Ny EU-handlingsplan for Afghanistan og Pakistan (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser for den nye EU-handlingsplan for Afghanistan og Pakistan.
Cecilia Malmström
Fru formand! De problemer, Afghanistan og Pakistan står over for, bekymrer naturligvis hele verden. Voldelig ekstremisme spreder sig ud uden for regionen. Narkotika, der dyrkes og fremstilles i Afghanistan, finder vej til Europas gader. En af drivkræfterne bag vores engagement er behovet for at forhindre, at Afghanistan og Pakistan bliver tilflugtssteder for terrorvirksomhed og organiseret kriminalitet. Samtidig ønsker vi naturligvis at hjælpe med at skabe bedre lande at leve i for befolkningerne i Afghanistan og Pakistan.
Der fokuseres meget på Afghanistan. Mange af vores lande har tropper og et betydeligt antal civile medarbejdere i landet. Det er en stor udfordring at vende situationen i Afghanistan. Også Pakistan står over for alvorlige udfordringer. Der bliver ingen løsning på konflikten i Afghanistan, hvis vi ikke også får styr på situationen i Pakistan og omvendt.
Der er brug for et samlet initiativ. Vi må alle gøre mere og bedre. I juni bad Rådet Rådssekretariatet og Kommissionen om at fremsætte specifikke henstillinger og fastlægge politiske prioriteringer for at styrke og forbedre vores engagement i regionen. Resultatet var EU-handlingsplanen for styrkelse af EU's engagement i Afghanistan og Pakistan. Den blev vedtaget i oktober. Jeg mener, at denne plan er et godt værktøj. Den grundlæggende strategi er på plads. Handlingsplanen vil give os mulighed for at tilpasse de instrumenter, der bruges i øjeblikket, så de opfylder vores politiske prioriteringer.
Planen bygger på vores nuværende engagement og indeholder en række indsatsområder. Det er de områder, hvor vi mener, at EU-foranstaltninger kan være mest effektive. Hermed styrker vi vores engagement og fremlægger et samlet svar på de udfordringer, Afghanistan og Pakistan står over for. Den sender også et signal til regionen om, at vi er rede til at stå distancen. Det regionale perspektiv er vigtigt, og derfor lægges der i handlingsplanen stor vægt på især regionalt samarbejde.
Afghanistan er på vej ind i en afgørende periode. Der er ikke behov for at drøfte valgprocessen yderligere. Den ligger bag os. Den lod meget tilbage at ønske, og vi håber, at den ikke gentager sig. Jeg mener også, at det er det afghanske folks holdning. EU er parat til at støtte det arbejde, der mangler at blive gjort, bl.a. på grundlag af de henstillinger, EU's valgobservatører har fremsat. Vi håber, at en ny regering snart vil være på plads. Det er en lejlighed til at blive enige om en ny dagsorden og en ny overenskomst mellem den afghanske regering og det internationale samfund. I sin indsættelsestale fremsatte præsident Karzai et velkomment løfte om en ny start. Vi håber, at den konference, som skal afholdes i London om kort tid, vil skabe et vist momentum.
EU forventer et stærkt engagement og lederskab fra præsident Karzai og hans regering. Fem år uden forandring er ikke en mulighed. Vi skal nu have fokus på at sikre, at den afghanske stat gradvist påtager sig mere ansvar, idet det internationale samfund påtager sig en støttende funktion. Hermed mener jeg ikke tilbagetrækning. Næste år vil der være betydeligt flere internationale styrker i Afghanistan. USA sender en styrke på yderligere 30 000 personer til at supplere de 68 000, der allerede er i landet. Andre NATO-lande og allierede har lovet en styrke på mindst 7 000 personer ekstra ud over de 38 000, som allerede er der.
Dette militære engagement skal modsvares af civile initiativer. Der kan ikke blive tale om en varig militær tilbagetrækning fra Afghanistan, medmindre der er etableret en civil ramme for stabilitet. Effektive statsinstitutioner, bedre styreformer, adgang til grundlæggende velfærd, retsstat og en fungerende civil stat er mindst lige så vigtige som hård sikkerhed. Ingen vil sætte spørgsmålstegn ved det. Sikkerhed, god regeringsførelse og udvikling skal gå hånd i hånd. Vi er i gang med et langsigtet engagement i Afghanistan. Imidlertid må den afghanske befolkning sikre, at det er deres egen regering, ikke internationale organisationer, der forbedrer levestandarderne. Det er den eneste måde, hvorpå befolkningen atter kan få tillid til sine ledere. Det internationale samfund er der. Vi må gøre mere og gøre det bedre. Vi må støtte den proces, der er i gang - den afghaniseringsproces, som er så væsentlig for landet.
Det er kernen i vores handlingsplan. Vi styrker EU's bestræbelser på at forbedre den afghanske kapacitet, og vi samarbejder med regeringen om at fremme effektive statsinstitutioner, der kan holdes ansvarlige, både lokalt og regionalt. Vi lægger stor vægt på retsstatsprincippet, god regeringsførelse, bekæmpelse af korruption og forbedring af menneskerettighedssituationen. Landbrug og udvikling af landdistrikter er yderligere et indsatsområde for Europa. Det er meget vigtigt, at levestandarden øges for det store flertal af afghanere, der bor i landdistrikterne. Vi er også rede til at støtte en afghansk ledet rehabiliteringsproces for tidligere oprørere. De, der har deltaget i konflikter tidligere, skal tilbydes alternativer. Støtte til valgsystemet vil naturligvis også stå højt på dagsordenen.
Jeg vil også gerne sige et par ord om Pakistan. Pakistan er et land, der har været igennem store forandringer i de senere år. Med valget i 2008 blev der genindført demokrati og civilt styre. Overgangen til demokrati har været imponerende. Demokratiet er dog i øjeblikket skrøbeligt og ustabilt. Samtidig er det pakistanske Taliban blevet en reel trussel mod fred og stabilitet i landet. Der går knap nok en uge, uden at medierne rapporterer om nye selvmordsangreb. I sidste uge blev over 400 mennesker dræbt i angreb udført af militante grupper.
EU ønsker at hjælpe med at støtte Pakistans civile institutioner. Det er særlig vigtigt at følge op på de henstillinger, vores valgobservatør Michael Gahler fremsatte i 2008. De danner en grundlæggende ramme om fremtidigt demokrati, valgreform og institutionsopbygning. Den pakistanske regering ved, at det skal gøres. Den må meddele os, hvilke områder den ønsker at samarbejde på. EU vil udvikle det strategiske partnerskab med Pakistan, der var resultatet af det vellykkede særlige topmøde i juni 2009. Vi ønsker at styrke demokratiet og opnå stabilitet. Derfor arbejder vi med retsstaten, bekæmpelse af terrorisme samt handel. Naturligvis er en fungerende regering, der accepterer ansvaret for sin befolkning og udviser det nødvendige lederskab til at føre landet fremad, et centralt element heri.
I partnerskab med Pakistans regering vil EU støtte styrkelsen af landets demokratiske institutioner og strukturer. Dette vil også ske gennem økonomisk udvikling og handel. Vi ser positivt på, at Pakistan påtager sig et større ansvar for sin egen sikkerhed. Vi forventer, at landet anlægger samme tilgang til alle former for terrorisme, bl.a. oprørere, der bruger pakistansk territorium til at lancere angreb inde i Afghanistan. Regeringens indsats mod det pakistanske Taliban er et positivt træk. Samtidig skal civile beskyttes, og international lov overholdes. Regeringen bør også være opmærksom på behovet for humanitær hjælp og genopbygning i de ramte områder.
Vi må tage yderligere skridt i vores indsats i Afghanistan og Pakistan. EU yder allerede et betydeligt bidrag i forbindelse med udfordringerne i regionen, og det vil fortsætte. Der er opnået meget i begge lande - både gennem Afghanistans og Pakistans bestræbelser og gennem det internationale samfund. Strategier og dokumenter vil ikke i sig selv forbedre situationen. Det er nu på tide at omsætte dem til handling sammen med vores partnere i Afghanistan og Pakistan.
Catherine Ashton
Fru formand! Lad mig begynde med Afghanistan. Vi er ved et vigtigt punkt i vores relationer her. Vores fremtidige støtte skal bidrage til at opbygge et styre, der er lydhørt over for den afghanske befolknings behov og bekymringer. Da situationen er flygtig, har vi brug for både at arbejde med situationen på stedet og at påvirke den. Det er det, de internationale konferencer, som begynder med en konference i London i næste måned, handler om.
Vi er rede til at sætte flere ressourcer ind. Kommissionen hæver sin udviklingsbistand med en tredjedel til 200 mio. EUR. Vi har brug for de ekstra ressourcer til at gentage succeserne, som udvidelsen af det primære sundhedssystem til 80 % af afghanerne - bl.a. langt bedre behandling til kvinder og piger - og den seneste succes med at gøre provinser valmuefrie. Vores medlemsstater har også forpligtet sig til at hjælpe med at få vores politiuddannelsesprogram op på fuld styrke.
Men det er alt sammen kun begyndelsen. Vi må levere dette som en del af et sammenhængende EU-bidrag inden for en samordnet international indsats. Denne indsats skal koncentreres om de afghanere, der arbejder sammen med FN.
Den handlingsplan, Rådet vedtog i oktober, giver os mulighed for at gøre dette. Sammen med USA's bestræbelser og NATO's sikkerhedsoperationer sender det et stærkt budskab til regionen og det internationale samfund om vores engagement. Det passer naturligvis også sammen med de indsatsområder, præsident Karzai har fastsat, især inden for områderne forbedret regeringsførelse og bekæmpelse af korruption.
Planen bekræfter, at kernen i vores engagement fortsat vil være centrale sektorer som retsstaten og landbruget.
Vi bistår allerede regeringen med kvalifikationsforbedring for administratorerne i Kabul. Vi vil nu begynde at udbrede disse kvalifikationer i provinserne for at hjælpe afghanerne med at styre deres egne anliggender og sikre, at regeringen leverer - og opleves at levere - serviceydelser til dem.
Planen sender et signal om, at vi vil støtte integrationen af oprørere, der er parate til at acceptere præsident Karzais opfordring til at arbejde sammen med hans regering.
EU's valgobservatørmission fremlægger også sin rapport i Kabul i dag, og jeg vil gerne rose hr. Berman og hans team for et veludført job under særdeles vanskelige forhold. Vi sørger for opfølgning, eftersom det er klart, at regeringens og det politiske systems troværdighed afhænger af et grundigt eftersyn af valgsystemet.
En sidste ting om Afghanistan, men måske den vigtigste, er, at vi er i gang med at rationalisere vores strukturer på stedet. Medlemsstaterne vil bringe politikkerne i overensstemmelse med de tilsvarende ressourcer, og jeg håber snarest muligt at lægge EU's særlige repræsentant og lederen af EU-delegationen sammen til én stilling. Det vil hjælpe os til at opbygge en sammenhængende tilgang, der kan tjene som model andre steder.
Hvis vi nu går over til Pakistan, så er vores altoverskyggende ønske og interesse, at Pakistan bliver et stabilt demokrati uden terror, der kan slutte sig sammen med sine naboer om at forsvare sig mod fælles trusler.
Handlingsplanen understreger dette og bygger på eksisterende forpligtelser, der blev indgået på topmødet mellem EU og Pakistan i juni, herunder humanitær bistand, genopbygningsstøtte, bistand til politi og retsvæsen og styrkelse af demokratiske institutioner og civilsamfund for at forbedre menneskerettighederne samt aftaler om handel og socioøkonomisk udvikling. Vi fortsætter med at støtte gennemførelsen af henstillingerne fra valgobservatørmissionen i 2008.
Handlingsplanen bakkes op af et betydeligt beløb på lige under 500 mio. EUR fra Kommissionen indtil 2013 plus et lån til vedvarende energi på 100 mio. EUR fra den Europæiske Investeringsbank samt forpligtelser til at uddybe vores handelsrelationer og politiske forbindelser. Handlingsplanen omhandler også intensiveret dialog om alle disse emner, og der bør komme et andet topmøde næste år under det spanske formandskab.
Det gøres også klart i handlingsplanen, at EU vil udnytte sin ekspertise inden for regional integration til at hjælpe Afghanistan, Pakistan og deres nabolande til at kickstarte økonomiske relationer, især med Indien. Der kommer ingen løsning på de aktuelle spændinger fra den ene dag til den anden, men vi må begynde på at overvinde mistilliden. De potentielle gevinster ved den form for regionalt samarbejde i form af handel og investeringer vil få alt det, vi i EU kan gøre, til at virke som peanuts.
Kort sagt er gennemførelsen af planen for Afghanistan og Pakistan central for vores fremtidige engagement i disse lande. Det er et samarbejde mellem medlemsstater og EU-institutioner, og det er det første af sin slags, hvilket, hvis det lykkes, kan bidrage til at udforme det internationale civile svar på kriser, som indtil nu i vid udstrækning er blevet defineret med militære midler.
Handlingsplanen er ensbetydende med en vigtig forpligtelse ikke bare over for Afghanistan og Pakistan, men over for Syd- og Centralasien som helhed. Men vi har brug for mere end idéer, hvis det skal lykkes. Vi har brug for de rette folk og de rette kvalifikationer, og de har brug for sikkerhed, hvis de skal arbejde. Værtsregeringerne skal udvise stærkere politisk engagement, og der skal være stærkere sammenhæng mellem donorerne, også mellem medlemsstaterne internt.
Sydasien står over for ekstremisme hver dag, hvad enten det er på slagmarken i Helmand eller på gaderne i Peshawar, Lahore og Rawalpindi. Vi skal ikke tackle det gennem militær indsats alene, men ved at hjælpe med at opbygge et sikkert og trygt miljø uden spændinger og uligheder, der nærer ekstremisme.
Europa har meget at tilbyde ud fra sine egne erfaringer. Handlingsplanen giver os mulighed for at udnytte disse erfaringer til at hjælpe andre, og jeg håber, Parlamentet vil støtte den.
Ioannis Kasoulides
Fru formand! Målet i Afghanistan var at bekæmpe Taliban, der gav al-Qaeda et tilflugtssted. Afghanistan er ikke længere et tilflugtssted, men Talibanoprøret er ikke blevet slået ned, fordi det blev bevist, at man ikke kan sejre med militære midler alene, og den overdrevne satsning på militærmagt ved at dræbe oprørere virkede mod hensigten.
Den ændrede strategi skal beskytte befolkningen, opbygge den afghanske sikkerhedskapacitet, fremme god regeringsførelse på centralt og navnlig lokalt plan og fremme udviklingen. I den forbindelse er der brug for at fremme en afghansk ledet forsoningsproces for de lag af Taliban, der kom på den forkerte side på grund af særlige omstændigheder.
EU-handlingsplanen løfter alle disse udfordringer, og EU kan spille en vigtig rolle på ikkemilitære områder. Jeg ville imidlertid have forventet en langt større vægt på narkotikaproblemet - ministeren nævnte det - og langt skarpere advarsler mod korruption og dårlig regeringsførelse.
Med hensyn til Pakistan: "ja" til handlingsplanen. Begge sager er indbyrdes forbundne, og succes for den ene afhænger af succes for dem begge. Pakistan bør kunne bekæmpe indstrømningen af oprørere fra Afghanistan på passende vis. Endelig er der behov for diplomati for at undgå, at den evindelige mistillid mellem Indien og Pakistan bliver en hindring for den samlede succes.
Roberto Gualtieri
Fru formand, fru minister, fru højtstående repræsentant, mine damer og herrer! Med denne forhandling søger Europa-Parlamentet at bidrage til diskussionen om EU's rolle i en region, der er afgørende for hele klodens sikkerhed og stabilitet.
Den nye militære strategi, som blev bebudet af præsident Obama og præciseret i den efterfølgende udtalelse fra udenrigsministrene fra ISAF-landene, har knyttet udsendelsen af nye tropper sammen med det primære mål om at beskytte befolkningen og øge sikkerhedsstyrkernes og de afghanske institutioners kapacitet. Med denne velkomne holdningsændring tager man hensyn til det formålsløse, jeg vil endda gå så langt som til at sige det modproduktive, i en konventionel militær indsats, som udelukkende fokuserer på at nedkæmpe Talibans guerillaaktion.
Med henblik på at sikre, at denne nye kurs er produktiv og sætter skub i en overgang mod et sikkert, velstående, stabilt og dermed selvforsynende Afghanistan er det imidlertid helt klart, at den militære dimension i det internationale samfunds intervention skal ledsages af et voksende engagement på den civile og politiske front. På den ene side må vi fremme økonomisk udvikling og styrke institutioner, regeringsførelse og retsstat, og på den anden må vi lette den interne forsoningsproces og hjælpe med at stabilisere situationen i Pakistan.
Det er her, EU kommer ind i billedet. Europa har i nogen tid været særdeles engageret i regionen. 1 mia. EUR om året i Afghanistan, 300 mio. EUR i Pakistan, EUPOL-missionen, der gør et uvurderligt stykke arbejde til trods for bemandingsproblemer, den internationale observationsmission og naturligvis også de enkelte staters engagement i ISAF-missionen.
EU's evne til at gøre en væsentlig forskel i regionen forekommer ikke desto mindre udpræget lav, når man ser på mængden af de menneskelige og finansielle ressourcer, der sættes ind. Af den grund må vi styrke vores indsats, med andre ord EU's lederskab, og gøre det mere konsekvent og effektivt med hensyn til civil strategi og politisk tilsagn. Ud fra den synsvinkel udgør handlingsplanen et vigtigt skridt fremad, og Gruppen for Det Progressive Forbund af Socialdemokrater i Europa-Parlamentet støtter den og anmoder om en stringent gennemførelse heraf.
Samtidig spekulerer vi på, om målene i planen også kræver, at der identificeres ad hoc-foranstaltninger, og opfordrer til, at det overvejes at udvide målene og styrke EUPOL-missionens værktøjer under ESFP. Europa-Parlamentet er rede til at tilbyde sin støtte til EU's indsats på alle disse fronter.
Pino Arlacchi
Fru formand! Vi er her for at behandle EU-handlingsplanen for Afghanistan og Pakistan. Parlamentets Udvalg om Udenrigsanliggender har givet mig mulighed for at blive ordfører på en ny strategi for Afghanistan.
Vi har brug for en ny strategi - eller måske har vi bare brug for en strategi overhovedet - på den civile side, fordi EU's intervention i det land indtil nu ikke har hængt tilstrækkelig sammen og ser ud til at have haft en meget begrænset virkning. Jeg er bange for, at jeg ikke er enig i fru Ashtons indledende redegørelse om Afghanistan, fordi den er for generel, for bureaukratisk, for ufokuseret - ligesom den aktuelle handlingsplan. Jeg mener, Parlamentet skal bidrage til at gøre denne strategi stærkere og mere sammenhængende.
Jeg samler alle de nødvendige bidder af informationer. For det første må jeg sige, at det viser sig at være meget vanskeligt at få selv de mest grundlæggende data om, hvor meget EU brugte i Afghanistan efter besættelsen i 2001, hvor EU-støtten kom hen, og hvor meget af den, der kan gøres rede for. Vi ved, at der bruges næsten 1 mia. EUR hvert år, hvilket er et stort beløb. Det afghanske BNP er kun på 6,9 mia. EUR. Vores civile bistand beløber sig derfor til over 20 % af Afghanistans årlige BNP, et tal, der kan ændre landets skæbne, hvis det bruges rigtigt.
For det andet vil mit forsøg på at opstille en ny strategi for Afghanistan begynde med en indsats for at identificere, hvad der har været, og hvad der bør blive EU's interesse i området. Jeg vil koncentrere en del af min betænkning om fjernelsen af opiumvalmuen gennem den alternative udviklingsstrategi.
Jean Lambert
Fru formand! Jeg synes, der er visse ting, som skal hilses velkommen i handlingsplanen, men, som kolleger rettelig har påpeget, er der en række ubesvarede spørgsmål i den.
Når vi ser på det, synes jeg altid, vi ser på det ud fra det problem, vi har, og har undertiden tendens til at undervurdere den daglige virkelighed for mennesker i både Afghanistan og Pakistan med de mange dødsfald, de målrettede drab på f.eks. hazarabefolkningen i dele af Pakistan, angrebene på pigeskoler, på politiet og så mange andre.
Vi fik for nylig beskrevet det afghanske politi som stort set kanonføde for Taliban. Jeg tror, mange af os stadig spekulerer på, hvad det egentlig var, vi troede, vi nogensinde kunne opnå ved at gå ind. Med hensyn til det internationale svar ser jeg positivt på, at kommissæren taler om at kickstarte samarbejdet og især nævner Indien. Den regionale tilgang er vigtig, og jeg ser frem til at høre, hvordan vi skal behandle andre områder med virkelig spænding såsom Kashmir, der ifølge det, den afghanske ambassadør fortalte os forleden, virkelig udgør et problem for alt, hvad folk prøver at gøre i regionen.
Vi må også, især i Pakistan, se på, hvilken effektiv støtte vil tilbyder de mange tusinder af fordrevne mennesker, og lære af vores manglende engagement i forhold til dem, der tidligere blev fordrevet til grænserne mellem Pakistan og Afghanistan, at et vakuum vil blive fyldt. Derfor må vi virkelig være opmærksomme på uddannelse og på at opfylde behovene hos den befolkning, der også tager sig af disse fordrevne.
Charles Tannock
Fru formand! Vi har ikke råd til at lade NATO's og ISAF's militære mission i Afghanistan slå fejl. Med tilstrækkelig politisk vilje, det rette militære udstyr og flere tropper på stedet fra alle medlemsstaterne kan NATO slå Taliban, og naturligvis skal dette også kobles sammen med en kampagne rettet mod både følelser og forstand. Men ved siden af har vi Pakistan, en potentiel katastrofe - en atommagt plaget af islamistisk radikalisering, korruption og svagt lederskab, som vi ikke desto mindre er nødt til at hjælpe af strategiske årsager.
Men f.eks. elementer af det pakistanske ISA har længe været mistænkt for at yde stiltiende støtte til det afghanske Taliban og er først nu modvilligt ved at forstå de hjemlige farer ved en sådan tilgang. Den trussel, Pakistan - især ved at huse terrorister - udgør for Indien i forbindelse med Kashmir, udgør også en alvorlig trussel for hele regionen.
Hvis Pakistan fortsat skal modtage militær bistand fra EU-landene til oprørsbekæmpende operationer mod terroristiske jihadgrupper og også økonomisk EU-bistand, skal landet give klippefaste garantier for, at denne bistand ikke bliver omdirigeret til at styrke dets konventionelle styrker ved den indiske grænse.
Endelig er der stor forskel på den manglende stabilitet i Pakistan og Afghanistan og den stabilitet og tilbageholdenhed, vi finder hos vores demokratiske allierede og partner Indien, der fortjener EU's fulde opbakning.
Willy Meyer
Fru formand, fru indstillede næstformand i Kommissionen! Min gruppe har aldrig støttet USA's tidligere præsident Bush' strategi for Afghanistan. Vi har aldrig støttet den, og tiden har bevist, at vi havde ret.
Afghanistan har i øjeblikket en korrupt, ulovlig regering, der er uskyldige ofre, og kvindernes situation har overhovedet ikke ændret sig. Det ville derfor have været logisk at ændre strategier, og vi beklager, at præsident Obama har valgt en militær løsning og har til hensigt at udsende en styrke på yderligere 30 000 mand. Jeg mener ikke, at EU skal følge denne linje, fordi der er en reel risiko for at skabe et nyt Vietnam i det 21. århundrede i Afghanistan.
I Afghanistan har historien vist, at der ikke kan være en militær løsning. Samarbejdet må øges, og alle bestræbelser på at finde en diplomatisk løsning må intensiveres. Geostrategisk må vi i selve konfliktzonen vælge at respektere folkeretten gennem interne løsninger i Afghanistan.
Nicole Sinclaire
Fru formand! Jeg havde for et par uger siden den fornøjelse at møde nogle af de hjemvendte britiske styrker fra Afghanistan, og jeg hørte den samme historie igen og igen om, at de var dårligt udstyret. Alligevel betaler Det Forenede Kongerige 45 mio. GBP om dagen til denne korrupte institution. Nogle af de penge kunne være blevet brugt bedre på at bevæbne vores styrker i Afghanistan, de styrker, der faktisk uddanner den afghanske politistyrke osv.
Det er helt rigtigt, som nogle har sagt, at det er et vigtigt område i verden og et vigtigt område, som vi måske skal gøre fremskridt i.
Mit problem er den manglende erfaring med udenrigsanliggender hos vores højtstående repræsentant, Cathy Ashton, der bare sender sorteper videre, og hun sender uden tvivl mere end nogle få rubler med. Vi har brug for en mere erfaren person. Hun har ikke nogen erfaring fra udenrigsministeriet, hun har ikke været udenrigsminister, og jeg tror ikke, hun har haft bare et deltidsjob på et rejsebureau. Ved De nu hvad! Det her er et vanskeligt job, et job, der skal ændre tingene til det bedre, og hun er simpelthen ikke erfaren nok.
Andrew Henry William Brons
(EN) Fru formand! Ved første øjekast ser Rådets konklusioner om Afghanistan ud til at være en velkommen kontrast til USA's og Det Forenede Kongeriges krigeriske holdning. Når man ser nøjere på dem, er der faktisk en blanding af naivitet og medskyld i deres metoder. Rådet er gennemført naiv i sit forsøg på at plante det vestlige demokratis sarte blomst i den afghanske stammekulturs ugæstfri jord. De vertikale opdelinger i samfundet og stammeloyalitetens dominans over den personlige dømmekraft turde gøre det umuligt. Det ønsker at fjerne korruption, men forstår simpelthen ikke, at den bureaukratiske model for objektiv dømmekraft og finansielle og ressourcemæssige beslutninger ikke ville have en chance for at blive respekteret. Det skyldes ikke, at afghanere er sygeligt uærlige, men at det afghanske stammesamfund betragter det som en umiddelbart indlysende dyd at tage vare på sin egen familie og stamme.
Rådet vil gerne bekæmpe produktionen af opiumvalmuer. At fjerne Taliban fra regeringen var imidlertid ikke den bedste måde at nedbringe den produktion på. Talibanregeringen nedbragte den med 90 %, men siden invasionen af Afghanistan er Afghanistan igen verdens førende opiumproducent. Det hedder i rapporten, at usikkerheden i Afghanistan ikke kan afhjælpes ved militære midler alene. Det kan kun betyde, at den militære indsats skal spille en legitim rolle. Efter min mening gør den det ikke. Vi har haft tre mislykkede krige mod Afghanistan i det 19. og begyndelsen af det 20. århundrede. Vi burde virkelig være blevet klogere.
Taliban undertrykker kvinder, foragter demokratiet og dræber britiske soldater. Det er en helt igennem ubehagelig organisation. Men vi kunne forhindre dem i at dræbe britiske og allierede soldater i morgen ved at trække vores tropper ud. Det er en morderisk, formålsløs krig, der simpelthen ikke kan vindes.
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
(ES) Fru formand! Det internationale samfund, og ikke kun USA, har et problem i Afghanistan. Præsident Obama har brugt tre måneder på at opstille en global strategi som svar på general McChrystals alarmerende rapport.
Det er velkendt, at den nye strategi indebærer en kortvarig optrapning af den militære tilstedeværelse, tilbagetrækning i 2011, gradvis overdragelse af sikkerhedsaspekter til de afghanske styrker, bedre koordinering mellem civile og militære bestræbelser samt koncentration om store byer.
Nu er den store udfordring, fru Ashton, at samordne og identificere et europæisk svar, hovedsagelig på London-konferencen. I Deres redegørelse omtalte De to nøgleord. De sagde, at vores svar skal samordnes med andre internationale organer, og vi støtter samordningen med FN. De sagde også, at vores svar skal være sammenhængende.
Jeg har to bemærkninger hertil. I 2005 havde jeg som leder af Parlamentets valgobservatørmission det privilegium at møde lederen af den internationale sikkerhedsstyrke (ISAF) generalløjtnant Graziano, hvis tjeneste ved FN's fredsbevarende styrke i Libanon (UNIFIL) er ved at være afsluttet. De 44 lande i ISAF i dag (hvoraf 28 er NATO-lande) udgør en heterogen styrke, der ikke sikrer et effektivt svar i den nuværende kamp mod oprørerne.
Det andet afgørende aspekt er, at en krig ikke kan vindes - og der er i øjeblikket en krig i gang i Afghanistan - uden at vi har civilbefolkningen på vores side, på den internationale koalitions side. Jeg mener, at et af EU's hovedformål bør være at koncentrere vores indsats, der koster 1 mia. EUR af EU's penge, om at sikre, at civilbefolkningen er på vores side.
Richard Howitt
(EN) Fru formand! Lad mig starte i dag med at mindes den 23-årige underkorporal Adam Drane fra det kongelige engelske regiment, fra Bury St Edmunds i min valgkreds, som døde i Helmandprovinsen den 7. december, medlem af de britiske væbnede styrker nr. 100, der blev dræbt i år.
Vores tanker bør gå til Adams familie og alle de familier, europæiske, afghanske og pakistanske, der har lidt sådan et tab.
Over for et sådant offer har vi i Parlamentet vores egen forpligtelse til at sikre, at vi gør alt, hvad vi kan for at fremme fred og velstand for Afghanistan. Hvis vi skal tage de nye Lissabonændringer og en egentlig fælles EU-udenrigspolitik alvorligt, er der ikke noget mere presserende sted at bevise, at vi gør det, end i Afghanistans sand. For det første for at sikre en ordentlig harmonisering af de enkelte medlemsstaters aktiviteter bag denne nye strategi og for det andet for at rose den højtstående repræsentant, Catherine Ashton, for hendes tiltag i dag om at få indsat en fantastisk repræsentant med dobbelt funktion i Afghanistan allerførst i det nye år. Det er både en lakmustest på et mere effektivt EU-samarbejde under den nye traktat og en markering af vores fremtidige beslutsomhed i forbindelse med Afghanistan.
Endelig må medlemsstaterne i denne forbindelse sikre, at EUPOL rekrutterer de 400 lovede betjente. Det er absolut nødvendigt for at sikre, at Afghanistans egne lovhåndhævende myndigheder kan gøre deres arbejde ordentligt.
Charles Goerens
(FR) Fru formand! Jeg vil gerne straks gøre det klart, at jeg fuldstændig afviser de bemærkninger, fru Sinclaire lige har fremsat mod fru Ashton.
Hvert fjerde barn når ikke at blive fire år i Afghanistan, et land mærket af socialt og sundhedsmæssigt underskud, hvortil vi kan føje et demokratisk og frem for alt sikkerhedsmæssigt underskud. Sandsynligheden for en konfrontation med Pakistan giver Taliban et incitament til at mobilisere og fremhæver behovet for at løse Afghanistans problemer ud fra et regionalt perspektiv. Hertil kommer, at den manglende evne til at løse situationen ved militære midler alene prædestinerer EU til med vores omfattende vifte af instrumenter at spille en særlig rolle.
NATO, der primært er ansvarlig for den militære side, er ved at nå sine grænser over for den afghanske udfordring. EU's humanitære indsats, dets samarbejds- og udviklingsinstrumenter og dets mere effektive diplomati er bestemt ikke nogen garanti for succes, men uden denne støtte er NATOs indsats dømt til at slå fejl.
En ny kombination af alle disse elementer vil - forhåbentlig - resultere i mere lovende udsigter for de afghanske borgere. Selv om EU's ansvar i den nuværende situation er stort, er Afghanistans overvældende, for landet er stadig for korrupt, splittet og ustruktureret.
Vi må ikke glemme, at det partnerskab, Afghanistan får tilbudt, kun kan lykkes, hvis tilstrækkelig mange borgere støtter genopbygningen af deres land. Selv om det er en enorm opgave, er det ikke en begrundelse for at sidde på sine hænder og overlade lande som bytte for alle former for fundamentalister.
Nicole Kiil-Nielsen
(FR) Fru formand! Ja, vi vil være nødt til at komme ud af den afghanske fælde, vi gik i på grund af George Bush' politik. Spørgsmålet er imidlertid ikke hvornår, men hvordan vi trækker os ud af Afghanistan.
Hvis der ikke sættes spørgsmålstegn ved de talløse fejl, det internationale samfund har begået, er vi i fare for fuldstændig at miste tilliden og støtten fra den afghanske befolkning til fordel for Taliban. Militariseringen af den humanitære bistand og udviklingsbistanden skal stoppe, fordi den skaber forvirring i folks hoveder og miskrediterer ngo'erne.
Vi må bygge mere på det civilsamfund, der er ved at vokse frem, og på de afghanske reformtilhængere. Hvorfor er Europa i Afghanistan? Fordi USA sagde det eller for at befri landet for åndsformørkelse og vold? Vi må styrke de mest effektive afghanske strukturer, prioritere investering i offentlige tjenesteydelser, uddannelse, sundhed og transport - og støtte de lokale myndigheders gode regeringsførelse, eftersom disse landes kultur kræver, at vi reflekterer over nationalstatens relevans. Europa bør f.eks. støtte guvernøren over Bamiyan provinsen, Habiba Sarabi, den første kvindelige guvernør i landets historie, og man vil erindre, at vi gik ind i det land i 2001 for at hjælpe kvinderne.
Geoffrey Van Orden
(EN) Fru formand! Når man læser EU's handlingsplan for Afghanistan og Pakistan, skulle man tro, at hele situationen afhænger af, hvad EU gør.
Jeg mener, at EU kan yde et nyttigt praktisk bidrag, men det skal indgå i den bredere internationale indsats, og det bør være koncentreret om nogle specifikke aktiviteter, hvor EU's engagement kan sikre en reel merværdi. Det er for alvorligt til, at EU fører sig frem. I et dokument på over et dusin sider fandt jeg kun fire korte henvisninger til USA og, hvilket måske er mere betegnende, kun én til NATO, og det er trods alt NATO's ISAF-mission, der er afgørende for, at alle vores bestræbelser kan lykkes.
Uden sikkerhed og stabilitet er det ikke muligt at sikre god regeringsførelse eller et meningsfuldt genopbygnings- og udviklingsprogram.
På den civile side har de europæiske lande og EU selv pumpet 8 mia. EUR ind i Afghanistan siden 2001, men dette enorme beløb ser ikke ud til at have gjort den store forskel. Har vi nogen idé om, hvor mange af de penge, der er forsvundet?
Der er brug for en international helhedsplan for Afghanistan og Pakistan, men jeg mangler stadig at se, hvor EU's bidrag passer ind i denne bredere internationale forpligtelse.
Cornelia Ernst
(DE) Fru formand! I dag ved vi i grunden alle efter otte år, at den tidligere Afghanistanstrategi baseret på militærmagt er slået fejl. Den manglende balance mellem militære operationer på den ene side og de utilstrækkelige ressourcer til civile formål på den anden forhindrer direkte en forbedring af levevilkårene i Afghanistan.
Så det vigtigste budskab fra Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre er, at vi har brug for en radikal ændring af strategien. Vi har brug for en radikal ændring af strategien væk fra den militære og frem for alt i retning af en mere menneskecentreret strategi. 40 % af afghanerne er arbejdsløse, og over halvdelen af dem lever i den yderste fattigdom uden sundhedsvæsen eller ordentlig uddannelse. Det sociale område skal sættes i fokus, og det er det, jeg forventer af Rådet, Kommissionen og alle de involverede aktører.
Det indebærer naturligvis, at man forbedrer regeringsførelsen, styrker landbruget og integrerer tidligere Talibankrigere. Imidlertid må jeg sige helt oprigtigt, at vi sætter vores chancer over styr, hvis vi kun gør det halvhjertet og igen bygger på militærmagt. Tiden er ved at løbe ud!
Philippe Juvin
(FR) Fru formand! Jeg mener, at vi skal prøve at få nogle enkle idéer i forbindelse med disse meget komplicerede spørgsmål.
Mit første spørgsmål er enkelt: Hvorfor tog vi til Afghanistan? Vi tog til Afghanistan med ét mål, nemlig at afvikle al-Qaedas træningslejre, støttebasen for international terrorisme, der truede os og truede regionens stabilitet. I dag findes disse lejre ikke længere.
Min anden bemærkning er, at de vestlige tropper, der er udstationeret i Afghanistan, hvad enten vi kan lide det eller ej, desværre i stigende grad bliver betragtet som besættelsesstyrker og ikke længere som venligtsindede styrker. Det er et stort dagligt problem, som vi skal huske på. Jeg opfordrer dem, der siger noget andet, til at tage ud og se, hvad der foregår i det land.
Det tredje punkt er, at sikkerhedssituationen er blevet betydelig forværret. I 2004 var det muligt at gå rundt i Kabul. I dag er Kabul en enorm befæstet lejr. Når vi undlader at tage ved lære af en operationel fiasko på stedet og i sidste ende kun anvender gamle metoder, stiler vi derfor mod en gentagelse af disse fiaskoer.
Hvad er følgerne af alt dette? Jeg mener faktisk, at vi skal erkende, at vi har afviklet al-Qaeda - det er et ægte resultat - og at vi skal trække os ud. Kan vi trække os ud lige med det samme, i dag? Nej, for hvis vi trak os ud, ville det utvivlsomt skabe kaos og ville måske føre til, at de lejre, vi bekæmper, kommer tilbage. Vores tilbagetrækning må derfor ske på visse betingelser.
For det første må vi, som alle siger, overdrage nøglerne til afghanerne selv, vi må sikre, at konflikten er en afghansk konflikt. For det andet må der etableres en dialog med alle oprørere, og bemærk, at jeg ikke sagde "med Taliban", for ordet "Taliban" er meget begrænsende. For det tredje må man acceptere et socialt niveau, der ikke er perfekt. Vi må ikke tænke, at vores europæiske kriterier, er kriterier, som skal tilpasses til Afghanistan. Det må vi acceptere.
Det er altid vanskeligere at afslutte en militær operation end at påbegynde den, og for at kunne afslutte den må vi huske på det oprindelige mål, som var at sikre, at al-Qaeda-lejrene blev afviklet. Det er sket i dag.
Ana Gomes
(PT) Fru formand! Rådet siger, at situationen i Afghanistan og Pakistan har direkte konsekvenser for Europa. Det er faktisk det hovedbudskab, som vi ærligt og modigt skal kunne formidle til EU's borgere. I den forbindelse ser jeg positivt på EU's nye handlingsplan for Afghanistan og Pakistan, der omfatter investering i et enormt program for kapacitetsopbygning på alle niveauer af den afghanske administration.
En effektiv gennemførelse af denne handlingsplan som et middel til at forene de europæiske bestræbelser i Afghanistan er den eneste måde, hvorpå vi kan bidrage til den statsopbygning, der er nødvendig for at bringe en ende på krigen og underudviklingen. Europa kan ikke opgive afghanerne, og vi er der ikke, fordi amerikanerne har besluttet det. Den internationale militære og civile tilstedeværelse vil fortsat være nødvendig i landet i mange år fremover.
Afslutningsvis fordømmer jeg på det kraftigste den franske regerings beslutning om at tvangshjemsende de afghanere, som er flygtet fra krigen i deres land.
Reinhard Bütikofer
(DE) Fru formand! Hvis der er noget, vi virkelig ikke har brug for i den bitre virkelighed i Afghanistan, så er det prætentiøse taler. Jeg ser hen på Dem, Baroness Ashton, når jeg siger det. De talte om, at medlemsstaterne havde forpligtet sig til politiuddannelsesmissionen EUPOL. Er det virkelig rigtigt? Hvis det er, hvordan kan det så være, at vi stadig end ikke har de 400 politibetjente på plads. Det er en blanding af uvederhæftighed og absurditet. Er vi ærlige i det, vi siger?
For hele to år siden hed det i European Security Review, at det lave antal politikinstruktører sætter spørgsmålstegn ved, om EU's engagement er reelt. Hvorfor finansierer vi ikke de uddannede politibetjente for at forhindre dem i at tilslutte sig krigsherrerne eller Taliban? Det ville ikke koste meget, og det ville være meget effektivt. Jeg har indtryk af, at EU er fuld af store ord, men det er skammeligt, hvor små og utilstrækkelige dets handlinger er.
Michael Gahler
(DE) Fru formand! Den overskrift, man har valgt her, til en "ny handlingsplan for Afghanistan og Pakistan" er passende. Men det, der er blevet fremlagt her, forekommer mig mere som to særskilte handlingsplaner, der præsenteres efter hinanden.
Jeg støtter i al væsentlighed det, der er blevet sagt om begge lande. I Afghanistan håber jeg, at vi har lært af fortidens fejl, og at vi vil tilpasse vores politikker og strukturer i overensstemmelse hermed. Med hensyn til Pakistan glæder det mig, at den nye politik opfattes som en opfølgning på min valgobservatørrapport. I de lande, hvor vi har gennemført valgobservatørmissioner, mener jeg kun, det er rigtigt, at vi indarbejder henstillingerne i vores specifikke politikker for de lande.
I Rådets og Kommissionens svar på denne forhandling vil jeg gerne have, at den fælles strategi for disse to lande bliver forklaret mere tydeligt, da vi f.eks. må erkende, at vi har en tusind kilometer lang grænse i denne region, som ikke kan kontrolleres ordentligt, på nogen af siderne, selv om de politikker, vi gennemfører på den ene side, vil have direkte virkninger på den anden. Så hvilke strukturer ønsker vi egentlig at oprette? Hvordan ønsker vi at etablere dialogen mellem den afghanske og pakistanske regering? Hvordan kan vi acceptere, at vores politikker bliver accepteret af lokalbefolkningen der? Det er spørgsmål, vi stadig har brug for svar på, og jeg håber, vi vil få dem.
Ioan Mircea Paşcu
(EN) Fru formand! Den handlingsplan om Afghanistan og Pakistan, der blev vedtaget i oktober, er i sig selv et godt dokument. Den har til formål at skabe betingelserne for at give ansvaret tilbage til den afghanske stat fra det internationale samfund, bl.a. EU, der påtager sig en støttende rolle. Det samme påtænkes af USA i sikkerhedssektoren. Det er håbet, at de ekstra 30 000 amerikanske tropper vil skabe en situation, hvor ansvaret kan overdrages til de afghanske styrker inden 2011, når den amerikanske tilbagetrækning bliver indledt.
Selv om både EU og USA har de samme mål, dvs. at skabe betingelserne for, at den afghanske stat kan påtage sig ansvaret for egne anliggender, er tidshorisonten for at nå de mål nødvendigvis forskellig. Der skal sørges for passende sikkerhed inden 2011, mens statsopbygningen uundgåeligt vil tage længere tid.
Spørgsmålet er herefter følgende: Hvis vi antager, at den tilstrækkelige sikkerhed enten ikke opnås inden 2011 eller forværres efter USA's tilbagetrækning, vil EU, som allerede er engageret i statsopbygning, så være rede til at overtage opgaven med også at sørge for sikkerhed? Det tror jeg ikke - og så har vi et problem.
Francisco José Millán Mon
(ES) Fru formand! Jeg er begejstret over, at det svenske formandskab har styrket EU's engagement i stabilitet og udvikling i Afghanistan gennem handlingsplanen. Jeg vil naturligvis gerne vide mere om finansieringen af denne plan, for så vidt angår Afghanistan.
Et andet meget vigtigt øjeblik for Afghanistan bliver Londonkonferencen i januar. På den konference kommer vi til at høre om de specifikke tilsagn, EU og medlemsstaterne har givet. Vi bør også høre fra den nye afghanske regering om de mange forpligtelser, den skal indgå på områder som bekæmpelse af korruption og narkotikahandel. Jeg er noget alarmeret over rapporter i pressen i dag om den tale, præsident Karzai holdt i går om korruptionsproblemet.
Præsident Obamas beslutning om at øge sit militære engagement med 30 000 tropper er meget ny. Kort sagt er Afghanistan i en afgørende fase, og USA og EU må arbejde meget tæt sammen.
Det, der er på spil i Afghanistan, er ikke blot afghanernes velstand og frihed, men også regionens stabilitet, bl.a. et så vigtigt land som Pakistan. Vores egen sikkerhed er også på spil i betragtning af den fortsatte trussel fra al-Qaeda, som det allerede er blevet nævnt.
NATO's og det, vi kalder Vestens, troværdighed afhænger også i høj grad af resultaterne i Afghanistan. Vi må ikke fejle. Hvis det skal lykkes, har vi dog som sagt brug for vores egne borgeres støtte. Denne støtte forudsætter åbenhed og klarhed. Vi må forklare, at vores landsmænd i Afghanistan er i alvorlig fare, men vi må også understrege betydningen af missionen der, og at fiasko ikke er en mulighed. Som sagt er mange vigtige faktorer på spil.
Elmar Brok
(DE) Fru formand! En afghansk ven sagde engang til mig, at det var en god ting, at Vesten invaderede Afghanistan, men husk, at alle, der blev mere end et år, ifølge den afghanske historie blev til besættere, også selv om de tidligere var kommet som befriere. Det var i 2001. Vi skriver nu 2009, og præcis det er sket.
Taliban regerer de facto 80 % af landet, og de amerikanske militære ledere og de europæiske forsvarsministre siger, at denne krig ikke kan vindes med militære midler. Så hvad er målet? Et land, som vi ikke har under kontrol, kan ikke fra centralt hold gøres til et demokrati og andet, hvis det pågældende land aldrig har haft en central regering. Ville det med andre ord ikke være fornuftigt at koncentrere sig om al-Qaeda og terrorisme og så komme ud derfra? Disse spørgsmål skal besvares.
Vi har også brug for svar på de spørgsmål, som med rette blev stillet af hr. Van Orden i forbindelse med sammenkoblingen af denne handlingsplan med det generelle strategiske mål, Londonkonferencen, præsident Obamas Afghanistanplan osv. Hænger disse ting sammen? Det er derfor helt rigtigt og nødvendigt at have en kombineret tilgang til Afghanistan og Pakistan her og også inkludere det, der sidst blev sagt om Indien.
Vigtigst af alt har vi brug for at holde øje med den interne udvikling. Når det udenlandske militære pres fjernes fra et land, der har uddannede soldater og politifolk, som ikke har noget mål selv, har jeg aldrig oplevet, at disse soldater og politifolk herefter lægger borgerkrigsideologien bag sig, der faktisk har et mål. Den vinder altid! Det viser historien også, og jeg er derfor dybt bekymret over, at der måske mangler kontinuitet i det, vi gør her. Vi bør virkelig overveje, hvilken slags plan der gør det muligt for os at få vores tropper ud på en rimelig måde og samtidig bringe en ende på terrorismen.
Lara Comi
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Sikkerhedssituationen i Afghanistan blev for nylig meget værre på grund af manglende fuld kontrol på stedet. Enorme områder af landet er underlagt stammestyre og regeres derfor ikke længere efter national lov. Følelsen af usikkerhed har også bredt sig til de store byer til trods for ISAF-styrkernes igangværende engagement og overvågningsforanstaltninger.
Eftersom bekæmpelsen af terrorisme hænger tæt sammen med de aktiviteter, der gennemføres på stedet, er det klart, at USA, de allierede lande og NATO ikke kan trække sig tilbage. Vores fortsatte tilstedeværelse og opnåelsen af succes i Afghanistan afhænger i vid udstrækning af en fælles international politisk og militær tilgang, der sigter mod en regional strategi på stedet i både Afghanistan og Pakistan.
I den forstand er den nye EU-handlingsplan et betydeligt bidrag til styrkelsen af sikkerheden og til den vanskelige kapacitetsopbygningsproces i forbindelse med demokratiske institutioner, menneskerettigheder og socioøkonomisk udvikling i regionen.
Janusz Władysław Zemke
(PL) Fru formand! Jeg tror, EU-handlingsplanen går i den rigtige retning, fordi vores bistand skal vedrøre to områder. Det første er en forbedring af sikkerheden. Det andet er en forbedring af folks levevilkår. Man kan sige, at fremskridt på det første område - sikkerhed - vil have en gavnlig virkning på folks levevilkår, mens fremskridt på det andet område - forbedring af folks levevilkår - vil forbedre sikkerheden.
Jeg tror dog, at vi til stadighed bør spørge, om vores bistand er effektiv. Efter min mening kunne den være mere effektiv, hvis vi kunne regne med støtte fra de stater, der omgiver Centralasien. Jeg vil især gerne opfordre EU, fru Ashton og fru Malmström, til at tage kontakt med Rusland og Tadsjikistan, fordi det er lande, som kunne være meget behjælpelige især med hensyn til logistik og transport af forsyninger til befolkningen.
Sajjad Karim
(EN) Fru formand! I dag er terrorbombninger en daglig foreteelse i både Afghanistan og Pakistan. Skoler, indkøbscentre, bycentre og selv militære hovedkvarterer er under angreb.
Det pakistanske militær har succes med at presse afghanske infiltratorer tilbage, der kommer ind i Pakistan, men jeg må spørge mig selv: Hvor fortsætter disse terrorister med at få deres våben fra? Det er alt for forenklet at hævde, at det er et internt pakistansk problem i sig selv. Det er langt mere komplekst end det.
Minister Malmström rejste helt rigtigt spørgsmålet om regionalt samarbejde. Vil vi, fru højtstående repræsentant, i kraft af vores nye udenrigspolitiske rolle tale med Pakistans naboer og opfordre dem til at gøre alt, hvad de kan, for at hjælpe Pakistan gennem denne vanskelige tid?
Det er også helt rigtigt, at vi vil gøre meget små fremskridt, så længe der er gensidig mistillid mellem Pakistan og Indien - og jeg er en stor fortaler for at bringe disse to lande sammen. Så længe kerneproblemet Kashmir ikke er løst, er jeg bange for, at vi ikke vil gøre særlig store fremskridt.
Ivo Vajgl
(SL) Fru formand! Det er min opfattelse, at handlingsplanen for Afghanistan kun vil give mening, hvis den understreger vores europæiske politik, dvs. EU's strategi for Afghanistan. Vi er allerede dybt involveret der, og vi kan ikke bare følge vores største allieredes beslutninger, når de overrasker os, som de gør med nogle af deres strategiske beslutninger.
Det vigtige i denne handlingsplan er efter min mening, at den klart prioriterer civile initiativer. Vi bør begrave idéerne om en militær sejr en gang for alle. Vi kan ikke vinde i et område, hvis befolkning betragter alle os, der er der for at hjælpe, som besættere og Taliban som såkaldte frihedskæmpere.
Jeg vil gerne tilslutte mig dem, der har understreget behovet for en regional løsning og behovet for større inddragelse af de lande i regionen, som grænser op til Afghanistan. De har den største tillid fra befolkningen.
Arnaud Danjean
(FR) Fru formand! Der er blevet sagt meget om handlingsplanen for Afghanistan. Personligt beklager jeg, at der i de redegørelser, vi har fået i dag, ikke blev lagt lidt mere vægt på forbindelsen mellem EUPOL-missionen og NATO-missionen i Afghanistan. Det er en mission, vi skal gennemføre. De kvantitative og kvalitative problemer, den støder på, skyldes primært forbindelsen til NATO, og for at være effektive må vi løse dem så hurtigt som muligt. Jeg kunne have ønsket, at der var blevet sagt mere om det.
Mit spørgsmål vedrører Pakistan, hvis kroniske mangel på stabilitet som bekendt er en kriseudløsende faktor for hele regionen, også for Afghanistan. Jeg kan i handlingsplanen se, at der påtænkes et samarbejde med Pakistan på områderne terrorbekæmpelse og sikkerhed. I det land er der, som vi ved, en betydelig ideologisk og undertiden strukturel og organisatorisk forbindelse mellem radikale islamiske bevægelser, der opererer i Kashmir og ved den afghanske grænse. Jeg ønskede at være sikker på, at den bistand, vi har i tankerne med hensyn til nærmere betingelser, art og tidsplan, er udformet med henblik på at forhindre, at denne forbindelse får ekstremt negative og skadelige virkninger.
Corina Creţu
(RO) Fru formand! I godt og vel otte år har vores lande spildt menneskeliv, energi og enorme finansielle ressourcer i et land, der er hærget af krig, og hvor to imperier, det britiske og det sovjetiske, allerede var kørt fast. Desværre er den politiske og militære forstærkning af Talibans indflydelse, fattigdommen, der hærger dette land, kvinders status, opiumhandelen og den udbredte korruption den barske virkelighed, som fremhæver, at de operationer, der i øjeblikket gennemføres i Afghanistan, er slået fejl
Jeg mener, at EU's strategi skal modvirke den voksende udsigt til kaos og vold ved at styrke den militære tilstedeværelse og gøre den mere effektiv samt ved at optrappe bestræbelserne på genopbygning, udvikling og demokratisering i Afghanistan. Øget udviklingsbistand i Afghanistan er grundlæggende en investering i vores egen sikkerhed. Derfor må vi gøre alt, hvad vi kan, for at holde denne mislykkede stat flydende og garantere dens borgere et minimumsniveau af fysisk og materiel sikkerhed.
Piotr Borys
(PL) Hr. formand! Situationen i Afghanistan er i dag det vigtigste problem, de internationale institutioner står over for, og det gælder, nu hvor Lissabontraktaten er trådt i kraft, især EU. Denne udfordring kan ikke løftes uden tre elementer i vores strategi. For det første succes for en meget ambitiøs toårig militær mission, der skal ende med al-Qaedas nederlag og med, at en del af Talibanlederne går over på regeringens side. For det andet stabilitet i Pakistan og hele regionen, herunder Indien - det er en anden og central udfordring - og for det tredje behov for at opbygge civilsamfundet. Tredive års krig er et enormt problem. Det er et uuddannet samfund - over 90 % af befolkningen kan ikke læse. I den forbindelse er der brug for en enorm mængde social bistand med henblik på at opbygge en retsstat, god regeringsførelse og et socialvæsen.
Jeg vil gerne sige, at antallet af børn, der i dag går i skole i Afghanistan, er steget fra 700 000 til 7 000 000, og i den forbindelse er en af de centrale udfordringer, fru Ashton står over for, især behovet for effektiv finansiel bistand til at opbygge civilsamfundet i Afghanistan.
Martin Ehrenhauser
(DE) Hr. formand! Måske vil De tillade mig som medlem af Irandelegationen lige at fremsætte en kort bemærkning. For nogen tid siden holdt Europa-Parlamentet i Bruxelles en debat med den iranske ambassadør i Bruxelles. Da han blev spurgt, hvorfor antallet af dødsstraffe i Iran var firedoblet, siden den iranske præsident var tiltrådt, tilskrev han det den øgede narkotikahandel i grænseregionen mellem Iran og Afghanistan. Jeg ønskede at nævne denne erklæring, således at der i handlingsplanen også kunne tages behørigt hensyn til dette problem sammen med korruption.
Cecilia Malmström
Hr. formand! Rådet er oprigtig taknemmelig for det store engagement, Europa-Parlamentet lægger for dagen i denne sag. Jeg vil besvare nogle af Deres spørgsmål.
Hr. Kasoulides: Handlingsplanen tager udgangspunkt i det regionale perspektiv. Det er helt centralt. Der lægges enorm vægt på god regeringsførelse, korruptionsbekæmpelse og retsstatsprincipperne, og det er det arbejde, som er styrende for EU. På disse områder vil Afghanistan og Pakistan have brug for vores støtte i meget meget lang tid fremover. Hr. Kasoulides har ret i, at vi ikke har været tilstrækkelig opmærksomme på narkotikaproblemet. Vi støtter den indsats, der bliver gjort, f.eks. UNIDOC-samarbejdet og teknisk bistand. Det skal fortsætte. Vigtigst af alt er det naturligvis at støtte det arbejde, den afghanske regering gør med at skabe større velstand og god social styring.
Til hr. Arlacchi vil jeg gerne sige, at vi er enige i, at de bestræbelser, der er gjort indtil nu, ikke har været tilstrækkelig koordinerede. Det er et problem for EU, og det er derfor, det er så vigtigt for os at have denne plan nu. Det svenske formandskab har også kæmpet hårdt her i efteråret for at opnå den type information, De efterlyser - hvem gør hvad og hvor meget - og få et overblik over, hvad der sker. Vi har nu et bedre billede, og vi ser meget frem til Deres betænkning, der kan hjælpe os, når vi går videre med dette arbejde, og til at samarbejde med Dem og Udvalget om Udenrigsanliggender.
Jeg vil gerne sige til hr. Danjean, at EUPOL er et meget vigtigt element i vores samarbejde og det vigtigste element for den afghanske regering med hensyn til civilt politiarbejde. Det er kommet frem, at der er etableret et meget stærkt lederskab. EUPOL's kvaliteter anerkendes af alle parter - afghanerne, USA og andre. Vi har øget arbejdsstyrken med 280 internationale medarbejdere. Vi beklager, at medlemsstaterne ikke har været i stand til at stille de 400 medarbejdere, vi behøver, og vi indkalder i øjeblikket yderligere bidrag, fordi vi ønsker, at medlemsstaterne er med her.
Som sagerne står i øjeblikket, er EUPOL ved at konsolidere sine aktiviteter på seks strategiske områder, hvor vi mener, det kan give en merværdi. Det drejer sig om politiefterforskning, efterforskning af forbrydelser, kommandostrukturen i politiet, forbindelserne mellem politi og anklagere, bekæmpelse af korruption samt menneskerettigheder og ligestilling. Det er de afghanske prioriteringer. NATO skal nu inddrages i politiuddannelsen gennem sin uddannelsesmission, og naturligvis skal vi intensivere vores samarbejde på dette område.
Endelig vil jeg gerne sige, at handlingsplanen er utrolig vigtig for at sikre, at EU udnytter sine ressourcer på en bedre og mere samordnet måde. Vi skal nu fokusere på at gennemføre alle disse gode idéer. Det kan vi gøre gennem det regionale perspektiv, gennem det ansvar, regeringerne i Afghanistan og Pakistan selv påtager sig, og ved at fokusere på vores politiske prioriteringer, retsstaten, demokrati og menneskerettigheder.
EU er én partner. En meget vigtig partner, men der er også andre partnere i regionen, og naturligvis skal vi samarbejde med dem. Vi ser frem til Londonkonferencen, hvor præsident Karzai forhåbentlig vil fremlægge sine planer, og vi ser frem til herefter at øge vores støtte.
EU's støtte er langsigtet og varig, og den skal være bæredygtig. Det er det signal, vi skal sende ud. Det vil tage tid. Vi er nødt til at være realistiske. Vi har et enormt arbejde foran os. Derfor har vi brug for, at EU er engageret. Vi har brug for at udsende et signal om, at vi er der i lang tid - ikke mindst af hensyn til kvinderne og børnene, som mange medlemmer har nævnt.
Catherine Ashton
Hr. formand! Jeg vil bare have lov til at tage nogle få centrale punkter op, der blev rejst af medlemmerne.
Vi er enige med formandskabet om narkotikaproblemerne, og det, vi har søgt at gøre, er at udvikle en helhedsløsning, der virkelig samler aspekterne af landdistriktsudvikling og de sociale spørgsmål og naturligvis retsstatsprincippet. Det er meget vigtigt at tackle det ud fra alle de forskellige synsvinkler.
Jeg er enig med medlemmerne om betydningen af civile spørgsmål. Vi har faktisk gjort betydelige fremskridt. En række medlemmer var bekymrede for det. Blot et enkelt eksempel: I 2002 havde vi en støtte til udnyttelsen af sundhedsydelser på omkring 7 %, den er nu på 85 % i 2009. Jeg kan give andre eksempler. Det her er bare et, hvor jeg synes, vi absolut kan vise, hvad vi laver, og hvor effektivt det har været på stedet. Jeg er også enig i det, der blev sagt af medlemmerne, f.eks. fru Lambert, om, at uddannelse bestemt er kernen i det, vi gør for at støtte børnene og også med hensyn til erhvervsuddannelse til voksne med henblik på beskæftigelse.
Fondene: Det glæder mig at sige, at det faktisk er meget veldrevne fonde. De forvaltes gennem FN eller gennem Verdensbanken, og jeg tror, medlemmerne modtager en statusrapport. Den sidste, jeg har her, er dateret i juli 2009. For dem, der ikke har set den, kan vi sørge for, at de modtager kopier. Den viser meget tydeligt, nøjagtig hvor pengene går hen, nøjagtig hvad de bliver brugt til, og hvad vi håber på at opnå. Men jeg er enig i, at vi skal blive mere effektive. Det er der altid plads til. En af udfordringerne i min rolle er at samle op på det, der sker på stedet, gøre det mere sammenhængende og få det til at fungere mere effektivt. En række kolleger har nævnt behovet for at sikre, at vi opfylder forpligtelserne for EUPOL.
Det blev nævnt, at vi skal arbejde sammen med NATO. Jeg har allerede haft et møde med NATO's generalsekretær, og jeg var til et møde med general McChrystal og Richard Holbrook og med udenrigsminister Clinton for at tale om Afghanistan. Vi er allerede ved at lægge op til Londonkonferencen i vores dialog med disse vigtige og centrale partnere på stedet.
Naturligvis er det, der er blevet sagt om de regionale aspekter, ekstremt vigtigt. Vi ønsker virkelig som en del af handlingsplanen at få det regionale samarbejde til at fungere. Vi arbejder på det. Der arbejdes meget praktisk på at udvikle det, især jernbaneforbindelser og handelssamarbejde osv. Men jeg er helt enig i, at der er mere, vi bør gøre her.
Londonkonferencen den 28. januar er den næste betydningsfulde milepæl, og her vil der blive rejst spørgsmål om sikkerhed, regeringsførelse og social, økonomisk og regional udvikling - meget vigtige spørgsmål. De spørgsmål, jeg har identificeret, er uddannelse, sundhed, økonomisk udvikling, handel, retsvæsen og menneskerettigheder, der alle er spørgsmål, som jeg kan sige, at jeg har stor erfaring med.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (artikel 149)
Charalampos Angourakis  
EU's nye handlingsplan for Afghanistan og Pakistan er udformet med henblik på gennemførelse af EU's strategiske ambition om at spille en endnu mere imperialistisk rolle i Afghanistan og Pakistan og i området som helhed. I Pakistan fremmer det en frihandelsaftale, der vil sikre europæiske monopoler større indtrængning i Sydasien. I Afghanistan søger det at stabilisere sin tilstedeværelse endnu mere både uafhængigt med politimissionen EUPOL i Afghanistan og inden for NATO med udviklingen af den europæiske gendarmeristyrke. Der varmes op til imperialistisk nærkamp om en del af rovet til trods for strategien om samarbejde med USA og NATO. EU bestræber sig med en pose penge på 1 mia. EUR om året og forskellige "udviklingsprogrammer" på at styrke den europæiske kapitals position i plyndringen af det besatte land og få et springbræt til udnyttelsen af befolkninger og rigdomme i området som helhed. Samtidig prøver man med "demokratieksportpolitikken" at udvide støtten til demokrati til den imperialistiske besættelsesstruktur. Befolkningerne kan ikke vælge den "bedste imperialist". De må optrappe deres kamp mod alle imperialisternes planer for at ryste besættelsens åg af sig i Afghanistan og i området som helhed.
Elena Băsescu  
De problemer, Afghanistan og Pakistan slås med, er ikke kun afgrænset til disse lande. De påvirker faktisk os alle. Den mission, der er iværksat i Afghanistan, må afsluttes. Med henblik herpå overvejer Rumænien åbent muligheden for at øge sit engagement i landet, bl.a. forstærkninger til uddannelse af hæren og levering af medicinsk og institutionel bistand. Rumænien har i øjeblikket 1 020 soldater udstationeret i Afghanistan, og deres indsats for at sikre fred og stabilitet bliver enstemmigt værdsat af vores allierede. Vi har brug for at blive engageret ikke bare militært, men også med at styrke den afghanske stats institutioner, sikre regeringsførelse på lokalt og regionalt plan, bekæmpe korruption og narkotikahandel, uddanne politibetjente og sørge for teknisk bistand til landbrugsudvikling. I den forbindelse vil jeg gerne nævne Catherine Ashtons meddelelse om at øge de midler, Kommissionen bevilger til udvikling i Afghanistan. EU's foranstaltninger i Afghanistan og Pakistan skal koordineres. Situationen i begge lande hænger tæt sammen, og succes i det ene afhænger af succes i det andet. EU må fortsætte sit partnerskab med Pakistan og hjælpe dette land i dets kamp mod ekstremisme og terrorisme og med handelsrelationer og fremme af menneskerettigheder.
Ricardo Cortés Lastra  
Der skal sikres tilstrækkelig international tilstedeværelse for at hjælpe med at skabe de grundlæggende betingelser for fred og sikkerhed med henblik på at styrke landets regerings kapacitet, forstærke retsstaten, bekæmpe korruptionen og sikre, at menneskerettighederne bliver respekteret.
Når jeg taler om regering, mener jeg også det subnationale niveau, det niveau, der ligger tættest på borgerne, og på regeringsførelse i bred forstand, inklusive alle interessenter i Afghanistan. Landets udvikling og udviklingen af landbrug, infrastruktur og den handelsmæssige struktur har et presserende behov for et fredeligt og stabilt klima og frem for alt beskyttelse af borgerne ved at bekæmpe den straffrihed og retlige usikkerhed, som direkte rammer dem.
Ikke desto mindre skal man ikke overse de presserende problemer, borgerne står med til daglig. Disse problemer er ikke begrænset til sikkerhed og vedrører fødevarer, sundhed og uddannelse. Afghanistan vil overleve, og det vil det gøre takket være den afghanske befolknings egen styrke og indsats. Vi må imidlertid give dem en hånd, og navnlig må vi ikke fjerne den før tid, når de har mest brug for den.
Jaromír Kohlíček  
Hvis der er et slående eksempel nogen steder i verden på EU's manglende evne til at indtage en uafhængig holdning til et problem, USA har skabt, så er det den aktuelle ulykkelige situation i Afghanistan. En smadret infrastruktur, flere generationer med minimale chancer for at få en uddannelse, middelalderlige ligestillingsforhold og den globale standard for absolut korruption. Det er en situation, som sammen med fremstillingen af over 70 % af verdens opium og øget aktivitet blandt terrorgrupper viser besættelsesmagtens fuldstændige impotens. De velkendte eksempler på uretfærdighed, selv mod valgte repræsentanter, sammen med den amerikanske regerings ulovlige metoder har skabt et ustabilt miljø. De stadige henvisninger til den manglende respekt for menneskelig værdighed under den sovjetiske besættelse er et nytteløst forsøg på at dække over det nuværende kaos og anarki. Med over to millioner flygtninge i Pakistan og en porøs grænse mellem de to stater er der fortræffelige forudsætninger for, at væbnede grupper kan trænge ind i de sydlige og østlige dele af landet. De pashtunske stammer har længe levet på begge sider af grænsen, og det er vanskeligt i det nuværende kaos at finde ud af, hvem der kommer hvorfra. Denne situation beskrives præcist i Europa-Parlamentets beslutning fra 2008, men det skal siges, at de optimistiske påstande er malplacerede. I den nuværende situation er en styrkelse af den militære tilstedeværelse og yderligere overførsler af finansielle ressourcer og eksperthold fuldstændig meningsløse. Situationen er blevet markant værre i løbet af det sidste år, og Kommissionens optimistiske påstande bygger ikke på den aktuelle virkelighed i Afghanistan.
Krzysztof Lisek  
Det er bydende nødvendigt at gøre en indsats for at forbedre situationen i Afghanistan. Vigtige foranstaltninger er navnlig uddannelse af politibetjente, militærpersonel, mennesker, der arbejder i retsvæsenet og lærere samt bekæmpelse af fremstilling af og handel med narkotika. Det vil sikre en stabilisering af det sociale system i Afghanistan. Det er utvivlsomt også nødvendigt at øge det militære og politimæssige kontingent og fordoble indsatsen i grænseområderne ind til Pakistan for at forebygge strømmen af våben og narkotika mellem de to lande. Det er allerede værd at overveje, hvilken retning den afghanske økonomi skal bevæge sig i fremover, således at folk vil kunne holde op med at dyrke valmuer og handle med opium. Kort sagt må en militær og politimæssig indsats ledsages af civile foranstaltninger i form af støtte til at etablere strukturerne til en afghansk stat samt udviklingsbistand.
