Genoptagelse af mødet
Maij-Weggen
Hr. formand, min bemærkning vedrører ikke protokollen fra i går, men noget andet, så De kan i første instans vente med at behandle det. Jeg har nemlig hørt - og jeg taler som koordinator for min gruppe i Den Parlamentariske Forsamling AVS-EU - at ingen medlemmer af Kommissionen vil være til stede på AVS-EU-forsamlingen i Kapstaden om fire uger. Ikke en eneste kommissær, hverken hr. Nielson, hr. Patten, hr. Lamy eller hr. Fischler, som heller ikke kan være til stede. For at undgå, at dette skaber problemer, anmoder jeg Dem om at rette henvendelse til Kommissionen, så den kan sørge for, at den er til stede, idet der er mange skriftlige spørgsmål, som skal behandles der. Det kan ligeledes skabe problemer i forhold til de 70 udviklingslande, hvis Kommissionen ikke gider at være til stede på AVS-forsamlingen. Det ville være første gang - jeg har siddet i forsamlingen i årevis - at det sker. Derfor anmoder jeg om, at der rettes henvendelse til Kommissionen herom.

Formanden
Det vil jeg tage op med Kommissionen, fru Maij-Weggen, og når vi har dens svar, kan vi vende tilbage til Parlamentet.

Erklæring af Europa-Parlamentes formand
Formanden
Vi kommer til næste punkt på dagsordenen, og her vil jeg gerne takke Formandskonferencen og kollegerne i Parlamentet for at give plads til en kort politisk udtalelse fra mig efterfulgt af en debat, for at vi kan tale lidt om de næste to et halvt års formandskab.
Da jeg talte efter at være blevet valgt den 15. januar, sagde jeg, at jeg gerne ville benytte det privilegium, som er almindeligt for nyvalgte formænd, til at henvende mig til Parlamentet om vores strategiske mål for den kommende periode. Når jeg har besluttet at tage ordet i dag, er det af hensyn til, at den spanske ministerpræsident var her om onsdagen i den mødeperiode for at indlede det spanske formandskab. En ting, som jeg gerne vil bibringe Parlamentet - og det håber jeg, vi alle kan arbejde på i fællesskab - er en evne til at kommunikere, hvem vi er, og hvad vi gør. Så når man gerne vil kommunikere noget, må man vælge det rette tidspunkt, og man kan ikke vælge et tidspunkt, som tilhører en anden den pågældende dag. Derfor benytter jeg mig af lejligheden her til morgen.
Det, som jeg klart føler efter den valgkamp, der gik forud for mit valg som formand, er, at der er stor appetit på forandringer her i Parlamentet. Til trods for det er der nogen frustration med hensyn til iværksættelsen af disse forandringer. Vi har brug for gennem de forskellige mekanismer - Præsidiet, vores udvalg, Formandskonferencen - at omsætte denne appetit på forandringer til faktiske forandringer her i selve Parlamentet. Det, jeg gerne vil opfordre kollegerne til her i dag, er at benytte denne lejlighed til at iværksætte de forandringer, som der helt klart er så stor appetit på her i Parlamentet.
Jeg håber, at vi i næste periode før valget kan vise os som et reformparlament på en meget synlig måde, og at vi kan være et parlament, der kommunikerer, og et parlament, der er parat til at løbe risici for at få forandringer. Det vil kræve kreativitet og fantasi fra alles side, og sammen kan vi leve op til denne udfordring. Faktisk vil jeg gerne opfordre Dem til i debatten her i dag at vise vilje til at skabe en forandringskultur. Det er nu mere end to årtier siden, der blev indført direkte valg, og vi har behov for at se på, hvordan vi gør vores arbejde. Det er nødvendigt at skabe en mere levende og dynamisk sans for det parlamentariske her i selve denne sal.
Den største forandring, vi står over for, er naturligvis udvidelsen. Den tid er kommet for os som den politiske klasse, hvor vi skal generobre udvidelsen. Det er nu engang sådan, at acquis communautaire kræver en utrolig masse arbejde fra Kommissionens side og fra administrationen i ansøgerlandene for at forholde sig til alle detaljerne. Men ud over detaljerne er der den yderligere politiske udfordring - og det er en udfordring til os. Parlamentet har ualmindelig gode muligheder for at føre an i den forandringens politik, der fører i retning af et udvidet Europa.
Vi er nu inde i slutspillet om udvidelsesdebatten, og vi har de komplicerede budgetforslag, som Parlamentet utvivlsomt vil tilkendegive sin mening om, når tiden er inde. Det er vigtigt, at den forandringens æra, som udvidelsen er, ikke bliver reduceret til en budgetforhandling om små eller store forandringer, hvordan man nu kan opfatte det. Vi må tage initiativer her i Parlamentet for at få gang i den dagsorden.
Jeg ønsker, at Parlamentet skal være det sted, hvor den mest vitale del af udvidelsesdebatten finder sted. Selv om tidsplanen endnu ikke er endelig fastlagt, forekommer det mig, at der er to lejligheder i år, hvor vi sikkert kan tale om udvidelse, sandsynligvis før topmødet i Sevilla i slutningen af det spanske formandskab og sandsynligvis igen i november.
Jeg vil gerne anmode Dem, særlig i de politiske grupper, om at overveje en procedure, hvorefter vi kan opfordre medlemmer fra vores politiske familier fra ansøgerlandene til at deltage i vores udvidelsesdebatter her i år for at skabe en følelse af liv, et momentum, som er europæisk, og gøre det på en sådan måde, at vi kan høre de forskellige stemmer. Det kan være stemmer, der tilslutter sig eller modsætter sig nogle af spørgsmålene, men det er en meget afgørende tid, og jeg håber, at Parlamentet inden for sine mekanismer og gennem grupperne vil finde frem til en vilje til at udforske og skabe denne platform, som kan være et parlamentarisk udtryk for det nye Europa.

Med tiden håber jeg, vi vil følge eksemplet fra den tyske genforening for mere end 10 år siden, og at Parlamentet vil enes om, at vi, når ansøgerlandene underskriver de tiltrædelsestraktater, som endnu ikke er ratificeret, kan overveje at budgettere med og planlægge fuld observatørstatus, så vi skaber en avantgarde for det nye Europa, og at vi gør det her i Parlamentet, fordi det er vores formål at vise reelt politisk lederskab i forhold til offentligheden. Med forbehold for disse detaljer og for, at vi skal nå til enighed - for det er nødvendigt, at vi gennemarbejder det med hensyn til budgetterne, at vi gennemarbejder det i Præsidiet, vi har brug for tilslutning fra Formandskonferencen til vores tidsplan - vil jeg i de kommende måneder og inden topmødet i Sevilla gerne, hvis jeg kan, besøge hvert eneste ansøgerland på vegne af Parlamentet og give dem, vores parlamentariske kolleger, en formel indbydelse til at være avantgarde for det nye Europa, og hvis De tillader det, skal det være Deres indbydelse til dem og mit privilegium at overbringe den på Deres vegne.
(Bifald) Inden for rammerne af udenrigspolitikken og på et bredere grundlag håber jeg, at vi på forskellige måder kan forbedre vores arbejde. Europa har brug for en ny udenrigspolitik, og jeg er sikker på, at der her i Parlamentet er et flertal for og en vilje til at etablere denne udenrigspolitik. Når vi udformer og udvikler strategisk partnerskab med USA, med Rusland, med dialogen mellem EU og Middelhavslandene, med en dialog mellem civilisationer, går vi i gang med en politik, der er af vital betydning ikke bare for den parlamentariske proces, som er et billede på selve EU. Her i Parlamentet har vi stor troværdighed, når det gælder vores vilje til at bekæmpe den globale fattigdom, sygdom og hungersnød. I Parlamentet har vi klaret os fint og kan være stolte af den måde, vi har fremmet og forsvaret menneskerettighederne på. Vi må stå fast på fortsat at spille en ledende rolle på dette område, men vi må finde nye platforme for vores ledelse. Det drejer sig ikke bare om, at vi må følge med i begivenhederne, men vi har selv her i Parlamentet mulighed for at etablere nye platforme for ledelse.
I de seneste dage og uger er vi takket være en indsats fra mange kolleger her i Parlamentet begyndt at bevæge os i retning af en ny og mere moden form for politisk forhold til andre institutioner og i særdeleshed til Kommissionen. Jeg komplimenterer fru Malmström fra Udvalget om Konstitutionelle Anliggender og næstformanden i Kommissionen, der er til stede i dag, for det arbejde, de har gjort for at sikre en bemærkelsesværdig aftale af høj kvalitet om, hvordan vi skal forholde os i lovgivningsprocessen fra nu af. Vi har brug for dette, og arbejdet er fremragende.
(Bifald)
Jeg komplimenterer Parlamentet for den overvældende støtte ved afstemningen i går til von Wogau-betænkningen, der vil gøre det muligt for os gennem konventet og gennem regeringskonferencen at få en effektiv midlertidig løsning - og det er kun en midlertidig løsning - på den endnu ikke gennemførte reform på området finansielle tjenesteydelser, en ny basis i traktaten, hvorfra vi kan håndtere vores institutionelle forhold, hvorfra vi kan fremme rollen for et demokratisk Europa, og hvorfra vi kan fremme Parlamentets rolle med hensyn til at repræsentere borgerne på en dynamisk måde.
Jeg vil i særdeleshed også gerne give udtryk for min anerkendelse af den ledende rolle og de fine egenskaber hos hr. Napolitano, hvis arbejde her i Parlamentet har bidraget så smukt til disse resultater, for disse to betænkninger kommer fra Udvalget om Konstitutionelle Anliggender.
(Bifald)
Den røde tråd i alle disse foranstaltninger er selve politikkens ledende rolle. Det er det, vi laver. Vi må sende et signal til Kommissionen, til Rådet, til verden omkring os om, at vi i Europa-Parlamentet er modne og pålidelige samarbejdspartnere i det europæiske integrationsprojekt, vi deltager i.
I overensstemmelse hermed vil jeg nu sammen med Kommissionen og Rådet arbejde med Det Europæiske Råd i Barcelona for at få en meningsfuld interinstitutionel arbejdsgruppe. Det, at politikken er det vigtigste, vil ikke betyde noget, hvis de platforme, hvorfra man skal udvikle politikken, ikke er til stede. Lad mig sige dette til Rådet: Nu er det på tide sammen med Kommissionen og Parlamentet at konstruere denne platform, så vi bliver i stand til at genetablere og udvikle en ledende rolle for politikken, så vi kan forberede os på det fælles arbejde omkring konventet og få et vellykket og fælles substantielt resultat på regeringskonferencen.
Vi må heller ikke glemme, at vi her i Parlamentet skal varetage den europæiske befolknings interesser. Vores væsentligste offentlige formål er at tjene vores borgere. Vi kan skabe og kommunikere en ny stolthed hos Parlamentet. Vi må være fast besluttede på at fremhæve det demokratiske frem for det teknokratiske og at insistere på åbenhed og på enhver mulig måde at få vores budskab ud til en større europæisk offentlighed.
Jeg er meget stolt af, at det var her i Parlamentet, at vi parlamentsmedlemmer skabte, udviklede, forklarede og vandt, da det gjaldt argumenter for et konvent for en ny måde at skabe det nye Europa på, for en åben, demokratisk og gennemskuelig tilgang, for at forsøge at komme i forbindelse med en ny generation af europæere, der ikke er interesserede i aftaler bag lukkede døre. Den gamle slappe accept af, at eliten bare kørte løs, er ikke længere til stede på samme måde som før, så vi må fortjene den nye generations tilslutning og respekt. Det kan vi kun gøre gennem åbne metoder, og konventet må være åbent og kan udgøre en meget betydningsfuld begyndelse.
Parlamentet kan påberåbe sig ophavsretten til idéen. Men vi har også en afgørende rolle som interesseret deltager i konventet. Vi er som Parlament fast besluttede på at fremme det demokratiske Europa frem for det teknokratiske og at insistere på åbenhed. I denne forbindelse er det min opfattelse - og senere i dag har vi ved Formandskonferencen mulighed for at møde formanden for konventet - at vi som Parlament må sikre, at konventet selv i sit åbne arbejde udgør den primære platform og den vigtigste vej via en åben drøftelse, der viser vejen frem.
Det er vigtigt, at dette konvent bliver ledet godt - og vi har fremragende kolleger i præsidiet til at lede denne debat. Men dets ledelse må bistå selve konventet, så det kan blive en reel platform for åben debat. For at få denne debat ud til en bredere offentlighed har jeg anmodet embedsmændene her om at sikre, at den regelmæssigt bliver sendt live på nettet, så de, der ønsker at følge med, men som ikke er i Bruxelles, mens den arbejder, kan gøre det, hvad enten det er journalister, folk, der arbejder ved forskningsinstitutioner, universitetsstuderende eller forskellige samfundsgrupper i Europa.
Kære kolleger, vi har stadig lang vej at gå med hensyn til spørgsmålet om intern reform. Jeg har læst bogen Mes combats af min forgænger, Nicole Fontaine. I den taler hun om medlemmernes statut og om, at det er så godt som umuligt at gøre fremskridt på dette område.
Jeg ved ikke, hvilke fremskridt vi kan gøre, men jeg vil give udtryk for et håb herom i dag. Jeg vil gerne have afsluttet sagen om medlemmernes statut. Jeg vil gerne arbejde sammen med ordføreren, hr. Rothley. Jeg vil gerne arbejde med de centralt placerede kolleger i Præsidiet og Kvæstorkollegiet. Men først vil jeg gerne tale til medlemmerne af Parlamentet for at forsøge at udvikle, mobilisere og motivere et flertal for forandringer. I de kommende uger vil vi gå i gang med en intensiv runde af rådslagninger med medlemmerne. Der vil ikke hænge nogen statut over medlemmernes hoved - det kan jeg garantere Dem. Men der kan ikke tilvejebringes nogen statut, uden at flertallet mobiliseres - først herinde. Derefter må vi naturligvis, selv om vi gør dette, stadig forlade os på, at Rådet vil levere sin del af kontrakten. Men jeg ønsker at indlede første fase lige her, at vide, hvor vi står, at skabe en klar vilje til denne forandring, og så forsøge at få sagen afsluttet. Det er politisk vigtigt at gøre det inden det næste valg til Europa-Parlamentet. Jeg håber, De er enige, og at De vil hjælpe med til at skabe dette klima, så der kan komme et flertal for forandring.
(Bifald)
Jeg nævnte i begyndelsen, at der er stor appetit på forandringer. Ganske mange kolleger føler, at Parlamentet mangler vitalitet i mange af sine debatter, og det må vi arbejde på. Jeg ser frem til Corbett-betænkningen og de ændringer, den måtte bringe. Jeg vil ikke foregribe resultatet - det er stadig til debat og stadig kontroversielt.
Jeg har intet monopol på visdom, men vi ved, at selv Corbett-betænkningen kun er en begyndelse, uanset hvor vidtrækkende den måtte være. Det er Parlamentet, der skal træffe afgørelse om Corbett-betænkningen - ikke formanden.
Men der er en ting, jeg gerne vil understrege: Ligegyldig hvilke beføjelser den giver formandskabet med hensyn til at forsøge at give regler for, hvordan vi afvikler forretningerne her i salen - færre afstemninger, mere arbejde i udvalgene og så plads her til realpolitisk debat - vil jeg udnytte dette mest muligt. Så folk må gerne vide det på forhånd: Ligegyldig hvad platformen bliver, ønsker jeg at bruge den på en måde, der giver plads til kreativ politisk debat her i salen.
Vi havde en fremragende forhandling i går om Mellemøsten, men vi må have meget mere af den slags, for vi er en politisk institution.
I denne forbindelse - og jeg hævder ikke, at jeg har monopol på al visdom i denne sag - kan jeg ikke erstatte arbejdet i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender - men, som i Laeken vil jeg gerne stille en række spørgsmål. Hvordan kan det være, når vi har en debat, at grupperne endnu ikke har været i stand til at enes om, at vi et eller andet sted - måske i den sidste tredjedel - faktisk beder kollegerne om at svare på hinandens indlæg? Hvorfor skaber vi ikke en dynamik, der kræver, at vi debatterer og ikke bare læser udtalelser op? På en eller anden måde må vi svare hinanden. Bør vi med hensyn til udvalg overveje, at vi, hvor der foreligger en betænkning, som der er generel enighed om, men hvor der er vigtige ændringsforslag, som der er klar uenighed om, kunne få igennem Formandskonferencen kun at debattere de vigtigste ændringsforslag? Det sker undertiden i Kongressen i USA - ikke hele forhandlingen, men forhandlingen om de vigtigste ændringsforslag, for det er der, der er politisk spænding.
Vi må se på nogle af disse ting, og jeg opfordrer Dem til at se kreativt på dem, for vi har brug for mere vitalitet, og det kan vi selv skabe, hvis vi er kreative nok.
Acquis communautaire, som jeg henviste til i forbindelse med udvidelsen, dækker 2.500 love over 50 år og 85.000 siders lovgivning. På Eur-Lex-hjemmesiden finder De halvdelen af disse love i konsolideret form - ikke selve loven, for vi har aldrig givet en lov om at konsolidere alle disse love - men ikke desto mindre vil De finde, at halvdelen af EU's acquis nu ligger på Eur-Lex i sin konsoliderede form. Jeg hører, at vi ved at bruge konsoliderede tekster kunne reducere de 85.000 sider til 25.000. Det er stadig ganske meget, men det ville alligevel være et resultat. Jeg mener, vi bør arbejde sammen med de andre institutioner om at gøre dette snarest muligt. Det er en forkert strategisk planlægning, at det ikke allerede er sket. Det burde have været gjort forud for udvidelsen, hvor man nu oversætter 85.000 siders tekst. Men vi bør især gøre det af hensyn til borgere, der ønsker at følge med i den europæiske lovgivning, så de på ét sted kan finde én konsolideret tekst, som forklarer deres rettigheder og disses begrænsninger for dem. Jeg håber, at vi sammen med de andre institutioner kan gøre dette.
Vi her i Parlamentet har en forpligtelse over for offentligheden til at tilføre debatten noget virkelig værdifuldt, at være lovgivere på kontinentalt niveau. Jeg vil i den næste periode forsøge at sælge vores historie bedre, end vi tidligere har gjort.
Jeg vil gerne foreslå Præsidiet, at vi går i gang med en omfattende vurdering for at give Parlamentet moderne og strømlinjede informationspolitikker. Jeg vil gerne sammen med Dem udvikle en kommunikationsstrategi før det næste valg til Parlamentet i 2004. Vi må investere i intellektuel hæderlighed og politisk realisme og anerkende tidligere fejl. Vi må se på årsagerne til disse fejl, se på al mulig forvirring om billedet af vores institutioner i offentlighedens øjne.
Vi har mange stærke sider at bygge på, ikke mindst vores enestående status som den største valgte repræsentative forsamling på vores kontinent. Den afgørende rolle, vi kan spille i selve konventet, kræver også en særlig øvelse med hensyn til kommunikation. Som jeg tidligere har sagt - og hermed vil jeg gerne slutte - må vi fortjene tilslutning fra dagens generation af europæere. Det er hos deres repræsentanter, at denne proces må finde sted: at skabe en kulturel transformation, at erkende vores ansvar med hensyn til udvidelse og opbygning af nye strategiske partnerskaber, at betone, at politikken har forret, at reformere Parlamentet, at kommunikere vores formål til offentligheden. Det er de mål, jeg har med mit formandskab. De kan opsummeres i én sætning: at arbejde sammen for at skabe et Europa, der trygt kan gå sin fremtid i møde.
(Bifald)

Poettering
Hr. formand, kære kolleger, hr. formand, allerede den 15. januar havde vi lejlighed til at ønske Dem tillykke med den nye funktion. Jeg vil gøre det én gang til. Men jeg vil navnlig ønske Dem tillykke med den måde, De lige har talt på, og på vegne af min gruppe udtrykke anerkendelse for det. På Deres tale kunne man mærke, at for Dem som formand handler det ikke om en repræsentativ opgave, men om politik, og det, som vi kan gøre her i Europa-Parlamentet, er en hjertesag for Dem. Denne ånd har vi i hvert fald kunnet mærke. Det vil vi gerne takke Dem for, og vi håber, at De kan gennemføre denne politik i løbet af de to et halvt års praktiske arbejde.
Hr. formand, De har udtalt - og det er jeg meget taknemmelig for - at vi i vores grupper skal invitere observatører fra ansøgerlandene til Europa-Parlamentet, når traktaterne er underskrevet. Jeg synes, det er en udmærket idé, som vi jo i lang tid har støttet i PPE-DE-Gruppen. Det er vigtigt at understrege, at den politiske debat ikke bliver domineret af spørgsmål som f.eks., hvornår landbrugsstøtten nu helt konkret får virkning i ansøgerlandene, eller hvornår visse andre betingelser er opfyldt, men vi skal understrege over for befolkningen i ansøgerlandene, at de er velkomne i vores værdifællesskab. Derfor vil vi også snart kunne byde medlemmer fra de nationale parlamenter velkomne som observatører i Europa-Parlamentet, som meddebattører og personligheder, som vi kan diskutere Europas fremtid med. Vi er helt på Deres side, når De også snart formelt vil gennemføre dette på baggrund af beslutninger.
De har med rette talt om det strategiske partnerskab i Middelhavsområdet. De har i den forbindelse talt om menneskerettigheder. Nu er det jo nemt nok at tale om menneskerettigheder på et helt abstrakt plan her i Parlamentet. Vi har i de seneste uger og måneder talt om terrorisme. Min gruppe går helt bestemt ind for at bekæmpe terrorisme. Men vi skal passe på, at vi i de kommende uger, måneder og år ikke forsømmer krænkelse af menneskerettigheder til fordel for bekæmpelse af terrorisme.

Det vil sige, at vi skal gribe ind, når menneskerettigheder krænkes. Jeg kan nævne et helt konkret eksempel, nemlig Tjetjenien. Vi må ikke lukke øjnene for det, der sker i Tjetjenien, bare fordi vi skal bekæmpe terrorisme. Det må vi ikke tillade!
(Bifald)
De har talt om den interinstitutionelle balance. Jeg ser med stor bekymring på, at nogle regeringer - uanset hvilke grunde de måtte have - nu forsøger at begrænse Kommissionen i sin funktion som traktaternes vogter. Vores gruppe - også selv om der nogle gange er uenighed med en regering på vores side - vil ikke tillade, at Kommissionen som en vigtig fællesskabsinstitution begrænses i sine rettigheder og beføjelser. Kommissionen er traktaternes vogter! Vi tilskynder Dem til, at De resolut fortsætter ad denne vej, fru næstformand de Palacio! Vi er på Deres side.
Med hensyn til konventet hører man jo så meget. Vi skal i eftermiddag diskutere det med formanden. Jeg mener, at vi på forhånd skal modarbejde enhver holdning om, at konventet ikke skal spille hovedrollen. Vi har et præsidium og i præsidiet tre personer med en særlig funktion, nemlig en formand og to næstformænd. Der skal være arbejdsprocedurer for konventet. Det er jo den nye metode, og det har De givet udtryk for. Der skal være en arbejdsgang, der er gennemskuelig og åben. Derfor skal konventet i sin helhed stå i centrum for arbejdet. Arbejdet kan ikke uddelegeres til præsidiet eller til de tre formænd, formanden og de to næstformænd. Det er naturligvis klart, at præsidiet har en lederopgave. Men arbejdsrytmen - og det er også et spørgsmål om, hvor ofte konventet mødes - skal foregå på en sådan måde, at konventet leder debatten om Europas fremtid.
Hvad angår spørgsmålet om statut, som De har været inde på, går vores gruppe ind for, at vi får en medlemsstatut. Men vi mener også, at medlemmernes uafhængighed, integritet og værdighed skal sikres, og juridisk set er det os, der forfatter medlemsstatutten. Det er ikke Rådet! I sidste ende handler det altså ikke om, at vi skal acceptere noget, som Rådet har foreslået, men derimod er det os, der skal udarbejde forslagene, og sammen med Rådet skal vi så nå til et resultat.
Hr. formand, jeg har lige en afsluttende bemærkning. De har netop nævnt von Wogau-betænkningen vedrørende forslagene om finansielle tjenesteydelser og den afsluttende Lamfalussy-rapport, som vi stemte om i går. Jeg mener - og det siger jeg også henvendt til Rådet, hr. de Miguel - at det var positivt for de tre institutioner, Kommissionen, Rådet og Parlamentet. Hvis vi fremover varetager vores opgave på den måde, vil vi opnå noget. Det handler i den forbindelse ikke kun om, hvem der opnår mest - Kommissionen, Rådet eller Parlamentet - nej, vi er fælles om at give Europa et skub fremad. Denne ånd, hr. formand, kunne man tydeligt fornemme i Deres tale. Vi er på Deres side og opmuntrer Dem til at gennemføre det, som De har sagt i dag, på en engageret og konsekvent måde i løbet af de to et halvt år, De er formand.
(Bifald)

Barón Crespo
Hr. formand, på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe bifalder jeg Deres program. De har taget udgangspunkt i en ting, nemlig omstillingskulturen i anden halvdel af denne valgperiode. Jeg mener, at det i bund og grund drejer sig om at konsolidere den demokratiske kultur i EU.
De kommende to et halvt år bliver et sandt politisk og valgmæssigt forhindringsløb. Jeg mener, at vi først og fremmest bør gøre to ting. Den ene vedrører vores borgerskab. Vi har allerede unionsborgerskabet og euroen, men vi skal overbevise vores borgere om, at de skal deltage aktivt i det kommende valg til Europa-Parlamentet. Og det skal vi gøre i fællesskab.
Samtidig skal vi henvende os til dem, som ønsker at være borgere i EU, til borgerne i ansøgerlandene, og forsøge at inddrage dem i det ædleste ved vores forehavende, som ikke bare er at diskutere budgetforhold, men at dele en skæbne baseret på fred og demokrati. Jeg mener, at det er ædle mål, som vi alle mener er nødvendige for at gøre Den Monetære Union, der allerede er en realitet, til en økonomisk union og især, som De så rigtigt har sagt, til en politisk union, hvorved vi prioriterer det ædleste aspekt af politikken i det offentlige liv højest.
Der er også et andet vigtigt karaktertræk ved Europa-Parlamentet, nemlig at vi altid siger, at menneskerettighederne skal prioriteres højest overalt i verden. Ikke fordi vi er bedre, men fordi vi som europæere gennem en lang og smertefuld historie har lært, at menneskerettighederne er det bedste grundlag for fred og velstand. Og det punkt er vigtigt, både hvad angår vores nærmeste naboer - jeg tænker på Østeuropa, Kaukasus og også Middelhavsområdet - og især hvad angår Mellemøsten.
Det glæder mig, at der i går under forhandlingen om Mellemøsten for første gang var mange medlemmer af Parlamentet, der deltog i debatten. Sådan skal det vedblive med at være.
Hvad angår de mere konkrete emner, som De har forelagt, altså reformplanen, vil jeg sige, at jeg er enig med Dem i, at det vigtigste er at tydeliggøre vores budskab og prioritere de politiske debatter. I den forbindelse vil jeg også takke Dem, fordi De nævnte det arbejde, som medlemmerne af min gruppe, der er medlemmer af Parlamentet, har udført, men De nævnte dem udtrykkeligt.
For det første er der reformen af forretningsordenen med Corbett-betænkningen. Det er klart, at Parlamentet skal træffe beslutning, men formanden har også beføjelse til at stille forslag og yde støtte. Corbett-betænkningen er ikke kun ordførerens eller Den Socialdemokratiske Gruppes. Corbett-betænkningen er noget, vi har brug for, ligesom den luft, vi indånder. Den er helt afgørende for, at vores forhandlinger når uden for Parlamentets mure.
For det andet er der statutten for Europa-Parlamentets medlemmer. Statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, som Parlamentet har ønsket og arbejdet for i mange år, er ikke kun vores ønske, den er forfatningsmæssigt afgørende for, at Parlamentet kan blive et fuldgyldigt medlem af EU. Det er det, det handler om. Det drejer sig ikke om, at vi bare sidder og diskuterer de problemer, diæter eller fordele, vi kan få. Det er et spørgsmål om værdighed og om lighed mellem borgerne og deres repræsentanter.
De ved, at Den Socialdemokratiske Gruppe altid har støttet den sag, at der med de seneste regeringer bestående af vores politiske familie er sket store fremskridt, og jeg håber, at De også fortsat fuldt ud vil støtte det arbejde, som ordføreren, hr. Rotley, udfører, ikke bare som ordfører for Den Socialdemokratiske Gruppe, men som repræsentant for hele Parlamentet, som jeg har sagt tidligere.
Hvad angår beskyttelsen af demokratiet inden for EU, må vi glæde os over den aftale, der blev indgået i går om Lamfalussy-programmet ud fra von Wogau-betænkningen. Jeg vil nævne nogle punkter, som efter min mening er væsentlige, og som bør føre til, at Parlamentet indtager en meget konsekvent holdning.
For det første styreformerne. Det er et helt afgørende emne, og der kan være et tomrum i vores beføjelser og en tilbagevenden til komitologiproceduren. Jeg anmoder Dem om at sikre, hr. formand, at den interinstitutionelle arbejdsgruppe, som kommissionsformand Prodi bebudede på plenarmødet i december, og som rådsformanden, hr. Aznar, også bekræftede her, indleder arbejdet hurtigst muligt, så vi ikke kommer til at opleve, at vores beføjelse til fælles beslutningstagning tømmes for indhold.
For det andet immunitet. I den senere tid har der være et stort tomrum på et væsentligt område, nemlig hvad angår medlemmernes værdighed. Jeg forventer, at De tager dette spørgsmål alvorligt, så vi ikke står i en situation, hvor en vigtig side af den parlamentariske værdighed er tømt for indhold.
Og til sidst konventet. Jeg takker også for, at De i dag har indkaldt konventets formand, Giscard d'Estaing. Konventet er resultatet af vores parlamentariske arbejde, men der er også andre partnere, andre medlemmer, og jeg mener, at Parlamentet bør optræde bevidst som banebryder på dette område for at sikre, at konventet bliver offentligt, opnår konkrete resultater og ikke bare bliver et debatforum. Desuden bør det kunne udvikle og gennemføre noget, som vi er enige om.
De ved, og dermed slutter jeg, hr. formand, at vi støtter en fremragende kandidat, nemlig hr. Martin. Jeg kan se, at De har inddraget mange af hr. Martins idéer i Deres kampagne, men jeg vil i hvert fald sige til Dem, at hvis De holder Dem til dette program, vil De få Den Socialdemokratiske Gruppes loyale og åbne støtte i dette arbejde, som interesserer os alle.

Riis-Jørgensen
Hr. formand, kære Pat, endnu en gang tillykke! Denne gang tillykke med din professionelle start. Det er dejligt at se, at du gør, hvad du lover. Du viser troværdighed. Vi har fået et nyt Europa i dag, men vi har også fået et nyt Parlament siden januar. Nu skal vi være politikere, vi skal ikke være teknikere, og du har vist os vejen og vil vise os vejen. Pat, vi er sultne, vi er meget sultne, og vi har appetit på forandring. Vores gruppe vil støtte dig helt og fuldt i forberedelsen af de enkelte retter, som kan gøre os mætte. Men vores gruppe vil altid have appetit på forandring. Vi har en meget dejlig sang fra Danmark, som vi ofte synger i vores familie. Jeg citerer: "Kamp skal der til, skal livet gro ...", "... for evig stilstand er død". Vores gruppe har altid ønsket kampen. Vi har appetit på forandring.
Udvidelsen er det vigtigste emne, vi står over for i denne periode. Det er et spørgsmål om mennesker, ikke om teknik, budget, love og regler, og vi er klart stedet, hvor mennesker skal mødes, og vi skal få det til at fungere. Vi vil gøre alt i vores gruppe for at føre den tradition videre, som vi allerede har nu med at invitere medlemmer af de nationale parlamenter i ansøgerlandene til at besøge os. Men det vigtigste punkt er reformer af vores hus. Her har vi meget stor appetit. Vi har behov for reformer. Ikke kun reformer af vores statut, det er vigtigt, men også ændringer af den måde, vi arbejder på, så vi kan levere de resultater, som vore vælgere ønsker.
Og det leder mig frem til mit næste punkt om kontakt med befolkningerne. Forudsætningen for at få kontakt med befolkningerne er, at vi kan levere varen, at vi kan levere den vare, som befolkningerne efterspørger. Og det kræver, at vi kan få vores eget hus i orden, og at vi bliver effektive og koncentrerer os om det, som virkelig er af betydning, og hvor vi har en indflydelse. Så det vigtigste her er reformer, resultater og kommunikation. Og der er det jo dejligt at høre dig, når du kommunikerer. Du er begejstret, du viser følelser, du bruger farver, du bruger de rigtige ord. Jeg er lige ved at sige, at vi faktisk har en kvindelig formand, for du bruger den kvindelige side af dig selv, fantasi og kreativitet. Og det er det, vi har brug for, hvis vi skal nå vore borgere. Vi skal ikke være teknikere, vi skal være politikere! Ja, vi kunne ikke få en kvinde som formand, men en mand med kvindelige sider er også OK.
Konventet et det vigtigste i forbindelse med det fremtidige Europa. Og det er vigtigt, at vi ikke kun piller os selv i navlen, men forsøger at få løst de opgaver, som ligger foran os, og ikke fortaber os i en strid om, om hvorvidt det skal være en "forfatning", "grundtraktat", eller "føderation", men får lavet et system, hvor der er demokratisk kontrol med de politiske beslutninger. Når vi laver lovgivning for vore borgere, så skal borgerne kunne se, hvem der træffer beslutningerne, og de pågældende skal på demokratisk vis stå til ansvar for disse beslutninger. Det er budskabet for den liberale gruppe. Vi vil have politisk ansvarlighed i Europa. Vi er "fit for the future", men i vores gruppe er vi også "fit for fight for the new Europe" og vi er "fit for fight for the future together with you".

Maes
Hr. formand, Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance er glad for Deres erklæring, fordi De gør Parlamentet opmærksom på dets politiske rolle og ikke bliver hængende i tekniske detaljer, selv om jeg er overbevist om, at det vil tage lang tid at få dem ordnet. Vi vil ikke være en smurt stemmemaskine. Vi vil skrive historie og understrege Europas rolle i verden på et tidspunkt, hvor freden og stabiliteten i verden trues. Det er ikke tilstrækkeligt at organisere udviklingssamarbejde. Vi skal fremme freden og stabiliteten på europæisk vis, ud fra vores egne værdier. Vi skal spille vores rolle som Parlament fuldt ud. Vi vil kontrollere og udarbejde love på vegne af befolkningerne, men tillige sammen med befolkningerne og de medier, som skal føre os ud til befolkningerne.
Der er sket meget. Jeg kom ind i Parlamentet, efter at have oplevet mange parlamenter, hvor der gennemgående var flere medlemmer til stede end her, hvilket jeg beklager. Befolkningerne tror ofte, at vi ikke er et rigtigt parlament, men jeg har her fundet et rigtigt parlament. Vi skal imidlertid sørge for, at vi har en statut. Det er vi enige med Dem i, for ellers er de europæiske parlamentsmedlemmer ikke troværdige. Endvidere skal statutten for assistenterne have en nærmere form, hvilket Gérard Onesta har gjort en stor indsats for.
Derudover skal vi have flere kompetencer. Medbestemmelsesretten skal udvides i stedet for udhules, og det skal finde sted på en fuldstændig gennemskuelig måde. Det nuværende arbejde skal reformeres. Viljen er der. Inden for den nuværende forretningsorden er meget muligt, hvis viljen til at debattere i stedet for at læse monologer op fra papiret, til at være til stede og debattere med hinanden, er der. Debatten må ikke kvæle pluralismen, tværtimod. Vi er her for at debattere, for vi er et parlament, hvor de forskellige holdninger skal kunne komme til udtryk. Derfor er Corbett-betænkningen et godt grundlag for en debat, men hvis det fører til, at de små gruppers rettigheder indskrænkes, eller at de individuelle parlamentsmedlemmers rettigheder krænkes, så går det ud over Parlamentets farvepalet og forskellighed, og det må ikke ske.
Vi vil endvidere sige til Rådet, at vi er lidt bekymrede. Parlamentet kan ikke acceptere forkortede procedurer, hvis Rådet ikke vil debattere med os i vores udvalg. Vi kan debattere mere der, men ikke uden Rådet, og ikke uden den hertil hørende gennemskuelighed og den debat, som vi slår til lyd for. Snigende reformer uden klare målsætninger skal afvises. Vi slår til lyd for mere demokrati, respekt for nærhed, tilnærmelse mellem borgerne og Parlamentet og en dialog med de regionale og nationale parlamenter, for ellers vil borgernes mistillid til Parlamentet, som allerede er stor, øges. Vi skal en gang for alle klart fastsætte det juridiske grundlag for vores arbejde og ikke lade os fratage vores retsgrundlag.
Vi er glade for, at De siger, at vi skal forberede fremtiden i samråd med befolkningerne og parlamenterne i ansøgerlandene. De går til dem. Vi møder dem på de fælles møder. Hvorfor åbner vi ikke vores udvalg, så vi kan debattere med dem, sådan som vi også vil debattere med vores egen befolkning, og hvorfor gør vi ikke vores overdådige sale mere åbne, end det hidtil har været tilfældet?
Konventet skal være beviset. Det sætter vi vores lid til. Hvis Europa skal klare de meget store opgaver med udvidelsen, må konventet ikke mislykkes. Det må ikke skrive en kogebog, ud fra hvilken man så på nye nattemøder laver en uklar menu. Vi slår til lyd for et konvent, som ved, hvor Parlamentet vil styre det hen. Parlamentet skal påtage sig sine opgaver i konventet og engagere de andre, både de regionale og nationale parlamenter og befolkningerne, i debatten og sørge for, at Europa tager det kvalitative skridt, som er nødvendigt for udvidelsen.

Wurtz
Hr. formand, i forbindelse med den forberedende debat inden valget af Europa-Parlamentets formand gav jeg udtryk for mine forventninger til den person, der blev valgt til posten. Vi er enige om, at borgerne i stigende og i foruroligende grad vender de europæiske institutioner ryggen, og set i lyset heraf påpegede jeg, at den kommende formands primære opgave måtte være at sætte alt ind på at genvinde borgernes tillid. Det glæder mig derfor, at denne målsætning indgår i Deres program. De udtaler, at vi skal genvinde borgernes tillid. Vi tilslutter os fuldt ud dette synspunkt.
Hvordan sker det så i praksis? Jeg fremsatte tre tanker desangående. To af disse mener jeg at genfinde i Deres program, og den tredje vil jeg i al ubeskedenhed mene kunne afhjælpe en mangel ved dette.
For det første omtalte jeg spørgsmålet om inddragelsen af borgerne i debatten om Europas fremtid. Jeg foreslog i den forbindelse, at formanden for Europa-Parlamentet parallelt med arbejdet i konventet og i samarbejde med de nationale parlamenter iværksætter en kampagne med temaet "ordet er dit". Det ville være et initiativ, som i dristighed ville overgå, hvad denne institution hidtil har præsteret. De gav udtryk for, at vi bør fremme reel udveksling af tanker og idéer, lytte til det, befolkningen fortæller os om deres forventninger til Europa, og søge at etablere en forbindelse mellem konventet og denne debat i al dens mangfoldighed. Alle må tage deres del af ansvaret. Vi ønsker, at konventet skal tilføre regeringskonferencen radikal fornyelse. Vi bør også acceptere, at borgerne tilfører konventet radikal fornyelse!
For det andet fremsatte jeg den tanke, at Europa-Parlamentets formand sammen med medlemmerne burde tage initiativ til at invitere grupper af borgere fra forskellige europæiske lande til at mødes i Europa-Parlamentet til debat om målsætninger, som vi er fælles om, og som vi kunne støtte.
Jeg nævnte tre eksempler. Som det første eksempel nævnte jeg, at vi burde give unge mulighed for at mødes og drøfte emner, som berører dem direkte, herunder Erasmus-stipendier eller fuld gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, men også bredere emner, man kunne kalde det mere "civilisationsrelaterede" emner. Eksempelvis kunne nævnes de emner, der blev behandlet på mødet i Porto Alegre under den smukke titel "en anden og bedre verden". Jeg nævnte som et andet eksempel, at vi burde give kvinder fra hele Europa mulighed for at mødes og drøfte spørgsmålet om fuldstændig gennemførelse af de bestemmelser i traktaterne, der vedrører ligestilling mellem kvinder og mænd. Det sidste eksempel, jeg nævnte, ligger helt på linje med Deres forslag, hr. formand, om at give medlemmer af civilsamfundet i såvel ansøgerlandene som medlemsstaterne mulighed for at mødes og sammen analysere, hvilke skyggesider og hvilke positive sider der kendetegner dette historiske projekt. Vi opnår derved de bedste muligheder for at sikre, at projektet lykkes. I forlængelse heraf foreslår De, at ansøgerlandene inviteres til at sende observatører. Vi bifalder et sådant initiativ.
Den tredje tanke, jeg fremsatte, ligeledes for to måneder siden, mener jeg beklageligvis ikke at genfinde i Deres tale i dag. Jeg opfordrede til at lægge pres på Kommissionen og Rådet for at sikre, at der udarbejdes markante lovgivende tekster, hvorved det klart tilkendegives over for vores medborgere, hvordan vi ønsker Europas fremtid.
Personligt tænker jeg i denne forbindelse - også set i lyset af de talrige omstruktureringer af virksomheder, vi i øjeblikket er vidner til - på eksempelvis direktivet om information og høring af arbejdstagerne, direktivet om europæiske samarbejdsudvalg eller rammedirektivet om forsyningspligtsydelser. Jeg finder det i øvrigt ønskeligt, at de pågældende direktiver på sigt udmøntes i en reform af dette væsentlige kapitel i traktaterne.
Vores gruppe har hermed tilkendegivet den overordnede holdning, vi finder, De bør anlægge. Vi gav udtryk for denne holdning inden valget, og vi vil fastholde den og de konkrete forslag til virkeliggørelsen af denne i Deres embedsperiode. Vi vil således selvsagt også gerne bidrage til at sikre, at Europa-Parlamentet med Dem i spidsen vinder de mange millioner europæiske borgeres gunst.

Collins
Hr. formand, må jeg først som en spøg sige, at jeg er meget glad for at være til stede her og være vidne til opdagelsen af den feminine side af Deres personlighed, som er blevet afsløret her til morgen. Jeg vil også forsikre kollegerne om, at formandens personlighed også har en skrappere side, som jeg har set i et andet parlament ved en anden lejlighed.
Jeg glæder mig meget over den udtalelse, formanden har fremsat her til morgen. Jeg er virkelig glad for den respons, der er kommet fra dem, der allerede har talt. Det lover godt for de forandringer, som vi ved må komme - forandringer, som vi har tøvet med at se i øjnene i temmelig lang tid. Jeg vil gerne citeres for at sige, at det efter min opfattelse er det første seriøse forsøg i meget lang tid på at tage udfordringen angående behovet for forandringer op. Vi oplever ofte forandring som noget, der er ønskværdigt, men som kan vente til i morgen. Nu hvor vi har fået Pat Cox til formand, må vi se det i øjnene fra første dag. Det er jeg glad for. Der hviler en forpligtelse på hver eneste af os til at støtte denne forandring.
Min gruppe glæder sig i særdeleshed over de ændringer, De har skitseret i Deres udtalelse. De vil give Parlamentets arbejde større betydning. De vil give det den rolle, Parlamentet må og skal have, og som vi ved, det ikke har. De vil give os debatter af en type, der vil betyde, at vi kan lægge alle de dokumenter, vi så flittigt og omhyggeligt læser om tekniske spørgsmål, som der slet ikke er grund til at tale om, til side. Lad os tale om de politiske spørgsmål.
Hr. Barón Crespo nævnte den gode debat, vi havde i går med den højtstående repræsentant, Javier Solana. Det var en god og åben debat, men vi burde have flere debatter af den slags. Det bør ikke være et privilegium for os at have hr. Solana til stede, måske burde han komme her mere regelmæssigt. Han er ansvarlig over for Parlamentet, det bør vi ikke se bort fra. Det glædede mig meget, at hr. Patten kom til stede i går, for han spiller en rolle, som vi alle ligeledes må respektere og støtte.
Jeg vil gerne takke Kommissionen og det spanske formandskab for at være til stede her under denne yderst vigtige forhandling i dag. De har også en rolle at spille. Jeg har hele tiden støttet den opfattelse, at Kommissionens bedste ven er Parlamentet. Parlamentet vil støtte Kommissionen og sikre sig, at den ikke bliver kørt ud på et sidespor af en eller to af de større medlemsstater, som af en eller anden grund har lyst til at gøre det. Jeg ved også, at Kommissionen er de mindre medlemsstaters bedste ven i EU, og at de kan regne med beskyttelse, når de har brug for det.
Hvad angår repræsentanterne for det spanske formandskab, er det rigtigt og passende, at de er til stede i dag, og jeg takker dem for at være kommet. I november kom de og mødtes med gruppeformændene her i Parlamentet og indgik i åbne rådslagninger med dem om den dagsorden, de ville fremlægge for deres formandskab. Det var et godt initiativ, som vi glæder os over og sætter pris på. Det er ikke så længe siden, at det formandskab, der var på vej ud, nægtede at komme i Parlamentet og aflægge rapport om sine aktiviteter, fordi de ønskede at gå straks efter. De ønskede ikke at svare på spørgsmål. Det bør vi ikke acceptere.
Der er brug for mange reformer i Parlamentet. Vi vil støtte disse reformer. Jeg glæder mig over, hvad hr. Cox sagde om de forskellige spørgsmål. Han nævnte behovet for en statut. Der er fuld tilslutning til statutten, og jeg glæder mig over, at konsultationerne vil finde sted nedefra og op, så alle bliver involveret på en anstændig, fair, retfærdig, åben og demokratisk måde. Det vil være en kontrast til fortiden, hvor hr. Rothley arbejdede på egen hånd, og hvor man forsøgte at slå en handel af, så formandskabet kunne få noget at rose sig af i sidste instans. Det var ikke godt nok dengang, og det vil ikke være godt nok nu. Vi har alle involveret os i denne debat, og det vil der komme noget værdifuldt ud af.
Hvad angår arbejdet i konventet, glæder jeg mig meget over de forslag, der er blevet stillet her i dag. Jeg vil tilføje, om end ikke med 100%'s overbevisning, at det møde, der finder sted i dag mellem Giscard d'Estaing og lederne af de politiske grupper, ikke burde være begrænset til gruppeformændene. Man burde måske overveje at holde et møde her i Parlamentet for at lade alle medlemmerne se, hvad der foregår. Vi har opfordret Giscard d'Estaing til ikke at holde sine små møder bag lukkede døre. Vi har opfordret til, at konventets rytme bliver angivet fra salen og involverer medlemmer fra de forskellige stater her i Parlamentet, men alligevel hjælper vi Giscard d'Estaing ved at holde en privat hyggelig lille frokost, hvor 5-6 mennesker vil være til stede. Tænk Dem om en gang til, hr. formand, når disse ting kommer til debat.
Med hensyn til udvidelsen glæder jeg mig meget over og støtter Deres initiativ om at invitere repræsentanter for ansøgerlandenes parlamenter. Det er helt rigtigt. Lad os få debat og diskussion. Kun et lille advarende ord: Lad os ikke overspille vores rolle og bevæge os ind på et område, hvor vi kan komme i konflikt med Kommissionens forhandlingsmandat. Vi må være omhyggelige, og jeg vil stole på Deres erfaring og bedømmelse. Jeg taler ud fra min egen begrænsede erfaring på dette område, som jeg vil fortælle om på rette tid og sted.
Endelig støtter og anbefaler jeg Deres ændringsforslag om at fremme udenrigsanliggender. Må jeg anmode Dem om at se på de parlamentariske delegationers rolle på dette område? Yder vi Parlamentet retfærdighed? Yder vi nogen retfærdighed, når vi møder en delegation fra f.eks. Indien eller Kina en gang om året i halvanden eller to dage? Er det at fremme forbindelserne til tredjelande? Nej, ikke på nogen måde. Hvorfor er vi f.eks. ikke ved at indlede drøftelser med Iran i øjeblikket? Hvis de, der går ind for forandringer i det iranske system, behøver hjælp og støtte via debatter og drøftelser med folk som os, hvorfor giver vi dem så ikke det? Er det ikke på tide, at vi gør os til herre over vores egen politik, vores tilgang og vores egen holdning i udenrigsanliggender?
Hr. formand, De har gjort en glimrende begyndelse. Jeg støtter Dem varmt. Jeg ønsker Dem alt godt og vil støtte Dem hele vejen.

Formanden
Den eneste beskedne korrektion, jeg gerne vil komme med, er, at Giscard d'Estaing ikke holder frokost med gruppeformændene. Mødet i dag ligger forud for konventet, men jeg kan garantere Dem, at når konventet starter, og vi ved, at det er i gang, vil vi insistere på fuld ansvarlighed over for Parlamentet her i salen.

Bonde
Hr. formand, Deres tale i dag viser værdien af den åbne valgkamp. Vi har taget os tid til at diskutere vores egne forhold, og jeg vil gerne takke formanden for indlægget og diskussionen i dag og fremlægge forslag til overvejelse.
Konsolidering af lovene kunne jo ske ved, at vi nægter at behandle eller direkte forkaster forslag, som ikke er konsoliderede. Det kan ikke være rimeligt, at man skal samle 70 ændringer for at se retstilstanden for en fisk. En åbenhedsreform bør sikre, at alle møder og dokumenter er åbne, medmindre et kvalificeret flertal vedtager en begrundet undtagelse, sådan som vi vedtog det i Martin/Bourlanges-betænkningen. Politiske ansættelser bør høre fortiden til. Fremover bør alle ansættes og forfremmes efter deres kvalifikationer, også her i Parlamentet, og vi kunne starte på en frisk med de folk, der nu skal ansættes fra ansøgerlandene. Plenarmøderne skal gøres levende. En tredjedel af tiden kunne afsættes til spontan debat, som du antydede. De aktive skal have mulighed for at gå i clinch med kommissæren og rådsformanden, hvis de ikke får et svar. Alle medlemmer skal have lov til at tale mindst tre gange om året. Afstemningerne skal skæres til, så vi kun stemmer om de politiske forskelle. Efter hver debat bør koordinatorerne mødes og tilrettelægge afstemningen teknisk. Stemmelisten bør være kendt mindst en uge før afstemningen, så vi alle kan konsultere vores bagland og vide, hvad vi stemmer.
Fordelingen af poster bør revideres. D'Hondt-metoden kunne ændres til Saint Laguë-metoden, hvor man deler med 1,3,5 i stedet for 1,2,3,4,5. Det giver den samme forholdsmæssige fordeling, men det giver de mindre grupper mulighed for ikke altid at skulle tage det, som de store lader tilbage. Og hvor de små grupper ikke bliver repræsenteret, kan man give dem observatørposter. De uafhængige medlemmer bør have deres forholdsmæssige muligheder, og vi bør selv fjerne alle former for diskrimination i stedet for at risikere en ny retssag. Corbett-betænkningens angreb på de små grupper bør erstattes af en gentleman-aftale, hvor vi opnår nogle af Corbett's mål uden at skære i gruppernes rettigheder. I konventet bør flertal og mindretal have samme adgang til kvalificeret bistand og til at fremsætte forslag og virke for dem. Der kan ikke være særrettigheder for bestemte standpunkter. Europa-bevægelsen og føderalisterne har ikke eneret på at organisere debatten med civilsamfundet for Parlamentets penge. Vi må i fællesskab få hele Parlamentet og konventet til at virke, så alle medlemmer og standpunkter føler sig ordentligt og ligeligt behandlet. Og i dag ved mødet med Giscard skulle vi gerne sikre, at alle suppleanterne i konventet får fulde rettigheder til at tage del i arbejdet. Held og lykke med reformarbejdet!

Dell'Alba
Hr. formand, De gav udtryk for ønsket om et mere demokratisk og mindre bureaukratisk Parlament. Det er efter min mening et vigtigt begreb, og derfor vil jeg gerne starte med at nævne løsgængernes situation. Der er tale om 33 parlamentsmedlemmer, som for alvor kommer i anden række. Det er parlamentsmedlemmer, som ikke har adgang til Hondt-systemet, hvormed alting fordeles her i Parlamentet, som hverken kan udarbejde betænkninger eller stille ændringsforslag, og som også er nødt til at fortælle deres vælgere, at de ikke har mulighed for at deltage fuldt ud i Europa-Parlamentets arbejde.
Der er en betænkning, som har ligget stille i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender i to år. For et par måneder siden afsagde Domstolen også en dom, der rejste en række spørgsmål, som er væsentlige for at forstå, om disse foranstaltninger var velegnede, eller om de ikke i stedet burde ændres, og om der ikke bør være juridiske sanktioner i tilfælde af en manglende overholdelse. Jeg vil gerne opfordre Dem til at følge denne sag, hr. formand, og til at tage dette aspekt af parlamentsarbejdet op igen, for netop ud fra det synspunkt, som De henviste til, tror jeg, at et af de problemer, vi har, ikke blot er den generelle og vigtige sikring af mere demokrati i vores arbejde og større inddragelse af alle parlamentsmedlemmerne, men også, at vi skal tage denne reducerede status op til overvejelse, en status, som hidtil er blevet stadfæstet og bekræftet her i Parlamentet.
Som De allerede har hørt, hr. formand, er hr. Corbetts betænkning ikke bare en manglende løsning set i denne sammenhæng, men på en vis måde også en karikatur af alt det, som burde forbedre vores forhold. Hvordan kan man tro - det ved kollegerne måske ikke, men det var, hvad hr. Corbett foreslog - at man f.eks. kan afskaffe den aktuelle og uopsættelige forhandling, som er en af de lejligheder, Parlamentet har til at føre politik, sådan som udvalgsmanden, hr. Collins, sagde? Så kan vi også lige så godt afskaffe de beslutninger, der vedtages efter de politiske forhandlinger. På denne måde gør vi i endnu højere grad Parlamentet til en stemmemaskine for hver betænknings vedkommende. Dette er efter min mening ikke den rigtige løsning, og derfor håber jeg virkelig, at de politiske grupper, parlamentsmedlemmerne og Udvalget om Konstitutionelle Anliggender omhyggeligt tager dette forslag op til fornyet overvejelse, for det er ikke noget godt forslag. Hr. formand, vi har brug for et Parlament, der arbejder bedre. Når vi ser, at der ved vigtige forhandlinger, hvor Kommissionen og Rådet er til stede, kun er 10 eller 15 parlamentsmedlemmer i salen, må jeg sige, at dette ikke er nogen fordel for Parlamentet, og at det ikke gør Parlamentet ære. Og to timer efter bliver Parlamentet måske til en "stemmesal", også fordi vi ved, at det takket være et vist sanktionssystem er en fordel at komme ind for at stemme. Dette system bør efter min opfattelse ændres. Tidligere havde vi stemmeforklaringerne og et system, som gjorde forhandlingerne synlige og forståelige for journalisterne og offentligheden. Sådan forholder det sig ikke længere i dag.
Det andet aspekt er vores forhandlingers offentlige karakter. Det var hr. Collins inde på, og det er de andre løsgængere enige i. Allerede i dag kunne dette møde f.eks. være blevet tilrettelagt med alles deltagelse eller måske være blevet gengivet via vores interne tv-system. Hr. formand, jeg er af den opfattelse - og vi er af den faste overbevisning - at lige så vel som Deres valg blev udsendt på internettet, hvilket var det første, vigtige skridt, må og skal vores forhandlinger udsendes her i internettets tidsalder - også udvalgsforhandlingerne og ikke kun plenarforsamlingens forhandlinger - så alle borgere og ikke kun de europæiske borgere kan følge med i vores arbejde.
Til sidst vil jeg gerne sige et par ord om statutten, hr. formand. Statutten er vigtig, men den skal også omfatte parlamentsmedlemmernes privilegier. Det skal med andre ord være en statut, som ikke udelukkende fokuserer på parlamentsmedlemmernes finansielle aspekter. Den udfordring, som vi skal tage op, er efter min mening at skabe en statut, hvor vi langt om længe definerer og fastlægger Europa-Parlamentets medlemmers status, opgaver, privilegier og rettigheder i forhold til de institutioner, som bevæger sig hen imod udvidelsen. Ud fra dette synspunkt, hr. formand, vil jeg ønske Dem god arbejdslyst og håbe, at der bliver foretaget nogle vigtige reformer under Deres formandskab og inden 2004.

Martin, David
Jeg vil gerne begynde med at komplimentere Dem for Deres tale om Europa-Parlamentets tilstand, der måske, som den amerikanske state of the union-tale, bør blive en årligt tilbagevendende begivenhed.
Personligt mener jeg, at De har gjort en meget positiv begyndelse som formand for Parlamentet. Hvis vi skal gennemføre den reformdagsorden, De har drøftet, trænger vi til korpsånd her i Parlamentet. Den måde, hvorpå De allerede i Deres første måned har mobiliseret Præsidiet, Formandskonferencen og udvalgsformændene i Deres dagsorden, viser en fast beslutning om at arbejde på tværs af Parlamentet for at få reformer, og det er meget opmuntrende.
Men samtidig har De også gjort det samme med institutionerne. Selv om vi ikke bør overdrive disse ting, er der allerede et bedre forhold mellem Kommissionen og Rådet og denne institution, og - hvad der måske er vigtigst - De har vist Dem villig til at træffe vanskelige afgørelser. Det er noget, som vist desværre vil blive mere og mere karakteristisk for Deres formandskab, men vi får flere og flere lejligheder til at træffe vanskelige afgørelser.
Hvis jeg skulle kritisere Deres tale på noget punkt, ville det ikke være for indholdet - der var næppe et ord, jeg var uenig i - men for at der måske var et element af frelsthed i Deres tale. Hvis De prøver at nå alt, kan De risikere at ende med ikke at få gennemført ret meget. Jeg vil opfordre Dem til at holde Dem til 2-3 afgørende spørgsmål, og her er udvidelsen det vigtigste. Dernæst kommer de interne reformer af Parlamentet og ligeledes, som andre har sagt, Parlamentets kommunikationsstrategi for at få bedre forbindelse til borgerne i EU. Hvis De når fremskridt på disse tre områder, vil De virkelig have udrettet meget.
Deres tale tog også helt berettiget fat på det dilemma, vi står over for. Hvis vi skal forbedre vores status som institution, må vi have interne reformer. Det indebærer lidt navlebeskuelse. Men hvis vi bruger to et halvt år til navlebeskuelse, vil vi være endnu længere borte fra borgerne derude. Så vi må kombinere de to ting. Vi må gennemføre reformer inden for Parlamentets struktur, samtidig med at vi her i salen, som De med rette siger, får forbindelse til borgerne ved at drøfte det vigtigste, de står over for i deres daglige tilværelse - så vi faktisk taler om de spørgsmål, der har betydning derude, ikke de spørgsmål, der har betydning herinde. Det er det derude, der virkelig har betydning for os.
Hr. Dell'Alba sagde noget, som jeg selv ville have sagt. Da De talte om at indbyde medlemmer fra ansøgerlandenes parlamenter til at være til stede ved udvidelsesdebatten her, var jeg enig med Dem, men min umiddelbare reaktion var at spekulere på, hvor de skulle sidde.
Så kiggede jeg mig omkring i salen og opdagede, at der ikke ville være problemer med at finde plads til dem her i salen. Der har vi et dobbelt dilemma: et, som De har peget på, som er at gøre vores forhandlinger mere livlige og interessante, men også et andet, som vi tidligere har forsøgt at løse og igen må forsøge at løse, nemlig at gøre plenarmøderne her i salen til centrum for vores fire dages arbejde i Strasbourg. Der er masser af tid på andre tidspunkter til udvalgs- og delegationsmøder og til at møde lobbyister osv., men når vi er i Strasbourg, burde plenarmødet være centrum for vores aktiviteter. For de fleste medlemmers vedkommende er det faktisk bare en biting, når de kommer til Strasbourg. I gennemsnit tilbringer medlemmerne mindre end fem timer i salen i løbet af en uge i Strasbourg. Det burde være der, de opholdt sig det meste af tiden. Det burde være centrum for vores aktiviteter. Man bør føle, at hvis man ikke har været til plenarmødet, er man gået glip af noget. I stedet føler man undertiden, at når man har været til plenarmødet, er man gået glip af noget, der er foregået et andet sted. Så vi må finde et nyt fokus, som gør dette til centrum for vores aktiviteter: en livligere sal, hvor vi virkelig kan diskutere dagens problemer.
Et sidste, men vigtigt punkt, fordi De begge, hr. formand og hr. Poettering, på forskellige måder har henvist til det. Jeg glæder mig over afgørelsen angående von Wogau-betænkningen - det var den rigtige afgørelse. Men jeg tror ikke, som De sagde, at bedre regulering eller en langsigtet løsning på, hvad hr. von Wogau beskæftigede sig med i Lamfalussy-forslagene, kan overlades til konventet. Det må vi have fokus på i de næste 2-3 måneder, for topmødet i juni vil dreje sig om styring og bedre regler, og hvis vi ikke fokuserer på det nu, kan det være, at toget er kørt, når vi når til konventet i juni, så det er vigtigt, at vi ser på dette spørgsmål nu og ikke tror, at von Wogau i det mindste kan være en løsning for 5-6 måneder. Det var en kort 2-3-månedersløsning på et meget vigtigt punkt med hensyn til Parlamentets beføjelser.
Mange tak og igen en kompliment for de fremskridt, De har gjort indtil nu.

Formanden
Vær sikker på, som jeg sagde i mit indlæg, at jeg fra nu af og frem til topmødet i Barcelona ønsker at arbejde på at få samlet den interinstitutionelle arbejdsgruppe eller i det mindste at gå ind i den dialog. Den spanske ministerpræsident har allerede tilsluttet sig idéen her i Parlamentet. Kommissionens formandskab har også støttet idéen. Vi må holde den fast. De har helt ret. Det er ikke noget, der kan vente til på mellemlang sigt. Men denne dagsorden vil bære os over en række andre større forhindringer.

Doyle
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med en lidt uærbødig bemærkning, som kun Deres irske kollega kan tillade sig at gøre. Mens jeg holder dette indlæg, er det en stor glæde for alle at gå fra en æra med irske Paddy til formand Paddy. I Deres eget område, Cork i Irland, ville de dø af grin, hvis de vidste, at vi drøftede den feminine side af Pat Cox i Parlamentet her til formiddag. Men det bør vi faktisk gøre. Jeg er enig med hr. Collins. Men der ville nok blive nogen munterhed i de mere landlige områder i Irland over tonen i denne debat. Jeg takker Dem for Deres bidrag her til formiddag. Jeg støtter fuldt ud Deres plan, sådan som De har fremlagt den for os.
Hvad der er vigtigst, tak for at have talt til os i et sprog uden eurospeak. Et af de store problemer i alle de europæiske institutioner er, at vi har udviklet et sprog, et ordforråd og en terminologi, der har skabt en barriere mellem os og befolkningen i det Europa, vi repræsenterer. Vi har skabt denne barriere ikke blot mellem folk, men også mellem os og medierne, som vi er afhængige af, når vi skal sælge vores budskab til Europas befolkning. Deres bidrag her til formiddag var uden eurospeak. Og det vil jeg meget gerne komplimentere Dem for. Det er vigtigt, at vi alle følger Deres eksempel - fra embedsmændene til os parlamentsmedlemmer - når vi udtaler os.
Måtte Deres begejstring ikke kølnes i de næste to et halvt år, og måtte den vise sig smitsom, da De repræsenterer os i hele Europa og endnu længere borte. Jeg håber, at Deres hengivenhed og åbenlyse kærlighed til Parlamentet og de europæiske institutioner virker smittende, når De taler til forsamlinger i løbet af Deres embedsperiode. Jeg håber, det i særlig grad vil smitte i vores land, Irland, når vi forsøger at vække det af sin dvale, af den ligegyldighed, som 65% af de irske vælgere udviste, da de ikke mødte op til afstemningen om Nice-traktaten i juni, nu hvor vi igen forsøger at give dem mulighed for at tilslutte sig udvidelsen af Europa inden udgangen af december i år. Det er yderst vigtigt, at vi bibringer vores folk begejstring, og - øverst på vores dagsorden - at vi gør det irske folk begejstret for det udvidelsesprojekt, som vi alle støtter.
Jeg ønsker Dem sundhed og held og lykke i de næste to et halvt år.

De Clercq
Hr. formand, jeg gør det kort. Jeg er meget tilfreds med, at De understreger politikkens primat. Parlamentet har udviklet sig fra en papirtiger til en vogter af demokratiet, og det betyder politik. Jeg mener, at kommunikation og information i den forbindelse er af afgørende betydning. Information i højere grad end kommunikation. Det er ikke det samme. Kommunikation betyder at viderebringe nyheder. Information implicerer en dialog med dem, som informationen tager sigte på. Den dialog skal være åben og objektiv, idet det ikke må dreje sig om indoktrinering og propaganda, men om kommunikation og information. God information indebærer, at man kommer med et godt indhold, at man har noget at tilbyde, noget at fortælle. Det behøver ikke at være perfekt, men man skal kunne føre en dialog for eventuelt at kunne indføje ændringer.
Mit spørgsmål er, hvordan vi gør det, hr. formand. Der findes utallige betænkninger herom. Jeg havde selv æren af at være forfatter til en af de mange, som blev gemt i skrivebordenes mørke skuffer. Der har været mange betænkninger, men alligevel er der ikke forandret meget i de mange år, jeg har siddet i Parlamentet. Hvad skal vi gøre ved det? Jeg har måske et forslag, for vi har allerede prøvet alt muligt. Hvorfor fører vi ikke en åben dialog? De som repræsentant for Parlamentet sammen med dem, der har valgt Dem. De på vegne af Parlamentet sammen med repræsentanterne fra medierne. Ikke for at indoktrinere, for jeg ved, hvor forsigtige - og med rette - medierne er i forhold til propaganda, men ganske enkelt en åben dialog for sammen at undersøge, hvordan vi - for det drejer det sig i sidste ende om - bedst kan tjene den parlamentariske demokratiske kultur og dermed Europa, det demokratiske Europa.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, jeg vil indlede med at sige, at Deres arbejdsprogram er vores, at Deres ambitioner faktisk også er vores, og jeg tror, at De vil få Parlamentets støtte.
Jeg har tre korte kommentarer. Hr. formand, De har talt om et realistisk og intelligent forsvar af Parlamentets prærogativer, De har nævnt Lamfalussy-rapporten, og i går besluttede De ikke at gå til Domstolen og optræde fremsynet i et spørgsmål, der er afgørende for borgerne.
Det intelligente forsvar af vores prærogativer - som ikke er vores, men er et udtryk for det ansvar, vi har over for borgerne - er en ledetråd, som jeg vil fremhæve.
I forsvaret af prærogativerne og af opretholdelsen af de bedste forbindelser med de andre to institutioner, som vi alle ønsker, er der imidlertid et aspekt, som De har hentydet til, og som jeg ønsker at fremhæve, nemlig aktindsigt i ansøgerlandenes screeningsdokumenter, noget, vi hidtil er blevet nægtet.
Det er helt hen i vejret, at vi inviterer vores kolleger fra ansøgerlandene, som kender screeningsdokumenterne, mens vi ikke har aktindsigt i dem. Det er en af de konkrete sager, der ikke er foruroligende, men som der straks bør tages fat på.
Et andet aspekt af Parlamentets prærogativer er dets image. Et image er mere værd end 1.000 ord, og den pressekonference, som de tre institutioner holdt i går sammen med ordføreren, hr. von Wogau, sikrer, at vi i fremtiden ikke igen kommer til at læse, at der er vedtaget et direktiv, når der i virkeligheden er vedtaget en fælles holdning i Rådet. De tre institutioner har et fælles ansvar over for borgerne for at udarbejde en effektiv og god lovgivning. Og derfor dette andet aspekt: Det er vigtigt, at denne institution indtager en konsekvent holdning. De tre institutioner skal forbedre lovgivningens kvalitet. Det er blevet sagt mange gange, og det er en af de store udfordringer på overordnet plan, ikke kun for de europæiske institutioner.
Lovgivningen skal være læselig, selv om den er kompleks. Det er, som det er blevet nævnt, nødvendigt at undgå jargon og uforståelige udtryk. Og når Parlamentet skal reformeres, vil jeg minde om, at det består af udvalg. Vi skal støtte idéen - som bl.a. Provan-gruppen og andre af Præsidiets arbejdsgrupper har givet udtryk for - om, at udvalgene skal fritages for det mest tekniske arbejde, uden at de derfor bliver usynlige for borgerne. Det er vigtigt, at borgerne lægger mærke til det arbejde, der bliver gjort, ikke kun under møderne, som det allerede er tilfældet, men også i udvalgene. Derfor skal vi forbedre udvalgenes kommunikation med borgerne.
Til sidst vil jeg tale om et tredje aspekt, nemlig dialogen med borgerne. Hr. formand, De er en glimrende repræsentant for Parlamentet. Deres personlige evner vil sikre, at vi bliver i stand til at udføre et undervisningsarbejde. Det er med vilje, at jeg bruger dette ord. Der skal udføres et undervisningsarbejde om, hvad det europæiske projekt går ud på, hvad de europæiske institutioner virkelig laver, hvad Parlamentet laver, og om, i hvor høj grad vi i Parlamentet føler os ansvarlige over for den vigtige opgave, det er at repræsentere de europæiske borgere.

Corbett
Hr. formand, også jeg vil gerne komplimentere Dem for en glimrende start på Deres formandskab. Denne debat har vist, at der er meget støtte og stor appetit på reformer her i Parlamentet i den livlige meningsudveksling, vi har ved slutningen af denne debat, hvor enhver kan få ordet, når man fanger formandens opmærksomhed.
De var så venlig at henvise til min egen betænkning, som forhåbentlig vil stå på dagsordenen i næste mødeperiode. Vi er ved at opbygge en ganske bred enighed om de fleste af forslagene i min betænkning. I de seneste dage har mange grupper været så elskværdige at indbyde mig til at tale ved deres møder og gå i gang med at opbygge denne enighed. Jeg er nu sikker på, at der i næste måned vil være flertal for en nyttig reformpakke, som ganske vist ikke vil løse alle vores problemer - langtfra - men det vil være et nyttigt fremskridt.
De kolleger, der har frygtet, at der kan være elementer i min betænkning, der er til ugunst for de mindre grupper, vil jeg gerne berolige. Der er ikke noget i min betænkning, som i væsentlig grad underminerer de mindre gruppers position. Hvis de fortsat er bekymrede, vil jeg meget gerne mødes med dem og forsøge at finde en løsning på alle problemer, som de måtte bringe på bane. Jeg foretrækker at overtale dem, men jeg er åben for andre løsninger, hvis vi kan finde dem. Det vil være en nyttig del af reformprocessen, og jeg takker Dem meget for Deres støtte.

Ludford
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil bare gerne bruge 30 sekunder til at beskue min navle. Jeg er enig i alt, hvad der er blevet sagt om reformer. Men når vi taler om reformer, så lad os ikke glemme de betingelser, som menige medlemmer af Europa-Parlamentet har. David Martin har bebrejdet os, at vi ikke tilbringer mere tid i salen, men et af problemerne er den mængde tid, vi spilder med at komme hertil. Jeg vil ikke åbne denne debat igen, men ingen, der ser på denne pragtfulde mødesal og de paladsagtige områder her i bygningen, vil kunne forestille sig den pladsmangel, som almindelige medlemmer har der, hvor de arbejder. Glem ikke, I betydningsfulde mennesker med store kontorer - selv generalsekretærerne for de britiske grupper har kontorer, der er fire gange så store som et almindeligt medlems - at når I har en assistent og en stagiaire proppet ind i et kontor, er der ingen plads, hvor man kan møde gæster.
Hr. formand, vil De i det mindste love at støtte vores ønsker om at få computere til medlemmerne, helst computere med flade skærme, så vi kan få plads til dem på vores skriveborde i vores bittesmå kontorer og være mere effektive her i det 21. århundrede? Jeg er ked af at måtte rejse sådan et banalt spørgsmål. Jeg ved, at parlamentsmedlemmerne altid generer sig ved at rejse spørgsmål om deres egne arbejdsbetingelser. Men rent ud sagt: Medmindre vi kan håndtere vores eget arbejde på en effektiv måde, kan vi ikke yde god service og vise verden et positivt billede af stedet. Jeg vil nødig have, at folk skal se på den enorme mængde plads i de offentligt tilgængelige områder og så komme og se vores små usle kontorer, hvoraf en tredjedel går til spilde til et totalt unyttigt badeværelse - men det er en anden sag. Hjælp os med at være effektive, hr. formand.

Formanden
Præsidiet ser på den tekniske side af sagen. Det er jeg sikker på, at vi kan gøre. Jeg er ikke sikker på, hvad vi kan gøre med hensyn til bygningsaspektet, men De har min sympati.

Poettering
Hr. formand, vi har hørt, at hr. Prodi på pressekonferencen i går udtalte sig om kommissær Verheugens adfærd i Kommissionen. Det drejer sig om spørgsmål i forbindelse med stabilitetspagten. Hr. Verheugen skal i Kommissionen have tilsluttet sig Kommissionens beslutninger, men i et interview med en tysk avis sidste søndag tog han afstand fra dem. Jeg vil gerne bede Dem overveje, hvordan vi på en hensigtsmæssig måde kan få en erklæring om dette fra kommissær Verheugen foran Parlamentet eller et andet velegnet organ. Det er en bøn, som jeg gerne vil give udtryk for offentligt.

Formanden
Jeg vil undersøge hos Kommissionen, hvorvidt kommissæren kan komme her i salen i denne uge eller, hvis det ikke er tilfældet, på et andet passende tidspunkt.

Barón Crespo
Hr. formand, nu da hr. Poettering har rejst dette spørgsmål, vil jeg minde Dem om, at vi i seks måneder har ventet på, at hr. Bolkestein på vores anmodning giver møde i anledning af hans udtalelser om islam. Jeg mener, at man skal begynde fra en ende af, for ellers vil det kun være Gruppen for Det Europæiske Folkeparti, der kan rejse disse spørgsmål, og jeg mener, at vi alle har krav på, at Kommissionen udtaler sig.

Formanden
Så længe vi er sikre på, at vi har at gøre med spørgsmål, der er af politisk betydning og ikke noget andet, er jeg sikker på, at vi kan finde en modus vivendi.
Jeg vil gerne takke alle, der har deltaget i dagens debat. Jeg vil gerne i særdeleshed sige til kommissæren og Rådet, der er til stede her, at vi normalt ikke forkæler os selv i den grad med hensyn til den tid, vi taler med hinanden som kolleger. Det er meget vigtigt, at vi her i Parlamentet arbejder hen imod at etablere en korpsånd. Det er meget vigtigt, at vi arbejder hen imod en forandringskultur. Hvis vi gør det, kan jeg garantere, at de to andre institutioner også vil få fordel af det. Jeg håber, at denne tid har været velanvendt også for Dem.
Forhandlingen er afsluttet.

Bekæmpelse af terrorisme
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om
redegørelse fra Rådet - afgørelse af 27. december 2001 om foranstaltninger med henblik på at bekæmpe terrorisme;
betænkning (A5-0003/2002) af Watson for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om
I. udkast til Rådets rammeafgørelse om bekæmpelse af terrorisme (14845/1/01 - C5-0680/2001 - 2001/0217(CNS));
II. udkast til Rådets rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (14867/1/01 - C5-0675/2001 - 2001/0215(CNS)).

De Miguel
Hr. formand, som repræsentant for Rådet skal jeg kort tale om disse retlige og indre anliggender.
Jeg tror, at det er velkendt, at mit land går stærkt ind for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det spanske formandskab har lige fra starten gentaget løftet om at samarbejde tæt med Europa-Parlamentet, som det er blevet bekræftet her af rådsformanden, den spanske ministerpræsident, regeringens førstevicepræsident og indenrigsminister og justitsministeren i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder.
Min tilstedeværelse her i dag er et udtryk for viljen til at opretholde en konstant forbindelse mellem de to institutioner og forbedre det institutionelle samarbejde med Parlamentet.
Vedtagelsen af den første Watson-betænkning, der var pioner i disse spørgsmål om terrorisme, og den vigtige beslutning vedtaget den 5. september sidste år gjorde Europa-Parlamentet til det internationale samfunds avantgarde i kampen mod terrorisme, og det har stor betydning, at dette skete den 5. september, altså før den 11. september, hvor det for alvor gik op for det internationale samfund, hvad det er for en plage, vi er ramt af. Jeg mener, at vedtagelsen af den betænkning understregede Europa-Parlamentets store ønske om at imødegå vor tids trusler.
Indholdet af Watson-betænkningen, som formandskabet tilslutter sig, skabte den politiske atmosfære, der var nødvendig for, at Europa-Kommissionen, som allerede i nogen tid havde været i gang med at forberede rammeafgørelserne om bekæmpelse af terrorisme og den europæiske arrestordre, umiddelbart efter den 11. september kunne forelægge begge udkast til lovgivning, som Rådet (retlige og indre anliggender) tilsluttede sig den 6. og 7. december, og som blev bekræftet politisk af Det Europæiske Råd i Laeken.
Europa-Parlamentet har lige udsendt betænkningen om de to afgørelser med meget stor teknisk dygtighed og politisk bevidsthed. Jeg skal sige, at den hastighed, hvormed Rådet har måttet diskutere disse spørgsmål for at leve op til vores samfunds forventninger efter begivenhederne den 11. september, ikke må få os til at glemme, hvor vigtig Europa-Parlamentets forhandling i dag er.
Vi er naturligvis klar over, at Europa-Parlamentet har en følelse af, at det ikke har haft tid nok til at diskutere disse spørgsmål, og i den forbindelse vil jeg gerne præcisere, at de to rammeafgørelser imødekommer den anmodning om at træffe foranstaltninger på området, som Europa-Parlamentet fremsatte over for Rådet i dets beslutning af 5. november 2001. Europa-Kommissionen havde som sagt i nogen tid arbejdet med udkastene og kunne forelægge dem umiddelbart efter attentaterne den 11. september takket være det arbejde, der allerede var gjort.
Hvad angår listen over terrororganisationer, er det spanske formandskab godt klar over, at Parlamentet er utilfreds med, at Rådet den 27. december under det belgiske formandskab vedtog en liste over terrororganisationer helt i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 2580/2001, uden at der havde været en forudgående høring af Europa-Parlamentet, som havde givet udtryk for sit ønske om at udtale sig om dette spørgsmål.
Vi vil naturligvis ikke, mine damer og herrer, tale om retsgyldigheden af den afgørelse, som Rådet traf i medfør af artikel 15 i traktaten om Den Europæiske Union, men hellere tale om politisk holdning, og jeg kan på Rådets vegne sige, at vores institution er helt indstillet på at opretholde de bedste forbindelser med Parlamentet i henhold til artikel 39, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Union.
I det konkrete tilfælde med listerne over terrororganisationer vil jeg understrege, at Rådet har arbejdet med to lister. For det første et fortroligt dokument udarbejdet af gruppen "Terrorisme", som Rådet noterede sig på mødet den 7. december, og hvori der er anført 34 terrororganisationer. Denne liste var indtil den 1. juni 2001 en del af formandskabets dokument "Trussel", som var fortroligt, og som Europa-Parlamentet aldrig har set. Hvad mere er, under det belgiske formandskab blev man enig om at udarbejde et ikke-fortroligt dokument om truslen, som skal viderebringes til Europa-Parlamentet, og som De vil modtage, så snart de forskellige sprogversioner foreligger.
Der er naturligvis ingen bestemmelse i traktaten, som pålægger Rådet at høre eller informere Parlamentet om dette fortrolige dokument, der jo også ville blive værdiløst, hvis det blev diskuteret offentligt, og hvis slutmodtager er medlemsstaternes terrorbekæmpelsestjenester.
Den anden afgørelse fra Rådet er 2001/927/EF, som indeholder en offentlig liste over terrorister og terrororganisationer, i sammenhæng med forordning (EF) nr. 2580/2001 og de fælles holdninger 01/930 og 01/931.
Disse instrumenter blev vedtaget i en enestående situation, hvor gennemførelsen af Det Europæiske Råds mandat og FN's Sikkerhedsråds resolution 1373 var vigtigere end alt andet. Den europæiske offentlighed forlangte, at vi handlede hurtigt, synligt og konsekvent i kampen mod terrorisme. Til trods for dette hastværk hørte Rådet Parlamentet om forordning (EF) nr. 2580/2001, men det ændrede retsgrundlag, hvor gennemførelsesbeføjelserne er forbeholdt Rådet i henhold til traktatens artikel 202 og Domstolens retspraksis, forpligter ikke til at høre Parlamentet.
Alligevel ønsker Rådets formandskab at gentage sin vilje til inden for rammerne af traktaterne og i videst muligt omfang at inddrage Europa-Parlamentet i retlige og indre anliggender, og det vil holde Parlamentet underrettet om politisamarbejde og retligt samarbejde. Tilstedeværelsen af regeringens førstevicepræsident og indenrigsminister og formandskabets justitsminister i Parlamentet i de seneste uger understreger formandskabets vilje til at samarbejde med Parlamentet.
Hvad angår definitionen af terrorhandlinger, skal jeg til sidst sige, at den fælles holdning 01/931 omfatter indholdet af Rådets rammeafgørelse, som har været til høring i Parlamentet.

Watson
Hr. formand, min betænkning er et udkast til svar fra Parlamentet på to love: et forslag til Rådets rammeafgørelse om bekæmpelse af terrorisme og et forslag til Rådets rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne. Sammen med etableringen af en europæisk juridisk myndighed, Eurojust, udgør disse to foranstaltninger det juridiske grundlag for EU's reaktion på truslen fra terrorismen.
EU kan tillade sig nogle øjeblikkes tilfredshed. Disse foranstaltninger udgør et væsentligt fremskridt i retning af oprettelse af et europæisk juridisk rum. Jeg vil gerne takke rådsformanden for at minde os om, at dette juridiske rum ikke begyndte den 11. september sidste år, selv om det ville være uhøfligt ikke at erkende, at angrebene på New York og Washington den 11. september gav en politisk dynamik, der tillod os at lægge pres på folk og overvinde visse indvendinger. Mange af os beklager, at der var behov for en sådan tilskyndelse. Ikke desto mindre glæder vi os over de fremskridt, den har bragt.
Hvad udrettes der med disse foranstaltninger? Den europæiske arrestordre omfatter flere lovovertrædelser end tidligere udleveringsaftaler. Den gør udlevering til en juridisk snarere end en politisk proces. Den afskaffer stort set princippet om dobbelt strafbarhed. Den fastsætter en frist på 90 dage for udlevering, hvilket giver os mulighed for at dømme alle mistænkte for en lovovertrædelse samtidig. Den konsoliderer idéen om europæisk lovgivning i EU. Rammeafgørelsen om terrorisme gør terrorisme til en lovovertrædelse i alle lande. I øjeblikket er det kun en overtrædelse i seks lande. Den definerer for første gang i international lov en terrorhandling og de lovovertrædelser, der udgør en sådan. Den forsøger at tilnærme lovgivningen, så der bliver fælles minimumsstraffe. Jeg anbefaler disse foranstaltninger til Parlamentet.
Truslen fra terrorismen er dødsensalvorlig. Den kræver et alvorligt svar. Disse to foranstaltninger udgør et sådant alvorligt svar. Jeg beklager - og vi har i tidligere debatter her beklaget - manglen på ordentlig demokratisk indblik i og kontrol med Unionens lovgivningsmæssige procedurer på dette område. Parlamentet har argumenteret for, at man skal påberåbe sig artikel 42 i traktaten, der tillader, at disse foranstaltninger bliver truffet inden for den første søjle. Ikke desto mindre erkender vi, at debatten har ført til forbedringer, at vores ændringsforslag ved førstebehandling har indført visse sikkerhedsforanstaltninger i forbindelse med dette. Jeg glæder mig over rådsformandens ord om øget inddragelse af Parlamentet i processen med at få vedtaget den slags lovgivning.
Andre foranstaltninger såsom indefrysning af konti har været langt mindre koordineret. Faktisk er det på baggrund af rapporter fra COREPER's møder ikke urimeligt at sige, at EU har været helt rundt på gulvet, når det gælder om at indefryse tilgodehavender og andre afgørelser. Det beslutningsforslag, vi har fået forelagt i dag, afspejler dette.
Vi ved, at tre fænomener - terrorisme, internationalt organiseret kriminalitet og korruption - i stigende grad har været forbundet siden slutningen af 1990'erne. Det, som akademikere har kaldt forbindelsen mellem forbrydelse og terrorisme, er veletableret. Bekæmpelsen af terrorismens kriminelle infrastruktur må have højeste prioritet. Vi ved også, at internationalt organiseret kriminalitet både økonomisk og sandsynligvis også politisk er langt den største faktor i forbindelsen mellem terrorisme og kriminalitet. Hvidvaskning af penge udgør mellem 2% og 5% af det samlede globale bruttonationalprodukt. Det vil sige et sted mellem 500 milliarder og 1,5 billioner euro. Det er ikke nok bare at indefryse terrorgruppernes tilgodehavender. Vi må bekæmpe terrorismens økonomiske dimension, hvis vi skal få hold på problemet.
Det er De Forenede Nationer begyndt at gøre gennem sin task force for finansiel aktion. Anbefalingerne fra mødet i Washington den 30. oktober, som skal gennemføres inden juni i år, er afgørende og udgør et område, hvor vi kan samarbejde med USA om at bekæmpe denne trussel. Men her vil jeg appellere til, at EU tager initiativet angående vejen frem, forsøger at få amerikanerne tilbage i det internationale samfund i denne kamp mod terrorismen og gør det inden for en ordentlig juridisk ramme med ordentlig demokratisk og parlamentarisk kontrol.
Der er blevet stillet et antal ændringsforslag til min betænkning. Ændringsforslag 1 og 5 er identiske og giver mig ingen problemer. Ændringsforslag 2, der kommer efter vores vedtagelse af betænkningen i udvalget, forekommer at være lidt ude af kontekst, og jeg anbefaler, at man stemmer imod. Ændringsforslag 4 opfordrer til etablering af en europæisk habeas corpus-lov. Det vil min gruppe støtte, som vi gjorde i udvalget, selv om vi anser fremsættelsen af ændringsforslaget for at svare til at komme for meget af "det tredje krydderi" i maden. Men ændringsforslag 3 er det afgørende punkt i debatten. Forslagsstillerne siger, at EU ikke bør gå videre uden garanti for tilstrækkelige standarder i procesret. Det betyder, at Unionen ikke kan reagere på truslen fra terrorismen. Det er jeg uenig i. Vi må reagere. Men når vi giver vores tilslutning, gør vi det på basis af troen på, at disse foranstaltninger kan afbalanceres med processuelle garantier.
Sagen er en hjertesag for mig personligt. Tro er ikke et behageligt grundlag at gå frem på i politik. Jeg er opmærksom på, at mit navn eller måske mit partis navn kan forbindes med love, der bruges til undertrykkelse. Jeg appellerer til Rådet og Kommissionen på basis af ånden i det nye forhold, som vi har mellem institutionerne, om at gå hurtigt frem for at sikre den nødvendige bevægelse fremad i sikkerhed med foranstaltninger, der fremmer frihed og retfærdighed, hvilket er det, EU vil blive dømt på.
Når jeg anbefaler disse rammeafgørelser til Parlamentet og anbefaler, at vi stoler på de andre institutioner, siger jeg til Dem: De har fået Deres sag for. EU er indstævnet for den domstol, som verdens demokratiske opinion udgør.

Galeote Quecedo
Hr. formand, hvis vi afslutter denne forhandling med en afstemning, som bekræfter den brede enighed, der hidtil har været på dette område, vil jeg opfordre de parlamentariske grupper til ikke at ændre betænkningen.
Vi vil bekræfte vores engagement i kampen mod terrorisme, og vi vil afslutte en proces, der, som hr. de Miguel nævnte, blev indledt i Europa-Parlamentet. Jeg mener, at vi på den måde ville afslutte et af Parlamentets mest succesfulde kapitler. Nu afventer vi en hurtig iværksættelse af disse foranstaltninger, som kan føre til, at der træffes beslutninger for at sikre en indefrysning af de europæiske terrorgruppers økonomiske midler, og at bestræbelserne på at bekæmpe terrorismen koordineres, ikke bare mellem medlemsstaterne, som det især i den senere tid er sket mellem Spanien og Frankrig, men også mellem de ansvarlige organer, der er oprettet inden for EU.
Hr. formand, jeg er overbevist om, at vi med denne proces ikke bare efterkommer et meget udtrykkeligt krav fra de europæiske borgeres side, men at vi desuden bidrager afgørende til frihedssagen. Der er ingen større trussel mod tankefriheden, mod ytringsfriheden, mod selve retten til livet end den vold, der kommer til udtryk gennem terrorisme. Enhver demokratisk stat er forpligtet til at give retsvæsenet de instrumenter, som vi diskuterer i dag, og som gør dets arbejde mere effektivt. I en retsstat skal den demokratiske dialog være baseret på gensidig respekt og ikke-voldsprincippet med det mål for øje at forsvare demokratiet, som vi ordret udtrykker det i en af betragtningerne i betænkningen om Unionens rolle i bekæmpelsen af terrorisme. Det modsatte, mine damer og herrer, ville være det samme som at acceptere, at de love, som de demokratisk valgte parlamenter vedtager, blev ændret for at tilfredsstille morderne og få dem til at indstille myrderierne. Den indstilling, mine damer og herrer, hr. formand, er forkastelig, fordi den er udemokratisk og umoralsk.

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg vil indlede med at sige, at min gruppe glæder sig oprigtigt over, at de to Watson-betænkninger er blevet vedtaget i dag under fornyet høring. Den ene om den europæiske arrestordre og den anden om den fælles definition af terrorisme.
Vi accepterer resultatet af topmødet i Laeken, og min gruppe mener, at det omfatter alt det, som Parlamentet, siden den første Watson-betænkning, har ønsket. Jeg lykønsker det belgiske formandskab med vedtagelsen af dette dokument til trods for de problemer, som nogle af delegationerne skabte, og jeg vil gentage vores lykønskning til Rådet og Kommissionen og vores glæde over vedtagelsen af disse tekster.
Derfor vil vi stemme for en Watson-betænkning, der ikke indeholder ændringsforslag til en tekst, som efter vores mening har været konsolideret siden det seneste topmøde. Og det vil vi gøre af de årsager, vi har nævnt, men jeg vil fortælle Dem, mine damer og herrer, hvorfor vi vil stemme imod ændringsforslagene. Der er en gruppe ændringsforslag stillet af kollegerne fra Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance, som har til formål at gøre vedtagelsen af den europæiske arrestordre betinget af, at visse retsnormer i EU forbedres.
Vi er enige i målet med disse ændringsforlag, men vi kan ikke acceptere, at det skal være en betingelse. Vi mener desuden, at vedtagelsen af et instrument så revolutionært som den europæiske arrestordre bør motivere EU's medlemsstater til at sikre denne forbedring af deres retsnormer. Jeg mener, at den metode, vi arbejder efter, i hvert fald kan være praktisk og føre til positive resultater.
Andre ændringsforslag stillet af andre kolleger går fra etablering af et europæisk habeas corpus til andre mål, som vi også er enige i, men vi mener ikke, at dette er det rette juridiske instrument.
Vi vil arbejde for, og det forpligter jeg hermed min gruppe til, at disse mål nås i fremtiden, og det vil vi gøre sammen med Kommissionen og Rådet. De vil se, at vi herfra støtter Deres initiativer og dem, vi selv måtte forelægge, men jeg mener ikke, at vi skal stemme for disse ændringsforslag i morgen eller i dag.
Jeg sagde til Dem, hr. formand for Rådet, at min gruppe glæder sig over vedtagelsen af disse to instrumenter. Vi betragter desuden disse instrumenter som vores, fordi Parlamentet - som De nævnte - har arbejdet hårdt for sagen. Derfor er det - som De sagde - vanskeligt for os at acceptere den måde, hvorpå der den 27. december blev truffet beslutning om de fire lovgivningsinstrumenter til oprettelse af en liste over terrorister i EU.
Jeg glæder mig over Deres ord, og jeg håber, at vi kan genoprette den konstruktive dialog og bevare tillidsforholdet. Jeg tilslutter mig også hr. Watsons ord og anmoder om, at samarbejdsinstrumenterne på det strafferetlige område overføres til første søjle. Jeg tror, at vi i fællesskab kan få bugt med det demokratiske underskud, som vi tydeligvis har i øjeblikket.
Hr. formand, jeg har ingen respekt for dem, der forsøger at råde over andres liv for at nå deres mål. Absolut ingen. Jeg mener, at bestræbelserne på at få det til at ophøre er for få. Derimod har jeg den største respekt for vores demokratiske system og vores rettigheder, og jeg mener også, at Parlamentet er forpligtet til at forsvare dem med den samme entusiasme.

Ludford
Hr. formand, Rådet bør være klar over, at det risikerer en vældig ballade, hvis det fortsætter som i dets komplicerede pakke af den 27. december med at formulere juridiske definitioner af, hvem der er terrorist, uden nogen demokratisk kontrol. Jeg forudsiger, at Rådets næste skridt bliver at indføre forbud på europæisk plan. Det ville være skandaløst at gøre det i hemmelighed og uden ansvarlighed.
Mit næste punkt er rammeafgørelsen om bekæmpelse af terrorisme og den europæiske arrestordre. Min gruppe vil støtte afgørelsen. Det er virkelig helt ude i skoven, at en normalt fornuftig britisk journalist i går kunne sige, at Europa blindt og som en nikkedukke er ved at hengive sig til sin egen skumle magtfuldkommenhed.
Min gruppe vil ikke stemme for at udsætte ikrafttrædelsen af den europæiske arrestordre, før der er indført fælles minimumsstandarder for procesret. Man kan ikke udsætte presserende initiativer for at fange terrorister og kriminelle, men det habeas corpus-ændringsforslag, der så behændigt blev formuleret af hr. MacCormick, er meget værdifuldt. Men der er parallelt hermed også presserende behov for høje minimumsstandarder. Det er fiktion at sige, at gensidig anerkendelse er nok, eftersom vi alle har fortræffelige juridiske systemer. Jeg kunne fremhæve mangler i mit eget lands system - f.eks. har vi det højeste antal af fængsler i nogen EU-stat - såvel som mangler i andre medlemsstater.
Rådet såvel som medlemmerne af Parlamentet må glæde sig over de forslag, som Kommissionen forbereder for at få ensartede standarder for strafferetsplejen. Hvis nogle af de mennesker, der nu modsætter sig den europæiske arrestordre - i særdeleshed dem på højrefløjen, ikke mindst i mit eget land - også skriger op om deres chok og rædsel over, hvad de kunne sige er en harmonisering af de forskellige systemer for kriminel retspleje, vil det være et meget stort hykleri. Vi har behov for en europæisk arrestordre. Vi har også behov for et program til sikring af høje fælles og ensartede minimumsstandarder.

Buitenweg
Hr. formand, sagen om den europæiske arrestordre er helt bizar, og det skyldes ikke kun, at vigtige forhold forbliver uklare, men ligeledes at Parlamentet ikke tør aftvinge det, som det indholdsmæssigt er enig i. Først et vilkårligt eksempel på uklarheden. Rådet har ganske rigtigt indskrænket Kommissionens forslag, hvorved en medlemsstat kan nægte at udlevere en person, hvis den pågældende ifølge et land ikke har gjort noget forkert. Det er godt. På den måde skal en nederlandsk læge, som foretager en abort på en irsk pige i Nederlandene, ikke udleveres til Irland. Men kan denne læge tage på ferie til Irland eller et andet tilfældigt EU-land, hvis Irland kræver at få ham udleveret på grund af drab? Det er fortsat uklart, og uklarhed i strafferetten krænker retsfølelsen.
Med hensyn til det parlamentariske mod, hr. Watson, har Parlamentet siden Di Lello-betænkningen haft den holdning, at medlemsstaterne skal opnå overensstemmelse om fælles minimumsstandarder for visse aspekter af procesretten for at sikre et fælles beskyttelsesniveau med hensyn til de grundlæggende rettigheder i hele EU. Nu, hvor det med den europæiske arrestordre er nødvendigt, og vi ligeledes har midlet til at aftvinge denne beskyttelse af borgerne i hele EU, skal vi også bruge dette våben. De behøver ikke at være bange. Hvis Rådet optræder lige så effektivt og handlekraftigt ved sikringen af borgernes rettigheder som ved udarbejdelsen af repressive foranstaltninger, vil der ikke opstå forsinkelser af den europæiske arrestordre. Især ikke nu, hvor Kommissionen har afleveret den første version af minimumsstandarderne, hvorved den har bevist, at disse både er nødvendige og mulige.
Med hensyn til definitionen af terrorisme tillægger min gruppe en række garantier, som er medtaget i betragtningerne og Rådets erklæringer af 6. december, stor betydning, f.eks. om at intet i rammeafgørelsen kan tolkes således, at personer, som udøver deres ytringsfrihed, kan anklages på et terroristisk grundlag, selv om de begår overtrædelser ved udøvelsen af denne frihed. Alle gode hensigter om at acceptere denne tekst begyndte for alvor at vakle, fordi disse garantier ikke blev givet i Rådets afgørelser af 27. december. Kernen i definitionen er i den tekst identisk, men garantierne er forsvundet. Der refereres ikke engang til dem. Vores ændringsforslag til beslutningsforslaget slår til lyd for at lukke det hul, og eftersom kun fremtiden kan vise, om jeg er ubegrundet mistroisk eller berettiget forsigtig, anmoder jeg de andre grupper om at give min gruppe denne sikkerhed.

Krivine
Hr. formand, vi må endnu en gang afvise en tekst, som bidrager til en kampagne under Bush-regeringens ledelse, og som i terrorbekæmpelsens navn kun tager sigte på at sætte spørgsmålstegn ved grundlæggende demokratiske frihedsrettigheder overalt i verden, i klar modstrid med internationale konventioner.
Eksempelvis kan nævnes, at der foranlediget af begivenhederne den 11. september fortsat er 500 indvandrere i USA, som er arresteret på grund af mistanke om deltagelse i terrorvirksomhed, og som i al ubemærkethed fortsat holdes under bevogtning uden at være sigtet. Der er etableret militærdomstole. Og endelig sidder snesevis af fanger indespærret under gruopvækkende omstændigheder på Guantanamo-basen, uden nogen form for sikkerhed og uden retlig status.
Europa-Parlamentet anmodes om at acceptere en liste over terrorister, som reelt er udarbejdet af CIA, på grundlag af CIA's egne kriterier, uden bevisførelse. Samtidig træffer England, Frankrig og Italien foranstaltninger, som begrænser frihedsrettighederne, især for indvandrere. Endvidere pålægges vi en fælles definition af begrebet terrorisme. En frihedskrænkende definition, som, såfremt den gennemføres efter sin ordlyd af ledere som eksempelvis hr. Berlusconi, kan anvendes til at kriminalisere faglige sammenslutningers aktiviteter, herunder strejker i den offentlige sektor. Endelig vil jeg tilføje, at man ikke bekæmper private kræfters terrorisme ved at støtte den statslige terrorisme, sådan som det er tilfældet i forhold til hr. Sharon. Man bekæmper terrorismen ved overalt på kloden at udrydde nød, uret og korruption.
Hr. formand, jeg er netop kommet hjem fra Porto Alegre, og jeg forstår udmærket hr. Buschs og hans allieredes bekymring over den omfattende bevægelse, der samles i modstand mod den liberale globaliseringspolitik. Personligt har jeg valgt side. Jeg ønsker ikke at medvirke til en kampagne, som har til formål at kriminalisere enhver bevægelse, der sætter spørgsmålstegn ved den etablerede orden.

Angelilli
Hr. formand, jeg vil gerne takke både taleren før mig og alle dem, som ved talrige lejligheder minder om og nævner den italienske ministerpræsident Silvio Berlusconi, selv om det efter min mening er uhensigtsmæssigt i nogle tilfælde.
Jeg vil nu komme tilbage til debatten. Endelig skal Europa-Parlamentet stemme om to væsentlige spørgsmål, nemlig bekæmpelsen af terrorisme og den europæiske arrestordre. Denne afstemning er ganske vist kun en slags forsinket administrativ gennemførelse af nogle beslutninger, som reelt allerede er blevet truffet. Sådan som det er blevet sagt flere gange, er dette ikke en særligt acceptabel fremgangsmåde, eftersom det er en sand politisk ydmygelse for Europa-Parlamentet, der - og det må vi ikke glemme - er den eneste demokratisk valgte EU-institution og den eneste EU-institution, som til fulde repræsenterer de europæiske borgere.
Vi kan være tilfredse med vedtagelsen af den europæiske arrestordre, som er et instrument, der uden tvivl er effektivt set ud fra et juridisk synspunkt, når det gælder om at bekæmpe terrorisme og organiseret kriminalitet i stedet for de komplekse og alt for bureaukratiske udleveringsprocedurer. Vi må dog ikke glemme, at bekæmpelsen af terrorisme - og ikke mindst af den terrorisme, som vi har oplevet i de seneste par måneder - ikke kun kan foretages ved hjælp af arrestordrer, for dette ville være en hyklerisk, helt upassende og utilstrækkelig holdning.
Som hr. Solana gentog i går, kan EU kun skabe sig en sand international troværdighed, hvis det er i stand til at genskabe freden og den sociale og politiske retfærdighed i Middelhavsområdet og i Mellemøsten. EU's indsats i disse kritiske områder må ikke udelukkende skyldes nødsituationer, følelsesmæssige påvirkninger eller - værre endnu - egoisme fra dem, som ser, at deres egen fred forstyrres, men skal være en del af et europæisk projekt og en konstant og konkret indsats, der har til formål at sikre disse områder en virkelig værdig økonomisk, politisk og social fremtid.
Til sidst vil jeg gerne sige, at vi sætter vores lid til, at den nye konstituerende fase, der bliver indledt med konventets oprettelse og arbejde, virkelig giver EU en rolle som en stærk og ansvarlig politisk aktør, der er i stand til at føre en fælles udenrigs- og forsvarspolitik og til at indføre et fælles europæisk område med frihed og retfærdighed.

Blokland
Mange tak, hr. formand. Den 11. september har endnu en gang gjort det klart, at det er nødvendigt med en hård bekæmpelse af terrorisme og organiseret kriminalitet for at sikre et område med frihed, fred og sikkerhed i medlemsstaterne. Rådet gør med dette forslag et prisværdigt forsøg på at bidrage hertil ved at muliggøre hurtig udlevering.
Der er imidlertid en række punkter, som fortjener min kritik. Efter min mening skal en begrænset positivliste over forbrydelser omfattes af den europæiske arrestordre. Kriteriet er, om der er en europæisk eller international definition, sådan som det er tilfældet ved terrorisme. Den liste, som Rådet forelægger nu, omfatter imidlertid mange forbrydelser, som ikke har en europæisk definition. De nævnte forbrydelsers art er forskellige. Tænk på bedrageri, voldtægt og drab. Hvad er disse forbrydelsers grænseoverskridende aspekt? Indeholder de eksisterende udleveringsaftaler ikke tilstrækkelige muligheder? For at undgå, at dette positive initiativ på ny forsvinder, nu hvor man har opnået et vanskeligt kompromis, lader jeg tvivlen komme det til gode.

Borghezio
Hr. formand, det er nødvendigt at styrke kontrollen ved EU's ydre grænser, hvis vi ønsker at bekæmpe terrortruslen effektivt. Jeg vil gerne minde om ministrenes løfte om, at Det Strategiske Udvalg for Indvandring, Grænser og Asyl skal iværksætte foranstaltninger såsom fælles uddannelse af grænsekontrollørerne via oprettelsen af et europæisk institut for uddannelse i forebyggelse og kontrol.
I forbindelse med dette spørgsmål har vi gjort kraftigt opmærksom på det ansvar, man har i et land, som gerne ville optages i EU, nemlig Tyrkiet. Der foregår stadig udskibninger af illegale indvandrere, og det er der nogle, som har et ansvar for. Den internationale myndighed har opstillet en liste over såkaldte slyngelstater, men jeg vil også gøre opmærksom på det ansvar, man har i de "mafiastater", der ikke gør noget for at bekæmpe denne afskyelige handel med mennesker, som lokkes ud på eventyr uden fremtid og uden slutning.
Hvad arrestordren angår, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at den italienske regering er nødt til at ændre forfatningen, inden denne rammeafgørelse kan gennemføres. Der skal nemlig tages højde for to behov på samme tid, og det er de europæiske borgeres sikkerhed i forbindelse med de alvorlige terrortrusler og beskyttelsen af friheden og forfatningsgarantierne - de grundlæggende og ukrænkelige rettigheder - hvis urørlighed skal sikres, når det gælder alle bestemmelser, også de internationale retsbestemmelser.

Pirker
Hr. formand, hr. kommissær, ærede rådsformandskab, det engagement, som først det belgiske formandskab og siden det spanske har vist i forbindelse med denne store opgave med at bekæmpe terrorisme, er efter min mening yderst positivt. Det har også vist sig at have en merværdi for vores Europæiske Union, at de europæiske institutioner, navnlig Kommissionen og Rådet, reagerede så hurtigt på terrorattentatet den 11. september ved at udarbejde en hel foranstaltningspakke, der rakte lige fra en definition af terrorisme over den europæiske arrestordre til organer som fælles efterforskningsteam hos Europol. Det er en yderst positiv reaktion.
Men samtidig er det yderst problematisk, at Europa-Parlamentet ikke er blevet inddraget i disse beslutninger inden for delområder - Parlamentet, der dog repræsenterer borgerne i EU og per legem også skal inddrages ifølge traktaten og helt præcist inden Rådets beslutning og ikke efter. Eftersom det ikke er første gang, det sker, og denne fremgangsmåde synes at være gennemtænkt, vil jeg gerne nedlægge skarp protest. Der må ikke længere være den slags fremgangsmåder, hvor traktaten omgås. Jeg vil gerne tilføje et krav om, at Parlamentet fremover i forøget omfang skal inddrages i forbindelse med vedtagelse af foranstaltninger under den tredje søjle.
I forordningen af den 27. december blev det fastlagt, hvilke personer og grupper der skal have deres konti indefrosset. Det ville interessere mig at høre, om der foreligger et resultat af, hvilke konti der reelt blev fundet, og hvor mange penge der er indefrosset.
Til sidst vil jeg gerne gentage kravet om, at Parlamentet altså skal inddrages effektivt, fordi det for det første er med til at øge effektiviteten og for det andet til at opretholde retssikkerheden.

Evans, Robert
Hr. formand, hvis der kom noget godt ud af begivenhederne den 11. september - og man må virkelig være modig for at kunne sige det - vil jeg fremhæve to ting. For det første fik det verden til for første gang måske at se på hele spørgsmålet om islam som religion - men det vil jeg ikke tale om i øjeblikket. For det andet fik det Europa, USA og Vesten til igen at se på hele spørgsmålet om internationale forbindelser. Vi kan ikke lukke øjnene og undlade at tænke på problemerne i små lande tusinder af kilometer borte eller fattige og urolige egne - hvad enten vi er enige med regimerne her eller ej - og så bare tro, at de ikke spiller nogen rolle. Hvis vi gør det, løber vi den risiko, at problemerne viser sig hos os selv. En måde, det kan ske på, er gennem terrorisme, som vi helt indlysende ikke kan ignorere. Vi må modarbejde den ved internationalt samarbejde.
Hr. Blokland har sagt, at vi må være hårdere og stå mere fast. Ud over undertrykkelsen af terrorismen er det imidlertid af afgørende betydning, at vi ser på og prøver at få fat på de årsager, som fører til terrorisme - fattigdom, krig, undertrykkelse og en lang række andre problemer. Vi afskyr og fordømmer alle former for terrorisme. Disse to betænkninger er første skridt hen imod et mere omfattende internationalt samarbejde om at tage fat på terrorismen og øge det internationale politisamarbejde. Vi er som politikere valgt til på europæisk plan at overvåge, hvad der sker. Vi må presse på for at få de højest mulige standarder, det størst mulige samarbejde og hele tiden tage situationen op til overvejelse og overvåge udviklingen.

Di Pietro
Hr. formand, jeg tager ordet for at give udtryk for noget, som jeg er tilfreds med, og for noget, som bekymrer mig. Jeg er tilfreds med, at EU har gjort et konkret fremskridt, når det gælder bekæmpelsen af terrorisme, men jeg er bekymret over de uhensigtsmæssige kompromiser, som nogle af medlemsstaterne har krævet for at acceptere at skrive under på vores konvention. Det lykkedes os ikke at hindre disse kompromiser i tide, eftersom Parlamentet ikke blev inddraget, før beslutningerne var truffet.
Her kan jeg f.eks. nævne Italiens tilfælde, hvor vi italienske statsborgere blev udsat for de andre medlemsstaters ydmygelse og utilfredshed, bare fordi vores regering forsøgte - men ikke havde held med - at få indflydelse på EU-konventionens indhold, så den ikke gjaldt for visse forbrydelser, som ligger vores ministerpræsident meget på sinde. Han bliver - "sjovt nok", som Milanos statsadvokat Borrelli ville sige - selv retsforfulgt i Italien for netop disse forbrydelser. Jeg tænker navnlig på forbrydelser som korruption og regnskabssvig. Eftersom dette forsøg ikke lykkedes for vores regering, krævede den noget, som den denne gang fik, så man kunne komme ud af dødvandet, nemlig en klausul, der ligeledes er et påskud, og som reelt risikerer at gøre konventionen om den europæiske arrestordre uigennemførlig på ubestemt tid. Her tænker jeg på klausulen om, at regeringen anser det for nødvendigt at ændre den italienske forfatning for at kunne gennemføre EU-bestemmelserne. Det er ikke rigtigt, for der er ikke noget, som skal ændres i vores forfatning, der sikrer rettighederne bedst muligt. Nu kan mit land således udsætte indførelsen af et vigtigt instrument for kriminalitetsbekæmpelsen på ubestemt tid ved at sige - og benytte sig af - at forfatningsændringerne endnu ikke er blevet gennemført. Jeg vil gerne indrømme, at vedtagelsen af det ændringsforslag, som vi har stillet i den forbindelse, ville være pleonastisk, men det er den eneste måde, vi kan gøre det forståeligt på, at Parlamentet burde have grebet ind inden og ikke bagefter.

MacCormick
Hr. formand, vi her i Parlamentet er alle enige om, at det er godt at bevæge sig i retning af oprettelse af et fælles europæisk juridisk rum. Vi er også enige om, at det gør det påtrængende nødvendigt at vedtage fælles og høje minimumsstandarder, i særdeleshed når det gælder arrestordren. Hr. Watson og fru Terrón i Cusí har i dag bedt os om at nære tillid til, at det omgående vil blive gjort. Vi må vise tillid i nogle anliggender, men jeg vil være betænkeligt ved at lade alt hvile på tillid alene.
Desuden er standarderne alene aldrig nok, fordi standarderne kan blive overtrådt. Den eneste garanti for, at høje standarder bliver overholdt, er effektive foranstaltninger. En af de mest effektive foranstaltninger, der nogensinde er udtænkt, blev opfundet af de engelske sagførere, der praktiserer sædvaneret - jeg taler som skotte - på den måde, at de sikrer sig, at de, som er blevet tilbageholdt med urette, bliver bragt for en domstol og løsladt, hvis den, der har fængslet dem, ikke kan påvise nogen grund til, at de skal tilbageholdes. Det er en virkelig effektiv foranstaltning. Når vi vedtager den europæiske arrestordre, gør vi de juridiske myndigheder til et redskab for retfærdighed i en anden stat. Det er godt, at vi hjælper hinanden. Men det bør også være sådan, at hvis beføjelserne hos en stats domstole bliver misbrugt ved tjenesteforseelse hos anklagere i en anden stat, skal de som et effektivt middel kunne tages tilbage. Et effektivt middel må virke på europæisk plan og formindske risikoen for urimelig tilbageholdelse forud for retssagen ligesom den gamle 110-dagesregel, som vi glæder os over i mit land.
Lad os få ændringsforslag 4 og sikre os, at vi både får effektive midler og høje standarder.

Sjöstedt
Hr. formand, terrorhandlinger er i dag strafbare i alle EU-lande, og det er allerede muligt at foretage udlevering af forbrydere mellem EU's medlemsstater. Det betyder, at det, der her foreslås, til dels er et slag i luften. Det er derimod indlysende, at det risikerer at svække retssikkerheden. Forslaget indebærer, at udleveringer ikke skal prøves på samme måde som tidligere, og at der på en meget vag og uklar baggrund indføres en særlig lovgivning for forbrydelser, der klassificeres som terrorisme. Jeg finder det meget tvivlsomt at indføre en særlig retsorden i retsordenen på så vagt et grundlag.
Vi kan allerede nu se, hvordan personer, der havnede på FN's og EU's terrorlister, fik deres aktiver fastfrosset uden nogen forklaring. De har derfor heller ingen mulighed for at forsvare sig. Jeg mener, at når vi bekæmper terrorismen, hvilket vi skal gøre, så skal vi gøre det som en retsstat, ikke ved at svække retsstaten.

Camre
Hr. formand, siden terrorangrebene i New York og Washington den 11. september sidste år har vi i EU-Parlamentet drøftet truslerne imod vores frihed og demokrati og vore værdinormer i et mere realistisk lys end tidligere. De fleste af os har indset, at et angreb på USA er et angreb på os. Men allerede disse få måneder senere er der kredse, som har travlt med at relativere truslerne, med at distancere Europa fra USA. Ingen af os bryder sig om de begrænsninger, den kontrol, der rammer os alle og begrænser alles frihedsrettigheder, men vi er nødt til det, fordi vi ikke ved, hvor og præcist hvem fjenden er. Men vi må se i øjnene, at de kløfter, der deler verden økonomisk og religiøst og ideologisk, gør det umuligt for os at realisere et område med fred, sikkerhed og retfærdighed, som vi gerne ville, før disse kløfter er effektivt fjernet.
Mens jeg vil stemme for rammeafgørelsen om bekæmpelse af terrorisme, vil jeg undlade at stemme for rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre, fordi denne arrestordre ikke er kommet til verden på grund af terrortruslen, men tjener et almindeligt føderalistisk formål og ikke er afgrænset til at ramme terrorister. Jeg er faktisk enig med Baronesse Ludford i, at retssikkerheden ikke i alle medlemslande er på et niveau, der kan berettige udlevering i et så vidtgående omfang, som der her er tale om.

Farage
Hr. formand, dette er en af de mest reaktionære og uærlige foranstaltninger, som EU nogensinde har frembragt, og en foranstaltning, hvis konsekvenser kan blive enorme. Det har intet at gøre med borgernes friheder og rettigheder og alt at gøre med en uhyrlig magttilranelse fra Bruxelles.
I bogen 1984 af George Orwell har ministerierne navne, der repræsenterer nøjagtig det modsatte af deres funktioner. Således beskæftiger fredsministeriet sig med krig, sandhedsministeriet er ansvarligt for propaganda osv. Herfra stammer udtrykket "en orwellsk inversion", der betyder en beskrivelse, som indbærer det modsatte. Er det derfor ikke passende, at denne foranstaltning bliver godkendt af Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender - den ultimative orwellske inversion.
Udvalget bør skamme sig over at have godkendt denne afgørelse, og hvis dette såkaldte Parlament vedtager den i dag, bør det også skamme sig grundigt. Det vil forråde selve de principper, det hævder at støtte.

Cappato
Hr. formand, jeg vil gerne sige til ordføreren, at han tager fejl. We are on trial - det er ikke Rådet, som er sat på prøve i dag, men derimod Parlamentet.
Rådet har allerede truffet sine beslutninger, og det er sket på møder, som ikke er offentlige, men hemmelige. Det er beslutninger om en delvis harmonisering af strafferetten og straffeprocesretten.
Den europæiske arrestordre, der ikke udelukkende omfatter terrorismen, men rækker meget længere, fremmer navnlig brugen af hårde fængselsstraffe. I arrestordrens automatiske anerkendelse af de nationale strafferetssystemers afgørelser og procedurer er der navnlig ikke taget højde for nogen fælles minimumsgaranti for forsvarsrettighederne. Der er tale om nogle garantier, som Parlamentet ikke kan nøjes med blot at ønske bliver indført i fremtiden, for det er Parlamentets opgave at kræve disse garantier med det samme og således at kræve - og det siger jeg særligt henvendt til hr. Pirker - at procedurerne bliver overholdt i stedet for blot at beklage sig over, at de ikke er blevet overholdt. For at forsvare retsstaten skal Parlamentet kræve, at der ikke sættes spørgsmålstegn ved nogen af de grundlæggende principper.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, jeg er ked af, at min kollega Graham Watson ikke er til stede, for jeg vil indlede med at rose det arbejde, han som formand for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender har udført med disse to betænkninger. Da jeg har fået overdraget dette hverv, føler jeg mig om muligt endnu mere forpligtet til at anerkende arbejdet.
Jeg kan tilslutte mig det, han har sagt, men med en vigtig nuance. Vi taler om proceduremæssige mindstegarantier, som om de ikke fandtes. De findes, og hvis de ikke er fælles, hvilket er tilfældet på mange områder, svarer de til hinanden. Og de er tilstrækkelige i øjeblikket. Noget andet er, at som europæiske borgere, der ønsker at oprette et fælles område med retfærdighed, behøver vi ikke at have overvejelser om forbedring af de garantier. Der skal skelnes mellem de to spørgsmål.
PPE-DE-Gruppen vil i lighed med Den Socialdemokratiske Gruppe stemme imod disse ændringsforslag, ikke fordi vi er imod synspunkterne, som nogle af talerne har sagt, men fordi det skal understreges, at alle medlemsstaterne har tilstrækkelige proceduremæssige mindstegarantier, der svarer til hinanden. Og vi skal handle på baggrund af den tillid.
Men vi ønsker alle sammen at være mere ambitiøse i fremtiden. EU's flag symboliserer menneskerettigheder og garantier, og i forbindelse med oprettelsen af området med retfærdighed vil vi holde os det for øje i det udvalg, som jeg er formand for, og i Parlamentet, til vi når frem. Det kan aldrig blive for meget.

Ceyhun
Hr. formand, den 11. september tror jeg, at vi alle vågnede op og blev bevidste om, at der skal handles omgående. Jeg mener også, at vi har handlet derefter. Jeg kommer selv fra Tyskland. Tyskland, Spanien og Storbritannien er gode eksempler med hensyn til bekæmpelse af terrorisme, og de har erfaring med det. Derfor mener jeg, at vi forstår hinanden rigtig godt. Det er også derfor, at Parlamentet har løst sin opgave og hele tiden støttet Kommissionen og Rådet, når de ville gennemføre fornuftige tiltag og præsentere fornuftige forslag. Sådan har vi hidtil forholdt os.
Men hr. kommissær, hr. formand for Rådet, mit problem er, at det ikke kun handler om at bekæmpe terrororganisationerne. Siden den 11. september er det tydeligt, at bekæmpelse af terrorbevægelser alene ikke er nok. Hvad angår f.eks. den islamiske ekstremisme i EU, så er der grupperinger, som vi ikke betegner som terroristiske, men som vores sikkerhedsorganer alligevel betegner som eksempelvis sikkerhedstruende organisationer. I Tyskland er der f.eks. en islamistisk bevægelse med 30.000 tilhængere ved navn Milli Görüs, og i Berlin er der en bevægelse, der kalder sig "Islamisk føderation". For mig at se er de i mange henseender mindst lige så farlige som terrororganisationer, når de har ret til at tilbyde undervisning i islam i de offentlige skoler og altså må hjernevaske små børn.
Derfor mener jeg ikke, at det er nok med en arrestordre eller en definition på terrorisme alene, og det er netop en grund til, at vi også skal beskæftige os indgående med de andre årsager til terrorisme. Jeg går ud fra, at vores kommissær og det spanske formandskab vil se nærmere på denne risiko.

Gollnisch
Hr. formand, forslaget om den europæiske arrestordre, som vi har fået forelagt, er blændværk i både politisk, juridisk og proceduremæssig henseende.
Der er tale om blændværk i proceduremæssig henseende, eftersom rammeafgørelsen allerede er forberedt og udfærdiget. Alt blev fastlagt på topmødet i Laeken, den 14. december 2001. Det er således illusorisk og formålsløst, at Europa-Parlamentet høres. Ja, det er på det nærmeste krænkende.
Der er også indholdsmæssigt tale om blændværk. Det var oprindeligt et spørgsmål om at bekæmpe terrorismen efter attentaterne den 11. september. Anvendelsesområdet for den fremtidige arrestordre er imidlertid reelt udvidet til at omfatte 32 strafbare forhold, hvilket vidner om to ting.
For det første agter man at gå fra en mellemstatslig udleveringsordning, som sikrer de individuelle frihedsrettigheder, til et fælles retssystem, uden at folkets repræsentanter har været inddraget i denne ændring.
For det andet giver den europæiske arrestordre, under påskud af indsatsen til bekæmpelse af terrorisme, anledning til at straffe visse meninger og ytringer, hvilket udtrykkeligt fremgår af den omhandlede liste. Man kan altså fremover eksempelvis forestille sig, at en landsmand, som ytrer kritik af indvandringspolitikken og derved mishager en dommer, der er tilhænger af denne, eller som i et givet land fremsætter krav om national præference, eller giver udtryk for en mening, der findes politisk eller historisk ukorrekt, kan fjernes fra sit hjemland, arresteres og overgives til et andet land, hvis sprog og hvis retssystem den pågældende ikke kender.
Det er ikke et Europa med sikkerhed, der er under forberedelse, hertil kræves ganske andre midler. Det er et Europa, hvor ensartetheden, magtsystemerne og de færdige meninger råder. Big Brother is watching you.

Brienza
Hr. formand, jeg vil gerne takke ministeren, hr. de Miguel, for hans redegørelser her i Parlamentet.
I dag skal vi igen drøfte hr. Watsons betænkning, som i den sidste tid har givet anledning til nogle meget alvorlige debatter og ført til nogle sammenstød. Forhandlingen i dag skyldes de ændringer, som Rådet har foretaget efter Parlamentets vedtagelse, og blandt disse ændringer finder man naturligvis også dem, som den italienske regering har foreslået. Af respekt for Parlamentet vil jeg ikke komme ind på den polemik igen, som en vis politisk fløj har startet. Den seneste tids begivenheder har sørget for retfærdighed og har vist, at det ikke var andet end tom snak, men denne tomme snak har vi desværre også hørt i dag, og det kan vi ligeledes takke hr. Di Pietro for. På hr. Di Pietros vegne vil jeg som ven sige undskyld til Parlamentet, ikke mindst for de grove unøjagtigheder, som i højere grad bunder i et blindt had til personen end i det juridiske kendskab.
Derfor skal det endnu en gang understreges kraftigt, at det er nødvendigt at prioritere den interne sikkerhed og beskyttelsen af de ydre grænser. Den interne sikkerhed og bekæmpelsen af organiseret kriminalitet må ikke længere udelukkende være et nationalt spørgsmål. Narkotikahandel, menneskehandel og terrorisme er grænseoverskridende fænomener, som kun kan tages op på et mere omfattende plan.
Når det gælder nødvendigheden af at skabe et internt retligt område, skal man tage højde for de nationale forfatningers og retssystemernes forskellighed, så der kan foretages en sand indbyrdes tilnærmelse af de nationale bestemmelser.
Den europæiske arrestordre bør accepteres som et vigtigt redskab i bekæmpelsen af terrorisme og kriminalitet, men for at den kan blive virkelig effektiv, er det nødvendigt, at den behandles ens i alle medlemsstaterne. Kun på denne måde kan borgerne få sikkerhed for en reel ligebehandling i de enkelte tilfælde og sikkerhed for retfærdighed og ikke for magthavernes frihed og rettigheder - sådan som nogle af parlamentsmedlemmerne insinuerede - men for alle borgeres frihed og rettigheder, også de tredjelandsstatsborgere, som ønsker at bo og arbejde lovligt i EU. Vi skal kæmpe for, at EU ikke bliver den nye grænse for en slags politisk udnyttelse af retsvæsenet eller andre former for intolerance over for den menneskelige værdighed.
Til sidst vil jeg gerne sige, hr. formand, at bekæmpelsen af gamle og nye former for kriminalitet og ulovligheder, organiseret kriminalitet, hvidvaskning af penge og korruption - samtidig med en modig bekæmpelse af enhver form for terrorisme - ikke må blive til et inkvisitorisk hastværk. Fra i dag af skal vi sørge for hurtigt at indføre et fælles retligt område, idet vi måske også placerer de strafferetlige bestemmelser under den første søjle på en måde, der er i tråd med retssystemerne, og med det formål at forene en usvækket indsats for at bekæmpe kriminaliteten med en resolut styrkelse af retsstatens bestemmelser.
Hr. formand, vi må aldrig glemme, at det her gælder om i fællesskab at skabe et EU, som er baseret på den personlige frihed.

Díez González
Hr. formand, jeg vil indlede med at gentage, hvor vigtig den akt, der samler os i dag, og denne debat er, for vi har talt så meget om disse ting, at man risikerer at glemme, hvor vigtige spørgsmålene er.
Derfor vil jeg gerne have, at vi gør os klart, hvor vigtigt det, vi diskuterer i dag, er, ikke bare i forhold til oprettelsen af et fælles område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, men også i forhold til de politiske beslutninger, der har ført til denne enighed.
Vi har ofte tendens til at vurdere ting, når vi mister dem. Jeg vil vurdere denne beslutning - og jeg anmoder Dem om at gøre det samme - ud fra det, vi har mistet ved ikke at have truffet den tidligere.
Hvis vi for 10 år siden havde iværksat den europæiske arrestordre, hvis vi havde defineret terrorhandlinger, hvis vi havde gjort de europæiske dommere og politifolk i stand til at samarbejde, hvis Europa for 10 år siden havde besluttet, at bekæmpelse af terrorisme kræver fælles aktion og ikke kun solidaritet med dem, der lider direkte under den, hvis vi havde imødegået terrorismen med hele det europæiske demokratis styrke, ville ETA have været historie i dag.
Derfor siger jeg til Dem, at jeg ønsker, at De vurderer betydningen af de instrumenter, som vi diskuterer i dag, og som vi vil vedtage, ud fra det perspektiv. Hvis vi havde indført dem tidligere, ville vi ikke have lidt ubodelige tab. Vi har mistet år med frihed, lidt tab af menneskeliv, begravet kære venner, som kunne have været sammen med os i dag.
Historien har vist, at mennesker kan være nederdrægtigt grusomme, hvis de kan handle ustraffet. Derfor siger jeg til Dem, at hvis vi havde handlet tidligere, ville ETA have været historie i dag. Der ville have været færre forældreløse børn, færre enker, færre lidelser, mindre angst.
Tænk på det, når De stemmer, mine damer og herrer. Føl Dem stolte over at være ophavsmænd til denne store beslutning, og glem ikke, at ud over talerne giver De livet og friheden en chance.

Gorostiaga Atxalandabaso
Hr. formand, Parlamentet er blevet anmodet om at godkende forslaget fra Rådet og rammeafgørelsen, der direkte drejer sig om grundlæggende demokratiske principper.
Parlamentet bliver kun spurgt til råds. Dets mening er, med hr. Turcos ord, bare en bekostelig bureaukratisk forestilling.
Der er gået mere end 40 år, siden jeg lærte af Patrick McGuilligham ved det juridiske fakultet i Dublin, hvad et "gummistempelparlament " betyder.
Ved vores sidste møde i Strasbourg, hvor vi talte om frihed, sikkerhed og retfærdighed som defineret i Amsterdam-traktaten, satte det spanske formandskab sikkerhed først og ignorerede den kendsgerning, at den eneste virkelige garanti for sikkerhed er gennemførelsen af frihed og retfærdighed.
Hr. Watson tog ved den lejlighed ordet og sagde, at vi vil presse på for at sikre, at frihed og retfærdighed ikke kommer langt bagefter.
I går blev endnu to baskiske organisationer - SEGI og ASKATASUNA - fordrevet fra området med frihed og retfærdighed under påberåbelse af det, hr. Aznar prioriterer: sikkerhed i Spanien.
Kan denne juridiske afgørelse udgøre en del af det europæiske juridiske rum, som hr. Watson har nævnt?

Swiebel
Mange tak, hr. formand. Parlamentets fornyede høring om rammeafgørelserne om bekæmpelse af terrorisme og den europæiske arrestordre er lidt af en farce, selv om det giver de nederlandske socialdemokrater i Parlamentet lejlighed til at udtrykke deres tilfredshed med det forhandlingsresultat, som den nederlandske minister har opnået i Rådet (retlige og indre anliggender). Herved er et i første instans uacceptabelt forslag blevet fordøjeligt. Det er et kompromis, som ikke fortjener en medalje, men som sikrer de vigtigste principper i strafferetspolitikken.
Vi støtter i øvrigt ændringsforslaget om den europæiske arrestordre. Men i betragtning af forholdet mellem Parlamentet og Rådet bliver denne debat og afstemningen alligevel et marionetteater. Et skuespil, som ikke kun krænker Parlamentets, men også Rådets troværdighed. Alle formandskaber taler smukt om den uundværlige dialog med Parlamentet, men i denne sag er vi blevet holdt for nar to gange. Først høres Parlamentet i forbindelse med uaktuelle forslag, og efterfølgende må Parlamentet udtale sig om allerede behandlede forslag, som ingen kan forandre noget i. Det meget nødvendige nye forslag om straffeprocesretten er derfor en god mulighed for at reparere denne brøde og dermed organisere dialogen bedre.

Cerdeira Morterero
Hr. formand, i dag har vi virkelig grund til at glæde os, for jeg er overbevist om, at vi med vedtagelsen af hr. Watsons betænkninger i løbet af få minutter tager et stort skridt fremad mod oprettelsen af det fælles europæiske område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som vi alle ønsker.
Det er også en glæde for Parlamentet, og naturligvis for mig, at de beslutninger, der blev vedtaget af Rådet på topmødet i Laeken, i store træk omfatter de holdninger, som Parlamentet har givet udtryk for gentagne gange.
Men jeg kan ikke bifalde Rådets manglende hensyntagen til Parlamentet - som både mine kolleger og Rådet selv har erkendt - hvad angår høringen om den liste, der blev vedtaget den 27. december 2001.
I den vanskelige balancegang mellem frihed og sikkerhed, som vi ofte befinder os i for tiden, tager vi de rigtige skridt. Man kan ikke udsætte vedtagelsen af demokratiske beslutninger og bestemmelser, der forsvarer demokrater mod terrorister og mod mennesker, der forhindrer de europæiske borgere i at udøve deres demokratiske frihedsrettigheder.
Samtidig bør vi erkende, at vi har et vist ansvar for at fremme oprettelsen af dette område med frihed og sikkerhed, noget, som nogle medlemmer af Parlamentet allerede har påpeget i nogle ændringsforslag. Om kort tid skal vi behandle disse spørgsmål, men det er ikke det rette tidspunkt i dag.

Paciotti
Hr. formand, jeg er også af den opfattelse, at vi med vedtagelsen af hr. Watsons betænkning tager et skridt i retning af indførelsen af det område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som man ønsker i Amsterdam-traktaten, og som blot er blevet mere aktuelt efter den 11. september.
På den ene side indfører man en definition af terrorforbrydelser, som man kan være enig om, og som netop er blevet stærkt forbedret takket være Parlamentets arbejde, og som er nødvendig for at kunne gøre en effektiv indsats på dette felt. På den anden side begynder man også på det strafferetlige område at følge det princip, som Parlamentet allerede gik ind for, da det i sin tid enstemmigt vedtog hr. Di Lello Finuolis betænkning om gensidig anerkendelse af retlige foranstaltninger, og som er baseret på den forudsætning, at alle medlemsstaterne sikrer et minimum af respekt for de grundlæggende rettigheder. Hos os er der ikke nogen fængsler som Guantanamo, men derimod en domstol i Strasbourg, der kontrollerer, at menneskerettighederne overholdes, selv om det naturligvis er nødvendigt med en yderligere forbedring af vores systemer.
På denne måde får vi også gavn af den effektivitet, som en fælles indsats giver, når det gælder bekæmpelsen af kriminalitet, men det skal selvfølgelig ske med respekt for de forskellige nationale særpræg, som gør EU's opbygning så original. I denne langsomme opbygning har Europa-Parlamentet desværre stadig kun en rolle som konsulent for Rådet. Men vi kan håbe på, at det ved afslutningen på arbejdet i konventet og i den næste regeringskonference om reformen af traktaterne ikke længere forholder sig sådan, og at fællesskabsmetoden også kommer til at gælde fuldstændigt for den tredje søjle, eftersom det er den metode, som bedst kan sikre, at alle beslutninger er demokratiske.

De Miguel
Hr. formand, efter at have lyttet til alle indlæggene vil Rådets formandskab tilslutte sig tilfredsheden med, at der i dag træffes en stor beslutning, nemlig vedtagelsen af disse to Watson-betænkninger.
Jeg er enig med dem, der har sagt, at det er en stor dag i dag. Jeg mener, at det er et stort skridt hen imod oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Selv om det er blevet sagt, at vi kunne have gjort det før, er det i det mindste et faktum, at vi er godt på vej.
Samtidig vil jeg sige, hr. formand, hvad angår indlæg fra nogle parlamentsmedlemmer, som har udtrykt tvivl om, hvorvidt gennemførelsen af disse afgørelser ville kunne være til fare for de grundlæggende rettigheder, menneskerettighederne, retsstatsprincippets forrang, som alle de europæiske lande går ind for, jeg vil sige, at netop denne forrang og beskyttelsen af de grundlæggende værdier og menneskerettighederne er de vigtigste overvejelser, som Rådet og medlemsstaterne gør sig i forbindelse med iværksættelsen af disse foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme.
Vi er overbevist om - og det tror jeg også, at Parlamentet er - at terrorismen bedst bekæmpes med vores system af værdier og med loven i hånden. Og det skal gøres konsekvent netop for at beskytte det system af værdier, som terrorismen vil tilsidesætte. Derfor vil jeg på Rådets vegne garantere for, at borgernes rettigheder aldrig vil blive trådt under fode under gennemførelsen af de afgørelser, som Rådet har truffet, og som Parlamentet støtter med de to Watson-betænkninger.

Vitorino
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, Kommissionen glæder sig over at kunne deltage i dagens forhandling, som vi finder er af afgørende politisk betydning for at sikre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Vi har allerede flere gange drøftet den juridiske udformning af den europæiske arrestordre og rammeafgørelsen om foranstaltninger med henblik på at bekæmpe terrorisme foranlediget af hr. Watsons betænkning, som blev vedtaget af Europa-Parlamentet den 5. september 2001. Jeg erindrer om, at Kommissionen allerede beskæftigede sig med disse emner for mere end et år siden på foranledning af de krav, der blev fremsat under Det Europæiske Råds møde i Tampere. Jeg tror, Europa-Parlamentet kan bekræfte, at Kommissionen tillægger dette spørgsmål den største betydning, og har søgt at afslutte forhandlingerne herom inden for den frist, der blev os givet under det ekstraordinære møde i Det Europæiske Råd efter begivenhederne den 11. september. Jeg vil i øvrigt gerne endnu en gang takke det belgiske formandskab for den indsats, der har sikret, at vi har nået de resultater, der er genstand for dagens forhandling.
De to tekster, der er forelagt Europa-Parlamentet, betegner et vigtigt skridt i retning af en forbedring af EU's og medlemsstaternes muligheder for at bekæmpe organiseret kriminalitet i almindelighed og terrorisme i særdeleshed. Den europæiske arrestordre vil, som ønsket, fuldt ud erstatte udleveringsproceduren inden for EU. Det Europæiske Råd i Tampere i oktober 1999 stillede krav herom, og dette blev gentaget under det ekstraordinære møde i september 2001.
Jeg vil endvidere gerne understrege, at Det Europæiske Råd fra første færd udtrykte ønske om ikke blot at anvende den europæiske arrestordre i kampen mod terrorismen, men også at gøre den europæiske arrestordre til et instrument, som erstatter udleveringsproceduren medlemsstaterne imellem. Kravet om dobbelt strafbarhed - som indebærer, at en person ikke overgives til et andet land, medmindre de forhold, der har givet anledning til arrestorden, også er strafbare i den medlemsstat, hvor arrestordren skal fuldbyrdes - ophæves for 32 lovovertrædelsers vedkommende, såfremt disse straffes med mindst tre års fængsel i den medlemsstat, der har udstedt arrestordren. Listen omfatter alvorlig kriminalitet og er i alt væsentligt overtaget fra Europol-konventionen, som er ratificeret af samtlige medlemsstater, hvilket vil sige, at den har været gjort til genstand for en demokratisk afstemning i de 15 medlemsstaters nationale parlamenter.
Den europæiske arrestordre vil gøre det muligt for de europæiske dommere at samarbejde direkte i fuld uafhængighed og under iagttagelse af de grundlæggende rettigheder. Den administrative fase i forbindelse med udleveringen fjernes, enhver politisering af udleveringsfasen undgås, og proceduren henhører herefter fuldt ud under domsmyndigheden og altså under medlemsstaternes dommere, hvilket efter min opfattelse er et afgørende element, hvis vi vil sikre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Når det gælder terrorismen, åbner teksten mulighed for, at medlemsstaterne harmoniserer deres definition af begrebet terrorhandlinger.
Terrorhandlinger defineres i den foreliggende tekst på grundlag af materielle forhold (krænkelse af personers liv eller fysiske integritet, bortførelse, gidseltagning, massiv ødelæggelse af offentlige eller private installationer, flykapring osv.) og på grundlag af det mål, der forfølges (trusler mod en befolkning, destabilisering af et lands eller en international organisations strukturer, tvang udøvet over for offentlige myndigheder med henblik på at udvirke, at disse udfører eller afholder sig fra at udføre en given handling).
Den foreliggende tekst indeholder også en definition af begrebet terrorgruppe, med udgangspunkt i begrebet kriminel organisation, som defineret ved den fælles aktion af 21. december 1998, og der skelnes mellem lovovertrædelser, som knytter sig til ledelse af en terrorgruppe, og lovovertrædelser, som knytter sig til deltagelse i en sådan gruppe.
Endvidere fastlægges et system, som skal gøre det mere attraktivt for terrorister, der ønsker at forlade miljøet, at samarbejde med politi og domsmyndighed, idet der gives mulighed for strafnedsættelse.
Jeg vil gerne understrege, at denne definition er særlig vigtig set i lyset af de igangværende forhandlinger i New York i FN-regi med henblik på vedtagelse af en konvention om international terrorisme. Det er vigtigt, at EU taler med én stemme under disse forhandlinger.
Vi har imidlertid ønsket en præcisering af teksten, i øvrigt også med henvisning til udtalelser fra flere af Europa-Parlamentets medlemmer. Jeg håber, De glæder Dem over at kunne genfinde Deres holdninger i den tekst, Rådet har vedtaget. Det gælder navnlig spørgsmål som faglige sammenslutninger eller antiglobaliseringsdemonstrationer. Sådanne forhold er under ingen omstændigheder omfattet af rammeafgørelsens liste over strafbare forhold, heller ikke såfremt sådanne manifestationer lejlighedsvis måtte eskalere ud over det sædvanlige.
Det er således demagogisk at tale om, at denne foranstaltning er indført med det formål at straffe sådanne manifestationer. Alt er nu præciseret og retligt fastslået.
Det vil i øvrigt være fastslået i en betragtning og en erklæring fra Rådet, at rammeafgørelsen ikke finder anvendelse på handlinger, der udøves med det sigte at bevare eller genetablere demokratiske værdier.
Når det drejer sig om respekten for de grundlæggende rettigheder, der har såvel Europa-Parlamentets som Kommissionens særlige bevågenhed, er de to tekster efter min opfattelse tilfredsstillende.
Hvad angår arrestordren, erindres der flere gange i den foreliggende tekst, eksempelvis i artikel 1, om, at medlemsstaterne og de dømmende myndigheder i forbindelse med såvel udstedelsen som fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre nøje skal overholde de principper, der fastslås i traktatens artikel 6, og som også kommer til udtryk i EU's charter om grundlæggende rettigheder.
Vi har i øvrigt lagt vægt på at få fastslået, at en person ikke kan udvises eller udleveres til en stat, såfremt der er væsentlig risiko for, at den pågældende person vil blive dømt til døden, tortureret eller underkastet anden form for umenneskelig og nedværdigende straf eller behandling.
Jeg finder grund til at understrege, at Deres ændringsforslag kan have en negativ effekt, og jeg forstår hr. MacCormicks bekymring i så henseende. Jeg skal ikke lægge skjul på min holdning til dette spørgsmål. Der er grund til at understrege, at habeas corpus-akten genfindes i de enkelte medlemsstaters retssystemer, og at artikel 5 og 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention, som også indgår i EU's charter om grundlæggende rettigheder, fastsætter bestemmelser om vilkår for varetægtsfængsling og om frigivelse ved uberettiget tilbageholdelse. Den europæiske arrestordre lægger på ingen måde hindringer i vejen for anvendelsen af det nationale retssystems og den europæiske menneskerettighedskonventions bestemmelser, når det gælder fastsættelse af vilkår for varetægtsfængsling i EU's medlemsstater.
Det er Kommissionens håb, at teksterne kan vedtages senest i maj 2002, så snart de sidste forbehold fra Parlamentets side er fjernet. Det vil derefter påhvile de enkelte medlemsstater at foretage den nødvendige tilpasning af den nationale lovgivning, således at de to tekster kan træde i kraft henholdsvis den 1. januar 2004, når det gælder den europæiske arrestordre, og den 1. januar 2003, når det gælder bestemmelserne om tiltale for terrorisme.
Gensidig tillid til uafhængige og effektive retssystemer er afgørende for et godt resultat, når det gælder den procedure, der indføres med den europæiske arrestordre. Kommissionen vil derfor også, som jeg anførte, da jeg senest deltog i en forhandling om dette emne i Europa-Parlamentet, og som Parlamentet har ytret ønske om i flere af de foreliggende ændringsforslag, i løbet af 2002 udarbejde en meddelelse om proceduremæssige minimumsgarantier i EU.
Der findes allerede et dokument, som indeholder Kommissionens overvejelser i denne henseende. Dette er tilgængeligt på Kommissionens websted. Kære medlemmer, De har mulighed for at konsultere dette dokument direkte. Det er tanken, at dokumentet skal sætte gang i en offentlig debat om disse spørgsmål og bidrage til den meddelelse, Kommissionen agter at fremlægge inden årets udgang.
I den omtalte meddelelse vil vi beskæftige os med så forskellige spørgsmål som retten til sproglig bistand, juridisk bistand, regler om appel, bevisførelse, andre løsninger som alternativ til varetægtsfængsling og udeblivelsesdomme. Det er målet på mellemlang sigt på baggrund af den offentlige debat at stille forslag om et lovgivningsmæssigt instrument på dette felt.
Hr. formand, jeg er ligeledes opmærksom på EU's udvidelse og gennemførelsen af disse tekster set i dette perspektiv. Gensidig tillid til uafhængige, troværdige og effektive retssystemer er også i denne sammenhæng helt afgørende for at sikre et godt resultat.
Man har længe bebrejdet EU, at udviklingen på det retlige område stod i stampe. De to tekster, der i dag forelægges Europa-Parlamentet, betegner klart et væsentligt fremskridt, og jeg forventer, at det spanske formandskab giver tilsagn om at videreføre dette ambitiøse projekt, og jeg forventer et lignende tilsagn og støtte fra Europa-Parlamentets side. Budskabet er klart. Vold tolereres ikke. Vi råder over lovfæstede og legitime værktøjer til at forsvare demokratiet, hvilket vidner om, at vi tager de europæiske borgeres klare krav om sikkerhed og bekæmpelse af terrorisme alvorligt.
(Bifald)

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Efter Rådets redegørelse har jeg i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget to beslutningsforslag.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.30.

Finansiering af udviklingsbistand med henblik på FN's internationale konference om dette emne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om finansiering af udviklingsbistand, specielt med henblik på FN's internationale konference om dette emne (Monterrey (Mexico), den 21.-22. marts 2002).

De Miguel
Hr. formand, det er med stor glæde, at det spanske formandskab for EU møder op i Parlamentet for at informere om forberedelserne af den internationale konference om finansiering af udviklingsbistand, som afholdes i Monterrey (Mexico) den 18.-22. marts i år.
I de seneste måneder har Monterrey-konferencen spillet en vigtig rolle for den såkaldte udviklingsdagsorden, særligt efter attentaterne den 11. september og konstateringen af, at udviklingsproblemerne i en globaliseret verden kræver vores samlede, øjeblikkelige og uopsættelige opmærksomhed.
Denne generelle interesse begrunder den indsats, som alle deltagerne i konferencens forberedelsesudvalg har gjort på det fjerde møde, som netop er blevet holdt i New York, og som endte med, at der blev vedtaget en tekst, som vil blive sat til afstemning blandt de stats- og regeringschefer, der deltager i topmødet i Monterrey.
Det er ikke tilfældigt, at dette dokument, som jeg kort vil redegøre for om lidt, har titlen "Monterrey-konsensussen". Da konferencen om finansiering af udviklingsbistand i Monterrey utvivlsomt er en af de vigtigste begivenheder inden for udviklingssamarbejde i løbet af det spanske formandskabs halvår, ønsker Spanien at prioritere denne begivenhed særlig højt, og denne prioritering afspejles i den officielle repræsentation. Dermed vil jeg sige, at den spanske ministerpræsident og rådsformand vil stå i spidsen for Fællesskabets delegation på topmødet i Monterrey.
Forberedelsen af konferencen, hr. formand, har været overordentligt kompliceret på grund af dens altomfattende karakter og det store antal aktører, der har taget del i overvejelserne.
Jeg vil benytte denne lejlighed til at takke for den store indsats, som de tidligere formandskaber for Unionen har gjort under hele denne proces, for det har været en udvikling, der har ført frem til i dag. Denne vedvarende fælles indsats betyder, at EU i Monterrey kan indtage den ledende stilling, der tilkommer os som verdens største donor af officiel udviklingsbistand.
Før jeg taler om indholdet af den tekst, der blev vedtaget i New York, vil jeg gerne, hr. formand, placere Monterrey-konferencen i den rette sammenhæng, for det er ikke en isoleret proces, men en del af den, der blev indledt med år 2000-erklæringen vedtaget af De Forenede Nationers Generalforsamling i september 2000 om bæredygtig udvikling og bekæmpelse af fattigdom i verden.
Det drejer sig derfor om tre uafhængige, men tæt forbundne processer. For det første det handelsmæssige område inden for rammerne af de forpligtelser, der blev indgået under WTO-konferencen i Doha. For det andet, hvad angår mobilisering af finansielle midler, FN's konference om udviklingsfinansiering, og for det tredje, hvad angår miljø, den planlagte konference om bæredygtig udvikling, som finder sted senere på året, nemlig i september i Johannesburg.
Jeg vil nu kort redegøre for indholdet af Monterrey-dokumentet, den berømte Monterrey-konsensus, som jeg nævnte før. Den endelige tekst, som blev vedtaget ad referendum, da der ikke kunne gennemføres et formelt afsluttende møde i New York, består af 73 nummererede afsnit og afspejler den konsensusånd, hvori den er blevet udarbejdet. Da den ikke indeholder åbne spørgsmål, fordi alt er aftalt, håber vi, at stats- og regeringscheferne kan få en oprigtig og åben politisk dialog om de ting, der har mest indflydelse på udviklingen og dens aktuelle udfordringer.
Af aftalen fremgår det, at det internationale udviklingssamarbejde tager udgangspunkt i en række principper, der er fælles for donorer og modtagere, bl.a. og især begrebet god regeringsførelse på alle planer, eksistensen af stabile demokratiske institutioner og respekt for retsstaten, alt sammen i en partnerskabsånd, hvor de udviklede lande forpligter sig til at træffe en række foranstaltninger, der kan fremme pengestrømmene til udviklingslandene - ganske vist på en række betingelser - hvorved det gennem internationalt samarbejde sikres, at regeringerne kan skabe gode nationale betingelser for økonomisk vækst og social udvikling.
De udviklede lande forpligter sig også til at fremme samhandlen på de områder, som er omfattet af aftaler indgået inden for rammerne af WTO, der af alle betragtes som drivkraften bag al økonomisk aktivitet. De udviklede lande forpligter sig til at forøge den officielle udviklingsbistand efter at have konstateret, at den er blevet skåret ned i de senere år.
Denne forøgelse af ressourcerne er en forpligtelse, der gælder alle donorer, inklusive USA og Japan. Den vedtagne tekst er på linje med Laeken-erklæringen. I hele dokumentet fremhæves den private sektors rolle som drivkraften bag udvikling og som ressourcekilde.
Det fremgår også, at det er nødvendigt at forøge ressourcerne for at styrke udviklingslandenes institutionelle kapacitet og at iværksætte hele initiativet til nedbringelse af de meget forgældede fattige landes gældsbyrde.
Hvad angår den internationale finansielle struktur, fastholdes de eksisterende institutioners selvstyre og deres ledende organers mandat, og den proces, der er i gang i Den Internationale Valutafond og Verdensbanken, støttes. Samtidig lægges der vægt på principperne om koordinering, gennemsigtighed og udviklingslandenes deltagelse i de internationale finansielle institutioner.
Opfølgningen på konferencen var også genstand for livlig debat, og man besluttede sig til sidst for flere opfølgningsmetoder: på forårsmødet mellem ECOSOC og Bretton Woods-institutionerne med deltagelse af WTO og repræsentanter for det civile samfund og den private sektor og i FN's Generalforsamlings dialog på højt plan, som finder sted hvert andet år. Samtidig anmodes FN's generalsekretariat om at støtte den fulde udnyttelse af FN's specialiserede organers eksisterende koordineringsmekanismer og om at udarbejde en årsrapport om de opnåede resultater på området.
Dertil kommer en international opfølgningskonference, hvis konkrete indhold vil blive fastlagt inden 2005. Denne række af instrumenter og disse mekanismer skal sikre, at Monterrey-processen vedbliver med at være på dagsordenen i de vigtigste internationale organisationer og institutioner og ligeledes i FN's fora, programmer og specialiserede organer.
Jeg vil ikke slutte, hr. formand, uden at komme ind på nogle af EU's bidrag, som er nævnt flere steder i teksten. Jeg mener, at Europa-Parlamentet bør være meget bevidst om, og at vi kan være meget stolte af, den faste holdning, som EU har haft under hele Monterrey-processen.
Jeg vil gerne opregne disse bidrag. For det første partnerskabsbegrebet og fastholdelsen af behovet for stabile økonomiske politikker, god regeringsførelse og de demokratiske principper og ligeledes beskyttelse af menneskerettighederne. Samtidig har EU lagt vægt på det civile samfunds deltagelse i udviklingsprocessen.
For det andet vil jeg gerne fremhæve EU's holdning om, at det er vigtigt at understrege nødvendigheden af, at udviklingen er bæredygtig og inddrager økonomiske, sociale og miljømæssige aspekter, og at ligestilling mellem kønnene altid respekteres, idet hovedmålet er fattigdomsbekæmpelse. Derfor beklager formandskabet, at der på grund af modstanden fra G-77 og andre donorer til det sidste ikke kunne indføjes en specifik henvisning til det nyskabende begreb om globale offentlige goder, men på grund af dets betydning forventer vi, at diskussionerne af definitionen og finansieringen af det fortsætter i de relevante fora.
For det tredje har EU ønsket at fremhæve forbindelsen mellem effekten af den officielle udviklingsbistand og bistandsmodtagernes iværksættelse af hensigtsmæssige politikker på det politiske, økonomiske og sociale område. Nogle politikker fokuserer på bistand til dem, der har de største behov, så man kan få størst muligt udbytte af denne officielle udviklingsbistand. På den måde ligger vægten ikke kun på forøgelse af ressourcernes omfang, men på deres effektive udnyttelse, hvor bekæmpelse af korruption og i endnu højere grad forpligtelsen til at fortsætte forhandlingerne om den specifikke FN-konvention om spørgsmålet spiller en vigtig rolle. På samme måde er nedbringelsen af udlandsgælden blevet knyttet sammen med en effektiv udnyttelse af disse ressourcer for at opnå økonomisk vækst og en bæredygtig udvikling, der begunstiger de dårligst stillede sektorer i de lande, der er omfattet af disse instrumenter.
EU har naturligvis arbejdet meget aktivt sammen med andre store donorer som USA, Japan og G-77 for at opnå almindelig tilslutning til målet om en udviklingsbistand på 0,7% af BNP, som gør det muligt at inddrage de forskellige synspunkter, økonomiske forhold og interesser.
Jeg vil understrege, at netop denne indsats har betydet, at der i Monterrey-konsensussen er blevet brugt en terminologi, som svarer til den, der blev vedtaget på Det Europæiske Råd i Laeken.
For det fjerde har EU med held bestræbt sig på at indføre konkrete henvisninger til multilateralt samarbejde i teksten på grund af de nye tværnationale udfordringer og trusler, som finansieringen af terrorisme og organiseret kriminalitet udgør.
For det femte har EU også arbejdet aktivt på i teksten at indføre specifikke henvisninger til private banker og den betydning, som udviklingen af denne sektor har for de små og mellemstore virksomheder i udviklingslandene.
Endelig er det også værd at fremhæve støtteforanstaltningerne til forøgelse af udviklingslandenes institutionelle kapacitet på det handelsmæssige område. Her afventer formandskabet med stor interesse den pakke med konkrete foranstaltninger, som Kommissionens ansvarlige tjenestegrene er i færd med at udarbejde, for at forøge udviklingslandenes forhandlingsevner på det handelspolitiske område.
Kort og godt ser formandskabet forholdsvis optimistisk på den kommende Monterrey-konference efter det fjerde og sidste forberedende møde. Til trods for de tvivlsspørgsmål, der var lige til det sidste, blev den endelige tekst vedtaget den 27. januar i år, næsten to måneder før dette vigtige internationale møde. Det faktum, at Monterrey-konsensussen er resultatet af enighed - hvilket jeg allerede har nævnt - og at alle donorerne er inddraget i den, gør den til en god fremtidig platform, for derved opstår det tillidsforhold, som denne meget komplicerede proces kræver, og som desuden nu kan føre til, at de rundbordssamtaler, der er planlagt i Monterrey, kan finde sted i en positiv og konstruktiv atmosfære uden konfrontationer.
Monterrey-konferencen er en nyskabelse, fordi udviklingen og fattigdomsbekæmpelsen ses ud fra en altomfattende synsvinkel, der inddrager de forskellige aspekter og fremmer alle aktørernes deltagelse. Denne brede synsvinkel giver hele processen en ekstraordinær kompleksitet, som vi bør håndtere pragmatisk og realistisk gennem et arbejde, der har til hovedformål at inddrage - ikke udelukke - alle, der er involveret i udviklingssamarbejde. Vi håber også, at den internationale kampagne om år 2000-erklæringens mål, der bebudes i dokumentets punkt 62, vil bidrage til det.
Hr. formand, jeg kan forsikre Parlamentet om, at Rådets formandskab fortsat vil være stærkt engageret i denne sag, og at det fortsat er vores vigtigste mål, at konferencen bliver en succes, navnlig når man tænker på, at udviklingssamarbejdspolitikken bør være en af de søjler, som EU's indsats hviler på udadtil, og den bør være helt i harmoni med andre søjler som den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og handelspolitikken.
Set i det lys er vi sikre på, at Monterrey-konferencen giver EU en historisk mulighed for, sammen med de andre deltagere, at sende et klart budskab til forsvar for de værdier, der kendetegner os. Derfor mener vi, at forsvaret af demokratiet, af god regeringsførelse, af styrkelsen af de bistandsmodtagende landes institutionelle kapacitet, af retsstaten, af fred og sikkerhed og af menneskerettighederne er væsentlige elementer i hele den økonomiske og sociale udvikling.

Nielson
Hr. formand, EU tillægger denne konference stor betydning. Vi er overbevist om, at vi i den nuværende internationale kontekst ikke kan se på konferencen om finansiering af udviklingsbistand på den sædvanlige måde. Denne gang skal der ske noget.
Den nuværende krise vil påvirke den økonomiske udvikling i hele verden, og det vil endnu en gang blive de fattigste, der kommer til at betale den højeste pris. Vi må modvirke denne tendens ved at gøre alt, hvad vi kan, for at få globaliseringen til at arbejde for de fattige og ikke imod de fattige.
I denne forbindelse repræsenterer konferencen om finansiering af udviklingsbistand en afgørende mulighed for det internationale samfund til at slutte en ny "global pagt" ud fra den antagelse, at en mere sikker verden for alle kun vil være mulig, hvis der er et stærkt signal om fornyet vilje til at bekæmpe fattigdommen.
Efter den aftale, som det forberedende udvalg angående konferencens slutdokument nåede frem til, bør vi koncentrere opmærksomheden om positive initiativer, som EU kan tage på afgørende områder, og om de bidrag, vi kan yde til den politiske erklæring i Monterrey.
Der er behov for at gøre noget med hensyn til omfanget af udviklingsbistanden. Vi må enes om konkrete skridt til at fordoble pengestrømmene fra udviklingsbistanden inden for de næste fem år for at kunne nå udviklingsmålene for årtusindskiftet. Udviklingsbistanden må også gøres mere effektiv. Vi må færdiggøre arbejdet med at frigive bistanden i rette tid til konferencen.
Alle de temaer, der drøftes internationalt, vil blive stående på den internationale dagsorden, hvad enten de udtrykkelig kommer med i Monterrey-aftalen eller ikke. Et sådant tilfælde er drøftelsen af kollektive goder på globalt plan. Vi vil fortsat argumentere for at gøre noget reelt for at sætte skub i den internationale solidaritet.
Efter vores opfattelse er Monterrey og Johannesburg tæt forbundne, da begge ser på måder, hvorpå man kan gennemføre år 2000-erklæringen og nå de internationale udviklingsmål, hvilket vi stærkt støtter. Desuden har de også begge forbindelse til handelsforhandlingerne i forlængelse af Doha. Vi har mulighed for at gennemføre et omfattende arbejde, og vi ser frem til at tage del i denne konference og gøre den til en succes.

Wijkman
Hr. formand, vi lever i en verden, der præges af stor materiel rigdom, men goderne er ulige fordelt. Mere end 3 milliarder mennesker forsøger i dag at overleve for mindre end 2 dollars om dagen. At udrydde fattigdommen er et moralsk imperativ, men det er også et spørgsmål, der hænger direkte sammen med vores fælles sikkerhed. Vi lever i en verden, hvor afhængigheden øges lande og mennesker imellem, i en verden med store kløfter, øget risiko for spændinger, migration i stor målestok, slid på miljøet og stigende kriminalitet. Alt dette kan naturligvis også resultere i handlinger præget af desperation, der f.eks. kan føre til terrorisme.
Det er med udgangspunkt i denne situation, at vi skal se den kommende konference i Monterrey, men også verdenstopmødet i Johannesburg til efteråret. Rige og fattige lande har ved disse to lejligheder en chance for at blive enige om en langsigtet plan for en gradvis udryddelse af fattigdommen. De rige lande skal tilbyde mere støtte. De fattige lande skal møde op med prioriteringer for fattigdomsarbejdet, bedre respekt for demokrati og menneskerettigheder, en styrket kamp mod korruption osv.
Det konsensusdokument, der refereres til i dag, er efter min mening svagt. Smukke ord og en nok så velformuleret retorik kan ikke udrydde fattigdommen. Den dybere mening med denne beslutning er derfor, at EU skal gøre sig alle tænkelige anstrengelser i Monterrey for at fremskaffe konkrete løfter om et øget samarbejde, en større omfordeling af midler, gældseftergivelse og i det hele taget øget støtte på en række områder. Et særligt spørgsmål handler om arbejdet for at øge produktionen af globale fordele, som kommissær Nielson refererer til - de såkaldte public goods, det vil sige indsatser til beskyttelse af klimaet, bekæmpelse af skovrydning, udvikling af vacciner og medicin til bekæmpelse af smitsomme sygdomme m.m.
Med denne beslutning, hr. formand, sender vi et klart signal til Kommissionen, til vores medlemsstaters regeringer og til det internationale samfund om, at netop vi parlamentsmedlemmer tager disse spørgsmål meget alvorligt, og at vi ønsker mere end blot ord i Monterrey. Vi vil se konkrete resultater!

Van den Berg
Hr. formand, med den forestående FN-konference i Monterrey står verden over for et grundlæggende valg. Kløften mellem rig og fattig er i de sidste tiår, til trods for alle flotte ord, internationale konferencer og udviklingsprogrammer, kun blevet større. 1,2 milliarder mennesker, det er en femtedel af verdens befolkning, lever for mindre end 1 dollar om dagen. De tre rigeste mennesker besidder samme mere end den samlede indtægt i de 48 fattigste lande i verden. 130 millioner børn får aldrig en skole at se indefra. Det er den nøgne sandhed.
Vi kan lære én klar ting af de forfærdelige angreb den 11. september, og det er, at vi i den globale landsby skal være villige til sammen at løse disse problemer, men vores svar er i ekstrem grad mangelfuldt. Jeg vil gerne advare imod en ny international doktrin, hvor den vestlige verden vender den milliard mennesker ryggen, som kæmper for en daglig eksistens, ved at trække sig tilbage bag barrierer, som er opbygget af våbenskjold og dyrt teknologisk forsvarsmateriel.
Det beløb på 379 milliarder dollars, som Pentagon, hvis det er op til præsident Bush, skal modtage til næste år, er mere end syv gange så stort som den samlede udviklingsbistand, som blev givet sidste år verden over. Denne situation er endnu mere forfærdelig, når man tænker på, at den verdensomspændende aftale om at give 0,7% af BNP til udviklingsbistand i øjeblikket er faldet til et historisk lavpunkt på 0,24%. Det er uacceptabelt, fordi det netop er nødvendigt med en fordobling af den verdensomspændende udviklingsbistand for at holde vores internationale løfte om, at i 2015 skal alle børn i verden kunne gå i skole og til læge.
Hr. formand, løfterne for 2015 er klare. Medlemsstaterne skal hurtigt og konkret opfylde forpligtelsen på 0,7%. Vi må ikke lade gennembruddet fra Doha løbe ud i sandet. Den europæiske landbrugspolitik skal ændres til fordel for den tredje verden. Konferencen i Monterrey vil uden seriøse forpligtelser fra de vestlige landes side ende med et nederlag. Derfor skal Europa som den største donor af udviklingssamarbejde i hele verden og som den største internationale handelsmagt bruge hele sin styrke i kampen, idet der skal bygges videre på de i Doha opnåede succeser med det formål at indgå reelt forpligtende aftaler om bistand, uddannelse, sundhedspleje og vidtgående gældssanering.

Van den Bos
Fjernelsen af velfærdsforskellene er meget vigtig for stabiliteten og freden i verden. Det er ikke tilstrækkeligt med mere udviklingsbistand, men uden flere penge kan fattigdommen ikke udryddes. Billig undervisning og sundhedspleje skal gøre menneskene i stand til selv at udvikle økonomien og tiltrække udenlandsk kapital. For at opnå FN's udviklingsmålsætninger skal hjælpen fordobles. De fleste donorer giver fortsat meget mindre end de aftalte 0,7% af deres BNP. USA kan nemt bidrage med meget mere, men fokuserer kun på en forhøjelse af de militære udgifter. Mange europæiske partnere er ligeledes bagud.
Problemerne med hjælpen må ikke være et alibi for at gøre for lidt. Hvis vi tager ved lære af erfaringerne og udformer en bedre international koordination, kan udviklingssamarbejdet blive mere effektivt. Hjælp skal bidrage til at oprette en god forvaltning, demokratiske strukturer og en fungerende markedsøkonomi. Adgangen til verdensmarkedet er meget vigtig for udviklingslandene. Uoverskuelig gæld skal i væsentlig grad nedsættes, og fonden for gældssanering skal i den forbindelse være tilstrækkelig.
Fattigdom, hr. formand, er en grobund for vold og terrorisme. Mere hjælp er ikke kun en humanitær nødvendighed, men ligeledes en absolut betingelse for en stabil og fredelig verden.

Rod
Hr. formand, der er grund til at glæde sig over den internationale konference om finansiering af udviklingsbistand. Emnet er centralt i en tid, hvor der tales om at reducere bistanden til udviklingslandene.
FN har i mere end 20 år over for donorlandene påpeget, at der i henhold til OECD's standarder kræves afsat 0,7% af BNI til statslig udviklingsbistand. Ikke desto mindre er der kun fire lande, der opfylder denne forpligtelse. Bistanden er generelt faldende, og gennemsnittet ligger i dag på 0,2%. Udviklingslandene rammes hårdt af den gradvise og strukturelle forringelse af bytteforholdet, når det gælder basisprodukter, og fastholdes i en ond cirkel i form af betaling af renter og - ofte uberettigede - afdrag på gælden. Hvordan skal landene under disse omstændigheder finde de finansielle ressourcer, der er nødvendige for at sikre befolkningens menneskelige, økonomiske og sociale udvikling?
Vi sætter derfor vores lid til Monterrey-konferencen. Medmindre udfaldet er givet på forhånd, og de amerikanske holdninger kommer til at dominere også under denne konference, som det var tilfældet i Doha. Der sættes ikke på noget tidspunkt spørgsmålstegn ved den neoliberale globalisering i det foreliggende dokument, der, som den konsensus, der kan ventes etableret i Monterrey, ligger helt på linje med De Liberale postulater om udviklingsspørgsmålene, der har været fremført af de internationale institutioner og af Kommissionen i 20 år. Ikke desto mindre har befolkningen i udviklingslandene i samme periode oplevet faldende indkomster, hvilket vidner om, at den pågældende opskrift er ineffektiv og giver uønskede resultater. Den har vist sig at være en fiasko. Men man fortsætter.
Jeg ved ikke, om den konsensus, der tegner sig inden konferencen i Monterrey, og som hverken vidner om ambitiøse mål eller konkrete finansielle foranstaltninger, endsige en tidsplan, er definitiv. Skulle det være tilfældet, og indskrænker konferencen sig til smukke erklæringer, som aldrig udmøntes i praksis, bør den efter min opfattelse aflyses, og de millioner af euro, der medgår til at arrangere konferencen, bør i så fald gå direkte til de mindst udviklede lande.
Det ville imidlertid være en skam, eftersom der er en række forhold, som bør påpeges og kritiseres, men også en række forhold, som bør drøftes, en række forslag, som bør stilles, når det gælder mobilisering af bistand, eftergivelse af gæld, beskatning af kapital og reform af WTO.
EU bør benytte denne lejlighed til at få vedtaget ambitiøse mål og i tilknytning hertil bindende foranstaltninger, som gør det muligt at halvere fattigdommen inden 2015. EU bør på ny påpege det mål, man forpligtede sig til at nå i Göteborg, og kræve, at medlemsstaterne forhøjer bistanden til 0,7%. Regeringer og parlamenter, som har godkendt princippet om en Tobin-afgift, bør påpege betydningen af en sådan afgift med henblik på at sikre en regulering af kapitalmarkederne og en omfordeling til fordel for landene i syd.
Hr. formand, alle deltagende bør bidrage til at sikre en vellykket konference. EU bør påtage sig sin del af ansvaret.

Miranda
Hr. formand, fattigdommens omfang i verden er mere end velkendt, og det gælder også det store skel, der er mellem jordens to halvkugler. Trods de mange fine hensigtserklæringer, det højtidelige løfte fra 1974 om, at den staslige udviklingsstøtte skal op på 0,7% af BNP, og det forhold, at Verdensbanken for nylig har sagt, at udviklingsstøtten bør fordobles, udgør den alligevel ikke mere end 0,22% af OECD-landenes BNP, det laveste nogensinde, idet den er faldet med ca. 25% i løbet af de sidste 10 år, således at den staslige udviklingsstøtte for EU's medlemsstaters vedkommende i dag ikke er på mere end 0,32% af BNP.
Monterrey-konferencen får i denne sammenhæng og i fortsættelse af Johannesburg en meget stor betydning. Det er virkelig på tide at foretage en kursændring og vende de negative tendenser, se på de fattige landes udviklingsproblem med andre og mere solidariske øjne og træffe konkrete og forpligtende foranstaltninger. Vi værdsætter Rådets beslutning af den 8. november, men det er afgørende, at det spanske formandskab og Kommissionen ikke holder sig tilbage, men målbevidst arbejder på, at Monterrey bliver udmøntet i objektive og tidsberammede forpligtelser, der kan sikre mærkbare fremskridt, selv om vi kender de reaktionære og uacceptable synspunkter, som den amerikanske regering hylder i denne sag, synspunkter, som vi ikke bør følge, og som heller ikke må svække den enighed, der ellers skulle være i Monterrey.
Monterrey må også resultere i, at der bliver gjort op med den ødelæggende virkning, som udlandsgælden har for udviklingslandenes udvikling, hvor der må skabes mekanismer, der ikke blot tager sig af de dybt forgældede fattige landes problemer, men tager udgangspunkt i en generel tilsluting til princippet om, at gælden bør slettes helt. Den frygtelige situation, som udviklingslandene befinder sig i, er ganske uholdbar, og EU og dets medlemsstater må ikke stille sig tilfreds med at være den vigtigste donor, men bør på denne konference indtage en klar holdning til fordel for, at udviklingslandene kommer ud af den situation.

Kronberger
Hr. formand, den voksende afstand mellem rig og fattig i verden rummer et enormt risikopotentiale for alle implicerede. Den traditionelle udviklingsstøtte, der mere eller mindre opfattes som en slags gavebod fra de rige lande til de fattige lande, fungerer ikke. Vi skal have et omfattende koncept for en fredelig udvikling i de fattige lande. Det er naturligvis lettere sagt end gjort - desværre. Men vi skal huske på, at den fattigste befolkning netop lever i råstofrige lande som f.eks. Angola eller Nigeria. Det er ingen tilfældighed, men sådan er systemet. Man kan spørge sig selv, hvem der er donorlande, og hvem der er modtagerlande. For det er ikke helt klart for mig.
Situationen for udviklingslandene er værre end dengang, der var koloniherredømme. Nøglen ligger i en retfærdig verdenshandel, hvor priserne på råstoffer skal ligge på det niveau, de fortjener, og der skal blive ved med at være værditilvækst i disse lande, for at den derværende infrastruktur kan videreudvikles.

Formanden
Kære kolleger, forhandlingen er afbrudt. Den vil blive genoptaget i eftermiddag.
(Mødet udsat kl. 12.25 og genoptaget kl. 12.30)

Deva
Hr. formand, i betragtning af at det i dag er 50-årsdagen for Hendes Majestæt Dronningens tronbestigelse i Det Forenede Kongerige, kan vi så ikke markere dette og sende hende vores lykønskninger i anledning af 50 års strålende regering?

Formanden
Jeg vil lade Deres bemærkninger gå videre til formanden.

Afstemning
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er afstemning.
Forslag til afgørelse om udvalgenes talmæssige sammensætning (B5-0060/2002)
(Forslaget til afgørelse vedtoges)
Forslag til afgørelse om de interparlamentariske delegationers talmæssige sammensætning (B5-0059/2002)
(Forslaget til afgørelse vedtoges)
Forslag fra Formandskonferencen om udnævnelser af medlemmer af Europa-Parlamentet til formandskabet i Den Blandede Parlamentariske Forsamling for Konventionen mellem stater i Afrika, Vestindien og Stillehavet og Den Europæiske Union (AVS-EU)
(Formandskonferencens forslag vedtoges)
Forenklet procedure: Forslag fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 95/93 af 18. januar 1993 om fælles regler for tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i Fællesskabets lufthavne (KOM(2002) 7 - C5-0020/2002 - 2002/0013(COD))
(Forslaget vedtoges)
Betænkning (A5-0465/2001) af Vidal-Quadras Roca for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om bygningers energimæssige ydeevne (KOM(2001) 226 - C5-0203/2001 - 2001/0098(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0466/2001) af Kauppi for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om
I. forslag til Rådets og Europa-Parlamentets forordning om administrativt samarbejde vedrørende merværdiafgift (KOM(2001) 294 - C5-0269/2001 - 2001/0133(COD));
II. forslag til Rådets og Europa-Parlamentets direktiv om ændring af Rådets direktiv 77/799/EØF om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte og indirekte skatter (KOM(2001) 294 - C5-0270/2001 - 2001/0134(COD))
(Ved successive afstemninger vedtoges de to forslag til lovgivningsmæssig beslutning)
Betænkning (A5-0025/2002) af da Silva for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Rådets beslutning om på Det Europæiske Fællesskabs vegne at godkende Kyoto-protokollen til De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og den fælles opfyldelse af forpligtelserne i forbindelse hermed (KOM(2001) 579 - C5-0019/2002 - 2001/0248(CNS)
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0003/2002) af Watson for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om
I. udkast til Rådets rammeafgørelse om bekæmpelse af terrorisme (14845/1/01 - C5-0680/2001 - 2001/0217(CNS));
II. udkast til Rådets rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (14867/1/01 - C5-0675/2001 - 2001/0215(CNS))
(Ved successive afstemninger vedtoges de to forslag til lovgivningsmæssig beslutning)
Betænkning (A5-0002/2002) af Rapkay for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens niende oversigt over statsstøtte i Den Europæiske Union (KOM(2001) 403 - C5-0632/2001 - 2001/2269(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0017/2002) af Martens for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om Kommissionens meddelelse om udkast til detaljeret arbejdsprogram for opfølgning af rapporten om uddannelsessystemernes konkrete fremtidige mål (KOM(2001) 501 - C5-0601/2001 - 2001/2251(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0467/2001) af Olsson for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om overvågning af BSE-krisen med hensyn til folkesundhed og fødevaresikkerhed (2000/2321(INI))
Efter afstemningen om ændringsforslag 1

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg vil gerne meddele, at der i hvert fald kan stemmes om den anden del af ændringsforslag 1.

Formanden
Når det gælder ordlyden, har De sandsynligvis ret, men ånden i ændringsforslaget er den modsatte. Så jeg vil spørge ordføreren, hr. Olsson, til råds i denne sag.

Olsson
Hr. formand, jeg er enig med Dem. Det drejer sig her om tre forskellige alternativer. Vi har nu stemt for det ene, hvilket betyder, at de andre falder bort.
(Forslaget til beslutning vedtoges) Stemmeforklaringer
Betænkning af Vidal-Quadras Roca (A5-0465/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for hr. Vidal-Quadras Rocas meget vigtige betænkning om metoderne til energibesparelse, ikke mindst i forbindelse med opførelsen af bygninger, der anvendes til beboelse, hvor varmeudgifterne er de udgifter, som går hårdest ud over EU-borgerne.
Ved denne lejlighed, hvor vi taler om varmeudgifter - som meget ofte afholdes af de ældre og pensionisterne - vil jeg gerne give udtryk for ønsket om, at EU's medlemsstater beslutter sig til at tildele pensionisterne et beløb, som er forskelligt fra region til region, til afholdelsen af disse udgifter. Der er nogle utroligt smukke regioner i Europa, hvor udgifterne til opvarmning af husene er meget begrænsede, f.eks. på Sicilien, og der er regioner, som også er utroligt smukke - f.eks. i Sverige og i Finland - hvor varmeudgifterne til gengæld er meget større.

Formanden
Jeg ville føje Skotland til Deres liste over steder, hvor varmeudgifterne er meget store.
Betænkning af Kauppi (A5-0466/2001)

Fatuzzo
Jeg vil tale om Skotland lige om lidt, hr. formand.
Hvad angår fru Kauppis betænkning om samarbejde vedrørende merværdiafgift, kan jeg fortælle Dem, at jeg i Genovas lufthavn mødte min ven Bertone - som jeg har gået i skole med - og han sagde følgende til mig i den forbindelse: "Hvor er I dog dygtige i EU til at få os til at betale mere i skat og til at blive enige om, hvordan vi bedre kan betale skat!"
Bertone er fra Genova ligesom jeg, Fatuzzo, og i Italien betragter man Genova på samme måde som Skotland i Storbritannien, hvilket betyder, at man er af den opfattelse, at vi sparer meget på pengene. Min ven Bertone fra Genova sagde netop til mig: "Ja, I er dygtige til at få os til at betale. Men hvorfor gør I ikke i stedet en indsats for at få os til at betale mindre i skat? Så bliver vi fra Genova glade, og det gør skotterne sikkert også. Det håber jeg, at I gør snarest muligt!"

Sacrédeus
Jeg har stemt imod denne betænkning. Grunden hertil er, at man i betænkningen angiver artikel 95 i traktaten som retsgrundlag, hvilket er ensbetydende med flertalsafgørelser i Rådet og ved fælles beslutningstagning med Europa-Parlamentet. Det gør man på trods af, at der i artikel 95 står, at den ikke gælder "fiskale bestemmelser". Det indebærer dermed noget så principielt afgørende som en omregulering ved behandlingen af skattespørgsmål, hvilket lader det mellemstatslige samarbejde tilbage med disse krav om enstemmighed i henhold til artikel 93 i traktaten.
Jeg er ikke enig i Kommissionens opfattelse af, at betænkningen kun omhandler administrativt samarbejde, og at forslaget ikke har skattemæssige konsekvenser, da det ikke direkte handler om skatteopkrævning. Tidligere har Rådet altid forkastet denne holdning og ændret retsgrundlaget til artikel 93 og 94, der kun kræver en høring af Parlamentet.
De svenske kristelige demokrater støtter fuldt ud Rådets linje. Vi mener, at skattemæssige spørgsmål ikke skal afgøres ved flertalsbeslutninger i Rådet og ved fælles beslutningstagning med Parlamentet. Vores klare standpunkt er, at der også fremover skal være enstemmighed ved beslutninger om skatter jf. traktatens artikel 93.
Betænkning af Moreira da Silva (A5-0025/2002)

Fatuzzo
Denne betænkning handler om klimaændringer og om, hvad vi skal gøre for at få en renere luft. Jeg er helt enig, hr. formand. Men lagde De mærke til, hvor dejligt vejr det var her i Strasbourg i går? Det var 14-15 grader varmt, det var helt forårsagtigt, og det var vi alle meget glade for. Så var det, at jeg blev i tvivl om noget, hr. formand. Nu er det vel ikke sådan, at den globale opvarmning, som vi gør så stor en indsats imod, og som får jordens gennemsnitstemperatur til at stige, i den sidste ende er bedre, end at det bliver koldere? Vi burde måske tænke os godt om, før vi opfylder disse forpligtelser, for måske ville lidt mere varme her i verden være bedre for os?
Betænkning af Watson (A5-0003/2002)

Fatuzzo
Denne betænkning har som bekendt været drøftet indgående, og der har også været strid omkring den, specielt i Italien, hvilket De godt er klar over, hr. formand.
Jeg vil gerne bekræfte det, jeg allerede har sagt i tidligere stemmeforklaringer om den europæiske arrestordre og bekæmpelsen af terrorisme. Jeg er enig i, at man med nogle hurtige procedurer bør gribe ind for at arrestere dem, der skal arresteres, uanset i hvilken af EU's medlemsstater de prøver at flygte. For Pensionistpartiet og for mig personligt er den endelige målsætning dog, at vi reelt når frem til en fælles straffeprocesret og en fælles strafferet i EU. Hvis vi, når det kommer til stykket, alle er enige om, at en bestemt handling er en forbrydelse, bør vi nemlig alle kunne være dette uden forskelle. Dette område er alt for vigtigt til, at der må eksistere forskelle i Europa.

MacCormick
Hr. formand, når vi tænker over problemerne med at forbedre procedurerne her i Parlamentet, er det værd at notere, at en stemmeforklaring af denne art er en måde, hvorpå man ved afslutningen af en debat kan svare på noget, kommissæren har sagt.
Ved afslutningen af debatten om Watson-betænkningen sagde hr. Vitorino, at de ændringsforslag, der har at gøre med habeas corpus-bestemmelsen, risikerede at skabe forvirring i spørgsmålet og underminere respekten for menneskerettighederne. Herved så han helt bort fra, at den første betingelse, der er fastsat for, at dette ændringsforslag kan træde i kraft, er, at der er sket en overtrædelse af menneskerettighederne i den modtagende stat.
Det, jeg sagde i mit indlæg under debatten, var, at det ikke er nok at have en fælles aftale om at respektere rettigheder. Man må også have effektive foranstaltninger. Vores tekst ville have udgjort en effektiv foranstaltning. Siden Parlamentet i sin visdom (eller mangel på samme) besluttede ikke at vedtage den, stemte jeg mod Watson-betænkningen om arrestordre. Andre medlemmer fra Det Forenede Kongerige vil komme til at fortryde, at de ikke også gjorde det.
Nogle af mine kolleger i Den Europæiske Fri Alliance - et flertal af dem - stemte for Watson-betænkningen. Ikke at de ikke også beklagede manglen på habeas corpus-ændringsforslaget, men de følte sig af samvittighedsgrunde stærkt forpligtede, som vi alle gør, til at skabe fremgang for det europæiske juridiske rum og fandt, at dette var nødvendigt.

Schörling
Hr. formand, jeg bliver glad, hvis vi kan løse dette på en god måde. Jeg tror, at vi har indleveret navnene i god tid, men at der er sket en misforståelse.
Det drejer sig altså om antiterrorlovene og en europæisk arrestordre. Vi stiller os stærkt kritiske over for disse terrorlove og i særdeleshed over for en arrestordre, både med hensyn til indholdet og med hensyn til den hastighed, med hvilken lovene er udarbejdet. Vi er også kritiske over for det faktum, at der mangler en grundlæggende undersøgelse og en vurdering af virkningerne af de foreslåede love. Desuden har Europa-Parlamentet faktisk behandlet spørgsmålet uden større eftertanke. Vi var derfor også meget opsat på at få vores ændringsforslag 4 vedtaget ved dagens afstemning. Sådan gik det desværre ikke. Jeg synes derfor ikke, at Parlamentet har påtaget sig sit ansvar med hensyn til beskyttelse imod frihedsberøvelse samt beskyttelse af menneskerettigheder.
Efter angrebene i USA den 11. september er arbejdet med at indføre nye antiterrorlove i EU gået rasende hurtigt. Disse lovforslag er meget vidtgående, og den enkeltes sikkerhed kan være i fare. Det gælder også fortolkningerne af, hvordan man egentlig skal definere en terrorgruppe. Derfor stemte et flertal af gruppen De Grønne nej til arrestordren.
Alt dette får også andre konsekvenser. I Sverige har fastfrysningen af den idealistiske forening al-Barakas aktiver direkte ramt en række svenske borgere med somalisk oprindelse. Man har desuden gjort det umuligt for somalierne at sende penge til trængende familiemedlemmer. Dette er et tydeligt eksempel på, hvor blindt disse love kan ramme, og det medfører overgreb på mennesker, at denne type af foranstaltninger kan vedtages, uden at der kræves beviser. Efter min mening var der behov for mere eftertanke og flere konsekvensanalyser, inden vi traf denne beslutning.

McKenna
Hr. formand, jeg stemte imod afgørelsen om bekæmpelse af terrorisme, fordi jeg føler, at den er fundamentalt fejlbehæftet. Jeg anerkender, at der er sket nogle fremskridt - f.eks. i betragtning 10. En række mennesker fæster lid til Rådets erklæring, hvilket ikke er en del af den juridisk bindende tekst. Grundlæggende er den kun et politisk løfte. Man bør være yderst varsom, når det gælder politiske løfter.
Udtalelsen beskytter folks ret til at demonstrere, hvilket er et af de fundamentale spørgsmål, som folk var meget bekymrede over. Hvis det havde stået i selve teksten, kunne det have været juridisk bindende. Men der er ingen garantier for, hvordan denne lovgivning vil blive anvendt. Vil den krænke rettighederne for folk, der er utilfredse med status quo og ønsker at skabe forandringer?
Vi må også se på, hvordan det vil virke på udlændinge, f.eks. mennesker med en anden kulturel og religiøs baggrund - nogle mennesker i Vesten er yderst forbeholdne over for dem. Deres fundamentale rettigheder er i høj grad truede.
Med hensyn til den europæiske arrestordre vil jeg tilslutte mig, hvad hr. MacCormick har sagt. Det er meget skuffende at se så mange mennesker her i Parlamentet ikke støtte et ændringsforslag, der ville have givet folk en slags beskyttelse af deres grundlæggende borgerrettigheder.

Alyssandrakis
Grækenlands Kommunistiske Parti beskylder ved enhver given lejlighed den undertrykkelsesmekanisme og det politivælde, som EU opbygger som det kapitalistiske samfunds svar på den forøgede bevægelse af protester og krav, som den folkefjendske politik, der tjener storkapitalens interesser, selv skaber. EU's herskende kredse ved godt, at de til trods for deres forsøg ikke kan narre befolkningen ved at skjule essensen i deres politik under et folkeligt dække.
Denne proces skred stille, men uafbrudt frem indtil den 11. september. De afskyelige begivenheder den dag er blevet anvendt som påskud for at fremskynde gennemførelsen af politiske beslutninger, som var blevet truffet længe før. De fysiske og moralske bagmænd for terrorangrebene har givet de amerikanske og europæiske imperialister en stor gave. Vi er således nået frem til for anden gang at forhandle de forbedrede forslag til Rådets rammeafgørelse om "bekæmpelse af terrorisme" og om "den europæiske arrestordre", der begge er undertrykkelsesmekanismens tunge skyts.
Der er ikke ændret væsentligt i beslutningsteksterne, undtagen nogle sproglige forbedringer, som man blev tvunget til at foretage på grund af reaktionerne og tilføjelsen, at "EU bygger på de globale principper om menneskelig værdighed, frihed, ligestilling og solidaritet og respekt for menneskerettighederne og de fundamentale friheder; Unionen fungerer ud fra demokrati- og retsstatsprincippet". Hvor hyklerisk denne erklæring er, ses af det faktum, at rammeafgørelserne er et alvorligt angreb på demokratiet og de kollektive og private sociale rettigheder. Ifølge artikel 1 kan man med lethed anse dem, der kæmper for fundamentale politiske og sociale ændringer, for terrorister. Aktionsformer, såsom symbolske besættelser, eller resultater af aktioner, såsom forstyrrelser i strøm- eller vandforsyningen, når de respektive brancher strejker, kan med lethed opleves som terrorhandlinger, de skal blot medføre "betydelige økonomiske tab". Det samme gælder naturligvis for landmændenes aktioner, når de blokerer vejene. Ansvarsudvidelsen til også at gælde organisationer, der rummer "terrorister" som medlemmer, skaber en bekvem forfølgelsesmekanisme af besværlige organisationer og politiske partier og tilskynder til at foretage provokatoriske handlinger.
De eneste, der er hævet over enhver mistanke, er EU's og USA's herskere. De risikerer ikke at blive dømt på grundlag af deres egen lov, der tolker handlinger, der "kan skade landet alvorligt", som terrorhandlinger, "når gerningsmanden begår dem med det formål (1) at opskræmme en befolkning i alvorlig grad eller (2) uden grund at tvinge de offentlige myndigheder eller en international organisation til at udføre en hvilken som helst handling eller afholde sig fra dens udførelse eller (3) voldsomt at destabilisere eller ødelægge grundlæggende politiske, konstitutionelle, økonomiske eller sociale strukturer i et land eller en international organisation". Hvad mindre, hvad andet har de europæiske og amerikanske imperialister foretaget sig i Jugoslavien, i Irak, i Afghanistan, i Chile, i Grækenland og i mange andre lande?
Alverdens folk ved udmærket, hvem terroristerne er. De ved også udmærket, at vold og undertrykkelse ikke kan standse menneskehedens historiske udvikling. De vil fortsætte deres kampe, indtil alle de magthavere, der styrer ved hjælp af frygt, er afskaffet i praksis.
Af ovenfor anførte grunde har parlamentsmedlemmerne fra Grækenlands Kommunistiske Parti stemt imod betænkningen.

Berthu
Det må konstateres, at EU, og i særdeleshed Europa-Parlamentet, ikke har nogen kohærent holdning til bekæmpelsen af terrorisme.
Jeg har i tidligere indlæg anmodet om en styrkelse af kontrollen ved grænserne, herunder ved EU's indre grænser. Men intet er sket. Eller rettere, man viderefører uanfægtet en politik, som tager sigte på at fjerne kontrollen ved de indre grænser. I mandags anfægtede jeg således under forhandlingen om Keßler-betænkningen, at man ville afskaffe den "tilstedeværelseserklæring", som i henhold til Schengen-konventionen kræves, såfremt tredjelandsstatsborgere ønsker at rejse fra et EU-land til et andet.
I dag behandler vi den seneste udgave af forslaget om indførelse af en europæisk arrestordre, som for visse lovovertrædelsers vedkommende indebærer en ophævelse af det tidligere system, ifølge hvilket der sker udlevering af lovovertræderen, og ifølge hvilket der sikres fuldbyrdelsesstaten beføjelser til at foretage sin egen vurdering af sagen. Også på dette felt er der klart tale om manglende kohærens.
Forslaget har udviklet sig fra udgave til udgave og er udvidet til at omfatte en stadig længere liste over lovovertrædelser, uden at man har indføjet de afgørende garantier, vi har anmodet om i vores stemmeforklaring af 29. november 2001. Det drejer sig om sikring af dommerens ret til i fuldbyrdelsesstaten at foretage en egentlig kontrol af, hvorvidt ordren findes berettiget. Og det drejer sig om at sikre, at det nye system ikke finder anvendelse på fuldbyrdelseslandets statsborgere, som fortsat bør nyde maksimal beskyttelse.
Europa-Parlamentet er parat til at lukke øjnene for alle disse mangler, eftersom det drejer sig om at bidrage til opbygningen af en superstat. Under sidste mødeperiode tøvede Europa-Parlamentet imidlertid ikke med at vedtage et beslutningsforslag, ifølge hvilket man modsætter sig at fremme udlevering til USA af terrorister eller "terroristaspiranter", som arresteres i EU. På dette punkt var det ellers netop vigtigt at vise initiativ, eftersom USA i øjeblikket står i spidsen for en kamp, som har til formål at beskytte Vesten som sådan.
Når det gælder den europæiske arrestordre, gør vi således for meget, hvilket er farligt. Og når det gælder om at støtte USA i bekæmpelsen af terrorisme, gør vi for lidt, hvilket er beskæmmende.

Kirkhope
De britiske Konservative stemte med stor styrke for rammeafgørelsen om terrorisme for at understrege vores fortsatte støtte til krigen mod terrorismen og for at bekræfte vores faste vilje til at sikre, at EU viser en samlet front mod dem, der søger at underminere vores værdier og vores livsform.
Men vi måtte stemme mod forslaget om den europæiske arrestordre. Som det nu foreligger, går procedurerne langt videre, end det er nødvendigt for at håndtere truslen fra terrorismen, og end det er ønskværdigt både af hensyn til at sikre menneskerettighederne og af hensyn til respekten for en fair retssag, sådan som det i øjeblikket sker ved den proces, der hviler på udleveringsaftalen.
Ikke desto mindre skal der ikke herske tvivl om vores faste vilje til ikke at give efter i den lange krig mod terrorismen, men vi mener ikke, at den europæiske arrestordre, sådan som den er foreslået i øjeblikket, vil hjælpe til at nå de mål, vi alle stræber efter.

Meijer
Den første forbistring over angrebene i september har ikke kun ført til en kritikløs støtte til USA's optræden i et land, hvor den mulige hjerne bag angrebene tilsyneladende gemmer sig, men også til udarbejdelse af foranstaltninger, som i høj grad krænker borgerrettigheder, som hidtil blev betragtet som en selvfølge. Alle primitive idéer, som vogterne af den offentlige orden engang fik om at gøre fængsling, udlevering og domfældelse af oppositionelle personer nemmere, fik frit spil. Det er ikke kun USA's regering, som kommer med nye påfund såsom indførelsen af begrebet "ulovlige krigere", som efterfølgende ikke omfattes af beskyttelsen af krigsfanger. Det spiller desværre også en rolle i Europa. Alle, som længe havde støttet muligheden for at udlevere mennesker til lande, hvor dødsstraffen fortsat er tilladt, ophævelsen af friheder, som anses for uønskede, i nabolande eller begrænsningen af mistænktes rettigheder, greb deres chance. Nu begynder de, der i panik lod sig overbevise om nødvendigheden af sådanne barske foranstaltninger, at tænke på konsekvenserne heraf. I morges sagde formanden for PPE-DE-Gruppen ganske rigtigt, at henvisningen til terrorisme ikke giver os grund til at støtte russisk optræden over for Tjetjenien. Hr. Watsons nye forslag er en forbedring, men er ikke tilstrækkeligt til at forebygge ulykker.

Schmid, Gerhard
Det er ikke, fordi jeg er imod den europæiske arrestordre, at jeg har undladt at deltage i den endelige afstemning om betænkningen, men det skyldes derimod, at jeg ikke kan acceptere den hasteprocedure, som sagen er blevet behandlet under.
Betænkning af Rapkay (A5-0002/2002)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for hr. Rapkays betænkning om statsstøtte i Den Europæiske Union, og det var både min personlige stemme og min stemme som repræsentant for Pensionistpartiet, men da jeg stemte, kom jeg i tanke om noget, hr. formand. Burde man ikke også betragte de penge som statsstøtte, som regeringerne bruger til at dække og sanere pensionsfondenes underskud? Når statens finanser griber ind for at sanere pensionsfondenes budgetter, er det efter min mening en statsstøtte, som skader konkurrencen i EU mellem de forskellige systemer og metoder til at administrere pensionsfondene på i Europa. Der er behov for mere konkurrence, også når det gælder muligheden for, at man kan vælge sin egen type pension. Jeg håber, at vi får indført dette i fremtiden.

Costa, Raffaele
Hr. formand, jeg vil nøjes med at sige, at det foruden afstemningen for lidt siden er nødvendigt at forsøge at skabe fuldstændig klarhed omkring statsstøttebegrebet. I den betænkning, som vi har stemt om i dag, tager man på mange måder dette spørgsmål op - et spørgsmål, der allerede er blevet behandlet tidligere - og uddyber dette, hvilket også giver anledning til en vis tilfredsstillelse, eftersom støtten faldt i perioden 1997-1999. Tilbage er så spørgsmålet om regionsstøtte, det vil sige de penge, som staten giver til regionerne - eftersom regionernes skatteindtægter er utilstrækkelige, i det mindste i Italien - og som regionerne giver direkte videre til mange selskaber eller virksomheder, hvorved de overtræder konkurrencelovgivningen og ødelægger markedet, ikke mindst for de andre virksomheder, der f.eks. ikke ligger i regioner med særlig status, som er særligt gunstigt stillet.

Figueiredo
Denne betænkning om statsstøtte lægger sig tæt op ad den foregående og hævder, at der er konstateret et fald i statsstøtten i årene 1997-1999, især på grund af mindre statslig støtte i Tyskland og Italien, de to lande, hvor den er størst.
Betænkningen går ind for mindre statsstøtte og for yderligere foranstaltninger for at nedbringe den, herunder fiskale foranstaltninger. I overensstemmelse med konklusionerne på topmødet i Stockholm er målet et fortsat fald i statsstøtten frem mod 2003, således at støtte fra medlemsstaterne kun anses for berettiget under helt specielle omstændigheder. Allerede eksisterende fællesskabsstøtte opretholdes dog naturligvis.
Med indførelsen af støtteregisteret og resultattavlen vedrørende støtte øges imidlertid presset på medlemsstaterne for at nedbringe statsstøtten, hvor argumentet altid er lige konkurrence, idet man glemmer de problemer, som de svagere økonomier har, og helt ignorerer USA, der stadig giver statsstøtte til diverse sektorer på trods af WTO's bestemmelser. Derfor stemmer vi imod.

Meijer
Ordføreren bakker op om topmødet i marts 2000 i Lissabon, hvor man udråbte EU som den mest konkurrerencedygtige region i verden inden 10 år. Den høje pris, som vi skal betale for det, resulterer i, selv om projektet bliver en succes, at mange europæere om kort ikke vil føle sig som vindere. I USA og Japan har mange mennesker det dårligere end i store dele af Europa, til trods for store virksomhedsoverskud og stor vækst. Konkurrence betyder, at de, der kan sælge de billigste produkter og tjenester med de laveste omkostninger, overlever på alle andres bekostning. De andre kan derfor ikke tillade sig at fokusere meget på f.eks. menneskerettigheder, arbejdsvilkår, folkesundhed, miljø og dyrevelfærd. Statsstøtte, statsinitiativer og samfundsvirksomheder er et uundværligt middel til at korrigere markedets negative følger og fremme menneskets velfærd og levemiljø. Jeg forkaster statsstøtte, som kun tager sigte på at kunne konkurrere bedre på et frit marked imod andre ved at anvende skattepenge, sådan som det sker i luftfarten, men ikke på at opretholde foranstaltninger og regional beskæftigelse i sårbare regioner. Den af ordføreren frygtede renationalisering af regionalpolitikken reducerer bureaukrati og spild, men kræver solidaritetsbidrag fra de rige medlemsstater til fordel for de fattige medlemsstater.
Betænkning af Martens (A5-0017/2002)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for fru Martens' vigtige betænkning om undervisning og uddannelse, men jeg håber, at man snart vil benytte sig af pensionisterne fra de forskellige produktionssektorer i EU, så de i stedet for at spille kort, sidde og drive i sofaen derhjemme foran fjernsynet og tælle de dage, de har tilbage at leve i, får mulighed for - hvis de ønsker det - at lære arbejdstagerne og ikke mindst de unge det, som de kan. F.eks. kunne banksektorens pensionister lære de nyansatte, hvordan man opnår gode resultater i administrationen af bankens penge, og dette eksempel kunne følges inden for alle sektorer. Vi skal have flere pensionister i erhvervsuddannelsen og i den livslange læring.
Betænkning af Olsson (A5-0467/2001)

Schierhuber
Hr. formand, jeg vil kraftigt understrege, at visse punkter i Europa-Parlamentets betænkning om overvågning af BSE-krisen vil få negative følger for landmændene i Europa, og derfor har jeg stemt imod disse urealistiske krav, der er fremsat af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik. Det drejer sig mere præcist om den forpligtende nedsættelse af screeningsalderen for dyr til 24 måneder, diskussionen om altædere i forbindelse med BSE og aspekter inden for affaldshåndtering.
Desuden er jeg imod kravet om en reform af den fælles landbrugspolitik, der som målsætning skal indeholde fødevaresikkerhed, for det er allerede som noget meget positivt fastsat i Agenda 2000. Vores landbrugspolitik er baseret på princippet om multifunktionalitet og familiebrug, og produktion af sikre fødevarer af høj kvalitet er en hjertesag for os landmænd. Ellers ville vi sende nogle forkerte signaler. Derfor har delegationen fra Det Østrigske Frihedsparti undladt at deltage i den endelige afstemning her i Europa-Parlamentet.

Fatuzzo
Jeg vil gerne sige "velbekomme!" til formandskabet og alle tolkene, før jeg taler om dette emne, der ikke er appetitvækkende, eftersom det drejer sig om betænkningen om BSE, bovin spongiform encephalopati. I punkt 5 står der, at man opfordrer medlemsstaterne til "at udbygge deres kontrol med anvendelse af BSE-test" og til "overholdelse af det midlertidige forbud mod at anvende kød- og benmel til foder". Men hvorfor er dette forbud midlertidigt, hr. formand? Hvis kød- og benmel er skadeligt, bør vi gøre forbuddet mod at bruge det permanent. De virksomheder, der fremstiller kød- og benmel, må omlægge deres produktion og kan måske begynde at fremstille italiensk spaghetti eller pesto, som vi hellere ville tale om lige nu. Jeg vil slutte af med at sige, hr. formand, at jeg gerne ville have, at kød- og benmel blev taget fuldstændigt og definitivt ud af handlen.

Berthu
Afstemningen om Olsson-betænkningen om overvågning af BSE-krisen giver mig anledning til at gøre opmærksom på den skandaløse afgørelse, EF-Domstolen traf den 13. december 2001, og som dømte Frankrig for ikke at have efterkommet Kommissionens krav om at hæve embargoen mod britisk oksekød. Domstolen henviser i sin afgørelse til Kommissionens beføjelser, og denne henviser til princippet om den frie bevægelighed.
Der rejser sig på denne baggrund et principielt spørgsmål. Hvilket Europa ønsker vi? Et Europa, hvor det enkelte folk har ret til at træffe egne grundlæggende valg, eller et Europa, hvor Kommissionen oppefra træffer beslutning om, hvad der formodes at tjene almenvellet? Efter vores opfattelse bør det enkelte folk være suverænt. Ikke mindst når det gælder folkesundheden, hvor en demokratisk afgørelse i et medlemsland bør respekteres af de øvrige, uagtet at disse måtte være uenige i dens indhold.
Det skal understreges, at den franske regering selv har placeret sig i denne umulige situation ved at ratificere Amsterdam-traktaten, som giver Fællesskabet de beføjelser, det i dag anvender imod os. Hvornår får regeringerne øjnene op for, at de tekster, de undertegner, også har konsekvenser? Hvornår ophører de med at tro, at de aldrig indhentes af deres handlinger? Hvornår ophører de med at stikke sig selv og borgerne blår i øjnene?
Med dommen den 13. december tjener det ikke noget formål, at den franske regering fastholder, at den ikke vil efterleve kravet. Kommissionen vil ikke undlade at indbringe sagen for Domstolen med påstand om dagbøder for hver dag, gennemførelsen af denne afgørelse forsinkes. Vi kommer dermed til at betale løsepenge for at opnå - en blot midlertidig - ret til at udøve en grundlæggende beføjelse, som vi selv ubesindigt har afgivet med Amsterdam-traktaten.
Denne absurde situation fortsætter selvsagt kun, så længe valgkampen i Frankrig pågår. Når den er afsluttet, vil den nye regering efter al sandsynlighed hurtigt og i al ubemærkethed sørge for, at afgørelsen efterleves. Der er behov for en grundlæggende reform af traktaterne, som retablerer den nationale suverænitet.

Grossetête
Jeg har stemt for den foreliggende initiativbetænkning.
EU bør påtage sig sin del af ansvaret, når det gælder dette spørgsmål.
Jeg har under afstemningen tilsluttet mig ønsket om en reform af den fælles landbrugspolitik, som tager hensyn til målsætningen om fødevaresikkerhed. Det skal understreges, at der ikke er tale om et modsætningsforhold mellem landmænd og miljøforskere. Førstnævnte ønsker at frembringe produkter af bedst mulige kvalitet. Sidstnævnte ønsker at genskabe tilliden til, at produkterne ikke er sundhedsskadelige. Sætter man spørgsmålstegn ved dette princip, bærer man et tungt ansvar for den videre udvikling.
Forsigtighedsprincippet bør anvendes systematisk. Dette er uomgængeligt. "Nultolerance" bør være reglen i alle spørgsmål, som vedrører beskyttelsen af folkesundheden.
I den foreliggende betænkning fremføres det synspunkt, at de eksisterende lagre af kød- og benmel og foderstoffer, som indeholder dette, skal destrueres, og der kræves forbud mod at fodre drøvtyggere med kød- og benmel.
Såfremt der konstateres BSE, findes den nuværende løsning, som indebærer, at hele besætningen fjernes fra fødekæden, fortsat at frembyde maksimal sikkerhed for borgerne. Andre metoder, som kunne udgøre et alternativ til nedslagtning af hele besætningen, kan først tages i anvendelse, når det er påvist, at sådanne metoder er effektive, og kun såfremt de frembyder samme sikkerhed. Der er grund til at udvise den største forsigtighed, eftersom videnskaben i dag ikke har sikker viden om, hvordan sygdommen overføres.
Det er derfor efter min opfattelse nødvendigt at forbedre og udvikle forskningsaktiviteterne vedrørende TSE og andre endnu ukendte sygdomme og infektioner.
Jeg finder det ligeledes bydende nødvendigt, at vi sikrer den bedst mulige kontrol med de sanktioner og foranstaltninger, der er pålagt medlemsstater, som ikke overholder denne lovgivning.

Hudghton
BSE udløste utvivlsomt en tillidskrise fra forbrugernes side og en økonomisk katastrofe i landbruget og fødevareindustrierne. Det er i alle berørtes interesse at sikre, at lektien bliver lært og fornuftige foranstaltninger indført for at udrydde BSE. Sådanne foranstaltninger må naturligvis retfærdiggøres ud fra fornuftige videnskabelige data. Det forekommer mig, at 30-månederstærskelen kan retfærdiggøres, og at den har chance for at give resultater, når det gælder om at gøre Det Forenede Kongerige BSE-frit inden for en rimelig tidshorisont. Den vigtigste lektie, man kan lære af BSE og andre former for fødevarepanik i den senere tid, er, at vi må gå ind for en tilbagevenden til naturlige metoder til produktion af fødevarer og fodring af besætninger. I Skotland er de fleste besætninger f.eks. historisk set blevet opdrættet på græs, hvilket har ført til en relativ lav forekomst af BSE dér.

Korakas
Med hensyn til de grundlæggende tekniske principper for overvågningen af BSE-krisen opstiller betænkningen problemerne på en positiv måde. Vi er enige i forslagene, der vedrører indførelsen af forsigtighedsprincippet, en endelig definition af begreber og termer, der vil forhindre, at medlemsstaterne fortolker de samme spørgsmål forskelligt, mens den manglende definition i dag skaber forsinkelser i gennemførelsen af lovgivningen. Vi er også enige i princippet om nultolerance med hensyn til forekomsten af selv spor efter dioxiner i fødevarer og dyrefoder og forbuddet mod anvendelse af væv fra en dyrerace til foder for andre dyr af samme race.
Men vi er særdeles skeptiske over for visse andre punkter i betænkningen. Det gælder f.eks. reformen af den fælles landbrugspolitik, så den passer til målsætningen om fødevarehjælp, mens vi ikke er uenige i det væsentlige, for vi er bekymrede over, at Kommissionen eventuelt vil anvende den til at indføre begrænsninger i støtteordningerne og i produktionen af basale landbrugsprodukter. Det er allerede sket i forbindelse med bomuld under påskud af nitrificering og miljøbeskyttelse og med tobak under påskud af en kampagne mod rygning og beskyttelse af folkesundheden samt andet.
Vi er også uenige i forslaget om at overdrage flere ansvarsområder til Fællesskabets kontroltjenester, da det er vores vurdering, at de ikke har fremvist større deltagelse eller effektivitet på dette område end de tilsvarende nationale. De gentagne dioxintilfælde hos kyllinger, kogalskaben og andet, som først bagefter er blevet afsløret på bekostning af folkesundheden, bekræfter vores vurdering og berettiger vores uenighed i en forøgelse af Fællesskabets ansvarsområder.
Endelig vil vi gerne understrege, at så længe det første og afgørende kriterium for produktion af landbrugsprodukter og fødevarer er lavere produktionsomkostningerne for enhver pris og større fortjeneste til sektorens store monopoler, vil problemerne ikke blot fortsætte, men de vil ligefrem vokse. Enhver form for kontrolforanstaltninger, og især de forebyggende, vil trods deres betydning ikke kunne afværge sådanne fænomener. Det bevises af det faktum, at de fleste problemer først blev afsløret, efter de havde nået tragiske dimensioner og havde medført voldsomme følger for folkesundheden.
Af den grund mener vi ikke, at der kan komme fuld fødevaresikkerhed ud af proklamationer og afstemningsforslag, hvor progressive de end måtte være, eftersom de ikke kan og ikke vil anfægte den kapitalistiske produktionsmåde.
Vi støtter kritisk betænkningen og de kontrolforanstaltninger, der begrænser problemerne, men samtidig vil vi gerne påpege, at vi først opnår fuld fødevaresikkerhed, når det grundlæggende produktionskriterium ikke længere er fortjeneste, men beskyttelse af forbrugerne, husdyrene og miljøet.

Meijer
At fodre dyr med slagteaffald fra dyr af samme art er noget, som folk, der kun tænker på penge, kan finde på. Køer og får, som normalt kun spiser vegetabilsk føde, gøres til kannibaler. Det er ikke overraskende, at sådan noget unaturligt fører til dødelige sygdomme, som man ikke kendte førhen. Man drager fortsat ikke de rigtige konklusioner heraf. På et frit marked gælder det, at de, der producerer billigst, vinder konkurrencestriden, også selv om det går ud over arbejde, miljø, dyrevelfærd og folkesundhed. Derfor er det fristende at fortsætte på den gamle måde med anvendelse af animalsk kød- og benmel. En række foretagender, en række medlemsstater og en del af Parlamentet tror, at de kan løse alt ved som forebyggende foranstaltning at slagte sundt kvæg i nærheden af en smittekilde. Det skete ved BSE-krisen og efterfølgende på ny ved smitten med mund- og klovsyge. Jeg støtter alle, der forsøger at ændre dele af denne fejlslagne kvægpolitik. Hr. Olsson og Miljøudvalget slår ganske rigtigt til lyd for mere tilsyn med overholdelsen af de i mellemtiden indførte forbud, strengere sanktioner ved overtrædelser og destruering af eksisterende lagre. For at fjerne fristelsen til at begå overtrædelser skal de økonomiske fordele herved fjernes systematisk.

Souchet
Spørgsmålet om den franske embargo mod britisk oksekød, som jeg omtalte i går under forhandlingen om Olsson-betænkningen, er symptomatisk for den grundlæggende udemokratiske måde, hvorpå EU's institutioner fungerer i dag. EF-Domstolen har retligt fundet Frankrig skyldig med henvisning til en snævert uniformistisk opfattelse af det indre marked, samtidig med at det, hvad angår realiteten, anerkendes, at Frankrig kunne have gyldig grund til at beskytte befolkningen set i lyset af den usikkerhed, der hersker om sporbarhed og mærkning af britisk oksekød. Den franske regering har meddelt, at den ikke agter at efterleve Domstolens afgørelse. Kommissionen har meddelt, at den i så fald agter at kræve Frankrig dømt til at betale store dagbøder.
Vi står således over for et retssystem, som tvinger medlemsstaterne til enten at opgive at iværksætte foranstaltninger, de finder uomgængelige af hensyn til folkesundheden, eller at købe sig retten til at iværksætte disse. Ansvaret for denne situationen påhviler selvsagt først og fremmest den franske regering, som med undertegnelsen af Amsterdam-traktaten med let sind har gjort fødevaresikkerheden til et fællesskabsanliggende, hvorpå den nogle måneder senere, og nu med tungt sind, opdager, hvilke ulykkelige konsekvenser der knytter sig til en forhastet afgørelse. Olsson-betænkningen burde imidlertid sætte spørgsmålstegn ved systemet som sådant. Et system, som undergraver demokratiet og nægter en nation ret til at træffe de foranstaltninger, den finder nødvendige for at sikre folkesundheden, uagtet at andre nationer måtte mene noget andet.

Formanden
Hermed er stemmeforklaringerne afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.13 og genoptaget kl. 15.00)

Finansiering af udviklingsbistand, specielt med henblik på FN's internationale konference om dette emne (fortsættelse)
Formanden
Vi går nu over til forhandling om redegørelser fra Rådet og Kommissionen om finansiering af udviklingsbistand, specielt med henblik på FN's internationale konference i Monterrey den 21. og 22. marts.

Ferrer
Hr. formand, en af følgerne af globaliseringen er, at der opstår en følelse af tilhørsforhold til verden. Det gør, at vores borgere i stigende grad føler ansvar for den fattigdom og underudvikling, som en stor del af verdens befolkning lever i, og at de forlanger, at de offentlige myndigheder engagerer sig mere i udviklingssamarbejde.
Hr. rådsformand, jeg håber, at De viderebringer det, når De ankommer. At imødekomme borgernes krav om større solidaritet er ensbetydende med at give de mindst udviklede lande mulighed for at gennemføre de ændringer, der er nødvendige for at sikre fremskridt og velfærd for deres folk, og at iværksætte den plan, som De har beskrevet for os i formiddag, og som vi bifalder.
Men det er også ensbetydende med inden for en fastsat frist at påtage sig forpligtelsen til at gå videre end det, der blev aftalt i Laeken, og fastsætte en ufravigelig tidsplan, så de stater, som ikke inden for den fastsatte tidsfrist har nået målet om at afsætte 0,7% af BNP til offentlig udviklingsbistand, når det, og det skal ske af etiske grunde. Vi kan ikke blive ved med at tolerere de leveforhold, som mange millioner mennesker med samme værdighed og samme rettigheder som os udsættes for.
Solidaritet er en del af vores regelværk. Også af samhørighedsgrunde, fordi den udfordring om at udrydde fattigdommen, som EU har taget op, kræver en budgetindsats, der står i et rimeligt forhold til omfanget af den opgave, vi skal udføre. Og fordi uden udvikling vil demokratiet og respekten for menneskerettighederne ikke være andet end luftkasteller. Og i den sidste ende fordi det at bidrage til befolkningernes fremskridt og udvikling er det bedste middel til at opnå fred og sikkerhed på internationalt plan, noget, som desværre ikke alle lande forstår.

Formanden
Jeg er ked af, at Rådet ikke også er til stede. De ved, at vi begyndte kl. 15.00.

Martínez Martínez
Hr. formand, Rådet (udviklingssamarbejde), der blev afholdt under det belgiske formandskab, nåede til en række konklusioner om det, som vores repræsentanter bør arbejde for i Monterrey.
For nogle dage siden blev vi i Udvalget om Udvikling overrasket over det, som rådsformanden sagde til os: Der skal gøres alt for at undgå, at Monterrey ender uden en aftale, EU skal forhandle med USA, indtil der opnås en aftale. Men den amerikanske regerings yderst restriktive holdninger vil blive endnu mere restriktive, når EU offentligt erklærer, at det er rede til at acceptere hvad som helst for at opnå en aftale, uanset indholdet.
Nu da vi kender det konsensusudkast, som de, der forbereder konferencen, har udarbejdet, er vores frygt endnu mere begrundet. I den erklæring er der overhovedet ingen bindende tilsagn om bidrag og om en tidsplan for finansiering af udviklingen. Hvis det blev konferencens konklusioner, ville Monterrey nærmest være endnu en forspildt chance.
At opnå en aftale bør være et af vores mål, men den aftale må ikke betyde indrømmelser vedrørende forpligtelser, som de 0,7% eller en tidsplan for at opnå det bidrag, der skal finansiere udviklingen. Den bør heller ikke begrænse sig til mål, for hvilke der allerede var opnået en aftale frem til 2015, f.eks. om at halvere antallet af mennesker, der lever i yderste fattigdom, at nedbringe den eksisterende børnedødelighed med to tredjedele og at give alle børn i verden adgang til grundskoleundervisning.

Dybkjær
Hr. formand, fru Ferreira talte smukt om solidaritet og borgernes krav om at vise solidaritet med tredjeverdenslandene. Desværre er det ikke den udvikling, vi i øjeblikket ser i Danmark, hvor vi skærer ned på udviklingsbistanden, hvad jeg synes er en meget ulykkelig situation. Selvfølgelig vil vi stadigvæk, selv om vi har skåret ned, ligge blandt de største ydere, men under alle omstændigheder er det et totalt forkert signal, vi sender fra den danske side og den danske regerings side i øjeblikket.
Jeg kan også frygte, at Montreal-konferencen blot bliver endnu en konference, uden at den fører til noget konkret, og derfor vil jeg gerne tage tre konkrete ting frem i min tale her i dag. For det første kravet om udviklingsbistand. Jeg mener, at det er fuldstændig afgørende, at vi fastsætter konkrete mål for, hvornår de enkelte EU-lande er nået op på 0,7%. Vi har hørt om 0,7% siden 1974, så vidt jeg husker, og der er stadigvæk meget langt i de allerfleste lande til denne målsætning. Og derfor ser jeg også frem til at høre, hvad Kommissionen har fået ud af sit besøg i de forskellige lande med henblik på helt konkrete tidsrammer. Det er det, der skal til.
Det andet, jeg gerne vil opfordre til, er, at hr. Lamys bestræbelser på at fjerne handelsbarrierer, som foreløbig blev rettet mod de mindst udviklede lande, også kommer til at gælde andre lande, for uden handel og uden mulighed for handel uden toldbarrierer går det jo ikke. Det tredje, jeg gerne vil fremhæve, er, at vi skal se på, hvad vi kan gøre fra det offentliges side med henblik på at fremme private investeringer, og her tror jeg, vi kan få et mere frugtbart samarbejde i stand end hidtil. På den måde kan man altså også få konkret handling ud af World Economic Forums ord.

Boudjenah
Hr. formand, Rådet (udviklingssamarbejde) understregede på sit møde den 8. november 2001, at EU og medlemsstaterne bør øge udviklingsbistanden. Nu drejer det sig efter min opfattelse om at omsætte ordene til konkret og synlig handling.
Hvordan opnår vi den nødvendige fordobling af den nuværende bistand fra de industrialiserede lande? Hvordan når vi med andre ord de 50 milliarder dollars om året, som anbefales i flere af de rapporter, der er udarbejdet som forberedelse til konferencen i Monterrey, og som findes at være nødvendige for at opfylde udviklingslandenes mest grundlæggende behov, herunder behov inden for uddannelses- og sundhedsområdet?
Hvor langt er Kommissionen nået i sine forhandlinger med de enkelte medlemsstater om en tidsplan, som sikrer, at disse opfylder det mål, der blev udstukket for nu 32 år siden, de 0,7%? Det ville være passende, om EU i forbindelse med Monterrey-konferencen, og set i lyset af den amerikanske holdning, som udgør en alvorlig trussel mod udviklingsbistanden som sådan, etablerede og iværksatte en klar og bindende kontrolordning i tilknytning til en sådan tidsplan.
Også andre veje bør afsøges, herunder først og fremmest eftergivelse af gælden. Gældseftergivelse er nødvendig og bør række langt videre end HIPC-gældsinitiativet, hvilket krisen i Argentina klart vidner om, hvis nogen endnu skulle være i tvivl. Det parlamentariske verdensforum i Porto Alegre vedtog i øvrigt for nogle dage siden et beslutningsforslag, som anbefaler en international gældsdomstol, nedsat i FN-regi, for at sikre midler til finansiering af udviklingen. Endvidere er det på tide, vi seriøst undersøger mulighederne for at indføre en afgift på internationale finansielle overførsler. Endelig er der utvivlsomt behov for reformer af de internationale finansielle og kommercielle systemer med henblik på at fremme demokratiet, ligesom der er grund til at anfægte de mekanismer, der skaber fattigdom i udviklingslandene.
Når det gælder den nuværende bistand, bør man i øvrigt sikre, at de midler, der ligger i Den Europæiske Udviklingsfond - 9 milliarder euro ultimo 2000 - hurtigt og på effektiv vis kommer til udbetaling, ligesom fordelingen af den statslige udviklingsbistand bør tages op til ny vurdering. Bistanden begunstiger i virkeligheden først og fremmest de private investorer, hvilket bidrager til øget specialisering, idet de enkelte lande koncentrerer sig om den eksportorienterede nicheproduktion og verdensmarkedets behov, ikke befolkningens behov. De forpligtelser, der er indgået i forhold til udviklingslandene, bør overholdes. 2,8 milliarder mennesker, som lever for mindre end 2 dollars om dagen, har en berettiget forventning herom.

Mantovani
Hr. formand, hver gang vi drøfter problemet med de fattige lande, nævner vi de samme tal, som efterhånden er blevet et helt ritual, nemlig at 800 millioner mennesker er fejlernærede, 40% af verdens befolkning er ramt af malaria, 2 millioner mennesker bliver hvert år smittet med aids alene i Afrika, næsten 1 milliard børn er analfabeter, der er vandmangel, sociale og sundhedsmæssige problemer osv. Vi har næsten gjort det til en rituel vane at gentage disse tal hver gang.
Det er dog nødvendigt at træffe nogle foranstaltninger, hr. formand. Det er tvingende nødvendigt med en mere konkret indsats fra de industrialiserede lande og de internationale finansielle institutioner, også ved hjælp af et mere effektivt samarbejde uden overlapninger og dobbeltarbejde, det vil sige med en mere omhyggelig kontrol med tildelingen af udviklingsbistand. Det er kort sagt nødvendigt med nogle konkrete handlinger med den størst mulige gennemsigtighed og det mindst mulige bureaukrati i forbindelse med kontrollen.
Den internationale konference i Monterrey i marts 2002 og det herpå følgende verdenstopmøde i Johannesburg til september er naturligvis yderst vigtige i den henseende. Hvis de bliver en succes, vil det uden tvivl være et afgørende tegn til, at man i endnu højere grad også skal sætte skub i de aktioner, der fremmer den bæredygtige udvikling mere generelt. Der er nogle begreber, som vi skal huske på, nemlig at vi skal mobilisere de lokale finansielle ressourcer og de internationale ressourcer til udviklingen, integrere landene i den internationale handel osv.
EU er utvivlsomt den største bidragyder, men sammen med de enkelte stater kan EU spille en væsentlig rolle i den forbindelse. Vi har brug for et tættere samarbejde med FN, f.eks. med FAO, så vi kan sørge for, at tildelingen af denne bistand virkelig forbedrer de fattige befolkningers ernæringstilstand og levevilkår.

Modrow
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at EU yder sit bidrag til bekæmpelse af fattigdom, men som vi alle ved, er vi langt fra de erklærede mål. Eliminering af fattigdom, udviklingsefterslæb og uvidenhed skal prioriteres højest, når det handler om bekæmpelse af terrorisme. På dagsordenen står en ny økonomisk verdensorden og et politisk skifte, sådan som over 60.000 deltagere stillede krav om på Verdens Sociale Forum i Porto Alegre, der afholdtes for anden gang.
Argentina er et afskrækkende eksempel på, hvad nyliberalisme fører til. De, der altså virkelig vil yde effektiv udviklingsbistand, bør ikke overhøre budskabet fra Porto Alegre, og de bør aktivt inddrage de demokratiske kræfter, der arbejder i dette forum, i brainstormingprocessen og i gennemførelsen af en ny udviklingspolitik.

De Miguel
Hr. formand, jeg har lyttet opmærksomt til de holdninger, der er kommet til udtryk under forhandlingen.
Størstedelen af indlæggene drejede sig om overvejelser, som Rådet naturligvis har været meget opmærksomt på, da det traf sine beslutninger om Monterrey-konsensussen.
Størstedelen af de anmodninger, jeg har lyttet til, er anmodninger, som EU og Rådet - der repræsenterer EU - og Kommissionen - der også repræsenterer EU på Monterrey-konferencen - naturligvis er enige i. Jeg mener selvfølgelig, at det er meget værdifuldt, at disse holdninger kommer til udtryk i Parlamentet, som skal være det forum, hvor vores ambitioner og vores ønsker kommer til udtryk.
Men jeg tror også, at Parlamentet udmærket forstår, at vi er involveret i en international forhandling, hvor det ikke er nok, at EU har givet og giver udtryk for idéer, som vi er stolte af, men at vi skal forsøge at opnå en aftale med hele verden.
Jeg skal sige, at EU befinder sig i en meget speciel situation under denne type konferencer. EU befinder sig i midten med nogle partnere med samme udviklingsniveau, der mange gange ikke deler vores idéer og er knap så generøse, og nogle udviklingslande, der naturligvis ikke deler dem, fordi de givetvis har ret til at forlange meget af os og ofte meget mere end det, vi normalt kan tilbyde.
Jeg mener, at Monterrey-konsensussen indeholder alle de grundlæggende elementer, og med det, som vi har hørt i Parlamentet i dag, synes jeg, at både Rådets formandskab og Kommissionen har et tilstrækkeligt grundlag for at gå videre med vores idéer.
Vi ved allerede, at der er enighed, og at enigheden er af meget generel art, men det udelukker ikke, at vi går endnu længere med vores ambitioner i Monterrey. Jeg opregnede dem til sidst, og jeg vil gentage dem. EU agter at viderebringe et budskab om forsvar af de værdier, der kendetegner det, og som jeg nævnte tidligere: forsvar af demokratiet, af god regeringsførelse, af styrkelse af de bistandsmodtagende landes institutionelle kapacitet, af retsstaten, af fred og sikkerhed og af menneskerettighederne. Alle disse elementer er væsentlige værdier for vores kultur og civilisation, hvilket vi har hørt her i Europa-Parlamentet, og det er dem, der skal være vores ledetråd under drøftelserne i Monterrey.
Under alle omstændigheder mener jeg, at vi har god grund til at være tilfredse, da det alt sammen indgår i Monterrey-konsensussen, måske ikke i det omfang, vi gerne havde set, men det indgår klart og tydeligt. Lad os håbe, at EU, som har en eneste fælles holdning og støttes af Parlamentet, på mødet i marts kan gå endnu længere med nævnte principper og mål, som jeg har konstateret, at Parlamentet støtter.
Til sidst vil jeg sige, at EU-delegationen har til hensigt at inddrage fem medlemmer af Europa-Parlamentet, som derfor vil være en integreret del af delegationen og få førstehåndsoplysninger. Jeg står naturligvis til rådighed for Parlamentet og for Dem, hr. formand, hvis De ønsker, at jeg vender tilbage efter Monterrey og informerer indgående om konferencens resultat.

Nielson
Hr. formand, det er meget vigtigt at holde fast ved den opfattelse, at omfanget betyder noget, når vi taler om disse problemer. Det er også meget vigtigt at huske, at bekæmpelsen af den globale fattigdom ikke er et kortvarigt stykke renoveringsarbejde i de fattige lande. Vi hører ofte den opfattelse, at eftersom vi har givet udviklingsbistand til Afrika i 25-30 år, og de stadig er fattige, er hele tilgangen måske forkert. Det er en fundamental fejltagelse. Det er ikke noget kortsigtet projekt. Ethvert globalt samfund med blot et minimum af anstændighed må forstå, at overførslen af ressourcer fra de rige til de fattige må være permanent.
Denne tilgang ændrer fokus for diskussionen om, hvad der er galt med udviklingssamarbejdet. Faktisk rummer den nøglen til en beskrivelse af, hvad globaliseringen indebærer, og det betyder at have en bred tilgang til den virkelige verden. Vi må hellere vænne os til tanken om, at en permanent overførsel er en del af den udfordring, vi står over for. Det er ikke det samme som at acceptere, at udviklingssamarbejdet simpelthen skal degenerere til at blive en slags social opfyldning af kløften mellem os og dem. Hele dagsordenen for strukturelle og politiske reformer over for styringen er helt afgørende for at få virkelige fremskridt. Men det gør en stor forskel, om det ses som noget, vi må gøre i nogle år endnu eller som en del af fremtiden. Det afgørende er hele holdningen i forskellige lande til idéen om at deltage i dette, og at dette er uadskilleligt fra verdensopfattelsen i almindelighed.
Fru Dybkjær og fru Boudjenah nævnte EU's mål om 0,7%. Det står for første gang på dagsordenen. Det har i virkeligheden aldrig rigtig været drøftet på EU-niveau før, hverken mellem Kommissionen og medlemsstaterne eller mellem medlemsstaterne indbyrdes. Så vi må gøre det til et nyt diskussionsområde. Vi har etableret en slags gruppepres, og reaktionen fra den række drøftelser i forskellige hovedstæder, som vi havde forud for Laeken, var på en måde opmuntrende, for alle medlemsstater reagerede positivt på behovet for at etablere en slags tidsplan. På dette område ligger beføjelserne til at træffe beslutninger stadig hos medlemsstaterne - Kommissionen har ikke fået nogen nye beføjelser her - men drøftelsen er nu legitim, og vi vil bringe den i forgrunden som et aspekt af vores bidrag til Monterrey-konferencen.
Denne drøftelse vil ikke ende i Monterrey. At vi ønsker at gøre fremskridt på dette område, afspejler, hvordan Europa ser sig selv og den rolle, det bør spille i verden.
Som svar til hr. van den Berg og hr. van den Bos, der begge kommenterede den manglende balance mellem udgifterne til militær- og udviklingsbistand og hele filosofien bag dette, vil jeg gerne pege på den generelle opfattelse, at det antikke Grækenland var den europæiske og vestlige civilisations vugge. Personligt mener jeg, det var et hjem for den slags Europa, jeg gerne vil repræsentere, og at det er den del af græsk historie, jeg gerne vil identificere mig med. Jeg håber og tror, at Europas vugge snarere var Athen end Sparta. Det er mit svar på, hvad medlemsstaterne sagde om balancen mellem den militære tilgang og denne mere humanistiske og moralsk drevne måde at definere vores rolle og vores filosofi i verden på.
Det er det, vi har med i bagagen til Monterrey, og rent filosofisk er det det budskab, vi vil fremlægge der.

Formanden
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag i henhold til forretningsordenens artikel 37, stk. 2.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted på torsdag.

Forberedelse af mødet i FN's Menneskerettighedskommission (Genève, marts 2002)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om forberedelser med henblik på mødet i FN's Menneskerettighedskommission (Genève, marts 2002).

De Miguel
Hr. formand, EU har en lang tradition for effektiv beskyttelse af menneskerettighederne, og det har fået skabt et område med retlig sikkerhed og ufravigelige frihedsrettigheder med nogle forskrifter, der er inspireret af vores egen lovgivning og af internationale bestemmelser.
I vores tilfælde inden for EU er vi samtidig blevet inspireret af Europarådet ud over de krav, som vi selv stiller op både på nationalt plan og inden for EU på menneskerettighedsområdet.
Der er friske eksempler på denne interesse, som er en del af vores identitet, f.eks. det europæiske charter om menneskerettigheder, de seneste meddelelser fra Kommissionen om EU's arbejde med at fremme menneskerettighederne i tredjelande, det meget betydningsfulde arbejde, som Parlamentet har udført på dette område, og konklusionerne fra Rådet (almindelige anliggender) den 25. juni sidste år, hvoraf det fremgår, at beskyttelsen af menneskerettighederne altid bør indgå i Unionens udenrigspolitik.
Jeg vil også minde om de retningslinjer, både hvad angår tortur, og hvad angår anvendelse af dødsstraf, som altid bliver taget i betragtning under udarbejdelsen af vores udenrigspolitik og i vores forbindelser med tredjelande.
To ting, som også altid er til stede i vores regelværk og vores kultur, og som er forbundet med den generelle holdning om respekt for menneskerettighederne i enhver aktion og ethvert initiativ inden for udenrigspolitikken, er princippet om ikke at forskelsbehandle kvinder og børns rettigheder og en effektiv beskyttelse af dem.
Alle disse begreber vil uden tvivl være grundlaget for EU's arbejde under FN's Menneskerettighedskommissions samlinger, og det vil være disse principper, der leder os under den kommende samling, som finder sted mellem den 18. marts og den 26. april i år.
Menneskerettighedskommissionen er givetvis EU's største udfordring på menneskerettighedsområdet i de kommende måneder. Menneskerettighedskommissionen, der som bekendt er et organ under FN's Økonomiske og Sociale Råd, holder hvert år møde i Genève og er forum for indgående drøftelser om alle internationale forhold, som kan have forbindelse med menneskerettighederne.
Det drejer sig altså om en årligt tilbagevendende begivenhed, som vi er forpligtede til at deltage i, som kræver store forberedelser, og som år efter år kræver, at EU gør en vedvarende indsats for at sikre en effektiv og for hver dag mere universel beskyttelse af menneskerettighederne i international sammenhæng, sådan som det internationale samfund forventer det af EU, fordi det anses for at være en bastion for forsvaret af disse rettigheder.
Det er ingen hemmelighed, at EU spiller en meget aktiv rolle i Menneskerettighedskommissionen, og at en stor del af EU's medlemsstater er medlemmer af den (i øjeblikket Spanien, Italien, Portugal, Frankrig, Det Forenede Kongerige, Belgien, Østrig, Tyskland og Sverige). Når man dertil lægger den andel, vi har i Western European Group, er der ingen tvivl om, at EU er bedst repræsenteret.
Da den begivenhed, vi taler om, er enormt kompliceret, er det vanskeligt på nuværende tidspunkt at fastlægge EU's endelige holdninger i Menneskerettighedskommissionen. Holdningerne er altid baseret på vores system af værdier. Det drejer sig ikke om at give afkald på nogen af vores principper, men holdningerne i Menneskerettighedskommissionen er ofte resultatet af en forudgående koordinering for at opnå praktiske resultater, og der er nogle emner, som bør have en særlig behandling, fordi de er følsomme og i mediernes søgelys.
Det er i hvert fald vores mål i lighed med andre år at fremsætte en række forslag til resolutioner og udtalelser fra Menneskerettighedskommissionens formandskab, som vedrører det, der er sket i det seneste år siden afslutningen på organets 57. samling, som fandt sted i april 2001.
Derfor mener EU, at det er nødvendigt at holde indlæg om meget aktuelle emner, hvor vores holdning på en eller anden måde bør komme til udtryk. I år vil disse indlæg, der er forberedt i samarbejde med partnerne, især være centreret om følgende emner: racisme, ret til udvikling, krænkelse af menneskerettigheder og grundlæggende rettigheder overalt i verden, økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, borgerlige og politiske rettigheder, kvinders ret til integration og kønsperspektivet, børns rettigheder, menneskerettighedsforkæmpere og rådgivningstjenester samt teknisk samarbejde på menneskerettighedsområdet.
Listen er lang, men ikke udtømmende. Den er et bevis på den brede vifte af emner, som vi skal behandle i Menneskerettighedskommissionen, hvor området for forsvar af disse rettigheder skal være altomfattende og naturligvis er universelt.
Netop derfor er Menneskerettighedskommissionens arbejde forbundet med mange andre emner, der på den ene eller den anden måde indvirker på EU's arbejde. For det første er det vigtigt at henvise til det konventionelle område, hvorpå Menneskerettighedskommissionen har udøvet og udøver sin funktion.
To af de ting, som EU vil prioritere højt, er de igangværende drøftelser om udarbejdelse af individuelle frivillige protokoller, nemlig den om pagten om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder og den om torturkonventionen, der udvikler sig fra samling til samling og snart er færdig. I begge tilfælde skal EU udføre et omfattende arbejde med at udarbejde forslagene og samarbejde med de arbejdsgrupper, der går forud for Menneskerettighedskommissionens møde, med det formål at lette vedtagelsen af nævnte protokoller.
For det andet kan enhver forestille sig, hvor mange sociale og humanitære udfordringer vi står over for og er fast besluttede på at tage op sammen med vores partnere: alle spørgsmålene om flygtninge og asylansøgere, indvandringen og alle dens følger på det kulturelle, uddannelsesmæssige og sociale område, problemet med forskelsbehandling af oprindelige folk, det reelle fremskridt for og den praktiske ligestilling af kvinden i alle systemer og individuelle og kollektive sektorer, som er genstand for det internationale samfunds opmærksomhed.
I Rådet vil vi bestræbe os særligt på, at vores deltagelse bliver så aktiv og konstruktiv som muligt både under den Særlige Samling af FN's Generalforsamling om Børn - som skulle have fundet sted i september, men blev aflyst på grund af begivenhederne den 11. september, og som igen er på programmet, dog uden at datoen er fastlagt - og under Verdenskonferencen om Aldring, som finder sted i april i år.
For det tredje bør man lægge mærke til den allerede igangværende debat om muligheden for at forbedre det meget prisværdige arbejde, som de forskellige udvalg af uafhængige eksperter, de såkaldte treaty bodies, udfører. De overvåger og kontrollerer overholdelsen af mange af de konventioner, som jeg talte om for et øjeblik siden, og de skal udstyres med de midler, der er nødvendige for, at de kan udføre deres arbejde bedst muligt.
Hr. formand, jeg vil også tale om to ting, der på grund af deres kompleksitet vil få indflydelse på vores arbejde i Menneskerettighedskommissionen. Det ene er bekæmpelsen af racisme og racediskrimination. Som bekendt blev der i september sidste år afholdt en vigtig verdenskonference i Durban (Sydafrika), hvis forberedelser og afvikling var konfliktfyldte, men hvor man heldigvis til sidst kunne bevare enigheden efter lange diskussioner og det i høj grad takket være EU's delgations vedholdenhed.
Nu skal vi være særligt opmærksomme på ikke at rippe op i sårene fra Durban og på, at den opnåede enighed udvikler sig effektivt og pragmatisk og altid med hjælp fra FN's Generalsekretariats relevante instanser.
Et andet emne er afskaffelse eller indskrænkelse af anvendelsen af dødsstraf. Vi ved godt, at selv om vi i Europa er af den faste overbevisning, at dødsstraf bør udryddes og afskaffes fuldstændigt, er der lande med kulturelle og religiøse traditioner, der er forskellige fra vores, som holder fast ved den. Vi for vores vedkommende vil i en grundlæggende humanitær bestræbelse fortsat forsøge at udvide det område, hvor den er afskaffet, at styrke moratorierne og at forhindre, at den anvendes i praksis, selv om den eksisterer i lovgivningen, og vi vil appellere til myndighederne om, at den ikke anvendes i meget konkrete tilfælde, hvor der er tale om mindreårige, gravide kvinder og mentalt handicappede.
Dette er de aktionsområder, der i sin tid blev fastlagt i EU i henhold til nogle vedtagne retningslinjer, som vi vil henvise til, når det bliver nødvendigt, særligt i resolutionen om dødsstraf, som EU plejer at fremlægge i Menneskerettighedskommissionen.
Hr. formand, jeg vil slutte med at redegøre for en overvejelse om den nye situation, der er opstået efter den 11. september. Jeg tilslutter mig de bekymringer, som jeg netop har hørt i Parlamentet i formiddag. I formandskabet og i Rådet er vi meget bevidste om, at der i mange lande er opstået en vis bekymring over, om forøgelsen af sikkerheden og bekæmpelsen af terrororganisationer kan betyde, at beskyttelsen af menneskerettighederne forringes væsentligt.
EU med Rådet i spidsen er overbevist om, at det ikke bør være tilfældet, om, at der ikke er uforenelighed mellem vores borgeres sikkerhed og frihed, og om, at der i vores område ikke vil være nogen begrænsning i hverken de grundlæggende rettigheder eller den daglige demokratiske sameksistens.
Vi må ikke glemme, at attentaterne den 11. september var et åbenlyst angreb på dette system af værdier og frihedsrettigheder, som vi er så stolte af, og som vi er forpligtet til at forsvare i fællesskab. Menneskerettighedskommissionen vil utvivlsomt være en ideel ramme til at vise vores forpligtelse over for respekten og beskyttelsen af menneskerettighederne, til at udvide den forpligtelse til at omfatte alle verdens lande, uden at man kan bruge bekæmpelsen af terrorisme som påskud for at krænke dem, og til at bekræfte, at beskyttelsen af menneskerettighederne i EU er et lige så fast princip, som det altid har været.

Nielson
Denne debat giver os mulighed for en udveksling af synspunkter forud for forhandlingerne ved den 58. samling i FN's Menneskerettighedskommission.
Kontaktgruppen for menneskerettigheder har allerede samlet repræsentanter for ngo'er, medlemmer af Parlamentet, embedsmænd fra EU's institutioner og andre for at drøfte de vigtigste problemer forud for Genève. Jo bredere oplægget er, jo mere sikker kan EU blive på den holdning, det indtager over for FN-kommissionen.
Som altid, når man inviterer Kommissionen til disse årsmøder, sker det på et tidspunkt, hvor EU ikke endeligt har besluttet sig til, hvilke initiativer det vil tage i UNHCR, og deres endelige form vil først blive fastlagt efter forhandlinger om det basale i Genève. Desværre er der alt for meget at vælge imellem, når man ser sig om i verden, f.eks. med hensyn til overtrædelse af menneskerettighederne. Det er derfor, EU må indtage en konsekvent holdning, når man skal beslutte, hvad der er den bedste måde at fremme respekt for menneskerettighederne på.
Vores meddelelse om menneskerettigheder i maj sidste år og de følgende konklusioner fra Rådet (almindelige anliggender) fastlagde en strategi for en sådan holdning fra et EU, som aktivt ville engagere sig i verden til fremme af menneskerettigheder, f.eks. menneskerettighedsbestemmelsen, der udgør et gennemgående træk i Fællesskabets aftaler, og som finder sit mest avancerede udtryk i Cotonou-aftalen gennem den dialog, vi har påtaget os at have i kontakt med alle tredjelande, som det er bekræftet i retningslinjerne for menneskerettighedsdialoger, der blev vedtaget af Rådet i december, gennem vores engagement med ngo'er, herunder den omfattende finansiering af menneskerettighedsprojekter via det europæiske initiativ for demokratisering og menneskerettigheder og forskellige mainstreamprogrammer, og gennem vores samarbejde med FN og andre organisationer.
Disse faktorer bør tages med i betragtning af dem, der peger på det uundgåelige forhold, at de lande og temaer, der gøres til genstand for EU-initiativer i UNHCR, repræsenterer et udvalg. De udgør ikke nødvendigvis den samlede sum af EU's menneskerettighedspolitik, blot en del af den.
Der er adskillige spørgsmål, der vil stå på dagsordenen ved dette årsmøde i Menneskerettighedskommissionen. For det første det forhold, at USA højst beklageligt ikke er blevet genvalgt til kommissionen, og at adskillige stater, som - for at sige det høfligt - har et mindre end acceptabelt ry med hensyn til menneskerettigheder, deltager. Det betyder, at EU må arbejde ekstra hårdt for at sikre, at centrale menneskerettighedsværdier afspejler sig i de beslutninger, der bliver truffet.
For det andet er der bekæmpelsen af terrorismen, som med rette har gennemsyret hvert hjørne af den politiske debat siden den 11. september. Hensynet til menneskerettighederne skal her inddrages på adskillige niveauer. Vi må vogte os for at blande begreberne sammen. EU opretholder den vigtige skelnen, at det er staterne, der overtræder menneskerettighederne, mens terroristerne er særligt afskyelige forbrydere. Og det er rigtigt, at handlinger af stater - hvad enten det sker på det lovgivningsmæssige, juridiske eller strafferetlige område, er underkastet international lov og ordentligt tilsyn. Når vi bekæmper terrorismen, må vi og vores allierede holde de værdier, som respekt for de internationale menneskerettigheder og en human lovgivning udgør, i hævd. Det internationale samfund må også være opmærksom på opportunistiske forsøg fra staters side på at retfærdiggøre intern undertrykkelse og angreb på diverse grupper ved at påstå, at de "bekæmper terrorisme". Zimbabwe er det klareste eksempel herpå.
Bekæmpelsen af racismen vil også med rette blive fremhævet ved den 58. samling i FN's Menneskerettighedskommission, og EU kan fremlægge en udtalelse om spørgsmål som i tidligere år. Efter en temmelig ujævn rejse fra Durban, har vi nu en solid erklæring og et handlingsprogram - en glædelig udvikling, som vi nu må udnytte bedst muligt. At bekæmpe racisme, fremmedhad og diskrimination mod minoriteter er et af de fire områder, der er prioriteret højt under det europæiske initiativ for demokrati og menneskerettigheder for perioden 2002-2004. Der er blevet afsat 17 millioner euro om året til støtte for ngo'er og andre organisationer til fremme af rettigheder og skærpelse af opmærksomheden som en konkret opfølgning på verdenskonferencen.
Endelig et ord om to lande, der er særlig interessante, både for mig og Parlamentet. For det første er der Kina. Det er det eneste land, som EU har en engageret menneskerettighedsdialog med. Menneskerettighedssituationen i Kina giver med rette anledning til megen bekymring - fra den omfattende anvendelse af dødsstraf til undertrykkelsen af religiøse og kulturelle rettigheder i Tibet, Xinjiang og andre steder og begrænsning af ytringsfriheden, som det fremgår af de seneste foranstaltninger angående brugen af internettet. I denne vanskelige kontekst er EU-dialogen og de dertil knyttede seminarer - hvoraf det sidste i december 2001 førte europæiske og kinesiske eksperter sammen for at drøfte forebyggelse af tortur og fremme af retten til uddannelse - en kanal for opmuntring, samarbejde og kritik. Som Rådet (almindelige anliggender) har understreget, er det nødvendigt med grundlæggende reformer i forlængelse af dialogen, og det er derfor, vi evaluerer den hvert år.
For det andet står visse fremskridt med hensyn til reformer i Iran i modsætning til en fortsat alvorlig bekymring for menneskerettighederne. FN's særlige repræsentant for Iran understregede dette ved den tredje konference sidste år, idet han i særdeleshed henviste til den voldsomme stigning i antallet af offentlige henrettelser ved hængning og anvendelse af piskestraf. EU er sammen med Iran i gang med en bestræbelse for at sikre forbedringer. Det positive resultat af EU's beslutning ved den tredje konference viser, at det internationale samfund deler vores bekymring. Accepten af et besøg af den særlige repræsentant ville være et yderligere skridt i den rigtige retning. Mandatet til en EF handels- og samarbejdsaftale er i øjeblikket til drøftelse i Rådet.
Jeg kan forsikre de ærede medlemmer, at hensynet til menneskerettighederne vil spille en vigtig rolle ved alle kommende forhandlinger.
Parlamentets beslutning og debatter stimulerer i afgørende grad processen med at forberede mødet i Menneskerettighedskommissionen. Jeg håber, at repræsentanter for Parlamentet, hvis det er muligt, ligesom i tidligere år vil besøge UNHCR ved mødet, og at de vil bidrage til den bredere debat.

Van Hecke
Mary Robinson, højkommissæren, har i de forløbne år gjort, hvad hun kunne for at gøre FN's Menneskerettighedskommission til menneskehedens samvittighed, og det er prisværdigt. Det betyder imidlertid ikke, at der ikke er flere spørgsmål omkring denne årlige højmesse i Genève. Menneskerettighedsorganisationen sammenfattede det med, at det er rævene, som vogter gæssene. Det er foruroligende, at lande som Kenya, Sudan, Togo og Congo, som ikke ligefrem er de bedste eksempler på respekt for menneskerettighederne, sidder i denne kommission og er med til at fastsætte normerne.
Ud over sammensætningen kan der sættes spørgsmålstegn ved proceduren, især systemet om flertalsafstemningen. Regeringer, som ngo'erne kritiserer, går ofte sammen for at forsvare deres fælles interesser, og mottoet er tilsyneladende, at hvis de sparer andre, er de selv ikke i fare for at blive dømt. Derfor støtter jeg det, som hr. Nielson netop sagde. Nu hvor USA ikke længere tager del i kommissionen, skal EU mere end nogensinde før spille en pionerrolle. Europa skal være mere assertivt og konsekvent, når menneskerettighederne skal forsvares. Det skal støtte flere resolutioner, også med hensyn til store lande som Kina og Rusland. En række europæiske medlemsstater tilsidesætter alt for nemt deres principper, når økonomiske interesser står på spil.
Derudover skal Unionen insistere på, at kommissionens henstillinger bliver taget til efterretning. Der bruges mange penge på early warning, men eksperternes rapporter herom ignoreres systematisk. Menneskerettighedskommissionens troværdighed i Genève og menneskerettighedspolitikken tout court står på spil i dag, og jeg mener, at EU bærer et meget stort ansvar i den forbindelse.

Cashman
Hr. formand, jeg er glad for at kunne sige, at jeg har deltaget i FN-Kommissionens møde ved to tidligere lejligheder sammen med både hr. Van Hecke og hr. Wuori, der deltager i forhandlingen her i eftermiddag.
Rådet sagde, at vi kan være stolte af en lang tradition for menneskerettigheder i Europa, men det må erkendes, at vi undertiden tøver med at fordømme de overtrædelser af menneskerettighederne, der foretages af såkaldt venligtsindede stater. Jeg vil opfordre til, at vi aldrig tøver. Vi må anvende samme regler og normer uden forskelsbehandling. Dobbeltmoral underminerer vores højeste etik og vores stræben efter en verden, der er fri for overtrædelser af menneskerettighederne.
Jeg er helt enig i alt, hvad Kommissionen har sagt. Men i forbindelse med Cotonou- og associeringsaftalerne vil jeg sige, at vi må håndhæve menneskerettighederne og demokratibestemmelserne, når der foregår overtrædelser af menneskerettighederne. Alt andet vil blive betragtet som en ynkelig tilslutning til sådanne overtrædelser. Vi kan og må ikke se til den anden side, for en dag vil folk se til den anden side, når det rammer os.
De unge og de andre, der ser ned på salen i dag, spekulerer på, hvad vi taler om. Vi taler om en verden, hvor vi kan glæde os over forskellen, hvor der ikke sker nogen forfølgelse på grund af, at en eller andens farve, tro, overbevisning eller seksualitet er forskellig fra en andens.
Jeg vil, uanset hvad jeg har forberedt, gerne slutte med noget, der er helt afgørende at huske. Pastor Niemöller sagde: "Da de kom efter kommunisterne, sagde jeg ikke noget, fordi jeg ikke var kommunist. Da de kom efter jøderne, sagde jeg ikke noget, fordi jeg ikke var jøde. Da de kom efter fagforeningsfolkene, sagde jeg ikke noget, fordi jeg ikke var fagforeningsmand. Da de kom efter mig - så var der ikke nogen tilbage, der kunne sige noget." Vi må sikre, at vi aldrig er hykleriske i forsvaret af menneskerettighederne, og den 11. september må da bestemt lære os, at der må anvendes samme regler, uanset om et land er vores ven eller vores fjende.

Malmström
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for rådet, Europa-Parlamentet har store ambitioner vedrørende menneskerettigheder. Vi har et ansvar og en moralsk pligt til altid at gøre opmærksom på menneskerettighedskrænkelser, hvor end de måtte forekomme. Vi støtter derfor mødet i FN's Menneskerettighedskommission i Genève. Det er et vigtigt forum for at løfte disse spørgsmål op på den globale arena.
Smukke deklarationer og internationale konventioner - stadig flere skriver under på dem, men ofte lever man ikke op til de smukke ord. Selv om der formelt er flere og flere lande, der lever i demokratier, ved vi, at der dagligt verden over hvert sekund begås frygtelige overgreb mod menneskerettighedsforkæmpere, mod demokratiforkæmpere og mod forskellige repræsentanter.
I år er der utrolig stor fokus på terrorisme og bekæmpelsen af terrorisme - selv De har talt om det hr. rådsformand. Det er selvfølgelig vigtigt, men der er en meget tæt sammenhæng med menneskerettigheder. Det er en menneskeret at slippe for at blive ramt af terrorisme. Terrorisme afledes også af undertrykkelse, af mangel på frihed og af manglende respekt for menneskerettigheder. Jeg håber, at denne diskussion vil præge mødet i Genève.
Det er en omfattende dagsorden, EU skal følge i Genève: vold mod kvinder, børnenes situation, tortur, dødsstraf. Der er behov for deklarationer på disse områder. En række lande giver i høj grad anledning til bekymring. Lad mig nævne tre områder. For det første Kina, der har en meget tvivlsom verdensrekord i antallet af henrettelser. Hver dag indløber der rapporter om tortur, fængsling af anderledes tænkende, undertrykkelse af mennesker i Tibet, af Falun Gong-bevægelsen, af alle, der kæmper for demokrati. År efter år anmoder vi om en resolution om Kina. Hvert år sker der det samme, nemlig at der ikke bliver nogen. Giv os en resolution i år!
Dernæst kommer Zimbabwe. Dagligt kan vi følge, hvordan dette land synker stadigt dybere ned i afgrunden. Det er en ond spiral af mord og forfølgelser. Vi skal vise, at vores tålmodighed er brugt op.
Til slut er der Tunesien. Lidt i skyggen af de store overskrifter sker der også her meget, meget alvorlige overgreb mod menneskerettighederne.

Wuori
Hr. formand, opgaveområdet for FN's Menneskerettighedskommission er sommetider blevet beskrevet som et sorgernes hav uden kyster. Når vi nu igen sætter vores EU-sejl på disse vande, skal vi undgå at være så trodsige som Odysseus, da han sejlede forbi Herkules' søjler mod det åbne hav. Selv om EU med enkelte undtagelser - tortur og dødsstraf - ikke har en fælles menneskerettighedspolitik eller -strategi, Unionen mangler med andre ord den magt, som kompasset giver, og den trygge styring, som søkortet giver, skal vi dog orientere os ved hjælp af nogle klare stjerner og holdepunkter.
Da USA sidste år forblev uden for medlemskabet i denne kommission, udgør EU nu et såkaldt flagskib for den vestlige gruppe i Genève. Det er derfor uhyre vigtigt, at Unionen har en integreret linje, som bygger på klare, geografiske og tematiske prioriteter, og som ikke forbliver lige så usikre som tidligere. Senest i morges påpegede Parlamentets formand Cox den essentielle betydning af menneskerettighederne i EU og i Parlamentets arbejde. Dette må ikke kun forblive en retorisk forpligtelse. Uden handelspolitiske hindringer og andre sirenesange skal EU være i stand til at ændre de højtidelige forpligtelser til reel praksis og aktivt tage stilling til selv vanskelige spørgsmål som menneskerettighederne i Kina - her henviser jeg først og fremmest til situationen i Mongoliet og Tibet - eller det, som Rusland foretager sig i Tjetjenien. I forbindelse med dette kan vi heller ikke tillade, at bekæmpelsen af terrorisme på nogen måde bringer de mest grundlæggende retsstatsprincipper og menneskerettigheder i fare, eller at de misbruges som alibi for en ellers eventuelt tvivlsom intervention.

Frahm
Hr. formand, i morgen vedtager Parlamentet en udmærket beslutning stillet af flere grupper, hvor man i artikel 8 nævner en række lande, men der er selvfølgelig lande, der ikke er nævnt her, og dem vil jeg gerne opfordre til, at man ikke glemmer på dette møde. Jeg vil gerne specielt opfordre Rådet til, når man snakker om bekæmpelse af tortur, at man ikke glemmer Tyrkiet, som stadigvæk holder politiske fanger i total isolation. Jeg vil gerne opfordre til, at man ikke glemmer fangerne i CampX-ray, som i strid med Genève-konventionen bliver holdt fanget der. Jeg vil gerne også opfordre til, at man, når man snakker om politiske og sociale rettigheder, ikke glemmer Tyrkiet igen, som nu er i færd med at forbyde partiet HADEP, fordi det nærmer sig spærregrænsen på de 10%. Jeg vil også gerne opfordre til, at man ikke overser, at USA endnu ikke har ratificeret Rom-statutten og dermed tiltrådt den internationale krigsforbryderdomstol, og at man, når man snakker om dødstraf, igen ikke overser USA og Kina.
Og så vil jeg til Kommissionen sige, at det er meget godt med de her aftaler, man laver, og som har menneskerettighedsklausuler tilknyttet, når vi laver aftaler i forhold til tredjelande. Jeg forstår bare ikke, at man ikke er lidt mere striks med, at de aftaler bliver overholdt, og her tænker jeg særlig på Israel, som har en aftale med EU, som helt klart ikke bliver overholdt. Jeg forstår ikke, at disse brud ikke får nogle konsekvenser, at man ikke opsiger aftalen omgående.

Dupuis
Hr. formand, kære kolleger, uagtet hr. de Miguels smukke ord føler jeg mig overbevist om, at Rådet og EU også i år, som det var tilfældet sidste år og året før i Genève, beklageligvis vil indtage en skændig, vanærende og kraftløs holdning, som ikke ligger på linje med Europa-Parlamentets. Vi kan være forvisset om, at der ikke bliver vedtaget nogen resolution om Kina, der bliver ikke nogen resolution om Tibet, og EU støtter ikke resolutioner om kvinders situation i Saudi-Arabien. Der bliver ikke vedtaget nogen resolution om Tunesien. Der kommer ikke noget ud af konferencen - hvilke også var tilfældet sidste år, hvor EU endog sikrede sig, at der ikke i år ville lyde advarende toner fra USA. Ingen taler om Tjetjenien. Kommissær Nielson har stadig ikke fundet Tjetjenien på verdenskortet. Og i Europa-Parlamentets egne rækker har hr. Oostlander og medgerningsmanden hr. Sakellariou - hvilket ikke kan undre nogen - endog modarbejdet et initiativ, som tog sigte på at invitere to forhandlere hertil, en tjetjener og en russer. Det er den faktiske situation, når det gælder menneskerettighederne. Lad os ikke lukke øjnene herfor.

Mann, Thomas
Hr. formand, hvert år mødes FN's Menneskerettighedskommission i Geneve, og hvert år sætter den kinesiske ledelse sine handelspartnere under pres for at forhindre, at Beijings krænkelser af menneskerettigheder kommer på dagsordenen.
I år er meget anderledes. USA blev ikke genvalgt som medlem af Menneskerettighedskommissionen og har derfor kun observatørstatus. EU kan således ikke længere skjule sig bag amerikanerne. Tibetanernes nød, hindringerne for at kunne leve deres eget religiøse og kulturelle liv, de nådesløse forfølgelser og anholdelser gennem årtier bliver ikke glemt. Selv om de ikke hele tiden er på avisernes forsider, fordi disse mennesker tager afstand fra enhver form for terrorisme, så er de dog i høj grad meget præsente.
Allerede for halvandet år siden krævede Europa-Parlamentet, at den tibetanske eksilregering skulle anerkendes, hvis forhandlingerne mellem Tibet og Kina under protektion af FN ikke skulle føre til, at Tibet skulle få autonomi. En særlig EU-udsending kunne påtage sig vigtige koordineringsopgaver for Tibet.
Da Dalai Lama besøgte Parlamentet i oktober, redegjorde han i sin store tale igen for sit koncept om den gyldne middelvej og opfordrede Beijing til at føre forhandlinger uden forudsatte betingelser.
Det er altså på højeste tid, at EU selv bliver aktiv i Genève og fremsætter en resolution med støtte fra ansvarsfulde medlemmer af kommissionen. Kineserne må ikke tage fejl. Vi bifalder deres WTO-medlemskab og deres bidrag til den internationale antiterrorkoalition. Men deres brutale handlinger over for religiøse og etniske mindretal i både Tibet, Indre Mongoliet og Østturkestan kan ikke retfærdiggøres. Hr. kommissær, hr. formand for Rådet, det er altså nu, vi europæere skal handle! Lad os omsider give indhold og liv til vores støtte til, at menneskerettigheder så afgjort skal overholdes.

Díez González
Hr. formand, til trods for hr. Dupuis' forudsigelser er Menneskerettighedskommissionen i Genève en ny chance for at gøre fremskridt på området, for at fremme og beskytte menneskerettighederne.
Vi har i lang tid vidst, at lidelser, fattigdom, angreb på menneskerettighederne, forfølgelse på grund af køn, seksuel orientering, religion, kultur eller race er globaliseret i verden. Millioner af mennesker får det at føle dagligt. Den 11. september mindede os blot om, at usikkerhed også er globaliseret.
Dette nye møde i Genève, det første efter den skæbnesvange dag, må derfor ikke få os til at miste overblikket. Vi skal fortsat arbejde på at forsvare borgernes rettigheder: retten til livet, til demokrati, til at indånde frisk luft, til, at de økonomiske og sociale rettigheder respekteres som en uadskillelig del af menneskerettighederne. Uden at vi glemmer, at ligningen sikkerhed-frihed ikke bare er et krav, der hænger sammen med vores fælles historie, men at den er det eneste, der garanterer stabiliteten og dermed demokratiet.
Europa skal spille en hovedrolle på konferencen. Vi skal være i stand til at forsvare en fælles holdning. Menneskerettighederne bør nu mere end nogensinde før være rygraden i Unionens politik. Hvis vi vil nå det mål, skal vi have større politiske ambitioner og én stemme, som taler stærkt og radikalt mod dem, der krænker menneskerettighederne. En stemme, der lyttes til i Genève, og som gør, at vi kan føle os stolte over at være europæere.
Jeg ved, at det kan synes utopisk, at det synes vanskeligt, men som Guy Verhofstadt mindede os om, da han indledte det foregående formandskab for Rådet, fortjener den, der ikke tror på det utopiske, ikke at blive kaldt europæer.

Stockton
Hr. formand, De Forenede Nationers konference åbner en uge efter præsidentvalget i Zimbabwe. Til den tid vil hændervridende resolutioner, der beklager overtrædelse af menneskerettighederne af den genvalgte Mugabe-regering, ikke give meget mere mening end protesterne fra det daværende Nationernes Forbund efter Mussolinis invasion af Abessinien.
EU har fastsat frister og givet ultimatummer. Vi må nu samle støtte fra det internationale samfund til disse foranstaltninger. Vi bør takke præsident Mbeki og andre afrikanske ledere for deres arbejde bag kulisserne, men nu er det på tide, at de taler åbent og bestemt og offentligt mod Mugabes repressive regime. Vi må sikre os, at betingelserne i vores ultimatummer bliver opfyldt fuldt ud. Vi må sikre os, at Mugabe giver et hold fra EU mulighed for at virke som valgobservatører ved valget, og EU må have lov til at vælge sammensætningen af dette hold, der bør inkludere britiske medlemmer.
Vores observatører må have frihed til at bevæge sig hen, hvor de ønsker, og til at rapportere tilbage. Der må igen udøves et reelt pres, og det er nødvendigt, at de nyligt vedtagne love om medierne bliver tilbagekaldt. Frem for alt må mord, lemlæstelse og intimidering af politiske modstandere holde op nu. Det er på tide, at verden dømmer Mugabe på hans handlinger, ikke på hans løfter. Parallelt hermed vil verden dømme EU på dets effektivitet, ikke dets retorik.

De Miguel
Hr. formand, jeg har lyttet opmærksomt til medlemmernes indlæg, og jeg mener, at de bekymringer, der er kommet til udtryk her, viser, hvor kompliceret den særlige opgave med at koordinere EU's aktion i Menneskerettighedskommissionen er.
Jeg skal være den første til at indrømme, at Menneskerettighedskommissionen, fordi den er et internationalt organ, hvori der skal opnås kompromiser, ikke netop er et forum, hvor EU kan påtvinge sine principper og synspunkter. Vi er nødt til at indgå aftaler med andre for at få virkningsfulde resolutioner, for vi har ikke tilstrækkeligt flertal til at få vedtaget resolutioner på alle punkter, især med hensyn til de principper, som ligger os på sinde. Selv om jeg må erkende, at mange af Menneskerettighedskommissionens resolutioner lader meget tilbage at ønske, er jeg absolut ikke enig i hr. Dupuis' kaotiske og pessimistiske synsvinkel, jeg er snarere enig i fru Rosa Díez' optimistiske, mulighedssøgende og naturligvis idealistiske og utopiske synsvinkel, som opmuntrer Rådet til at fortsætte med at forsvare disse værdier, som er vores, og som Parlamentet forsvarer hver eneste dag.
Jeg har hørt mange meget problematiske emner nævnt: Kina, Tunesien, Zimbabwe, Tyrkiet. Alle disse emner er på dagsordenen. Vi behandler dem hver dag, og der er naturligvis sket temmelig store fremskridt i de senere år.
Der er ingen tvivl om, at Menneskerettighedskommissionen hvert år opnår resultater, selv om de måske ikke er så store, som vi gerne så. Men der er ikke nogen som helst tvivl om, at det, der skal flytte EU, er, at der holdes liv i flammen til beskyttelse og forsvar af de grundlæggende principper, som jeg gjorde rede for i mit indledende indlæg.
Rådet føler sig opmuntret og beskyttet af Parlamentet i bevidstheden om, at det er kilden til håbet om at opretholde de principper, som er kendetegnende for vores projekt, for det europæiske projekt.
Jeg har en enkelt konkret kommentar til hr. Stockton vedrørende Zimbabwe. Det, der foregår i Menneskerettighedskommissionen, er naturligvis vigtigt for Zimbabwe, men jeg vil minde Dem om, at Rådet (almindelige anliggender) allerede i mandags traf beslutninger, som vi vil effektuere i Zimbabwe for gennem vores gerninger og ikke vores ord og vores ønsker at gøre opmærksom på vores politik, som støttes fuldt ud af Parlamentet, og som er blevet enstemmigt vedtaget af EU's Ministerråd, om hverken at tillade eller tolerere Mugabe-regeringens udemokratiske optræden. Og derfor vil alle de foranstaltninger, som Rådet har vedtaget, blive iværksat af Rådet og Kommissionen i fællesskab.
Jeg forsikrer Dem for, hr. formand, at Rådet er helt indstillet på at forsvare de værdier og principper, som er fælles for vores kultur og civilisation, og som afspejles i vores regelværk. EU og de lande i EU, som er medlemmer af Menneskerettighedskommissionen, udgør bastionen, avantgarden for forsvaret af de rettigheder. Sådan bliver vi betragtet. Jeg anmoder blot Parlamentet om at give os det spillerum og den tillid, der skal til for at forsvare de interesser, som er vores, som hører til vores kultur og civilisation, med størst mulig kraft, så de bliver virkelighed i det internationale samfund, der naturligvis er meget komplekst, og som EU desværre ikke er ene om at styre. Men vores bidrag og vores engagement vil aldrig mangle.

Nielson
Jeg er enig i næsten alt, hvad der er blevet sagt under denne forhandling. At gøre fremskridt med menneskerettighedsdagsordenen er grundlæggende ikke forskelligt fra nogen anden form for international politik. Det må man forstå. Det, der kan udrettes i en given situation i en given sag, er en del af de bredere politiske fremskridt eller mangel på fremskridt, der foregår på et givent tidspunkt. Sagen er, at vi ikke har et særligt organ i det internationale samfund, hvor vi kan drøfte menneskerettighederne udelukkende på deres egne præmisser. Vi slipper aldrig fri af politikken. Den er altid en del af drøftelsen, særlig når vi taler om det internationalt. Derfor må vi udstyre os med, hvad man kunne kalde en robust pragmatik, for at være stærke nok til at holde kursen og pragmatiske nok til at vide, om vi kan komme frem i en given sag eller ikke.
Hvad angår Zimbabwe, kan jeg meddele Parlamentet, at vi nu er ved at anbringe de første valgobservatører. Vi har allerede folk i Harare, der bliver oplært til at virke som valgobservatører. Vi vil således have 10-15 mennesker, der vil udgøre det hold observatører, der skal virke på lang sigt. Det glæder mig også at kunne meddele Parlamentet, at hr. Pierre Schori vil lede observatørholdet for Europa under valget i Zimbabwe.
Vi bør ikke tage det for givet, at vi kan overvåge valget effektivt. Vi prioriterer at anbringe os sådan, at vi kan gøre det så godt som muligt og med så bred en repræsentation som muligt fra Europa på vores hold som helhed. Men det vigtigste er faktisk, at vi gør vores arbejde og ikke bliver marginaliseret på grund af en taktisk eller politisk manøvre. Uden dette observatørarbejde vil vi ikke have et tilfredsstillende grundlag at foretage vores endelige bedømmelse på. Der er ikke noget ved Zimbabwe, der er let. Jeg kan hverken udtrykke optimisme eller pessimisme, men indtil nu gør vi vores yderste for at sikre, at der kommer et effektivt hold til at observere valgene i næste måned.

Formanden
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag i henhold til forretningsordenens artikel 37, stk. 2.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Forbindelserne EP/de nationale parlamenter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0023/2002) af Napolitano for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om forbindelserne mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter i den europæiske integrationsproces (2001/2023(INI)).

Napolitano
Hr. formand, det konvent, som nu bliver oprettet, vil ikke løse sin opgave, hvis ikke det giver nogle overbevisende svar på et afgørende spørgsmål, nemlig hvordan vi skal sikre demokratiet i EU's opbygningsproces. Dette spørgsmål tages der udgangspunkt i i betænkningen, som er blevet vedtaget af Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, og som i dag forelægges for Parlamentets plenarforsamling.
Vi er naturligvis alle klar over, at konventet skal omdefinere EU's opgaver, dets rolle i verden, i den globale udvikling og i fredsskabelsen og dets politikker for vækst, samhørighed og sikkerhed i et område med frihed og retfærdighed. Men man skal endelig ikke betragte resten som rent tekniske institutionelle spørgsmål og abstrakt institutionel planlægning, der ikke interesserer borgerne.
Når EU-projektet har mistet tilslutning blandt borgerne, er det også, fordi de har følt sig udelukket fra for mange af EU's beslutninger, som de har haft vanskeligt ved at få indflydelse på, og som de endda har haft vanskeligt ved at forstå. For at få borgernes tilslutning tilbage er det absolut nødvendigt at gøre det klart for alle, hvem der træffer beslutningerne i EU, hvordan beslutningerne kan gøres gennemsigtige, forståelige og kontrollerbare, og hvilke institutioner der effektivt kan repræsentere borgerne i Europa. Alle disse spørgsmål er netop afgørende spørgsmål om demokrati. Parlamentets rolle som institution er fundamental i den forbindelse, selv om den ikke løser spørgsmålene i sig selv.
Det bliver efterhånden nødvendigt at træffe et klart og konsekvent valg for at styrke parlamentet som institution i EU's opbygning og for at få en yderligere parlamentarisering af EU ud over de fremskridt, der allerede blev gjort i 1990'erne. Denne parlamentarisering skal bygge på to søjler, nemlig Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter. Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter bidrager i lige høj grad til EU's demokratiske legitimitet som en union af borgere og befolkninger og ikke bare af stater. Jeg vil gerne gøre det klart, at hvis vi i Europa-Parlamentet fejlagtigt har anset os selv for at være det eneste parlament, skal vi gå bort fra denne holdning. Det er nødvendigt at fjerne enhver mistro mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter. Vi skal forstå de nationale parlamenters bekymringer og foreslå dem de rigtige løsninger.
I den betænkning, som jeg forelægger for Dem nu, angives det, at der bør gøres en indsats på tre områder. For det første skal de nationale parlamenter have større rådgivende beføjelser og kontrolbeføjelser i forhold til deres respektive regeringer, og de skal kunne udøve disse beføjelser effektivt. For det andet skal der være et stadig tættere og mere systematisk samarbejde mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, også ved hjælp af en interparlamentarisk aftale, som undertegnes af de respektive formænd. Det er en ny idé, som ikke mindst er opstået på vores parlamentsformands initiativ. For det tredje skal såvel de nationale parlamenter som Europa-Parlamentet have en konstituerende beføjelse sammen med regeringerne og Kommissionen - sådan som det er tilfældet i konventet, der nu skal til at påbegynde sit arbejde - når det gælder revisionen af traktaterne, og hvor man i dag har den målsætning at udarbejde en egentlig EU-forfatning.
Det er disse fornuftige løsninger, som vi bør forsøge at nå frem til, og ikke de løsninger, der risikerer at føre til en sammenblanding af Europa-Parlamentets rolle og de nationale parlamenters rolle og at gøre EU's institutionelle opbygning og beslutningsmekanismer endnu tungere.
Som det fremgik af en omhyggelig rapport om indførelsen af et overhus, ville et andetkammer bestående af de nationale parlamenter ikke mindst være en urealistisk løsning på nogle reelle problemer.
Jeg håber virkelig, at tankegangen i denne betænkning bliver forstået og værdsat ordentligt, og at konventet kan få gavn af vores bidrag med Deres samtykke.

Queiró
Hr. formand, som hr. Napolitano har redegjort for, er forbindelserne mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter et af de vigtigste spørgsmål, som det konvent, der nu indleder sit arbejde, skal beskæftige sig med. Derfor kommer debatten om denne betænkning fra Udvalget om Konstitutionelle Anliggender særdeles belejligt, og i denne betænkning indgår den udtalelse fra Udvalget om Udenrigsanliggender, som jeg har haft den ære at være ordfører for.
Personligt mener jeg, at hr. Napolitanos betænkning indeholder mange gode punkter, som jeg derfor gerne vil lykønske ham med, men den fremfører dog også nogle synspunkter, som giver anledning til politisk kritik. Som rådgivende ordfører vil jeg imidlertid begrænse mig til at nævne de punkter, som mit udvalg lægger vægt på, og som kommer til udtryk i de forslag til beslutning, der her er til forhandling, særlig forslag 13, 14 og 15.
Hvad angår den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, herunder forsvarspolitikken, der jo er et mellemstatsligt anliggende, stiller sagerne sig relativt enkelt. På den ene side varetager Europa-Parlamentet sin kontrolfunktion via den ret til at blive underrettet og til at blive hørt, som det har i henhold til EU-traktatens artikel 21 samt via de budgetbeføjelser, som det som del af budgetmyndigheden har med hensyn til FUSP-budgettet. På den anden side deltager de nationale parlamenter ikke reelt i udformningen af denne politik, selv om de har den afgørende kompetence med hensyn til de forskellige landes forsvarsudgifter, der jo så har afgørende betydning for de operationelle midler, som FUSP kan få stillet til rådighed.
Bestemmelserne i EU-traktatens afsnit V pålægger medlemsstaterne at overholde principperne om samordning og gensidig solidaritet i fastlæggelsen og gennemførelsen af FUSP, af hvilken årsag der må rettes op på dette demokratiske og parlamentariske underskud. På grund af dets betydning fremhæver jeg forslaget om, at Europa-Parlamentet og parlamentet i den medlemsstat, der har formandskabet, regelmæssigt skal indkalde til en parlamentarisk FUSP-konference, med deltagelse fra Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, og med netop det formål at intensivere informationsudvekslingen på dette felt.
I den nuværende institutionelle sammenhæng ville en sådan konference gøre det muligt for de forskellige parlamenter at varetage deres beføjelser mere effektivt. Men ikke kun dét, for med dette forslag knæsætter vi også det princip, at såvel Europa-Parlamentet som de nationale parlamenter repræsenterer EU's befolkning, eftersom begge vælges direkte af borgerne og derfor er legitime garanter for demokratiets udøvelse.

MacCormick
Hr. formand, som rådgivende ordfører vil jeg gerne sige, hvor stor en fornøjelse det har været at arbejde sammen med en fremragende parlamentariker som hr. Napolitano, der er forfatter til denne glimrende betænkning.
Der er ikke mange forskelle mellem udtalelsen fra Retsudvalget og hans betænkning. I særdeleshed vil vi gerne eftertrykkeligt tilslutte os det, han siger i sin konklusion, at det såkaldte andetkammer i den europæiske lovgivende myndighed ville blive et tredjekammer, der ikke kunne virke, og vi er meget glade for, at denne idé så udtrykkeligt er blevet tilbagevist af et af de lande, hvor den opstod, nemlig Det Forenede Kongerige.
Hvad angår selve betænkningen, blev anbefalingerne fra Retsudvalget stort set accepteret af ordføreren i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender. Vores punkt 1, der drejer sig om samarbejde mellem Unionens parlamenter, dækkes udmærket af hans punkt 10. Vores punkt 2 om vigtigheden af deltagelse fra repræsentanter for Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter i det kommende konvent er blevet medtaget af hr. Napolitano.
Det er meget vigtigt, for det viser nødvendigheden af en energisk debat i konventet for at se, om vi kan nå frem til enighed. Nogle rygter, der kommer fra Giscard d'Estaings retning, antyder, at det er hans idé, at der ikke behøver finde nogen debat sted, fordi alt vil fremgå klart fra formandskabet. Hvis det er tilfældet, må vi befri ham for den vildfarelse. Dette må være et konvent, som vil debattere. I punkt 4 kommer det igen som punkt 12 i Napolitano-betænkningen.
Endelig er der det eneste punkt, hvor der ikke er enighed mellem Retsudvalget og hr. Napolitano, nemlig med hensyn til, om man i denne betænkning udtrykkeligt skulle nævne den rolle, de regionale parlamenter med lovgivende beføjelser skulle spille. Det er min faste overbevisning, at dette bør ske. Retsudvalget stemte helt klart for det, og min egen gruppe har stillet nogle ændringsforslag.
Hr. Napolitano har privat sagt til mig, at han mener, det kan tages op ved en anden lejlighed via Udvalget om Konstitutionelle Anliggender. Hvis han kunne give en forsikring herom i morgen, ville vi kunne genoverveje sagen. Jeg vil tale privat med ham om dette. Det ville være godt, hvis vi kunne gå frem med den størst mulige enighed. I mellemtiden anmoder jeg om, at Parlamentet koncentrerer sig om dette punkt 3 og de parallelle ændringsforslag, der er stillet af mig og mine kolleger.

Inglewood
Hr. formand, som kollegerne ved, er der i dag i hele Europa udbredt folkelig utilfredshed med den tilsyneladende manglende forbindelse mellem Fællesskabet og det almindelige liv. Den europæiske politiske proces ses vidt og bredt som et eliteforetagende, der har liden eller ingen relevans for mange uden for de politiske klasser. Helt rimeligt går bekymringen herover ud over nationale grænser og ideologiske forskelle. Det er et ønske om at forsøge at afhjælpe denne utilfredshed, der ligger til grund for hr. Napolitanos betænkning, som vi i PPE-DE-Gruppen støtter.
Der har været en række reaktioner på denne ulykkelige og uacceptable situation, og en af dem indeholdt et forslag om at etablere et europæisk parlamentarisk andetkammer, som skulle bestå af nationale parlamentsmedlemmer. Konklusionerne i denne betænkning afspejler, som ordføreren allerede har sagt, en betænkning fra Overhuset i mit eget land, der er blevet offentliggjort for nylig. Her anerkender man de nationale parlamenters vigtige rolle, men afviser argumentet for endnu et andetkammer. Snarere end at besværliggøre den europæiske politiske proces yderligere anerkender man i denne betænkning, at det er op til Europa-Parlamentet i sin sfære og de nationale parlamenter i deres i overensstemmelse med deres egne nationale traditioner at se på deres egne regeringers måde at føre europæisk politik på og gebærde sig i Ministerrådet.
Der er helt rimeligt opstået enighed om, at en vigtig komponent på vejen mod en genforening af Europa med det nationale politiske liv, og således med Europas borgere, går gennem en alliance mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter og den nationale politik, som i øjeblikket synes at lægge for ringe vægt på en grundig og omfattende analyse af europæiske anliggender. I denne betænkning har hr. Napolitano, som det sømmer sig for denne anerkendte ordfører og formand for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, meget dygtigt sammenvævet en holdning til en forbedring af forholdet mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter og til en styrkelse af samarbejdet mellem dem.
Pedantiske konstitutionelle purister fra enkelte medlemsstater kan kritisere nogle af detaljerne, men betænkningen giver en skabelon for handling, der ikke kan udføres af noget enkelt parlament. Ændringerne må ske inden for en videre ramme af forandringer og demokratisk åbenhed fra alle sider. Hvis politisk demokratisk åbenhed og acceptabilitet betyder noget - og der er ingen politisk gruppe her i Parlamentet, der tror mere på det end vi i PPE-DE-Gruppen - så repræsenterer Napolitano-betænkningen et vigtigt udgangspunkt. Men vi må ikke blive selvtilfredse og hvile på laurbærrene nu. Denne betænkning består af ord. Nu skal der handles. Forandring på linje med tendensen i betænkningens konklusioner og med Laeken-konventet som katalysator er, som ordføreren selv har påpeget, nødvendig for at kunne begynde at afhjælpe disse demokratiske mangler i det europæiske politiske system, der kan gøre stor skade, hvis man ikke gør noget ved dem.

Poos
Hr. formand, hr. kommissær, skal man tro de meningsmålinger, der er offentliggjort i den seneste udgave af Eurobarometer, har de europæiske borgere større tillid til deres politi end til deres parlamentariske institutioner. Dette resultat er alarmerende og bør først og fremmest vække bekymring blandt de folkevalgte og få disse til at yde en fælles indsats for at fjerne grundlaget for den manglende tillid. Det er de demokratiske styrers legitimitet, der står på spil.
Parlamentsmedlemmerne i de enkelte medlemsstater må arbejde på at fjerne det demokratiske underskud, der kan konstateres på nationalt plan. Et sådant eksisterer rent faktisk. I den betænkning, vi i dag behandler, opfordres Europa-Parlamentets medlemmer til at undersøge, hvordan man kan styrke de nationale parlamenters rolle i den europæiske integrationsproces. Ikke på bekostning af, men i forståelse med Europa-Parlamentet.
Ordføreren, hr. Napolitano, foreslår forskellige konkrete foranstaltninger, som støttes af Den Socialdemokratiske Gruppe, og hvorom der efter min opfattelse nemt vil kunne opnås enighed i konventet. Ordføreren kræver helt berettiget en styrkelse af de nationale parlamenters beføjelser i forhold til de respektive regeringer forud for beslutningstagningen i Rådet.
I nogle medlemslande findes der en veletableret procedure for parlamenternes indflydelse på dette felt. I andre lande findes end ikke antydningen af en sådan procedure. De nationale parlamenter overlader det til regeringerne at træffe beslutninger, og anfægter disse efterfølgende.
Ordføreren afviser med rette tanken om et andet- eller tredjekammer med lovgivende beføjelser. En sådan ny institution strander straks, når spørgsmålet lyder: "Og hvilke opgaver skulle det så varetage?"
Også institutionaliseringen af konventet, hvori de nationale parlamenter deltager, er et middel til at sikre den nødvendige indflydelse i forbindelse med forberedelsen af de omfattende reformer. Denne metode, som er Europa-Parlamentets foretrukne, må selvsagt finde anvendelse, når det gælder traktatreformen. Den kunne imidlertid række videre end de konstitutionelle anliggender. Hvorfor ikke etablere et konvent til forberedelse af EU's næste flerårige finansielle ramme? Såfremt den finansielle ramme også skal omfatte en ny egen indtægt i form af en europæisk skat, er det efter min opfattelse afgørende, at repræsentanter for de nationale parlamenter fra første færd deltager i drøftelserne.

Duff
Hr. formand, det væsentlige og centrale budskab i denne fremragende betænkning, som Den Liberale Gruppe stærkt støtter, er i virkeligheden, at de nationale parlamenter kan og bør bidrage mere til det politiske system i EU. Men de bør fokusere på det, de gør bedst, og ikke træde på Europa-Parlamentets prærogativer.
Hvad nationale parlamenter må gøre bedre, er at overvåge og undersøge Rådets udøvende magt. Det, de gør dårligst, er at spille bedrevidende i forhold til Europa-Parlamentets lovgivende beføjelser. Det er derfor, vi stærkt afviser de britiske forslag om at indføre et tredje lovgivende kammer bestående af medlemmer af de nationale parlamenter, hvis funktion skulle være at "overvåge subsidiariteten". En sådan national gøgeunge i den føderale rede ville smadre proceduren med fælles beslutningstagning, som er nøgleformlen i Unionens egen march hen imod at blive et modent postnationalt parlamentarisk demokrati. Et sådant kammer vil blive fyldt med Rådets dresserede puddelhunde, som gør parlamentarisk involvering i europæiske anliggender på nationalt niveau til grin. Jeg stoler på, at den britiske regering vil lytte til debatten om dette spørgsmål i konventet og så trække sit farlige og åndsforladte forslag tilbage.

Voggenhuber
Hr. formand, De Grønne hilser i høj grad denne betænkning velkommen. Det er en fremragende betænkning, der helt entydigt definerer den rolle og de opgaver, de nationale parlamenter har inden for de nationale regeringers legitimitet og kontrol, når disse er aktive i Rådet som lovgivere inden for regeringssamarbejde, hvor denne kontrol på ingen måde fungerer tilfredsstillende, men også når de nationale parlamenter inddrages i den konstitutionelle udvikling af Europa, hvor stikordet er konvent.
I denne sammenhæng er det interessant at se, at dette spørgsmål hele tiden dukker op på dagsordenen. Der er nemlig ingen konflikter mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, og der er ingen uklarhed med hensyn til deres opgaver. Jeg har bemærket, at denne konflikt altid bliver bragt på bane, når Rådet og de nationale regeringer vil forsvare sig mod kravet fra Europa-Parlamentet om at blive et fuldt udviklet Parlament. Så kommer det til at lyde, som om parlamentarisme på europæisk plan ville blive en byrde for de nationale parlamenter. Det er et forkert, men systematisk argument - en ægte illusion. I betragtning af denne ufred mellem parlamenterne skal Rådets magtposition bevares.
Men parlamentarismen i Europa er udelelig. Bekendelsen til parlamentarisk demokrati relaterer til europæisk plan. Parlamentet bør derfor med stor mistro se alvorligt på visse forudgående varsler fra den indstillede formand for konventet, der i flere uger har luftet sine tanker via pressen - og ikke ved direkte kontakt og endda uden at det er bekræftet af konventet - om denne forfatningsgivende forsamling, der i mindre grad handler om det, som Parlamentet stiller krav om, og lige så lidt om udviklingen af et europæisk demokrati og en europæisk parlamentarisme. Jeg vil i den grad appellere til, at Parlamentet bidrager til, at konventet bliver et arbejdskonvent, et parlamentarisk konvent og et åbent konvent og ikke som hidtil Rådets legitimitetskulisse.

Kaufmann
Hr. formand, de nationale parlamenters rolle er ganske vist fastlagt i en traktat, men det demokratiske underskud, der hovedsageligt er et kontrolunderskud over for den pågældende nationale regering, er blevet større i takt med den europæiske integration. Regeringernes manglende kontrolmuligheder og utilstrækkelig information gør det ofte umuligt for de nationale parlamenter at varetage deres funktion. Den udvikling skal standses, og de nationale parlamenters kontrolbeføjelser skal styrkes i forhold til deres regeringer. Derfor støtter jeg især udsagnene i punkt 1 i betænkningen.
Ja, det er også nødvendigt at forbedre samarbejdet mellem de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet, navnlig inden for unionspolitik, der er baseret på et mellemstatsligt samarbejde. Der er et udsagn i betænkningen, jeg som medlem af Udvalget om Konstitutionelle Anliggender meget gerne vil fremhæve, nemlig punkt 17. Forslag som det fra den tyske udenrigsminister kan jeg ikke støtte. Problemet er, at den udøvende magt får overvægt. Vi ønsker en vidtgående demokratisering og parlamentarisering af EU og en klar konstitutionel styrkelse af de eksisterende parlamenter, men ikke et nyt kammer.

Bigliardo
Hr. formand, kære kolleger, jeg taler også på vegne af min delegation, når jeg siger, at det var fornuftigt at overlade udarbejdelsen af denne betænkning til Giorgio Napolitano, som har forstået at basere sin betænkning på et af de vigtigste aspekter, når det gælder bekymringen for skævheden mellem de udøvende organers beføjelser og parlamenternes muligheder i deres helhed.
Europa-Parlamentet har faktisk givet udtryk for denne bekymring i flere år, hr. formand, og i hr. Napolitanos betænkning får vi en foreløbig og effektiv løsning på dette problem, en løsning, som er helt i tråd med Maastricht-traktaten og Amsterdam-traktaten.
Det andet vigtige aspekt i betænkningen er det, som jeg netop havde lejlighed til at understrege over for den italienske ambassadør for nogle måneder siden, før jeg drøftede det med andre, for der er navnlig tale om et italiensk problem, nemlig at hvervet som medlem af Europa-Parlamentet er uforeneligt med både hvervet som medlem af et nationalt parlament eller af et regionalråd og i øvrigt også - hvilket jeg gerne spagt vil tilføje og bede hr. Napolitano om at notere sig - med hvervet som borgmester for en større by.
Hvis Europa-Parlamentet skal have sin politiske rolle tilbage, er det nemlig ikke bare nødvendigt at hæve debatniveauet, men også at hæve niveauet for parlamentsmedlemmernes tilstedeværelse i Bruxelles og Strasbourg.
Det tredje aspekt, som jeg gerne vil understrege, er betænkningens kloge og kategoriske afvisning af et kammer bestående af repræsentanter for de nationale parlamenter, så man undgår at gøre beslutningsprocessen tungere, og så det ikke mindst bliver muligt at holde parlamenternes forskellige beføjelser adskilt.
Vi går således i retning af en institutionel aftale, som vi håber, at parlamentsformand Cox vil iværksætte, idet han efterkommer hr. Napolitanos opfordring. Vi går i retning af en proces, hvor vi højner parlamenternes institutionelle rolle. Det er et folkeligt krav, at parlamenterne behersker politikkens og regeringsførelsens kunst, hvilket er i modstrid med ethvert - og så afgjort forældet - aspekt, hvor den udøvende magt er samlet i nogle institutioner, som på ingen måde har fået deres legitimitet fra folkets stemmer.
Derfor vil jeg gerne benytte lejligheden til at takke hr. Napolitano for det glimrende og dygtige arbejde, som han har udført.

Abitbol
Hr. formand, hr. kommissær, Europa - eller det, vi kalder Europa, altså denne statslignende konstruktion, som udsteder love i Bruxelles og til dels her i Strasbourg, som afsiger domme i Luxembourg, og som styrer seddelpressen i Frankfurt - har fra første færd fortvivlet søgt den legitimitet, hvorpå dets fortsatte eksistens beror. Det klareste vidnesbyrd om den manglende legitimitet bringes, når europæere i forbindelse med folkeafstemninger vender dette Europa ryggen. Senest har danskerne og irlænderne bragt klare vidnesbyrd herom.
Jeg takker hr. Napolitano for den foreliggende betænkning, som søger at finde svaret på denne eksistentielle søgen, der griber os fra tid til anden (man kunne kalde det "demokratisk selvransagelse"), i en form for hybrid parlamentarisering. Et farligt eksperiment, som indebærer en købslåen mellem de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet i en slags demokratisk ingenmandsland, som vil være både luftigt og uigennemsigtigt. Hr. formand, hr. kommissær, legitimitet kan kun befolkningerne sikre, når disse konsulteres direkte. Den udgydes ikke som Helligånden og udgår ikke fra de vises råd, såsom den ærværdige forsamling i det fremtidige konvent og i særdeleshed dettes præsidium, som er seneste inkarnation af det, man tidligere benævnte oplyst enevælde. Den europæiske integration skal forene nationer og ikke institutioner. I modsat fald vil det, vi kalder Europa, vedblive at være en abstraktion, som i stadig mindre grad formår at vinde europæernes gunst, sådan som det klart påvises i den seneste udgave af Eurobarometer.

Berthu
Hr. formand, hr. Napolitanos betænkning om forbindelserne mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter konstaterer som udgangspunkt helt korrekt, at der eksisterer en alvorlig ubalance i EU mellem de udøvende institutioner, hvis beføjelser styrkes, og det parlamentariske element, som stadig er for svagt. Det konkluderes, ligeledes med rette, at denne situation kan bidrage til øget demokratisk underskud.
Hvordan udbedres så denne mangel? Hr. Napolitano giver ganske vist udtryk for en vis åbning i forhold til Europa-Parlamentets traditionelle synspunkter. Der er dog efter min opfattelse stadig ikke nået en passende ligevægt, når betænkningen under henvisning til den upræcise term "parlamentarisering" kræver øget magt til Europa-Parlamentet og henviser de nationale parlamenter til en, som oftest illusorisk, indirekte rolle.
Årsagen til den manglende ligevægt skal efter vores opfattelse søges i en udeladelse. Betænkningen omtaler intetsteds, at Europa-Parlamentet er en forsamling med en nærmere defineret saglig kompetence, og kun de nationale parlamenter besidder fuld suverænitet. Hvad værre er, intetsteds i betænkningen omtales det, at der parallelt med denne juridiske ulighed eksisterer en ulighed med hensyn til den politiske legitimitet set med borgernes øjne. Man kan ikke gennemføre nyttige reformer af Unionen, så længe man undlader at drage disse afgørende realiteter frem i lyset.
Jeg har derfor fået indføjet en mindretalsudtalelse i hr. Napolitanos betænkning, hvori det præciseres, at reel demokratisering af Unionen forudsætter en styrkelse af de nationale parlamenter og forudsætter, at disse får direkte beslutningsbeføjelser på europæisk plan. Jeg har i en rapport til Den Tværpolitiske Gruppe SOS Demokrati uddybet denne tankegang, som vi også vil gøre gældende i det kommende konvent.

Gil-Robles Gil-Delgado
Hr. formand, jeg vil indlede med at lykønske udvalgsformand Napolitano med hans betænkning, som med rette er blevet rost i dag, og sige, at min gruppe ikke har foreslået omfattende ændringer, men snarere forbedringer.
I begyndelsen af betænkningen gøres det helt klart, at Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter - hver i deres respektive sammenhæng - fuldt ud repræsenterer Unionens befolkninger, der er magthaverne, hr. Berthu, hvilket bl.a. er fremgået af deres forfatninger i mere end 100 år.
I den forbindelse takker jeg ordføreren for, at han har accepteret mit ændringsforslag, med hvilket jeg har ønsket at minde om dette faktum, som næsten altid gøres gældende af dem, der ønsker at styrke en institution på bekostning af andre institutioner. Den tilgang er rent ud sagt, undskyld udtrykket, latterlig.
Den europæiske borger har brug for et Europa-Parlament, ligesom han har brug for sit nationale parlament, og forbindelserne mellem dem må ikke være baseret på rivalisering, men på samarbejde.
I betænkningen bekræftes nødvendigheden af dette samarbejde ikke bare, der anmodes også med stor realitetssans, synes jeg, om, at det organiseres gennem en interparlamentarisk aftale, for at ressourcerne kan udnyttes bedre. Det drejer sig om at forbedre den gensidige information og undgå overlapning mellem de forskellige samarbejdsaktiviteter.
Der gøres også opmærksom på de nationale parlamenters beføjelser, ikke kun i forhold til medlemsstaternes regeringer, men også i forbindelse med gennemførelsen af fællesskabsretten. Det understreges, at de beføjelser er meget mere vidtrækkende, end mange tror. Hvis de nationale parlamenter ikke ønsker at udøve dem, er det deres egen sag.
Hr. formand, de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet skal samarbejde, ikke rivalisere. I udvalgsformand Napolitanos betænkning anvendes der, uden at det citeres, et spansk ordsprog, der kræver "rene linjer og tyktflydende chokolade". Som et udtryk for oprigtighed og i sympati med de nationale parlamenter skaber betænkningen rene linjer og tilbyder et tyktflydende samarbejde, der er solidt og indholdsrigt. Lad os stemme for den.

Tsatsos
Hr. formand, hr. kommissær, de europæiske institutioners demokratiske karakter betyder ikke blot en styrkelse af Europas værdier, men især i lyset af udvidelsen er det en forudsætning, at den findes. Hvis afstanden mellem institutionerne og borgerne øges, vil det øjeblik snart komme, hvor borgerne vender os ryggen.
De nationale parlamenters rolle indplaceres inden for den tankegang, at EU også er en stats- og folkeunion. Gennem Europa-Parlamentet fremstår det som en folkeunion og som statsunion gennem de statsorganer, der dog er afhængige af de nationale parlamenters tillid. Et stærkt Europa-Parlament og stærke nationale parlamenter. De nationale regeringers medvirken i Ministerrådets beslutninger skal være tydelig, kontrollerbar og legaliseret af de nationale parlamenter. Det er de nationale parlamenter, der skal bringe deres borgere tæt på udviklingen i EU og få dem til at føle sig som europæiske borgere.
På den måde opstår der direkte behov for nationale grundlovsreformer, sådan som Giorgio Napolitano analyserer det i sin glimrende betænkning, så staternes europapolitik kan blive døbt i de nationale parlamenters vande. Det forudsætter nye mekanismer til en informationsstrøm fra Unionen til de nationale parlamenter og en institutionel højnelse af disse.
Efter min mening har de nationale parlamenters store repræsentation i det konvent, der skal forberede den kommende traktatreform, historisk betydning. Og uanset hvor lidt dette konvents forslag rent faktisk forpligter det kommende regeringstopmøde juridisk, gør dets demokratiske legalisering det vanskeligt at ignorere forslagene. Men de nationale parlamenter skal ikke repræsenteres i et nyt, europæisk organ, der skal optages i de under alle omstændigheder komplicerede europæiske procedurer. Højnelsen af de nationale parlamenters rolle i legaliseringen af de europæiske beslutninger bestyrker den relevante procedure, men samtidig anerkender den også nationalstaternes rolle som befolkningens legale og kulturelle samlingspunkt i den fascinerende unionsopbygning. Endnu en gang vores dybe tak for Giorgio Napolitanos strålende betænkning.

Dybkjær
Hr. formand, jeg vil også gerne i rækken af lykønskninger bringe min lykønskning til formanden for udvalget, som altså også er ordfører for denne betænkning. Der er lavet en god betænkning, som giver et godt grundlag, dels for en fortsat dialog med de nationale parlamenter, men også for, hvordan udvalget kan gøre sin indflydelse gældende i samarbejdet med konventet, fordi der virkelig bliver brug for alle gode kræfter, hvad enten de nu er i Europa-Parlamentets delegation til konventet, eller de sidder i udvalget, så det håber jeg meget kan fortsætte. Vi er jo i virkeligheden i disse år i gang med et utrolig spændende projekt, som går ud på at opbygge et internationalt demokrati, som også får borgernes opbakning. For til trods for, at vi har haft dette samarbejde i 50 år, så må vi jo erkende, at vi dels kun er i opbygningsfasen, og dels at vi nok ikke har den fulde tilslutning og forståelse for projektet. Det har vi jo oplevet mange gange i Danmark, hvor det har været svært at få borgernes accept af nye traktater, og nu har man altså også oplevet det i Irland, og jeg tror bare de folkeafstemninger er symptomatiske for, hvad der foregår i Europa som helhed, og det er det, vi skal tage alvorligt.
Vi skal måske ikke specielt tage de to lande alvorligt. Det må være op til de nationale repræsentanter at gøre det, men jeg tror, vi skal erkende, at der altså er tale om mere end bare en isoleret dansk/irsk skepsis. Der er ikke noget mærkeligt i, at det er svært, for vi har været vant til at bruge de nationale parlamenter som basis for vores demokrati, og nu skal vi så pludselig vise, at man altså godt kan have både de nationale demokratier og et internationalt demokrati, og frem for alt at de kan fungere sammen. Det er det, der er udfordringen, og i en vis forstand synes jeg, vi kan sige til os selv, at vi måske har været forud for vores tid. Havde vi ikke det EU, som vi kender i dag, så havde vi været nødt til at lave noget som svar på den globale udfordring. I virkeligheden kan det være, at det havde været nemmere, hvis vi startede forfra, men nu synes jeg, at vi skal tage det udgangspunkt, vi nu engang har.

Papayannakis
Hr. formand, de nationale parlamenters involvering i den europæiske integrationsproces er ikke et spørgsmål om nye institutioner, men om, at de får øget magt til at føre kontrol og orientere deres stater. Men se, kære medlemmer, nu får vi konventet, hvor de nationale parlamenters deltagelse er af historisk betydning. De skal sende repræsentanter til konventet. Men det er ikke nok. De vil pålægge dem klare retningslinjer for de spørgsmål, konventet skal tage op, og som bliver ensbetydende med udfærdigelsen af en europæisk forfatning. Der skal ske en tilbundsgående debat enten i de enkelte parlamenter eller i særlige parlamentsudvalg, så repræsentanterne ikke kommer og redegør for deres egne personlige synspunkter, men for en generel tendens i deres parlamenter. Jeg har hidtil ikke set noget sådant ske i EU-medlemslandenes parlamenter. Det er i hvert fald ikke sket i mit land. Hvis de ansvarlige for det nationale parlamentsarbejde ikke er interesserede i at organisere sådanne debatter, er jeg særdeles bange for, at vores forhandlinger her i Parlamentet bliver af begrænset interesse.

Hager
Hr. formand, af de fire post-Nice-temaer anser jeg det om de nationale parlamenters rolle for særlig vigtigt, fordi det kan bane vejen til de europæiske borgeres hjerte. Når der her i Parlamentet holdes vigtige taler - også når der er flere til stede i plenum end nu - beklager jeg ofte, at talerne alligevel ikke vækker interesse hos borgerne, og at der ikke rigtig er interesse for os. Men det handler netop om at vække interesse - også med hensyn til den demokratiske legitimitet i Unionen.
Men det vil kun lykkes, hvis man kan få borgerne til at forstå, at der ikke sker noget som helst i Europa, men at det helt konkret handler om deres fremtid, og at deres mandatarer skal være med til at bestemme fremtiden, og at de nationale parlamenter f.eks. kan sætte sig til modværge, hvis Unionen overskrider sine kompetencegrænser. Det kan denne betænkning være et væsentligt bidrag til. Jeg vil gerne lykønske ordføreren og understrege, at jeg støtter betænkningen.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, det demokratiske underskud i Europa bliver fremhævet som det væsentligste problem. Kendsgerningen er desværre den, at de kompetencer, som de nationale parlamenter har afgivet til Europa, indtil nu ikke helt er slået an i Europa-Parlamentet, som er den eneste legitimerede folkevalgte europæiske institution.
Alle medlemsstater, der hidtil har vægret sig ved at overdrage disse kompetencer i form af medbestemmelse på lovgivningsområdet til Europa-Parlamentet som medlovgiver, skal stå til ansvar for dette. På den måde får regeringerne på europæisk plan beføjelser inden for den lovgivende og udøvende magt, der således ville være utænkelig i det nationale retssystem. Det er den egentlige skandale for det demokratiske underskud i Europa.
Bør vi så stadig rose, at stats- og regeringscheferne fremhæver forbindelserne mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter på topmødet i Nice som et af de fire temaer for det kommende konvent og den nye regeringskonference? På den måde bliver regeringernes inkompetence og modvilje netop kun yderligere forstærket. Heri ligger også den fundamentale misforståelse, som hr. Berthu i sin mindretalsposition har redegjort for.
Europa-Parlamentet skal faktisk søge et tæt fællesskab med de nationale parlamenter, så de i fællesskab kan tvinge regeringerne til at handle demokratisk. De to store grupper i Europa-Parlamentet er meget enige i dette krav, og jeg glæder mig over hr. Gil-Robles' formulering i Napolitano-betænkningen - hr. Gil-Robles er fra vores gruppe - og ligeledes over ændringsforslag 21 fra vores ordfører. De viser klart, hvordan tingene skal udvikle sig i fremtiden. På hvert plan skal man gøre det, der er muligt og hensigtsmæssigt. De nationale parlamenter skal og kan kontrollere deres nationale regeringer endnu mere effektivt og bedre end hidtil. Det vil vi tilskynde dem til. Det gælder både regeringernes handlinger i Rådet i forbindelse med udarbejdelsen af den europæiske lovgivning og den økonomiske forvaltning og kontrol af de bevilgede EU-midler. Europa-Parlamentet skal kontrollere lovgivningen på europæisk plan og være med til at udforme den.
Afslutningsvis vil jeg blot sige, at vi takker for betænkningen og håber, at den også bliver taget alvorligt i konventet.

Leinen
Hr. formand, Napolitano-betænkningen er faktisk et vigtigt skridt i retning af mere klarhed i diskussionen om parlamenternes rolle i EU og således også et vigtigt skridt i retning af mere demokrati i EU. Jeg mener, at det er vores målsætning at skabe et parlamentarisk demokrati i EU. Det er nødvendigt, for at spørgsmålet om legitimitet, gennemsigtighed og kontrol kan løses tilfredsstillende.
En parlamentarisering af EU betyder en styrkelse af borgernes deltagelse i forhold til den udøvende magt på både nationalt og europæisk plan. Diskussionen om den pågældende rolle kræver naturligvis intellektuel og politisk klarhed. Der er flere her i Parlamentet, der forveksler begreberne. Man skal skelne mellem de to planer, hvor de nationale parlamenter spiller deres roller på det ene plan, og Europa-Parlamentet spiller sin rolle på et andet plan.
Parlamenterne spiller en fælles rolle i forbindelse med forfatningen. Det er oprindeligt parlamenternes rolle og ikke regeringernes. Derfor er vi glade for, at vi har konventet, og at mere end to tredjedele af konventets medlemmer kommer fra parlamenterne.
I forbindelse med den sekundære lovgivning har vi institutionerne. Vi har Europa-Parlamentet og Ministerrådet. Jeg vil gerne understrege, at vi ikke ønsker et tredje kammer. Det giver ingen merværdi. Det komplicerer kun hele beslutningsmekanismen. Disse idéer er ikke egnede til at styrke borgernes tillid - det tvivler jeg ganske enkelt på.
Det er vigtigt at styrke de nationale parlamenter i forhold til de nationale regeringer. Her venter et stort arbejde. Jeg mener altså, at vi skal samarbejde og indgå en aftale.
Jeg vil gerne takke Giorgio Napolitano for, at han med sin betænkning har skabt mere klarhed, og for, at han med høringerne i Europa-Parlamentet også har skabt bedre forståelse blandt parlamenterne. Tillykke med betænkningen! Jeg håber, et stort flertal vil stemme for den!

Almeida Garrett
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, for det første vil jeg gerne takke hr. Napolitano for hans betænkning. Forbindelserne mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, der er et af de mest centrale spørgsmål i den europæiske debat, bliver et af nøglepunkterne i konventets arbejde, og det ville derfor - på trods af eventuelle penible punkter og de sædvanlige meningsforskelle - være særdeles betimeligt, om Europa-Parlamentet roligt og velovervejet kunne tage stilling til det.
Der er ingen grund til at lægge skjul på de vanskeligheder, som opbygningen af et demokratisk Europa står over for, ikke mindst i en historisk situation, hvor det også på nationalt plan er yderst magtpåliggende at få genopvakt og styrket det repræsentative demokrati. På denne del af den vej, som vi nu i mange år sammen har tilbagelagt, og som vi ønsker at bevæge os videre ud ad med samme engagement, er vi nødt til at forstå og helhjertet påtage os det særlige ansvar, som følger af, at vi er dem, vi er, nemlig medlemmer af de nationale parlamenter og af Europa-Parlamentet, de repræsentanter, som borgerne har valgt direkte.
Det er derfor uomgængeligt, at de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet får større deltagelse i og kontrol med både den lovgivende beslutningsprocedure og udformningen af EU's politiske retningslinjer. Som det klart kommer til udtryk i denne betænkning, er der ingen af disse parlamentariske institutioner, der alene repræsenterer EU's borgere. De må derfor etablere et organiseret, komplementært samarbejde og om muligt en slags alliance, men i respekt for deres autonomi og deres særlige forpligtelser. Til det formål behøver vi hverken komplicere beslutningsprocessen eller akkumulere beføjelser eller skabe yderligere mistro. Det, som institutionerne skal gøre, er at spille den rolle bedre, som hver især har fået tildelt. Også vi går ind for, at de nationale parlamenter skal involveres mere i EU's politiske og lovgivningsmæssige procedurer, og derfor ønsker vi at hjælpe til med at skabe betingelserne for, at der kan foregå en effektiv opfølgning og kontrol i medlemsstaterne af de respektive regeringer som medlemmer af EU's Ministerråd.
Jeg slutter her. Den analyse og de forslag, som denne betænkning rummer, åbner gode perspektiver for, at det arbejde, som vi i fællesskab skal udføre i konventet, kan gøre dette nye Europa mere demokratisk og mere forståeligt og bringe det tættere på alle os, EU's borgere.

Martin, Hans-Peter
Hr. formand, Pat Cox, vores nye formand, har opfordret os til, at vi så vidt muligt skal nærme os hinanden i diskussionen. Det vil jeg forsøge her - også selv om jeg kun har halvandet minut.
Jeg vil gerne sige til hr. Voggenhuber, der talte om, at spørgsmålet om de nationale parlamenter hele tiden bliver bragt på bane, at man efter min mening skal tilføje, at der naturligvis er en forståelig jalousi og frustration i de nationale parlamenter, der fører til, at der opstår en situation, hvor de i en form for kunstig selvmodsigelse kommer til os. Her ville det være hensigtsmæssigt med en tydelig afgrænsning af kompetencer. Også i den forbindelse opfordres konventet til at sørge for, at parlamentsmedlemmerne netop ikke spilles ud mod hinanden, men at det, der hele tiden tales om her, også bliver gjort.
Jeg vil gerne understrege over for hr. Abitbol, der hele tiden taler om det demokratiske underskud i Unionen, at lige præcis på det punkt fordrejer man argumentationen. Netop fordi vi har et demokratisk underskud, betyder det jo ikke, at vi skal sætte den nationale side endnu mere på spil, men vi har hårdt brug for alt det, vi stiller krav om i Europa-Parlamentet, og det vil sige demokratisering af institutionerne, ellers når man til helt forkerte konklusioner og giver de europæiske borgere præcist det, som de europæiske demokratier og de mennesker, der lægger vægt på forskelle, ikke ønsker, nemlig helt ensidigt at lade fuldstændigt ukontrollerede magter bestemme, i dette tilfælde økonomien.
Til sidst vil jeg gerne sige, at det er bemærkelsesværdigt, at der ikke er nogen indvendinger mod punkt 17 i betænkningen af vores ordfører for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender. Det viser jo, at vi er enige. Men de ændringsforslag, som De Grønne har stillet, hvor man jo fornemmer, at det ikke kun handler om nationale parlamenter, men også om regionale institutioner, fortjener Deres opmærksomhed og efter min mening også Deres opbakning.

Maij-Weggen
Hr. formand, hr. Napolitano har skrevet en god betænkning om et af de mest prekære emner for det forestående konvent, nemlig forholdet mellem Parlamentet og de nationale parlamenter. Det er et prekært emne, fordi de nationale parlamenter i stigende grad får indtryk af, at deres kompetencer bliver taget fra dem til fordel for Parlamentet, og det er til en vis grad også rigtigt. Siden medlemsstaterne har overdraget en række opgaver til EU, især i de seneste 10-20 år, og siden indførelsen af den fælles beslutningstagning, hvorved Parlamentet har fået medlovgivende kompetencer, er der blevet overdraget kompetencer. Det vil imidlertid ikke sige, at de nationale parlamenter ikke har beholdt en række vigtige opgaver. Punkt 1 i beslutningsforslaget er meget klart i den forbindelse. De nationale parlamenter skal styre deres ministre i Rådet. De skal ligeledes kontrollere ministrene, når de kommer fra Rådet. De skal endvidere sørge for en korrekt gennemførelse af de europæiske direktiver og forordninger, og de skal føre tilsyn med, at de europæiske programmer gennemføres korrekt, både i indholdsmæssig og finansiel henseende. Hvis det ikke finder sted korrekt - hvilket er tilfældet i mit land bl.a. med Den Europæiske Socialfond - så kræver Kommissionen hundredvis af millioner nederlandske gylden tilbage. Så har de nationale parlamenter heller ikke gjort deres arbejde godt.
Hr. formand, jeg mener ikke, at konventets vigtigste debatpunkt skal være fordelingen af kompetencerne mellem de nationale parlamenter og Parlamentet. Som fru Schleicher allerede sagde, skal der især fokuseres på de punkter, hvor de nationale parlamenter har mistet kompetencer, som Parlamentet ikke har fået. Heri ligger det demokratiske underskud, og det skal vores arbejde i konventet især tage sigte på. Det skal analyseres præcist, og vi skal på ny sørge for, at enten de nationale parlamenter eller Parlamentet får de kompetencer tilbage. Det er efter min mening definitionen af parlamentarisering og demokratisering af EU og ikke at overlade ting til Rådet, som hører hjemme i parlamenterne.

Medina Ortega
Hr. formand, det er helt rimeligt, at hr. Napolitano har rejst spørgsmålet. Det er de nationale parlamenter, der har lovgivningsbeføjelse, budgetbeføjelse og kontrolbeføjelse på nationalt plan.
På overnationalt plan kan disse beføjelser kun udøves af et overnationalt parlament, uanset hvilken struktur konventet eller den kommende regeringskonference giver dette overnationale parlament.
Hr. Napolitano har understreget, at det er vigtigt at opretholde denne forskel på beføjelserne, og han har især påpeget, at der er en reel risiko for, at visse beføjelser kommer til at falde uden for de nationale parlamenters kompetenceområde, som det er tilfældet med forbindelserne udadtil og den tredje søjle, uden at de overdrages til et overnationalt parlament.
Der er en anden meget mere subtil måde at nedbryde den parlamentariske indflydelse på, som vi er i gang med at analysere, og det er den nye såkaldte åbne koordinationsmetode inden for den anvendte komitologi, f.eks. i Lamfalussy-rapporten, med få muligheder for parlamentarisk kontrol, selvregulering eller samregulering. Jeg mener, at det aspekt også er indeholdt i Napolitano-betænkningen, og at vi bør være opmærksomme på det.

Carnero González
Hr. formand, jeg vil indlede med at sige, at jeg også lykønsker ordføreren med denne glimrende betænkning.
Det er klart, at Unionen skal konstitutionaliseres, at det demokratiske underskud skal fjernes, at der skal ske en opdeling af beføjelser, med deres egne karaktertræk, og at dette naturligvis skal ske ved at parlamentarisere Unionen og forøge Europa-Parlamentets og de nationale parlamenters beføjelser.
Men på hvilke områder? Europa-Parlamentets beføjelser skal naturligvis styrkes, hvad angår kontrollen af fællesskabslovgivningen, og de nationale parlamenters, hvad angår kontrollen af deres egne regeringer.
Den kontrol mangler utvivlsomt i mange medlemsstater, og det er en hindring for de nationale lovgiveres inddragelse i den aktive kontrol, når europæiske spørgsmål skal behandles i de enkelte lande.
Men der er en ting til: I konventets drøftelser om Europas fremtid mener jeg også, at man bør inddrage den rolle, som autonome regioner med lovgivningsbeføjelser spiller, for på en sammenhængende og konstruktiv måde at fastlægge deres rolle i Unionen og derved bl.a. bringe den europæiske integrationsproces nærmere borgerne og øge dens effektivitet.
Det er sådan, man efter min mening bør opfatte den rolle, som parlamenterne for regioner med lovgivningsbeføjelser skal spille.

Napolitano
Hr. formand, jeg ønsker ikke blot at takke alle kollegerne for den enighed, de gav udtryk for, for de forslag, som bl.a. fru Maij-Weggen stillede til de spørgsmål, der skal uddybes, og for de forbehold, de kom med på en velbegrundet og inspirerende måde. Jeg ønsker nemlig også og ikke mindst at bekræfte det, som hr. MacCormick understregede, og jeg vil således offentliggøre et løfte, som jeg har hentydet til under private former. Jeg beder hr. MacCormick og de andre parlamentsmedlemmer, der har skrevet under på disse ændringsforslag, om at tro mig, når jeg siger, at jeg er helt bevidst om betydningen af spørgsmålet om de regionale parlamenter, der har lovgivningsbeføjelser. Jeg mener dog ikke, at dette er den rigtige lejlighed til at tage spørgsmålet op, nemlig i forbindelse med en betænkning, der udtrykkeligt drejer sig om de nationale parlamenters eller medlemsstaternes parlamenters rolle. Som formand for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender - og ikke bare som ordfører - kan jeg under alle omstændigheder forsikre Dem for, at der vil blive foretaget en særlig undersøgelse af dette spørgsmål på den måde, som det fortjener. Jeg håber til gengæld ikke, at spørgsmålets vigtighed bliver overskygget af, at Parlamentet stemmer imod de ændringsforslag, der er blevet stillet.

Barnier
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, den betænkning, De i dag har behandlet, vidner om, at samarbejdet mellem de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet går ind i en ny fase. Ja, jeg vil betegne det som en ny tænkemåde. Jeg vil gerne på Kommissionens vegne takke Dem for betænkningen og lykønske Dem med resultatet, hr. Napolitano.
Spørgsmålet om de nationale parlamenter og den rolle, de bør og kan spille i EU's fremtidige arkitektur, er knyttet til spørgsmålet om subsidiaritet. Og det er knyttet til spørgsmålet om den delte legitimitet, der følger af den delte suverænitet. Bag dette aspekt, bag spørgsmålet om de nationale parlamenter og bag spørgsmålet om kompetenceafgrænsning, som Deres kollega, Alain Lamassoure, arbejder med, er det i virkeligheden subsidiaritetsproblematikken, der rejses. Subsidiaritet vil således være et af de centrale spørgsmål for konventet i hele den konstitutionelle proces, der indledes om nogle dage.
Hr. formand, mine damer og herrer, det er således set i dette perspektiv særdeles nyttigt, at der allerede nu fra Europa-Parlamentet foreligger en betænkning af høj kvalitet, som angiver, hvorfor og hvordan man i øget omfang inddrager de nationale parlamenter.
Hvorfor er dette vigtigt? Fordi der set i både nationalt og regionalt perspektiv hidtil ikke i tilstrækkeligt omfang har været taget højde for dette spørgsmål. Det har hidtil ikke været taget tilstrækkelig alvorligt af Unionen. Jeg siger dette med den afstand og den forståelse, jeg personligt har for spørgsmålet efter i 22 år at have været medlem af et af de nationale parlamenter. Jeg kan bekræfte, i lighed med mange af Europa-Parlamentets medlemmer, formoder jeg, at medlemmerne af de nationale parlamenter kan føle en vis magtesløshed over for de mange tekster, der fremsendes fra Buxelles til umiddelbar gennemførelse, ikke til drøftelse. Stillet over for et sådant fait accompli rettes parlamentsmedlemmernes frustration, for nu at anvende det ord, en af dagens talere anvendte, ikke blot mod Kommissionen, men i lige så høj grad mod Rådet og Europa-Parlamentet.
Jeg finder det på den baggrund både vigtigt og modigt, at Europa-Parlamentet, som det klart anføres af ordføreren, hr. Napolitano, ønsker at indlede en ny fase, når det gælder forbindelserne mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter. Der er tale om en holdning, som allerede i nogen tid er kommet til udtryk i Europa-Parlamentets aktive indsats inden for rammerne af Konferencen for Organer med Ansvar for EU-anliggender i Unionens Parlamenter (COSAC), ligesom den er kommet til udtryk i et stigende antal formelle og uformelle kontakter mellem Europa-Parlamentets medlemmer og medlemmerne af de nationale parlamenter - jeg oplevede det personligt i forbindelse med forberedelsen af Nice-traktaten - og i det øgede administrative samarbejde.
Kommissionen ser naturligvis positivt på en sådan ny fase, idet den er sig bevidst, i hvilket omfang de nationale parlamenter kan bidrage til den europæiske integration. Jo længere vi når i denne integrationsproces - og vi ønsker, at der sker fremskridt - på følsomme områder vedrørende national suverænitet, og i særdeleshed områder under anden og tredje søjle, jo vigtigere bliver spørgsmålet om det samlede systems legitimitet.
Det tjener eksempelvis objektivt betragtet fælles interesser at sikre bedre kontrol med de anliggender, der henhører under tredje søjle, og som berører så mange borgere. Og denne kontrol kunne skærpes ved at gøre disse spørgsmål til fællesskabsanliggender, sådan som både Kommissionen og Europa-Parlamentet ønsker.
Efter min opfattelse bør EU's institutioner således respektere to vigtige principper. For det første bør der ikke skabes et modsætningsforhold mellem former for legitimitet. Almindelig valgret præger på mange måder den europæiske integration. Direkte, når det gælder valg til Europa-Parlamentet, indirekte, når det gælder Rådet og Det Europæiske Råd. Dette er efter min opfattelse en rigdom. For det andet bør magtfordelingen i den enkelte medlemsstat respekteres. De enkelte nationale parlamenters beføjelser og behov varierer således fra et land til et andet.
Europa-Parlamentet spørger, hvordan de nationale parlamenters deltagelse i højere grad sikres. Det konvent, som snart indleder sit arbejde, og som de fleste talere har nævnt, er et første svar på de nationale parlamenters ønsker. Det er et resultat af den indsats, Europa-Parlamentet og Kommissionen, som allerede nævnt, i fællesskab ydede under den 23. Konference for Organer med Ansvar for EU-anliggender i Unionens Parlamenter (COSAC), der blev afholdt i Versailles i oktober 2000.
Mine damer og herrer, ingen sætter spørgsmålstegn ved hverken vigtigheden eller arten af de nationale parlamenters bidrag. Der hersker imidlertid ikke - i det mindste ikke endnu - enighed om, hvilken form dette kan antage. Det fremgår klart af den rapport, som hr. Chevalier og hr. Mahou udarbejdede til Det Europæiske Råd i Laeken. Der er således to veje, vi kan gå. Enten indirekte ved at sikre, at de enkelte nationale parlamenters beføjelser i de enkelte medlemsstater styrkes, eller direkte ved at etablere nye procedurer, som sikrer de nationale parlamenter mulighed for mere direkte deltagelse i beslutningstagningen på europæisk niveau.
Det står klart, at den nationale og indirekte vej bør fremhæves og styrkes, og det står også klart, at det er den vej, flertallet ønsker at gå. Det er ikke op til Kommissionen at vurdere det enkelte institutionelle systems kvaliteter. Kommissionen kan til gengæld erklære, at den ønsker udbredelse af bedste praksis - og vi ved, at praksis i visse stater er bedre end i andre - når det gælder information og høring. Kommissionen kan erklære sig rede til at undersøge mulighederne for en ændring af protokollen til Amsterdam-traktaten, således at der tages hensyn til bedste praksis.
Den europæiske vej er mere direkte og utvivlsomt en vanskeligere vej at gå, eftersom der i øjeblikket hersker en vis indbyrdes uenighed mellem de nationale parlamenter. Mine damer og herrer, vi må imidlertid overveje at betræde den europæiske og mere direkte vej, eksempelvis når vi taler om præcisering af Rådets lovgivende opgaver, eller når vi gør status over de erfaringer, der allerede er høstet inden for rammerne af samarbejdet med Europa-Parlamentet og med de nationale parlamenter.
Kommissionen kan i lighed med Europa-Parlamentet ikke tilslutte sig tanken om et nyt kammer, som reelt vil være et tredjekammer. Den europæiske beslutningsproces er kompliceret, som den er. Endvidere er der en klar risiko for institutionelle konflikter mellem et sådant kammer og Europa-Parlamentet, hvis tanker om og ambitioner for fællesskabsmetoden deles og længe har været fremført også af Kommissionen.
Afslutningsvis skal det påpeges, og De gav selv på glimrende vis udtryk herfor, hr. Napolitano, at det spørgsmål, der behandles i Deres betænkning, vil være et centralt emne for det kommende konvent, som endnu ikke har indledt sit arbejde. Visse spørgsmål kan således rejses allerede nu. Og jeg kan forsikre, uden i øvrigt nærmere at kommentere de konkrete spørgsmål, som er nært knyttet til spørgsmålet om den enkelte medlemsstats institutionelle autonomi, at hr. Vitorino og jeg, som repræsenterer Kommissionen i konventet, er rede til at bidrage med vores tanker og vores indsats i det videre arbejde. Dette kunne eksempelvis være tilfældet, når det drejer sig om de nationale parlamenters "forfatningsgivende beføjelser" eller deres rolle i forbindelse med fortolkningen af subsidiaritetsprincippet.
Mine damer og herrer, så godt som alle indlæg har omtalt dette konvent, som vi fra den 28. februar kommer til at beskæftige os meget med. Lad mig gentage, at vellykket gennemførelse af konventet, hvis vi ønsker at fastholde det høje ambitionsniveau, der er udgangspunktet, forudsætter, at vi i fællesskab er i stand til at overbevise og engagere, til at etablere et oprigtigt samarbejde med de nationale parlamenter. Hr. formand, den foreliggende betænkning er i denne sammenhæng efter min opfattelse ikke blot modig, men vil også vise sig at være særdeles nyttig.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Regionalpolitik og strukturfonde
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0006/2002) af Pohjamo for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forvaltningen af regionalpolitikken og strukturfondene (2001/2066(INI)).

Pohjamo
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg takker først kollegerne for en aktiv deltagelse ved udarbejdelsen af betænkningen. Emnet skabte en livlig debat i udvalget, og der kom gode ændringsforslag til betænkningen. Også Kommissionens repræsentanter ydede deres egen indsats i debatten.
Jeg er glad for, at udvalget var enigt om hovedformålene i min betænkning. Jeg mener, at den økonomiske, sociale og territoriale samhørighed stadig er lige så væsentligt et formål som fællesmarkedet og valutaunionen. Den kommende udvidelse udgør en stor udfordring og medfører også et pres for en forvaltningsreform af regionalpolitikken og strukturfondene. Denne betænkning har til formål at analysere problemer ved den faktiske gennemførelse og komme med forslag til, hvordan programmet for strukturfondenes gennemførelse kan forbedres. Målet er at undersøge, hvordan programmet for strukturfondenes gennemførelse kan udvikles inden for rammerne af de gældende bestemmelser, og hvilke forhold der bør tages i betragtning, når den kommende revision skal forberedes. Betænkningen udgør en praktisk synsvinkel til den regionalpolitiske debat iværksat af Kommissionen.
For at få baggrundsinformation til denne betænkning sendte jeg et omfattende spørgeskema til nogle regioner i hvert medlemsland. Jeg modtog svar fra næsten alle medlemslande, og derigennem fik jeg faktiske erfaringer direkte fra de personer og områder, som står for gennemførelsen af programmerne.
Jeg koncentrerer mig nu her om de vigtigste konklusioner i betænkningen. Den første af dem er øget effektivitet og resultatorienteret anvendelse. Ved den faktiske gennemførelse af programmerne for strukturfonde bør der stræbes efter en effektiv og resultatorienteret anvendelse af bevillingerne, gennemførelse af projekter i overensstemmelse med tidsplanen og projekter af højeste kvalitet. Forvaltningen af strukturfonde anses ofte i medlemsstater og regioner for særdeles bureaukratisk, og programmernes gennemførelse anses for at være besværlig. Regionerne anser de finansielle bestemmelser for at være indviklede, delvis uklare og med fortolkningsmuligheder, selv om hensigten sikkert har været en ganske anden. Finansieringen skal foretages direkte til regionerne, og regionerne skal have lov til at specialisere sig for at kunne opnå støtte fra strukturfonden. Man bør forbedre forvaltningen gennem samarbejde mellem regioner, medlemsstater og Unionen, så de rette foranstaltninger resultatorienteret og rettidigt kan placeres hos de rette regioner. Forvaltningen og overvågningen af den skal være fleksibel og i passende omfang i forhold til størrelsen af programmerne og projekterne. Den finansielle bestemmelse n+2 skal fortsat være gældende.
Betænkningens centrale målsætning er at bidrage til forenkling og klarlægge den faktiske gennemførelse og forvaltningen samt at øge resultatorienteret anvendelse. Revisionsdomstolen har også påtalt de komplicerede procedurer i strukturfonde og krævet forenkling og øget resultatorienteret anvendelse, og dette har også været Kommissionens formål, men der er endnu meget at gøre både i Kommissionen og i medlemsstaterne.
Den anden konklusion var en hurtigere igangsættelse af programmerne. Den nye programmeringsperiode er blevet særdeles langsomt iværksat, godkendelsen af programmerne tog hele to år. Medlemsstaterne har ikke været i stand til at indsende deres dokumenter i tide, og Kommissionen behandlede sagerne langsomt. Forenkling og klarlæggelse vil også hjælpe til undgåelse af forsinkelser. Betænkningen foreslår f.eks. en løsning, hvor programmeringsperioder for målprogrammer og EF-initiativer bør være adskilte, således at forberedelserne ikke overlapper hinanden. På den måde får både Kommissionen og regionerne mere tid til forberedelse, og forsinkelser, som der er i dag, opstår ikke ved overgangen til næste periode.
Den tredje konklusion er, at additionalitetsprincippet overholdes. Resultaterne af Unionens regionalpolitik er svækket af, at den nationale finansiering er erstattet af finansieringen, eller der er trukket flere nationale penge ud af regionerne end der er tilgået fra Unionen. Kommissionen bør revidere og klarlægge lovgivningen om overholdelsen af additionalitetsprincippet, således at det også skal overholdes på program- og regionalniveau.
Den fjerde konklusion er, at evaluering og opfølgning af strukturfondene skal gøres mere effektive. Opfølgningen bør være resultatorienteriet og koncentrere sig om, hvad der reelt er tilvejebragt ved hjælp af midlerne og hvorledes. Parlamentet bør have klare og gennemsigtige arbejdsmodeller for at indhente oplysninger og tilrettelægge overvågningen. Til brug for udvalget og Parlamentet bør Kommissionen udarbejde den nødvendige baggrundsinformation og rapportering i en klar form.
Ved udarbejdelsen af afstemningsanbefalingen har jeg støttet ændringsforslag, som underbygger konklusioner i betænkningen. Kollegerne havde også ændringsforslag vedrørende indholdet, forslag, som i og for sig bør støttes op, men som faldt uden for rammerne af denne betænkning.

Marques
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, den initiativbetænkning fra Europa-Parlamentet, som vi her har til behandling, er mere end berettiget. Det er særdeles fornuftigt, at Europa-Parlamentet analyserer, diskuterer og foreslår forbedringer med henblik på større effektivitet i forvaltningen og den faktiske gennemførelse af strukturfondene. Selv om reformen af strukturfondene kulminerede på topmødet i Berlin i 1999, som indførte væsentlige forbedringer, har de sidste to et halvt års erfaringer vist os, at der stadig er plads til nye forbedringer. Betydningen af den økonomiske og sociale samhørighedspolitiks mål, for hvilke strukturfondene er et afgørende redskab, forpligter os til kontinuerlige forbedringer, en indsats, som vi alle må yde, såvel EU's institutioner, især Kommissionen, som medlemsstaterne og de regioner, der tilgodeses. Der må stadig gøres en indsats for at forenkle og afbureaukratisere strukturfondenes gennemførelse, så forvaltningen forbedres i finansiering, kontrol, opfølgning og gennemførelsen af strukturfondsprogrammerne. Ligeledes må stater og regioner udvælge de projekter, der skal støttes, mere omhyggeligt og anvende bevillingerne mere effektivt, hvorfor mekanismer af resultatreservetypen bør styrkes med henblik på at opmuntre og præmiere de regioner, der har udnyttet strukturfondene bedst.
Medlemsstaternes egen økonomiske politik bør til gengæld altid have den økonomiske og sociale samhørighed før øje og må derfor være i samklang og ikke i modstrid hermed. Det samme kan siges om Fællesskabets øvrige politikområder, navnlig den fælles landbrugspolitik samt konkurrence- og statsstøttepolitikken, der på grund af de vigtige juridiske og politiske instrumenter, som de har tilknyttet, og hvis de blev bedre anvendt til andre samhørighedsformål, kunne få enorm værdi.
Lad os til slut se nærmere på behovet for en større decentralisering eller en mere effektiv anvendelse af subsidiaritetsprincippet på EU's økonomiske og sociale samhørighedspolitik. På dette område er der endnu plads til at overdrage medlemsstaterne og regionerne et større ansvar. Decentraliserings- og subsidiaritetsprincipperne bør føres til deres yderste konsekvens. Men her skal man lige standse op et øjeblik! Vi må ikke med hensyn til strukturfondene forveksle anvendelse af subsidiaritetsprincippet med en hypotetisk og absurd renationalisering af EU's økonomiske og sociale samhørighedspolitik. Subsidiaritetsprincippet må aldrig tjene som redskab til at tømme EU's økonomiske og sociale samhørighedspolitik for indhold, især ikke for finansielle midler. Tværtimod fordrer et sådant princip i EU en effektiv økonomisk og social samhørighedspolitik, ligesom det i forhold til udvidelsen og den drastiske forøgelse af de regionale asymmetrier, som den vil betyde, må føre til en styrkelse af de midler, som denne hjørnesten i den europæiske opbygning får tillagt. Lad os ikke overse det faktum, at lande som USA bruger flere midler på omfordelingspolitik end EU.
Derfor, hr. formand, et ja til mere decentralisering i forvaltningen af strukturfondene, men også et ja til at bevare og styrke EU's økonomiske og sociale samhørighedspolitik i dens væsentlige bestanddele, nemlig omfordeling af ressourcerne og fremme af udvikling i EU's svagest stillede regioner.

Cerdeira Morterero
Hr. formand, jeg vil indlede mit indlæg med at lykønske hr. Pohjamo med initiativet og arbejdet, for jeg mener ikke, at vi har at gøre med en almindelig betænkning. Det er en betænkning, der er blevet til på Parlamentets eget initiativ, hvor vi forsøger at fremkomme med nye idéer, som kan forbedre forvaltningen af strukturfondene i et afgørende øjeblik for hele EU og for disse fondes fremtid.
Denne betænkning bunder i et udtalt behov for at forbedre forvaltningen af regionalpolitikken som helhed og strukturfondene, der skal forvaltes mere fleksibelt, og den er også et udtryk for den generelle utilfredshed i Europa-Parlamentet.
Parlamentets spillerum og indflydelse, når Kommissionen forelægger sine beretninger, er praktisk talt lig med nul. Derfor mener vi, at det er det rette tidspunkt at tildele på den ene side fondene og på den anden side Parlamentet en større politisk rolle. Det er på tide, at svaghederne i forvaltningen af disse vigtige fonde ikke ignoreres, så der kan rettes op på dem og indføres nye elementer.
Vi må skelne mellem fondenes budgetmæssige og reelle effektivitet. Fleksibilitet er uden tvivl noget, der vil forøge strukturfondenes reelle indflydelse på samfundet og på den større samhørighed, som vi alle stræber efter.
Der skal indføres nye elementer i evalueringen af disse fonde og flere socioøkonomiske parametre, bedste praksis, synlighed og naturligvis bedre overholdelse af additionalitetsprincippet. Vi mener, at vi med initiativer som dette, som vi vedtager i morgen under afstemningen, bidrager med nye idéer, der forbedrer forvaltningen af strukturfondene og regionalpolitikken som helhed. På den måde når vi frem til den nye Agenda 2006 med en merværdi, som er vigtig for alle.

Esclopé
Hr. kommissær, kære kolleger, hr. Pohjamos klart formulerede initiativbetænkning sætter endnu en gang fokus på målsætningerne for regionalpolitikken og strukturfondene. Målsætninger, der skal ses som et resultat af de konstaterede mangler ved de tidligere programmer, hverken mere eller mindre. Man kan således heller ikke være uenig i de forslag, man kunne også kalde det hensigtserklæringer, som tager sigte på at gøre disse programmer mere effektive.
Jeg vil imidlertid gerne pege på nogle forhold, som bør prioriteres højt, og som jeg ikke mindst oplever, at mine vælgere finder væsentlige. Først en bemærkning, som vedrører et tilbagevendende spørgsmål, nemlig begrænsningen af små projekter. Det er prisværdigt, at man forfølger et overordnet mål om forenkling. Det bør imidlertid ikke indebære, at man systematisk prioriterer store projekter, men derimod at man giver de gode projekter forrang. De projekter, som fremmer udviklingen og er økonomisk levedygtige.
Dernæst en bemærkning, som vedrører den politiske vilje til at inddrage staterne og de decentrale myndigheder i staterne i kontrollen, men også tidligere i processen i forbindelse med udarbejdelsen af programmerne. Vi bør til stadighed holde os for øje, at den mest effektive vurdering af et projekt foretages af instanser, som er så tæt på iværksætteren som muligt.
Endelig skal det bemærkes, at både udarbejdelsen af programmerne i regionerne, kontrollen med og udviklingen af programmerne og ikke mindst den indledende sagsbehandling minder om - ja, undskyld udtrykket - et "gasværk". Vi bør være opmærksomme på, at for megen fælles planlægning og for mange teknokratiske forhindringer kan kvæle projekterne og resultere i, således som det er tilfældet i Frankrig, at de finansielle muligheder kun delvist udnyttes.
Afslutningsvis må jeg sætte spørgsmålstegn ved punkt 12 i betænkningen. Det må vække undren, at Kommissionen anmodes om at blande sig i domstolenes organisation og de forvaltningsmæssige strukturer i staterne. I hvilken grad disse er områdeopdelte, må være de pågældende staters egen sag.
Det er med andre ord vanskeligt at acceptere, at EU i regionaliseringens tegn endnu en gang tilegner sig en ret, der ikke tilkommer det, i særdeleshed fordi hele fundamentet for staterne dermed undergraves.

Raschhofer
Hr. formand, hr. kommissær, den foreliggende betænkning viser tydeligt, at der stadig er adskillige mangler med hensyn til forvaltning af strukturpolitikken, og at der i høj grad er meget, der skal forbedres. Jeg har i flere år læst disse betænkninger omhyggeligt, og listen over mangler har faktisk altid været ens.
Inden for rammerne af Agenda 2000 forsøgte man ganske vist at forenkle regionalpolitikken, men alligevel har jeg stadig fire hovedpunkter i min kritik: 1. manglende effektivitet, 2. høje administrationsudgifter, 3. stor sårbarhed over for svig og 4. manglende evaluering. Jeg tilslutter mig den europæiske grundtanke om solidaritet. Det er også i de velhavende staters interesse at hjælpe de fattigere stater op på Fællesskabets niveau.
Alligevel kræver jeg en omfattende reform af regionalpolitikken i Unionen. Uden en kritisk gennemgang af denne politik tegner fremtiden sig noget usikker for en udvidet Union, navnlig med hensyn til finansiering efter 2006. For at De skal forstå mig ret, mener jeg, at udvidelsen kommer til at koste noget, og det skal man gøre klart over for befolkningerne. Men hvor meget mening har det i virkeligheden, når Kommissionen f.eks. på den ene sider foreslår indskrænkninger i den fælles landbrugspolitik for ansøgerlandene og på den anden side stiller øget strukturstøtte til rådighed som kompensation? Disse strukturmidler kan nemlig kun udnyttes i fuldt omfang, hvis ansøgerlandene til gengæld tager højde for nye lån i deres budgetter. Har Kommissionen seriøst overvejet dette?

Formanden
På grund af spørgetiden afbrydes forhandlingen her. Den bliver genoptaget kl. 21.00.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B5-0002/2002).

Formanden


Alexandros Alavanos
Spørgsmål nr. l af (H-0950/01):
Om: Umenneskelige forhold i egyptiske fængsler Kostas Kastanias har siden 1989 siddet fængslet i egyptiske high security fængsler, hvor han afsoner en dom på livsvarigt fængsel med tvangsarbejde i forbindelse med sagen om motorskibet "Thanassis". Han er den eneste overlevende, efter at de to andre grækere, som var blevet dømt og fængslet i den samme sag, er døde af den hårde behandling og de umenneskelige forhold i de egyptiske fængsler. Den sidste, der døde af de to, Tasos Kontogiannis, døde under omstridte omstændigheder. Jeg har allerede tidligere stillet spørgsmål til Rådet i denne sag.
Eftersom denne sag optager den græske offentlighed meget på grund af de umenneskelige forhold i de egyptiske fængsler (en celle på 3 gange 4 meter til 20 personer), og eftersom Kostas Kastanias helbred er blevet uopretteligt nedbrudt, bedes Rådet oplyse, om det vil gøre sin indflydelse gældende for at denne fange kan få lov til at afsone resten af sin dom i græske fængsler?

De Miguel
Det er er også en stor tilfredsstillelse for mig at deltage i Europa-Parlamentets spørgetid på vegne af Rådet og endda under sådan en agtværdig ledelse.
Hvad angår hr. Alavanos' mundtlige spørgsmål, vil jeg præcisere, at Rådet ikke har haft lejlighed til at undersøge de forhold, som medlemmet henviser til. Det er en sag, som henhører under medlemsstaterne, og som Grækenland taler direkte med de egyptiske myndigheder om. Desuden findes der tilsyneladende en bilateral aftale mellem Egypten og Grækenland om udveksling af fanger, som har til formål, at de kan afsone straffe i deres hjemland.
Rådet ved godt, at forholdene i de egyptiske fængsler kan være hårde. Spanien kender også selv og som medlem af Unionen denne problemstilling, for vi har også et problem med spanske fanger i egyptiske fængsler.
Selv om det finansielle samarbejde i associeringsaftalen mellem EU og Egypten ikke direkte omfatter spørgsmålet om fængselsforholdene, kan disse to instrumenter tjene til at gøre opmærksom på forholdene i fængslerne og behandlingen af fangerne, og andre medlemsstater har faktisk anvendt dem på den måde.
Et af de grundlæggende elementer i associeringsaftalen, der blev undertegnet den 25. juni 2001 i Luxembourg, og som ikke er trådt i kraft, fordi samtlige ratifikationsinstrumenter endnu ikke er deponeret, er respekten for menneskerettighederne.
Beskyttelsen af arresterede eller fængslede personer er et af menneskerettighedernes universelle instrumenter, og det nationale vejledende program for Egypten for 2000-2004, som indeholder en finansiel bevilling på 351 millioner euro, omfatter også støtte til udvikling af det civile samfund, til uddannelse, til forøgelse af den sociale sikring og til det egyptiske samfunds dårligst stillede og udstødte gruppers rettigheder.
Jeg mener, at Rådet faktisk burde anvende de instrumenter, som associeringsaftalen giver, til at lægge pres på Egypten, til at interessere sig for den skæbne, som fanger fra EU møder i egyptiske fængsler, men vi har naturligvis ikke et instrument, der virkelig muliggør det, så længe aftalen ikke er ratificeret, og ratifikationsinstrumenterne ikke er deponeret.
Derfor mener jeg, at det er på sin plads at opfordre medlemsstaterne til, at såvel denne som andre middelhavsaftaler, der endnu ikke er ratificeret, ratificeres hurtigst muligt.

Alavanos
Jeg vil gerne takke ministeren for hans svar. Mit spørgsmål er et nødråb. Vi står i ordets forstand over for en dødsdømt persons beretning. Der var tre fanger i 1989. De to er døde - den sidste i oktober 2001 af tonsilitis. Der er 20 fanger i en celle på tre gange fire meter. Jeg appellerer til ministeren om denne levende døde, men hvis der også findes spaniere eller andre fællesskabsborgere, bør der så meget desto mere foretages et politisk indgreb over for myndighederne i Egypten, så fangerne kan afsone resten af deres straf i fængsler i EU's medlemslande. Ellers, hr. minister, vil vi på grund af bureaukrati, på grund af alle de emner, vi behandler, ende med at blive medskyldige. Det er den græske regerings sag. Men den græske regering har ikke tilstrækkelig vægt til at kunne udrette noget, hvorimod EU har meget mere vægt, så den kan opnå det.

De Miguel
Jeg mærker mig hr. Alavanos' gentagne anmodning, og jeg kan sige til ham, at sagen vil blive forelagt for Rådet for at se, om Rådets formandskab omgående kan foretage nogle skridt i Kairo i betragtning af fangen Kostas Kastanias' helbredstilstand.

Formanden


Carlos Carnero González
Spørgsmål nr. 2 af (H-0952/01):
Om: Bindende karakter af artikel 19, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder i enhver aftale om udlevering mellem EU og USA Ifølge massemedierne har Spanien, der overtager formandskabet i Rådet den 1. januar 2002, foreslået en generel aftale mellem EU og USA om udlevering.
Det absolut nødvendige samarbejde mellem EU og USA i kampen mod terrorisme bør ubetinget respektere de grundlæggende retsstatslige principper og værdier. For EU-landene er afskaffelsen af dødsstraf et af disse grundlæggende principper.
Derfor mener jeg, i overensstemmelse med de vigtigste organisationer, som forsvarer menneskerettighederne, at det er ufravigeligt i enhver fremtidig aftale mellem EU og Washington, at ordlyd og ånd i artikel 19 i chartret om grundlæggende rettigheder respekteres, da USA fortsat anvender dødsstraf, og endvidere fordi der skal oprettes militærdomstole.
Garanterer Rådet, at det vil betragte artikel 19, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder som absolut ufravigeligt i enhver aftale med USA om udlevering?

De Miguel
Rådet vil minde Dem om, at der i konklusionerne for handlingsplanen fra Det Europæiske Råds ekstraordinære møde den 21. september i punkt 2 står, at Det Europæiske Råd opfordrer til, at alle eksisterende internationale konventioner om bekæmpelse af terrorisme hurtigst muligt implementeres, det vil sige alle de konventioner, der findes inden for rammerne af FN, OECD og andre internationale organer.
EU støtter det indiske forslag om, at der i FN-regi udarbejdes en generel konvention til bekæmpelse af international terrorisme, som skal styrke effekten af den indsats, der er gjort i de seneste 25 år under FN's auspicier.
I sit program fandt formandskabet det helt nødvendigt, at der oprettes et fælles område, hvor kampen mod enhver form for forbrydelse, særlig de mest alvorlige som terrorisme, menneskehandel, ulovlig narkotikahandel og hvidvaskning af penge, giver sig udslag i fælles lovgivningskriterier og aktiviteter med alle medlemsstaters deltagelse. I den sammenhæng foreslår formandskabet, at der defineres mål så vigtige som den europæiske arrestordre og afskaffelse af de formelle udleveringsprocedurer.
Desuden mener formandskabet, at det er vigtigt at styrke forbindelserne mellem EU og USA, særligt hvad angår det retlige samarbejde i kriminalsager med henblik på bekæmpelse af terrorisme.
Rådet vil i den forbindelse minde om, at spørgsmålet om statussen for EU's charter om grundlæggende rettigheder skal behandles under debatten om Unionens fremtid.
Det Europæiske Råd, som var samlet i Laeken den 14. og 15. december 2001, indkaldte til et konvent, som skulle besvare de spørgsmål, der måtte opstå under denne debat, og især spørgsmålet om, hvorvidt chartret om grundlæggende rettigheder skal indarbejdes i grundtraktaten, og spørgsmålet om, hvorvidt Det Europæiske Fællesskab skal tiltræde den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder.
Uden på forhånd at give svaret på dette spørgsmål minder Rådet Dem ligeledes om, at der i unionstraktatens artikel 6, stk. 2, står, at " Unionen respekterer de grundlæggende rettigheder, således som de garanteres ved den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950".
Artikel 3 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder gør det i henhold til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols domspraksis muligt at fastslå, at ingen må udsendes, udvises eller udleveres til en stat, hvor vedkommende kan risikere at blive idømt dødsstraf eller udsat for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende straf eller behandling.

Carnero González
Hr. formand for Rådet, jeg takker for Deres svar, men jeg vil gentage spørgsmålet.
Vi ved alle sammen, at det nødvendige samarbejde mod terrorisme er i gang demokratierne imellem, og derfor også mellem EU og USA, men det må ikke forhindre, at EU fuldt ud forsvarer de værdier, som kendertegner det, i dette tilfælde afskaffelse af dødsstraf. Desværre er dødsstraf som bekendt stadig lovlig i USA.
Vi ved også, at konventet vil tage stilling til, om chartret om grundlæggende rettigheder skal indarbejdes i den fremtidige europæiske forfatning, men chartret blev også proklameret på Det Europæiske Råd i Nice, og jeg mener, at noget, der bliver proklameret, har en bindende politisk virkning for dem, der gør det. Med Deres henvisning til den europæiske menneskerettighedskonvention in mente spørger jeg Dem derfor, hr. formand for Rådet: Vil EU udlevere en person, der er anklaget for alvorlige forbrydelser, herunder terrorisme, hvis der er risiko for, at denne person bliver dømt til døden eller henrettet i USA?

De Miguel
Hr. Carnero var til stede i Udvalget om Udenrigsanliggender, da jeg klart og entydigt sagde, og det sætter jeg en ære i at gentage, at EU aldrig - jeg gentager aldrig - vil tillade udlevering af nogen europæisk borger i henhold til nogen som helst aftale med USA, hvis der ikke er garanti for to ting - ikke én, men to: at der aldrig vil blive anvendt dødsstraf, og at borgeren aldrig vil blive dømt af en militærdomstol af den slags, som lige er blevet indført efter den 11. september. Jeg sagde det i et udvalg, og jeg gentager det i dag i Parlamentet.
Og hvad angår afskaffelse af dødsstraf, sagde vi også under en forhandling, som fandt sted her i salen for ganske kort tid siden, om EU's holdning i Menneskerettighedskommissionen, at en af holdningerne i den delegation i Menneskerettighedskommissionen, der består af EU og dens medlemsstater, netop er, at der skal kæmpes for, at dødsstraffen afskaffes i alle lande i verden uanset religion, kultur osv.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 3.

Miguel Angel Martínez Martínez
Spørgsmål nr. 4 af (H-0958/01):
Om: Ændring af den fælles holdning til Cuba AVS-EU-Ministerrådet, forsamlet i Bruxelles den 6. og 7. december 2001, har vedtaget en beslutning, hvori det hedder: "AVS-EU-Ministerrådet ... 2. opfordrer Den Europæiske Union til at omsætte denne ånd (den gode forståelse, der opstod under EU-trojkaens seneste besøg i Havana den 30. november, således som det fastslås højere oppe i samme beslutning) i en tilbundsgående ændring af sin fælles holdning til Cuba, så dette land behandles på en retfærdig og upartisk måde; 3. håber inderligt, at denne ændring vil føre til, at Cuba vil kunne tilslutte sig EU-AVS-aftalen, som blev vedtaget i Cotonou, uden at der stilles særlige eller urimelige forhåndsbetingelser".
Hvordan vil Rådet forholde sig til AVS-landenes gentagne anmodninger om, at den fælles holdning til Cuba ændres, og at Cuba kan tiltræde Cotonou-aftalen på lige fod med de øvrige AVS-lande? Har Rådet allerede besvaret, eller vil det besvare anmodningen fra AVS-EU-Ministerrådet?

De Miguel
Europa-Parlamentet kender udmærket dialogen mellem EU og Cuba, som blev afbrudt af de cubanske myndigheder, da de aflyste mødet med EU-trojkaen, som skulle have været afholdt i april 2000. Denne dialog blev genoptaget den 1. og 2. december sidste år med trojkaens besøg i Havana.
Genoptagelsen af dialogen er resultatet af den store aktivitet, som formandskabet har udfoldet, og som Rådet har haft lejlighed til at informere Parlamentet indgående om, navnlig under dets møder i november og december sidste år. Rådet fik ligeledes lejlighed til at tale om denne sag under mødet i Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU, som blev afholdt i Bruxelles mellem den 29. oktober og den 1. november 2001. Ved den lejlighed gjorde Rådet bl.a. opmærksom på, at det aldrig har nedlagt veto mod Cubas tiltrædelse af Cotonou-aftalen, men at det var Cuba, der trak sin tiltrædelsesansøgning tilbage i maj 2000. Rådet erklærede, at det var rede til at behandle spørgsmålet, når Cuba officielt havde indgivet ansøgning i henhold til aftalens bestemmelser.
Den 10. og 11. december sidste år foretog Rådet (almindelige anliggender) sin 10. vurdering af Unionens fælles holdning og mente, at den fælles holdning fortsat var relevant og fortsat udgjorde grundlaget for EU's politik over for Cuba.
Rådet fandt det også nødvendigt at fortsætte den påbegyndte dialog, således at den kan føre til konkrete resultater, navnlig for så vidt angår et fremtidigt samarbejde baseret på respekten for de demokratiske principper, menneskerettighederne, de grundlæggende frihedsrettigheder og retsstatsprincippet. Rådet mindede i den forbindelse om, at det forventer væsentlige tegn fra den cubanske regerings side i retning af en virkeliggørelse af målene i den fælles holdning.
Rådet gentog, at EU's mål i forhold til Cuba fortsat er at tilskynde til en overgang til demokratisk pluralisme og respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder samt en varig økonomisk genopretning og en forbedring af den cubanske befolknings levestandard.
Efter indgående drøftelser og udvekslinger af oplysninger konstaterede Rådet, at forholdene fortsat er meget mangelfulde med hensyn til anerkendelsen og overholdelsen af de borgerlige og politiske rettigheder og de cubanske myndigheders afvisning af muligheden for at indføre reformer, der kan føre til et politisk system, som bygger på disse værdier.
Rådet noterede sig dog visse positive tegn: en større religionsfrihed og ingen anvendelse af dødsstraf i de sidste to år, hvilket fører os til den overvejelse, der var genstand for det foregående spørgsmål, som er en af Unionens politikker. Der, hvor man ikke kan afskaffe dødsstraffen, er det i det mindste nødvendigt at opnå, at den ikke anvendes. Desuden er der et mærkbart fald i antallet af politiske fanger og en stigning i antallet af ratifikationer af FN's instrumenter vedrørende menneskerettigheder. Det er de positive tegn. Rådet noterede sig desuden med tilfredshed den cubanske regerings beslutning den 4. oktober om at godkende Cubas tiltrædelse af alle FN's konventioner til bekæmpelse af terrorisme.
Rådet erindrede også om, at EU lægger stor vægt på, at Cuba tilslutter sig principperne i De Forenede Nationers konventioner om borgerlige og politiske rettigheder og om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, og det ser gerne, at Cuba snarest muligt undertegner disse to konventioner.
Endelig finder jeg det vigtigt at påpege, at i forbindelse med den 10. vurdering af EU's fælles holdning vedrørende Cuba formulerede den tyske delegation en erklæring, hvor den godkender Rådets konklusioner, men den opfordrer Kommissionen til at udarbejde en effektiv ramme for samarbejde på kort sigt. Rådet har til hensigt at evaluere sin fælles holdning vedrørende Cuba om seks måneder i lyset af de begivenheder, der har fundet sted i den periode.

Martínez Martínez
Vi gentager vores venskab med og personlige værdsættelse af rådsformanden, men vi mener, at det var en dumhed at ratificere den fælles holdning. Vi mener, at den fælles holdning er noget negativt, at alle i Cuba opfatter den sådan, fra myndighederne til oppositionen og kirken, og at næsten alle ambassadører fra landene i EU i Havana mener, at den er ineffektiv og endda virker mod hensigten.
Jeg mener, at denne ratificering af den fælles holdning naturligvis har bremset den genåbnede dialogproces, som vi, ligesom De, ønskede og havde store forventninger til.
Nu er mit spørgsmål: Hvad vil De svare, hvad vil Rådet svare på de gentagne anmodninger fra AVS-landene om, at Cuba behandles som de øvrige og tilbydes en plads med garantier som underskriver af Cotonou-aftalen?
Det er spørgsmålet, og jeg vil oprigtigt sige til Dem, hr. rådsformand, at vi vil stille det igen om en måned i Cape Town i Den Blandede Parlamentariske Forsamling foran alle AVS-forhandlingspartnerne, som enstemmigt og ved gentagne lejligheder har anmodet om, at Cuba optages som medlem af deres fællesskab.
Tak, og endnu en gang velkommen, hr. de Miguel.

De Miguel
Kære ven, når De stiller mig dette spørgsmål i Cape Town, vil jeg svare det samme, som jeg svarer nu.
EU's holdning har altid været positiv. Jeg har fortalt Dem, at allerede under forhandlingen om den gældende Cotonou-aftale, der, så vidt jeg husker, fandt sted i februar 2000, stillede AVS-udvalget et formelt forslag om at optage Cuba på det tidspunkt, hvor den nye aftale blev undertegnet, med hele Rådets samtykke. Til Rådets og AVS-landenes overraskelse, forsvandt Cubas delegerede - som på det tidspunkt var industriminister - fra mødet, og der var ingen mulighed for at formalisere den sag, fordi Cuba ikke var der til at give sit tilsagn.
Når Cuba er rede til at acceptere ikke bare goderne, men også forpligtelserne i Cotonou-aftalen, forsikrer jeg Dem for, at Unionens formandskab og Rådet vil være helt enige.
Der vil være lejligheder nok. De taler om Den Blandede Parlamentariske Forsamling, og jeg taler om det ministermøde, der under det spanske formandskab vil blive afholdt i Santo Domingo mellem AVS-landene og EU's Ministerråd. Det kan være en lige så god lejlighed som enhver anden.
Vi vil altid være rede til at give et positivt svar, forudsat at Cuba kan acceptere ikke bare goderne, men også forpligtelserne i Cotonou-aftalen.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand for Rådet, min kollega Miguel Ángel Martínez og jeg, som siden 1977 har fulgtes ad i det politiske liv, har diskuteret disse ting meget, og jeg vil gerne præcisere nogle ting.
For det første ønsker Cuba - og det gav udenrigsminister Pérez Roque udtryk for over for den parlamentariske delegation - at EU garanterer, at der ikke vil være modstand fra EU's side, hvis Cuba anmoder om optagelse i AVS. Før Cuba indgiver sin ansøgning, ønsker det en formel garanti for, at der ikke vil være modstand.
For det andet har hr. Martínez og jeg forskellige opfattelser af Cuba. Jeg var sammen med medlemmer af oppositionen, med dissidenter, og de sagde bogstaveligt talt til mig, at den, der ikke er inden for systemet, simpelthen ikke eksisterer.
Hvad angår ambassadørernes vurderinger, var der for det tredje en venskabelig diskussion - i hvert fald på det møde, jeg deltog i - men jeg vil gerne vide, hvordan det kan gå til, at samtlige regeringers holdning - med en nuanceforskel for Tysklands vedkommende - kan være modsat den, som ambassadørerne, ifølge hr. Martínez, gav udtryk for. Disse gik ind for at skabe en betingelsesløs dialog, mens regeringerne gik ind for at bibeholde den fælles holdning helt fremme i december.
Jeg vil spørge rådsformanden, om han er enig med mig i vurderingen af, at den cubanske regering har lang vej igen, før den opfylder forpligtelserne i demokratiklausulen, både hvad angår en associeringsaftale, og hvad angår andre forbindelser med EU, og jeg vil gerne have, at De går i dybden med spørgsmålet om økonomisk frihed, grundlæggende rettigheder - det, der før blev kaldt formelt demokrati, og som vi nu alle tager del i - og politisk pluralisme, som er forudsætningerne for den fælles holdning.

Formanden
Hr. de Miguel, jeg opfordrer Dem ikke til at fremkomme med en generel redegørelse, som medlemmet anmoder Dem om, men til at besvare spørgsmålet så kort, som vi er vant til.

De Miguel
Jeg vil kort sige til hr. García-Margallo, at jeg i hovedtræk er enig med ham. Jeg sagde det i min besvarelse: EU har en positiv holdning, forudsat at Cuba er rede til at acceptere forpligtelserne i Cotonou-aftalen og en forbindelse med EU på visse betingelser, som alle ved.

Formanden


María Izquierdo Rojo
Spørgsmål nr. 5 af (H-0959/01):
Om: Det spanske formandskab og de afghanske kvinders umenneskelige vilkår Hvilke tiltag agter det spanske formandskab at tage for at forbedre de umenneskelige vilkår, afghanske kvinder lever under?

De Miguel
Hr. formand, det spanske formandskab vil fortsætte Unionens nuværende politik, som har været et forsøg på systematisk at forbedre menneskerettighedssituationen i Afghanistan, især hvad angår afghanske kvinder.
På sit møde den 10. december glædede Rådet sig over Bonn-aftalen om de midlertidige ordninger, der skal gælde i Afghanistan, og det bekræftede endnu en gang sit tilsagn om at spille en afgørende rolle i den internationale indsats med henblik på at bidrage til genopbygningen af det afghanske samfund og den afghanske økonomi. Ved den lejlighed fremhævede ministrene også det særlige behov for at fremme kvindernes rolle i det afghanske samfund.
Under den ministerkonference om genopbygning af Afghanistan, som fandt sted i Tokyo for nylig - den 21. og 22. januar - forelagde Europa-Kommissionens formandskab i sin egenskab af Unionens medformænd i styringsgruppen for Afghanistans genopbygning Unionens holdning for de øvrige internationale donorer og den midlertidige afghanske myndighed.
Unionens delegation erklærede bl.a., at EU's tilstedeværelse ville være betinget af, at alle de afghanske grupper til punkt og prikke og uden forbehold overholdt Bonn-aftalen, som skal sikre, at der dannes en bredt funderet, multietnisk regering, som er fuldt repræsentativ og indstillet på at arbejde for ligestilling mellem kønnene og forbedring af kvindernes situation.
I Tokyo fremhævede EU også vigtigheden af, at Afghanistan genoptager nødhjælps-, genopretnings- og udviklingsarbejdet, og at det sker med deltagelse af mennesker fra alle regioner og etniske grupper og navnlig kvinder. Rådet vil nøje overvåge opfyldelsen af disse kriterier i de kommende måneder og år.
I den forbindelse vil Rådet erindre om, at EU's særlige repræsentant i Afghanistan, ambassadør Klaiber, allerede har indledt sit arbejde i Kabul bistået af formandskabets særlige repræsentant, ambassadør López Nadal. Rådet vil være særligt omhyggeligt med at sikre sig, at kvinderne kan deltage og fuldt ud deltager i udformningen af landets fremtid. I samme forbindelse fremsender Rådet også svaret på den mundtlige forespørgsel H-0897/2001.

Izquierdo Rojo
I de seneste år har Taleban-styrets fundamentalisme gået ud over kvinderne, og selv i dag ødelægger dens virkninger de afghanske kvinders liv. Mændene er stadig bevæbnede, og det er en klar trussel. I forgårs, hr. formand, hr. rådsformand, blev en pige på syv år solgt til ægteskab for at dæmme op for hendes families sult og nød.
Formanden for Rådet har som forventet givet mig et meget generelt svar. Jeg vil gå i dybden med det og undlade at spørge om noget, der allerede er fortid: Ville det spanske formandskab være rede til at træffe nogen foranstaltninger for at sikre, at piger på syv år ikke sælges til ægteskab? Ville det i det mindste være rede til at gøre opmærksom på, at det er påtrængende nødvendigt at træffe nogle foranstaltninger, der kan forhindre den modbydelige praksis?

De Miguel
Hr. formand, jeg vil svare fru Izquierdo Rojo, at Unionens politik over for Afghanistan på dette område er helt entydig og finder anvendelse på alle krænkelser af menneskerettighederne og især af kvindernes rettigheder.
Det tilfælde, hun nævner, er blot endnu et i den række af modbydeligheder og ydmygelser, som mange mennesker, børn, voksne, kvinder og mænd, har været udsat for. Og derfor har Unionens politik på dette område altid været den samme, og det vil den vedblive med at være.
Jeg kan forsikre Dem for, at vi vil iværksætte og forsøge at styrke vores politiske aktion i Afghanistan, og vi vil gøre al bistand betinget af, at disse rettigheder respekteres, og det gælder også forbud mod salg af mindreårige med ægteskab for øje.

Rübig
Hr. formand, som medlem af Budgetudvalget vil jeg gerne understrege, at Europa ikke kun bør være payer, men i høj grad også player. Især er den sociale situation i Afghanistan efter min mening alt andet end tilfredsstillende. For kvinderne handler det om at blive integreret på arbejdsmarkedet, og i den sammenhæng er der naturligvis behov for virksomheder, navnlig små og mellemstore virksomheder og familieforetagender. Tror De, at vi med vores betalinger f.eks. også kunne tilskynde til etablering af virksomheder?

De Miguel
Det, vi forsøger at lave, er en helhedsplan for udvikling i Afghanistan, og vi er lige begyndt på den. Nu råder vi over de finansielle midler, der er betydelige, da EU's bidrag som bekendt har været meget stort, det internationale samfunds største.
Men også andre medlemmer af det internationale samfund har bidraget. Nu har vi midlerne til at gennemføre de nødvendige udviklingsprogrammer, og udviklingen af små og mellemstore virksomheder er naturligvis efter alles mening et af de grundlæggende elementer i udviklingen af Afghanistan, hvor man på kort sigt ikke kan forvente, at der vil være voldsomme investeringer i store virksomheder og store projekter, og derfor vil vi sammen med Kommissionen begynde at udarbejde alle disse programmer.
Vi er naturligvis meget bevidste om, at kvinderne spiller en meget vigtig rolle i de små og mellemstore virksomheder, og det vil ændre opfattelsen af kvindernes rolle i Afghanistan.

Avilés Perea
Hr. formand, hr. formand for Rådet, under Talebans tilstedeværelse i Afghanistan og inden da var kvindernes situation elendig. De var udstødte, ydmygede og forfulgte. De blev endda så indoktrineret i deres tro og tankegang, at de opfattede det som en normal situation, hvilket vanskeliggør en mulig ændring.
Vi kan naturligvis ikke acceptere, at piger bliver solgt, at der stadig sker udstødelse, og at kvindernes menneskerettigheder ikke anerkendes. Derfor mener Parlamentet, at det spanske formandskab for Unionen kunne gøre mere, kunne oprette et særligt program til støtte for disse kvinder, som har været særligt udstødte, for den aktuelle situation i Afghanistan kan faktisk ikke sammenlignes med genopbygningen af andre krigshærgede lande.
Kan rådsformanden uddybe det svar, han allerede har givet, om denne situation?

De Miguel
Jeg vil gøre Dem opmærksom på, at ansvaret for at udarbejde udviklingsprogrammerne for at foretage de nødvendige investeringer med de penge, der blev opnået på topmødet i Tokyo, påhviler Europa-Kommissionen, som skal udarbejde alle disse programmer, der ikke kun vedrører udvikling af små og mellemstore virksomheder, men især uddannelse. Kvindernes fuldstændige udelukkelse af det afghanske uddannelsessystem er velkendt, og ved at nægte dem uddannelse har man forhindret dem fuldstændigt i at få adgang til samfundets goder.
Jeg ved, at kommissær Patten og det relevante generaldirektorat i Kommissionen er i gang med at udarbejde alle disse programmer, for hvilke et af de vigtigste mål som sagt er at give kvinderne deres plads i det afghanske samfund tilbage. Jeg kan ikke give Dem de nærmere oplysninger nu, men jeg vil naturligvis viderebringe Europa-Parlamentets bekymringer til Kommissionen, så en del af midlerne anvendes til programmer, der direkte har til formål at give de afghanske kvinder deres rolle i samfundet tilbage.

Formanden


Rosa Miguélez Ramos
Spørgsmål nr. 6 af (H-0963/01):
Om: Deltagelse af regionale myndigheder ved samlingerne i Rådet Da flere medlemsstater har en føderal, regional eller decentraliseret struktur, lader de repræsentanter for regioner eller "Länder" deltage i deres delegationer ved samlingerne i Rådet i overensstemmelse med, hvad der har været muligt i de seneste 10 år i overensstemmelse med Maastricht-traktaten. I nogle tilfælde har repræsentanter for enkelte regioner stået i spidsen for den pågældende medlemsstats delegation, og under det belgiske formandskab har de endog ført forsædet under de samlinger, hvor regionerne havde kompetence på et givet område.
I andre medlemsstater som f.eks. Spanien, hvor der findes autonome regioner med betydelige lovgivningsmæssige beføjelser, stiller centralregeringen sig imidlertid hindrende i vejen for, at de autonome regioner kan deltage i de spanske delegationer ved Rådets samlinger, selv i de tilfælde, hvor det udelukkende er regionernes og ikke centralregeringens beføjelser, der finder anvendelse.
Hvordan vurderer Rådet dette forhold? Hvilke medlemsstater med en føderal struktur eller med selvstyrende enheder som Spanien lader repræsentanter for deres nationale mindretal eller regioner deltage i deres delegationer? Hvilke medlemsstater undlader dette? Agter det spanske formandskab efter anerkendelsen af regionerne på topmødet i Laeken at fremme de autonome regioners deltagelse?

De Miguel
Rådet vil minde Dem om, at der i artikel 203 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab står, at Rådet består af en repræsentant for hver medlemsstat på ministerplan, som skal være beføjet til at forpligte denne medlemsstats regering.
I henhold til denne bestemmelse har hver enkelt stat enekompetence til at bestemme, hvordan den skal repræsenteres på Rådets møder, og hvem der skal deltage i dens delegation. Denne beslutning vil uundgåeligt være afhængig af de nationale forfatningsmæssige aftaler, som veksler fra medlemsstat til medlemsstat, for hver medlemsstat har sin egen forfatning og sin egen territoriale inddeling.
Som følge heraf kan Rådet ikke kommentere beslutninger om repræsentation, der er truffet selvstændigt af en medlemsstat.

Miguélez Ramos
Hr. formand, det er en imponerende sandhed, som repræsentanten for Rådet netop har mindet os om: Hver medlemsstat er klart nok i sin fulde ret til at træffe beslutning om sin delegations sammensætning ved Rådets møder.
Jeg mener imidlertid, at når der ved Rådets møder i en national delegation ikke er repræsentanter for de regionale regeringer, som i påkommende tilfælde har enekompetence, skabes der en afstand mellem samfundet og borgerne på den ene side og repræsentanterne på den anden.
Nogle vil kalde det afstand, andre kalder det demokratisk underskud, og i endnu højere grad når nogle regioner har den mulighed for at være repræsenteret på møderne og andre ikke.
I visse medlemsstater, min f.eks., er regionerne, de autonome regioner, lige så meget stat som de centrale regeringer, som det fremgår af forfatningen. Selveste præsidenten for min region, Galicien, går stærkt ind for denne regionale deltagelse.
Det fremgår imidlertid, at det er nationens regering, der skal repræsentere udenrigspolitikken, og jeg spørger Dem: Mener Rådet, at beslutninger om interne fællesskabspolitikker, f.eks. fiskeripolitik, landbrugspolitik eller forbrugerpolitik, er en del af udenrigspolitikken, eller mener det, at der er tale om interne fællesskabsanliggender?

De Miguel
Fru Miguélez Ramos, jeg er ikke enig i det, De sagde om, at regionerne er lige så meget stat som Unionens stater, for sidstnævnte er de eneste medlemmer af Unionen og de eneste, der har ret til at deltage i Ministerrådet. Regionerne kan have deres beføjelser som følge af decentralisering og statens overdragelse af beføjelser til territoriale regioner. Denne overdragelse af beføjelser varierer fra stat til stat, og desuden er beføjelserne i mange lande helt forskellige. Selv i de lande, hvor der har været en omfattende overdragelse af beføjelser, som det er tilfældet med Tyskland, Østrig og Spanien, er systemerne helt forskellige. De kan ikke sammenligne det tyske føderale system med den spanske stats system med autonome regioner.
Derfor foregår statens repræsentation hovedsageligt ved internt samarbejde, og hver stat kan inden for rammerne af samarbejdet repræsentere dens territoriale enheders interesser, som det er mest hensigtsmæssigt i forhold til hele landets almene interesser. Og jeg kan fortælle Dem, at fællesskabspolitikkerne ikke er udenrigspolitiske anliggender, men fællesskabspolitik, men jeg vil gøre Dem opmærksom på, at repræsentanterne i Rådet på det fællesskabspolitiske område er EU's medlemsstater, og det påhviler dem at forsvare de holdninger, der berører alle disse lande alt efter det forfatningsmæssige system, de hver især har.
Derfor tager vi udgangspunkt i princippet om, at staterne hver især henholder sig til deres egen forfatning, og det betyder på ingen måde, at karakteren af repræsentationen af de territoriale regioners interesser afhænger af det ene eller det andet system.

Naranjo Escobar
Jeg takker for Rådets svar, for det understreger, at Rådet ikke kan fravige det princip om institutionel autonomi, som vi følger.
For det andet vil jeg gerne påpege, at Spanien har været medlem af EU siden 1986, og siden da er denne institutionelle ramme blevet respekteret. Også i hele perioden med socialdemokratiske regeringer.
For det tredje vil jeg sige, at der ikke engang blandt akademikerne er enighed i denne diskussion, i de holdninger, der kan forsvare de forskellige autonome regioner. Derfor vil jeg spørge Dem, om De ikke synes, at det ville være mere givtigt at styrke Regionsudvalgets rolle i Unionens arbejde.

De Miguel
Jeg har allerede sagt, at det gælder om at forbedre det interne samarbejde. Desuden har jeg ikke udelukkende talt om det land, som jeg repræsenterer, men om alle Unionens lande.
Jeg mener, at der ikke er tilstrækkelig sammenkædning af de autonome regioners interesser i definitionen af de politikker, som staterne tager op i Rådet. Det sker grundlæggende gennem dialog, ad de etablerede institutionelle kanaler.
Jeg mener, at det bør være målet for alle Unionens regeringer at få et tættere internt samarbejde med de territoriale regioner, navnlig dem, der har lovgivningsbeføjelser.

Purvis
Hr. rådsformand, jeg repræsenterer et af Europas ældste og længst overlevende kongeriger - Skotland - der er en stort set selvstændig del af Det Forenede Kongerige, som det hører til. Faktisk er skotske ministre undertiden til stede ved rådsmøder og repræsenterer endog Det Forenede Kongerige dér.
Men mit spørgsmål drejer sig om konventet, der skal etableres for at se på Europas fremtid, men hvor ingen skotsk minister eller noget medlem af det skotske parlament vil være til stede.
Føler De ikke, at det ville være passende, hvis de regionale forsamlinger, parlamenter og regeringer var repræsenteret i dette meget vigtige konvent, der skal træffe afgørelse om Europas fremtidige form, som Skotland og Deres regioner i Spanien i så høj grad er en del af?

De Miguel
Hr. medlem, det europæiske konvent er på trapperne. Der vil være repræsentanter for regeringerne, for de nationale parlamenter, for Europa-Parlamentet og for Kommissionen. Der er også inviteret repræsentanter for Regionsudvalget og Det Økonomiske og Sociale Udvalg.
Der er ikke noget til hinder for, at et land inddrager medlemmer, som interesserer sig for regionernes problemer, i den parlamentariske delegation eller i regeringens delegation. Hvert land kan altså frit, hr. medlem, udpege hvem det vil til konventet.
Hverken formandskabet eller Rådet har til hensigt at sætte grænser for debatten i konventet. Debatten vil være åben og fri. Alle emner vedrørende regionerne kan blive behandlet i konventet, og på regeringskonferencen vil det fremkomme med de henstillinger, som det finder hensigtsmæssigt, om betydningen af regionernes rolle i Unionens beslutningsproces. Regeringskonferencen vil til den tid træffe beslutning om spørgsmålet.
  

Formanden
De ved udmærket, at der kun kan stilles tillægsspørgsmål. Der er nogle, der har anmodet om ordet, fordi de har indlæg til forretningsordenen, og jeg vil give dem ordet, men jeg anmoder dem om ikke at misbruge indlæggene til forretningsordenen.

Ortuondo Larrea
Hr. formand, det havde været mere hensigtsmæssigt, hvis De havde givet mig ordet tidligere, da De i Deres egenskab af formand ved lignende debatter har samlet alle beslægtede spørgsmål fra medlemmerne.
Jeg har spørgsmål nr. 13, som næsten er identisk med spørgsmål nr. 6, og jeg havde gerne set, at De som ved andre lejligheder havde samlet spørgsmålene, så vi ikke skulle diskutere den samme sag to gange.
Jeg ved ikke, om jeg stadig med Deres tilladelse kan nå at fremkomme med mit indlæg om spørgsmål nr. 13.

Formanden
Jeg skal med største fornøjelse informere Dem om, hvordan forretningsordenen fungerer. Jeg har aldrig samlet spørgsmålene, for det gør Parlamentets formandskab. Jeg fører bare forsædet på dette møde, og jeg har ikke beføjelse til det. Det er noget, som bliver besluttet på forhånd. Hvis det ikke var sådan, havde jeg gerne gjort det. Lad os vente, til spørgsmål nr. 13 kommer - jeg skal gøre en indsats - så De kan stille det, selv om det bliver en gentagelse. Det er vigtige spørgsmål.

Stihler
Hr. formand, til forretningsordenen. Hr. Purvis har dækket meget af det, jeg ville sige. Det er interessant at høre, hvad hr. Purvis og andre kolleger har sagt om Skotlands repræsentation i det konstitutionelle konvent, når Det Konservative Parti og Nationalistpartiet ikke engang kunne enes om at indgå i det skotske konstitutionelle konvent, der etablerede og gjorde plads til det skotske parlament.
Jeg vil gerne spørge ministeren, om der foreligger en liste, som offentligheden og kollegerne her kan se, og som viser, hvordan regionale regeringer er repræsenteret i de forskellige rådsmøder. Hr. Purvis berørte det forhold, at skotske ministre er til stede ved Rådets møder i overensstemmelse med deres ekspertiseområder og de områder, de dækker. Jeg vil gerne vide, hvordan andre regionale regeringer arbejder i denne forbindelse, og om kollegerne kan få en sådan liste at se.

Formanden
Med mine beføjelser som formand for dette møde og som vogter af forretningsordenen vil jeg ikke acceptere mere end de to spørgsmål, der er tilladt i henhold til forretningsordenen, for det ville skabe en rædselsfuld præcedens og forhindre de øvrige medlemmer, hvis spørgsmål er på 13.- eller 14.-pladsen, i at stille spørgsmål. Stil Deres spørgsmål skriftligt, ræk hånden i vejret i begyndelsen, hurtigt og i god parlamentarisk stil, eller brug gangen, når rådsformanden forlader salen.

Miguélez Ramos
Jeg anmoder om ordet, fordi jeg har et indlæg til forretningsordenen, hvis De tillader det, og jeg har ikke til hensigt at bruge meget tid.
Uden at ville ind på de gode og dårlige sider ved det system, der bliver fulgt, når spørgsmålene nummereres, og deres rækkefølge fastlægges, vil jeg bare sige, at jeg mener, at mit og hr. Ortuondos spørgsmål er meget forskellige til trods for hans erklæring for et øjeblik siden, men alligevel drejer de sig om det samme emne.

Formanden
Jeg er enig, fru Miguélez, men som sagt er der et organ, som tager sig af at vurdere, om spørgsmålene er sammenfaldende, og det er bestemt på forhånd med de beføjelser, som formanden for Parlamentet har, ikke jeg, som kun er mødeformand.

Formanden


Ioannis Patakis
Spørgsmål nr. 7 af (H-0966/01):
Om: Uacceptabel afgørelse om forbud mod udstedelse af visum til medlemmer af FARC-EP På Det Europæiske Råd i Laeken blev det besluttet, at EU-landene skulle have forbud mod at udstede visum til repræsentanterne for Colombias Revolutionære Væbnede Styrker (FARC-EP). Denne afgørelse udgør en ny, alvorlig overtrædelse af folkeretten og de demokratiske friheder, eftersom den er vendt mod en stor folkebevægelse i Colombia med stor tilslutning ikke alene i Colombia men også i udlandet, herunder også mange EU-lande, på grund af den langvarige kamp for en politisk løsning af konflikten i Colombia, en demokratisk landbrugsreform, demokratiske friheder og fagforeningsfriheder samt standsning af "dødspatruljernes" terrorhandlinger.
På baggrund af, at repræsentanterne for FARC-EP sammen med de officielle regeringsrepræsentanter deltager i fredsprocessen, som støttes af EU, bedes Rådet besvare følgende: Har denne afgørelse nogen forbindelse med den nylige "lov om bekæmpelse af terrorisme", og agter Rådet at tage denne antidemokratiske afgørelse op til fornyet overvejelse og styrke fredsprocessen på grundlag af en politisk løsning i Colombia?

De Miguel
Den beslutning, som det medlem, der stiller spørgsmålet, refererer til, blev ikke truffet af Det Europæiske Råd i Laeken, som ikke behandlede situationen i Colombia, men er indeholdt i formandskabets erklæring på EU's vegne om fredsprocessen i Colombia fra den 7. december.
Heri meddeler EU, at Unionens medlemsstater indtil videre ikke udsteder nogen nye visa eller opholdstilladelser til repræsentanter for de væbnede grupper, ikke bare FARC, men alle væbnede grupper, hvilket dog ikke berører den indsats, der fortsat vil blive gjort af de af EU's medlemsstater, som deltager i dialogerne mellem de colombianske parter.
EU har også erklæret, at det støtter de af EU's medlemsstater, der, på anmodning af den colombianske regering og parterne i konflikten, deltager i de samtaler, som præsident Andrés Pastranas regering har indledt med ELN og FARC med henblik på at få tilvejebragt en forhandlingsløsning på konflikten.
Denne beslutning har intet at gøre med rammeafgørelsen om bekæmpelse af terrorisme, som De refererer til, men skal ses som et led i hele det internationale samfunds stærke fordømmelse af de væbnede gruppers praksis. Disse grupper foretager bortførelser, afpresninger og andre forbrydelser, som er en krænkelse af menneskerettighederne og den humanitære folkeret, og de bringer den fredsproces i fare, som endnu ikke har stabiliseret sig i landet.
EU understreger, at dets holdning til de væbnede grupper i Colombia vil skulle vurderes og revideres under hensyn til overholdelsen af menneskerettighederne, den humanitære folkeret og de diplomatiske repræsentanters immunitet.
EU støtter uforbeholdent bestræbelserne på, at alle de involverede parter overholder menneskerettighederne og den humanitære folkeret, og opfordrer dem alle til at fordømme disse forbrydelser. Det anmoder ligeledes de væbnede grupper om at frigive alle gidsler, både de udenlandske og de colombianske, og straks ophøre med denne form for praksis.
EU har også opfordret FARC til at vende tilbage til forhandlingsbordet for bl.a. at behandle de spørgsmål, der blev aftalt i San Francisco de la Sombra i oktober 2001. EU glæder sig over genoptagelsen af dialogen mellem regeringen og ELN og håber, at disse to bevægelser vil vise vilje til at søge at nå konkrete resultater, der kan føre til en fredelig og varig løsning på konflikten.
I sin erklæring understreger EU ligeledes over for den colombianske regering, at den må fortsætte og intensivere sine bestræbelser på at afvæbne de paramilitære grupper og kræve de ansvarlige for de begåede forbrydelser, uanset hvem gerningsmændene er, til fuldt regnskab ved domstolene, at den indsats, der allerede er gjort for at bekæmpe ulovlige afgrøder og fremstillingen af og handlen med narkotika, skal fortsættes både på lokalt og på regionalt plan under hensyntagen til den biologiske mangfoldighed og miljøet, og at der, uafhængigt af fredsprocessens forløb, bør udarbejdes et program for gennemgribende socioøkonomiske reformer, som iværksættes snarest.
Som Parlamentet ved, er fredsprocessen i Colombia inde i en uvis periode. EU støtter fortsat aktivt fredsprocessen og præsident Pastranas prisværdige indsats, og efter EU's opfattelse er der ikke noget alternativ til en forhandlingsløsning på den interne konflikt.
EU vil bestræbe sig på at efterleve de autonome forpligtelser, som det har påtaget sig inden for rammerne af EU-programmet for støtte til fredsprocessen i Colombia, for så vidt dette ikke hindres af sikkerhedsproblemer.

Figueiredo
Hr. formand, jeg vil gerne sige til rådsformanden, at det, som De ved, forholder sig sådan, at forhandlingerne fortsætter i Colombia, og at parterne, regeringen og FARC, således viderefører forhandlingsprocessen, og at FARC gør en stor indsats for, at der skal findes en løsning. Det er imidlertid indlysende, at en sådan løsning indebærer, at de paramilitære grupper, de såkaldte "dødspatruljer", der stadig ustraffet kan operere i Colombia, bliver afvæbnet. En løsning forudsætter også, at de demokratiske frihedsrettigheder sikres for alle borgere, at fattigdommen bekæmpes, at der gennemføres en landbrugsreform, og at det colombianske folks sociale rettigheder garanteres.
Når FARC således sidder ved forhandlingsbordet over for Colombias regering, hvordan kan det så være, at EU-landene ikke gør, hvad de kan for at sikre, at disse forhandlinger krones med et resultat, og at FARC får de visa, som de behøver, så de kan videreføre deres kontakter med lande, der støtter fredsprocessen, og vi ved jo, at der er lande i EU, der støtter, at denne fredsproces kan udvikle sig positivt. Det spørgsmål, jeg stiller, hr. formand for Rådet, er derfor præcis dette.

De Miguel
Jeg synes, at jeg i mit svar allerede har redegjort indgående for Rådets synspunkter og for vores konsekvente holdning om ikke at udstede visa til repræsentanter for FARC, for vi tror ikke, at de vil blive brugt til at etablere kontakter i forbindelse med fredsprocessen, men til andre aktiviteter.

Sjöstedt
Jeg deler Rådets opfattelse af, at man med rette kan kritisere FARC-EP, ikke mindst for kidnapninger og mord på indianerledere. Samtidig er det helt indlysende, at det er de paramilitære styrker, der tegner sig for langt den største del af volden i Colombia med støtte fra det colombianske militær. Hvis man skal udvise de ansvarlige for volden, havde det været lige så logisk at udvise Colombias ambassadør.
Vi må heller ikke glemme, at medlemmerne af det legale venstre i Colombia systematisk henrettes, hvis de viser sig offentligt. Mit konkrete spørgsmål til Rådet lyder som følger: Var der nogen opfordringer fra USA om at kræve en inddragelse af FARC-EP-repræsentanternes visa, inden EU besluttede at gøre det?

De Miguel
Jeg sagde også i mit første indlæg, at Rådet er særdeles bekymret over de paramilitære gruppers aktiviteter, og at det lægger alt det nødvendige pres på Colombias regering, for at der ikke skal være nogen form for samarbejde mellem de colombianske væbnede styrker og disse grupper netop for at forhindre den temmelig udbredte opfattelse af, at de paramilitære grupper på en eller anden måde optræder i hemmelig forståelse med regeringen, hvilket absolut ikke har noget på sig, og naturligvis ikke med hr. Pastranas regering.
Derfor er det rigtigt, hvad medlemmet siger. Vi går ikke ind for de paramilitære gruppers aktiviteter, og vi udøver naturligvis det nødvendige pres for at sikre, at centralregeringen ikke yder nogen form for støtte til disse gruppers aktiviteter eller indgår i noget samarbejde med dem.

Sjöstedt
Jeg er bange for, at Rådet ikke forstod mit konkrete spørgsmål. Det skyldtes måske problemer med tolkningen. Jeg spurgte, om USA opfordrede EU til at inddrage FARC-EP-repræsentanternes visa.

De Miguel
Nej, hr. formand.

Formanden


Efstratios Korakas
Spørgsmål nr. 8 af (H-0967/01):
Om: Arrestation af demonstranter og politiets brutale fremfærd under demonstrationerne den 14. og 15. december 2001 Under de uhørt omfattende demonstrationer, der fandt sted i Bruxelles i anledning af mødet i Det Europæiske Råd i Laeken den 14. og 15. december, foretog politiet voldsomme og provokerende angreb på fredelige demonstranter og endda tilfældige forbipasserende. Sikkerhedsfolk, der var klædt som demonstranter, angreb på lumsk vis og med stor brutalitet. De tævede demonstranter og forbipasserende, arresterede dusinvis af borgere uden grund, arresterede og tilbageholdt demonstranter, herunder blodigt sårede, i en time liggende på jorden, nedværdigede kvinder ved at klæde dem af for øjnene af mandlige politifolk, som angiveligt skulle være tolke. De trådte de elementære rettigheder under fode, som folkene har tilkæmpet sig gennem årtier.
Det belgiske formandskab og massemedierne har bestræbt sig på at dække over episoder, som er blevet indberettet af legal teams (grupper af advokater, der forsvarer demonstranternes rettigheder) samt ofrene for disse angreb.
Har Rådet kendskab til disse episoder, og hvis ja, hvordan vurderer Rådet det, der er foregået?

De Miguel
I artikel 33 i traktaten om Den Europæiske Union fremhæves det, at de individuelle foranstaltninger, som politimyndighederne træffer, udelukkende angår de pågældende medlemsstater.
Derfor er Rådet ikke i stand til at udtale sig om de forhold, som det medlem, der har stillet spørgsmålet, nævner.
Det forhold, at demonstrationerne fandt sted samtidig med Det Europæiske Råds møde, er sagen fuldstændig uvedkommende.

Figueiredo
Jeg forstår, at det er svært at vide, hvornår den belgiske regering handlede som EU's formandskab, og hvornår den blot handlede som regering i en medlemsstat, men jeg vil gerne vide, hvad der nøjagtig skete, og hvorfor man traf de beslutninger, som flere advokater har kritiseret som mulige overgreb mod de borgeres menneskerettigheder, som fredeligt demonstrerede i Belgien under det sidste topmøde.

De Miguel
Jeg har allerede sagt, at jeg ikke er i stand til at besvare spørgsmålet, men jeg kan naturligvis ikke være enig i fru Figueiredos påstand om, at der blev demonstreret fredeligt. Jeg var der, og jeg så det, og mange af de demonstrationer, der fandt sted i Bruxelles, var absolut ikke fredelige. De skabte nogle helt tydelige ødelæggelser i byen, og hvis det er det, fru Figueiredo forstår ved en fredelig demonstration, er det klart, at hverken jeg eller Rådets formandskab kan være enige med hende.

Formanden
Der er ikke mulighed for at tage til genmæle, fru Figueiredo. Jeg ved, at De mener noget andet, det er helt åbenbart, men der er ikke mulighed for at tage til genmæle, for så ville vi indlede en debat, og dette er en spørgetid.

Figueiredo
Jeg mente selvfølgelig alle de fredelige demonstrationer, hr. formand, ikke de andre. Og det om dem, jeg gerne vil have et svar, for de var fredelige.

Formanden
Formanden for Rådet har erklæret, at han ikke har beføjelse til at besvare dette spørgsmål, og det holder jeg mig til. De har fremkommet med Deres præcisering, som vi noterer os.

Formanden


Lennart Sacrédeus
Spørgsmål nr. 9 af (H-0968/01):
Om: Udskadeliggørelse af den islamiske terrorgruppe Laskar Jihad i Indonesien I Parlamentets beslutning af 13.12.2001 om Papua (Irian Jaya) og Sulawesi i Indonesien henvistes til, at "krigere fra den islamiske terrorgruppe Laskar Jihad efter at have trukket et spor af blod og ødelæggelse efter sig på Molukkerne fra 1999 og senere, nu også er blevet aktiv på Sulawesi". Dette har ført til, at 300.000 af Molukkernes 10 millioner indbyggere i dag er flygtninge, hvoraf de fleste er kristne. På øen Sulawesi er den største kristne by Tentana med 50.000 indbyggere belejret af krigere fra Laskar Jihad. Jafar Umar Talib, leder af Laskar Jihad og uddannet i religiøs krigsførelse i Pakistan, hævder, at han har 10.000 krigere under sin kommando. Afghanere og andre udlændinge indgår i den muslimske milits mod de kristne.
Hvilke fremskridt har EU via Rådet opnået med hensyn til beslutningens opfordring til de indonesiske myndigheder til "at nedlægge terrororganisationen Laskar Jihad, som har størstedelen af ansvaret for de seneste års grusomheder på Molukkerne, og til at drage gerningsmændene til ansvar"? Har man samarbejdet med USA, og hvordan har Rådet handlet for hurtigt at bringe den terroristiske vold mod de kristne på Molukkerne og Sulawesi til ophør?

De Miguel
Hr. formand, Rådet er dybt bekymret over den sekteriske vold i Indonesien uanset ofrenes tro eller etniske oprindelse. Rådet har ved flere lejligheder gjort Indonesiens regering og Unionens øvrige partnere, herunder USA, opmærksom på denne bekymring.
Rådet har opfordret regeringen til at forhindre, at der kommer flere medlemmer af Laskar Jihad til Molukkerne og Sulawesi, og til at sørge for, at de, der allerede er der, forlader disse regioner.
Der venter flere opgaver, og Rådet vil fortsat udnytte det samarbejde og den åbne dialog, som det har fået med Indonesiens regering om disse spørgsmål, til at arbejde for en forbedring af situationen.

Sacrédeus
Jeg takker det spanske formandskab for svaret. Jeg vil også benytte lejligheden til at byde Spanien hjerteligt velkommen i Europa-Parlamentet, hvor det skal varetage formandskabet for EU i dette halvår. Jeg har imidlertid nogle tillægsspørgsmål.
Mener Rådet, at de indonesiske myndigheder har truffet de nødvendige foranstaltninger for at nedlægge den islamiske terrorgruppe Laskar Jihad? Er det Rådets indtryk, at Laskar Jihad fortsætter sin terrorvirksomhed, eller kan man i dag se nogen form for nedtrapning, så volden mod uskyldige mennesker - primært kristne på Molukkerne - kan ophøre? Til allersidst vil jeg gerne vide, om Rådet mener, at USA og EU har haft et tæt samarbejde i bekæmpelsen af denne muslimske terrororganisation.

De Miguel
Hr. Sacrédeus, de foranstaltninger, der bliver truffet, er desværre aldrig tilstrækkelige til at imødegå terrortruslen. Jeg mener naturligvis, at organisationen Laskar Jihad kan betegnes som en terrororganisation. Derfor mener jeg hverken, at truslen er elimineret, eller at Indonesiens regering, uanset hvor mange foranstaltninger den har truffet, er i stand til at imødegå den trussel, som denne store organisation med mange medlemmer repræsenterer for Indonesien.
De spørger mig, om EU og USA bør samarbejde. Det mener jeg er ånden i alle de politiske erklæringer, der er kommet efter den 11. september. EU og USA har faktisk allerede en fælles front til bekæmpelse af terrortrusler overalt i verden, og vi har en dialog i gang med USA netop med henblik på at hjælpe Indonesien med at dæmme op for den trussel, som denne terrororganisation repræsenterer.

Formanden
Spørgsmål nr. 10 af hr. Podestà, overtaget af fru Sartori (H-0969/01):

Formanden


Guido Podestà
Spørgsmål nr. 10 af (H-0969/01):
Om: Situationen for kvinder i Nigeria - tilfældet Safia Husaini Tungar Tudu Safia Husaini Tungar Tudu er en 30-årig nigeriansk kvinde, der blev gift som 12-årig pige og har fire børn, hvoraf den sidstfødte er et resultat af en voldtægt, for hvilken kvinden idømtes stening. Denne sag rejser en række foruroligende spørgsmål med hensyn til situationen for kvinder i mange afrikanske lande, herunder netop Nigeria.
Ifølge sharialovgivningen gør en gift kvinde, også selv om hun er skilt, sig skyld i utroskab, hvis hun har kønsligt samkvem med en anden mand, selv om dette, som i det her foreliggende tilfælde, er et resultat af en voldtægt.
Den politiske og militære magt, der udøves af ikke-demokratiske regimer, gør det nødvendigt for disse regimer at have kontrol over undersåtternes liv, også deres privatliv. Kontrollen med fødsler indgår i denne logik, og derfor er kvinder mere udsatte, for så vidt angår - ofte umenneskelige - strafferetlige bestemmelser.
Kan Rådet derfor oplyse, hvilke nye foranstaltninger det agter at træffe for at få afskaffet praksisser, der krænker de grundlæggende menneskerettigheder?
Kan Rådet desuden oplyse, hvad det agter at gøre for at fremme en demokratiserings- og verdsliggørelsesproces i lande som f.eks. Nigeria, hvor fortolkningen af religiøs lov (som i øvrigt fordrejer den egentlige betydning af den religion, der fortolkes) først og fremmest krænker kvinders rettigheder?
Hvorledes agter Rådet at gribe ind for at sikre, at ovennævnte nigerianske kvindes liv og værdighed snarest muligt beskyttes?

De Miguel
Hr. formand, EU's medlemsstater og Europa-Kommissionen har koordineret og konsekvent støttet de internationale kræfter til fordel for fru Safia Husaini. Man har undersøgt muligheden for en formel aktion fra EU's side, hvis den islamiske appeldomstol, Sokoto-shariaen, stadfæster dommen.
EU gav allerede udtryk for sin bekymring over domme afsagt i henhold til den islamiske straffelov, shariaen, under FN's Menneskerettighedskommissions 57. samling i 2001. Unionens medlemsstater og Europa-Kommissionen har i fællesskab konsekvent støttet de internationale kræfter, der arbejder for Safia Husaini i henhold til de kriterier, der blev fastlagt på det møde, der var arrangeret af EU's missionschefer i Abuja den 23. januar i år. Det spanske formandskab har foreslået medlemsstaterne, at vi henvender os til Nigerias udenrigsministerium for igen at give udtryk for EU's holdning til anvendelse af dødsstraf.
Denne henvendelse blev formelt godkendt af Unionens Ministerråd i mandags, og Rådets formandskab har allerede henvendt sig til Forbundsrepublikken Nigerias regering.
Hvad angår det mere overordnede spørgsmål om respekt for de grundlæggende rettigheder og særligt kvindernes rettigheder i Nigeria og resten af Afrika, er Rådet indstillet på at følge en politik, som i lang tid har været under udvikling på dette område, navnlig ved hjælp af følgende instrumenter: Cotonou-aftalen, hvis artikel 9, stk. 2, fastsætter parternes internationale forpligtelser, hvad angår respekt for menneskerettighederne, og bekræfter ligestilling mellem kvinder og mænd, erklæringen og handlingsplanen fra Kairo, som blev vedtaget på topmødet mellem Afrika og Europa afholdt i Kairo i april 2000, hvor der insisteres på respekten for menneskerettighederne, den fælles holdning vedrørende menneskerettigheder, demokratiske principper, retsstatsprincippet og god regeringsførelse i Afrika 98/350/FUSP, Rådets forordning (EF) nr. 975/1999 om kravene til gennemførelsen af udviklingssamarbejdsaktioner, der bidrager til de generelle mål om udvikling og befæstelse af demokratiet og af retsstaten samt respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, og især den fælles holdning 01/373/FUSP vedrørende Nigeria, hvor menneskerettighederne udtrykkeligt nævnes.

Sartori
Tak for Deres udtømmende svar på vores spørgsmål, hr. formand.
De seneste dages begivenheder tvinger os dog til at bede Rådet om tage endnu et initiativ. Som De ved, er der nemlig ikke alene en anden kvinde i Nigeria foruden Safia, som er blevet dømt til døden ved stening - det drejer sig om Aishatu Abubakar, som samme domstol i samme område af Nigeria for nogle få uger siden afsagde en lignende dom over af en lignende årsag - for i dag har vi også hørt, at en ung sudansk kvinde på 18 år, Abok Alfa Akok, som er kristen, og som ikke har kendskab til det arabiske sprog, ligeledes er blevet dømt til stening af en domstol. Denne gang var det ikke en religiøs domstol, men en civil domstol. Hun fik ikke lov til at få noget forsvar, og hun fik ikke engang en oversættelse fra arabisk.
Jeg er således af den opfattelse, at selv om Rådets indsats er vigtig, bør der samtidig være en konstant varetagelse af de enkelte tilfælde. Derfor betror jeg Dem ikke bare Safias sag, men også disse to nye sager.

De Miguel
Jeg er helt enig med Dem i, at det er nødvendigt, at Rådet løbende drager omsorg for alle disse humanitære tilfælde, der rammer enkeltindivider og lande, som EU har et særligt forhold til gennem Cotonou-aftalerne, i dette tilfælde både Sudan og Nigeria.
Jeg noterer mig begge tilfælde, som jeg naturligvis ikke har kendskab til, men jeg vil gøre, hvad der er muligt for at få alle de nødvendige oplysninger gennem Kommissionens tjenestegrene og gennem vores egne diplomatiske tjenester. Jeg kan forsikre Dem for, at Rådets formandskab vil informere medlemsstaterne om disse forhold, at vi vil træffe de nødvendige foranstaltninger, og at vi omgående vil tage diplomatiske skridt til at beskytte disse to stakkels kvinders rettigheder.

Tannock
Hr. rådsformand, justitsministeren i Afghanistan meddelte for nylig, at den nye midlertidige regering ville opretholde straffen i sharia-lovgivningen om at stene kvinder ihjel for utroskab og at afhugge lemmer for tyveri. Den sidste straf blev endog støttet af regeringsleder Karzai i en udtalelse, som han fremsatte ved et presseinterview i Amerika.
EU har lige på Tokyo-konferencen lovet bistand på 1,5 milliarder euro til Afghanistan over fem år. Bør det ikke gøres afhængigt af, at man ikke anvender internationalt uacceptable, grusomme og usædvanlige straffe som dem, jeg lige har nævnt?

De Miguel
Vores bistand til Afghanistan, til udvikling af landet, og udbetalingen af de store beløb, som De har nævnt, og som blev bevilget på topmødet i Tokyo, har faktisk lige fra begyndelsen ifølge Rådets erklæringer været betinget af respekt for menneskerettighederne i Afghanistan og især af ligebehandling af mænd og kvinder.
Jeg mener, at det tilfælde, De nævner, bør få EU til at erklære, at selv om vi respekterer Afghanistans traditioner og religion, forlanger vi også, at menneskerettighederne overholdes i landet. Og eksekveringen af de islamiske domme er uforenelig med det, vi forstår ved respekt for menneskerettighederne.
Jeg vil imidlertid gøre Dem opmærksom på, at det er almindelig praksis i alle lande med islamisk religion at anvende shariaen, den islamiske lov. Afghanistan er ikke det eneste land, hvor denne hensynsløse adfærd foregår. Vi har allerede hørt, hvad der foregår i nogle afrikanske lande. Det ville tage meget lang tid at opregne de tilfælde, hvor islamiske domstole afsiger domme i andre lande i Mellemøsten, hvor der virkelig sker krænkelser af menneskerettighederne og især af kvindernes rettigheder.
Jeg mener, at EU skal stå i spidsen for forsvaret af disse rettigheder, men vi må passe på ikke at støde de religiøse følelser, for som bekendt diskuterer man i øjeblikket sammenstødet mellem den islamiske og den kristne civilisation, og vi må være forsigtige. Men det tilfælde, De nævner, bør tages i betragtning, og jeg vil ikke undlade at nævne det i Rådet og Kommissionen, så der bliver fulgt op på det, og det bliver forhindret, at en sådan dom fuldbyrdes.

Formanden


Konstantinos Alyssandrakis
Spørgsmål nr. 11 af (H-0971/01):
Om: Forbud i Tyrkiet mod stiftelse af partier, hvis navn indeholder ordet "kommunistisk" og mod driften heraf Menneskerettighederne og de demokratiske rettigheder krænkes i EU-ansøgerlandet Tyrkiet. Det drejer sig bl.a. om forbud mod stiftelse af partier og mod aktiviteter i partier, hvis navn indeholder ordet "kommunistisk" under henvisning til den forældede artikel 96 (fra 1920) i loven om politiske partier.
Partiet Tyrkiets Socialistiske Magt blev stiftet i 1993 og er lovligt. Det har kæmpet hårdt for de demokratiske rettigheder og stiller op til valgene. På sin seneste kongres vedtog det at ændre sit navn og kalde sig "Tyrkiets Kommunistisk Parti", men på grund af ovennævnte udemokratiske lov risikerer dets aktiviteter at blive forbudt.
Det skal bemærkes, at det tyrkiske parlament i øjeblikket er ved at behandle en ændring af loven om politiske partier, hvilket indebærer en mulighed for, at dette udemokratiske forbud ophæves.
Hvorledes bedømmer Rådet dette forbud i den tyrkiske lovgivning mod stiftelsen af Det Kommunistiske Parti og mod udfoldelsen af dets aktiviteter? Mener det, at Tyrkiet kan blive medlem af EU uden forinden at have ophævet dette forbud? Agter det at forelægge problemet om ændring af denne udemokratiske og reaktionære lov for styret i Ankara, således at Det Kommunistiske Parti frit kan udfolde sine politiske aktiviteter?

De Miguel
Tyrkiet er faktisk i gang med at udarbejde et forslag til ændring af loven om politiske partier. Sandheden er imidlertid, at vi ikke kender det eksakte indhold af det lovforslag, fordi det endnu ikke er blevet forelagt for den tyrkiske regering. Derfor kender vi det kun af omtale.
Rådet har ikke engang i disse omtaler fået oplysninger om, at der lægges hindringer i vejen for Tyrkiets Kommunistiske Partis aktiviteter, og heller ikke om, at man truer med at forbyde det på baggrund af en forældet bestemmelse i den gamle lov om politiske partier.
Hvad angår menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder i Tyrkiet på et mere overordnet plan, konkluderede Det Europæiske Råd i Laeken, at Tyrkiet har gjort fremskridt i retning af at opfylde de politiske kriterier, der er fastsat for tiltrædelsen, navnlig takket være den seneste forfatningsændring, og at udsigten til, at der indledes tiltrædelsesforhandlinger med landet, derfor er blevet større. Tyrkiet tilskyndes til at arbejde videre i retning af at opfylde tiltrædelseskriterierne - de berømte Københavnskriterier - især på menneskerettighedsområdet.
Rådet følger opmærksomt Tyrkiets bestræbelser på at gennemføre institutionelle politiske reformer, og det interesserer sig særligt for, om disse reformer fører til konkrete forbedringer af menneskerettigheds- og frihedsrettighedssituationen i landet.
Denne situation er som bekendt stadig på mange måder stærkt utilfredsstillende.
Rådet vil ikke tøve med at udspørge Tyrkiet, hvis den planlagte ændring af loven om politiske partier viser sig at krænke de demokratiske frihedsrettigheder.

Alyssandrakis
Hr. formand for Rådet, det gør stort indtryk på mig, at Rådet kender meget mindre til dette spørgsmål, end hvad den tyrkiske presse har skrevet. Det er f.eks. velkendt, at det ansvarlige udvalg i den tyrkiske nationalforsamling har fremsat et udkast til loven om politiske partier, hvori det ikke har foretaget nogen ændring, hvad angår forbuddet af ordet "kommunistisk". Det er også vanskeligt for mig at forstå, at Rådet ikke kender til, at der foregår forfølgelse af medlemmer af Tyrkiets Kommunistiske Parti, når mere end 150 af dets medlemmer er arresteret, og når der har været angreb på dets kontorer, og alt dette lige fra det øjeblik, det så dagens lys.
Desuden var der et par helt konkrete punkter i mit spørgsmål, som jeg ikke har fået svar på. Specielt vil jeg gerne vide, om Rådet mener, at Tyrkiet kan være ansøgerland eller snarere blive medlem af EU uden først at have fjernet dette forbud. På dette konkrete spørgsmål har jeg ikke fået noget svar.

De Miguel
Jeg synes, at jeg har gjort det helt klart, hr. formand, at Københavnskriterierne er helt afgørende for, om der kan indledes nogen som helst forhandlinger om en eventuel fremtidig optagelse af Tyrkiet i Unionen.
Jeg synes, at jeg har gjort det helt klart, og jeg tror, at Københavnskriterierne er velkendte for det medlem, der har stillet spørgsmålet, og derfor mener jeg, at Rådet med denne udtalelse gør det klart for enhver, at det ikke mener, at der kan indledes nogen form for forhandling med Tyrkiet, før landet fuldt ud opfylder Københavnskriterierne.

Formanden


Richard Howitt
Spørgsmål nr. 12 af (H-0001/02):
Om: Det Europæiske Råds tilslutning til FN's konvention om handicappede Har Det Europæiske Råd drøftet eventuel tilslutning til den foreslåede FN-konvention om handicappede, og hvilke medlemsstater man forventer vil tilslutte sig konventionen? Vil formandskabet sørge for, at spørgsmålet bliver drøftet yderligere i gruppen på højt plan om handicappede? Og vil det i formandskabets periode søge støtte til konventionen i lande uden for EU?

De Miguel
Hr. formand, Det Europæiske Råd har ikke drøftet den sag, som hr. Howitt nævner. Kommissionen har ikke taget noget initiativ over for Rådet på dette område. Jeg vil tillige gøre hr. Howitt opmærksom på, at gruppen på højt plan om handicappede ikke hører ind under Rådet, men Kommissionen, og derfor ville det være mere praktisk og hensigtsmæssigt, at det var Kommissionen, der informerede om dens drøftelser. I sine kontakter med tredjelande vil formandskabet rejse alle de spørgsmål, som det finder det vigtigt og hensigtsmæssigt at behandle.

Howitt
Hr. formand, jeg tror ikke, at det er det mest nyttige svar, et medlem af Europa-Parlamentet har fået her i salen, så måske må jeg spørge rådsformanden, om han kunne give mig lidt mere opmuntring. Kender han f.eks. til anmodningen fra 37 millioner handicappede i Europa og mange uden for vores grænser om, at FN bør gennemføre bedre rettigheder for handicappede? Er han opmærksom på, at næste år er Det Europæiske År for Handicappede Borgere, og interesserer han sig for det? Er han opmærksom på, at vi siden 1996 har haft en holdning til handicap, der bygger på rettigheder, og som synes at lægge op til, at vi støtter en sådan konvention? I sit svar har han ikke givet noget bevis på, at han er klar over alt dette.
I betragtning af at han her i salen i dag har indrømmet, at han og hans kolleger ikke engang har drøftet dette spørgsmål, vil han så i det mindste ikke svare på anmodningen fra Europa-Parlamentet om, at han sætter en sådan drøftelse på dagsordenen? Hvis medlemmerne af den gruppe på højt plan om handicappede, som Kommissionen har nedsat, alle er medlemmer af Rådet, ligger det inden for hans beføjelser at gøre det, hvis han ønsker det. Måske vil han nu svare på dette.

De Miguel
Jeg synes, hr. Howitt, at jeg har svaret tydeligt på Deres spørgsmål. Det betyder på ingen måde, at Rådet ikke bekymrer sig om de handicappede. Men De har spurgt mig, om Rådet har diskuteret dette spørgsmål, og jeg svarer nej. Det nej betyder ikke, at Rådet ikke vil eller ikke ønsker at diskutere det, men blot at det ikke har diskuteret det, fordi der endnu ikke har været lejlighed til det.
Det betyder ikke, at Rådet ignorerer de handicappedes problemer eller de kommende internationale møder om handicappede, hvor medlemsstaterne og EU som helhed vil indtage en holdning.
Det, jeg har foreslået Dem, er, at De retter dette spørgsmål til Kommissionen, der, fordi den netop leder denne gruppe på højt plan om handicappede, bedre end jeg vil kunne give Dem et konkret svar.

Crowley
Som vi alle ved her i Europa-Parlamentet, spiller rettigheder for handicappede en stor rolle i det spanske system. Faktisk er spansk lov på mange områder et forbillede, som andre medlemsstater ville gøre vel i at følge med hensyn til integration, adgang og ligebehandling, når det gælder handicappede.
Må jeg i forlængelse heraf for det første opfordre rådsformanden til at bruge sin velvillige indflydelse på sine kolleger i Rådet for at sikre, at der er en stærk stemme og tilstedeværelse fra EU ved FN's konvention om handicap? Vil det spanske formandskab for det andet garantere, at det sætter lige adgang og lige rettigheder for alle handicappede i EU øverst på dagsordenen? Endelig for det tredje vil det så også under forberedelsen af 2003 som Det Internationale Handicapår give ekstra støtte til De Paralympiske Lege, som skal finde sted i EU i 2003?

De Miguel
Jeg vil blot svare Dem, at jeg har noteret mig Deres forslag til formandskabet, og at dette til enhver tid vil være rede til at bidrage til, at EU spiller en mere aktiv rolle, hvad angår de handicappede, og navnlig hvad angår FN's konvention om handicappede.

Formanden


Josu Ortuondo Larrea
Spørgsmål nr. 13 af (H-0005/02):
Om: Deltagelse i Europa-Parlamentets møder og andre arrangementer under det spanske formandskab Vi har netop taget hul på 2002, og Kongeriget Spanien har overtaget formandskabet for Den Europæiske Union. I det forgangne halve år blev formandskabet varetaget af Kongeriget Belgien, og i den periode kunne man i forbindelse med de forskellige møder og andre arrangementer i Europa-Parlamentet konstatere, at ikke alene ministerpræsidenten og de øvrige ministre i centralregeringen, men også regeringschefer og ministre fra de forskellige belgiske regioner deltog i møder og var formænd for disse.
Kongeriget Spanien er i henhold til sin forfatning en autonom stat med regioner, der har eksklusive beføjelser, som i nogle tilfælde svarer til og i andre endog er mere omfattende end de belgiske regioners beføjelser. Kan det spanske formandskab oplyse, hvorfor det til trods herfor ikke i et vist omfang overvejes at lade de spanske autonome regioner deltage i Parlamentets møder og andre arrangementer?

De Miguel
Rådet gør Josu Ortuondo opmærksom på, at det i artikel 203 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab fastsættes, at "Rådet består af en repræsentant for hver medlemsstat på ministerplan, som skal være beføjet til at forpligte denne medlemsstats regering".
I henhold til denne bestemmelse er det op til de enkelte medlemsstater at træffe beslutning om sammensætningen af deres repræsentation, og følgelig kan formandskabet i sin egenskab af formandskab træffe beslutning om, hvordan det skal være repræsenteret ved møder og parlamentariske handlinger.
Denne beslutning vil uundgåeligt være delvist afhængig af de nationale forfatningsmæssige bestemmelser, som veksler fra medlemsstat til medlemsstat. Som følge heraf kan Rådet ikke kommentere formandskabets beslutninger om dets repræsentation, og heller ikke om dets forbindelser med Europa-Parlamentet.

Ortuondo Larrea
Jeg vil allerførst takke for Deres svar på det foregående indlæg om samme emne.
Som De sikkert har bemærket, var det svar, som rådsformanden lige gav, det samme som det, han gav på spørgsmål nr. 6. Jeg vil nævne, at der i artikel 203 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab tales om "ministerplan", og det er helt naturligt, at der såvel ved Ministerrådets møder som under udøvelsen af formandskabet deltager repræsentanter for belgiske autonome regioner, som De ønsker at betegne dem, og ligeledes - som et medlem, der holdt et indlæg om spørgsmålet, fortalte os - repræsentanter for regionen eller nationen Skotland, for de tyske Länder og de østrigske delstater, og der er flere andre eksempler.
I den henseende vil jeg spørge, om De mener, at den spanske regerings optræden er hensigtsmæssig. Det er sådan, at når det f.eks. drejer sig om økonomiske og finansielle anliggender eller om en plan for budgetstabilitet, indgår den aftaler med Unionens øvrige regeringer, men når de samme problemer skal løses på nationalt plan i Spanien, vedtager De en lov i stedet for at forsøge at nå til enighed med regionerne, som har enekompetence på området.

De Miguel
Jeg kan ikke svare anderledes på dette spørgsmål, end jeg har gjort. Det er op til de enkelte stater at organisere repræsentationen i ministerrådene og i Parlamentet i henhold til deres nationale love og deres forfatning.
Af de eksempler, som hr. Ortuondo har givet, er der nogle, der er rigtige, og andre, der er knap så rigtige, for det er sandt, at der kan have været belgisk repræsentation og i enkelte tilfælde også repræsentanter for et tysk Land, men jeg mindes ikke, at jeg nogensinde har set skotske ministre i Rådet.
Måske forveksler han the Scottish Secretary, som er en minister i den britiske centralregering, med en repræsentant for den skotske regering. En kolossal fejltagelse. Det er hensigtsmæssigt, at der ikke er nogen uklarheder på dette område, og jeg vil gøre det helt klart, at det er regeringerne, som træffer beslutning om deres repræsentation, og derfor er der ikke mere at sige til dette spørgsmål.

Vidal-Quadras Roca
I forbindelse med hr. Ortuondos spørgsmål er der to ting, som jeg gerne vil påpege. Den første er påberåbelsen af en stats forfatningsmæssige grundlag, som hr. Ortuondos parti til stadighed sætter spørgsmålstegn ved i en uansvarlig destabiliserende hensigt.
Den anden er den mærkværdige analogi, vi har hørt, om andre stater i Unionen, f.eks. Belgien, når det er velkendt, medmindre man er uvidende eller uærlig, at den belgiske stats territoriale inddeling er organiseret efter et komplekst og enestående system, hvor kulturelle og sproglige enheder flettes sammen med politiske enheder, og efter en ordning med forenelighed mellem føderale og regionale ansvarsområder, som ikke har noget som helst at gøre med den spanske autonomiernes stat.
I den forbindelse, hr. rådsformand, vil jeg gerne vide, om De er enig i, at denne rige mangfoldighed i medlemsstaternes territoriale inddeling er noget, der smidiggør, beriger og styrker det europæiske demokrati, der ikke tillader ensrettende begrænsninger - som hr. Ortuondo synes at ønske - og som bør respekteres fuldt ud af fællesskabsinstitutionerne.

De Miguel
Hr. formand, jeg har ikke noget at tilføje til det, jeg allerede har sagt. Jeg synes, at Unionens mangfoldighed er godt sikret gennem respekten for de enkelte landes forfatningsmæssige systemer, og hvert land organiserer sin tilstedeværelse i ministerrådene, og under sit formandskab i andre institutioner, i henhold til dets nationale love og dets forfatningsmæssige bestemmelser.

Ortuondo Larrea
Hr. Vidal-Quadras har sagt, at det parti, som jeg repræsenterer, og jeg selv ønsker at nedbryde den spanske forfatning. Vores aktiviteter har absolut intet at gøre med nedbrydning.
I henhold til den spanske forfatning har den autonome region Baskerlandet, som jeg tilhører, nogle eksklusive beføjelser på visse områder, f.eks. skatteområdet.
I EU's Ministerråd træffes der jævnligt beslutninger om skattemæssige forhold, uden at den interesserede part er repræsenteret til at forsvare sig, som det er tilfældet med vores autonome region Baskerlandet og den autonome region Navarra.
Vi føler os ikke repræsenteret af regeringen i Madrid, fordi vi ofte er uenige i spørgsmål om suverænitet, en suverænitet, som regeringen i Madrid ikke elskværdigt har overdraget til os, men som skyldes det baskiske folks historiske rettigheder.

Formanden
Jeg anmoder medlemmerne om ikke at indlede diskussioner om situationen i deres respektive lande, men at stille Rådet spørgsmål.
På den anden side har alle ret til at give udtryk for deres holdninger i Parlamentet, på betingelse af at de munder ud i et spørgsmål, som det var tilfældet med hr. Vidal-Quadras og andre medlemmer. Det eneste, jeg forlanger, er, at forretningsordenen bliver overholdt, for ellers løber vi en risiko for, at spørgsmålene under et bestemt formandskab kommer til at dreje sig om de problemer og debatter, der er i det pågældende land.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 14.

Formanden


Mihail Papayannakis
Spørgsmål nr. 15 af (H-0010/02):
Om: Biologiske våben og toksinvåben Den 15. november 2001 vedtog Europa-Parlamentet en beslutning (B5-0708/2001) om forhandlingerne inden for rammerne af konventionen om forbud mod biologiske våben og toksinvåben på baggrund af de nylige anthrax-angreb i USA. Under henvisning til, at den amerikanske delegation på den femte revisionskonference om konventionen, som afholdtes i Genève i november 2001, var den eneste af de 144 landes delegationer, som nægtede at anerkende de retlige forpligtelser, som er indeholdt i konventionen, bedes Rådet besvare følgende: Hvilke foranstaltninger vil Rådet træffe for at efterkomme kravene i Europa-Parlamentets beslutning med henblik på at sikre den multilaterale nedrustning og gennem en retligt bindende protokol sikre ikke-spredning af biologiske og toksiske våben?

De Miguel
Bare rolig, hr. formand, det er mig en glæde at besvare dette spørgsmål.
Som hr. Papayannakis givetvis ved, har EU spillet en aktiv rolle i forhandlingerne med ad hoc-gruppen bestående af stater, som har tilsluttet sig konventionen om forbud mod biologiske våben og toksinvåben, og under den femte revisionskonference afholdt i Genève fra den 19. november til den 7. december 2001.
Denne aktivitet var baseret på de fælles holdninger vedtaget i 1996, 1997, 1998 og 1999 og på konklusionerne fra Rådet den 11. juni 2001. Derfor beklager EU, at man, efter seks års forhandlinger på grundlag af et enstemmigt vedtaget mandat, på den femte revisionskonference om konventionen om forbud mod biologiske våben og toksinvåben ikke opnåede at vedtage hverken en sluterklæring eller et dokument med konkrete foranstaltninger til styrkelse af konventionen.
At styrke konventionen om forbud mod biologiske våben og toksinvåben er stadig en af Rådets prioriteter på sundhedsområdet. I overensstemmelse med konklusionerne fra den 10. december 2001 om terrortruslens følger for EU's politik om ikke-spredning, nedrustning og våbenkontrol vil EU tilskynde aktivt til en universel og effektiv implementering af multilaterale instrumenter vedrørende ikke-spredning, nedrustning og våbenkontrol.
Hvad angår konventionen om forbud mod biologiske våben og toksinvåben, bekræfter EU, at det mandat, som ad hoc-gruppen bestående af stater, som har tilsluttet sig konventionen, har, stadig er gældende. Unionen er besluttet på at fortsætte sit arbejde for at få en succesfuld afslutning på en femte revisionskonference, som for nylig er blevet indkaldt, og som skal finde sted i november i år.

Papayannakis
Hr. formand, tak for Deres svar og de indstillinger, De gav udtryk for med hensyn til, hvad formandskabet og Unionen agter at gøre i forbindelse med disse forfærdelige våben. Men, hr. formand, vi er stødt ind i det problem, at USA har nægtet at deltage i konventionen, eftersom den har juridisk bindende karakter. De siger, at vi fortsat skal forsøge at opnå noget mere præcist i fremtiden. Mit spørgsmål er så: Hvilke forhandlinger fører De med USA, hvor stor mulighed har De for at overbevise dem om noget andet, hvilke oplysninger har De om dette spørgsmål? For alt andet afhænger heraf. Jeg betvivler ikke Deres gode hensigter, men jeg betvivler analysen af den indstilling, der ser ud til at være i formandskabets udtalelse.

De Miguel
Vi har faktisk et håb om, at vi i november 2002 kan få en aftale på den femte revisionskonference om konventionen. Men den aftale ville naturligvis ikke være fuldkommen, hvis USA ikke deltager, og derfor er denne sag et af emnerne i den dialog med USA, der foregår i øjeblikket som forberedelse til det topmøde mellem EU og USA, som sandsynligvis finder sted før dette formandskabs afslutning - sikkert i juni, hvis ikke i april, for datoen er endnu ikke fastlagt.
Vores argument over for USA er ikke bare, at USA's manglende deltagelse i den femte revisionskonference om konventionen og den nye aftale ville forringe troværdigheden af den internationale indsats, men også at det at have en klar holdning til konventionen om forbud mod biologiske våben og toksinvåben er en af de koordinerede aktioner, som EU og USA kan udføre i fællesskab for at iværksætte instrumenter til bekæmpelse af terrorisme. For det er velkendt, at disse biologiske våben og toksinvåben kan anvendes ulovligt af internationale terrororganisationer.
Jo mere engageret hele det internationale samfund derfor er i dette emne, og især USA - som er en af de store producenter af biologiske våben og toksinvåben - jo bedre. Dette indgår i den dialog, vi har med amerikanerne i den såkaldte Senior Level Group, og det er en af de aftaler, som vi ønsker at opnå med USA i forbindelse med topmødet mellem EU og USA, som finder sted i dette halvår.

Formanden
Da den tid, der var afsat til spørgetid til Rådet, er udløbet, besvares spørgsmål nr. 16-37 skriftligt med undtagelse af spørgsmål nr. 36, der vedrører et emne, som allerede er opført på dagsordenen.
Hermed er spørgetiden til Rådet afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.15 og genoptaget kl. 21.00)

Regionalpolitik og strukturfonde (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om betænkning (A5-0006/2002) af Pohjamo for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forvaltningen af regionalpolitikken og strukturfondene (2001/2066(INI)).

Berend
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, formålet med denne initiativbetænkning er at analysere problemerne med den faktiske gennemførelse af strukturfondene og komme med forslag til, hvordan strukturfondenes forvaltning og effektivitet kan forbedres, især med henblik på den kommende revision af regionalpolitikken efter 2006.
Det er lykkedes ordføreren at påvise både de forbedringer, der er opnået som følge af strukturfondsreformen 2000, og samtidig gøre opmærksom på vanskeligheder i forbindelse med anvendelsen og navnlig på problemer, der er opstået som følge af forsinkelsen med programmernes gennemførelse. Det vil jeg gerne komme nærmere ind på.
Selv om en væsentlig målsætning i forbindelse med revisionen af strukturfondene inden 2000 gik ud på, at man ikke skulle gentage fejl fra begyndelsen af programmeringsperioden i 1994, men i det første år med det samme engagere sig fuldt ud, er dette kun delvist lykkedes. Forhandlingerne om programmerne tog alt for lang tid. De retningslinjer, som Kommissionen har fremlagt, er ikke altid blevet forstået i regionerne.
Der har været forsinkelser i forhandlingerne, hvilket ofte skyldtes Kommissionens langsomme sagsbehandling og for lange svartider, der bl.a. skyldtes Kommissionens nye krav, der ifølge regionerne i visse tilfælde har været af begrænset betydning. Til gengæld har medlemsstaterne ikke altid rettidigt indsendt deres programmeringsdokumenter og de yderligere oplysninger, som de er blevet bedt om.
Hr. formand, det er alt sammen kendsgerninger, som jeg allerede som ordfører i 1996 påtalte i min enslydende initiativbetænkning, hvor jeg indtrængende appellerede til, at der ikke igen måtte ske det, at den nye programmeringsperiode blev forsinket fra begyndelsen som i 1994. Lad os dog nu drage de rigtige og nødvendige konsekvenser for 2006, for ellers er sådanne betænkninger i virkeligheden værdiløse.
Der bør ikke være pauser mellem programmeringsperioderne. Derfor støtter jeg ordførerens forslag om, at det i fremtiden bør overvejes, hvorvidt programmeringsperioder for målprogrammer og EF-initiativer bør være adskilte, således at de overlapper hinanden.

Pittella
Kære kolleger, hr. kommissær, i hr. Pohjamos beslutningsforslag har man både medtaget nogle ændringsforslag, som PSE-Gruppen har stillet, og nogle ændringsforslag, som hr. Fava og undertegnede har stillet.
Jeg vil gerne fremhæve to ændringsforslag, som efter min mening er vigtige, nemlig ændringsforslaget om additionalitetsprincippet og det ændringsforslag, som belyser begrebet "grænseoverskridende region". Additionalitetsprincippet er en væsentlig forudsætning for, at strukturfondenes interventioner ikke træder i stedet for andre interventioner, men supplerer disse.
Tillad mig at tilføje, at Parlamentet absolut ikke må være passiv tilskuer til strukturudgifternes udvikling. I den forbindelse vil jeg gerne foreslå to retningslinjer. For det første en reform og modernisering af den offentlige forvaltning og for det andet oprettelsen af projektbanker, som er i tråd med retningslinjerne og foranstaltningerne i de regionale operationelle programmer og de samlede programmeringsdokumenter.
Til sidst vil jeg gerne opfordre kommissær Barnier til at notere sig, at man med en stringent anvendelse af de automatisk frigjorte bevillinger ikke må undlade at tage hensyn til dem, der udfører deres arbejde ordentligt i samme medlemsstat. Det er rimeligt, at de, der sover, må betale, men det er også rimeligt, at det er de dygtigste, mest langsigtede og mest moderne, som får fordelene.

Poli Bortone
Hr. formand, Parlamentet bør prioritere undersøgelsen af projekternes kvalitet i forhold til resultaterne, og Kommissionen bør sørge for, at Parlamentet reelt bliver i stand til at foretage en omhyggelig kontrol. Den foreslåede uformelle arbejdsgruppe vil være nyttig i den henseende. Undertiden svarer Kommissionen dog ikke i rette tid, og det samme gælder for nogle af medlemsstaterne, ikke mindst i forhandlingsfaserne.
Derfor er det en god idé at stoppe op og gøre status over situationen, så Kommissionen kan give nogle hurtigere svar, så vi snarest muligt når frem til nogle ensartede bestemmelser for de forskellige fonde, så vi fortsætter med at forenkle administrationen, idet regionerne og de lokale kommuner får konsulentbistand og et stadig større ansvar, og så vi gør bevillingernes automatiske frigørelsesmekanismer hurtigere for at muliggøre en hurtig genanvendelse af fondene og hvert år udarbejder en klar og nøjagtig rapport for at kunne handle med sagkundskab, både når det gælder kontrollen og planlægningen. Man skal desuden overveje et overgangsprogram, som gør det muligt for nogle medlemsstater - heriblandt Italien - at benytte sig af de ubrugte fonde fra programmeringsperioden 1994-1999, på samme måde som man gjorde ved programmeringsperiodens slutning i 1993.

Sudre
Hr. formand, kære kolleger, strukturfondene er etableret med det sigte at støtte medlemsstaternes indsats på det regionaludviklingspolitiske område og med det sigte derved at styrke den økonomiske, sociale og territoriale samhørighed i EU. Det kan konstateres, at den støtte, der ydes under strukturfondene til de mindst gunstigt stillede regioner, er helt afgørende, og at fondenes bidrag er blevet uundværligt for at udligne det udviklingsefterslæb, der kendetegner visse regioner, især regionerne i den yderste periferi, som jeg selv kender så godt.
Ved starten af den nye programmeringsperiode 2000-2006 kunne vi endnu en gang konstatere, hvilke problemer der er forbundet med den praktiske anvendelse af strukturfondene. Medlemsstaterne beklager, at Kommissionen er for længe om at få vedtaget de overordnede retningslinjer for programmeringen, og Kommissionen beklager, at medlemsstaterne er for længe om at fremsende udviklingsplaner og de supplerende oplysninger, der anmodes om.
Det er nødvendigt at sikre, at de kommende programmeringsforhandlinger lægges i faste rammer med præcise og bindende frister, og dermed sikre, at såvel medlemsstaterne som Kommissionen overholder de regler, der er fastsat.
Den tidsforskydning, der har kendetegnet iværksættelsen af programmerne, er afgjort en del af forklaringen på de skuffende tal for gennemførelsen af disse. Men det er selvsagt ikke hele forklaringen. Som et resultat af Agenda 2000 skete der en decentralisering af behandlingen af fondene, idet den enkelte medlemsstat fik overdraget det overordnede ansvar for gennemførelsen og overvågningen af strukturinterventioner i det pågældende land og disses effektivitet.
Hvad angår Frankrig, vil jeg indtrængende appellere til præfekterne i regioner, som er støtteberettigede under mål 1 og 2, om at gøre deres yderste for at mobilisere og støtte projektaktørerne og tilbyde disse den nødvendige tekniske bistand for at sikre optimal gennemførelse af programmerne. Det er desværre ofte vanskeligt at inddrage virksomheder i fællesskabsprogrammerne, fordi forvaltningen af disse forekommer tung og procedurerne langsommelige. Det er et forhold, de nationale myndigheder er nødt til at tage op for at gøre strukturfondene mere attraktive for den private sektor.
Afslutningsvis vil jeg gerne henvise til et konkret forslag. I bestræbelserne for at forenkle og lette den administrative byrde vil en af løsningerne efter min opfattelse være at nå frem til en fælles fond for regionaludvikling i 2007.

Ortuondo Larrea
Hr. formand, hr. kommissær, vi diskuterer den initiativbetænkning om forvaltningen af regionalpolitikken og strukturfondene, som vores kollega hr. Pohjamo forelægger for os, og jeg vil lykønske ham med hans gode arbejde.
Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance har stillet fem ændringsforslag, fordi den ønsker at fremhæve nogle sider af den sag, vi beskæftiger os med.
Selv om vi er enige i, at samarbejdet med andre aktører - ud over de statslige og regionale regeringer, det vil sige lokalsamfund, ngo'er, private virksomheder osv. er gavnligt for at opnå økonomisk, social og territorial samhørighed i Unionen, mener vi ikke, at det samarbejde er blevet respekteret tilfredsstillende i alle medlemsstaterne, men at det er blevet gennemført forskelligt.
Derfor anmoder vi indtrængende Kommissionen om at sørge for, at det socioøkonomiske og miljømæssige samarbejde gennemføres ensartet i alle regioner, som modtager støtte fra Fællesskabets fonde, og at det sikres, at programmeringen af projekterne planlægges i samråd med parlamenter og regeringer i forfatningsmæssige regioner med lovgivningsbeføjelser.
Vi forlanger ligeledes, at den udarbejder nogle klare indikatorer til evaluering af gennemførelsen af dette samarbejdsprincip.
Hvad angår retningslinjerne for midtvejsevalueringen i september 2002, ønsker vi, at Kommissionen fastlægger nogle indikatorer for tildeling af resultatreserven, der ud over den finansielle forvaltning omfatter andre sider af forvaltningen, f.eks. samarbejde, additionalitet og kvalitet i udgifterne.
Samtidig anmoder vi om, at midler, som ikke er blevet anvendt og skal omfordeles, gives til de mest aktive og opfindsomme ugunstigt stillede regioner og til foranstaltninger til fordel for bæredygtig udvikling.
Endelig foreslår vi til støtte for ordførerens idé om at inddrage kvalitetsaspektet i den årlige overvågning af de programmer, som Kommissionen støtter, at det vurderes, hvor meget de bidrager til iværksættelsen af Unionens strategier om bæredygtig udvikling og beskæftigelse.
Vi håber, at Parlamentets flertal vil støtte vores ændringsforslag, da de vil tjene til at forbedre Fællesskabets økonomiske og sociale mål.

Barnier
Hr. formand, mine damer og herrer, indledningsvis vil jeg gerne takke hr. Pohjamo for den foreliggende betænkning, som er af høj kvalitet, ligesom jeg vil takke for den interesse, han og de øvrige medlemmer af Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme vedvarende viser for disse anliggender. Dette gælder også udvalgets nye formand, hr. Caveri, som i øvrigt den tidligere formand, hr. Hatzidakis. Tak for den årvågenhed, hvormed der i fællesskab arbejdes for at sikre en enklere og mere effektiv forvaltning af regionalpolitikken og strukturfondene.
Mine damer og herrer, jeg finder det særdeles vigtigt, at Kommissionen modtager såvel opmuntring som konstruktiv kritik. Jeg har lyttet til de enkelte indlæg med største opmærksomhed og interesse, og jeg vil muligvis inden for de nærmeste dage skriftligt over for enkelte talere uddybe enkelte af de forhold, som har været omtalt.
Hr. Pohjamo, Kommissionen tilslutter sig de bemærkninger, De anfører om den finansielle gennemførelse, herunder i særdeleshed om den både brutale og strenge n+2-regel, som vil finde anvendelse, samt Deres bemærkninger om opfølgning og kontrol samt programmernes og projekternes kvalitet. Vi må, som De, konstatere, at forvaltningen af fondene frembyder visse vanskeligheder.
Jeg vil anvende de få minutter, jeg har til rådighed, til at fremsætte tre bemærkninger for nærmere at belyse eller forklare Kommissionens indsats. Den første bemærkning vedrører de nye forordninger for perioden 2000-2006. Disse indeholder bestemmelser om en ny arbejdsmetode, ligesom de indeholder nye bestemmelser om det ansvar, der pålægges aktørerne, når det gælder forvaltningen af strukturfondene. Det har krævet tid for de enkelte aktører at forberede sig herpå og foretage de nødvendige tilpasninger. Hvad angår Kommissionens Generaldirektorat, faldt disse ændringer sammen med den interne omstrukturering af hele institutionen. Jeg søger ikke at undskylde. Jeg søger blot at give nogle forklaringer. De nye forordninger indebærer også en betydelig skærpelse af kravene til programmernes kvalitet. Jeg tænker eksempelvis på bestemmelserne om ex ante-evaluering. Også på dette punkt har aktørerne måttet tage sig den fornødne tid til at sætte sig ind i og forstå de nye krav.
Der er også områder, hvor denne tilpasning har krævet et valg mellem flere målsætninger. Jeg vil give et eksempel, som De selv nævnte, hr. Pohjamo. De påpegede helt korrekt, at det gennemsnitligt krævede mellem otte og 12 måneder at gennemføre forhandlingerne om programmeringsdokumenterne, mens der i forordningerne var regnet med fem måneder. Jeg vil som altid være ærlig over for Europa-Parlamentet og sige, at en frist på fem måneder til at nå til enighed om et dokument, som skal omfatte en periode på syv år, ikke er realistisk i betragtning af de betydelige udfordringer og de betydelige beløb, der knytter sig til strukturfondene. Der skulle træffes et valg mellem hurtighed, undertiden nærmere hastværk, og kvalitet.
Kommissionen valgte, og jeg tror, De kan bekræfte dette, at prioritere programmeringsdokumenternes kvalitet højest. Eftersom der kræves en periode på mere end tre måneder for at færdiggøre programmeringen, vil jeg fremover foreslå Kommissionen - og jeg gentager, at jeg med største opmærksomhed har noteret mig Deres bemærkning, hr. Pohjamo, jeg kommer måske tilbage hertil lidt senere, når vi skal tale om hr. Musottos betænkning - at den fremskynder fremlæggelsen af forslagene til den nye regionalpolitik, altså den nye Agenda for perioden fra 2007, mest muligt, således at vi kan påbegynde programmeringen og iværksættelsen af projekterne fra Agendaens start og ikke to år senere. Jeg deler fuldt ud Deres synspunkt i denne henseende.
Den anden bemærkning lyder som følger: Kommissionen har inden for de rammer, teksterne udstikker, allerede søgt at løse nogle af de problemer, De rejser, hr. ordfører. Jeg vil først og fremmest gerne gentage, at vi afgjort har et ønske om at sikre åbenhed, når det gælder forvaltningen af strukturfondene. Herom vidner også Kommissionens meddelelse, som blev vedtaget den 5. juli, om resultaterne af strukturfondsprogrammeringen vedrørende mål 1 for perioden 2000-2006.
Kommissionen har i øvrigt forenklet procedurerne for behandling af programtillæggene, hvilket var et af kritikpunkterne. Jeg har hørt denne kritik fra mange regionspræsidenter eller ministre. Jeg har endvidere besluttet at nedsætte en arbejdsgruppe mellem mit kabinet og Generaldirektoratet for Regionalpolitik med det formål at søge alle muligheder for forenkling og gøre konkrete fremskridt i så henseende. Glem ikke, mine damer og herrer, at jeg som kommissær taler med den erfaring og det perspektiv, jeg har fra mit eget land som præsident for en regional administrativ enhed. Jeg har således fuld forståelse for, at der er behov for at mindske bureaukratiet og de overdrevent komplicerede procedurer. Min grænse, og den overskrider jeg ikke, går sandt at sige ved kravet om at kunne aflægge regnskab, korrekt regnskab, og undertiden særdeles detaljeret regnskab for få tusinde euro, over for budgetkontrolmyndigheden, altså Europa-Parlamentet, og over for Revisionsretten. Det er mit personlige ansvar, og Kommissionens ansvar, at kunne aflægge korrekt regnskab, når dette kræves.
Hvad angår det følsomme spørgsmål om natur- eller miljøkatastrofer, som De nævner i Deres beretning, hr. Pohjamo, erindrer jeg om, at der kan foretages ændringer i programmerne, hvilket også tidligere er sket. Eksempelvis blev de italienske, portugisiske og græske programmer ændret i forbindelse med de jordskælv, der ramte områderne i perioden 1997-1999. Endnu et eksempel af nyere dato er de ændringer, der blev gennemført som følge af uvejret i Frankrig. Herudover har de nationale og regionale myndigheder frihed til inden for de af Kommissionen vedtagne programmer at finansiere de projekter, de finder bedst egnet, og i påkommende tilfælde at omfordele eller omprogrammere bevillingerne.
Den tredje bemærkning er, at jeg ønsker at erindre om, at de forordninger, der er vedtaget om forvaltningen af strukturfondene, som bekendt er bindende for alle parter, herunder i særdeles for kommissæren. Nogle af de forslag, De stiller, hr. ordfører, kræver nærmere undersøgelse set i dette perspektiv. Forslaget om sanktioner i forbindelse med additionalitetsspørgsmålet eller forslaget om opsplitning af programmeringsperioden er af en sådan art, at de bør indgå i den igangværende debat om samhørighedspolitikkens fremtid. Jeg har noteret mig disse forslag og bemærkninger med henblik på den omtalte debat, og jeg vil tage højde herfor. Men jeg må advare om, at der er forslag, som kan indebære en ændring af den lovgivningsmæssige ramme, herunder endog en ændring af traktaten. Dette gælder tanken om oprettelsen af en fælles fond for regionaludvikling.
Hr. formand, mine damer og herrer, idet jeg henviser til den kompetence og det ansvar, der kendetegner vores institutioner, vil jeg gerne endnu en gang bekræfte, at Kommissionen er rede til og loyalt ønsker at opfylde sin forpligtelse til at orientere Europa-Parlamentet og periodisk aflægge regnskab for anvendelsen af strukturfondsmidlerne. Dette omfatter også orientering vedrørende de enkelte mål, således som jeg har praktiseret det for mål 1. Jeg vil videreføre denne praksis for mål 2. Der vil være tale om systematisk orientering af Europa-Parlamentet om vores indsats ved udarbejdelse af rapporter, herunder rapporter om de foretagne vurderinger, ligesom jeg regelmæssigt vil deltage i møderne i Europa-Parlamentets udvalg, dels Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme og dels Budgetkontroludvalget. Jeg deltager i øvrigt i et sådant møde om få dage. Dette udgør efter min opfattelse en god arkitektur for en reel, åben, ærlig og permanent dialog mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet.
Endelig vil jeg gerne påpege, at jeg ser en nær forbindelse mellem hr. Pohjamos betænkning og den betænkning, der er opført som næste punkt på dagsordenen. De mange bemærkninger om bedre forvaltning af strukturfondene vil være til nytte for mig og for os i forbindelse med udarbejdelsen af Kommissionens overordnede retningslinjer for den fremtidige regionalpolitik. Jeg er overbevist om, at god forvaltning af bevillingerne, inden for de fastsatte frister og til hensigtsmæssige projekter, i de enkelte regioner, at denne gode anvendelse af strukturfondsmidlerne i indeværende periode vil tjene som vidnesbyrd og argument for at sikre, at regionalpolitikken videreføres, ja, endog styrkes, samtidig med at den fornys i forbindelse med den kommende Agenda. Hr. Pohjamo, set i dette perspektiv ønsker jeg oprigtigt at takke for den tid, De har anvendt, og det initiativ, De her har taget i form af denne betænkning om den nuværende forvaltning af strukturfondene.
(Bifald)

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Økonomisk og social samhørighed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0007/2002) af Musotto for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Kommissionens anden rapport til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om den økonomiske og sociale samhørighed (KOM(2001) 24 - C5-0527/2001 - 2001/2207(COS)).

Musotto
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det skal understreges, at betænkningen bliver forelagt for Parlamentet på et tidspunkt, som er særligt vigtigt for EU's opbygning set ud fra et historisk og politisk synspunkt, nemlig umiddelbart før oprettelsen af det konvent, der skal skabe grundlaget for det nye EU, og som kommissær Barnier er et kompetent medlem af. Derfor er vi særligt glade for at have ham iblandt os her i aften.
Det er efter min opfattelse vigtigt at slå fast endnu en gang, at samhørighedspolitikken er en af de største succeser i EU's integrationsproces og en af hjørnestenene i EU's integration før, nu og efter min mening også i fremtiden.
Ligesom Kommissionen gjorde i sin anden rapport, har vi også kunnet konstatere, at i mål 1-regionerne er BNP pr. indbygger steget fra 63% til 70% af EU-gennemsnittet mellem 1988 og 1998 - hvilket er en stor succes - og det er ikke kun de lande, der har anvendt fondene, som har fået gavn af samhørigheden, men også nettobidragyderne, hvilket er sket i form af eksport af varer og tjenester.
Forløbet er naturligvis ikke slut. Der er stadig lang vej endnu, og der er nogle problemer, som skal tages op og løses. Det gælder ikke mindst arbejdsløsheden, som desværre er et stort problem i mange regioner, hvor arbejdsløshedsprocenten absolut ikke er faldet.
Det er nødvendigt at investere i infrastruktur for at fjerne de hindringer, der skyldes øernes og de yderste randområders fjerne beliggenhed, og det er nødvendigt at forbedre tilgængeligheden, da den er en afgørende og vigtig faktor for konkurrenceevnen, men på den anden side må dette ikke have for store omkostninger for miljøet.
Samhørighedspolitikken skal tilrettelægges på en ny måde, og det skal først og fremmest ske ud fra den nye situation, som udvidelsen giver os alle sammen udsigt til, og ikke mindst på baggrund af de resultater, som Kommissionen er nået frem til i sine dokumenter, navnlig i det seneste dokument, som kun er et par dage gammelt, nemlig den såkaldte midtvejsevaluering.
Afstanden mellem rig og fattig vil desværre blive større. Efter udvidelsen vil en sjettedel af EU's befolkning nemlig have en indtægt på knap 40% af EU-gennemsnittet. Ansøgerlandene har modtaget støtte og er kommet tættere på den nye situation, som de skal integrere sig i, via tiltrædelsesinstrumenter som ISPA og Sapard-programmet, der har været en væsentlig hjælp i overgangen fra ansøgerland til medlemsstat.
Der er dog behov for at føre en egentlig territorial udviklingspolitik, og i den forbindelse tror jeg, at det europæiske fysiske og funktionelle udviklingsperspektiv kan udgøre en vigtig teknisk kilde til en omfattende integration og udvikling.
Det er nødvendigt at forene to fundamentale krav, nemlig solidariteten med de nye lande, uden at det dog går ud over dem, som nyder godt af samhørighedspolitikken på nuværende tidspunkt, og som tværtimod bør beskyttes. Det kræver således en stor solidarisk indsats - og ikke mindst en politisk indsats, en informationsindsats og en inddragelse af alle befolkningerne - når det gælder den økonomiske og finansielle politik.
Den statistiske konvergens må ikke forveksles med de nuværende støttemodtageres reelle konvergens, for de bliver så afgjort ikke automatisk rigere, bare fordi der kommer flere fattige regioner med i EU. Det er nødvendigt med nogle administrative metoder, som kan gøre aktionerne mere operationelle, og det er nødvendigt at skabe en større opdeling mellem Kommissionens rolle og de roller, man har på nationalt og regionalt plan. Det bliver ligeledes nødvendigt med en stadig større forenkling af procedurerne og med større subsidiaritet og mere decentralisering.
Det bliver desuden væsentligt at rationalisere interventionsinstrumenterne ved at mindske og reducere fondene og ved hjælp af en bedre samordning mellem fællesskabspolitikkerne og samhørighedspolitikkerne. Vi skal bevare mål 1 for de regioner, der stadig kendetegnes af en forsinkelse i deres udvikling, hvilket ikke bare skal måles ud fra indtægten pr. indbygger, men også ud fra andre kriterier såsom arbejdsløsheden.
Endelig - og det er et vanskeligt spørgsmål, der har været genstand for en omfattende debat - bør vi også øge eller i det mindste revidere bevillingen af finansielle midler, som det er nødvendigt at tilpasse. Under alle omstændigheder må vi så afgjort ikke sætte tærskelen på 0,45% ned. Vi håber, at Parlamentet enes med Kommissionen om at kræve en forøgelse af budgettet for de kommende midler til samhørighedspolitikken.

Ettl
Hr. formand, Kommissionens rapport og Musotto-betænkningen fortjener ros, dels for den analytiske redegørelse for problemstillingen, dels for de supplerende forslag, selv om der kun i beskedent omfang blev taget hensyn til bemærkningerne fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål. Men på grund af holdningen i mit udvalg vil jeg gerne stille et næsten fortrængt spørgsmål.
Den væsentlige lære, hr. kommissær, som vi kan drage af vanskelighederne med at få de fattigere regioner eller trængte tidligere industriregioner op på EU's niveau, skal motivere os og være målestok for udvidelsesprocessen, så vi her kan gøre nogle ting bedre.
Det er især de trængte industrier i de kommende medlemsstater, der bekymrer mig på grund af de enorme omstruktureringsforanstaltninger, der er nødvendige. Her tænker jeg især på kul- og stålregionerne. Stålindustrien i disse lande er absolut ikke konkurrencedygtig i forhold til vores, og kulminerne udgør et latent problem.
Nu vil jeg slet ikke beskrive, hvilke konsekvenser det vil få, hvis vi ikke yder tilstrækkelig hjælp til vores venner. Jeg påpeger bare, at vi - siden det er klart, at EKSF udløber - ikke længere har et passende instrument på dette område. Det gentager jeg endnu en gang, fordi vi netop fra EKSF har fået de bedste tjenester de seneste år, hvor det ikke var nødvendigt med medfinansieringer, og finansieringssystemet kunne alligevel være blevet tilpasset. Og vi skal give udvidelseslandene solidaritetsydelser.
Jeg nævner det igen, fordi de nye stater ikke har tilstrækkelige finansieringsmuligheder. Jeg har allerede berørt spørgsmålet, fordi Kommissionen i afgørende grad har været involveret i at ændre dette instrument uden at have set eller overvejet vanskelighederne ved udvidelsesprocesen. Hr. kommissær, påtag Dem ansvaret for dette problem! Det er ikke et lille problem. Vi har ikke tilstrækkelige og velegnede instrumenter til tilpasningsprocesserne som et led i udvidelsen.

Torres Marques
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Udvalget om Kvinders Rettigheder har under sin behandling af betænkningen om samhørighedspolitikken efter udvidelsen vedtaget følgende grundlæggende principper:
for det første, at den økonomiske og sociale samhørighed er en af søjlerne i EU, og at enhver form for renationalisering bør undgås,
for det andet, at der ikke vil opstå en sand samhørighed, hvis der ikke findes egentlige lige rettigheder for kvinder og mænd,
for det tredje, at den finansielle bevilling til samhørighedsforanstaltninger, når forskellen mellem rige og fattige regioner vokser med det dobbelte ved en udvidelse med 10 lande, og BNP pr. indbygger samtidig falder mærkbart, bør være på mindst 0,45% af BNP, men at samhørighedspolitikken som helhed snarere bør styrkes.
Jeg vil også gerne, hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, henlede alles opmærksomhed på den målsætning, som blev fastlagt på topmødet i Lissabon, om at øge beskæftigelsesfrekvensen for kvinder til 60% inden 2010, eftersom større beskæftigelse blandt kvinder er en afgørende forudsætning for ikke blot et højere BNP i EU, men også for finansieringen af de sociale sikringssystemer og øgede skatteindtægter.
Jeg anmoder derfor Kommissionen om at betragte ligestilling mellem kvinder og mænd som en fast del af de fællesskabspolitikker, der bidrager til økonomisk og social samhørighed, at integrere ligestilling mellem mænd og kvinder i samhørighedspolitikkerne på systematisk, sammenhængende og udtømmende vis samt at vurdere på basis af præcise indikatorer og kvantificerbare mål, i hvilken udstrækning den økonomiske og sociale samhørighed har bidraget til gennemførelsen af fællesskabsstrategien for ligestilling mellem kvinder og mænd.

Hatzidakis
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Musotto med hans betænkning, han har virkelig gjort et godt stykke arbejde. Vi skal først se på de konklusioner, der fremkommer af den hidtidige udvikling, og dernæst de udfordringer, vi står over for.
Hvad angår konklusionerne af de politikker, vi hidtil har gennemført, kan man sige, at vi tydeligvis har gjort fremskridt, men at der er stor forskel på fremskridtene i de enkelte medlemsstater. Der findes medlemsstater, hvor vi har set meget positive resultater, meget store fremskridt, mens resultaterne i andre, hvortil desværre også det land, jeg stammer fra, hører, ikke har været så positive, som de kunne være. Det betyder, at regeringerne skal forstå budskabet om, at de skal gøre alt, hvad der står i deres magt, for at opnå de resultater, som andre lande har opnået, især i lyset af den nye forordning, der gennemføres i øjeblikket, og som er mere decentralistisk end den foregående.
For det andet står vi også over for udvidelsen. Kravene stiger. I forbindelse med optagelsen af mange fattige lande ved vi alle, at indkomsten i mange regioner stiger kunstigt i forhold til fællesskabsgennemsnittet. Mange regioner ophører altså med at blive dækket på grund af statistikken, hvis der ikke tages foranstaltninger til en programmeringsperiode. Følgelig bliver mindstegrænsen på 0,45% af Fællesskabets BNP, der stilles til rådighed for strukturfondene. Vi kan ikke gå under den grænse, hvis vi ønsker at føre en troværdig politik. Der er mange medlemmer, der er uenige i dette synspunkt, og de har naturligvis al mulig grund til at fremføre deres argumenter. Men vi må spørge os selv, især dem af os, der virkelig tror på EU og dets fremtidsudsigter, hvor stor en del af vores landes BNP vi faktisk vil bruge på at opnå de store mål, som EU har sat. Bruger vi i virkeligheden så mange penge, at vi bør protestere, når der tales om en stigning i fællesskabsbudgettet? På et tidspunkt må vi indse, at de store ambitioner ikke kan lykkes uden en tilsvarende finansiering.

Duin
Hr. formand, først vil jeg gerne takke ordføreren for hans arbejde, der har gjort det muligt for os at skabe et godt grundlag for de kommende år. Men jeg vil også gerne rose vores egen gruppe - og det har jeg lov til her - fordi den i en meget intensiv og nogle gange hård diskussion er nået frem til fælles resultater, og det er efter min mening meget vigtigt på dette punkt.
Jeg vil gerne komme ind på nogle punkter, der er vigtige for os. Det første punkt er, at vi sammen med Dem, hr. kommissær, forkaster en renationalisering af regionalpolitikken. Det har førsteprioritet for os. I nogle medlemsstater er der bestræbelser på at bringe denne politik tilbage på nationalt plan. Vi er helt enige om at forkaste dette. I samhørighedspolitikken understreges europæisk solidaritet, og den vil vi ikke miste, men vi vil fremover fremhæve den. På det punkt står vi side om side - Parlamentet og Kommissionen.
Det andet punkt er, at vi ønsker bedre sammenhæng mellem regionalpolitik på den ene side og fælles landbrugspolitik på den anden side. Måske kan vi indgå i en dialog, også med kommissær Fischler, om, hvordan vi kan gennemføre dette, for ellers smuldrer de målsætninger, som vi forfølger for landområderne, og de målsætninger, landbrugspolitikken forfølger for landområderne, der ikke altid går i samme retning, men det skal vi arbejde på.
Der er heller ingen tvivl om, at samhørighedsmålsætningerne trues, hvis grænsen på 0,45% ikke nås. Men vi skal netop også blive mere effektive, og det blev jo også understreget i Pohjamo-betænkningen, som vi diskuterede tidligere.
Det sidste punkt er, at vi skal skabe balance mellem de regioner, der hidtil har fået støtte, og ansøgerlandene. Jeg mener, det er hævet over enhver tvivl, at vi skal yde et enormt arbejde for ansøgerlandene, så der også er et samhørighedsinstrument, der kan hjælpe dem, og i den interimsbetænkning, som De fremlagde sidste uge, er dette også nævnt. Men vi skal netop også tænke på, at de regioner, der hidtil har fået støtte, fortsat skal nå op på EU-gennemsnittet. Hvis vi klarer denne balanceakt, tror jeg, at vi vil opnå større accept af Europa.

Pohjamo
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne på min gruppes vegne gratulere hr. Musotto med denne betænkning. Betænkningen tager højde for de rigtige anliggender.
Forholdsreglerne for etablering af en økonomisk balance er ikke tilstrækkelige. De har virket i den rigtige retning, men i utilstrækkelig grad. Regionale og sociale forskelle i velfærd mellem regionerne er endda øget i de nuværende medlemsstater. Fremover skal vi i højere grad styrke vitaliteten og mangfoldigheden i landdistrikterne, i regioner med geografisk eller naturbetinget ugunstige forhold. Der skal med en fælles indsats og præciserede regionalpolitiske forholdsregler kompenseres for øgede omkostninger, som skyldes svære forhold, bl.a. i skærgårds- og bjergområderne. Ved planlægningen af en regions strukturpolitik skal der tages alvorligt hensyn til de store forskelle i arbejdsløshedsniveauet og strukturelle problemer. Det skal påpeges, hvor vigtigt det er, at SMV-sektoren og knowhow knyttes til projekterne. Støtteforanstaltninger til strukturfondene skal også tilpasses de nationale beskæftigelsesmål bedre.
Bruttonationalproduktet alene er ikke tilstrækkeligt som kriterium ved definition af støtteområder. Vedvarende ugunstige forhold, som skyldes svære klimatiske eller geografiske forhold, skal tages i betragtning. Bl.a. medfører usædvanlig tyndtbefolkede områder, lange afstande og koldt eller varmt klima øgede omkostninger, der også efter udvidelsen forbliver de samme. En effektiv samhørighedspolitik forudsætter, at der sikres en tilstrækkelig finansiering. Dog er der i min gruppe lidt forskellige meninger om, hvordan vi skal sørge for det. Det er i hvert fald vigtigt at forbedre den indbyrdes koordination af støtten, som bevilges fra de forskellige fonde.
Unionsudvidelsen kræver en styrkelse af samhørighedspolitikken. Udvidelsen skal ikke gennemføres på bekostning af de svageste regioner, men ved hjælp af en fælles indsats. Det er vigtigt at sikre, at alle ressourcer i Unionen, selv de mest afsides områder, bliver anvendt effektivt. Vi skal tilsammen sørge for, at hele Unionen tilhører fællesmarkedet og får nytte deraf. Det er derfor, at samarbejdet mellem randområderne er endnu vigtigere end før.

Schroedter
Hr. formand, som det første punkt vil jeg sige, at vi normalt indleder med at rose ordføreren, men det kan jeg desværre ikke gøre denne gang, for det er ikke lykkedes for ordføreren - og han har heller ikke anstrengt sig for det - at skabe en diskussion i udvalget, der har resulteret i en fælles holdning fra Parlamentet til Kommissionens forslag. Det er meget ærgerligt, for det er nødvendigt med en central betænkning og en central udtalelse fra Parlamentet.
De Grønne har derimod en klar holdning. De undsiger alle forsøg på at bevare Fællesskabets regelværk og undtagelsesbestemmelser. Solidaritet mellem regionerne skal være det vigtigste krav, og samtidig må der ikke være et andenklasses Europa. Følgelig skal strukturfondene fremover primært komme de fattigste regioner til gode, og de ligger netop i Østeuropa. Det vil sige, at phasing out samtidig er et vigtigt instrument, og det afsvækker også de nuværende regioner, der skal støttes. Mulighed 2 påviser problemerne og forslår en løsning, og derfor støtter vi fuldt ud mulighed 2.
Men samtidig er vores gruppe imod - og det er det næste punkt - Kommissionens taktik om at indføre ansøgerlandene for sent i forvaltningen af strukturfonde for så i sidste ende at kunne spare. Jeg synes, at forslaget fra sidste uge er skandaløst. Det sparer i samhørighedspolitikken i stedet for at indføre den på et tidligt tidspunkt i tiltrædelsesprocessen. Derfor kræver vi, at vi nu skal begynde med phasing in sammen med ansøgerlandene, vi skal etablere payment agencies og training i forvaltning af strukturfonde for at opnå, at decentral strukturpolitik og ikke central projektpolitik er strukturfondenes målsætning.
Den fremtidige samhørighedspolitik skal være kendetegnet ved en bæredygtig udvikling og deltagelse af lokale aktører, og det skal påbegyndes nu.

Markov
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, i modsætning til Dem, fru Schroedter, betragter jeg slutresultatet af Musotto-betænkningen, der blev stemt om i udvalget, som vellykket. For den påviser for det første en præcis vurdering af forskellene mellem medlemsstaterne, der bliver mere og mere tydelige, for det andet udfordringen med udvidelsen og for det tredje nødvendige forbedringer inden for struktur- og samhørighedspolitikken i EU.
Der er fire principielle punkter, som jeg gerne vil fremhæve. For det første skal der ikke være nogen renationalisering af strukturfondspolitikken. Det behøver jeg ikke begrunde, for det har hr. Duin allerede gjort. For det andet ville en policentrisk model være et fornuftigt koncept for at modvirke centrum-periferi-forskelle. For det tredje er det nødvendigt med en bedre koordinering inden for strukturfondene og strukturpolitikken med Fællesskabets andre politiske områder, navnlig med den fælles landbrugspolitik og skatte- og erhvervspolitikken. For det fjerde ville den konsekvente anvendelse af bottom up og partnerskabsprincippet i alle planlægnings-, gennemførelses-, kontrol- og evalueringsfaser ikke kun være fremmende for borgernærheden, men også for nærhedsprincippet.
Selv om det er nødvendigt at videreføre støtten til de udviklingssvage regioner i de nuværende medlemsstater, er det i høj grad også nødvendigt, at vi tilkendegiver vores fulde solidaritet over for de kommende europæiske medlemsstater. Det betyder netop, at disse lande skal inddrages på lige fod i EU's strukturpolitik, uden at de nuværende lades i stikken. I betragtning af de store udviklingsefterslæb er det efter min mening allerede meget tydeligt, at selv 0,45% af det europæiske bruttonationalprodukt ikke er nok.
Som et led i udvidelsen tillægges støtten og det tværnationale samarbejde i grænseregionerne stor betydning. Det er efter min mening kommet noget til kort i betænkningen. Strukturfondene, støtteberettigelseskriterier og -indikatorer skal være udformet på en sådan måde, at den økonomiske og sociale sammenhæng også genspejles i faldende arbejdsløshedstal. Mit eget land, Tyskland, er i dette tilfælde et dårligt eksempel. I mål 1-regionerne stiger arbejdsløsheden nemlig drastisk. Vi ligger på over 20%, men i de mere udviklede regioner er tallet heldigvis ikke helt så højt.

Turchi
Hr. formand, kære kolleger, i afsnit XVII i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab og navnlig i artikel 158 står der, at en af EU's politiske prioriteringer er at "fremme en harmonisk udvikling af Fællesskabet som helhed" og at "formindske forskellene mellem de forskellige områders udviklingsniveauer og forbedre situationen for de mindst gunstigt stillede områder eller øer". Personligt er jeg af den opfattelse, at det er nødvendigt fortsat at forfølge denne målsætning ved hjælp af en konsekvent, konstant og bæredygtig politik.
Den anden rapport om samhørigheden i EU, som kommissær Barnier har forelagt for os, skildrer en situation, som er blevet bedre, men som bestemt ikke er perfekt. Det er tydeligt, at de fremskridt, der er sket, er uensartede, og at der stadig er nogle store regionale forskelle, der - sådan som ordføreren så rigtigt siger - ikke bliver mindre, men tværtimod bliver større.
Hvad målene angår, deler jeg fuldstændigt hr. Musottos holdning. I øjeblikket er det kriterium, man anvender ved udvælgelsen af støtteberettigede regioner, en tærskel på 75% af EU's gennemsnitlige BNP pr. indbygger. Personligt er jeg af den opfattelse, at det fra 2006 absolut ville være mere hensigtsmæssigt at tage udgangspunkt i arbejdsløshedsprocenten, eftersom det, at EU kommer til at omfatte nogle fattigere regioner, som har større behov for støtte, bestemt ikke vil hæve niveauet for de regioner, der i øjeblikket er medtaget under mål 1.

Van Dam
Hr. formand, den forestående udvidelse af EU giver denne debat om økonomisk og social samhørighed et særligt indhold.
Det er klart, at det nuværende system vil vise sig at være en for stor finansiel byrde, når ansøgerlandene tiltræder. Det tvinger os til at træffe nogle valg. Kommissionen har allerede forelagt en række muligheder, men vi skal undersøge det nærmere.
Vi mener, at en støttepolitik med hensyn til den økonomiske og sociale samhørighed i nogle tilfælde er nyttig og ønskelig som tillæg til den nationale politik. Strukturfondene har i den forbindelse en særlig og forholdsvis bred opgave. Samhørighedsfonden derimod vedrører ét særligt aspekt af den økonomiske samhørighed, nemlig deltagelse i ØMU'en.
Det skal efter vores mening også være kernen i samhørighedspolitikken at hjælpe medlemsstaterne med at opfylde samhørighedskriterierne, både før og efter udvidelsen, idet der ikke skal skelnes mellem gammel og ny, og i det tilfælde skal der ikke ændres ret meget.
Kommissionens rapporter har ligeledes vist, at det nuværende system fungerer. Formålet med samhørighedsfonden er at give økonomiske incitamenter på grundlag af klare, veldefinerede kriterier. Efter vores mening skal det fortsætte på den måde, fordi der ellers er risiko for, at vi farer håbløst vild i en struktur med milde kriterier, hvorved ØMU'en heller ikke kan opretholdes.
Derfor har jeg stillet en række ændringsforslag, hvori en ærlig, men sober fremgangsmåde står centralt. Jeg håber, at kollegerne vil overveje dem alvorligt.

Damião
Hr. formand, Industriudvalget finder denne betænkning ganske positiv og mener, at euro-indikatorerne tegner et mere troværdigt billede end de nuværende kriterier for støtteberettigelse, og at arbejdsløshedstallene er vigtige, da der er regioner, hvor kun 44% af personerne i den erhvervsaktive alder er i beskæftigelse, men at produktivitetsforskellene også må tages i betragtning. Udvalget mener endvidere, at centraliseringen af EU's økonomi i et trekantområde, hvor produktiviteten er 2,4 gange større end i randområderne, er et af de problemer, der øger disse forskelle og vanskeliggør indsatsen imod dem, og at den fremtidige programmering bør forudsætte en kvalitativ evaluering af de forskellige indikatorer. Hvad angår udvidelsen, må gennemførelsen af strukturfondene ske på en fleksibel måde og tage hensyn til den enkelte medlemsstats særlige forhold.
Industriudvalget støtter EU's øgede finansielle indsats til fordel for samhørighedspolitikken, bl.a. gennem strenge konkurrenceregler og revision af budgetterne for fællesskabspolitikkerne, men understreger, at ingen politik, som kræver en større finansiel indsats end samhørigheden, kan neutralisere denne, og at de mest udviklede lande betaler en produktionsstøtte af næsten samme omfang som fællesskabsbudgettet. Manglen på strenge konkurrenceregler fremmer ikke samhørigheden eller det indre marked og giver anledning til tilbagevendende kritik inden for WTO.
Industriudvalget opfordrer Kommissionen til at sikre opbygning af et europæisk marked for energi og kommunikation, som respekterer princippet om forsyningspligtydelser, prioritere energieffektivitet og forskning inden for forstærket indvinding og vedvarende energi. Udvalget mener, de nødvendige infrastrukturer må færdiggøres med hensyn til markedsadgang og på transportområdet for at mindske de negative følger for konkurrenceevnen i de afsides beliggende områder, idet de igangværende bestræbelser på samhørighedsområdet ellers vil blive sat på spil. Industriudvalget understreger de konsekvenser, som energipriser og -afgifter kan få for økonomien i de mere afsides beliggende og perifere områder og foreslår, at der lægges større vægt på at udvikle eget energiudbud, herunder rent kul, vedvarende energi, kerneenergi og energi produceret på basis af kulbrinter.

Berend
Hr. formand, hr. kommissær, først vil jeg gerne ønske hr. Musotto tillykke med den gode betænkning. Det siger jeg på baggrund af den barske kritik fra De Grønne, som jeg altså ikke er enig i.
I mit bidrag til diskussionen vil jeg beskæftige mig med regionalpolitikkens fremtid. For som vi allerede har hørt flere gange i aften, må det være muligt at få to grundlæggende behov til at harmonere, nemlig en høj grad af solidaritet til fordel for de nye medlemsstater, men også til fordel for de regioner, der i øjeblikket har efterslæb eller er ved at omstille sig økonomisk. Det vil med andre ord sige, at selv om det generelt anerkendes, at det først og fremmest er regionerne i alle ansøgerlande, der skal støttes, skal mål 1-regioner i de nuværende 15 medlemsstater, der udelukkende mister deres støtteberettigelse som led i udvidelsen på grund af deres relativ høje velfærd i en udvidet Union - altså kun på baggrund af statistiske tal, der er pyntet lidt på - ikke udelukkes fra støtte fra den ene dag til den anden.
Hr. kommissær, i de kommende måneder skal vi diskutere, hvordan der med udvidelsesområderne kan sikres lige muligheder for disse regioner, der stadig skal afslutte den økonomiske konvergensproces. Af politiske og økonomiske årsager må den fremtidige samhørighedspolitik ikke udelukkende koncentrere sig om regioner, der har det største udviklingsefterslæb, men den skal også tage hensyn til fordele og ulemper i byområder, i områder med socioøkonomiske ændringer og i regioner med vedvarende ulemper, som helt naturligt vil følge med, samt grænseoverskridende dimensioner.
Naturligvis skal der også stilles tilsvarende finansielle midler til rådighed for denne politik. De nuværende 0,45% af Fællesskabets bruttonationalprodukt er en grænse, som man ikke må komme under - det har vi også hørt flere gange i aften - så der ikke bliver skabt usikkerhed om samhørighedspolitikken. Her er vi endnu ikke nået til bunds i det, der er muligt for os. Alt andet skal undersøges i forbindelse med den nye finansielle ramme og i lyset af resultaterne af udvidelsen. Jeg mener derfor, det er malplaceret, at der allerede nu som en forebyggende foranstaltning tales om krav om øgede bevillinger.

Mastorakis
Ærede medlemmer, når vi taler om Musotto-betænkningen, ønsker vi tydeligvis at udtrykke vores bekymring for Unionens samhørighedspolitiks fremtid, eftersom det er velkendt, at rig og fattig kun kan nærme sig hinanden og føle, at de tilhører den samme europæiske enhed, hvis deres økonomiske og sociale muligheder også nærmer sig hinanden.
Vi starter faktisk med en fundamental modsætning. Vi ønsker en meget stor udvidelse uden tilsvarende at afsætte de fornødne bevillinger og opfinder så lavere konvergensmål, idet vi følger det kendte motto "Hvis bjerget ikke kommer til Muhammed, må Muhammed komme til bjerget". Under alle omstændigheder står vi over for et meget vanskeligt problem, som vi skal løse med betingelser, der ikke er de bedst mulige, uden at vi dog ophører med at kæmpe for at forbedre disse betingelser. Vi ønsker naturligvis ikke et Europa i to hastigheder, sådan som de foregående talere betonede, men endnu mindre ønsker vi os et Europa i mange hastigheder. Altså må vores mål være at hjælpe de nye regioner, der har behov herfor, men samtidig må vi ikke glemme de gamle regioner, der også har brug for hjælp, og give dem den, når de har behov herfor.
Jeg synes derfor, at vi må give udtryk for, at de 0,45% efter vores mening ikke er tilstrækkeligt, og at samhørighedsfonden, ligesom også andre fællesskabsinitiativer, bør fortsætte som i dag, da de har vist sig at være så effektive. Det er naturligvis også nødvendigt, at vi meget opmærksomt undersøger samhørighedspolitikkens fremtid i forbindelse med politikken om en bæredygtig udvikling og landbrugspolitikken, hvor vi har pligt til at undgå ugennemarbejdede og forhastede løsninger, som kan vise sig at ramme vores landmænd, som vi har brug for på landet, i miljøet, for at kunne opretholde vores liv.

Sánchez García
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, i den europæiske regionalpolitik er der et adskillende geografisk element, som kendetegner regionerne i den yderste periferi. De er afsidesliggende, isolerede, adskilte og meget afhængige af udlandet, og deres udvikling har været forskellig siden ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten, som gjorde det muligt at træffe særlige foranstaltninger for at afhjælpe deres udviklingsefterslæb.
I disse dage har disse regioners myndigheder været samlet på De Kanariske Øer for sammen med repræsentanter for Europa-Kommissionen og de tre berørte stater at analysere, hvordan de enkelte regioner oplever den økonomiske og sociale samhørighed. Der er ingen tvivl om, at de ud over at anmode om særbehandling har anmodet om nogle af de foranstaltninger, som hr. Musotto - som også jeg lykønsker - anmoder om i dag i sin betænkning, hvor han fremhæver, at det er nødvendigt at skelne mellem den statistiske og den reelle konvergens, og at det er hensigtsmæssigt at anvende alternative indikatorer til indkomst pr. indbygger, f.eks. ledighed, manglende infrastrukturfaciliteter, mangel på transport og energi, den dobbelte økarakter, uddannelsen af de menneskelige ressourcer og ozontallet i regionerne i den yderste periferi.
På den måde er jeg sikker på, at deres økonomiske og sociale udvikling ikke vil blive begrænset, og at Europa vil have gjort en stor solidarisk indsats blandt deres folk.

Purvis
Hr. formand, Musotto-betænkningen er en god betænkning. Den samlede tendens er helt korrekt. Formålet med Samhørigshedsfondene er at modvirke de naturlige centrifugalkræfter i en stor fælles økonomisk og monetær enhed, som er det, EU og eurozonen er, ved at hjælpe mindre gunstigt stillede regioner til at nå op på samme niveau som de mere velstående. Det er pointen: Hvis de mindre gunstigt stillede forbliver mindre gunstigt stillede, vil Samhørighedsfondene ikke have opfyldt deres formål. Men det er grunden til, at vi i modsætning til, hvad hr. Musotto og Regionaludvalget forlanger, bør holde os til gennemsnittet på 75% af Fællesskabets bruttonationalprodukt som målestok. Når vi har nået det niveau, har vi fået motoren i gang, og udviklingsregionen bør med en passende overgangsproces udmærket være i stand til at fortsætte op ad rulletrappen til 100% og endnu højere. Det er da kun fornuftigt, at disse ressourcer fra Samhørighedsfonden på dette punkt bliver omdirigeret til de regioner, der er længst bagud. Det er derfor, jeg vil stemme imod betragtning O og R i Musotto-betænkningen.
Der må også herske finansiel disciplin. En honningkrukke uden låg fører ikke til selvhjælp og selvtillid. Derfor kan jeg ikke gå med til at lade muligheden for en endnu højere procent af EU's BNP blive givet som bevilling til samhørighedspolitikken. 0,45% bør være helt tilstrækkeligt, og det vil få os til at tilpasse vores prioriteringer og procedurer, selv når det drejer sig om udvidelse. Så den anden halvdel af punkt 57 eller ethvert andet kompromis med lignende virkning, som lader det beløb, der skal stilles til rådighed, stå åbent, er uacceptabelt.
Hvis vi kan gennemføre disse små, men væsentlige ændringer, vil jeg meget gerne støtte Musotto-betænkningen som et vigtigt bidrag til, at EU kan trives i fremtiden.

Fava
Hr. formand, tillad mig at starte med at takke de mange kolleger, som med deres over 50 ændringsforslag har været med til at styrke denne betænknings profil.
Jeg vil også gerne have lov til at stille kommissæren tre hurtige forslag, da jeg ligesom mange andre af vores kolleger er overbevist om, at samhørighed ikke er en finansiel pligt, men først og fremmest en ressource, og om, at vi ikke kan skabe noget EU, hvis ikke vi kan skabe et EU med lige muligheder for velfærd.
Når det er sagt, vil jeg komme ind på de to første forslag, som i øvrigt allerede er blevet stillet her i aften. Vi bør efter min mening tage kriterierne op til fornyet overvejelse, for bruttonationalproduktet risikerer sandsynligvis at være en utilstrækkelig målestok til at give et realistisk billede på, om vores lande er gunstigt eller ugunstigt stillet. Det er således nødvendigt også at vurdere andre aspekter, f.eks. arbejdsløshedsprocenten, infrastrukturernes kvalitet og lønomkostningerne.
Mit andet forslag er, at eftersom politikken efter min mening altid bør gå forud for aritmetikken, vil jeg opfordre Parlamentet og Kommissionen til at undgå de statististiske konsekvenser af udvidelsen, som vi i øvrigt tror så stærkt på. Vi vil til gengæld kæmpe for, at ingen regering opfatter den som en begrænsning, for der er ingen tvivl om, at den tværtimod bliver en stor politisk ressource for EU. Når det er sagt, vil vi gerne undgå, at nogle regioner pludselig ser rige ud af rent statistiske årsager. I den henseende bør politikken fortsat gå forud for aritmetikken.
Mit tredje forslag er, at vi bør sætte skub i den strategiske side af vores samhørighedspolitik og også lære at investere i immaterielle goder såsom uddannelse, viden og information. Efter vores mening skal vi gå i denne retning for at opnå en integration, der ikke kun finder sted på papiret.

Izquierdo Collado
Hr. formand, i sidste uge blev denne debat præget af nogle nyheder, som ikke er særlig befordrende for samhørigheden.
I udvalget så vi, at der blev givet decharge for gennemførelse af budgettet for 2000 med en gennemførelse på 56% af mål 1, 4,5% af mål 2 og 0% af fællesskabsinitiativerne. Vi taler ikke om Samhørighedsfonden. Kommissæren meddelte os, at han skrev et brev til stats- og regeringscheferne for de forskellige lande og mindede dem om n+2-reglen, det vil sige, at fondene kan forsvinde, hvis de ikke er blevet gennemført i to år. Det sker bl.a. af forsigtighedsgrunde, hvilket efter min mening er korrekt.
Kommissionen foreslog, at 0,14% af budgettet skulle anvendes til at løse problemerne med udvidelsen. Jeg glæder mig i hvert fald over hr. Musottos betænkning, som indeholder en meget positiv vurdering af regionalpolitikken og samhørighedspolitikken. Det er en vellykket politik, som vil sikre, at der snart næsten ikke vil være nogen region under mål 1 i EU 15.
Budskabet i hr. Musottos arbejde er klart: pålidelighed i procedurerne. Det glæder mig, at kommissæren har fastholdt det, som Parlamentet foreslog ham i sin tid, nemlig at programmeringsperioden fremrykkes to år i forhold til de kommende finansielle overslag. Det sendte ham også et budskab om kvalitet i investeringer og deltagelse, om iværksættelse af partnerskabet, som ikke er gået i gang.
Men udvidelsen har været omdrejningspunktet: udvidelsen i sig selv, virkningen af udvidelsen i resten af de regioner, som i øjeblikket modtager bistand, og Parlamentets manglende besvarelse af Deres fire spørgsmål, hr. kommissær. En manglende besvarelse, der er passende, fordi De kan give os et tilfredsstillende svar med et godt arbejde, hvilket er let, hvis De er fornuftig, og vi tror på samhørighed.
Hr. formand, jeg vil slutte med at sige til kommissæren, at Parlamentet har tillid til, at Kommissionen vil give det svar, som vi alle sammen har brug for.

Lisi
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, først vil jeg gerne lykønske hr. Musotto med det glimrende arbejde, han har udført. På dette tidspunkt i forhandlingen er det svært ikke at sige nogle ting, som andre af vores kolleger allerede har sagt. Derfor vil jeg gøre det meget kort. Min første bemærkning er, at samhørighedspolitikken har vist, at den er en af de politikker, der fungerer, hvilket betænkningen bekræfter. Måske fungerer den ikke så godt, som vi kunne forvente, og som vi gerne ville have, men det er en politik, der giver resultater. Og det er ikke alt, for i mange regioner er den i mange af vores medborgeres øjne undertiden det eneste konkrete, positive og venlige billede på EU, som de møder. Dette er en værdi, som styrker EU-borgerskabets ånd og den overordnede samhørighed.
Min anden bemærkning drejer sig om en kendsgerning. Vi kan godt forsøge at udsætte den, at lade være med at tage den i betragtning og at vente med at behandle den, men det er stadig en kendsgerning. Udvidelsen vil rent faktisk vende op og ned på den ligevægt og de oplysninger, som vi har baseret denne samhørighedspolitik på, og det skyldes om ikke andet en statistisk oplysning, nemlig antallet af indbyggere og den gennemsnitlige indtægtsforskel, der kommer til at opstå. Jeg er lidt forsigtig med at stille forslag, når det gælder dette problem, hr. kommissær, men jeg vil gerne opfordre Kommissionen til ikke at være så forsigtig. At begynde at overveje, hvordan samhørighedspolitikken skal ændres i forbindelse med udvidelsen, er ikke ensbetydende med at sætte spørgsmålstegn ved hele udvidelsespolitikken. Jeg vil tillade mig at sige, at vi i disse overvejelser måske burde fokusere på tre aspekter. Det første aspekt er midlerne, hvilket allerede er blevet nævnt, eftersom det er utænkeligt, at midlerne forbliver på det nuværende niveau. Det andet aspekt er instrumenterne, for jeg tror f.eks., at mens strukturfondenes instrument er velegnet til en samhørighedspolitik, som er meget forskellig fra region til region, burde Samhørighedsfonden, der er mindre selektiv, måske tages op til fornyet overvejelse, i det mindste hvad dens bevillinger angår. Det tredje aspekt er en samordning af politikkerne. Såfremt der ikke står yderligere midler til rådighed, kunne samordnede politikker i mange tilfælde have en gavnlig virkning. Det gælder f.eks. skattelempelser, som Kommissionens strenge politik på statsstøtteområdet endnu ikke giver mulighed for at anvende i nogle regioner.

McCarthy
Hr. formand, jeg vil også gerne tage fat på den rigide politik fra Kommissionen. Som et resultat af en afgørelse om konkurrencepolitik for nylig er mere end 1 milliard euro til stærkt tiltrængte investeringer i fattige byområder og stærkt forfaldne slumområder i Det Forenede Kongerige blevet beskåret med 75%. I forlængelse af konklusionerne fra det uformelle møde i Belgien i oktober må Kommissionen nu påtage sig at se på den måde, statslig bistand og regional genopretningspolitik virker på. Vil kommissæren venligst sige, hvordan man har fulgt op på dette? Kan Kommissionen også forsikre os om, at konkurrencepolitikken ikke fortsat vil underminere de legitime bestræbelser fra regional- og samhørighedspolitikkernes side?
For det andet mener jeg i modsætning til min konservative kollega hr. Purvis ikke, at vi bør se meget firkantet på reformerne med at finansiere perioden efter 2006 på dette tidspunkt. Fattigere regioner såsom Merseyside i mit område og i resten af de 15 EU-lande kan fortsat trænge til finansiering under mål 1, men hvad der er mere vigtigt, er, at der i dag kommer en delegation af fagforeningsfolk fra Manchester til Strasbourg for at kæmpe for at bevare 650 arbejdspladser, der er truet af industriel omstilling. Sidste år gik der 9.500 arbejdspladser tabt i fremstillingssektoren i denne region alene. Kan kommissæren derfor i aften give tilslutning til fortsættelsen af en stærk rolle for europæisk bistand efter 2006 til vores byområder og områder med industriel omstilling såvel som til vores fattigste regioner?

Marques
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, da det jo ikke på to minutter kan lade sig gøre at komme ind på alle de mange spørgsmål, der behandles så udmærket i hr. Musottos fremragende betænkning, som jeg gerne vil benytte lejligheden til at takke ham for, vil jeg blot nøjes med at fremsætte nogle synspunkter omkring udvidelsens følgevirkninger for EU's økonomiske og sociale samhørighedspolitik.
Først vil jeg gerne sige, at hvis vi ønsker et udvidet EU, der kan fungere, og som har gode fremtidsudsigter, må den økonomiske og sociale samhørighedspolitik styrkes. Østeuropa må mærke den samme grad af solidaritet, der kom til udtryk over for lande som Portugal, Spanien, Grækenland og Irland, da de var blevet optaget i EU. En styrket samhørighedspolitik er ikke kun nødvendig for at bekæmpe de enorme regionale forskelle, som vil blive følgen af, at snesevis af tilbagestående regioner i de nuværende ansøgerlande kommer ind, men også for at videreføre indsatsen over for svagt stillede regioner i det aktuelle EU 15, ikke mindst regionerne i Fællesskabets yderste periferi. Dette er så meget mere nødvendigt, fordi udvidelsen mod øst formodentlig vil øge det nuværende økonomiske og sociale samhørighedsunderskud i EU 15, således at de regionale asymmetrier vil øges inden for EU som følge af udvidelsesprocessen, især mellem centrum og periferi, så lande som Portugal kommer endnu længere ud i periferien, og det nuværende centrum bliver endnu stærkere, fordi det bliver centrum for et Europa, der er økonomisk integreret fra vest og næsten helt til dets østlige grænse.
Dette siger jeg, fordi der efter 2006 bliver brug for en samhørighedspolitik, der ikke blot ser mod øst, men som også sætter ind over for det samhørighedsunderskud, der stadig gør sig gældende i det nuværende EU 15, og de nye problemer, som udvidelsen vil skabe. Kommissionens anden rapport viser os, at den er klar over denne problemstilling, og vi er overbevist om, at den tredje rapport vil indeholde rigtige og retfærdige løsninger.

Fruteau
Hr. formand, hr. kommissær, Europa står ved et vendepunkt, hvor EU udvides til at omfatte ikke 15, men 25 lande. Og denne udvidelse af medlemsskaren frembyder en udfordring. Historien kræver, at vi tager denne udfordring op. Vi har forpligtet os dertil. Men der rejser sig mange spørgsmål, når man betænker, at et EU med 25 medlemmer er ensbetydende med en forøgelse af befolkningen med 30% og en forøgelse af arealet med 30%, men kun indebærer en velstandsforøgelse på 10%.
Med udvidelsen følger således et øget behov for solidaritet i Europa. Men hvordan skal vi kunne vise solidaritet med uændrede ressourcer? Det er ikke muligt. Det nytter ikke, at vi stikker hovedet i busken. Europa bør træffe beslutning om at anvende de fornødne ressourcer til gennemførelsen af den radikale forandring, der følger af udvidelsen. Og vi bør fastsætte nye kriterier for tildeling af strukturfondsmidler for ikke at såre de fattigste.
Der bør således især fokuseres på regionerne i den yderste periferi, som er blandt de 10 fattigste regioner i det nuværende EU. Jeg glæder mig i denne sammenhæng over det spanske formandskabs seneste forslag om at etablere et permanent forum for netop disse regioner.
Kære kolleger, Europa har valgt samhørigheden og dermed solidariteten. Det er forudsætningen for et kohærent fælles projekt.

Hedkvist Petersen
Hr. formand, hr. kommissær, i en af begrundelserne for denne betænkning står der, at store regionale skævheder udgør såvel en økonomisk som en politisk trussel for EU. Det er helt rigtigt. Vi må alle stå sammen om et udvidet Europa. Jeg vil kort kommentere nogle punkter.
Udvidelsen er meget vigtig for hele Europa, og det er absolut ikke de fattigste regioner, der skal betale for udvidelsen. Der skal derfor findes de fornødne budgetmidler til hele denne proces. Samtidig skal vi bruge pengene så effektivt som muligt, og derfor skal vi reformere EU's landbrugspolitik og koordinere den med regionalpolitikken, så den fremmer udviklingen af landdistrikterne, det vil sige fremmer et differentieret erhvervsliv også i landdistrikterne.
De enkelte medlemslande skal også have deres egen solidariske samhørighedspolitik, og alle former for vækstpolitik skal fremme regional retfærdighed. Det gælder specielt for uddannelse, forskning, beskæftigelse og transport.
Til slut vil jeg sige, at regioner med udprægede permanente geografiske ulemper - f.eks. store afstande og lavt befolkningstal - skal have særlig opmærksomhed i den fremtidige samhørighedspolitik. Hele EU har en interesse i, at det er muligt at bo og tjene til sit ophold i hele EU.

McAvan
Som den forrige taler er der to ting, jeg gerne vil sige, og et spørgsmål, jeg gerne vil stille til kommissæren, her til aften. Det første drejer sig om at sikre, at de fattigste regioner i Europa ikke betaler prisen for udvidelsen. Jeg er uenig i det, hr. Purvis har sagt. Områder såsom det sydlige Yorkshire og Merseyside i Det Forenede Kongerige må fortsat have tilskud, hvis de behøver det, og hvis det kan påvises, at de behøver det. Det andet, jeg vil sige, drejer sig om at bevare en form for bistand til områder, der er i gang med industriel omstilling.
Mit spørgsmål drejer sig også om konkurrencepolitikken og om overensstemmelse mellem konkurrencepolitikken og samhørighedspolitikken. Jeg får mange klager over den måde, konkurrencepolitikken udmøntes på, særligt i den seneste tid, om at frivillige organisationer og lokale interessegrupper bliver behandlet på samme måde som organisationer fra den private sektor og får at vide, at de ikke kan få mere end 50% i alt i bistand fra den offentlige sektor. Jeg vil gerne vide, om det er Kommissionens politik at behandle den frivillige og samfundsbaserede sektor på samme måde som den private. Gælder det også for andre organisationer fra den offentlige sektor? Det er yderst vigtigt, for hvis det er Kommissionens politik, må en række projekter, der er i gang i nogle af vores hårdest ramte områder, simpelthen stoppes. Det er ikke det, Kommissionen arbejdede for i mange år. I regionalpolitikken pressede man på for at lægge disse projekter i hænderne på den frivillige sektor, og nu synes de at skulle rammes. Jeg vil gerne vide, hvordan kommissæren ser på dette.

Barnier
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er, som De kan tænke Dem, stærkt engageret i regional- og samhørighedspolitikken, ikke blot fordi jeg har fornøjelsen af at være primus motor for denne politik på Kommissionens vegne og sammen med mine kolleger Franz Fischler og Anna Diamantopoulou, men også med en anden og mere politisk begrundelse. For mig vidner samhørighedspolitikken, som er styrket igennem de seneste 15 år, som også påpeget af flere af Europa-Parlamentets medlemmer, om en bestemt opfattelse af EU. Samhørighedspolitikken vidner om, at EU ikke blot skal ses som et stort fælles marked, hvor man slår sin lid til, at de frie markedskræfter og skatteoverførslerne sikrer solidariteten eller sikrer, at der ikke udvikles et EU i to, tre eller fire hastigheder. Samhørighedspolitikken vidner om, at man har truffet beslutning om at samle og omfordele visse ressourcer i overensstemmelse med herfor fastsatte regler og dermed arbejde for øget kohærens. Denne politik vidner om, at EU ikke blot skal ses som et stort fælles marked, men at EU en dag, håber jeg, vil fremstå som en politisk magt og fortsat være et solidarisk fællesskab. Lad denne trosbekendelse være indledningen til mit svar.
Hr. Musottos betænkning er set i dette perspektiv efter min opfattelse, som også alle talere har påpeget, et særdeles værdifuldt og nyttigt indlæg i den debat om samhørighedspolitikkens fremtid, jeg indledte i Europa-Parlamentet i januar 2001. Mine damer og herrer, jeg taler i denne forbindelse om en bestemt opfattelse af Europa, hvorfor denne debat om samhørigheden, som indledtes for et år siden, og som jeg forsikrer, at jeg oprigtigt vil fuldføre på decentral vis med medlemsstaterne, er en del af den brede debat om Europas fremtid. Det synspunkt, stats- og regeringscheferne anlægger, når det gælder samhørighedspolitikken, om man vælger at fastholde denne, eller endog styrke den, eller man vælger at svække den, at afvikle den, vil være bestemmende for det synspunkt, man anlægger, når det gælder det helt afgørende spørgsmål, som vil blive behandlet i konventet, hvor i øvrigt også Kommissionen deltager. Nemlig spørgsmålet om, hvad vi ønsker at udrette sammen. Hr. Musotto, Europa-Parlamentets indlæg i debatten i form af den foreliggende betænkning er efter min opfattelse også vigtigt, fordi det er udtryk for de synspunkter, fem af Europa-Parlamentets udvalg er nået frem til efter indgående drøftelser. Og endelig skal det anføres, at Europa-Parlamentet vedtager denne betænkning om nogle dage, efter at Kommissionen har offentliggjort sin første periodiske rapport om samhørighedspolitikken. Jeg fremlagde den i sidste uge. Og jeg deltager i øvrigt den 20. februar i et møde i Udvalget om Regionalpolitik, hvor jeg som aftalt vil præsentere den omhandlede periodiske rapport.
Af de her anførte årsager glæder det mig at kunne konstatere, at Deres betænkning, hr. Musotto - ud over de kritiske bemærkninger, den indeholder, eller de spørgsmål, der rejses i den, og som jeg finder konstruktive - vidner om, at der hersker reel enighed mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen på mindst fire helt afgørende punkter.
For det første bør samhørighedspolitikken fremover frem for alt prioritere støtten til regioner med udviklingsefterslæb, altså til de fattigste regioner. Der hersker enighed herom, også blandt ministrene, som jeg mødte i Namur under det belgiske formandskab. Europa-Parlamentet bekræfter dette, uanset om de fattigste regioner, regioner med udviklingsefterslæb, er at finde i de kommende medlemsstater (det gælder næsten samtlige regioner i de kommende medlemsstater), eller de er at finde i EU's nuværende medlemsstater. Altså prioritering af og fokus på regioner med reelt udviklingsefterslæb.
For det andet hersker der enighed om, at samhørighed, som det også har været påpeget i talrige indlæg i dagens forhandling, ikke er et spørgsmål om en enkelt politik. Alle fællesskabspolitikkerne bør, som det også fastslås i traktaten, bidrage til samhørigheden mellem de europæiske regioner og lande. Det gælder den fælles landbrugspolitik, hvis resultater er utilstrækkelige, det gælder transportpolitikken - også fru de Palacio er til stede i dag, og hun vil bedre end jeg kunne redegøre herfor - det gælder energi-, konkurrence-, forsknings- og beskæftigelsespolitikkerne såvel som andre politikker. Der er i endnu højere grad end hidtil behov for, at hver enkelt af disse politikker bidrager til at fremme den økonomiske og sociale samhørighed, om ikke af anden grund så fordi den omfattende udvidelse af EU frembyder en udfordring ved, som det anføres i Kommissionens anden periodiske rapport, at øge forskellene og ulighederne.
For det tredje hersker der enighed om, at vi ikke skal lade det blive ved en minimumssamhørighedspolitik, at vi på ny skal skabe en politik, der er rettet mod alle områder i EU, som er i en vanskelig situation. Jeg konstaterer med andre ord, at der hersker enighed om, at den fremtidige regionalpolitik, efter 2006, bør omfatte alle regioner i EU, idet indsatsen selvsagt varierer, alt efter om der er tale om en region med udviklingsefterslæb eller om en mere velstillet region. En sådan politik skal bidrage til at integrere alle regioner i Fællesskabet og fremme den territoriale samhørighed. Der bør således være tale om en mere enkel, mere decentral og samtidig mere målrettet politik (det er et af de spørgsmål, jeg rejser i samhørighedsrapporten). Målrettethed eksempelvis i forhold til spørgsmålet om byområderne - halvdelen af EU's borgere bor og vil fremdeles bo i byerne. Målrettethed i forhold til regioner under industriel omstilling, som har været nævnt i dag, og målrettethed i forhold til regioner med naturlige handicap af vedvarende eller definitiv art, eksempelvis bjergområder eller øer. Eller målrettethed i forhold til tematiske mål, eksempelvis informationssamfundet. Jeg afventer Europa-Parlamentets forslag i så henseende, men jeg har tilkendegivet min overordnede holdning til spørgsmålet.
For det fjerde hersker der enighed om, at vi for at imødegå de udfordringer, vi står over for, må råde over de fornødne midler og, når vi taler om den fremtidige samhørighedspolitik, midler, som sætter os i stand til at imødegå de udfordringer, vi kommer til at stå over for i et udvidet EU. Et beløb på 0,45% af BNP, som jeg sidste år selv anførte som reference, betegner en absolut troværdighedstærskel. Efter min opfattelse kan vi ikke acceptere et lavere niveau, uden at sætte spørgsmålstegn ved selve grundlaget for samhørighedspolitikken.
Jeg konstaterer, at Europa-Parlamentet og Kommissionen indtager samme holdning til disse fire spørgsmål, hvilket jeg finder politisk vigtigt og nyttigt for debatten om samhørighedspolitikkens fremtid. Der er tale om en ambitiøs holdning, som endnu ikke deles af alle, herunder ikke af alle medlemsstater, hvor jeg hører politiske ledere - som jeg respekterer og lytter til - tale om renationalisering eller svækkelse af samhørighedspolitikken. Vi må derfor - og jeg tænker i denne forbindelse på den opfordring, der lød fra hr. Izquierdo Collado tidligere i forhandlingen - bære vidnesbyrd, på ny bære vidnesbyrd om samhørighedspolitikken. Vi må således påvise, at denne politik har båret frugt, at den har bidraget til øget kohærens, men at der fortsat er behov for denne indsats. Jeg kan ikke løse denne opgave alene. Jeg kan forsikre, at jeg og mine kolleger i Kommissionen vil yde vores bidrag, men jeg kan ikke løse opgaven, hvis ikke regionerne, medlemsstaterne og Europa-Parlamentets medlemmer medvirker hertil.
Det er i øvrigt helt legitimt, at vi på nuværende tidspunkt ikke i enhver henseende er enige om alle de forhold, der omtales i hr. Musottos betænkning. Der er emner, som kræver debat eller drøftelser Europa-Parlamentet og Kommissionen imellem. Det gælder eksempelvis spørgsmålet om de instrumenter, der skal indgå i den fremtidige samhørighedspolitik, fællesskabsinitiativernes rolle, Samhørighedsfondens rolle eller en eventuel fælles fond for regionaludvikling og dennes rolle. Svarene afhænger naturligvis af, hvilket ambitionsniveau vi får etableret for samhørighedspolitikken.
Også spørgsmålet om kriteriet for støtteberettigelse giver anledning til diskussion. Kommissionen har længe anvendt kriteriet BNP pr. indbygger og pr. region ved udvælgelsen af regioner med udviklingsefterslæb. Det er efter min opfattelse en troværdig, enkel og gennemskuelig indikator, som er accepteret af alle medlemsstater. Idet vi ønsker at fastholde denne objektivitet og en vis upartiskhed, ønsker vi ikke på nuværende tidspunkt at tilføje andre kriterier, men fastholder kriteriet BNP pr. indbygger.
Mine damer og herrer, dette betyder imidlertid ikke, at Kommissionen ikke er lydhør over for de anmodninger, der fremsættes af regioner, som rammes af de rent statistiske konsekvenser af udvidelsen, som flere af talerne har påpeget. Det gennemsnitlige BNP pr. indbygger falder ud fra en matematisk betragtning, det samme gælder tærskelværdierne for støtteberettigelse, hvilket betyder, at visse regioner, som fortsat befinder sig i en særdeles vanskelig situation (ikke blot i Sydeuropa, men også i Østtyskland og i øvrigt også i England), rent mekanisk og statistisk bringes under tærskelværdien, uden at de reelle vanskeligheder er overvundet.
Jeg vil gerne gentage, at jeg til sin tid vil stille forslag om en passende fællesskabsløsning, som sikrer, at vi fortsat følger de regioner, som dermed befinder sig umiddelbart under den nye tærskelværdi for støtteberettigelse.
Fastholder vi en reel samhørighedspolitik, som ikke blot omfatter regioner med udviklingsefterslæb, skulle vi i øvrigt også have mulighed for at tage hensyn til andre kriterier og i højere grad bevæge os i retning af kvalitative investeringer på det menneskelige område, sådan som flere af talerne har påpeget. Det være sig områder som uddannelse af kvinder og mænd eller informationssamfundet. Det skal i øvrigt bemærkes, at der blandt de nuværende programmer - altså de programmer, jeg har undertegnet, og som allerede er iværksat - er flere programmer, som direkte er rettet mod kvalitative aspekter i højere grad end kvantitative aspekter, end det var tilfældet i den forudgående periode.
Endelig glemmer jeg på intet tidspunkt den særlige opmærksomhed, vi skylder de syv regioner i Unionens yderste periferi (ikke blot i medfør af traktatens artikel 299, men også på grund af de reelle problemer og den uacceptabelt høje arbejdsløshedsprocent, der kendetegner disse regioner).
Mine damer og herrer, jeg håber, disse forklaringer kan bidrage til at skabe yderligere enighed mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen, således at vi i fællesskab kan bevare og fremme den europæiske samfundsmodel, hvor samhørigheden er centralt placeret.
En af talerne rejste spørgsmålet om de bevillinger, Kommissionen har foreslået afsat til de lande, der ventes optaget i EU, sandsynligvis i 2004. Dette skal være det sidste punkt, jeg tager op i dette indlæg. Jeg er ikke enig i fru Schroedters hårde dom over forslaget og finder den ikke berettiget. Vi har foreslået en phasing in-løsning. De pågældende lande modtager allerede støtte fra Samhørighedsfonden, og (jeg beklager, at fru Schroedter ikke er til stede og hører mit svar) de har særdeles vanskeligt ved at udnytte disse bevillinger. Dette er baggrunden for, at jeg og mine kolleger har fundet det mest realistisk at foreslå, at samhørighedspolitikken gradvist finder anvendelse på disse lande.
Personligt søger jeg hverken at anvende kneb eller stille til skue. Jeg ønsker ikke, at fællesskabsmidler, som er afsat til de ansøgerlande, der optages i 2004, forbliver i Bruxelles eller vender tilbage til Bruxelles. Vi foreslår således også, og øger dermed ambitionsniveauet i forhold til Berlin-agendaens forslag for første år efter tiltrædelsen, at der stilles flere midler til rådighed, men ikke i et sådant omfang, at disse ikke kan udnyttes af lande, som endnu ikke råder over de administrative forudsætninger for at forvalte disse bevillinger.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg slutter mit indlæg her. Jeg kan oplyse, at Kommissionen ventes at vedtage den tredje samhørighedsrapport i december 2003, og at denne ventes at indeholde Kommissionens overordnede retningslinjer for den kommende Agenda. Dette sker således på et tidligere tidspunkt end normalt, hvilket som tidligere anført skulle sikre, at den nye programmering reelt iværksættes i regionerne ved den nye Agendas start, i 2007, og ikke to år senere.
Vi har imidlertid endnu i nogle måneder mulighed for at tilskynde til debat og gennemføre denne på bedste vis, således at vi til sin tid, hvis det lykkes at sætte gang i debatten (og jeg har brug for medlemmernes hjælp i så henseende) sikrer, at stats- og regeringscheferne træffer en afgørelse, som ikke blot er tro mod samhørigheden som et centralt element i den europæiske samfundsmodel, men som giver stats- og regeringscheferne lejlighed til på det budgetmæssige og finansielle plan at demonstrere, at de står ved de politiske og strategiske valg, de traf, da de med den forestående og meget omfattende udvidelse af EU besluttede at gennemføre en genforening af det europæiske kontinent.
Vi vil støtte de nye medlemsstater, og jeg håber personligt, at de fra den næste Agendas ikrafttræden, i 2007, kan drage nytte af den fulde samhørighedspolitik i lighed med alle øvrige medlemsstater.

Hastighedsbegrænsende anordninger
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0012/2002) af Hatzidakis for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 92/6/EØF om montering og anvendelse af hastighedsbegrænsende anordninger i visse klasser af motorkøretøjer i Fællesskabet (KOM(2001) 318 - C5-0267/2001 - 2001/0135(COD)).

Hatzidakis
Hr. formand, i forslaget til direktiv taler vi om at udvide de hastighedsbegrænsninger, der allerede er gældende for visse erhvervskøretøjer, til også at gælde for andre klasser af person- og lastbiler, og vi tænker på erhvervskøretøjer, der er mindre end dem, der hidtil har været opfattet af begrænsninger. Vi taler om klasserne M2 og M3, der omfatter personbiler, og N2, der omfatter lastbiler. For personbilers vedkommende taler Europa-Kommissionens forslag om hastighedsbegrænsende anordninger, der aktiveres ved 100 km/t og for lastbilers vedkommende ved 90 km/t. Jeg er grundlæggende enig i Europa-Kommissionens forslag, hr. formand.
I Holland er der foretaget en undersøgelse - Europa-Kommissionen har fremlagt den for os - der viser, at vi på transportområdet hvert år vil opnå en besparelse i størrelsesordenen af 40 millioner euro og en fordel for Fællesskabet i størrelsesordenen af 89 millioner euro. Hvis vi ganger op, vil vi i Europa opnå en besparelse i størrelsesordenen af 3 milliarder euro. Jeg vil dog ikke komme nærmere ind på denne undersøgelse, for der er sikkert mange, der vil betvivle dens rigtighed. Jeg vil derimod gerne dvæle lidt ved den sunde fornuft. For den sunde fornuft fortæller os, at vi vil opnå en gevinst med hastighedsbegrænsningerne, for det første inden for trafiksikkerheden, idet vi får færre ulykker, for det andet fordi vi begrænser miljøforureningen, og for det tredje sikrer vi en lige konkurrence mellem virksomhederne, idet vi får samme grænser overalt i hele Europa, og virksomhederne dermed ikke kan pålægge chaufførerne at køre for hurtigt og dermed i profittens navn sætte menneskeliv på spil.
De ændringsforslag, jeg har fremsat, ændrer således ikke ret meget på indholdet i Europa-Kommissionens forslag. Jeg vil dog gerne stoppe op ved to ændringsforslag, der blev vedtaget under den debat, vi havde i vores udvalg. Det ene angår den undtagelse, vi foreslår skal gælde i fem år fra direktivets ikrafttrædelse, for klasserne M2 og N2 for køretøjer med en vægt på mellem 3,5 og 7,5 t. På det punkt foreslår vi, at det samme, som direktivet foreslår, skal gælde i fem år fra dens gennemførelse, og for det andet beder vi Europa-Kommissionen om 18 måneder efter ikrafttrædelsen af direktivet at iværksætte en undersøgelse af den såkaldte intelligente farttilpasning, så vi kan konstatere, om vi ved at anvende disse systemer kan differentiere hastighederne efter forholdene og naturligvis få endnu lavere hastigheder i byområderne.
Vi har i Gruppen for Det Europæiske Folkeparti og De Europæiske Demokrater fremsat et ændringsforslag for klassen N2, der omfatter små lastbiler, hvori vi kræver, at hastighedsgrænsen hæves fra 90 km/t til 110 km/t, fordi der er tale om en anden type, det er mindre biler, og jeg mener, at vi på det punkt bør være mere smidige. Nogle medlemmer har stemt imod det og redegjort for deres grunde. De har ideologiske og politiske grunde og mener ikke, at Europa-Kommissionen og EU skal gribe ind i dette spørgsmål. Jeg vil gerne takke dem, jeg forstår deres grunde, og selv om jeg ikke er enig med dem, respekterer jeg deres indstilling. Men eftersom der også er nogle ændringsforslag, der smidiggør indholdet i Europa-Kommissionens oprindelige forslag og ligger tættere på deres indstilling, vil jeg gerne bede dem om konstruktivt at undersøge, om de kan stemme for disse ændringsforslag, idet min forudsigelse er, at direktivet på et tidspunkt vil blive europæisk lovgivning, uafhængigt af deres indstilling.

Jarzembowski
Hr. formand, fru næstformand, kære kolleger, der endnu er til stede i salen, PPE-DE-Gruppen støtter den fulde ordlyd i betænkningen fra vores ordfører, hr. Hatzidakis. Vi støtter ganske vist principielt Kommissionens forslag, men på nogle punkter er der dog stadig et par ændringer, vi gerne vil opnå. Naturligvis er spørgsmålet om trafiksikkerhed det afgørende aspekt, men eftersom trafiksikkerheden ikke stopper ved de nationale grænser, fordi vi har en international lastbiltrafik, har vi brug for denne regulering. Vi har brug for hastighedsbegrænsende anordninger, i princippet også for mindre køretøjer, for vi har gode erfaringer med hastighedsbegrænsende anordninger i forbindelse med tung trafik. Derfor ønsker vi europæiske bestemmelser, fordi der kører lastbiler overalt på tværs af grænserne.
Men fru næstformand, vi skal differentiere bestemmelserne lidt og indføre længere frister, for her handler det også om store økonomiske belastninger, som bliver pålagt de små og mellemstore virksomheder. Derfor skal vi være mere generøse med overgangsbestemmelser, så belastningen ikke bliver for stor for erhvervslivet.
Til sidst vil jeg gerne rette en appel til Socialdemokraterne og vores kollega Hedkvist Petersen, der er en stor ekspert på trafiksikkerhedsområdet. Kære kollega, vi ønsker - det kræver vores ændringsforslag 12 - en differentiering af hastighederne mellem de små og store belastninger! Derfor vil vi gerne endnu en gang bede Dem støtte vores ændringsforslag 12, så vi kan tillade en hastighed på 110 km/t for de mindre erhvervskøretøjer. Hvis vi begrænser alle lastbiler til at holde den samme hastighed, skaber vi ligefrem køer på motorvejene! Vi må give mindre køretøjer mulighed for at overhale for at sikre, at der er flow i trafikken. Med det i tankerne, fru kollega, vil jeg bede Dem støtte vores ændringsforslag 12. Så vil vi få en glimrende lovgivning!

Hedkvist Petersen
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil starte med at takke ordføreren hr. Hatzidakis for den meget åbne og kompromisvenlige måde, han har arbejdet med denne betænkning på. Transporter af både fragt og mennesker på vejene øges til stadighed. Trafikken bliver stadig mere international og grænseoverskridende. Derfor skal vores regler også være det.
Et lysende eksempel er lovgivningen om hastighedsbegrænsende anordninger. Da den trådte i kraft i 1994, var der en vis modstand fra både branchefolk og chaufførerne selv, men den forsvandt, da man blev opmærksom på fordelene.
I et Europa, hvor mere end 40.000 mennesker hvert år mister livet i trafikulykker, skal man prøve mange midler for at gøre trafikken mere sikker. Efter indførelsen af hastighedsbegrænsende anordninger var det ikke længere muligt at sætte hurtig kørsel i system for de tungeste køretøjer. Med dette nye forslag udvides anvendelsen af hastighedsbegrænsende anordninger til selv lette lastbiler og busser, og dermed øges de positive konsekvenser. Ulykkesfrekvensen for de lette lastbiler er steget markant på det seneste.
PSE-Gruppen støtter ændringsforslagene om en længere overgangsperiode. Et spørgsmål, som er vendt tilbage i debatten om dette direktiv, og som hr. Jarzembowski tog op, er, om man skal have forskellige hastigheder for forskellige typer af køretøjer. Argumentet var, at ens hastigheder skaber kø og flaskehalse på vejene. Jeg tror ikke, at det er rigtigt. Der findes matematiske udregninger, der viser dette. Det er lettest at forestille sig en vej, hvor alle køretøjer kører med samme hastighed. Der glider trafikken problemfrit. Derfor foreslår jeg, at ændringsforslag 12 forkastes.

Foster
Hr. formand, jeg er ganske sikker på, at vi alle accepterer den forudsætning, at ethvert køretøj kan forårsage ulykker, hvis det kører for hurtigt. Men oftest kan ulykker tilskrives den måde, køretøjet føres på, eller at føreren er uforsigtig og glemmer at passe på, særligt i dårligt vejr f.eks. Ulykker bliver også forårsaget af, at de kørende snegler sig af sted på motorvejen, og i nogle tilfælde kunne de undgås ved, at man havde både en nedre og en øvre fartgrænse. Man må anerkende, at der er meget stor forskel på at køre på motorvej og i byområder.
Mens jeg naturligvis er enig med Kommissionen og mine kolleger, herunder hr. Hatzidakis, i, at vi må gøre alt, hvad vi kan, for at forbedre trafiksikkerheden i hele EU, kan jeg ikke erklære mig enig i, at vejen frem er indførelse af dette direktiv, som går ind for én hastighed i alle situationer.
Det er almindelig kendt, at Det Forenede Kongerige har de bedste tal for trafiksikkerhed i EU. Det er også rigtigt, at det var et af de første lande, der af indlysende grunde monterede hastighedsbegrænsende anordninger på busser. Herudover skal direktivet også forbedre miljøet og afhjælpe trafikpropper, og også den påstand vil jeg afvise. At udstrække dette direktiv til de kategorier af køretøjer, der er medtaget i forslaget, og at indføre en øvre hastighedsgrænse som skitseret vil være en fejl. Det er slemt nok at mase hen ad motorvejen, når to tunge lastbiler kører parallelt, fordi den ene beslutter at overhale op ad bakke og helt klart ikke kan accelerere. Hvis dette direktiv træder i kraft, er jeg bange for, at trafikpropperne og forureningen af miljøet vil tage til.
Endelig vil den rette vej frem være alvorligt at overveje teknologiske fremskridt, f.eks. den foreslåede frivillige aftale om beskyttelse af fodgængere. Derudover er der også muligheden med ISA, og jeg vil støtte en undersøgelse fra Kommissionen efter disse retningslinjer. Ikke desto mindre bør det i sidste instans overlades til de enkelte medlemsstater at bestemme, hvad der er eller ikke er passende. Bortset fra et par ændringsforslag vil min delegation ikke støtte denne betænkning.

Peijs
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne takke hr. Hatzidakis for den gode forberedelse af betænkningen.
Trafiksikkerhed, hr. formand, er ganske rigtigt et centralt emne i hvidbogen. Det årlige antal dødsofre i EU er stadigvæk alt for højt. Disse fatale ulykker skyldes ofte en alt for høj hastighed.
Inden for rammerne af en nedbringelse af antallet af trafikofre er hastighedsbegrænsende anordninger for lastbiler et godt middel til at forbedre trafiksikkerheden. Lavere hastigheder medfører færre trafikulykker og færre trafikofre.
Desuden forventes der fordele med hensyn til vedligeholdelse og et renere miljø. For at sørge for, at der ikke kan snydes med de hastighedsbegrænsende anordninger, og for at sikre, at de hastighedsbegrænsende anordninger fungerer godt, er det nødvendigt med en god kontrol. Den årlige obligatoriske periodiske kontrol er efter min mening den mest egnede hertil, men så er det nødvendigt med en ændring af det europæiske APK-direktiv for at gennemføre lige vilkår.
Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på punktet om de intelligente hastighedsanordninger, som efter min mening er et meget vigtigt punkt. Jeg anmoder derfor Kommissionen om hurtigst muligt at foretage en undersøgelse af systemets muligheder. Det vil kunne bidrage til større sikkerhed på vejene og mindre irritation og større sikkerhed hos chaufførerne.
Generelt vil jeg gerne anmode Kommissionen om at give den teknologi, som muliggør de intelligente vej- og trafikvejledningssystemer, et ekstra incitament. Det skal ske med henblik på den forventede stigning i efterspørgslen efter transport, som bevirker, at de opnåede fremskridt med dette direktiv med hensyn til trafiksikkerheden går tabt. Trafiksikkerheden nedsættes på ny, vejene blokeres, og den gunstige indflydelse, som vi tager sigte på med direktivet, går tabt.

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil indlede med at takke ordføreren, hr. Hatzidakis, for hans fantastiske arbejde med dette direktiv, et arbejde, som fuldt ud støtter Kommissionens forslag, og som indeholder adskillige ændringsforslag, der forbedrer forslagets tekst uden at ændre målet.
Forslaget har til formål at udvide anvendelsesområdet for obligatorisk montering og anvendelse af hastighedsbegrænsende anordninger i klasser af motorkøretøjer, der er lettere end dem, der i øjeblikket er berørt af disse begrænsninger. Denne foranstaltning er en gennemførelse af de prioriteringer, der blev formuleret i marts 2000 i Kommissionens meddelelse om trafiksikkerhed, som også fik Parlamentets udtrykkelige støtte.
Forslaget vil bidrage til at forøge trafiksikkerheden, beskytte miljøet og opretholde nogle forhold med loyal konkurrence på lige betingelser mellem alle EU's operatører.
Jeg har nogle kommentarer til betænkningen. Vi kan støtte flere af ændringsforslagene. Ændringsforslag 4, 6 og 7 kan accepteres fuldt ud, ændringsforslag 5 og 10 er principielt acceptable, men datoerne skal ændres, og det samme gælder ændringsforslag 6, som jeg har omtalt tidligere.
Kommissionen ville foretrække følgende tidsplan: to år for nye køretøjer, tre år for international transport og fire år for national transport. Hermed tror jeg, at jeg har besvaret nogle af hr. Jarzembowski spørgsmål om virkningerne for små og mellemstore virksomheder, som bruger den type køretøjer mest. Der er en tilpasningsperiode, og hvis vi tænker på omsætningen af denne type køretøjer, tidspunktet for direktivets ikrafttrædelse osv., er det ikke længere helt hen i vejret.
Hvad angår ændringsforslag 9, ville Kommissionen kunne acceptere en undersøgelse om trafiksikkerhed frem til 2010, på betingelse af at det ikke drejer sig om en separat rapport. I hvert fald er fristen på 18 måneder for kort til at gennemføre undersøgelsen, vi har brug for mindst to år. I den forbindelse vil jeg understrege, at Kommissionen lægger stor vægt på intelligente farttilpasningssystemer, som vil være det emne, vi vil lægge mest vægt på i undersøgelsen.
Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 8 og 11 set ud fra et begrebsmæssigt synspunkt. Højere maksimalhastigheder i en begrænset periode skaber ikke bare tekniske problemer, som i hvert fald ikke kan løses i dag, de ville også vanskeliggøre foranstaltningens iværksættelse. Kommissionen mener, at der i øjeblikket ikke er nogen fordel ved at anvende dette direktiv på M1- og M2-køretøjer.
Desuden kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 12, som bl.a. hr. Jarzembowski argumenterede for, fordi direktivets tre mål - trafiksikkerhed, miljøbeskyttelse og konkurrence på lige betingelser - ikke kan nås, hvis ikke alle køretøjer pålægges samme hastighedsbegrænsning.
Endelig vil vi foretage en grundig undersøgelse af ændringsforslag 1, 2 og 3, som vedrører forskelle mellem sproglige versioner, hvad angår definitionen af køretøjerne.
Jeg vil igen lykønske ordføreren og alle de medlemmer, som har deltaget i denne forhandling. Jeg håber, at dette direktivs gennemførelse vil betyde, at trafiksikkerheden bliver bedre, hvilket er formålet, da 42.000 trafikdræbte om året er helt uacceptabelt for os.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Punktafgiftssatser for visse typer spiritus
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0001/2002) af Marques for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om
I. forslag til Rådets beslutning om bemyndigelse af Frankrig til at forlænge gyldighedsperioden for anvendelsen af en reduceret punktafgiftssats på "traditionel" rom fremstillet i dets oversøiske departementer (KOM(2001) 347 - C5-0401/2001 - 2001/0142(CNS));
II. forslag til Rådets beslutning om bemyndigelse af Portugal til at anvende en reduceret punktafgiftssats i den selvstyrende region Madeira på rom og likører, som er fremstillet og forbrugt der, samt i den selvstyrende region Azorerne på likører og brændevin, som er fremstillet og forbrugt der (KOM(2001) 442 - C5-0422/2001 - 2001/0169(CNS)).

Marques
Hr. formand, fru næstformand i Kommissionen, kære kolleger, som medlem fra en region i den yderste periferi har det været mig en særlig glæde at udarbejde den betænkning, der her er til forhandling. Det er en glæde, der hidrører fra det forhold, at Kommissionens forslag om reduceret punktafgiftssats på bestemte alkoholholdige drikkevarer fremstillet på Madeira, på Azorerne og i de oversøiske franske departementer er endnu en foranstaltning, der konkret udmønter princippet om den yderste periferi, som det er stadfæstet i traktatens artikel 299, stk. 2.
Man skal erindre, at dette retsgrundlag, som er vedtaget i Amsterdam-traktaten, indebærer specifikke foranstaltninger på forskellige områder, især af fiskal karakter, på grund af disse europæiske regioners ganske særlige geografiske, sociale, økonomiske og kulturelle forhold. Altså en særlig behandling fra EU's side under hensyntagen til disse områders helt specielle betingelser, hvor foranstaltningerne som deres eneste begrænsning kun bør have fællesskabsrettens, herunder det indre markeds og de fælles politikkers, integritet og sammenhæng.
Kun gennem denne særlige behandling kan vi sikre disse regioner de nødvendige integrationsbetingelser i forhold til den dynamik, som skabes af det indre marked, Den Økonomiske og Monetære Union, den kommende udvidelse og hele globaliseringsfænomenet. Kun gennem denne særlige behandling kan vi sikre reelle lige muligheder for de borgere, der kommer fra regionerne i den yderste periferi.
Reduceret punktafgiftssats på rom og likører, som er fremstillet og forbrugt i den selvstyrende region Madeira, på likører og brændevin, som er fremstillet og forbrugt i den selvstyrende region Azorerne, og på rom, der er fremstillet i de oversøiske franske departementer, er afgørende som kompensation for de højere produktionsomkostninger, så traditionelle aktiviteter af relevant økonomisk, social, historisk og kulturel betydning for disse regioner kan overleve.
Det drejer sig om 140 arbejdspladser på Madeira og Azorerne og 40.000 i de oversøiske franske departementer. Det drejer sig også om selve disse regioners særlige identitet, ikke mindst for de oversøiske franske departementers vedkommende, hvor aktiviteter i forbindelse med sukkerplantagerne og produktionen af sukker og rom er en relevant del af disse områders økonomiske og sociale historie. Alle aktiviteterne i kæden sukkerrør-sukker-rom afhænger således af denne fiskale foranstaltning i en situation præget af revisionen af den fælles markedsordning for sukkersektoren og den planlagte afvikling af toldbeskyttelsen for alkoholholdige drikkevarer fra tredjelande.
Sagen er jo den, at uden den foreslåede fiskale foranstaltning kan produktion af rom i de oversøiske franske departementer ikke betale sig, fordi den har væsentlig højere produktionsomkostninger end rom produceret i de caribiske nabolande, der frit vil kunne afsættes på fællesskabsmarkedet fra 2003. Man skal erindre, at fællesskabsproducenterne af rom betaler fire gange mere for sukkerrørene og tre gange mere for arbejdskraften. Hertil skal føjes omkostninger i forbindelse med en øget miljøbeskyttelse som følge af Fællesskabets lovgivning.
Afslutningsvis skal det fremhæves, at selv om de særlige forhold, der begrunder de specifikke foranstaltninger, som artikel 299, stk. 2, tilbyder regionerne i den yderste periferi, har permanent karakter, er de her nævnte fiskale foranstaltninger ikke blot begrænsede i tid, idet de kun gælder for syv år, men de er det også i omfang. De skal derudover underkastes en midtvejsvurdering, hvor det skal konstateres, om de forhold, der ligger til grund for indrømmelsen af den afgiftsmæssige undtagelse, fortsat er til stede. Vi har med andre ord et godt og afbalanceret forslag fra Kommissionen, der fortjener vores fulde støtte. Dels yder det den særlige behandling, som regionerne i den yderste periferi har behov for, dels varetager det det indre markeds integritet. Det er også gennem denne slags foranstaltninger, at EU viser, at også borgerne i områder så langt fra det europæiske centrum som regionerne i den yderste periferi tilhører det samme fællesskab.

Fruteau
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, i tre af de fire franske oversøiske departementer finder 40.000 mennesker beskæftigelse inden for produktionen af sukkerrør og rom.
Med beslutningen om i en periode på syv år at tillade producenterne fra disse departementer at afsætte et begrænset kvantum traditionel rom på det franske marked giver vi de omhandlede virksomheder mulighed for at klare sig i den hårde konkurrence fra visse tredjelande, og vi sikrer samtidig disse tusindvis af stillingers fortsatte beståen.
Jeg beklager dog personligt, at Kommissionen ikke har efterkommet Frankrigs anmodning om en længere gyldighedsperiode for denne dispensation, hvilket med større klarhed ville vidne om ikke blot sagens økonomiske betydning, men også om efterlevelse af traktatens meget omtalte artikel 299, stk. 2, såvel dens ånd som bogstav. Der er afgjort sket fremskridt, men gennemførelsen af denne artikel lader på nuværende tidspunkt fortsat en del tilbage at ønske. Vi bør træffe mere ambitiøse foranstaltninger. Og det bør ske snarest. Det er befolkningens krav, og det følger af vores politiske ansvar.

Casaca
Hr. formand, fru kommissær, hr. ordfører, kære kolleger, denne forhandling handler om et spørgsmål, der kun har begrænset betydning for Azorerne i sammenligning med, hvad der er tilfældet for de oversøiske franske departementer eller for den sags skyld for den selvstyrende region Madeira, netop to dage efter topmødet for præsidenterne for regionerne i den yderste periferi i Las Palmas, hvor der også var repræsentanter for medlemsstaterne og for Kommissionen til stede. Jeg vil derfor gerne hilse dette topmødes konklusioner velkomne og opfordre Rådet og Kommissionen til at tage hensyn til dem. Året i år er særlig vigtigt for Azorerne på fiskeriområdet, fordi der skal vedtages betydningsfulde initiativer som revisionen af den fælles fiskeripolitik, revisionen af Poseima-programmet for fisk og en politik for dybhavsfiskeriet. Det er områder, hvor det er afgørende at kende til Azorernes særlige forhold. Kommissionens forslag til dybhavsfiskekvoter giver os derfor anledning til dyb bekymring.

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, for det første glæder det mig at kunne konstatere, at hr. Marques' betænkning fuldt ud støtter Kommissionens forslag. I henhold til denne betænkning og Kommissionens forslag er disse foranstaltninger helt nødvendige for at opretholde den lokale produktion af traditionel rom i de franske oversøiske departementer og af rom, likører og brændevin, som er typiske for Madeira og Azorerne.
Disse traditionelle aktiviteter er meget vigtige for disse regioners økonomi, og deres opretholdelse er afgørende for regionernes økonomiske, sociale og territoriale ligevægt.
Jeg vil gerne sige noget om forslagenes retsgrundlag, da det har rejst nogen diskussion, og ordføreren, hr. Marques, selv har omtalt det. De er faktisk begge to baseret på EF-traktatens artikel 299, stk. 2, som netop drejer sig om regionerne i den yderste periferi. Denne bestemmelse giver Rådet mulighed for at vedtage særlige foranstaltninger, som kan sætte andre af traktatens grundlæggende bestemmelser ud af kraft og fastlægge betingelserne for dens anvendelse på nogle regioner, der - det skal siges helt klart - har nogle meget specielle karakteristika, i kraft af at de er regioner i den yderste periferi.
Jeg vil gerne påpege, mine damer og herrer, at denne bestemmelse blev inkluderet i Amsterdam-traktaten med det formål at skabe et fælles retsgrundlag for aktioner til fordel for disse regioner. Disse aktioner skal sikre, at regionerne integreres fuldt ud i Unionen, samtidig med at deres særlige karaktertræk, f.eks. deres fjerne beliggenhed og deres økonomiske afhængighed af nogle få produkter, hvoraf mange har berøring med traditionelle og håndværksmæssige aktiviteter, anerkendes. Derfor mener Kommissionen, at traktatens artikel 299, stk. 2, er retsgrundlaget for disse og eventuelle fremtidige forslag.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Fællesforetagende GALILEO
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0005/2002) af Glante for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Rådets forordning om oprettelse af et fællesforetagende Galileo (KOM(2001) 336 - C5-0329/2001 - 2001/0136(CNS)).

Glante
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, og især kære tolke, der sidder her i så stort antal til os få medlemmer, det er altid en fornøjelse at diskutere et interessant og spændende emne så sent på aftenen. Jeg håber ikke, at det sene tidspunkt betyder mindre ydmyghed over for projektet.
Det er det første store projekt, der er udviklet i fællesskab af de europæiske institutioner og ESA - satellitnavigationssystemet Galileo. I teknisk, økonomisk og politisk henseende kan det fuldt ud sammenlignes med projekter som Airbus eller GSM-mobiltelefoni.
Dette system vil være en sikker teknologisk konkurrent til det eksisterende amerikanske GPS-system, og det er godt for den europæiske teknologi, men det skal også være kompatibelt - det håber jeg, og det er noget, jeg lægger vægt på - og kunne supplere GPS. Det er kommet mig for øre, at USA er dybt bekymret over udviklingen i Europa. Det er ikke dårligt, for det betyder blot, at vi er på rette spor, og at vi med dette system vil opnå teknologiske fremskridt i Europa.
Det er helt sikkert en teknologisk konkurrent til det eksisterende GPS, men det muliggør også synergieffekter. Vi tilstræber, at vi med dette system kan benytte de samme modtagere til GPS og Galileo-signaler. Det vil øge nytteværdien for begge systemer.
Jeg vil også gerne gøre opmærksom på koordineringen mellem GPS, Galileo og EGNOS. Det er kommet lidt til kort i de fleste diskussioner, men jeg mener, at det også er et vigtigt punkt.
Sikkerhedsaspekterne vil være sikret i dette civile projekt, og det er også et område, der vækker bekymring i USA efter attentaterne den 11. september og konflikten i Afghanistan. Interferens og misbrug vil ikke længere være muligt på grund af den civile karakter og den offentlige kontrol af Galileo-projektet.
Der betales et gebyr for modtagelse, men den brede udnyttelse vil være gratis. Den brede udnyttelse af GPS er også gratis, og sådan vil det også være med Galileo. Der skal betales for mere præcist definerede tjenester af højere kvalitet for at sikre en refinansiering af drifts- og udviklingsomkostninger. Men til gengæld vil de hele tiden være til disposition.
Jeg havde i eftermiddags den glæde at mødes med en repræsentant fra USA's regering i Bruxelles, der endnu en gang udtrykte bekymring over projektets udvikling. Jeg kunne berolige ham, men jeg kunne ikke berolige ham i den forstand, at vi ubegrænset underkaster os GPS-systemet. Jeg understregede over for ham, at vi har vores eget system, og at vi tilstræber et samarbejde, men vi vil fortsætte udviklingen, og teknologisk set vil vi ikke gøre os afhængige. Jeg mener, at disse ønsker og udtalelser, der kom frem under mødet, viser, at vi stadig er på rette spor.
Medlemsstaterne har længe tøvet, men jeg håber - og har også fået tilkendegivelser fra nogle af medlemsstaternes regeringer - at de trods visse problemer, som de har med Pricewaterhouse-undersøgelsen, med begejstring vil bekræfte dette projekt i marts. Jeg håber, det bliver en realitet, og det er efter min mening på høje tid. Vi er allerede et par måneder forsinket, men det skal vi nok indhente.
Jeg vil endnu en gang rette en stor tak til kommissæren for vores møde og også for at have stillet dette materiale til rådighed, der forklarer lidt mere detaljeret om, hvad Galileo går ud på, og som kan rydde en eller anden mistro eller betænkelighed af vejen.
Nu vil jeg helt konkret komme ind på betænkningen og forslaget, der ikke er uomtvistet. Jeg mener, at der her i Parlamentet er stor enighed - og det har der også været tidligere - om, at vi er interesseret i dette projekt, og at vi er interesseret i det som et civilt projekt. Men siden begivenhederne sidste år og de sidste måneder er vi også enige om, at det er nødvendigt med disponible militære styrker, der skal sendes ud til fredsbevarende formål. Det kan godt lade sig gøre, også i teknisk henseende, og politisk er det også et ønske, og det skal realiseres. Det skal dog stadig blive ved med at være et system af civil art.
Der var store problemer i diskussionen om, hvordan den private sektor skal inddrages i dette foretagende. I Kommissionens forslag antages det, at private virksomheder deltager - også finansielt. Den finansielle deltagelse er en - lad os sige - symbolsk handling. Finansiering af udviklingsfasen kunne også lade sig gøre udelukkende med midler fra den offentlige sektor, men industrisektoren skal være med. Det ønsker jeg også! Men jeg har ikke fået noget tydeligt signal fra industrisektoren om, at den er bekendt med Kommissionens forslag og ønsker at gå med i det fælles projekt.
Mit forslag om at stifte et selskab for udvikling og støtte, der opstår som en parallel til fællesforetagendet, men som er tæt forbundet med det, er et kompromis til at finde en udvej ud af dilemmaet. Signalerne fra erhvervslivet er forskellige - nogle afviser det, mens andre er mere åbne over for forslaget. Jeg har bestræbt mig på, at dette forslag skal være med til at nedbryde virksomhedernes tolerancetærskel et stykke af vejen, og jeg håber, at de vil deltage i selskabet for udvikling og støtte. Derfor håber jeg på bred opbakning i morgen. Jeg kan desværre ikke støtte forslagene fra PPE-DE-Gruppen, der er baseret på Kommissionens forslag og efter min mening igen er et argument for, at industrisektoren ikke skal gå med i projektet.

Langenhagen
, rådgivende ordfører for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme. (DE) Hr. formand, fru kommissær, hr. Glante, tak for Deres arbejde med at udarbejde betænkningen i denne form og tak for Deres redegørelse. Hvad angår forslaget fra PPE-DE-Gruppen, som De ikke kan gå ind for, vil hr. Radwan som Deres skyggeordfører komme ind på det senere.
I flere år har Europa nu beskæftiget sig med sit eget satellitnavigationssystem, men det er ganske vist kun et ønske. Indtil nu er der ikke truffet nogen afgørelse. Netop i forbindelse med Galileo bliver alt overvejet tusinde gange, og hver euro bliver vendt og drejet tre gange, mens den europæiske pengepung lader pengene rulle noget nemmere, når det gælder andre områder. Udsættelse og og udskydelse, nølen og tøven - det er min bebrejdelse til medlemsstaterne - og det er det, der også i forbindelse med Galileo kan blive kendetegnende for de europæiske borgere. Det er også det, der truer med at blive Europas image, hvis vi ikke passer på!
Men jeg ønsker et moderne Europa, der teknologisk set er med på noderne - bogstaveligt talt i førerposition. Her kan Europa spille alle sine trumfer ud, nemlig økonomisk styrke, innovation, teknologisk kapacitet og teknologiske visioner. Jeg skal ikke komme med nogen apokalyptiske spådomme, men jeg er overbevist om, at uden Galileo vil Europa helt og holdent miste sin position inden for en vigtig sektor og falde så dybt, at det i sidste ende vil være umuligt at komme op igen. Hvis det ikke lykkes at starte Galileo og omsider åbne dørene for nye teknologier og stille de nødvendige bevillinger til rådighed, vil vi blive til grin i hele verden.
Hvorfor siger jeg det? Fordi vi nu skal have et klart ja til Galileo og et konkurrencemæssigt alternativ til GPS! Rådet var interesseret i at få Galileo så hurtigt som muligt med industrisektorens medvirken. Kommissionen har stillet et forslag, som Parlamentet har undersøgt til punkt og prikke. Der var og er en voldsom kritik til forslaget fra forskellige sider, og jeg mener, at der måske også har været forsømmelser fra Kommissionens side. I udvalgene har vi identificeret nogle problemområder. Men industrisektorens medvirken i fællesforetagendet - hvad enten det er direkte eller i selskabet for udvikling og støtte - må ikke overvurderes, så det kan føre til, at Galileo slår fejl. Europa har brug for Galileo, eller som Kommissionen beskriver det i sin information: Galileo er uundværlig for Europa! Derfor håber jeg på en klar stemme fra Parlamentet og på et bredt flertal i morgen.

Turchi
Hr. formand, kære kolleger, som rådgivende ordfører for betænkningen om Galileo vil jeg i mit indlæg hovedsagelig komme ind på de finansielle aspekter af Kommissionens forslag og overlade det til de to hovedordførere at behandle selve spørgsmålet.
Kommissionen har foreslået oprettelsen af et fællesforetagende, der gennemfører Galileos udviklingsfase, nemlig en smidig struktur, der har status som juridisk person, og som er i stand til at indgå de nødvendige kontrakter og sikrer en fælles ledelse. Stifterne er Kommissionen og Den Europæiske Rumorganisation, som bidrager med et maksimalt beløb på henholdsvis 520 og 550 millioner euro. Den Europæiske Investeringsbank og enhver virksomhed, der tegner sig for et beløb på mindst 20 millioner euro, har mulighed for at deltage. Denne fases omkostninger anslås til 1,1 milliarder euro, som fordeles ligeligt mellem Fællesskabet og Den Europæiske Rumorganisation. Hertil burde der komme 200 millioner fra den private sektor, hvilket repræsentanterne for de største virksomheder inden for sektoren sikrede med undertegnelsen af et aftalememorandum i marts 2001.
Fællesskabets bidrag ydes via to budgetposter, nemlig B5-700 for de transeuropæiske transportnet og en foreløbig post under kapitel B6, mens man venter på en endelig afgørelse i forbindelse med det sjette rammeprogram. Den Europæiske Rumorganisations bidrag vil bestå af 50 millioner i kontanter og 500 millioner i naturalier ifølge de betingelser, der er taget højde for i Den Europæiske Rumorganisations vedtægter.
Jeg har stillet to ændringsforslag i min udtalelse. Det første ændringsforslag drejer sig om ansøgerlandenes eventuelle deltagelse i Galileos udviklingsfase, sådan som Parlamentet bad om i sin beslutning af 3. oktober 2001. I dette ændringsforslag anmoder jeg om, at man identificerer de budgetinstrumenter, der giver dem mulighed for at deltage, så vi også undgår at gøre den allerede eksisterende kløft større. Det andet ændringsforslag vedrører til gengæld den rolle, som budgetmyndigheden skal spille, og jeg anmoder således om, at Kommissionen regelmæssigt informerer budgetmyndigheden om gennemførelsen af Galileos udviklingsfase, og om, at årsberetningen om fællesforetagendets aktiviteter også fremsendes til Parlamentet og Rådet og ikke kun til Revisionsretten, sådan som Kommissionen foreslår.

Radwan
Hr. formand, fru kommissær, også jeg vil gerne indlede med at takke ordføreren for det gode samarbejde. Vi går målrettet ind for at realisere Galileo, det er alle enige om. Jeg vil også gerne takke kommissæren, der hele tiden har arbejdet, ja, sågar kæmpet, meget hårdnakket for Galileo i forbindelse med Rådets arbejde.
Galileo er et strategisk fremtidsprojekt i økonomisk, teknologisk og politisk henseende. Det er allerede blevet nævnt flere gange. I Europa bør vi huske på, at vi allerede for adskillige årtier siden fik forklaret, at vi ikke har brug for Airbus, og at vi ikke har brug for en raketindustri. De kunne udmærket gøre det hele for os. Men hvor ville vi stå i dag, hvis vi f.eks. ikke selv havde udviklet Airbus?
Men nu vil jeg helt konkret komme med to bemærkninger til Glante-betænkningen. Jeg synes, det er vigtigt, at industrisektoren allerede nu skal tage aktivt del i Galileo. Det nytter ikke, at man kun med pæne ord forklarer, hvor vigtig Galileo er, men det er vigtigt, at industrisektoren helt klart tilslutter sig Galileo. Vi skal allerede nu begynde at udvikle serviceydelser, så der fremover også er produkter på markedet, som kan finansiere Galileo, sådan som vi - begge parter - jo ønsker. Derfor støtter vi helt klart Kommissionens forslag i denne henseende. Men vi skal muligvis overveje, om vi skal reducere startgebyrerne noget.
Et andet vigtigt punkt for mig er Galileos politiske dimension. Vi ønsker en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i Europa. Vi har hurtige indsatsstyrker, og vi vil fremover sende vores soldater til kriseområder. Også her er det nødvendigt, at vi påtager os ansvaret for vores soldater, det vil sige, at vi skal have vores egne informationssystemer og ikke længere være henvist til en tredje part. Det vil sige, at Galileo endnu er et stykke fra at blive voksen udenrigspolitisk set.
Derfor skal Parlamentet i morgen udsende en klar opfordring til Rådet om at tilslutte sig Galileo, hvilket også er en tydelig opfordring til Europas fremtid!
Ellers har vi et alternativt forslag. Hvis Galileo ikke kommer igennem hos Rådet, skal vi muligvis overveje forsvarsbudgettet, hvor jeg helt klart mener, at vi først skal sørge for, at det bliver ved med at være et civilt produkt.

Savary
Hr. formand, fru kommissær, indledningsvis må jeg beklage, at vi indleder en kamp om ændringsforslag efter det vellykkede forløb i forbindelse med fru Langenhagens betænkning. Jeg tror, splittelsens kræfter har arbejdet også i Europa-Parlamentet, men jeg føler mig på baggrund af dagens forhandling overbevist om, at disse kræfter ikke får overtaget.
Jeg håber, vi under afstemningen i morgen, uanset udfaldet af afstemningen om ændringsforslagene, med stort flertal kan vedtage Galileo-betænkningen. Det er afgørende, at Europa-Parlamentet ikke splittes, og at det fortsat bevidner sin støtte til kommissæren og Kommissionen, når det gælder dette væsentlige projekt. Vi kan ikke tillade os en ren bogholder- og notardebat om et emne af denne betydning, når USA anvender millioner af dollars på luft- og rumfartsindustrien.
Vi står i dag over for en afgørende prøve. Enten viser EU sig i stand til at iværksætte et rumfartsprogram af trods alt beskedne dimensioner som Galileo, 40 år efter så ambitiøse programmer som Airbus og Ariane. Eller EU viser sig magtesløst - som visse kolleger har påpeget i anden sammenhæng. Jeg ønsker ikke at se et magtesløst EU. Europa-Parlamentet ville bære en del af ansvaret herfor. Jeg håber, Kommissionen og Europa-Parlamentet i morgen står sammen og appellerer til Rådets ansvarsfølelse.

Piétrasanta
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, ud fra en overordnet betragtning stiller Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance sig positivt til vores kollega Glantes betænkning. Det er ikke et spørgsmål om at afgøre, hvorvidt man kan godkende Galileo-projektet eller ej. Det er allerede afgjort på grundlag af fru Langenhagens betænkning, sådan som hun netop selv har påpeget. Jeg udtalte mig personligt positivt desangående på vegne af Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi. Formålet med den foreliggende betænkning er at fastlægge, hvordan projektets udviklingsfase forvaltes. Vi tilslutter os ordførerens forslag om oprettelse af et fællesforetagende med EU og ESA som aktionærer. Fællesforetagendet opløses, når programmets udviklingsfase er afsluttet. Vi tilslutter os ligeledes forslaget om parallelt hermed at oprette et særskilt selskab, hvori den private sektor deltager. Derved undgås en interessekonflikt i forbindelse med udfærdigelsen af udbudsbetingelserne og indkaldelse af tilbud i etableringsfasen. Virksomhederne undgår dermed at være både dommere og part i sagen.
Hvad angår forslaget om et tilsynsråd, finder vi et sådant mindre hensigtsmæssigt, da medlemsstaterne i forvejen er repræsenteret i fællesforetagendet. Derimod ser vi positivt på oprettelsen af et etisk udvalg med rådgivende beføjelser. Et sådant udvalg skulle overvåge, at Galileo anvendes i overensstemmelse med de principper, Parlamentet fastsætter.
Endelig kan vi ikke tilslutte os de ændringsforslag, der er stillet af hr. Radwan, som foreslår, at der åbnes mulighed for militær anvendelse, til dels endog med det påskud, at det sker af humanitære hensyn. Skulle dette ændringsforslag blive vedtaget, vil vi ikke kunne stemme for den således ændrede betænkning.
Sammenfattende ser vi altså positivt på hr. Glantes udmærkede betænkning, forudsat at der ikke ad nogen vej åbnes mulighed for militær anvendelse af Galileo. Dog ønsker vi det i betænkningen omtalte tilsynsråd erstattet med et etisk udvalg. Vi anbefalede også i forbindelse med den første betænkning om Galileo oprettelse af et sådant udvalg.

Chichester
Fru formand, PPE-DE-Gruppen i Parlamentet tilslutter sig principielt stort set Galileo-projektet. Vi erkender behovet for et supplerende og alternativt satellitradionavigationssystem. Vi erkender betydningen af at opretholde den europæiske teknologiske formåen på rumfartsområdet. Vi glæder os over, at vægten er lagt på et civilt projekt, der i sidste instans skal være kommercielt bæredygtigt på en række områder såsom kommunikation og observation af jorden såvel som ved positionsbestemmelse. Vanskeligheden ligger i at bestemme, hvordan vi skal finansiere et foretagende, indtil det bliver selvfinansierende, særligt i betragtning af behovet for investering af store summer på forhånd. Vi ønsker at se industrien fuldt ud involveret i planlægningen, specifikationerne og de indledende stadier for at sikre en bedre mulighed for teknisk succes. Derfor har vi genfremsat ændringsforslag om at sænke adgangsafgifterne for erhvervsvirksomheder, der vil indgå i fællesforetagendet. Vi ser ikke nogen særlige fordele ved forslag om et udviklingsselskab på dette stadium, der blot kopierer strukturerne fra fællesforetagendet. Vi er opmærksomme på vanskelighederne ved at finansiere et så stort og kostbart infrastrukturprojekt udelukkende med private midler, og derfor har vi fremsat et ændringsforslag, der vil gøre det muligt, at nogle midler kan komme fra forsvarsbudgetterne, hvis de bruges til fredsbevarende formål. Dette støtter kun de kommentarer, der er fremsat i Bilag 1 til Kommissionens egen informationsnote om strategiske overvejelser. Afslutningsvis vil jeg sige, at det er en stor fornøjelse at være her som den anden halvdel af "les deux gilles ciel et espace club" sammen med min kollega hr. Savary.

De Palacio
Hr. formand, jeg vil indlede med at takke hr. Glante for den betænkning, han har forelagt. Jeg vil også takke hr. Savary og hr. Chichester, hele rumholdet og alle de medlemmer af Parlamentet, som underskrev et dokument til støtte for Galileo-programmet med henblik på Det Europæiske Råd i Laeken. Vi fik det desværre ikke ved den lejlighed, men lad os håbe, at vi får det ved den næste. Man skal ikke give op, og vi har stadig lidt tid til én gang for alle at forsøge at fremme et projekt, der efter min mening er helt afgørende for Europa, og som desuden vil vise, hvor stor Europas reelle vilje til at gøre sig gældende på internationalt plan er.
Jeg vil kun beskæftige mig med tre aspekter af betænkningen, som er blevet nævnt her. Vi mener alle sammen, at det er afgørende, at den private sektor inddrages. Uenighederne består i hvordan og hvornår, hvis jeg har forstået det ret. Hvad det angår, vil jeg - ligesom hr. Savary og fru Langenhagen - sige, at jeg håber, at betænkningen med eller uden ændringsforslag får størst mulig støtte, uanset om jeg foretrækker den ene eller den anden formulering.
Efter vores mening er det mest hensigtsmæssigt at inddrage den private sektor fra begyndelsen, ikke kun på grund af de begrænsede midler, som den vil bidrage med under udviklingsfasen fra 2002 til 2005, men fordi det på mellemlang sigt er denne sektor, der skal bidrage væsentligt i den næste fase, ikke bare i etableringsfasen, men også i ibrugtagningsfasen.
Den betydelige stigning i den private sektors finansielle deltagelse er en væsentlig betingelse for inden for rammerne af de fremtidige finansielle overslag at opnå den nødvendige offentlige finansiering i de senere faser. Jeg vil sige, at den private sektors inddragelse ikke skal improviseres, men bør forberedes fra nu af, og det fremgår af Ministerrådets beslutning fra april sidste år.
Kommissionens forslag, som forelægges i dag, fører blot dette princip ud i praksis. Det er rigtigt, at der findes et forslag stillet af hr. Glante, hvor den direkte inddragelse erstattes med oprettelsen af fællesforetagendet, med oprettelsen af et særskilt selskab sideløbende med fællesforetagendet, hvilket efter vores mening som sagt ikke er tilstrækkeligt.
Vi mener, at inddragelsen bør ske inden for foretagendet, og at der desuden er en udtalt vilje, ikke bare inden for rumfartssektoren, men også inden for applikationssektoren, til at indlede denne fase med offentlig og privat inddragelse nu.
Jeg vil desuden sige, at private virksomheder, som har tegnet andele i fællesforetagendets kapital, også begynder at påtage sig et minimum af risici, og det er efter min mening hensigtsmæssigt, for de skal også deltage i den endelige fastlæggelse af hele systemets struktur.
Der er nogle i Rådet og Parlamentet, som frygter, at der vil opstå interessekonflikter. Efter min mening indeholder de nationale lovgivninger i dag bestemmelser, som forhindrer den type interessekonflikter.
Som jeg har sagt ved en tidligere lejlighed, er det os, der yder støtte og finansierer programmer, det er en bank, som yder finansiel rådgivning om støtten, og i tilknytning til den bank er der en ikke-statslig organisation, som laver programmet, mens en undersøgelsesgruppe, ligeledes i tilknytning til banken, evaluerer programmets gennemførelse. Og vi siger, at det alt sammen er korrekt, og at der er forhindringer nok til at sikre, at der ikke er interessesammenfald. Jeg mener, at der i dette tilfælde er endnu mere konkrete og klare måder, den berømte kinesiske mur, som gør det muligt at afværge den slags problemer.
I vedtægternes artikel 9 står der i vores forslag, at forretningsudvalget i forbindelse med tildeling af kontrakter skal optræde helt uafhængigt af bestyrelsen, hvori der vil være repræsentanter for virksomheder, der har andel i fællesforetagendet, det vil sige, at forretningsudvalget handler uden at være under indflydelse af virksomheder, som eventuelt deltager i udbud. For at undgå bekymringer er der bestemmelser, som kan give større garantier.
Hvad angår medlemsstaternes rolle, er vi helt enige i forslaget i hr. Glantes betænkning om, at der oprettes et tilsynsudvalg, som består af repræsentanter for medlemsstaterne, så de løbende kan følge fællesforetagendets aktiviteter på nært hold. Derfor har vi foreslået Rådet, som har godkendt det, at der i forordningen - ikke i fællesforetagendets vedtægter, men i forordningen - oprettes et tilsynsråd, som består af repræsentanter for staterne. Dette råd skal mødes før hvert møde i fællesforetagendets bestyrelse for at udtale sig om de holdninger, som Kommissionen agter at indtage til de forskellige punkter på dagsordenen.
Disse funktionsbestemmelser sikrer efter vores mening bedst, at vi når vores mål, for de bevarer foretagendets selvbestemmelse, samtidig med at de giver medlemsstaterne mulighed for at kontrollere Kommissionen, som repræsenterer Det Europæiske Fællesskab i fællesforetagendets bestyrelse.
Hvad angår den militære dimension, mine damer og herrer, vil jeg sige, at Galileo er et system, som er skabt til civile formål, at det bør forvaltes af civile, og at det desuden er en af de væsentlige forskelle i forhold til GPS. Når det er sagt, er det rigtigt, at der er en tjeneste forbeholdt offentlige myndigheder, som er tænkt til applikationer for brandvæsen og sikkerhed, der på et givet tidspunkt kan bruges til andre formål, men det er sådan, at det åbne GPS-system i dag anvendes i nogle militære applikationer og til militær brug. Vi kan vanskeligt undgå, at de fører et apparat, der er synkroniseret med Galileo.
Dermed vil jeg for det første sige, mine damer og herrer, at denne type systemer altid kan anvendes til to formål. For det andet er der som bekendt et frit tilgængeligt og helt gratis signal, et andet kodet signal med visse tjenester, som er frit tilgængeligt mod betaling. Og et tredje signal, som er forbeholdt den offentlige sektor, men jeg vil understrege, at det ikke er tænkt til militær brug, men til civil brug, som dem, jeg har givet eksempler på.
Mine damer og herrer, Ministerrådet har nu alle de nødvendige oplysninger for at træffe en beslutning om Galileo, hele udviklingsfasen er finansieret, uden at nogen medlemsstat i Unionen skal levere så meget som 1 euro mere for at iværksætte projektet. Det skal siges helt klart, at de gældende finansielle overslag dækker hele Galileos udviklingsfase. Ingen stat vil skulle betale 1 euro mere.
Galeleo er af stor betydning for den europæiske industri, for den teknologiske udvikling inden for den europæiske rumteknologi, men også for andre forhold, som selvstændighed, suverænitet og muligheden for at tilbyde et alternativ til GPS, der ville styrke det, for som vi hele tiden har sagt, vil Galileo altid være kompatibelt med GPS, de skal supplere hinanden, og i tilfælde af at det ene svigter, skal det andet være et alternativ for alle brugerne.
Det eneste, der mangler, er at se, om der er politisk vilje eller ej, og jeg mener, at dette er et af de tilfælde, hvor vi vil få at vide, om der er politisk vilje til at gå videre med et Europa, som har betydning i verden. Bolden er på ministrenes banehalvdel, og jeg håber, at de siger ja.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.35)

