa ändå håller på att utveckla ett något mer omfattande synsätt med avseende på näten och hur de egentligen fungerar. Där är hamnarna naturligtvis de viktigaste knutpunkterna. Inte bara de viktigaste problempunkterna utan också definitionsmässigt punkter för den kombinerade transporten.
Vi delar kommissionens uppfattning om att short sea shipping måste främjas. Jag skulle med eftertryck vilja fråga kommissionen,
herr kommissionär! Skulle ni vilja vara snäll och svara på denna specifika fråga: om bidrag inte är tillåtna för infrastruktur eftersom detta inte faller inom det offentliga området, bör det då inte finnas en annan möjlighet eftersom multimodala installationer är bidragsberättigade. Man skulle alltså helt enkelt kunna vända på argumentet och säga nej, detta är inte en infrastruktur för privat bruk, den är multimodal.
Herr ordförande! Nu återkommer jag till mitt eget språk och jag måste ännu en gång tydligt peka på att vi egentligen borde avskaffa stödet, och att vi allt mer borde övergå till vanlig marknadsfunktion. Därför är också en sådan tanke som kollega Castricum lägger fram här, nämligen att hamnarna måste samarbeta med varandra, fullständigt nonsens. Hamnar är nu en gång för alla allmänna företag och då kan man inte säga: man har den sortens transport i den ena hamnen och en annan typ av transport i en annan hamn. Hamnar konkurrerar med varandra, och vi måste låta marknaden fungera av sig själv. Kanske kan det samarbete mellan socialdemokrater och liberaler som sedan länge är ett faktum i mitt land också kan övertyga Castricum om den tanken.

Donnay
Herr ordförande! Mina kära kollegor! Vi kan glädja oss över att en diskussion om och en reflektion över situationen för hamnarna äntligen kommer igång inom Europeiska unionen.
Kommissionens grönbok var för övrigt mycket väntad av sektorns fackmän. De satte berättigat hopp till de utvecklingsmöjligheter som den skulle kunna skapa. Svaren på dessa förväntningar, såsom de beskrivs i kommissionens dokument, är dock långt ifrån i nivå med de förhoppningar som de hade väckt.
Man måste konstatera att detta dokument inte motsvarar de mål som ursprungligen sattes upp. Vi kan bara i synnerhet beklaga den roll och den plats som kommissionen tilldelar hamnarna. Faktum är att hamnarna enligt min mening inte bara spelar en kommersiell roll, utan de är även instrument för utveckling av sysselsättningen och regionalpolitiken. I detta avseende måste de kunna fortsätta att i viss utsträckning åtnjuta stöd från statsmakten. Vi tänkte att föredraganden skulle peka på svagheterna och bristerna i kommissionens förslag, och att man med fördel skulle kunna förbättra grönboken på vissa punkter vid granskningen av den i utskottet.
Vi har vad oss beträffar gjort ett antal förslag som skall främja nya initiativ för de europeiska hamnarna. Men inget av våra förslag har behållits vare sig i kommissionens text eller i Jarzembowskis betänkande. Det är därför, och det är mot min vilja jag säger det, - jag hoppas att min kollega Jarzembowski ursäktar mig för detta - som vi inte är mer nöjda med det betänkande som läggs fram för oss än med kommissionens text. Dessa två dokument håller sig till en alltför restriktiv syn på hamnarna. Visserligen fyller dessa en kommersiell uppgift, men de spelar även - något som jag understryker - en fundamental roll i fråga om regionalpolitik och en garanterad effekt på sysselsättningen. Man kan beklaga frånvaron av hänvisningar till de ofrånkomliga skyldigheter som när det gäller offentliga organ tilldelas hamnmyndigheterna.

Moreau
Herr ordförande! Grönbok om hamnar och sjö transportens infrastruktur hänvisar till betydande insatser, eftersom det gäller 90 procent av Europeiska unionens handelsutbyten med tredje land, 30 procent av handelsutbytena inom gemenskapen och 200 miljoner passagerare per år. Denna sektor spelar en viktig roll för sysselsättningen, den ekonomiska utvecklingen och regionalpolitiken; därför kan den inte bara betraktas ur kommersiell synvinkel.
Vi samtycker till att Jarzembowskis betänkande förkastar idén om att anta direktiven om infrastrukturkostnader och hamnavgifter och anser att det på det aktuella stadiet inte är nödvändigt med en gemenskapslagstiftning om organisationsstrukturen och tillträdet till marknaden för hamnfaciliteter med tanke på att situationerna är olika. Denna ståndpunkt ansluter sig för övrigt till rådets ställningstagande.
Även om vi också uppskattar de framsteg som förverkligats i utskottet, måste vi konstatera att betänkandet som gjorts med kommissionens förslag som förebild förblir alldeles för beroende av en inställning som uteslutande handlar om marknaden. Denna inställning får kommissionen att föreslå en liberaliseringsprocess för hamnarna, liksom man gjort för andra sektorer, och av denna anledning vill de begränsa de finansiella stöden. Myndighetsuppdrag som accepterar dessa strukturbidrag är mycket undervärderade. Man måste ta större hänsyn till dem.
Det är det som vår grupps ändringsförslagen betyder. De syftar till att hävda tjänster för det allmänna intresset hos hamnverksamheterna och vägrar följaktligen att förbjuda de stöd som är nödvändiga för att man skall kunna förverkliga dessa uppdrag. Faktum är att dessa beslut måste fortsätta att vara medlemsstaternas befogenhet.
Jag skulle vilja tillägga att det däremot skulle vara användbart att utarbeta en gemenskapsram i fråga om yrkeskvalifikationer och respekt för säkerhetsuppdrag för att effektivt bekämpa snedvridningen av konkurrensen och främja en social harmonisering uppifrån.
Såsom betänkandet läggs fram för oss förmår det alltså inte i vårt tycke svara mot behoven av utveckling i denna sektor, trots vissa framsteg.

Tamino
Herr ordförande! Låt mig apropå Jarzembowskibetänkandet säga att vi i Gruppen De gröna uppskattar det faktum att det innehåller synpunkter på miljöproblemen, framför allt i beaktandesatserna J och K, vilka lyfter fram betydelsen av en långsiktig bedömning och regler för miljösäkerheten. Jag vill också tillägga att vi, i egenskap av De Gröna, anser att ett korrekt utnyttjande av vattenvägar och floder är den rätta vägen att gå om man vill upprätta ett hållbart transportsystem, men just därför anser vi det vara lika viktigt att en del av de aspekter som kommissionen i viss utsträckning har instämt i, inte bara förekommer i beaktandesatser utan även bland själva förslagen dvs. som paragrafer. Vi De Gröna har därför lagt fram ett ändringsförslag som på ett entydigare och mer bindande vis understryker behovet av en långsiktig miljökonsekvensbedömning.
När det gäller att inrätta nya hamnstrukturer, så anser vi att man måste ta hänsyn till den kapacitet som den redan befintliga hamnstrukturen klarar av och framför allt att man måste räkna med samarbetet mellan olika hamnsystem. Jag vet att jag nu gör Wijsenbeek besviken, eftersom han redan har dömt ut den teorin som dumheter, men jag upprepar den ändå.

Van Dam
Herr ordförande! De europeiska hamnarna är en ständig källa till oenighet mellan de olika medlemsstaterna. Om det inte gäller frågan om vem som kan kalla sig den största, så gäller det frågan om den ekonomiska verksamheten i de kraftigt konkurrerande europeiska hamnarna verkligen sker på ett regelrätt sätt. Det är de stora skillnaderna i struktur mellan hamnarna som är skulden till det. Jag vill betona att hamnarna har uppstått i en specifik kultur och därigenom också stämplats på det viset. Därför måste de här olikheterna rättas till genom påtagliga regler. Det är ju inte bra om hamnarna behandlas olika inom Europa. För att rätta till de här skillnaderna så behövs det i första hand en grundlig undersökning av de europeiska hamnarnas ekonomiska struktur. Förutom en sådan undersökning måste det också utarbetas riktlinjer för uppspårandet av otillbörligt stöd. Dessa direktiv måste framför allt vara entydiga och enkla. Av den anledningen har jag lagt fram två ändringsförslag som skall göra det möjligt att göra en bedömning av klasseringen av ekonomiska flöden på grundval av tydliga och enkla kriterier. Förutom frågan om hamnar skall få legalt statligt stöd eller inte så behövs tydliga gränser för spänningsområdet mellan statligt stöd och ett rättvist konkurrensläge. Det kan ändå inte vara meningen att den position som hamnarna byggt upp under flera decennier och med stora investeringar skall omintetgöras genom överdrivet stöd till konkurrerande hamnar. Det måste vi vara mycket uppmärksamma på. Däremot är det önskvärt att vidta åtgärder som innebär en stimulans för kustsjöfarten. Europaparlamentet har redan vid flera tillfällen sagt att mer transport måste ske på det minst miljöbelastande sättet. I det avseendet yrkar jag för möjligheten att investera extra i hamnar för att på det sättet främja en förskjutning av the modal split i den riktningen.

Schifone
Herr ordförande, kära kolleger! Mitt inlägg gäller Danesinbetänkandet om de transeuropeiska transportnäten. Det står klart att utvecklingen av transeuropeiska transportnät är ett viktigt led i strävandena att ena Europa. Rörligheten - framför allt inom den inre marknaden - är faktiskt av avgörande betydelse, enligt min mening inte bara i ekonomiskt hänseende, utan också kulturellt, när det gäller att främja utbyte, konkurrens, kommunikationer och den sociala utvecklingen överhuvudtaget. Som mycket riktigt påpekas i betänkandet, så handlar det emellertid om arbeten som ställer stora krav på finansiering och som kräver stora ekonomiska åtaganden, och det blir allt tydligare hur svårt det börjar bli för medlemsstaterna att finansiera näten med offentliga medel.
I betänkandet föreslås därför att man skall stimulera till ett samarbete mellan offentligt och privat för att förverkliga de transeuropeiska transportnäten. Vi delar den inställningen, liksom vi delar föredraganden Danesins oro över möjligheterna att å ena sidan garantera de privata företagens avkastning - finns det ingen avkastning kommer det naturligtvis inte heller att finnas några privata investerare - samtidigt som man å den andra sidan garanterar att de arbeten som utförs får ett värde för samhället som helhet. Det är därför nödvändigt att göra en riktig fördelning av företagens risker, samtidigt som man tar hänsyn till såväl sociala kriterier som miljöfaktorer, inom ramen för en helhetssyn för rörligheten inom gemenskapen.
Vi stöder därför slutförslagen i betänkandet. Låt mig avslutningsvis framföra en förhoppning om att kommissionen inte begränsar sig till att enbart föreslå olika långsiktiga finansieringslösningar utan att man också faktiskt anstränger sig att hitta kraftfulla lösningar som verkligen kan dra till sig privata investeringar.

Baldarelli
Herr ordförande, herr kommissionär! Förverkligandet av ett positionsbestämnings- och navigationsnät är ett viktigt inslag i sammanhållningssträvandena inom Europeiska unionen. I vissa avseenden har vi påbörjat arbetet för sent, men vi vet också att vi har möjligheten att utveckla något mycket viktigt, inte bara för sjöfarten, utan också för säkerheten, samtidigt som vi kan erbjuda viktiga möjligheter när det gäller att hantera trafiken i och utom storstäderna. Det gäller att arbeta mycket målmedvetet och se till så att nätet verkligen blir effektivt, och att använda sig av de intelligenta transportsystem som just nu växer fram inom gemenskapen och som redan har kunnat lösa en del problem i några av de största städerna i Europeiska unionen. Jag tänker på erfarenheterna från Turin, Hamburg och London när det gäller datorstyrda transportsystem. Navigationsnätet kan alltså i vissa avseenden erbjuda lösningar, och det samarbete som har inletts mellan Europeiska rymdorganisationen, Euratom, Internationella sjöfartsorganisationen och Internationella civila luftfartsorganisationen ICAO visar på värdet i en sådan satsning.
Vi får emellertid inte betrakta detta val som enbart ett uttryck för kommissionens vilja, dvs. som ett uttryck för gemenskapsinstitutionernas vilja. Här krävs i stället stora satsningar från såväl offentligt som privat håll. Jag kan inför kammaren avslöja att den italienska regeringen har tillsatt en speciell arbetsgrupp som skall utreda frågorna i samband med systemen för satellitnavigation, vilket visar att man lägger stor vikt vid denna sektor. Jag tänker dessutom på kapaciteten när det gäller spridning av positionsbestämnings- och navigationssystemen, vilket omfattar inte bara investeringar när det gäller själva positioneringen utan också investeringar som skall ge små och medelstora företag, olika operatörer och alla de olika strukturerna möjlighet att experimentera fram olika lösningar när det gäller att sprida denna avancerade teknik, något som kan vara viktigt i sammanhanget.
Låt mig så göra två kommentarer som gäller grönboken om hamnarna. Här krävs konkurrens och vi måste känna till siffrorna, men vi måste också vara medvetna om att investeringarna i strategiska sektorer - miljö, kombinationstransporter - är mycket viktiga. Vi får naturligtvis inte blanda ihop investeringar med statligt stöd, vilket Van Dam mycket riktigt påpekar, utan vi måste komma ihåg att resurserna ur strukturfonderna är av avgörande betydelse för den europeiska ekonomiska sammanhållningen. Ur den synpunkten kan strukturfondernas medel knappast betraktas som illojal konkurrens.

McIntosh
Herr ordförande! Det är ett stort nöje för mig att välkomna alla tre betänkandena och det stora stöd som i dessa betänkanden fått av alla politiska grupper inom utskottet för transport och turism. Jag skulle vilja inrikta mig på Danesins betänkande som i kväll, på ett så vältaligt sätt, rekommenderades av min kollega, herr Sisó Cruellas, och på kommissionens betänkande om offentliga-privata partnerskap i transeuropeiska nätverk för transport.
Transeuropeiska nätverk spelar en avgörande roll för att uppnå och sköta den inre marknaden och för att hjälpa europeiska företag till snabbare tillgång till denna marknad för deras varor och tjänster. Jag skulle ikväll vilja ge mitt odelade stöd till och uppmuntra till partnerskap mellan den offentliga och privata sektorn inom detta område. Herr ordförande! Genom er skulle jag i kväll vilja vädja till kommissionen att den noggrant ser över den brittiska modellen och speciellt att ta lärdom av de planer för initiativ för privata finanser som genomförs i Storbritannien. Fastän jag är övertygad om att detta initiativ skapades av den senaste konservativa regeringen, har det varit så framgångsrikt att det nu helhjärtat har antagits av den nya labourregeringen.
Jag tycker framför allt vi borde utnyttja detta tillfälle som parlamentet fått i kväll att sätta upp villkor för vilka typer av offentliga-privata partnerskap som kan bli framgångsrika. Vi måste säkerställa att villkoren för juridisk säkerhet eller, mer korrekt uttryckt, juridisk visshet tillämpas. Den offentliga sektorn måste vara säker på att den juridiska ramen för offentliga-privata partnerskap kan blomstra med privata investeringar i transeuropeiska projekt för nätverk för transport; att dessa investeringar kommer att vara säkra och inte vid någon framtida tidpunkt kommer att kräva att den offentliga sektorn eller regeringarna måste blanda sig i för att ta över den finansiering som har skett genom privata investeringar eller skötseln av projektet.
Enligt min åsikt kan framför allt Europeiska unionen dra fördel av erfarenheterna i Storbritannien som jag tidigare hänvisade till, där vi har byggt upp en hel del verklig, konkret expertis både vad beträffar vägbygge och byggande av nya skolor.
Samtidigt måste vi, genom Danesins betänkande och kommissionens rapport försöka finna klarhet i genomförandet av konkurrensregler för att undvika all slags snedvridning av konkurrensen inom och mellan medlemsstaterna. På samma sätt bör det vara större genomsynlighet och klarhet i genomförandet av Europeiska unionens regler om offentlig upphandling. En bättre tillgång till långsiktig finansiering och tillgänglighet av riskkapital kommer att vara mycket förmånligt.
Jag är fast övertygad om att Danesins betänkande kommer att vara ett stort och positivt steg längs vägen, eftersom det bygger på kommissionens betänkande om att skapa ett sådant offentligt-privat partnerskap. Det gläder mig enormt att tre större brittiska planer kommer att dra fördel av att vara prioritetsprojekt: vägplanen för Irland-Benelux, som inbegriper tillgång till hamnarna på östkusten, järnvägslänken vid kanaltunneln och förbättringarna av huvudjärnvägen på västkusten. Jag skulle vilja vädja om att vägplanen för A120 i norra Essex snarare förr än senare skall kunna dra nytta av detta.

Crowly
Herr ordförande! Jag skulle vilja lyckönska föredragandena och själv inrikta mig på Danesinbetänkandet, också med avseende på offentliga-privata partnerskap.
De nya transeuropeiska transportnäten erbjuder, vilket man redan konstaterat här i parlamentet, en möjlighet till större rörlighet och bättre tillgänglighet till marknaden för folk som har varor och tjänster att erbjuda.
Det finns ytterligare en konsekvens som hör ihop med den debatt vi förde här för ett tag sedan om Amsterdamfördragets ikraftträdande, och det är frågan om anställning. Det finns så mycket arbete att utföra vad beträffar infrastrukturen att det kräver att massvis med människor anställs, vilket kommer att fungera som en rivstart för många länders ekonomi.
På grund av. reformen av EU: s finansiella system och nedskärningar i strukturfonder och sammanhållningsfonder för vissa länder i samband med reformpaketet Agenda 2000, är det väsentligt att vi försöker hitta nya sätt att finansiera dessa mycket viktiga projekt. Jag håller därför helhjärtat med om att man skall upprätta offentliga-privata arrangemang för partnerskap för att försäkra sig om att det kapital och de extra inkomster som uppkommer i samband med den inre marknaden inom Europeiska unionen snarare går tillbaka till Europeiska unionen än att man tillåter att penningmedel som har investerats i pensionsfonder o.s.v. investeras i länder utanför Europeiska unionen, vilket innebär att unionen i sin helhet förlorar värdet av alla dessa pengar.
Kommissionären, herr Kinnock, som jag gratulerade till hans initiativ på denna punkt, har gjort ett utkast till betänkande i denna fråga och har uppmärksammat de positiva fördelar som kan komma ur detta. Detta innebär inte att vi inte skulle behöva garantier för att säkerställa att det inte kommer att ske någon exploatering och för att upprätthålla den juridiska säkerhet som min kollega, McIntosh, hänvisade till. Det är också uppmuntrande för regeringar som den irländska att vara nyskapande på så sätt att de ser till framtiden. De behöver inte vara oroliga för att anta den utmaning det innebär att minska framtida finansiering från Europa, och borde ta vara på tillfället att uppmuntra irländsk företagsamhet och att de irländska finansinstituten deltar.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att om vi skall kunna säkerställa framgång för dessa åtgärder måste det göras på trepartsbasis med nationell, lokal och europeisk inblandning. Det viktigaste av allt är att vi nu kan få den privata finansieringen att ge den extra stimulans och åstadkomma den rivstart som är nödvändig.

Theonas
Herr ordförande! Under den tid som står till mitt förfogande skall jag tala om de transeuropeiska transportnäten. Jag vill framföra en protest å arbetstagarnas vägnar.
Sex år efter Delors vitbok fortsätter de transeuropeiska nätverken, som bland annat presenterades som ett instrument för att öka sysselsättningen, sin kräftgång på grund av att det saknas medel för deras finansiering. Kommissionen kommer inte ens längre med undanflykter. Den har insett att det inom ramen för EMU: s restriktiva finanspolitik inte finns några utsikter för varken gemenskapsfinansiering eller statlig finansiering av de transeuropeiska transportnäten, och den följer en politik som den redan känner till mycket väl. På ett skickligt sätt överlämnar den detta viktiga infrastrukturella område till det privata, vinsthungrande kapitalet, och bedyrar på alla sätt att kapitalet och vinsterna är fullt säkrade.
En sådan politik, herr ordförande, främjar inte folket och folkets intressen, den främjar det privata vinstintresset på de offentliga tjänsternas bekostnad, och den skjuter effektivt i sank varje förhoppning om att de transeuropeiska näten skall kunna bidra till att stimulera sysselsättningen. Vi måste inse faktum: marknaden kan vare sig lösa sociala problem eller problem som hör samman med utvecklingen av infrastrukturen och de offentliga tjänsterna.

Sindal
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Bara det att försöka hitta en gemensam ståndpunkt rörande hamnarna i Europa är modigt. Det krävs en modig kommissionär för att kasta en grönbok - inte till lejonen, utan till hamnkaptenerna och hamnmyndigheterna. De kommer omedelbart att börja jämföra och konkurrera inbördes. Men kära kolleger, den verkliga utmaningen är inte grannhamnen, utan landsvägen. Budskapet från parlamentet i kväll skall vara att vi genom att modernisera, genom att ge hamnarna möjligheter, och genom att vi är överens, kan ändra transportvanorna. Åk hem till era egna hamnar och berätta att det inte är grannhamnen som är konkurrent, utan landsvägen, och låt oss sedan komma vidare. Jag vet att det finns mycket stora skillnader mellan hamnarna vad gäller deras offentliga samfinansiering och omkostnader, men låt oss komma ihåg att vi inte ändrar transportvanorna bara genom marknadskrafterna. Ibland måste vi alltså försöka att göra detta genom politiska beslut.
Låt mig också säga till min dyre kollega Wijsenbeek, vars inlägg i kväll visar att han inte vet så mycket om hamnar och fartyg; så håll dig till landsvägen, Wijsenbeek, så tar vi andra hand om hamnarna.
Låt mig också uttrycka mitt ovillkorliga stöd till projektet rörande en strategi för globala satellitbaserade navigationssystem (GNSS). Det är oerhört viktigt att vi tar till vara våra intressen här, och att kommissionen, rådet, parlamentet, osv., är med och skapar en europeisk profil på detta område.

Camisón Asensio
Herr ordförande! Jag ämnar enbart ta upp betänkandet om satellitbaserade navigationssystem. Den stora utmaning Europeiska unionen står inför just nu består i att förmå industrin gå över till EGNOS. Med detta skulle man ha nått de mål man satt upp om en specifik europeisk komponent i första generationens satellitbaserade navigationssystem för år 2003. Det vore med andra ord som att upprepa den europeiska bragden med GSM för andra generationens mobiltelefoner eller för tredje generationens som vi nu försöker göra.
Ja, jag vet att denna första generationens satellit måste inhämta simultant stöd från de dominerande militära systemen, såväl det amerikanska GPS som det ryska GLONASS, men utan tvekan måste detta första steg tjäna som språngbräda inför nästa etapp, GNSS2 för år 2008, ett uteslutande europeiskt system utan amerikanskt och ryskt beroende. Här måste vi visa tålamod i kampen för de mål som fastställts i det femte ramprogrammet om forskning.
Avslutningsvis, herr ordförande, vill jag gärna ge er två rekommendationer. Det forum för sakkunniga som inrättas för dessa ändamål, och som givetvis kan räkna med Europeiska rymdorganisationens deltagande, bör på inga villkor utelämna Eurocontrol, och om man till slut bestämmer sig för att använda strukturfonderna för finansieringen, så skall detta ske utan att man på minsta lilla sätt går utanför motsvarande förordningar.
Detta var vad jag hade att säga om Langenhagens utmärkta betänkande.

Mendes Bota
Herr ordförande! Den slingriga vägen till förverkligandet av de transeuropeiska transportnäten, vilken skissades upp redan i vitboken om " Tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning - Utmaningarna och vägarna in i 2000-talet" 1993 är väldigt uppenbar.
Stabilitets- och sysselsättningspaktens tvångströja har fått medlemsstaterna att begränsa sina budgetar och investeringsplaner för stora transportutbyggnader. Men å andra sidan skulle aldrig dessa medlemsstater, medvetna om den stora multiplikatoreffekten hos denna typ av investeringar för den ekonomiska tillväxten och skapandet av arbetstillfällen, liksom för unionens inre sammanhållning, överge viljan att avancera.
Hur skall vi då komma ur denna återvändsgränd? Att vända sig till offentliga-privata partnerskap, nationella eller regionala, kan vara en lösning, men det kommer inte att lösa alla problem, för det är inte alltid lätt att förena målen om ekonomisk avkastning och de riskkalkyleringar som vägleder de privata investeringarna, med den syn på makroekonomisk, social och miljömässig balans som bör vägleda de offentliga organen.
Det är sant att man kan uppnå en större synergi genom att överföra den tekniska, handelsmässiga, ekonomiska erfarenheten samt administration av privata initiativ, till de offentlig-privata partnerskapen, efter inledningsfasen av projektens skapande. Det är sant att det kan ske en bättre samordning mellan gemenskapens finansiella interventionsinstrument, sammanhållningsfonden, strukturfonderna, EIF, EIB och även med eventuella nya instrument som de strukturellt samordnade instrumenten under de så kallade " Mezzanino" -fonderna.
Men se upp! Hoppas inte för mycket på en magisk lösning genom dessa partnerskap, för det finns många projekt, framför allt i de minst befolkningstäta och mest avlägsna områdena i unionen, som inte kommer att väcka deras vinningslystnad eftersom de helt enkelt inte är vinstbringande. Det handlar inte enbart om att förändra den rättsliga ramen för offentliga kontrakt eller konkurrens för att gynna dessa partnerskap. Det räcker inte. Utan en stark politisk vilja från unionens sida kommer inte de 14 prioriterade projekten som förespråkades i Essen att lämna pappret. De kostade fram till 1995 nära 99 miljarder ecu. Mellan 1995 och 1999 beviljades i gemenskapens budget den knappa summan av 1, 8 miljarder ecu, det vill säga mindre än två procent, vilket är detsamma som ingenting. Agenda 2000 ger inte mer än fem miljoner ecu, vilket också är detsamma som ingenting. Och ingenting plus ingenting ger fortfarande ingenting. Tills man inför en politisk ekvation som kan konkretisera något.

Cornelissen
Herr ordförande! Den tonvikt som i grönboken läggs på rättvis konkurrens mellan hamnar och på marknadsfunktion tilltalar mig. Fem anmärkningar. För det första, det är en invecklad sak. Varje land har sina egna subsidier. Mer öppenhet tycker jag skall vara prioritet nummer ett.
För det andra är det inte bara statligt stöd som kan leda till konkurrenssnedvridning utan även regler och hanterandet av dessa regler för miljö, säkerhet och arbete.
För det tredje, hur tänker kommissionen hitta en jämvikt mellan målsättningen för regional utveckling och uppgiften att motarbeta konkurrenssnedvridning?
För det fjärde är jag kritisk mot de delar i grönboken som handlar om ekonomiska åtgärder för att höja hamnars effektivitet. Jag vill varna för en ny interventionism på europeisk nivå. Jag litar på att marknadens verkan leder till effektiva hamnar.
För det femte så är det för Europas konkurrenskraft viktigt med goda förbindelser till och från inlandet. Public private partnership verkar vara ett bra instrument för att mobilisera det privatkapital som behövs. Skulle kommissionen i det avseendet även vilja ta hänsyn till vattenvägar och järnvägar? Jag tackar kommissionären för hans positiva inställning till förbindelsen mellan Schelde och Seine. Jag vill, även å kollega Tindemans vägnar, fråga om han vill ta reda på om kommissionen kan ha en stimulerande funktion för återupplivandet av Eiserner Rhein. Den förbindelsen finns med i listan över prioriteter för det transeuropeiska transportnätet i fråga om kombinerade transporter. Det är långt ifrån den kortaste järnvägsförbindelsen mellan Antwerpen och det tyska Ruhrområdet, men det speciella med den linjen är att den går genom tre länder och att de tre ländernas förmodade nationella intressen inte väger jämnt. Det är anledningen till vår fråga.
Herr ordförande! Jag skulle, i motsats till kollega Wijsenbeek, tycka att det vore bra med en granskning av för- och nackdelarna med ett samarbete mellan hamnarna, med hänsyn till utvecklingen i världen. Jag hänvisar till samarbetet inom luftfartssektorn.

Stenmarck
Herr ordförande! Låt mig först få gratulera Jarzembowski till ett alldeles utmärkt betänkande om Europas hamnar. Det finns mycket som är viktigt med sjötransporter, inte minst den utomordentliga fördelen att det faktiskt går att nå mycket stora delar av världen på ett tämligen enkelt sätt. Därför transporteras också stora delar av godset över världens hav. I siffror innebär det att hamnar inom EU hanterar över 90 procent av gemenskapens handel med tredje land, och 30 procent av alla transporter inom EU går via någon hamn. På samma sätt transporteras mer än 200 miljoner passagerare varje år.
Det är också så att transporterna till sjöss har förutsättning att miljöanpassas lättare och på ett bättre sätt än andra transporter. Under utskottets arbete har det betonats att det är viktigt att man i olika forsknings- och utvecklingsprogram inom sektorn för infrastruktur tar hänsyn till långtidseffekterna på miljön. Men trots alla dessa fördelar, har frågor som handlar om hamn- och sjötransportinfrastruktur ofta marginaliserats i EU-debatten. Ett tydligt tecken på detta är att det inte har varit inom denna transportsektor som man först har börjat diskutera transeuropeiska nätverk. Men som en följd av handelns ökning och att alltfler länder och alltfler marknader har öppnats upp, inte minst bland länderna i det gamla Östeuropa, så kännetecknas också sjötransportsektorn av en betydande tillväxt och en allt större grad av globalisering. Allt detta är utomordentligt bra, men det gäller då också att stimulera denna sektor och ge den möjlighet att fortsätta att utvecklas. Då förutsätts det också att vi i rätt stor utsträckning har samma sorts regler i de olika länderna, att vi avskaffar konkurrenssnedvridningar och att vi ökar hamnarnas effektivitet. Då kan vi också totalt sett göra EU starkare, även gentemot omvärlden.
Om detta skall bli möjligt, är det en klar fördel om unionens hamnar integreras med det transeuropeiska nätet. Först därigenom tar vi ett verkligt helhetsgrepp på hela transportsektorn. Vi kommer då i mindre utsträckning än i dag att se varje transportslag för sig och i stället se till helheten. Det är ur många aspekter en stor fördel.
Det är också viktigt, som utskottet skriver, att kommissionen snarast återkommer med rekommendationer för hur den offentliga finansieringen av infrastrukturen på hamnar skall ske i framtiden. Det finns en del i transportutskottets betänkande som jag ser som särskilt viktig, nämligen att transportnät och regler inte enbart skall gälla för dagens medlemsländer. Det är viktigt att så snart som möjligt utsträcka dessa till att också gälla länderna i EU: s närhet och framför allt de blivande medlemsländerna i det gamla Östeuropa.

Rovsing
Herr ordförande! Herr kommissionär! Jag vill gärna gratulera föredraganden, Brigitte Langenhagen, till ett mycket lyckat betänkande, som kan få stor betydelse för skapandet av en europeisk strategi inom GNSS. Det ger mig stor glädje att konstatera att kommissionen och rådet lyckades komma överens om en strategi. Strategin fastställer den linje som parlamentet förespråkat i tidigare beslut om europeisk rymdfart, på grundval av de betänkanden som den tidigare ledamoten av Europaparlamentet, Klaus Toksvig, och jag själv varit föredragande för under den senaste valperioden.
Utvecklingen av allt mer tillfredsställande system med tillhörande kommunikationsmöjligheter, kommer att medföra ett stärkande och ett långt bättre och säkrare nyttjande av det europeiska luftrummet. Ekonomin och säkerheten för vägsektorn kommer att förbättras, och det kommer att ske betydande besparingar genom moderniseringen av järnvägsinfrastruktur, bl.a., i samband återuppbyggandet i Öst- och Centraleuropa. Jag förväntar mig att ESA, European Space Agency , även i fortsättningen kommer att agera som Europeiska unionens tekniska gren inom detta område. Även om det visar sig att det kan bli nödvändigt med en betydande offentlig finansiering, råder det enligt min mening inget tvivel om att besparingarna inom de nya infrastrukturprojekten med lätthet kan betala för väsentliga delar av inrättandet av GNSS.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag skulle vilja inleda med att tacka de tre föredragandena för deras betänkanden och naturligtvis också alla dem som har bidragit till att göra kvällens debatt intressant och varierad. Det är mycket beklagligt att denna gemensamma debatt inte ger oss möjlighet att helt och hållet göra rättvisa åt vart och ett av de betänkanden vi har övervägt. Mina svar kommer alltså att vara mycket mer begränsade än jag skulle ha önskat om omständigheterna hade varit annorlunda.
Jag skall inleda med Danesins lovvärda betänkande om offentliga-privata partnerskap i transeuropeiska transportnätprojekt. Jag skulle vilja svara herr Sisó Cruellas, som hade vänligheten att ersätta Danesin, och rapportera om vissa färska initiativ som har tagits av kommissionen. Först och främst har vi, tillsammans med Europeiska investeringsbanken, vidare undersökt ett inrättande av en mezzaninfond som skall spela en katalytisk roll i utvecklandet av offentliga-privata partnerskap och för att uppmuntra till deltagande av institutionella investerare i finansieringen av det transeuropeiska näten.
Parlamentet känner nog till att vårt förslag om ändring av TEN: s budgetförordning räknar med stöd för utvecklandet av tillgång till riskkapital. Om parlamentets och rådets stöd kan säkras för ett sådant initiativ, hoppas vi kunna se detta träda i kraft fr.o.m. år 2000. I och med en sammanhörande och uppmuntrande utveckling har Europeiska rådet i Wien bett EIB att se över hur de kan utveckla sina medel för att stödja TEN.
För det andra, bland de initiativ och den utveckling som jag skulle vilja rapportera om, känner parlamentet säkert redan till vårt förslag om att öka budgeten för transeuropeiska transportnät till 5 miljarder ecu under perioden mellan 2000 och 2006. Trots att detta uppenbarligen fortfarande bara skulle uppfylla en bråkdel av de planerade totala behoven för investering, skulle dess huvudsakliga uppgift vara att hjälpa övriga fonder, vilket är av uppenbar vikt för utvecklandet av offentliga-privata partnerskap.
För det tredje välkomnar vi Danesins begäran om en tydlig och flexibel lagstiftning i avseende på offentliga avtal. Som parlamentets ärade ledamöter möjligtvis känner till, har kommissionen redan presenterat en allmän rapport om offentlig upphandling som före påsk kommer att följas upp med en annan som specifikt avser tillämpning av lagstiftningen för offentlig upphandling vid upplåtelse.
För det fjärde gläder det mig att få uppgiften att rapportera till parlamentet om förändringar i politiken och den viktigaste utvecklingen av de projekt som finns uppräknade i bilagan till kommissionens rapport. T.ex har utvecklingen av den holländska avdelningen av PBKL: s länk för höghastighetståg nu nått den punkt vid vilken de holländska myndigheterna måste bestämma vilken sorts koncessioner de tänker erbjuda i ett offentligt-privat partnerskap.
Jag bör emellertid informera parlamentet om att de uppräknade projekten helt enkelt var de som hittills fastställts som lämpliga för tillämpning av ett offentligt-privat tillvägagångssätt. Detta gäller uppenbarligen inte all infrastruktur. De flesta av de som blivit uppräknade hade man på ett väldigt tidigt stadium under övervägande och kommissionen var naturligtvis aktivt engagerad i att fortsätta diskussionerna.
Jag välkomnar den positiva inställningen i detta betänkande till offentliga-privata partnerskap och det sätt på vilket denna uppfattning upprepade gånger har kommit till uttryck under loppet av kvällens debatt. Förutom dess övriga förtjänster, kommer detta betänkande ytterligare att betona vikten av att uppmuntra den privata sektorn att komplettera den offentliga sektorns begränsade resurser och även bidra till att förbättra projektens utformning och att öka pengarnas värde.
Jarzembowski har skrivit ett betänkande som är utmärkt till sin beskaffenhet om grönboken om hamnar och sjötransportens infrastruktur, som gavs ut för 13 månader sedan. Jag välkomnar det faktum att betänkandet stöder en total integration av hamnar i ett multimodalt transeuropeiskt nät och uppmärksammar även att grönboken utgör en värdefull grund för att uppnå en högre grad av genomblickbarhet beträffande villkoren för konkurrens mellan och inom Europeiska unionens hamnar.
Föredraganden och kommissionen är också överens om att i bestämmelser om hamnar måste alltid subsidiaritetsprincipen respekteras. I enlighet med denna får Europeiska unionens hamnpolitik aldrig bli centraliserad eller alltför centraliserande. Det skulle vara felaktigt att införa eller att försöka införa någon s.k. likriktning i fråga om aktiviteter, kostnader, metoder för skötsel och många andra aspekter av hamnskötsel skulle vara felaktiga och kontraproduktiva och det är verkligen inte målet för vår hamnpolitik. Som betänkandet ger uttryck för, vill vi ha fri och sund konkurrens. Uppenbarligen innebär detta mål en särskild utmaning för finansiering och betalning enbart av det skälet att nuvarande praxis är påtagligt varierande. Ett ökat antal hamnar försöker täcka sina kostnader genom att hålla högre priser, medan andra fortfarande har tilltro till andra mer traditionella former för finansiering. Detta är en skillnad som möjligtvis skulle kunna komma att snedvrida villkoren för konkurrens ordentligt och även vara till nackdel för en mer sundare konkurrens, som naturligtvis måste grunda sig på icke-diskriminering mellan användare och ökad insyn i hamnkonton. Jag anser emellertid att den åsikt som kom till uttryck i betänkandet att det föreslagna direktivet om avgifter inte är det rätta verktyget för att uppnå dessa mål kan grunda sig på en felaktig läsning av våra verkliga intentioner.
Därför välkomnar jag denna möjlighet att klarlägga vår ståndpunkt och säga rent ut att vi inte vill harmonisera våra tullavgifter. Föreslagna ramar för avgifter kommer att vara flexibla och grunda sig på vissa allmänna praktiska principer, medan överväganden i fråga om handel, inklusive det faktiska fastställandet av tariffer, kommer att lämnas åt individuella hamnstyrelser på det sätt som det verkligen bör vara.
I betänkandet krävs riktlinjer för statligt stöd till hamnar som enligt det är att föredra framför en avgiftsram. Samtidigt som jag skulle hålla med om att det nuvarande sättet att se på hamnar som tilldelas statligt stöd verkligen skulle behöva klargöras, måste jag säga att riktlinjerna för statligt stöd inte på egen hand skulle kunna bli gällande för hela frågan om finansiering och avgifter. De kan därför inte komma att bli ett fullgott substitut för avgiftssystemet.
Jag välkomnar betänkandets krav på en genomgång av de nuvarande metoderna för offentlig finansiering och avgifter. Det gläder mig att kunna informera parlamentet och herr Castricum, herr Jarzembowski och andra ärade ledamöter som har tagit upp frågan om att vi nyligen skickat ett uttömmande frågeformulär till medlemsstaterna, så att dessa kan förse oss med information som kommer att bli en användbar kunskapskälla om bruket i samband med finansiering och avgifter, och en god grund för att göra utkast till lagförslag senare i år. När all denna information har återsänts - förhoppningsvis i slutet av nästa månad - är jag säker på att vi kommer att kunna sammanställa det på ett sådant sätt att det skulle kunna bli tillgängligt för parlamentet, eftersom jag vet att många av ledamöterna är intresserade av frågan.
Jag uppmärksammade att Jarzembowskis i sitt betänkande inte anser att det finns något behov av att överväga lagstiftning i fråga om hamntjänster. Eftersom jag är en person som försöker undvika att föreslå onödig lagstiftning, önskar jag att jag kunde dela hans åsikt. Det ökade antalet klagomål som vi har fått från kommissionen, GD V11, från hamnanvändare, särskilt om tillhandahållande av navigationstekniska tjänster, påvisar att det verkligen finns ett problem som skulle behöva en effektiv lösning.
Vad jag vill betona är att varje lagstiftningsförslag skulle vara ett komplement till vår undersökning av enskilda fall och enbart skulle sätta upp allmänna och breda kriterier för tillgång till marknaden och krav på yrkesutbildning under hänsynstagande till viktiga säkerhetsaspekter och lokala förhållanden.
Jag är övertygad om att vi alla kan hålla med om att tillträde till marknaden måste grundas på principerna om öppenhet, icke-diskriminering och hög säkerhetsstandard med tillbörlig respekt för skyldigheter i fråga om offentliga tjänster. Jag anser att det är rätt tidpunkt för ett förslag som skulle förse oss med detta. Jag ser fram emot att vidare diskutera frågan med Jarzembowski och hans kolleger i parlamentet, av vilka många säkerligen är här och deltar i kvällens debatt.
Jag övergår nu till Langenhagens betänkande om navigations- och positionsbestämningssystem. Ytterligare en gång är jag tacksam mot den ärade ledamoten för hennes stöd, och det är inte första gången.
Jag är fast övertygad om att unionens inställning till utvecklandet av globala satellitbaserade navigationssystem är av oerhörd vikt, inte enbart av transportskäl, utan också i fråga om arbetstillfällen, konkurrenskraft och våra bredare strategiska intressen. Eftersom detta synsätt fått starkt stöd i Langenhagens betänkande koncentrerar jag mig på det arbete som kommissionen har utfört sedan januari förra året som en följd av utgivningen av vår handlingsplan.
Först och främst är vi nu, med hjälp av GNSS: s expertforum och företrädare från industrin, på god väg att tillhandahålla rekommendationer om det politiska synsätt som Europeiska unionen skall följa fr.o.m. februari. Utkastet till förslag kommer faktiskt att vara tillgängligt i början av nästa månad.
För det andra har vi utvecklat våra internationella kontakter, särskilt med Förenta staterna och Ryssland, och från dessa kontakter är det uppenbart att Förenta staterna inte kommer att godkänna samägande och kontroll av det huvudsakliga globala positionsbestämningsnätet, i första hand, naturligtvis, p.g.a. den fortsatta militära roll de spelar. Men detta utesluter inte en uppriktig vilja att samarbeta med oss.
Den ryska federationen ger också sken av att vara mycket mån om att samarbeta och även att acceptera våra villkor. Utan vår hjälp skulle det verkligen inte finnas något fullt funktionsdugligt GLONASS-system för en lång tid framöver. Rysslands ambition är att bidra till det läge i den tekniska utvecklingen europeiska GNSS nått i och med GLONASS, och vi är självfallet medvetna om det faktum att de har fått en tilldelning av de fåtaliga frekvenserna och dessutom har omfattande erfarenhet av skötsel av globala satellitsystem.
Mot denna bakgrund är uppenbarligen de finansiella frågorna särskilt viktiga. Jag är naturligtvis mycket medveten om att Europa kan bestämma sig för att inte ha något system överhuvudtaget. Som jag ofta har klargjort kan detta tyckas vara det billigaste alternativet, men endast för de närsynta. Jag är helt och hållet övertygad om att detta slags passivitet skulle bli oerhört kostsamt på lång sikt p.g.a. vad den skulle innebära i form av förlorade möjligheter att göra sig gällande på marknaden och dåliga resultat i fråga om europeisk tillväxt och naturligtvis också arbetstillfällen.
Det skulle också kunna göra oss beroende av ett system över vilket Europa inte har någon kontroll eller något inflytande när det gäller alla våra ökade behov av satellitbaserad navigation, som Langenhagen har påpekat, och av vilka många har att göra med säkerhet, för att inte tala om andra ekonomiska och sociala aktiviteter.
Därför utreder vi nu i kommissionen kostnaderna och vi undersöker alla alternativ inklusive offentliga-privata partnerskap och inblandningen av andra länder i utvecklingen av ett europeiskt GNSS-system.
Vad som är uppenbart är naturligtvis att vi inte kommer att kunna ta betalt för tjänster som Förenta staterna gratis gör tillgängliga. Offentliga medel kommer därför att vara nödvändiga om vi skall fortsätta framåt med systemet. Jag inser vad detta kan få för följder, men jag måste understryka att GNSS utgör en väsentlig del av vårt positionsbestämnings- och navigationsnät. Eftersom satellitsignaler överskrider gränser är det transeuropeiskt till sin natur. Den pågående diskussionen i samband med Agenda 2000 om TEN: s budgetförordning kommer därför att vara av avgörande betydelse för att bestämma den utsträckning i vilken den offentliga sektorns bidrag till GNSS kan komma från gemenskapens budget.
Samtidigt som vi naturligtvis kommer att fortsätta söka efter en mekanism för att bestämma rimliga proportioner för kostnaderna mellan olika användargrupper, storleken av ett genomgripande finansiellt stöd till TEN och vårt förslag är att höja gränsen för tilldelning för ett projekt som från 10 till 20 procent kan finansieras genom gemenskapens budget i exceptionella fall, är viktiga frågor för gemenskapens framtida hjälp till GNSS.
På grund av detta uppmuntrar jag fru Langenhagen, och alla de övriga ledamöterna, att mycket noggrant följa TEN: s budgetförordning och att i samma utsträckning uppmärksamma de mer omfattande diskussionerna inom Agenda 2000 avseende den budget som finns tillgänglig för den interna politiken för att säkerställa att en lämplig budget finns tillgänglig för GNSS.
För det tredje skulle jag vilja be alla att arbeta för att säkerställa att de bestämmelser som så småningom skall antas inte omåttligt inskränker den del av det centrala transeuropeiska projektet som kan finansieras genom TEN: s budget. Om det någonsin fanns skäl för gemenskapen att engagera sig i nätutveckling måste det i sådana fall ha företräde framför vår politik för globala satellitbaserade navigationssystem. Vi kommer att få enormt stor behållning om vi engagerar oss på ett ordentligt sätt. Om vi inte engagerar oss på detta sätt kommer detta att innebära ett oerhört lidande för oss och för kommande generationer.
Jag är övertygad om att detta är parlamentets gemensamma åsikt. Jag hoppas att den delas av rådets ledamöter. Jag är säker på att parlamentets ledamöter kommer att vara aktiva inom alla de områden som är nödvändiga för att säkerställa att vi får en passande budgetförordning, en sofistikerad politik i avseende på globala satellitbaserade navigationssystem och ett snart genomförande av båda dessa till förmån för gemenskapen.

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Kinnock för hans inlägg.

Cornelissen
Herr ordförande! Jag har, mycket kort, all förståelse för att kommissionären på den korta tiden inte kan besvara allt. Kan jag utgå från att han kommer att besvara frågan om Eiserner Rhein skriftligen?

Ordföranden
Ett skriftligt svar är bättre, eftersom vi är starkt försenade. Vi kan också ge Wijsenbeek ett skriftligt svar utan att behöva lyssna på frågan.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Detsamma gäller för mig. Jag ställde en specifik fråga till kommissionären beträffande en tänkbar växling mellan stödet till infrastrukturen och stödet till kombinerad transport. Jag antar att jag snart kommer att få ett skriftligt svar.

Ordföranden
Det är bättre att de båda ledamöterna får skriftliga svar. I annat fall blir de andra två debatterna alltför försenade.

Maes
Herr ordförande! Jag skulle gärna vilja få klarhet avseende det skriftliga svaret på frågan i samband med de i inlandet belägna hamnarna.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Det är med glädje som jag besvarar era frågor. Som alla ledamöter som känner mig vet gör jag alltid detta och med stor noggrannhet.
Det måste emellertid sägas, under denna speciellt känsliga vecka, att om de ärade ledamöterna med rätta vill att kommissionärerna skall svara på de frågor de på ett legitimt sätt ställer under debatten, så måste vissa av bestämmelserna i parlamentets arbetsordning ändras. Jag skulle välkomna detta. I likhet med mina kolleger i kommissionen, välkomnar jag att ett sådant tillfälle ges, men ibland, som jag är övertygad om att de ärade ledamöterna inser, är det arbetsordningen som faktiskt står i vägen för och hindrar den öppenhet och ansvarighet som vi skulle vilja tillhandahålla.

Ordföranden
Det är en annan diskussion, kommissionär Kinnock.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl.12.00.

Elektroniska signaturer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0507/98) av Ullmann för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om en gemensam ram för elektroniska signaturer.

Ullmann
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Elektrifieringen av de allmänna och privata kommunikationerna har i dag gått så långt, att de mekanismer som används där även har förmåga att tala och läsa det digitala maskinspråket. De inte bara kan göra det, de gör det också, på marknaden för varor och tjänster så väl som på området för officiell och privat kommunikation. Vilka rättsliga följder har detta, och vilka rättsliga frågor bör besvaras? Uppgiften består i att överföra de tillgängliga rättsliga standarderna på de nämnda områdena till de nya kommunikationsdimensionerna, utan inskränkningar.
Det görs i föreliggande direktivförslag på ett begränsat men viktigt område, nämligen området för signaturer och registreringar av allehanda slag, men - det som alltid bör poängteras - enbart på de öppna näten. Det är endast tre saker som här måste regleras: Förutsättningarna för säkerställandet av en tillförlitlig identifiering av dem som kommunicerar via elektroniska media digitalt eller icke-digitalt, den överförda informationens integritet liksom den rättsliga statusen hos de elektroniska respektive digitala signaturerna. Det rör sig alltså inte om förhållandet mellan de statliga makterna och marknadens makter, som man till viss del kan läsa på området offentlig och privat säkerhet. Det rör sig snarare om förhållandet mellan offentlighet och privatliv för digitaliseringen av dokument och dess rättsliga verkan.
Direktivet innehåller en övertygande lösning på det problemet, genom att det å ena sidan reglerar ekvivalensen av elektroniska och handskrivna signaturer, men å andra sidan, vad de tekniska kraven beträffar, inskränker sig till en certifiering av en för den europeiska harmoniseringen oumbärlig minimistandard, något som framgår av direktivets bilagor.
På rådsnivå pågår det uppenbarligen en diskussion som går ut på att man under åberopande av de lagar som finns vill ha en högre offentlig säkerhetsstandard. Förbundsregeringen har låtit mig veta, att en kompromisslösning i denna tvist skulle kunna uppnås genom att man bifogade en bilaga III, där kraven på den tekniska utrustningen för certifieringen tas upp. Herr kommissionär Bangemann, jag skulle gärna vilja veta, hur kommissionen ställer sig till det förslaget, som säkert även ni har tagit del av. Jag anser att parlamentet skulle kunna godta det. Det finns enligt mig ett mindre problem, men bortsett från det påverkas inte grundkonceptet i direktivet: total marknadsfrihet för alla som tillhandahåller certifieringstjänster och säkerställandet av skyddet av konsumentens privatliv med hjälp av ett lämpligt dataskydd, inklusive möjligheten att använda pseudonymer under beaktande av de viktigaste bestämmelserna för ersättningsskyldighet.
Vad beträffar de föreliggande ändringsförslagen, så föreslår jag att de antas, med undantag för förslagen 2, 4, 8, 9, 21, 22 och 26, som antingen inte överensstämmer med de förekommande artiklarna i direktivet, annars är överflödiga eller innebär inskränkningar i de planerade bestämmelserna. Därför ber jag att parlamentet antar betänkandet, men först vill jag tacka kommissionens generaldirektorat XIII och XV för deras samarbetsvilja och engagemang, utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och deras föredragande av yttrandet, herr Tappin, liksom alla de kolleger som genom sina ändringsförslag har hjälpt till att förbättra betänkandet.
Slutligen vill jag förutspå något för alla dem som har varit frånvarande under denna intressanta midnattsdebatt: De kommer att bli förvånade över vilka effekter det här direktivet skall få. I förbundsrepubliken Tyskland är det inte mindre än 3 800 lagar som berörs. Här skall det bli spännande att se vad som kommer att ske.

Tappin
Herr ordförande! Detta betänkande kommer att vara en språngbräda mot framtiden. Man beräknar att handeln på internet kommer att ha fördubblats i juli månad.
I alla medlemsstater är man på väg att införa tekniken i många aspekter av det dagliga livet - t.ex. elektronisk röstning, elektroniska socialförsäkringssystem och elektroniska banktransaktioner. Om vi skall skrida in i en elektronisk tidsålder måste säkra och kontrollerbara förfaranden finnas till hands för att säkerställa att medborgare och organisationer kan genomföra sina transaktioner på ett snabbt och säkert sätt. Vi behöver en tydlig gemensam ram för elektroniska signaturer för att öka förtroendet för den nya tekniken. Vi måste försäkra oss om att vi inte offrar vår sinnesro för bekvämlighets skull. En elektronisk signatur måste enligt lag kunna likställas med en handskriven signatur. Det bör inte vara någon skillnad, ingen nackdel och ingen fördel.
Med hänsyn till detta har vi inriktat oss på deras behov som utfärdar intyg för att respektera den information som går via elektronisk väg och den undertecknande partens grundläggande rätt till förtrolig behandling. Undertecknaren måste ha möjlighet att avgöra i vilken utsträckning hans/hennes personuppgifter publiceras i olika register. Pseudonymer måste finnas tillgängliga för legitimt bruk, men inte vara tillåtna för att mörklägga illegala transaktioner.
Vi måste säkerställa att övergången till elektroniska transaktioner inte åtföljs av ökat bedrägeri. Samtidigt, med tanke på omfattningen av de förslag och initiativ som för närvarande genomförs i de olika medlemsstaterna, är behovet av att upprätthålla den inre marknadens principer av största vikt. Vi har en plikt att säkerställa att övergången till användning av elektroniska signaturer inte ger upphov till tekniska hinder och det finns, inte bara inom Europeiska unionen, ett behov av att verka för principen om interoperabilitet på världsomfattande basis. P.g.a. detta är det väsentligt att kommissionen engagerar experter i utformning och översyn av politiken.

Pradier
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Nog ser jag att entusiasmen kommer fram i allas ansikte, och att vi är många som med jubel hälsar denna nyss nedlagda hörnsten.
Som vår kammare redan har uttryckt i sin resolution från den 17 juli 1998, är det viktigt att inrätta ett regelverk som garanterar att den elektroniska underskriften och den handskrivna underskriften är rättsligt likställda, så att ett dokument med en elektronisk underskrift kan betraktas som ett bevis.
Faktum är att mycket står på spel och prognoserna om Internet låter förstå att den elektroniska handeln borde uppgå till 220 miljarder dollar i år, eller åtminstone nästa år, varav minst 26 miljarder för Europa. Handelsmännens, bankmännens och dataexperternas kunskap om att göra ett nätverk som inte är anpassat för de ekonomiska behoven - för man måste komma ihåg att frihet och kostnadsfrihet var de två principer som gällde för nätet i början - till en plats för handelstransaktioner, får inte få oss att glömma att skyddet av personuppgifter och utformningen av vinklade dossierer ofta är " kusinen från landet" när det gäller de rättsliga problem som orsakas av utvecklingen av den elektroniska handeln.
Uppenbarligen avviker inte detta förslag till direktiv från denna tråkiga vana. I vilket fall som helst gratulerar jag herr Ullmann till att han upprepar förslagen i det yttrande som jag har lagt fram å utskottets för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor vägnar. De syftar i varje fall till att precisera stadgan för dem som har certifiering för att man skall undvika sådana avvikelser som man redan känner till i ett antal av våra medlemsstater. Man kan särskilt nämna fallet med Frankrike där två förordningar skapat förmedlingar " tredjedelsförtroenden" -, vilka utövar sin verksamhet under beskydd av en administrativ superservice - den centrala servicen för informationssystemens säkerhet.
Denna superservice verkar i varje fall mer bunden till att kontrollera att informationssystemen nämligen inte har någon säkerhet som de inte kan avslöja snarare än att de har någon. Man kan till och med nämna Spanien där finanslagen från 1998 ger inrikesministern fullmakt för att agera som en erhållare av certifieringstjänster. Man kan tvivla på om en sådan åtgärd säkrar undertecknarnas förtroende. Detta helt enkelt för att påminna om att cyberkonsumenterna har rättigheter även de, och att myten om hemligheter, anonymitet och konfidentialitet måste bli verklig på nytt.

Berger
Herr ordförande, ärade herr kommissionär! Jag vill som företrädare för min grupp hjärtligt gratulera föredraganden till hans betänkande, och i synnerhet tacka för att han sedan framläggandet av kommissionens förslag relativt snabbt har lyckats få det här betänkandet genom Europaparlamentet, såväl genom utskottet som nu även genom plenisalen. Att detta direktiv snarast träder i kraft - det tror jag att vi alla är överens om - är ytterst angeläget, för att förhindra den splittring på det rättsliga området som är så hämmande för den inre marknaden för elektroniska signaturer, ett område som är viktigt för den gränsöverskridande elektroniska handeln.
Kommissionen och föredraganden kan framför allt stödjas i två kärnfrågor. För det första den om att finna en balans mellan kravet på att inte belasta de nya affärsområdena som i och med de elektroniska signaturerna uppstår med alltför detaljerade och krångliga bestämmelser - förslag på sådana har vi inte lidit någon brist på här i parlamentet - och därigenom göra det omöjligt för dem redan från början, för det andra frågan om att höja efterfrågan på dessa tjänster och godtagandet av elektroniska signaturer genom förtroendeskapande åtgärder. Jag tror att vi tillsammans har lyckats förbättra den avvägningen i kommissionens förslag. Detta i synnerhet genom att kräva en oberoende ställning för tillhandahållare av certifieringstjänster, en frivillighet i ackrediteringssystemen samt möjligheten att dessa ackrediteringssystem kan bäras upp av icke-statliga inrättningar. Dessa bestämmelser samt bestämmelserna om ersättningsskyldighet som vi lämnat oförändrade, kan också betraktas som en starthjälp eller ett förtroende i förskott till de europeiska framtida tillhandahållarna av certifieringstjänster. Därmed förväntar vi oss att de skall utnyttja detta på ett bra sätt.
En annan fråga för oss är principen om att det som är lagligt off-line , även skall gälla on-line , att se till att den principen med alla sina nyanser slår igenom. Det gäller i synnerhet möjligheten att med hjälp av pseudonymer värna om att den anonymitet som konsumenterna vanligen har i sina mindre affärsförehavanden även skall gälla vid affärer on-line . Konsumenternas rätt att göra elektroniska affärer under pseudonym, kan framför allt förhindra upprättandet av alltför detaljerade köparprofiler.
Avslutningsvis vill jag uppmana kommissionen att överta de av parlamentet antagna ändringarna, föredraganden att fundera över sin inställning till ändringsförslag 26 och rådet, framför allt, att snabbt komma fram till en gemensam ståndpunkt.

Mosiek-Urbahn
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Även jag vill inleda med att hjärtligt tacka föredraganden för hans snabba insats och goda samarbetsvilja. Konsumenter och företagare i Europa måste i den elektroniska handel kunna förlita sig på, att meddelanden utan rättsliga tvivel kan tillskrivas sin avsändare.
För att inte hindra utvecklingen av vår ekonomi, måste vi erbjuda medborgarna i Europa en möjlighet att komplettera de traditionella handskrivna signaturerna med elektroniska medel. Hemma i Tyskland antog man redan förra året en lag som reglerar digitala signaturer på en relativt hög säkerhetsnivå. De första elektroniska identitetskorten, det vill säga chipkorten, med hjälp av vilka man kan skapa elektroniska signaturer släpptes på marknaden förra veckan.
Det är alltså hög tid att på europeisk nivå skapa enhetliga ramar på det området, annars riskerar vi i förlängningen en uppsplittring av lagstiftningen i femton signaturlagar med olika standarder. Följden skulle bli stora hinder för den fria handeln med varor och tjänster på vår inre marknad. Därför är det glädjande, att kommissionen förra året lade fram ett motsvarande direktivförslag för parlamentet.
Direktivet garanterar tillhandahållare av certifieringstjänster fri tillgång till marknaden, elektroniska signaturer som uppfyller bestämda kriterier kommer att likställas med traditionella signaturer och vinna ett gränsöverskridande erkännande, även som bevismedel i rättsliga förfaranden. Bestämmelser om ersättningsskyldigheten för tillhandahållare av certifieringstjänster skall säkerställa företroendet mellan konsumenterna och företagen.
Kommissionens förslag var redan från början ett mycket framåtsträvande och avvägt förslag men skulle, anser jag, kunna förbättras på ett bra sätt genom några av de av det rättsliga utskottet antagna ändringsförslagen. I kommissionens förslag artikel 8.4 står det till exempel att certifikat för digitala signaturer även kan upprättas på begäran under pseudonym. Det hyser vi inga betänkligheter inför, utan kan snarare varmt välkomna detta.
Kommissionen går litet för långt i sin strävan mot dataskydd. Enligt förslaget vill man att ett avslöjande av identiteten hos en person som använder sig av en pseudonym, mot dennes vilja, endast skall vara möjligt i en brottmålsprocess. Där är därför att betrakta som positivt, att ett ändringsförslag - nu 27 i betänkandet, ett förslag som antogs med klar majoritet i utskottet - medger att sådana uppgifter lämnas i ytterligare ett fall, nämligen när det är nödvändigt för de rättsliga anspråken i samband med transaktioner, där man har använt sig av pseudonymer. Jag anser inte att dataskyddet försvagas genom denna ändring, så länge den sker med förbehåll för dataskyddslagstiftningen. Förslaget innebär snarare en balans mellan konsumentens rätt till en pseudonym och affärspartnerns intressen.
Dessutom har man i flera andra ändringsförslag lyckats precisera texten och undanröja motsägelser. Som exempel kan nämnas begreppet digitala signaturer som i språkligt avseende begränsas till en särskild numera utbredd form av elektronisk signatur: Det har i ändringsförslagen ersatts av begreppet " elektronisk signatur" . Därmed kan direktivets räckvidd tillvaratas inom den framtida tekniska utvecklingen.
Men tyvärr frångår några olyckligt formulerade ändringsförslag, till exempel ändringsförslagen 8, 15 och 23, enligt min grupps uppfattning målet, det vill säga uppfyllandet av målet med en mer exakt formulering av texten. I stället för det tydliggörande av texten som avsetts har förslagen fått en motsatt effekt och bör därför avslås. Det samma gäller förslaget om ett elektroniskt inlämnande av petitioner, som enligt min grupp inte har mycket att göra med de digitala signaturerna och därför inte hör hemma här.
I andra ändringsförslag, nämligen 6 och 7, vill man att frågan om dataskydd på detta område skall regleras i alla multilaterala avtal mellan unionen och tredje land. Man kräver alltså att den befintliga dataskyddslagstiftningen skall respekteras, inte bara av unionen, utan också av de enskilda medlemsstaterna i dylika avtal. Det innebär en onödig inskränkning av unionens förhandlingsspelrum. Sådana ändringar kan vi därför inte heller rekommendera i våra överväganden.
Jag utgår från att parlamentet vid omröstningen kommer att göra dessa överväganden rättvisa och att en väl avvägd utformning av direktivet kommer att antas.

Thors
Herr ordförande, herr kommissionär! Det har sagts i många ord tidigare hur viktigt detta är. Vi är glada över att föredraganden har gjort detta arbete snabbt. Jag tror emellertid ändå att detta är ett förslag som kommer att gå över till det finländska ordförandeskapet, och att vi kan nå ett avgörande först då. Det ser jag dock fram emot.
Jag tycker att det är viktiga korrigeringar som vi har gjort och som kompletterar kommissionens utgångspunkt, att certifieringstjänsterna i princip inte skall vara tillståndspliktiga, men vi har ändå betonat de privata organisationerna.
Kommissionen föreslår ett strikt ansvar - på finska ankara vastuu. Nu sägs det dock att man i rådet håller på att ändra ansvarsfrågorna. Jag frågar här kommissionären vilken ståndpunkt ni kommer att ha i fortsättningen när det gäller ansvarsfrågorna. Jag tyckte att kommissionens förslag var en rimlig utgångspunkt.
En annan central punkt i direktivet är givetvis rättsverkningarna. Knyter man dem till någon särskild teknik eller inte? Här tycker jag också att vi tillsammans med kommissionen har valt en god utgångspunkt. Man skall i princip ge samma rättsverkningar som åt underskrifter. Man skulle skämtsamt kunna säga att om man enligt ett lands lagstiftning inte kan gifta sig per korrespondens, kan man inte heller gifta sig elektroniskt. Detta är riktigt.
Jag delar dock inte föredragandens uppfattning att vi skall vara beredda att godkänna den så kallade bilaga 3 från rådets sida. Den uppfattar jag nämligen inte vara tekniskt neutral på det sätt som vi, åtminstone utskottets majoritet, har efterlyst. Jag frågade också kommissionären hur han ställer sig till den pågående diskussionen i rådet, för jag tror att det kommer att vara en av knutpunkterna i den framtida handläggningen.
Till sist ber jag parlamentets och rådets språktjänst fundera på om inte den svenska termen, trots allt, skulle kunna vara " elektroniska underskrifter" och inte " elektroniska signaturer" .

Oddy
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka herr Ullman för hans, som vanligt, plikttrogna arbete och ett mycket bra betänkande. Detta är ett viktigt ämne, vilket också de övriga talarna har poängterat. Fler och fler kommersiella transaktioner utförs via elektronisk handel och särskilt Internet förenklar gränsöverskridande transaktioner. Det är viktigt att man har ett konsekvent, sakligt och säkert system för godkännande av signaturer vid elektronisk handel.
I kommissionens förslag uppmärksammas behovet av att säkerställa rättsligt erkännande av elektroniska signaturer med samma giltighet som handskrivna signaturer. Förtydligande av detta är viktigt för certifieringstjänsterna. Det finns två speciella bekymmer som kan uppmärksammas: för det första, kravet på förtrolig behandling av uppgifter; för det andra, kravet på säkerhet. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt rekommenderar att användningen av pseudonymer undersöks och kontrolleras. Jag rekommenderar detta betänkande och förslaget till direktiv för parlamentet som en viktig programpunkt för att öppna upp den inre marknaden för elektronisk handel.
Jag skulle vilja tillägga att det är egendomligt att det framför allt är kvinnor som har stannat för att lyssna på denna debatt. På vissa sätt skulle man kunna likna Bangemann vid en tagg bland rosor, fastän jag är helt övertygad om att han kommer att ta mycket allvarligt på ämnet. Jag är särskilt fängslad av tanken på att gifta sig via internet. Eftersom jag inte är gift, kanske detta är något jag kan se fram emot under de kommande tio åren.

Bangemann
Herr ordförande! Oddy tog på slutet upp ett problem, som i själva verket också har uppstått på det här området, där det ju handlar om i vilken utsträckning de elektroniska signalerna kan uppfylla de formkrav som följer av medlemsstaternas lagstiftning. Det får mig att minnas när jag läste juridik, och professorns berömda fråga som löd: Om lagen föreskriver att svaret på frågan, om någon vill gifta sig med en annan - och det är ju ert problem, fru Oddy - är " ja" , räcker det då om den berörda svarar " jo då" ? Ungefär så ter sig problemet med de elektroniska signaturerna för många medlemsstater.
Jag vill börja med att tacka föredraganden. Betänkandet har varit till stor hjälp för oss. Vi har också kunnat anta en rad ändringsförslag. Av de 35 ändringsförslagen kan vi anta 17 i sin helhet och 8 till viss del. De övriga ändringsförslagen har vi inte kunnat överta, antingen för att de inte förbättrar texten eller för att de avser problem som inte hör hit. Det är ju ett fel sedan gammalt från parlamentets sida, som jag redan har påpekat vid flera tillfällen. Ni vill alltid inbegripa hela världen i en enda lagtext. Det bidrar inte till en tydlig framställning av saken.
Man har också gjort det riktiga påpekandet, att såväl medlemsstaterna som internationella organisationer arbetar intensivt med de här frågorna, så därför måste vi snabbt ta oss vidare, om vi vill bidra till gemensamma enhetliga bestämmelser, något som är en förutsättning på den inre marknaden. Den hastigheten har parlamentet hittills upprätthållit. Vid den senaste diskussionen med rådet, som ändå inte hade kunnat leda till något resultat, eftersom parlamentets yttrande då inte förelåg ännu, fastnade vi slutligen på frågan om man kan tillåta certifieringstjänster utan att ge sig in på tekniska detaljer som praktiskt taget skulle föreskriva en bestämd teknisk lösning. Kommissionen och parlamentet vill ju inte ge sig in på det tekniska området. Vi har därför försökt komma med ett förslag som naturligtvis inte innebär ett planlöst certifierande, men certifieringsförfarandet skall åtminstone inte innehålla några tekniska villkor.
Vi kom aldrig vidare på sammanträdet med rådet. Det nya förslaget, som innebär en viss utveckling, herr Ullmann, måste noggrant prövas av oss, för så som det nu ser ut, verkar det för oss som om det går ut på att inga tekniska lösningar skall föreskrivas utan att man i stället beviljar ett slags typtillstånd. Då bör man först fundera över om det verkligen är lösningen på det hela.
Man skulle kunna säga att rådet är uppdelat i två läger: ett läger bestående av de mindre länderna som är mycket modigare i den här frågan, och ett läger med de större länderna som håller hårt på sådana formkrav och därför inte är lika generösa. Hur som helst återstår att se hur långt vi kommer på nästa sammanträde mellan Telekom och rådet. Man skall ju inte heller överdriva det hela. Även en handskriven signatur kan ju förfalskas. Man skall väl inte börja ställa större krav på elektroniska signaturer än man i vanliga fall gör på handskrivna signaturer.
Vi har bestämmelser om ersättningsskyldighet för tillhandahållare av certifieringstjänster. Jag förstår inte riktigt vad ni menade, för bestämmelserna om ersättningsskyldighet fastslås i artikel 6. Frågan om tekniken har jag redan tagit upp. Jag har talat om vilka ändringsförslag vi antar och vilka vi inte antar. Jag vill inte gå in på några närmare detaljer där, det kan vi ju göra vid den andra behandlingen. Betänkandet är som sagt mycket konstruktivt även på den punkten. Vi har uppnått stor enighet, och jag hoppas att vi i rådet nästa gång kommer att uppnå en gemensam ståndpunkt, som sedan får prövas i detalj.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Luftkvalitet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A4-0483/98) av Pollack för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets direktiv om gränsvärden för svaveldioxid, kvävedioxid och kväveoxider, partiklar och bly i luften.

Pollack
Herr ordförande! Som vi vet är det bara de viktigaste frågorna som man tar itu med mitt i natten. Vi gör det särskilt för att kunna undanhålla det från pressen som en djup, mörk hemlighet så att de inte kan berätta för någon att vi verkligen tar itu med viktiga frågor här som påverkar människors liv.
Tusentals människor dör varje år över hela Europa som ett resultat av att de inandats förorenad luft och ett av huvudskälen till detta är trafiken. Detta direktiv anger för första gången en uppsättning hårda, juridiskt bindande gränsvärden för utsläpp av de fyra största förorenarna - svaveldioxid, kväveoxider och partiklar och bly i luften - som skall uppnås 2005 och 2010 och som bygger på Världshälsoorganisationens riktlinjer från 1997 för skydd för allmänhetens hälsa. Av de ändringsförslag, som föreslogs av parlamentet vid den första behandlingen, godtogs 21 av 28 till övervägande del av rådet i den gemensamma ståndpunkten under det brittiska ordförandeskapet. Dessa inbegriper mer information till allmänheten och en varningströskel för svaveloxider, tillsammans med den som har föreslagits för kväveoxider.
Rådet lyckades emellertid också försvaga några av kommissionens ursprungliga förslag. Detta är en angelägenhet som är av ganska stort intresse för oss i parlamentet, och därför har vi också bordlagt 11 ändringsförslag till den gemensamma ståndpunkten. Vissa av dessa ändringsförslag rättar helt enkelt till felaktigheter eller avvikelser, som t.ex. ändringsförslagen 1, 3 och 8. Ändringsförslag 4 säkerställer att handlingsplaner på alla områden, för vilka undantag har gjorts, också måste göras tillgängliga för allmänheten. I ändringsförslag 5 ber man kommissionen att ytterligare en gång överväga detta när mer forskning blir tillgänglig efter genomgången 2003, eftersom rådet inte gick med på vårt förslag om en varningströskel för partiklar. Efter vad jag har förstått kan kommissionen, exempelvis, inte stödja ändringsförslag 7, och som ett resultat av detta är det problem det innebär att handskas med särskilt känsliga ekosystem uppenbarligen ett av dem som man måste ta itu med genom åtgärder på nationell nivå. Men i parlamentet anser vi det viktigt att understryka att Världshälsoorganisationen rekommenderade fyra olika gränsvärdesnivåer på de ställen där direktivet bara tillåter en. Vi anser inte att detta är tillfredställande och därför har vi åter bordlagt ärendet.
De områden inom vilka vi har stora problem är, för det första, svaveldioxid. Ändringsförslag 6 återställer det ursprungliga förslaget för åtta överskridanden per år, vilket rådet försvagade till 24. Kommissionen erkänner att denna förorenare är direkt toxisk, särskilt för astmatiker och för personer med hjärtproblem, även vid kortare maximinivåer med överskridande av gränsvärden för föroreningar, och detta är anledningen till att gränsvärden av så sträng karaktär föreslogs från början.
Jag hoppas därför att kommissionen kommer att kämpa för sin sak i avseende på detta, och likaså vad beträffar ändringsförslag 2. Rådets tillägg av orden " när det är praktiskt genomförbart" är ett stort problem. Jag vet t.ex. att det kan uppkomma speciella svårigheter med den franska övervakningsutrustningen för att ta fram denna genomsnittsgrundande tid som är på tio minuter. Denna information är icke desto mindre nödvändig för granskningen efter halva tiden. I vilket fall som helst kan medlemsstaterna välja sitt eget urval av frågor som skall övervakas så att de borde kunna finna ett sätt på vilket de verkligen kan ta itu med denna svårighet.
För det andra, vad beträffar kväveoxider, är detta uppenbarligen svårt för medlemsstaterna att uppnå. Det är naturligtvis en av nyckelfaktorerna i direktivet. Det är inte godtagbart att rådet ökar antalet överträdelser av timgränsvärdena från de ursprungliga 8 till 18, och ändringsförslag 9 försöker råda bot på detta. Slutligen är det viktigt att kommissionen undersöker detta mycket noggrant igen när den får tillgång till mer forskning i samband med granskningen år 2003.
Ändringsförslagen 10 och 11 täcker exakt samma typ av problem men för partiklar i luften. Vi vet att mer forskning är nödvändig och att den är på väg. I texten till den gemensamma ståndpunkten tillåts emellertid tio fler överträdelser per år på en genomsnittsgrundande tid på 24 timmar och mot timgränsvärdet och fördröjer översynen, så att den inte kommer att leda till några resultat att tala om förrän tidigast år 2010. Trots att vi inte har särskilt stor kännedom om partiklar, vet vi att de kan vara livshotande och Världshälsoorganisationen lyckas inte ens föreslå säkra gränsvärden. Med hänsyn till att vi för partiklar enbart har en inskränkning för stoft från söder och en annan inskränkning för sandning av vägar i Norden, måste man säga att det måste finnas en större politisk vilja att handskas med detta problem i medlemsstaterna. Det finns tillräckligt med misslyckade försök för att folk skall kunna hantera de mycket allvarliga problemen och de måste vidta åtgärder.
I egenskap av föredragande uppmanar jag kommissionen att se över denna strategi igen, speciellt vad beträffar de två sista punkterna och försöka godkänna vissa av dessa ändringsförslag. Jag rekommenderar rådet den gemensamma ståndpunkten för rådet.

Hulthén
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag vet egentligen inte vad det är för udda drift som ligger bakom att miljöutskottets ärenden alltid hamnar sist på dagordningen. I det tidigare ärendet var det äktenskapet som diskuterades, så vi får väl betrakta oss som någon sorts " bröllopsnattens höjdpunkt" . Men tyvärr är det inte så många som deltar i denna höjdpunkt.
För övrigt måste jag säga att detta direktiv är ett bra exempel på hur vi kan arbeta med europeisk miljölagstiftning. Det påverkar Europas människor direkt och konkret genom att ge dem renare luft, framför allt den delen av befolkningen som lever i våra städer. Det är också ett bra sätt att se hur vi kan arbeta över våra nationella gränser för att nå framgång i vårt europeiska arbete.
Jag vill tacka Pollack ordentligt för det arbete som hon har lagt ned på detta direktiv, eftersom det är ett svårt direktiv, det är mycket tekniskt. Hon har behandlat det på ett jordnära och pragmatiskt sätt som också har gett resultat. Samtidigt vet vi emellertid att den luft som vi andas påverkar människors hälsa - det är ingen nyhet. Det är också tillfredsställande att vi nu skapar regler som är bättre än de regler som vi har i unionen sedan tidigare.
Samtidigt får vi ändå säga att det är ju vår ambition och våra krav som gör att människors hälsa kan bli ännu bättre. Jag, och många med mig, hade kanske önskat att vi hade tagit steget litet längre än vad vi gör i detta direktiv och ställt litet hårdare krav på den luft som vi faktiskt andas. Vi får dock betrakta det som ett gemensamt golv som vi kan utgå ifrån; jag vet att många medlemsländer kommer att ställa högre krav på just luftens kvalitet.Nu handlar ju luftens kvalitet inte enbart om människors hälsa, även om det är en oerhört viktig del, utan det handlar också om att det skapar försurningsproblem, inte minst i den delen av Europa som jag kommer ifrån. Därför måste vi se luften som en helhet, inte bara betrakta situationen i enskilda områden.
Partiklarna och partiklarnas inverkan på människors hälsa är också något som jag vill understryka ytterligare, att vi inte vet tillräckligt mycket om det och att kunskapen är låg. Jag vill understryka det som Pollack har sagt att det finns viktiga ändringsförslag som rådet och kommissionen måste beakta för att vi skall kunna ge människor en vettig livssituation i Europa och i unionen. Det räcker inte med de enkla förklaringarna att detta inte är möjligt, utan det krävs stor politisk vilja.

Ordföranden
Innan Flemming kompletterar de synpunkter som har framförts av Pollack och Hulthén om skälen till att vi har kommit att diskutera problem som hör till utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd vid midnatt, vill jag bara påminna om att besluten fattas av ordförandekonferensen. Det är med andra ord inget spöke som har försatt oss i den här situationen, utan ett beslut från ordförandekonferensen.

Flemming
Herr ordförande! Jag tror inte heller så mycket på ödet längre; jag tror också att ordförandekonferensen tyvärr inte anser att miljöfrågor är särskilt viktiga. Men Europas befolkning kommer någon gång att kvittera det. Strängare EU-gränsvärden för bättre luftkvalitet skall parlamentet besluta om. Jag beklagar lika starkt som de föregående talarna, att det bara var 21 av Europaparlamentets 28 ändringar från den första behandlingen som övertogs oförändrade, närmare bestämt kontentan av dessa. Syftet med detta direktiv är således att fastställa gränsvärdena för utsläpp i enlighet med Världshälsoorganisationens riktlinjer för luftkvalitet.
Vad gränsvärdena för partiklar beträffar innebär betänkandet till och med en tydlig skärpning, och att uppnå detta kommer att kräva stora ansträngningar i de flesta medlemsstater. Enhetliga metoder och kriterier över hela Europa skall vidare bidra till att förhindra luftföroreningarnas skadliga effekter på människors hälsa och på miljön. Därmed inför Europeiska unionen de stränga gränsvärden som sedan lång tid tillbaka gäller i Österrike. På många områden har de till och med blivit ännu strängare. Det är glädjande.
Ändå är jag inte nöjd med detaljerna i betänkandet. I bilaga I stycke I fastställs gränsvärdena och tröskelvärdena för svaveldioxid, och det i direktivet föreslagna gränsvärdet på 350 g/m3 med 24 överskridanden anser jag vara alldeles för högt. Den planerade reduceringen av överskridningsmöjligheterna från 24 till 8 motsvarar visserligen inte mina önskemål om en sänkning av gränsvärdet, men det är garanterat ett steg i rätt riktning och därför kommer vi att stödja det.
Även i bilaga II stycke I beträffande gränsvärdena för kvävedioxid och kväveoxid och tröskelvärdet för kvävedioxid skulle det vara glädjande om man strök överskridningsmöjligheterna helt och hållet. Även här är det så att Pollacks ändringsförslag om en minskning av överskridningsmöjligheterna från 18 till 8 är ett steg i rätt riktning och av den anledningen kommer att stödjas av min grupp."
Jag vet att Pollack har lagt ned mycket arbete på detta betänkande, och trots att inte allting blir så som man som miljöpolitiker kunde önska, vill jag gratulera henne varmt till detta betänkande, och jag önskar att vi alla en dag kan få föra en miljödebatt på förmiddagen.

Blokland
Herr ordförande! Ren luft är en grundläggande livsnödvändighet, särskilt för patienter med astma eller luftrörskatarr. En god luftkvalitet är samtidigt mycket viktigt för skydd av miljö, byggnader och växtlighet.
Sedan sjuttiotalet har man i Europa vidtagit åtgärder för att få utsläppen av svaveldioxid och kväveoxid under kontroll. Det har lett till framgångar. Trots den ökade energiförbrukningen så har utsläppen av ämnen som orsakar försurning minskat drastiskt. En minskning med över 50 procent sedan 1980 är som tur är inte något undantag för de flesta EU-medlemsstater. Till och med de planerade minskningarna av svaveldioxid och kväveoxid till år 2010 kan antagligen klaras tack vare de nya normerna för avgasutsläpp från bilar.
Fina partiklar är ett hot mot människans hälsa. Europeiska miljöbyrån har kommit fram till att en minskning av det genomsnittliga PM10-värdet från 30 mikrogram per kubikmeter till 20 mikrogram per kubikmeter kan förhindra att 10 000 personer i EU dör en för tidig död på grund av partikelförgiftning. Det är därför en besvikelse att de europeiska miljöministrarna fastställde ett PM10-värde på 40 mikrogram per kubikmeter. Minskningen av utsläppen av giftiga ämnen från biltrafiken bör följas upp, bland annat genom renare bränsle och bättre motorer.
I industrin behövs också långtgående åtgärder: 30 procent av utsläppen av kväveoxid härrör från sopförbränningsanläggningar, cementugnar, elkraftverk och andra fabriker. Det är alltså viktigt att man tar ordentlig hänsyn till minskningen av utsläppen av partiklar, kväveoxid och svaveldioxid i nya direktiv. Jag gratulerar Pollack till det här betänkandet.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag håller naturligtvis med om att det skulle vara bra om vi också kunde behandla miljöförslag vid en tidpunkt när fler parlamentsledamöter kunde delta i debatten. Men jag håller också med om uppfattningen rörande detta förslags betydelse, och jag skall just nu fatta mig kort och naturligtvis tacka miljöutskottet, i synnerhet föredraganden, fru Pollack, för den snabba behandlingen, men också för den insikt utskottet återigen har visat under behandlingen av detta förslag.
Det förhåller sig ju så att en stor del av Europaparlamentets ändringsförslag vid den första behandlingen inarbetades i rådets gemensamma ståndpunkt, antingen ordagrant eller innehållsmässigt, och kommissionen menar att flera av de ytterligare förslag som nu läggs fram av utskottet också kan bidra till att göra förslaget ännu tydligare och mer koncist. Det gäller t.ex. ändringsförslag 1, som handlar om definitionen på naturfenomen. Seismiska aktiviteter bör fortsatt ingå i definitionen, men geotermisk aktivitet bör tillfogas, och resten av ändringsförslaget kommer att göra texten tydligare. Vi kan också stödja ändringsförslag 3 och 4. De förtydligar kraven på information till allmänheten, och vi vet ju alla att detta är en mycket viktig aspekt av förslaget. Vi kan även stödja kravet om att frågan om tröskelvärden för partiklar skall tas upp till förnyad bedömning under år 2003, och därför godtar vi ändringsförslag 5 och också ändringsförslag 8, som rättar ett fel rörande toleransmarginalen.
Vi har dessutom några ändringsförslag som Pollack redan varit inne på. I ändringsförslag 2 krävs att alla medlemsstater rapporterar överskridanden av WHO: s vägledande tiominuterskoncentration för svaveldioxid. Vi i kommissionen vill gärna ha så mycket information som möjligt om detta vägledande värde, men det skulle vara för svårt för en rad medlemsstater att uppfylla kravet, och vi kan därför inte stödja detta ändringsförslag.
Vi har dessutom ändringsförslag 6, 7, 9, 10 och 11. På sätt och vis kunde jag ju vara glad för dessa ändringsförslag, eftersom det i dem föreslås att man går tillbaka till några av de gränsvärden som föreslogs från början, eller att man skärper dem ytterligare, och det kan bara glädja mig att parlamentet stöder kommissionens ursprungliga förslag. Skälet till att jag inte stöder dem hänger samman med den debatt som förts i rådet, därför att det visat sig att det skulle vara för höga krav för många av medlemsstaterna när det gäller att uppfylla de gränsvärden för partiklar som nämns i den gemensamma ståndpunkten. Det skulle kräva för svåra beslut. Kommissionens syfte är självfallet att säkerställa högsta möjliga skyddsstandarder som kan uppnås i Europeiska unionen. Rörande detta förslag är det så att de medlemsstater som har möjlighet att gå längre också kan göra detta i samband med detta förslag, eftersom det är förenligt med ramdirektivet för luftkvalitet att de går längre om de kan. Men som sagt: mot bakgrund av förhållandena i unionen som helhet, så vågar jag - om jag kan formulera det på så sätt - inte godta dessa ändringsförslag på grund av att vi kanske inte kan få igenom förslaget i sin helhet.
Detta förslag innebär den första konkreta tillämpningen av Europeiska unionens nya program för förbättring av luftkvaliteten för dess medborgare och för miljön. Kommissionen anser att förslaget i sin nuvarande form kontinuerligt kommer att medföra en högre skyddsnivå, och att det därför har stärkt utgångsläget för programmet. Vi har nyligen antagit ett annat förslag om kolmonoxid och bensen. Vi vill också gå tillbaka till de förorenande ämnen som behandlas i detta förslag under år 2003, för att se om det kan göras ännu mer under nästa fas. Jag tror därför att programmet med tiden kommer att få en allt större genomslagskraft, och jag hoppas i övrigt att vi alla kan glädja oss över den renare luft och den förbättrade hälsa och miljö som detta förslag kommer att föra med sig.

Pollack
Jag vågar knappast i det dåliga klimat som råder i vårt förhållande till kommissionen, be om en garanti för att kommissionen kommer att ta sig an några av de förfrågningar som vi har gjort i anslutning till granskningen år 2003. Jag kommer helt enkelt att låta detta ligga och hoppas på att rätt tillfälle skall dyka upp.
Jag skulle endast vilja lyckönska kommissionären och tacka henne för att hon kom hit i kväll, med hänsyn till den olycka som hon råkade ut för för inte så länge sedan och den sena tidpunkten på dagen. Jag skulle också vilja be henne framföra mitt tack som föredragande till personalen i GD XI som har varit särskilt hjälpsam med detta mycket tekniska direktiv.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
)Sammanträdet avslutades kl. 00.10.)

