Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Janssen van Raay
Fru formand, jeg beklager, at jeg på ny i forbindelse med protokollen må omtale håndtaskeepisoden, for, hr. De Vries, jeg forstår Deres utålmodighed, når De læser protokollen - den er forkert. Heri står der, at offeret har sendt en klage til mig, men klagen er sendt til Parlamentets formand, hr. Hänsch. Jeg har med vilje ikke nævnt nogen navne - derfor er det uklart - fordi jeg ikke vil have, at navne, som jeg nævner, opføres i protokollen; derfor er det noget uklart. Men protokollen er altså forkert. Heri står der, at der er sendt en klage til ham - altså til mig - personligt. Det er ikke rigtigt. Jeg udtrykker på ny håb om, at formanden, hr. Hänsch, indkalder de pågældende damer til et møde for at finde en mindelig løsning i denne sag. Jeg anmoder således om, at protokollen rettes, således at der kommer til at stå, at klagen er sendt til formanden, hr. Hänsch, og naturligvis ikke til mig. Jeg var faktisk ordfører i forbindelse med voldsartiklen - jeg er rede til at supplere dette uden for mødet, men jeg vil hellere have, at der findes en mindelig løsning i sagen med den store autoritet, som hr. Hänsch har.

Formanden
Mange tak, det tager vi til efterretning.

Glenys Kinnock
Fru formand, jeg vil gerne anmode formanden om øjeblikkeligt at protestere over for regeringen i Rangoon på baggrund af Parlamentets beslutning, der var affattet i skarpe vendinger. Der er dukket meget sandsynlige forlydender op fra Burma om, at 2.000 af de banditter, der overfaldt den bil, som Aung San Suu Kyi befandt sig i i sidste weekend, planlægger at storme hendes område og det hus, hun bor i, i den kommende weekend.
Jeg anmoder indtrængende formanden om øjeblikkeligt at rette henvendelser til regeringen i Rangoon for at protestere mod, at en sådan aktion finder sted.

Formanden
Vi vil give det videre til Parlamentets formand, men vi er stadig ved godkendelsen af protokollen.

Ephremidis
Fru formand, jeg var til stede på mødet i går, men det fremgår ikke af protokollen. Jeg vil gerne bede om at få det rettet.
(Protokollen godkendtes)

Eisma
Jeg vil blot anmode Dem om følgende. Da vi, mere end 200 medlemmer og medarbejdere, i mandags ankom her med særtoget fra Bruxelles, var vi en halv time forsinkede, fordi togpersonalet skændtes om, hvorvidt der på en national helligdag nu også skulle være en spisevogn i toget eller ej. Det betyder, at vi ankom her med særtoget fra Bruxelles med stor forsinkelse, tørstige og alt for sent. Vil De skrive et brev til de belgiske jernbaner om, at noget sådant ikke må ske mere, for ellers er jeg meget bange for, at folk ikke længere tager med toget, men igen tager bilen.

Formanden
Hr. Eisma, i denne sag vil jeg gerne bede Dem henvende Dem skriftligt til Præsidiet, da det ikke er til forretningsordenen.

Cornelissen
Fru formand, jeg synes, at man her i livet skal have det hele med. I anledning af hr. Eismas bemærkning: Jeg kom i mandags med toget fra Bruxelles. Det havde faktisk en halv times forsinkelse, det var temmelig ærgerligt, men jeg spiste fortræffeligt i spisevognen. Det var ikke noget som helst problem, et prima måltid, udmærket betjening.

Formanden
Nå, mine damer og herrer, vi har en meget omfattende dagsorden og en kompliceret afstemning foran os, og vi skal ikke spilde tiden!

Verdenshandelen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om fire betænkninger og én mundtlig forespørgsel:
A4-0320/96 af Kittelmann for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om Verdenshandelsorganisationen (WTO); -A4-0321/96 af Kittelmann for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om rapport fra ekspertgruppen om konkurrencepolitikken i den nye verdenshandelsorden: styrkelse af det internationale samarbejde og de internationale regler (KOM(95)0359 - C4-0352/95); -A4-0319/96 af Kreissl-Dörfler for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om handel og miljø (KOM(96)0054 - C4-0158/96); -A4-0327/96 af Moniz for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om virkningerne af den internationale udvikling for Fællesskabets tekstil- og beklædningssektor (KOM(95)0447 - C4-0460/95); -B4-1216/96 - O-0168/96 af Sonneveld m.fl. for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter til Kommissionen om anvendelse i EU af WTO-aftalerne om begrænsningerne med hensyn til eksportrestitutioner for forskellige landbrugsprodukter.
Kittelmann
Fru formand, kære kolleger, alle disse betænkninger, vi nu skal diskutere i fællesskab, er hver for sig så vigtige, at de kunne være blevet behandlet særskilt. Det glæder mig, at jeg kort må introducere to betænkninger.
Vi står over for WTO-staternes ministerkonference i Singapore, hvor det vil dreje sig om den første gennemgang af en historisk begivenhed, nemlig GATT-konferencen. Som Europa-Parlament vil vores opgave bestå i at rådgive og ledsage Kommissionen og Rådet i forbindelse med analysen af de hidtidige resultater og den retning, WTO vil bevæge sig i fremover.
Vi befinder os for øjeblikket i en situation, hvor det bliver særlig tydeligt for enhver, hvor overordentlig vigtige resultaterne på denne konference er. Den, der ser, hvad vi for tiden oplever i Afrika, og hvor hjælpeløst vi reagerer, den, der ser, hvordan handelstvister også er stigende mellem vestlige industrilande, og den, der ser, hvordan problemerne skærpes i mange regioner i Asien og Indien, den, der læser ILO's rapport om de hundreder af millioner børn, der delvis må arbejde under slavevilkår, han erkender også, at WTO vil få stigende betydning, når det drejer sig om at løse konflikter og give verdens befolkning følelsen af, at der findes juridiske rammer og regler, som det kan betale sig at bakke op. Her ligger WTO-staternes store ansvar. Konferencen har til opgave at foretage en gennemgang og en forsigtig videreudvikling. Vi skal være klar over, og det gælder også for os som Europa-Parlament, at enhver overdreven overbebyrdelse med nye emner ikke giver nogen løsninger, men derimod vanskeliggør dem, selvom vi beklager det i hvert enkelt tilfælde. Men det kan ikke hindre os i at formulere holdninger om vores forventninger og fremsætte konstruktive og fornuftige forslag.
Min betænkning forsøger ikke kun udelukkende at rette blikket ud i fremtiden, hvor der i horisonten aftegner sig nye emner såsom miljø- og socialklausulen eller investerings- og konkurrenceregler. Nej, betænkningen behandler i høj grad også Verdenshandelsorganisationens daglige arbejde. Det drejer sig i det væsentlige om omsættelsen af de forhandlingsresultater, WTO allerede har opnået. Ser man tilbage på Uruguay-rundens forløb, så var der ud over mange andre problemer først og fremmest på to områder store problemer med at nå frem til en overenskomst. For det første var det landbrugshandelen, hvor frontlinjerne gik tværs igennem industristaternes lejre og især mellem Den Europæiske Union og De Forenede Stater. For det andet stod handelen med tekstilprodukter længe i forgrunden under forhandlingerne, hvor industristaternes og udviklingslandenes interesser stod over for hinanden. Der blev ført mange diskussioner i de omfattende forhandlinger i tjenesteydelsessektoren, hvor det er ubetinget nødvendigt at genoptage forhandlingerne om finansielle tjenesteydelser, søtransport og telekommunikation. Der er risiko for, at det potentielt omstridte emne telekommunikation bringes i fokus under debatterne og beretningen. Jeg beklager, at USA og Den Europæiske Union her har været på kollisionskurs i lang tid, og vi har her tit talt om, Sir Leon Brittan, at De har Europa-Parlamentets ubetingede støtte til Deres holdning.
Det må i det hele taget konstateres, at USA på mange områder mere søger kollisionskursen end forligskursen i WTO, og vi håber, at Singapore vil være et eksempel på, at USA også kommer på lidt bedre tanker.
Til sidst nogle yderligere punkter i relation til min første betænkning. Alle handelspartnere er enige om, at den nye fælles voldgiftsprocedure i WTO er en afgørende institutionel forbedring af det multilaterale handelssystem. Hvor nødvendig denne procedure er, ser vi nu også i vores aktion mod de amerikanske Helms-Burton- og Damato-love. Vi holder fast ved, og det vil jeg også gerne her slå fast en gang til: For os er disse love i strid med folkeretten, og vi opmuntrer Den Europæiske Union og først og fremmest Kommissionen til fortsat at benytte en energisk og hård fremgangsmåde i dette spørgsmål. Efter det amerikanske præsidentvalg vil vi ikke kunne hengive os til den illusion, at det ved konstellationen af en kongres ledet af republikanerne på den ene side og en præsident fra det andet parti på den anden side vil blive lettere for præsident Clinton.
Jeg finder det også rigtigt, hvis Europa-Parlamentet tager kontakt til den amerikanske kongres i dette spørgsmål og vi får indledt en forhandlingsrunde, hvor der udveksles tanker om, hvilke forestillinger den amerikanske kongres og vi har om den liberale verdenshandel. Det er vigtigt at gennemføre nye regler for handelspolitikken. Der er tre eller fire emner, der vil stå i forgrunden: Forhindring og reducering af konkurrencefordrejning, opnåelse af de første resultater på området handel og miljø, bedre adgang til markedet for udviklingslande og arbejdsprogrammet for den nærmeste fremtid. Hvad angår de nye regler på konkurrenceområdet, så er målet at nedsætte en arbejdsgruppe på konferencen, der fra 1997 skal have til opgave at udarbejde multilaterale rammer for konkurrencevilkår.
Vi vil også slå fast, at bilaterale aftaler indgået af koncerner og store virksomheder i stigende grad har indvirkning på konkurrencereglerne, og at der på internationalt plan skal findes løsninger på også at regulere disse. Det er en forudsætning for nye konkurrenceregler, at alle WTO-medlemmer forpligtes til at vedtage og gennemføre omfattende nationale konkurrenceregler. For at skabe en fælles platform for samarbejdet mellem de nationale konkurrencemyndigheder er det af stor betydning, at der vedtages minimumsstandarder i konkurrencereglerne, og at disse kommer til at gælde generelt. Vi vil skulle vænne os til, at det ved store organisationsformer og stadig større regioner ikke altid er muligt at opnå det maksimale, men at vi skal slå os til tåls med og arbejde hen imod først at behandle minimumsstandarder bredt. Det er også overordentlig beklageligt, og det vil jeg gerne understrege her en gang til, at Taiwan fortsat ikke kan optages som medlem af WTO. Det er ganske simpelt ikke længere acceptabelt fremover, at Den Kinesiske Folkerepublik, der af væsentlige grunde endnu ikke kan være medlem af WTO, spærrer vejen til WTO for det store industriland Taiwan, eller - man kunne også formulere det på en anden måde - at den fejhed, denne verdens store lande udviser over for Kina, her tillader en ulige behandling. Det ville blive modtaget med glæde, hvis Den Kinesiske Folkerepublik og i første række Rusland hurtigst muligt kunne blive medlem af WTO. Med hensyn til Rusland er vi på rette vej med økonomisk hjælp. Kina er selv nødt til at gøre meget for at opfylde betingelserne.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at vi i betragtning af WTO's videre beføjelser altid skal være opmærksomme på, at Den Europæiske Union går over til at tale med én stemme dér, og Parlamentet går ind for, at den ene stemme repræsenteres af Kommissionen og ikke af ekkoet fra et kor af mange stemmer. Udenrigsøkonomi er et område, hvor vi kan og skal optræde som en blok.
Med hensyn til de problemer, vi har i forbindelse med styrkelse af det internationale samarbejde og konkurrenceevnen, vil jeg gerne til slut sige følgende i relation til min anden betænkning: Vi ønsker, at der i stigende omfang findes nogle juridiske rammer, der kan sammenlignes med WTO, for virksomheders globale aktiviteter. Også her glæder vi os, Sir Leon, over det initiativ, De har taget til at gå i gang, og jeg håber, at det vil være muligt i Singapore at tage de første skridt til at nedsætte en arbejdsgruppe i WTO til dette formål. Her vil der heller ikke være de konflikter med den tredje verden, som findes inden for andre sammenlignelige rammer, fordi interesserne på dette område er i overensstemmelse med den tredje verdens og der, så vidt jeg kan konstatere, også er stor interesse i industrien for, at vi her opnår gode resultater i fællesskab.

Kreissl-Dörfler
Fru formand, kære kolleger, for fire år siden - ved miljøtopmødet i Rio - lovede verdens statsmænd, og først og fremmest den tyske forbundskansler Kohl - omsider at tage fat og ikke længere lukke øjnene for de globale risici som f.eks. huller i ozonlaget, drivhuseffekt og klimaforandringer.
For to år siden - ved stiftelsen af WTO i Genève - var der kun i præamblen tale om en bæredygtig udvikling. Dér, hvor WTO-overenskomsten bliver konkret, drejer det sig alene om diktatet om frihandel og vækstideologi. Nu, ved ministerkonferencen i Singapore, skal den første rapport fra WTO's Komité for Handel og Miljø fremlægges. Der har desværre hidtil ikke været det mindste tegn på, at væksten i verdenshandelen sker bæredygtigt, altså miljørigtigt og socialt afbalanceret. Og hvad værre er, så rejses der offentligt også sjældnere og sjældnere krav om en fremtidsorienteret struktur for verdensøkonomien. Rådet har for to uger siden med Helmut Kohl i spidsen f.eks. besluttet ikke at begære nogen WTO-arbejdsgruppe for sociale standarder nedsat i Singapore. Hvis de europæiske regeringer udviser et lignende engagement på området miljøbeskyttelse, så må det frygtes, at Singapore vil blive et Waterloo for økologien.
De fleste regeringer i Europa tror i dag på frihandelen, som børn tror på julemanden. De giver frivilligt afkald på deres demokratiske rettigheder og overlader økonomien til de store transnationale koncerners frie spil. Globaliseringen fremstiller de som en tvingende nødvendighed uden at nævne deres egen førende rolle ved stiftelsen af WTO. Med WTO-stiftelsen blev der sat en afgørende chance over styr for at give verdenshandelen socialøkologiske regler. Det er nu så meget vanskeligere at foretage en reform og supplering af WTO. Men det er Rådet vel heller ikke villig til endnu. Vi, Europa-Parlamentet, skal i dag opfordre Kommissionen og Unionens medlemsstater til omsider at handle og kæmpe i Singapore sådan, som vi har foreslået.
Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet har i indeværende uge opfordret miljøkommissæren, fru Bjerregaard, til at løse sine hjemmeopgaver eller træde tilbage. På praktisk taget alle problemområder vil Kommissionen ikke nå sine egne reduktionsmål inden år 2000. Kommissionen er altså langt fra at spille en pionerrolle på miljøområdet.
Hvad angår dens rolle inden for WTO, har den i det mindste, og det er meget glædeligt, offentliggjort et omfattende dokument på området handel og miljø. Selvom vi ikke er enige i en række vurderinger og forslag fra Kommissionen, var det da et dokument, der viser den gode vilje, i det mindste med hensyn til Sir Leon Brittans generaldirektorat. Desværre er selv Kommissionens forslag kun blevet modtaget meget tilbageholdende af Rådet. De, der bremser en socialøkologisk verdenshandel, sidder altså ikke kun i Bruxelles, men i højere grad i medlemsstaternes hovedstæder. Så meget vigtigere er det, at vi i Europa-Parlamentet nu af Singaporekonferencen kræver en omfattende økologisk reform af WTO.
Min betænkning, der blev vedtaget enstemmigt i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, indeholder f.eks. kravet om inddragelse af miljøeksperter ved WTO-panelprocedurer. Artikel 20 i GATT skal ændres gennemgribende, for at der kan udøves mere pression med hensyn til fremme af økologisk produktion. Hvis vi kræver importforbud, så gør vi det ikke for at genere importer fra den tredje verden. Tværtimod ønsker vi at give udviklingslandene yderligere støtte gennem nye finansielle midler, teknologioverførsel og yderligere kontingenter og toldlettelser for alle produkter fra fair handel. Men importforbud bør kun være et sidste nødværgemiddel. Global miljøbeskyttelse er kun mulig ved en multilateral fremgangsmåde. Vi kræver derfor ubetinget beskyttelse af alle eksisterende multilaterale miljøaftaler.
Som det kunne ses af eksemplet med giftaffaldseksporter i de sidste uger, er en skarpere kontrol af disse aftaler presserende. Vi er absolut for anvendelse og udbyggelse af instrumenter, der virker selvforpligtende, en adfærdskodeks for transnationale koncerner eller en økolabel. En økolabel giver ganske vist kun mening, hvis den forstås som udmærkelse, som præmie for økologiske topprodukter og bliver kontrolleret uafhængigt. Ved en socialøkologisk WTO-reform består hovedopgaven i at underkaste reformen en demokratisk kontrol. Hidtil har transparens og deltagelse af NGO'er, af fagforeninger og forbrugerorganisationer været helt utilstrækkelig eller har slet ikke foreligget. Hvis WTO skulle vise sig ikke at være i stand til at blive underkastet en reform, hvis WTO ikke skulle åbne sig yderligere over for sociale og økologiske anliggender, så er man nødt til at overveje en ny struktur for verdenshandelen inden for rammerne af FN. EU er verdens største handelsmagt og skal lægge hele sit lod i vægtskålen, for at en sådan reform lykkes. Der er imidlertid fortsat nogle smarte parlamentsmedlemmer, der tror, at verdenshandelen har højere prioritet end miljøet. Men jeg kan sige til Dem: Den, der ødelægger miljøet, vil ikke få noget at handle med i fremtiden!

Moniz
Hr. formand, kære kolleger, på et tidspunkt hvor Den Europæiske Union overvejer en reform af sine institutioner med sigte på at bekæmpe arbejdsløsheden mere effektivt, og hvor styrkelsen af den økonomiske og sociale samhørighed anses for grundlæggende og højtprioriterede opgaver for Unionen og er en integrerende del af gældende fællesskabsret, kan Kommissionens holdning, som den kommer til udtryk i dens seneste meddelelse om virkningerne af den internationale udvikling for Fællesskabets tekstil- og beklædningssektor, ikke skjule en urealistisk, tendentiøs og merkantilistisk vision samt et fatalistisk syn på sektorens fremtid. Dette synspunkt kan føre til uoprettelig undergang for en vigtig erhvervssektor med dramatiske konsekvenser for millioner af arbejdstagere og er da også blevet mødt med voldsomme protester og heftig kritik fra arbejdsmarkedets parter og alle andre, som kender realiteterne og identificerer sig med den europæiske tekstilog beklædningsindustris vanskeligheder og kamp for at overleve. Det vil derfor være klogt af Kommissionen at tage sine synspunkter op til fornyet overvejelse som led i en mere dybtgående analyse af sektorens situation med henblik på fremsættelse af mere solide og positive forslag, der integreres i en reel handlingsplan, som ikke begrænser sig til at henvise til fortsat fald i produktionen og beskæftigelsen, stigning i importen og tab af arbejdspladser, og til at forudse, at udviklingen i den omhandlede sektor uundgåeligt vil følge samme negative tendens fremover. Derimod skal det udtrykkeligt erkendes, at tekstil- og beklædningssektoren stadig er en sektor med 2, 3 mio ansatte i mere end 100.000 virksomheder, og at den tegner sig for 8 % af beskæftigelsen. Endvidere skal dens reelle potentiale understreges, navnlig dens mulighed for at konkurrere under hensyntagen til målet om en bæredygtig udvikling, hvilket er vitalt i den nuværende situation med internationalisering og globalisering. Det skal i den forbindelse nævnes, at den gradvise integrering af tekstil- og beklædningssektoren i WTOdisciplinsystemet samt indvirkningen af de nye frihandelsaftaler med de øst- og mellemeuropæiske lande, toldunionen med Tyrkiet og de bilaterale aftaler med Pakistan, Indien og Kina vil indvirke på handlingsmuligheder for Fællesskabets tekstilindustri, som vil se sig nødsaget til at gennemføre nye fremskyndede strukturelle tilpasninger for at kunne møde den internationale konkurrences udfordringer. I aftalen om tekstilvarer og beklædningsgenstande er der skabt balance mellem medlemmernes rettigheder og forpligtelser. Den Europæiske Union har accepteret en gradvis afvikling af multifiberarrangementets restriktioner på udtrykkelig betingelse af, at der skabes lige vilkår for den internationale konkurrence inden for denne sektor, således at samhandelen med tekstilprodukter reguleres af de styrkede normer og regler i WTO-systemet. Derimod er der ikke i tilstrækkeligt omfang sket fremskridt med hensyn til åbningen af tekstilmarkederne for tredjelande, hverken hos vore handelspartnere blandt industrilandene eller navnlig blandt visse udviklingslande.
Tekstilaftalen under GATT 1994 bør derfor ligeledes udmøntes i nye markedsmuligheder for Fællesskabets virksomheder, navnlig hvad angår førsteklasses tekstilvarer og beklædningsgenstande.
På tærsklen til WTO-ministerkonferencen i Singapore er det ubetinget nødvendigt, at Den Europæiske Union bevarer en fast og fælles holdning til gennemførelsen af aftalen om liberalisering af tekstilsektoren. Tidsplanen for den aftalte liberalisering og integration skal fastholdes, således at Fællesskabets industri kan være sikker på at kunne afslutte den igangværende omstrukturering og tilpasning til de nye internationale vilkår. Den fastlagte tidsplan giver den europæiske tekstilindustri tid til at omstille sig med færrest mulige sociale og regionale omkostninger, således at den vil kunne klare sig over for den voksende konkurrence fra udlandet, som især vil slå igennem under gennemførelsen af den sidste etape, som er fastsat til år 2005. Det er ligeledes nødvendigt, at Den Europæiske Union gør den gradvise integration betinget af, at de lande, som drager fordel af liberaliseringen, også overholder regler og discipliner, som hindrer dumping, svig, omdirigering af handelen, samt åbner deres markeder, og dette skal navnlig ske gennem definitionen af de varer, der skal liberaliseres i anden og tredje etape af integrationen i WTO-systemet. Det er i den forbindelse nødvendigt, at Kommissionen overvåger tilpasningen til WTO-systemet af de kvantitative restriktioner, som berører Fællesskabets eksport til tredjelande.
Unionen må desuden tage de nødvendige initiativer til, at der på ministerkonferencen i Singapore tages de første skridt til en seriøse dialog om forbindelsen mellem iagttagelse af et regelsæt for sociale mindstenormer og international handel med konkret henvisning til ILO-konventionerne om begrænsning af børnearbejde, afskaffelse af tvangsarbejde og om foreningsfrihed og beskyttelse af retten til at organisere sig og forhandle. Manglende overholdelse af miljømæssige krav og minimumskrav til arbejdsvilkår udgør som bekendt vigtige konkurrencefordrejende elementer i tekstil- og beklædningssektoren. Vi erkender, at globaliseringen af økonomien ikke i sig selv er negativ, heller ikke inden for tekstil- og beklædningssektoren, men en politisk regulering er nødvendig - på et passende niveau - for at rette kursen op og afhjælpe de negative virkninger, en opgave som det i denne fase kræves, at også WTO varetager med den ønskværdige effektivitet. Det er væsentligt at sikre, at de centrale dele af den europæiske økonomiske og sociale idé ikke går tabt under liberaliseringsprocessen eller under etableringen af et stort frit marked. Den europæiske borgers velfærd skal altid komme på førstepladsen.

Sonneveld
Fru formand, vi koncentrerer os i denne del af forhandlingen om mere end ét års erfaringer med anvendelsen af GATT-aftalen for landbrugsprodukter. Med henblik herpå har vi lyttet til dem, som skal arbejde med den, erhvervslivet. For mange var det skuffende. Den skarpeste kritik kom fra mejerisektoren og fra dem, der forarbejder dyreprodukter såsom slagtefjerkræ og æg. Alt sammen produkter med en forholdsvis høj merværdi. Deres eksportpræstationer er af stor betydning for det nationale prisniveau i den primære sektor. Den stærke afsvækkelse af EU's osteeksport er en af de vigtigste årsager til den lave udbetalingspris for mælk i Fællesskabet. Allerede nu viser det sig, at den aftalte ordning med eksportsubsidiedisciplin inden for mejerisektoren har en meget negativ virkning. Der er således al mulig grund til alligevel at få det bedste ud af dette begrænsende system. Med henblik på denne optimalisering af benyttelsen af de begrænsede eksportmuligheder er en alert, ikke bureaukratisk, men netop kreativ forvaltning af eksportsubsidierne nødvendig. Kommissionen spiller en hovedrolle i forvaltningsudvalgsproceduren i denne sag.
Er det Kommissionens og navnlig kommissærerne Brittans og Fischlers udtalte ambition ved hjælp af den tilladte ordning at muliggøre f.eks. en størst mulig eksport af sunde mejeriprodukter til det voksende verdensmarked? Erfaringerne fra det første år viser faktisk det modsatte. Af den forpligtede afvikling af subsidier med et pengebeløb gjorde vi på ét år, hvad vi havde lov at bruge seks år på. Det ser måske smukt ud set ud fra en budgetsynsvinkel, men som instrument til en rimelig landbrugsindkomst har den slået fejl. Begrænsningen af mængden er den største flaskehals. Jeg er ikke rolig for, om Kommissionen ikke alligevel giver den subsidierede eksport en lav prioritet. Vi har en aftalt ordning for seks år. Benyttelsen deraf må ikke skubbes til side, fordi kommissæren allerede har næste forhandlingsrunde i hovedet. Kommissær Brittan handler da temmelig overilet, hvis vi kan tro på pressemeddelelserne, når han allerede offentligt erklærer, at han går ind for fuldstændig afvikling af landbrugssubsidierne, idet han dermed fuldstændigt forbigår målsætningerne i Rom-Traktaten, navnlig artikel 39. Der er ikke tale om, at vi allerede nu bør drøfte yderligere koncessioner inden for landbrugssektoren.
Det, der diskuteres, er en klog gennemførelse af forpligtelser, som blev indgået for godt et år siden, og for hvilke vi endnu har næsten fem anvendelsesår foran os. Inden for disse rammer må EU gøre sin stilling på verdensmarkedet så stærk som muligt. Der blev bevidst valgt en gradvis og delvis afvikling; det forhindrer, at omhyggeligt opbyggede eksportstillinger pludselig skal opgives. Den hidtil førte politik synes imidlertid at være fuldstændig påvirket af spekulanter. Dermed er EU's soliditet som omhyggelig og pålidelig leverandør af levnedsmidler af høj kvalitet kommet alvorligt i klemme. Det var sandsynligvis netop vore konkurrenters hensigt. Har EU ikke været alt for naiv, da vi accepterede den ikke-aggregerede kvantitetsbegrænsning i Blairhouseaftalen? Og må vi ikke allerede nu gennemskue, at USA med den nye farm-bill indtager en yderst ekspansionistisk stilling med et subtilt formuleret eksportstimulerende sikkerhedsnet for de amerikanske producenter, når engang nøden på verdensmarkedet vil være størst. Eksportfremme er at benytte chancer for det offentlige og erhvervslivet. I det fælles forslag til beslutning anmodes Kommissionen om inden juni 1997 at foretage en analyse af de enkelte sektorers problemer, som de, der opererer i de forskellige landbrugssektorer, støder på ved gennemførelsen af GATT. Er Kommissionen rede til dette? Det drejer sig i den forbindelse om, hvordan en sund udvikling af verdenshandelen inden for landbrugsprodukter er mulig i erkendelse af nødvendigheden af og den virkelighed, at offentlige myndigheder formodentlig meget længe vil beskæftige sig med landbrugssektorens sociale og økonomiske velfærd. Det ser ud, som om forfatterne til Kommissionens strategi for den internationale handels globale udfordring ikke kender denne spændingsfyldte problematik. Der bruges i dokumentet på 22 sider alt i alt 7 linjer på landbruget. Denne begrænsede vægt synes at være fuldstændigt i overensstemmelse med kommissær Brittans ønske, igen hvis vi kan tro på pressemeddelelserne, nemlig at landbruget for en gangs skyld må behandles som en almindelig økonomisk sektor ligesom alle andre. Mener landbrugskommissæren det samme, eller er Kommissionens meddelelse om EU-eksportstrategien undgået hans opmærksomhed? Måske må vi på længere sigt, nødtvungent, gå over til et fuldstændigt afkoblet støttesystem. Men selv om det ville være tilfældet om f.eks. seks år, så har enhver, som i øjeblikket har ansvar for anvendelsen af handelsreglerne, pligt til ikke at lade den eksport, som i denne nye situation synes at være nærliggende, gå til grunde under den nuværende ordning.

Görlach
Fru formand, kære kolleger, hvis vi tænker tilbage på Uruguay-runden, så var det altid, som om landbruget var snublestenen eller det besværlige barn i hele forhandlingsforløbet. Vi ved også, at EU-industrien følte det forstyrrende, at man overhovedet var nødt til at tale så længe om landbrugspolitik. Hvis det denne gang - og det begynder i Singapore - ikke lykkes os, at Den Europæiske Union udarbejder klare kriterier for alle erhvervslivets sektorer med henblik på de forhandlinger, der begynder i 1999, så vil vi tabe i næste runde.
Jeg synes overhovedet ikke om - og det må landbrugspolitikere heller ikke gøre - at tilstræbe et kapløb med de andre partnere om verdensmarkedsandele ved hjælp af subventioneret eksport. Så vil vi tabe denne kamp, og vi bør tvinge de andre til heller ikke at gøre det. Det gælder netop og især for landbruget. Jeg er for eksport, vi er alle for eksport også af landbrugsprodukter, men ikke på bekostning af miljø og mennesker under tilsidesættelse af sociale og økologiske kriterier, som hidtil. Hvis vi fortsætter det, så vil den næste verdenshandelsrunde og også Singapore blive en katastrofe for EU og hele verden. Vi bør have mod til som EU at tvinge også amerikanere og de andre, der synger på samme vers som amerikanerne, ind på en ny kurs. Hvis det ikke lykkes os, så skal vi hellere slet ikke være med.

Soltwedel-Schäfer
Fru formand, mine damer og herrer, tekstilområdet kan man - selvom et minut desværre kun er meget kort tid - reducere til nogle få stikord og punkter. Det vedrører beslutningen og forberedelsen af Singapore på miljøog socialområdet, det vedrører emnet børnearbejde, det vedrører tekstilindustriens indvirkning på miljøet, men også på de beskæftigede, det vedrører emnet globalisering. Det vedrører også internationale politiske spilleregler for fremtiden for at fastlægge, hvad økologiske og sociale standarder ikke blot betyder for Europa, dvs. spørgsmålet om, hvorvidt de fortsat går nedad i frit fald, også uden for Europa, eller om disse internationale standarder omsider bliver forankret i Singapore og også inden for Europa som spilleregler i et frit indre marked.
Det er en politisk justering af WTO og et spørgsmål af helt afgørende betydning for fremtiden. På disse væsentlige punkter ser vi også på enigheden mellem de politiske grupper, at der er vidtspændende meninger herom, der alle på samme måde går i retning af sikring af sociale og økologiske standarder på tekstilområdet.

Pimenta
Fru formand, mine damer og herrer, der er nu gået to år siden afholdelsen af Marrakech-ministerkonferencen som afslutning på Uruguay-runden, hvor der undertegnedes en tillægsprotokol om oprettelse af Komitéen for Handel og Miljø, og hvor der tillige blev fastlagt et kommissorium og et tipunkts arbejdsprogram for Komitéen for Handel og Miljø frem til den ministerkonference, der skal afholdes i Singapore om tre uger.
Hvad er der så sket i mellemtiden? Intet konkret. Perspektiverne er yderst uklare. Der er intet i dag, der lader formode, at der på nogen af disse ti punkter, der er på dagsordenen, vil blive opnået nogen form for operationel beslutning hverken på det juridiske eller det praktiske plan. Kommissionsmedlem Leon Brittan sagde i går, at der er opnået en mindre aftale på et af punkterne, som jeg endnu ikke har set, men jeg håber, der er noget substans i det. Jeg er imidlertid meget pessimistisk med hensyn til de konkrete, praktiske og juridiske resultater af Singapore-konferencen.
Jeg er ligesom ordføreren, hr. Kreissl-Dörfler, og Miljøudvalget, stærkt optaget af spørgsmålet om, hvad der skal ske i Singapore. Det første svar på dette spørgsmål skal komme fra Den Europæiske Union, nemlig i form af en styrkelse af dens engagement politique , dens politiske profil, således at de andre dele af verden forstår, at spørgsmålet om handel og miljø er lige så vigtigt for Den Europæiske Union som telekommunikation og de mål, den på andre områder forfølger.
For det andet skal transparensen og demokratiet i WTO's virke øges. Det er navnlig nødvendigt at nå til enighed om de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre den i Marrakech aftalte artikel V i WTOoverenskomsten om større åbning i forbindelserne med ikke-statslige organisationer, interesseorganisationer og andre internationale organisationer.
Endvidere skal der fastlægges et mandat med henblik på forhandlinger om en ændring af artikel XX i den almindelige overenskomst med det specifikke formål at forene handelsbestemmelser og miljøbeskyttelse, således at de ændrede tekster kan vedtages på ministerkonferencen i 1998.
Endelig er der spørgsmålet om animal welfare. Noget må der gøres, hr. kommissær. Kommissæren kommer selv fra England, et land, hvor befolkningen med stort engagement kæmper for animal welfare . Vi kan ikke acceptere den totale mangel på overvejelser over dette spørgsmål fra Verdenshandelsorganisationens side. Vi kan ikke acceptere, at vores spæde lovgivning på dette område kan anfægtes af GATT-aftalerne.

Hughes
Fru formand, jeg erstatter Irene Crepaz, som var ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, men som forlod Parlamentet efter det seneste valg i Østrig.
Jeg vil gerne indlede med at komplimentere hr. Kittelmann mange gange for at have udarbejdet en fortræffelig betænkning. Hans beslutning indleder med at sige, at verdenshandelen skal bidrage til at højne levestandarden, sikre fuld beskæftigelse og fremme velstanden og ikke til en ødelæggende konkurrence om arbejdspladser. Dette er absolut rigtigt, det er af afgørende betydning for den holdning, som Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse har indtaget.
Den Europæiske Union vil spille en væsentlig rolle i Singapore, både ved at gå ind for indførelsen af arbejdsmarkeds- og miljøbestemmelser i multilaterale handelsaftaler og ved at sikre, at ILO får en fremtrædende position i arbejdet på at standardisere bestemmelserne på arbejdsmarkedet.
I punkt 72 i hr. Kittelmanns betænkning opsummeres den holdning, som er af afgørende betydning for både Social- og Miljøudvalget. Vi fordømmer absolut konkurrenceforvridninger, der forårsages af dumping på det sociale område og miljøområdet, og vi kræver, at der sættes en stopper for denne dumping ved indføjelse af miljøregler og sociale bestemmelser via en ændring af artikel XX i WTO-bestemmelserne. Det er absolut af afgørende betydning. Vi mener, at de grundlæggende arbejdsstandarder i ILO-konventionerne bør indføjes her i artikel XX i WTO-bestemmelserne. Disse grundlæggende arbejdsstandarder vil være: foreningsfrihed og retten til kollektive overenskomstforhandlinger, afskaffelse af krænkende former for børnearbejde, forbud mod tvangsarbejde og forbud mod diskriminering på arbejdspladsen. Vi mener, at dette er det absolut mindste, vi bør forsøge at få indføjet i WTO-aftalerne på nuværende tidspunkt.
Vi har selvfølgelig støtte fra en række EU-regeringer til denne holdning, men desværre er andre fortsat imod denne holdning. Måske ikke overraskende i betragtning af den britiske regerings indstilling til social- og arbejdsmarkedspolitikken i Den Europæiske Union synes den af være blandt dem, der er imod dette forslag.
Jeg vil opfordre dem, der siger, at det ikke er muligt, til igen at se på den OECD-undersøgelse fra 1994 af handel, beskæftigelse og internationalt anerkendte arbejdsstandarder. Dette var den rapport, som vore ministre behandlede i maj i år. Den konkluderer, at de økonomiske konsekvenser af grundlæggende arbejdsstandarder - dem jeg læste op - sandsynligvis vil være små, og at udviklingslandene vil opnå reelle fordele uden nogen sandsynlig negativ indvirkning på de udenlandske direkte investeringer. Alle vil med andre ord opnå kolossale fordele ved at indføje disse grundlæggende arbejdsstandarder i artikel XX i WTO-aftalerne.
Jeg håber, at sir Leon Brittan og EU-delegationen vil gøre alt, hvad der er muligt for at sikre, at disse sociale, grundlæggende arbejdsstandarder og miljøstandarder rent faktisk indføjes.

Katiforis
Fru formand, jeg vil bruge det minut, jeg har til rådighed, til at komme ganske kort ind på de internationale konkurrenceregler.
Jeg tror, at WTO-mødet i december 1996 er nødt til at tage nogle skridt i den rigtige retning. Dette er væsentligt, især på baggrund af økonomiens globalisering. Regeringerne sænker toldafgifterne over hele verden, hvilket betyder, at de ikke-toldmæssige barrierer opnår væsentlig betydning som hindringer for verdenshandelen, og konkurrencereglerne er en af disse hindringer, navnlig den manglende harmonisering af konkurrencereglerne.
WTO bør skabe en multilateral ramme for de internationale regler for samarbejde og konkurrencepolitik under hensyntagen til erfaringerne fra de seneste bilaterale aftaler såsom aftalen mellem Den Europæiske Union og USA.
Jeg vil tilføje, at Kommissionen desuden bør søge at styrke de gældende bilaterale aftaler og udvide dem til de andre store handelsmagter under hensyntagen til virksomhedernes legitime interesser med hensyn til fortrolig behandling af forretningshemmeligheder.

Randzio Plath
Fru formand, kære kolleger, verdenshandelskonferencen i Singapore, der er nært forestående, må ikke kun blive en omsættelseskonference og en revisionskonference, men derimod skal den også tage de nye emner op, som vi med rette allerede har tematiseret her i Europa-Parlamentet i slutningen af Uruguay-runden.
Man kan fastslå, at den frie verdenshandel er steget. Stigningstakterne fra 1994 til 1995 og også fra 1995 til 1996, der fremgår af Verdenshandelsorganisationens rapporter, understreger dette. Samtidig skal vi konstatere, at vi er langt fra en fair verdenshandel. Tværtimod, vi har dumpingtilstande, ikke kun prisdumping fra virksomhedernes side, men reelle dumpingforhold, også hvad angår handelens betingelser.
Derfor er tiden altså nu inde på konferencen i Singapore. Vi skal bekende kulør og opstille regler for det allerede omtalte emne handel og miljø, dvs. der skal gennemføres en miljøvenlig handel. Også arbejdsgruppen skal nedsættes igen, for at den når frem til konkrete resultater.
Men det vil være særlig vigtigt, at der på denne konference nedsættes en arbejdsgruppe vedrørende de sociale grundlæggende rettigheder og minimumsstandarder på handelsområdet. Denne arbejdsgruppe skal ikke blot bearbejde og analysere problemerne - og naturligvis skal der her tages udgangspunkt i de internationalt gældende ILO-konventioner om børnearbejde, om forbud mod tvangsarbejde, om de grundlæggende koalitionsfriheder - der skal her også tales om sanktionsmuligheder inden for handelens rammer, og - hvad der er endnu vigtigere - om et system med positive foranstaltninger, om et system med positive incitamenter, for at disse minimumsstandarder kan gennemføres både på miljøområdet og på det sociale område. Det er netop ikke protektionisme set ud fra industrilandenes synsvinkel, men det er et forsøg på at nå frem til menneskeværdige vilkår for produktionen og handelen i alle lande her på jorden, for GATT blev stiftet engang - og det gælder også for WTO - for at hæve levestandarden, sikre fuld beskæftigelse og en stadig voksende realindkomst og effektiv efterspørgsel, udvikle fuld udnyttelse af verdens ressourcer og udvide vareproduktion og vareudveksling. Denne målsætning for GATT og WTO bør fastholdes. Det er i europæisk interesse.
Men der er også andet at tage hensyn til. Når alt kommer til alt, har den frie verdenshandel ikke kun ført til en globalisering af markederne, transporten og kommunikationen, hvilket medfører væsentlige sikkerhedsproblemer, der omsider også skal behandles som et nyt emne, men også til, at stadig flere transnationale virksomheder så at sige kan opdele verden imellem sig i område- og priskarteller, i aftaler, i oligopoler og monopolagtige stillinger. Det skal forhindres.
Vi har brug for internationale konkurrenceregler. Bilaterale aftaler, som mellem Den Europæiske Union og USA, er helt klart en hjælp, men de er ikke nogen løsning, fordi det ikke kun drejer sig om spørgsmålet om informationer, men også om strategiske handlinger. Derfor skal vi forhindre karteldannelse og gennemføre fusionskontrol, en slags anti-trust-lov, også på internationalt plan og gå frem efter modellen for det europæiske indre marked, der jo heller ikke har begrænset sig til fri handel, åbning af grænser og fri markedsadgang, men samtidig også har indført regler for konkurrencefrihed og dermed netop også for et stykke statslig ordenspolitik. Den skal absolut vindes tilbage på det internationale plan, for at som sagt netop ikke de hundred største transnationale virksomheder, der i dag råder over en tredjedel af velstanden her på jorden, har det afgørende ord.
Inden for rammerne af WTO-konferencen bliver et krav fra Europa-Parlamentet endnu vigtigere end nogensinde før: Vi har ikke kun brug for den parlamentariske deltagelse på hvert område, nej, Den Europæiske Union skal først og fremmest tale med én stemme, hvis den ønsker en fair verdenshandel. For så vidt hører aftaleændringen og Europa-Kommissionens forhandlingsførerstilling inden for rammerne af regeringskonferencen 1996 til den handelspolitiske fitnesskur, Den Europæiske Union, dvs. verdens største handelspartner, skal gennemgå.

Pex
Fru formand, produktionen globaliseres, og tekstilsektoren globaliseres ligeledes. Det skaber utvivlsomt problemer inden for tekstilsektoren i forbindelse med tilpasningen til de nye tider med globalisering. Kun gennem virkelig omstrukturering og fornyelse kan tekstilsektoren i Den Europæiske Union tilpasse sig til verdenshandelens nye spilleregler. For de virksomheder, som ikke omstrukturerer, innoverer og tilpasser sig, gør liberaliseringen ondt. Det må ikke inden for industrien føre til misbrug af ordningerne vedrørende kvoterne og antidumpingsagerne. Det fører ofte til uberettigede klager. Jeg synes, at det er forkert.
Strategien for og gennemførelsen af kvoter og antidumping skaber problemer for importørerne og for handelen i al almindelighed. Globalisering kan kun fungere godt, hvis handelen kan fungere godt. Varer bliver liggende i havnen, fordi de ikke kan klareres ind. Jeg har allerede tidligere krydset klinger med Sir Leon Brittan om den måde, hvorpå antidumpingpolitikken gennemføres, og om den måde, hvorpå kvoterne forvaltes. Denne forvaltning af kvoter går ikke godt. Det skyldes ikke blot Kommissionen, men også den kendsgerning, at kvoter er noget bras, og de kan nu engang ikke forvaltes ordentligt. Men jeg gør store indvendinger imod, at dette volder importørerne stor skade.
I Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik mener jeg, at vi har udarbejdet en velafbalanceret udtalelse om tekstilsektoren takket være hr. Moniz' fortræffelige betænkning. Udtalelsen opfordrer til at træffe foranstaltninger for at nå frem til det liberaliserede marked i overensstemmelse med fremgangsmåden med faser ifølge GATT/WTO-aftalen. I udtalelsen understreges nødvendigheden af at indgå aftaler i multilateral sammenhæng tilstrækkeligt.
Min gruppe har forsøgt i nogle få ændringsforslag at fremhæve globaliseringen af handelen noget mere, da dette punkt ved nærmere eftertanke alligevel ikke kom rigtigt til udtryk.

Malerba
Fru formand, hr. Kommissær, kære kolleger, nu hvor Verdenshandelsorganisationens konference i Singapore nærmer sig, rummer hr. Kittelmanns betænkning en lang række henstillinger til regeringerne, traditionelle henstillinger, som endnu ikke har vundet gehør, og nye modige forslag, som f.eks. dem, der vedrører konkurrencereglerne på internationalt plan eller overensstemmelsen mellem handel og miljø. Men den stærkeste politiske forventning synes mig at være et signal vedrørende forslaget om det europæiske samfunds fremtid i det næste århundrede, nemlig den verdensomfattende handel, som den udfordrer os til at skabe. Det forekommer mig, at det amerikanske samfund ved det seneste præsidentvalg har taget denne udfordring op. Globaliseringen er ikke uundgåelig og udgør ikke en trussel for det velfærd, der er opnået i de rige lande, således som det hævdedes af det reaktionære højre. Enhver skal derimod selv sørge for at sikre sin fremtid, staten sikrer den individuelle frihed, men ikke en magt, der griber ind i denne. Omvendt vidner den march, som blev gennemført af millioner af moderate, først og fremmest middelklassefolk, i Rom sidste lørdag om en bekymring, som de europæiske ledere endnu ikke har taget sig af. Som Barbara Spinelli i en af sine ledende artikler i dagbladet »La Stampa« i Torino under underskriften »Forkastelsen af borgerskabet«, stiller Europas borgere spørgsmålstegn ved fremtiden, og gør oprør mod afgiften for Europa, ikke fordi de pludselig er blevet antieuropæiske, men fordi de ved, at de ofre, der skal bringes, skyldes konkurrencen på verdensmarkedet, og ønsker en udviklingsplan, og kræver at bevare erfaringerne fra et århundrede, der har søgt ligevægt mellem solidaritet og den enkeltes frihed. Europa kræver af sine ledere, at de skal udforme en samfundsmodel, der forener fuld beskæftigelse med høj social beskyttelse.
Vi forventer, at der på konferencen i Singapore bliver anledning til overvejelser, som ikke må forspildes.

De Clercq
Fru formand, jeg vil gerne her understrege betydningen af betænkningen af hr. Kittelmann, som det er lykkes at samle mange forskellige emner i én homogen vision. Singapore-konferencen vil faktisk behandle alle aspekter af vort økonomiske liv og de internationale økonomiske forbindelser og ikke blot de såkaldte traditionelle emner. Konklusionerne fra Singapore vil derfor være af afgørende betydning for opretholdelsen af et multilateralt frihandelssystem og de løbende eller nye forhandlinger. Institutionelt set henhører de sager, som drøftes i Singapore, dels under Unionens eksklusive beføjelser, dels under de beføjelser, som vi deler med medlemsstaterne. Dette fører til en vanskelig situation i betragtning af, at Traktaten efter fjernelsen af den forhenværende artikel 116 ingen steder længere forpligter medlemsstaterne til at samordne deres politik på de områder, som fortsat henhører under deres beføjelser.
Medlemsstaterne er imidlertid inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik dog forpligtet til at koordinere deres optræden i internationale organisationer og på internationale konferencer og der forsvare fælles standpunkter. Europa-Parlamentet skal derefter på passende måde høres herom og orienteres af Rådet, således som det er fastlagt i artikel J.7 i Maastricht-Traktaten. Dette er af så meget desto større betydning, som man tænker på, at konklusionerne fra Singapore ikke vil være nogen formelle aftaler, men tekster med en politisk forpligtelse, hvor hverken en formel høring af Europa-Parlamentet eller fra Rådets side Luns-Westerterpproceduren skal anvendes. I dette lys skal vort ændringsforslag nr. 27 ses. Det drejer sig her selvfølgelig ikke om at tage Unionens beføjelser med hensyn til fælles handelspolitik op til diskussion, men om at minde medlemsstaterne om deres pligter; navnlig deres forpligtelser over for Europa-Parlamentet, selv på de områder, hvor medlemsstaterne beholder deres beføjelser. Med dette ændringsforslag vil vi således simpelthen bekræfte og understrege Europa-Parlamentets informationsret.
Med henblik på regeringskonferencen viser disse institutionelle problemer tydeligt nødvendigheden af at give Unionen en effektiv og sammenhængende udenrigspolitik. Dette kræver en tydelig fordeling af beføjelser og institutionelle mekanismer, som gør det muligt for Den Europæiske Union udadtil at tale med én stemme og styrke dens optræden og stilling på den internationale skueplads. Jeg har den ære, fru formand, at lede Parlamentets delegation ved denne verdenshandelsorganisation, og jeg vil derfor gøre mit yderste for at sørge for, at der ved fastsættelsen af Unionens synspunkter tages tilstrækkeligt hensyn til vor institutions synspunkter.

Novo
Fru formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, Europa-Parlamentet fastlægger i dag politiske standpunkter vedrørende WTO og nogle af de sektorer, der er omfattet heraf. Kommissionens meddelelse om tekstil- og beklædningssektoren er langt fra på højde med, hvad der kunne kræves og forventes. Det er baseret på meget begrænsede undersøgelser, og Kommissionen fremlægger optimistiske scenarier og ledsageforanstaltninger til at forsøde vejen hen imod den endelige undergang for Fællesskabets tekstilindustri, i stedet for at definere en konkret og sammenhængende handlingsplan til støtte for denne industri.
Dette dokument er efter vores mening meget, meget foruroligende. Moniz-betænkningen må derfor udbedre Kommissionens mangler og udeladelser - og det glædede mig meget at høre, hvad hr. Moniz sagde i sit indlæg - og ud over de ændringsforslag, vi stillede i REX-Udvalget, foreslår vi derfor nu en ny ændring, som kan præcisere Parlamentets holdning til Kommissionens dokument yderligere.
På baggrund af den fremherskende fatalistiske stemning undrer vi os ikke over det nylige forslag vedrørende definitionen af de produkter, der skal liberaliseres i den anden fase af integrationen af tekstilvarer i WTO-systemet. Iblandt disse er der følsomme produkter, selv om det sagtens kunne have ladet sig gøre at definere en pakke, der ikke omfatter sådanne følsomme produkter. Vi må håbe, at Ministerrådet afviser den af Kommissionen opstillede liste og fjerner alle de produkter, der er særlig følsomme for Fællesskabets tekstilindustri.
Vi påskønner hr. Kittelmanns indsats, for så vidt angår forslag om indførelse af regler, der kan skabe større transparens i verdenshandelen. Vi er imidlertid overbeviste om, at sådanne regler er utilstrækkelige, og vi understreger, at man ikke må glemme hensynet til sociale og miljømæssige bestemmelser og heller aldrig acceptere en direkte eller indirekte sænkning af det sociale niveau, der er opnået i de mest udviklede samfund.
I Kreissl-Dörfler-betænkningen foreslås der med god grund et sæt miljøregler for verdenshandelen, men disse er efter vores mening alt for isoleret fra den sociale komponent. Vi mener, at der til en bæredygtig udvikling kræves en permanent sammenkædning af menneskelige udviklingsmuligheder og miljøbeskyttelse.
Betænkningen om Verdenshandelsorganisationen er langt fra på højde med det ønskværdige. Den foretager ingen analyse af den nuværende etape i liberaliserings- og globaliseringsprocessen inden for WTO-systemet, den vurderer ikke følgerne af de aktuelle udviklingstendenser i de nationale økonomier, og den undervurderer den rolle, som ILO bør spille. I modsætning til hvad GATT og WTO hævder, vil de nuværende retningslinjer ikke fremme velfærdet og beskæftigelsen. De 18 mio arbejdsløse i Den Europæiske Union og FN's rapport om uddybningen af kløften mellem fattige og rige lande er det klareste dementi af en sådan trosbekendelse.
Hr. Kittelmanns betænkning tager således sigte på at videreføre og uddybe de nugældende retningslinjer og undlader at søge alternativer. Det kan derfor ikke forbavse nogen, at den anbefaler at gå videre med liberaliseringen inden for landbruget og foreslår en reform af den fælles landbrugspolitik, der tager hensyn til tredjeparters interesser, og at fællesskabspræferencen opgives, det er heller ikke forbavsende, at den søger at undergrave den overgangsordning, der foreslås i Moniz-betænkningen, eller at den slår til lyd for en fuldstændig liberalisering af tjenesteydelser, telekommunikation og investeringer.
I stedet for demokratisk kontrol forestået af de nationale parlamenter eller Europa-Parlamentet foreslås noget for os uacceptabelt, nemlig at medlemsstaterne lader sig repræsentere i WTO af Kommissionen.
Til sidst skal det nævnes, at Ministerrådet på sin samling den 29. oktober - så vidt jeg er orienteret - vurderede, at det var uhensigtsmæssigt at sætte spørgsmålet om indførelse af sociale bestemmelser i WTO-systemet på dagsordenen og heller ikke problemet vedrørende tvangsarbejde og organiseret børnearbejde. Dette er et passende udtryk for det hykleri og de interesser, som er fremherskende i Verdenshandelsorganisationen.

Lannoye
Fru formand, jeg tror ikke, at der i Parlamentet er nogen, der bestrider, at det er nødvendigt med internationalt anerkendte handelsregler. WTO og selve princippet med oprettelsen af den er en god ting. Når dette er sagt, må det også siges, at principperne, der ligger til grund for dens funktion, er en anden ting. Man konstaterer faktisk i selve aftaleteksten, at hierarkiet af værdierne er følgende: Det er først væksten i produktionen og handelen med varer samt tjenesteydelser. Det er den absolutte prioritet hævet over enhver anden betragtning. Målet med en bæredygtig udvikling er således subsidiært og konferencen i Rio glemt. På samme måde som beskyttelsen af miljøet, respekten for samfundsrettighederne og menneskerettighederne ikke er til stede. Da der ikke er nogen institutioner i verden af samme art, der har en reel overnational magt ligesom WTO, tror jeg ikke, at man vil ændre meget.
Hvad findes der egentlig i WTO-aftalerne ud over det, der i dag er blevet sagt? Der er en artikel 16, der siger, at hver stat skal sørge for, at dens love, regler og administrative procedurer er i overensstemmelse med dens forpligtelser, således som de er nævnt i aftalerne. Hvad giver det? Det giver en logisk sløjfning af enhver social lovgivning og miljølovgivning i de såkaldte udviklede lande. Vi konstaterer det allerede i Den Europæiske Union. En række interne lovgivninger i Den Europæiske Union er truet. Jeg kan nævne dem i rækkefølge: Rævesakse, aftalen om BST, hormoner i kød, chokolade, bananer og nu til sidst lovgivningen om de nye levnedsmidler, der er under udarbejdelse. Alt dette er truet af tilbagegang af WTO-aftalen, som vi desværre har accepteret for to år siden.
Jeg glæder mig så over de konkrete forslag, der er stillet i de forskellige betænkninger, der er nævnt i dag, men jeg har ikke meget håb for Singapore, navnlig efter at have hørt Sir Leon Brittan i går. Jeg fornemmer ikke en politisk vilje til forandring. Det er muligt, at jeg tager fejl, det håber jeg. Det vil vi se efter Singapore, men jeg må sige åbent, at jeg ikke tror på det.

Vandemeulebroucke
Fru formand, kære kolleger, denne betænkning er for en stor del baseret på den frie handels absolutte almagt. Alt det andet gøres egentlig uegnet. Vi har efter min mening en angstvækkende og tiltagende globalisering, et øget antal transnationale virksomheder og stadig større koncentrationer. Denne betænkning udtrykker den overbevisning, at hele problematikken omkring Verdenshandelsorganisationen egentlig i alt for høj grad og udelukkende må ses i forhold til den tiltagende globalisering.
Der lægges i betænkningen en underordnet vægt på f.eks. stedet og involveringen af udviklingslandene, hvis udvikling sker i forskellige tempi. Der lægges også alt for lidt vægt på supplerende normer, som ikke kan ses løsrevet fra det, som hedder bæredygtig vækst, miljønormer, sociale, internationale normer, forbud mod børnearbejde, tvangsarbejde, ligeværdighed for mænd og kvinder samt foreningsfrihed. Også disse må tages op inden for rammerne af vore samtaler i Verdenshandelsorganisationen. Der står vi slet ikke som én helhed. Vi er endda uenige i Den Europæiske Union.
De største internationale virksomheder koloniserer egentlig de internationale organisationer, uden at der i den forbindelse også er blot nogen tale om virkelig demokratisk kontrol. Hermed står vi ved det afgørende valg mellem to verdensmodeller. Enten valget af den absolutte prioritet til mere rationalisering, større produktivitet, større fleksibilisering, mere delokalisering eller valget af andre fundamentale værdier, som Europa bør og kan anvende i den nye verdensdimension. Deri befinder sig respekt for, at menneskets ressourcer er begrænsede. Erkendelsen af, at vi skal udvikle og udbygge fremtidsorienterede socioøkonomiske modeller. GATT og WTO vælger den gamle model, en model, som endda strider imod tidligere indgåede forpligtelser og aftaler såsom dem fra Rio. Verdenshandelsorganisationens endelige tekst omfatter bilag på 22.000 sider. Hele teksten skulle man tage, som den var, eller lade være. Jeg giver blot et eksempel på en del deraf.
Med hensyn til de fytosanitære foranstaltninger i landbrugsspørgsmålet, må vi lade os lede af Codex Alimentarius, som fuldt ud kontrolleres af industrigiganter som Cargil, Nestlé, Unilever og Coca Cola. Nogle af de 100 kæmper, som fuldt ud kontrollerer de verdensomspændende kædeforretninger for levnedsmidler, nu vi taler om demokrati!
Denne overvejelse genfinder jeg ikke i Kittelmann-betænkningen. Der vil stadig være temmelig meget at diskutere. Jeg håber, at dette vil være begyndelsen til en bred samfundsdiskussion, som kan gå så vidt, at vi endelig kunne lade vort sociale og vort økologiske ansvar være med til at deltage i de konventioner, som snart står på programmet.

Martinez
Fru formand, vi har i Verdenshandelsorganisationen en ny international organisation i en verden med meget effektive organisationer, som alle indbyggerne i Goma, Zaire, ved. Hr. Kittelmann, han er yderst optimistisk, det er en optimisme, som man kunne kalde »en britisk Lords«. Verdenshandelsorganisationen vil moralisere og føre an med en kodeks for god opførsel. Naturligvis taler man ikke om Pakistan og Indien, om den økonomiske udnyttelse af børn, og man taler ikke om de valutamæssige svingninger.
Da dollaren var lig med fem francs, havde De Forenede Stater 40 % af verdensmarkedet for korn, men da dollaren var lig med ni francs, havde De Forenede Stater nu kun 25 % af verdensmarkedet. Alt dette er sekundært. Det vigtige er at have en løsning på stridighederne, alle ved for øvrigt, at dette fungerer for kød med hormoner og for bananer.
Der vil være paneler på tre medlemmer, valgt fra en liste på femten dommere, og disse dommere vil også være frie til at modsige De Forenede Stater, som hr. Boutros Boutros Ghali er fri. Der vil være et appelorgan på syv medlemmer med De Forenede Stater og deres slaver, New Zealand, Philippinerne, Uruguay, Ægypten og endog Tyskland, som, man ved, har stået helt frit med Chiquita, der finansierer det socialistiske parti og det liberale parti over banansagen.
Og til slut, fru formand, har Verdensbanken udfærdiget en rapport, der fortæller, at man ville tjene 500 milliarder dollars. Nobelpristageren i økonomi, Maurice Allais, har kunnet konkludere, at denne rapport ikke har nogen som helst videnskabelig værdi.

Fantuzzi
Fru formand, vor gruppe, selv de medlemmer, der repræsenterer landbruget i denne, har ikke spildt tiden med at kæmpe til skade for Verdenshandelsorganisationen. Dette er verdens gang, og landbruget kan ikke tillade sig den luksus at kæmpe imod verden. Efter et års gennemførelse må man i øvrigt sige, at der ikke er sket den katastrofe, som visse forudså, ej heller inden for landbrugssektoren, men der har utvivlsomt som nævnt af andre kolleger været tale om problemer.
Hr. Sonneveld har talt om visse landbrugssektorer, og jeg vil erindre om et par andre, nemlig sektorerne for middelhavsprodukter, som allerede havde haft færre forsvarere inden for den fælles landbrugspolitik, som havde haft større problemer ved gennemførelsen af GATT-aftalerne, og som i visse tilfælde har været genstand for den egentlige reform af disse fælles markedsordninger. Problemerne er opstået, når Den Europæiske Union har forvaltet disse aftaler en smule defensivt og i en lidt ydmyg tone. Men jeg har været i Cork og deltaget i den af Kommissionen arrangerede konference om landbrugspolitikkens fremtid. Meget interessent, men jeg mener, at prøvestenen vil blive en revision af markedspolitikken inden for landbrugssektoren, der virkelig skal gennemføre miljøaspekterne og aspekterne for politikken i landdistrikterne. Fra dette synspunkt er den nye forhandling, som skal påbegyndes i 1999, altså om ikke så længe, med den udfordring der ligger i afskaffelsen af produktionsstøtten, blive den virkelige prøvesten, også med hensyn til reformen af markedspolitikken inden for Den Europæiske Union. Amerikanerne har allerede gjort det med deres Farm Bill , og de er allerede ved at foreslå en aggressiv politik for eksporten af ikke-støttede levnedsmidler fremstillet på grundlag af landbrugsprodukter. Jeg mener, at vi mere eller mindre bør udnytte disse erfaringer.
I disse dage indledes FAO's topmøde i Rom. Også dette skulle blive en anledning til overvejelse af en reform af reformen af den fælles landbrugspolitik, men jeg tror i det hele taget, at vi straks bør benytte de lejligheder, som Verdenshandelsorganisationen byder på det fytosanitære område og reglerne om oprindelsesbetegnelse for levnedsmidler fremstillet på grundlag af landbrugsprodukter.

Valdivielso de Cué
Fru formand, jeg deltager meget gerne i denne forhandling under ét om 3 indbyrdes forbundne emner fra REX-Udvalget: Betænkningen af Kreissl-Dörfler om miljøsociologi, betænkningen af Moniz om tekstilsektoren og naturligvis betænkningen af Kittelmann om WTO, som er den betænkning, jeg hovedsageligt vil tale om.
Trods meningsforskelle vedrørende hr. Kittelmanns betænkning mener jeg, den har mange fordele. For det første fastsætter den klare juridiske bestemmelser over for den stærkeres ret, dvs. gennem den respekt, der kan kræves for nogle retsregler, der er vedtaget efter fælles overenskomst, og som hr. Moniz også har slået til lyd for, navnlig vedrørende tekstilspørgsmålet. Desuden fremhæver hr. Kittelmanns betænkning dette under punkt 6: Han taler om solidaritetsprincippet, der foreskriver, at de fattigste lande får fuld adgang til markedet, uden at de tvinges til helt at åbne deres markeder , og han insisterer endvidere på, at der etableres et hjælpeprogram for disse lande. Endelig understreger denne betænkning, at WTO ikke bør skabe uligevægt ved at gennemføre nogle ensidige foranstaltninger: En klar advarsel mod håndhævelse af den stærkeres ret, et fænomen, som vi ser i øjeblikket i USA-Cuba-spørgsmålet, og som vi prøver at undgå med Helms-Burton-loven.
Generelt finder jeg kravet om, at virksomhederne i Den Europæiske Union skal have bedre information om handelspolitiske redskaber, meget positivt. Jeg mener derfor, at de 3 betænkninger, vi behandler, har meget stor positiv betydning, navnlig hr. Kittelmanns almengyldige betænkning om WTO.

Rosado Fernandes
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Moniz for hans betænkning, hvori der gives en yderst afbalanceret redegørelse for den situation, som den portugisiske tekstilsektor reelt befinder sig i. Vi har alle vidst - selv uden at være imod globalisering i sig selv - at i den ekstreme udformning den har fået, og med den amerikanske økonomis og de multinationale koncerners absolutte dominans, ville den få den indvirkning på den europæiske økonomi, som den nu har fået. I nogle tilfælde fordi den europæiske økonomi er tilpasset velfærdsstaten, i andre tilfælde fordi der er tale om tilbagestående økonomier, som det er tilfældet i mit land, Portugal. Realiteterne er, at med den ulighed, der hersker i verden, er der nogen, der nyder godt af andres fattigdom, og nogen, der nyder godt af andres højteknologi.
Det er vanskeligt at nå til enighed nationerne imellem, for så vidt angår bevarelsen af et menneskeværdigt niveau for den arbejdende befolkning. Det er ikke nødvendigt at være hverken venstre- eller højreorienteret, det er nok at have sin sunde fornuft og en vis intelligens for at kunne analysere, hvordan tingene hænger sammen, og for at se, at de foranstaltninger, der blev truffet i forbindelse med det absolutte nederlag, som Europa led under GATT-forhandlingerne, ville få negative følger i fattige lande som Portugal. Der blev ikke forhandlet klausuler, der var ikke det fornødne mod til at forsvare fattige økonomier mod fremstormende eller udbyttende økonomier som nogle af de asiatiske. Resultatet kan nu ses, og problemet er udelukkende af politisk art, det er ikke et spørgsmål for økonomer, det er et spørgsmål for den, der forstår at læse menneskeskæbner og at forsvare dem, der bliver udnyttet af andre.

Gasòliba i Böhm
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne under denne forhandling komme med en specifik udtalelse vedrørende hr. Moniz' betænkning, da det glæder mig, at den internationale situation i tekstil- og beklædningssektoren i Den Europæiske Union har fået særlig opmærksomhed, for det er faktisk en vigtig industri på grund af produktionen, samhandelen med udlandet og beskæftigelsesniveauet, som ligeledes kræver særlig opmærksomhed. Og det glæder mig, at hr. Moniz anlægger et rigtigt synspunkt og ikke kræver direkte indgreb og heller ikke anlægger en protektionistisk linje, men kræver ligevægtige forhold, som ikke ødelægger denne sektors evne til at være til stede på de internationale markeder, og som kræver, at sektoren ikke udsættes for fordrejninger eller diskrimination, som kan få en meget negativ indflydelse på den nødvendige omstilling og tilpasning til det internationale marked, som i øjeblikket styres af Uruguay-rundens aftaler og administreres af WTO.
Jeg vil derfor gerne anmode om, at man specifikt studerer de punkter, hvor man kræver loyal konkurrence, mulighed for at træffe foranstaltninger over for de regler, der hindrer markedsadgangen, eller som kan give anledning til svig, eller som i realiteten indebærer en social, arbejdsmæssig eller handelsmæssig diskrimination, der - og det vil jeg gerne understrege - ville være til meget stor skade for tekstilindustrien og dens muligheder i Den Europæiske Union.

Graefe zu Baringdorf
Fru formand, de, der ønsker at handle, er altid dem, der har en stærk position, og de dikterer de andre deres betingelser. Der handles ikke for at gøre de fattige rige eller mætte dem, der sulter, men derimod for at tjene penge på handelen. Det kan der heller ikke siges meget imod, man bør bare frigøre det for denne myte. Når vi diskuterer om, at dyretransporter går til Nordafrika, og bliver oprørte over dyrenes forhold, så er det rigtigt, men det egentlige grundproblem ligger i, at vi sender dyr dertil, selvom der er dyr nok dér. Burkina Faso, Mali, Niger, verdens fattigste stater lever traditionelt af kvægopdræt. De er ikke længere i stand til at afsætte deres kvæg, fordi vi kommer anstillende med subventionerede levende dyr, der oven i købet bliver pint og plaget, og tager markedet fra dem.
Så siger vores landbrugsminister Borchert, der nu er på verdensernæringskonferencen: Det skal vi imidlertid gøre, fordi disse markeder ellers besættes af New Zealand og Australien, og så kommer dyrene endnu længere fra. Det drejer sig altså ikke om at mætte, men derimod om markeder. Hvad skal dyrene fra New Zealand i Nordafrika, når der er nok dyr dér? Det betyder, vi skal sikre den grundlæggende ret til ernæring. Vi skal i alle internationale aftaler indføje bestemmelsen om, at de enkelte folkeslag har en grundlæggende ret til at trække sig tilbage til deres ernæringsgrundlag og sikre det, og vi skal træffe aftaler om, at handelen ikke kun må foregå på de stærkes betingelser og føre til, at de fattige gældsættes og forarmes, men foregår til gavn for dem, hvis vi da virkelig ønsker at indføre en etos i den internationale handel.

Van der Waal
Fru formand, med afslutningen af Uruguay-runden blev der under WTO's overvågning taget et vigtigt skridt hen imod en mere fri verdenshandel. Det er nødvendigt, at Singapore-konferencen går videre ad den vej, man er slået ind på, men det skal være inden for tydelige rammer for en ansvarlig politik med hensyn til miljøbeskyttelse, socialpolitik og udviklingssamarbejde.
I de fattige landes interesse skal de løfter, som de rige lande har afgivet i tidligere handelsaftaler, opfyldes. Der skal også stræbes efter yderligere nedskæring af importafgifterne for de mindst udviklede lande. Ny politik på det sociale område skal rettes mod bekæmpelse af dårlige tilstande såsom tvangsarbejde og udnyttelse af børn, men tilbageholdenhed er påkrævet på dette område med henblik på den kulturelle kontekst og risikoen for kamufleret protektionisme.
Hvad endelig forholdet mellem handel og miljø angår, er vi navnlig enige i henstillingerne i Kreissl-Dörflerbetænkningen vedrørende integrering af de multilaterale miljøaftaler i WTO og forbudet mod eksport af miljøforurenende produkter.

Smith
Jeg vil gerne komplimentere hr. Moniz for hans fortræffelige betænkning. Hr. Moniz peger med rette på den foruroligende nedadgående tendens i beskæftigelsen inden for tekstilindustrien, og denne tendens ser desværre ud til at fortsætte. Det er helt klart, at en del af ansvaret for denne nedadgående tendens ligger hos producenter og detailhandlere, som flytter produktion og forædling til udlandet, og som undertiden drager fordel af lave sociale og miljømæssige normer og på skamfuld vis udnytter arbejdstagere, som har meget få rettigheder og ingen indflydelse.
Hvis vi skal udarbejde en strategi til at tackle denne situation, mener jeg, at vi også har brug for gennemsigtighed fra industrien selv. Vi skal have at vide, hvis producenter og detailhandlere flytter aktiviteter til udlandet, hvilke investeringsstrategier de har, og hvilke markeder disse investeringer i udlandet efter planen skal tjene. Kommissionen har regelmæssigt møder med repræsentanter for tekstilindustrien, og vi beder Kommissionen om at fortælle os, hvilke oplysninger den modtager på grundlag af disse møder, navnlig med hensyn til tendenser og investeringsstrategier. Kommissionen kunne måske endog udarbejde en rapport om tendenserne med hensyn til EU-virksomheders flytning til udlandet.
Den anden del af hr. Moniz' betænkning, som jeg finder særdeles hensigtsmæssig, er kravet om en undersøgelse af anvendelsen af børnearbejde i Den Europæiske Union. Jeg mener, at vi bør gå videre og se nærmere på arbejdspraksisen generelt i Den Europæiske Union. Financial Times offentliggjorde for nylig en rapport, som viste omfanget af fordægtige former for arbejdspraksis og ekstremt lave lønninger, og det var kun i Det Forenede Kongerige. Jeg vil derfor bede Kommissionen om at se meget alvorligt på dette og undersøge denne praksis.

de Melo
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, i det europæiske fællesskab er der divergerende og undertiden indbyrdes modstridende interesser mellem de medlemsstater, der hovedsagelig producerer produktionsgoder, og dem, der producerer forbrugsgoder. Den europæiske tekstil- og beklædningsindustri har længe været offer for en økonomisk politik, som tillader, at en dårligt reguleret og i nogle tilfælde svigagtig indførsel af tekstilvarer bruges som bytteobjekt for eksport af produktionsgoder.
Det er velkendt, at Fællesskabet efter langvarige og vanskelige forhandlinger tiltrådte aftalen om tekstil- og beklædningsprodukter i slutakten fra Uruguay-runden. I denne aftale fastsattes de nødvendige tilpasninger af den europæiske tekstilindustri til de nye internationale vilkår for produktion og markedsføring af tekstilvarer. Der blev således indgået aftale om en gradvis integration, der skal gennemføres i fire etaper over ti år. En politik, der tjener andre interesser, uanset hvor fortjenstfulde og legitime de end måtte være, kan under ingen omstændigheder ændre denne internationale aftale. Det er op til Parlamentet, fru formand, at føre kontrol med opfyldelsen af denne - jeg gentager: internationale - aftale og kritisere eventuelle negative indvirkninger på tekstilsektorens økonomi og sociale problemer, som en manglende efterlevelse af aftalen vil medføre. Hr. Moniz' fremragende betænkning, der går i denne retning, behandler dette problem udtømmende, og den bør derfor vinde tilslutning.

Garosci
Fru formand, på så kort tid er der kun lige plads til at erindre om et fundamentalt begreb i forbindelse med alle de emner, vi i dag behandler, nemlig spørgsmålet om den internationale og interne sammenhæng, hvori handelen indgår, dvs. handelen som grundlinjen i en trekant, hvori man betragter den som indehaver af en hovedrolle på markedet tillige med to andre sider, der hedder industri og forbrugere. Verdenshandelen og den interne handel bygger således deres effektivitet på et effektivt distributionssystem, og jeg tror, at det er i denne retning, vi skal styre vore bestræbelser for at knytte og forbedre forbindelserne mellem landene.
Vi ved, at et gammelt ordsprog siger: «Hvor der hersker fred, kommer der handel«. Vore bestræbelser særlig inden for de sektorer, som vi i dag behandler - nemlig først og fremmest tekstilsektoren, men tillige mange andre, som f.eks. levnedsmiddelsektoren - skal særlig være rettet mod de små og mellemstore virksomheder, som, fremhæver jeg endnu en gang, er den grundlæggende drivkraft for økonomiens funktion i Det Europæiske Fællesskab.

Muscardini
Fru formand, den tragiske situation, hvori tekstil- og beklædningssektoren i Europa befinder sig, bevirker, at vi ikke må angribe emnet bureaukratisk og retorisk. De 850.000 arbejdspladser, der er gået tabt inden for sektoren, og udsigten til, at beskæftigelsen og produktionen fortsat vil falde i de næste 10 år, må forpligte Unionen til ikke at nøjes med Verdenshandelsorganisationens regler med henblik på at skabe virkeligt ligelige konkurrencevilkår og sikre effektiv adgang for de europæiske virksomheder til verdensmarkederne.
Handelsaftalerne mellem Den Europæiske Union og tredjelandene - Tyrkiet, Østlandene, det tidligere USSR, Indien, Pakistan og Kina - skal sikre minimumsbetingelser for ligevægt inden for tekstilsektoren og forpligte Kommissionen til at sige nej til aftaler på områder, hvor der findes forhold, der favoriserer produktionen ved metoder, der i det mindste er usædvanlige i forhold til de internationale økonomiske og demokratiske regler og sige nej til f.eks. varer, der er fremstillet af børn, uden at der føres kontrol med, at de nyder de mest elementære menneskerettigheder.
Jeg henleder Kommissionens opmærksomhed på problemet om anerkendelse af uld som en landbrugsvare, særlig med henblik på at undgå, at der uden for tekstilsektoren hurtigt kan indtræde kriser også for uldproduktionen, der taber arbejdskraft, og som har behov for en række foranstaltninger til at bremse krisen med henblik på at undgå, at fåreholdet forsvinder fra Fællesskabets område.

Ettl
Fru formand, om WTO-betænkningen vil jeg som nyt medlem af Europa-Parlamentet gerne især fremhæve som noget positivt, at Kommissionen i sin meddelelse til Rådet har medtaget Socialudvalgets krav om nedsættelse af en arbejdsgruppe vedrørende spørgsmål om den sociale minimumsstandard. Og dét, fordi Europas fagforeninger i over tyve år har arbejdet intensivt for, at arbejdstagernes rettigheder også tilgodeses i internationale handelsaftaler især i betragtning af, at de økonomiske integrationer bliver stærkere og stærkere.
I den forbindelse drejer det sig absolut ikke om en ny protektionisme. Den internationale arbejdsdeling vil fortsat fungere, og udviklingslandene vil fortsat få tilstrækkelig store produktionsfordele. I denne henseende ændrer verden sig som bekendt meget, meget langsomt. Derfor er vores krav til repræsentanterne for Kommissionen: Det standpunkt, der allerede er fastlagt, skal overholdes til punkt og prikke i Singapore uden indskrænkninger af nogen art!

Chanterie
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, Singapore-konferencen skal fastlægge de nye temaer for verdenshandelen, og uden tvivl vil der blive talt om verdenshandelen og miljøet, men vi vil også have, at der tales om verdenshandelen og den sociale dimension. Vi forventer, at Kommissionen og Ministerrådet ikke blot kæmper for free trade , men også for fair trade og lægger mere vægt på fair trade . Der er to flaskehalse for tekstil- og beklædningssektoren.
For det første de sociale minimumnormer. Vi foreslår, at fem grundlæggende WTO-konventioner overholdes. Her drejer det sig ikke om protektionisme, hr. kommissær, det drejer sig om de såkaldte kollektive rettigheder, f.eks. ret til foreningsfrihed og f.eks. beskyttelsen af børn mod udnyttelse gennem børnearbejde. Dette er ikke protektionistiske foranstaltninger. Desværre har Ministerrådet på grund af nogle medlemsstaters blokering endnu ikke fastlagt noget mandat med henblik på at anmode om en arbejdsgruppe vedrørende sociale normer. Men hvordan kan vi forklare dette for den europæiske tekstilindustri? Her er både arbejdsgivere og arbejdstagere interesserede.
Den anden flaskehals er den anden fase af overgangen fra multifiberarrangementet til Verdenshandelsorganisationens regler. Der er under Uruguay-runden indgået tydelige aftaler og opstillet betingelser. Er disse opfyldt? Er der opnået balance? Uruguay-runden omhandlede en gensidig åbning af markeder. Har eksportlandene fremsat acceptable forslag? Jeg ville gerne have, at kommissæren skaffer os tilstrækkelige oplysninger derom. Jeg er bange for, at vi endnu en gang løber risikoen for, hvad jeg kalder naiv frihandel. Det gælder den europæiske tekstil- og beklædningsindustris fremtid. Det vil sige direkte to en halv million arbejdspladser, indirekte endnu to millioner arbejdspladser. Dette er den tydelige indsats. Lad os blive inspireret af De Forenede Stater, som ikke tøver med at beskytte deres egen industri.

Carl Lang
Fru formand, i tekstilsektoren såvel som i mange andre sektorer har de barske kendsgerninger indhentet og overgået illusionerne af en Verdenshandelsorganisation, der er blevet præsenteret på en løgnagtig og demagogisk måde som rimelig og gavnlig for alle.
Handelskulten, den hellige frihandel og dogmet om globalisme fortsætter med bevidst at ofre hundredvis af arbejdspladser i Europa. Politikken med åbning for verdenskonkurrencen, der allerede er startet i tekstilsektoren, fremkalder et stort tab i vores industrielle og sociale struktur og sætter tusindvis af lønmodtagere på gaden.
Den endnu større liberalisering inden for handelen, som den allerede er planlagt, vil gøre tabet dødeligt. Hverken forskning eller modernisering af produktionsteknikkerne vil redde de arbejdspladser, der er dømt til at forsvinde på grund af den barske globale konkurrence. Den forrykte søgning efter konkurrence, der er en følge af grænsernes åbning, fører vores virksomheder til afskedigelser, til forflyttelser for ikke at sige brug af sort arbejdskraft. Denne logik og denne ordning er socialt kriminel og økonomisk skadelig for Unionen.

Caudron
Fru formand, jeg har et minut, og det er ikke meget til at sige tre ting med hensyn til tekstilsektoren uden at glemme at lykønske vores kollega, hr. Moniz, med hans betænkning.
Allerførst vil jeg gerne som parlamentsmedlem valgt i det nordlige Frankrig, der er en region, som har mistet tusindvis af arbejdspladser inden for tekstilindustrien, give udtryk for den dybe ængstelse hos arbejderne inden for denne sektor ved meddelelsen om nye afskedigelser. Dernæst fastslår jeg som franskmand, at vores tekstilsektor har en fremtid, hvis vi bruger vores teknologiske og kvalitative fordele samt kredsløbene og de nye metoder på beklædningsområdet. Endelig opfordrer jeg som europæer igen Kommissionen og Rådet til at indføre de absolut nødvendige sociale klausuler.
Når man ser denne sektors manglende struktur i udviklingslandene, er det umuligt at klamre sig til klausulen om den mest begunstigede nation i GATT og afskære sig fra foranstaltninger, der er velgørende for alle, til forsvar for vores tekstilindustrier. Måtte vi denne gang endelig blive hørt!

Porto
Fru formand, også jeg takker min kollega i REX-Udvalget, hr. Fernando Moniz, for hans betænkning, og understreger, at der er god grund til at støtte det foreliggende forslag til beslutning, som forsamlingen skal stemme om.
Da det drejer sig om en sektor med store problemer, skal det på det kraftigste understreges, at det også er en sektor med gode fremtidsperspektiver og af stor betydning for Europa. Tekstil- og beklædingssektoren har en direkte økonomisk betydning, navnlig for bevarelsen og skabelsen af arbejdspladser i industrien og i hermed beslægtede aktiviteter, og adgangen til tredjelandes markeder for dens produkter vil afhænge af anerkendelsen af den europæiske modes fortrin set i sammenhæng med kulturværdier, som er et distinktivt træk ved Europas tilstedeværelse i verden.
Endvidere er det nødvendigt, at vore ansvarlige indtager en fast holdning, og der skal, som hr. Eurico de Melo understregede, lægges særlig vægt på, at de frister, der er fastsat i GATT-aftalen, overholdes, idet Fællesskabets virksomheder således får tid til at planlægge og gennemføre de nødvendige tilpasninger; der må ligeledes stilles krav til tredjelandene om at åbne deres markeder og ophæve restriktive importprocedurer og restriktioner på eksporten af de for os nødvendige råmaterialer.
I forlængelse af det program for omstrukturering af tekstil- og beklædningsindustrien, der for tre år siden iværksattes af de portugisiske myndigheder, må de direkte støtteforanstaltninger til sektoren styrkes, således at den bliver i stand til at klare konkurrencen på et åbent marked, som overholder reglerne for international samhandel; desuden er det bydende nødvendigt, i takt med at moderniseringen af sektoren fører til frigørelse af arbejdskraft, at fremme alternative aktivitetsområder, som kan opsuge den overskydende arbejdskraft.
Inden for rammerne af en sådan politik til fremme af alternative aktivitetsområder må der drages omsorg for, at de pågældende foranstaltninger iværksættes i de nuværende tekstilområder, for at det eksisterende sociale niveau kan opretholdes i disse områder, og det må undgås, at investeringerne på ny koncentreres i de i forvejen overbefolkede storbyområder, hvilket ville være ressourcespild og blot ville forværre forholdene yderligere.

Torres Marques
Fru formand, her før WTO-ministerkonferencen i Singapore er det bydende nødvendigt, at Den Europæiske Union indtager en fast og fælles holdning til gennemførelsen af aftalen om liberalisering af samhandelen, i særdeleshed hvad angår tekstilsektoren.
Hr. Fernando Moniz viser i sin betænkning, hvilken betydning tekstilindustrien har haft, har og fortsat bør have i Den Europæiske Unions økonomi. Det kan derfor ikke accepteres at Den Europæiske Union fører forhandlinger som berører tidsplaner og forpligtelser, der er indgået i aftalerne eller som anfægter udviklingen og beskæftigelsen i regioner, hvor tekstilindustrien indtager en afgørende position.
Europa kan og bør fortsat være en stor producent og eksportør af kvalitetstekstiler. WTO er forpligtet til at føre tilsyn med, at samhandelen sker på rimelige og fair betingelser, og USA har med al ønskelig tydelighed bevist, at når amerikanske interesser er truet, er det nødvendigt, at liberaliseringen er underlagt en passende regulering.
Dette er også Den Europæiske Unions ansvar. Og Europa-Parlamentet må kræve nøje overholdelse af de sociale og miljømæssige bestemmelser og de antibedrageri-bestemmelser, som alle de lande, der har undertegnet Marrakech-aftalen, har forpligtet sig på.

Sir Leon Brittan
Fru formand, jeg er taknemlig for hr. Kittelmanns udførlige betænkning og glæder mig over den støtte, der gives udtryk for deri til vor strategi med hensyn til markedsadgang. Man er allerede kommet langt med gennemførelsen af den, navnlig gennem oprettelsen af en database over handelshindringer, som fra i går har været tilgængelig via Internet. Jeg glæder mig også over den meget klare holdning, som er indtaget i Parlamentet, f.eks. af hr. Kittelmann og fru Randzio-Plath, til spørgsmålet om at styrke traktatens artikel 113 som led i regeringskonferencen.
Hr. Kittelmanns betænkning tager alle de vigtige spørgsmål op, som skal behandles i Singapore, og Kommissionen presser aktivt på for at opnå væsentlige resultater der. Jeg forstår fuldt ud, at hr. De Clercq er optaget af, at Parlamentet inddrages i processen, og det glæder mig meget, at en delegation fra Parlamentet vil være til stede i Singapore.
Betænkningen støtter i mange henseender de standpunkter, vi har indtaget under forberedelsen til Singapore, navnlig nødvendigheden af at gå videre med liberaliseringen af tjenesteydelser ved at afslutte forhandlingerne om basisteletjenester inden februar 1997 samt ved at indgå en ny multilateral aftale om finansielle tjenesteydelser inden udløbet af interimsaftalen ved udgangen af 1997. De synspunkter, der gives udtryk for i betænkningen, og vore synspunkter nærmer sig også i høj grad hinanden i forbindelse med spørgsmål som overensstemmelsen mellem regionale ordninger, WTO-bestemmelser og adgang til WTO.
Vi er enige i, at WTO ikke kun vil blive vurderet på baggrund af sin evne til at sikre en passende gennemførelse af Uruguay-runden og udføre de opgaver, der er opført på den indbyggede dagsorden, men også ved at tilpasse sig til de nye handelsbetingelser, som fru Randzio-Plath helt rigtigt understregede. I denne forbindelse er Parlamentets klare positive holdning til internationale investeringsbestemmelser meget nyttig.
Med hensyn til handels- og arbejdsstandarder, som hr. Hughes og en række andre medlemmer henviste til, glæder jeg mig over, at Rådet har udtalt sig positivt om en drøftelse af dette spørgsmål i WTO. Vi vil gøre en kraftig indsats i denne henseende sammen med De Forenede Stater og andre, men i betragtning af den modstand, vi møder fra udviklingslandenes side i dette spørgsmål, er jeg ikke sikker på, hvor langt man vil komme på konferencen i Singapore. Vi skal sørge for at gøre det klart, at vor holdning ikke er tilskyndet af protektionistiske formål, som hr. Ettl og hr. Chanterie rigtigt pegede på.
Jeg vender mig nu til hr. Kittelmanns betænkning om konkurrencepolitikken, og også her glæder jeg mig meget over Europa-Parlamentets støtte til Kommissionens synspunkter med hensyn til de internationale konkurrenceregler. Siden offentliggørelsen af ekspertgruppens rapport har Kommissionen udsendt en meddelelse vedrørende en international ramme for konkurrenceregler og forelagde også i Genève et forslag til afgørelse vedrørende Singapore med henblik på at igangsætte arbejde i WTO i denne henseende.
Hovedelementerne i hr. Kittelmanns betænkning er fuldstændig i overensstemmelse med vor indstilling. Efter de fremskridt, der blev gjort med hensyn til den multilaterale handelsliberalisering, kan forskellige former for konkurrencebegrænsende forretningspraksis have en mere betydelig økonomisk indvirkning. Tiden er derfor inde til at tage dem op som led i WTO. Det analysearbejde, der allerede er foretaget i andre organisationer, betyder, at det nu er muligt at behandle dette spørgsmål i WTO, som er den organisation, hvor der mest hensigtsmæssigt kan aftales en ramme for internationale konkurrenceregler. Vi vil i Singapore forsøge at få en aftale i stand med ministrene med henblik på at igangsætte arbejde i denne retning.
Med hensyn til handelsbetingelser værdsætter jeg det store arbejde, som en række af Europa-Parlamentets udvalg har udført, frem for alt hr. Kreissl-Dörfler og hans udvalg. Opmærksomheden skal i dag koncentreres om WTO's Komité for Handel og Miljø. Vi har spillet en førende rolle under komiteens drøftelser i de seneste to år, og jeg tror, hr. Pimenta vil acceptere, at det er tilfældet. Vi har forelagt et forslag om forholdet mellem multilaterale miljøaftaler og WTO-bestemmelserne, og jeg ser med tilfredshed på Deres støtte til forslaget. Vi har presset på, for at der som led i handelsbestemmelserne anerkendes frivillige øko-mærkningsordninger, som er baseret på livscyklusanalyser. På den anden side har vi udvist fleksibilitet i forbindelse med spørgsmål af interesse for andre lande, navnlig udviklingslandene, f.eks. varer, der er forbudt på det nationale marked.
Komiteen opnåede i sidste uge omsider enighed om nogle konklusioner, som vil blive forelagt i Singapore. De svarer ikke til Den Europæiske Unions oprindelige ambitioner. Vi har endnu ikke opnået enighed om vort standpunkt i forbindelse med multilaterale miljøaftaler, og nogle vil derfor sige, at dette viser, at processen har været en fiasko. Det mener jeg ikke. Lad os se, hvad komiteen har opnået, og hvad den kan opnå. Lad os ikke glemme, at mange andre WTO-medlemmers udgangsposition lå langt væk fra vor. Arbejdet i Komiteen for Handel og Miljø har bidraget til at afklare spørgsmålene og mindske kløften. F.eks. støtter konklusionerne multilaterale løsninger på tværnationale eller globale problemer. Det erkendes deri, at der kan være behov for handelsbestemmelser med henblik på at opnå miljømålsætninger, og at de eksisterende muligheder for sådanne instrumenter inden for WTO-bestemmelserne bør bibeholdes. Vi har forbeholdt os vor stillingtagen indtil de drøftelser, der vil blive videreført efter Singapore. Med hensyn til de vigtigste spørgsmål, multilaterale miljøaftaler og øko-mærkning, har vi lagt de fundamenter, som vi vil bygge videre på. Diskussionsprocessen har i vidt omfang bidraget til at øge forståelsen af dette komplekse spørgsmål og lægge grunden til fremtidige fremskridt. Det omfattende analysearbejde, der er udført i Komiteen for Handel og Miljø, har tilvejebragt en meget mere klar forståelse af det indviklede forhold mellem handelspolitik og miljøpolitik, og det er vigtigt. Det første resultat af denne forståelse er en bedre politisk koordinering i mange administrationer på disse vanskelige områder, både med hensyn til udviklingen af multilaterale miljøaftaler og den nationale lovgivning. Dette vil mindske risikoen for ødelæggende og unødvendige konflikter.
I det internationale samfund forstår man bedre betydningen af at imødekomme udviklingsmæssige hensyn, som hr. van der Waal helt rigtigt viste. Der er en reel frygt blandt mange udviklingslande for, at deres behov tilsidesættes, at vi efter at have fået liberaliseret markederne nu forsøger at indføre nye former for protektionisme eller presse vore normer ned over hovedet på dem. Denne frygt, hvad enten den er reel eller formodet, skal der tages hensyn til. Det globale miljø er alt for vigtigt til at lade dette udarte sig til en ny kløft mellem Nord og Syd. Drøftelserne har gjort det klart, at der ikke er nogen hurtige og lette løsninger på den vanskelige balance mellem miljø-, udviklings- og handelsmæssige hensyn i en verden, der ændrer sig hastigt.
Jeg ville hellere have fortalt Dem i dag, at vi allerede har opnået betydelige resultater. Men vi skal være pragmatiske. Som hr. Kreissl-Dörfler siger i sin betænkning, er konferencen i Singapore kun en mellemstation i processen. Spørgsmålet er, hvordan debatten kan videreføres til fordel for alle. Vi skal nu bygge videre på den forbedrede forståelse, der blev opnået i Komiteen for Handel og Miljø. Denne komité bør etableres på et permanent grundlag, ved at dens referenceramme og mandat fornys med henblik på at tilvejebringe et solidt grundlag for yderligere målrettede drøftelser. Vi skal så opnå enighed mellem landene på grundlag af det arbejde, der hidtil er gjort, og en klar forståelse af, at det er til alles fordel at lade handels- og miljøpolitikkerne støtte hinanden. Det er den retning, vi skal arbejde i.
Jeg vil gerne takke hr. Moniz og REX-Udvalget for betænkningen om vor meddelelse om virkningerne af den internationale udvikling for Fællesskabets tekstil- og beklædningssektor. Jeg er meget enig i det, hr. Pex sagde om denne betænkning.
Kommissionens meddelelse var en reaktion på en anmodning fra Rådet. Udviklingen i denne sektor har selvfølgelig været meget vanskelig i de seneste ti år. Vi har f.eks. hørt en række portugisiske medlemmer, som talte meget udtryksfuldt og levende om det. Men det er fortsat en vigtig sektor for vor økonomi med et internationalt ry for knowhow, kreativitet, ydeevne og kvalitet.
Svaret på de aktuelle problemer skal findes i to ting: udviklingen af vore komparative fordele og åbningen af markeder i hele verden. Det glæder mig, at De har prioriteret den fortsatte liberalisering af tekstilmarkederne og skabelsen af retfærdige betingelser for den internationale handel med disse produkter. Vi er nødt til at fortsætte vore bestræbelser på at skabe et konkurrencepræget miljø på verdensmarkederne og styrke vore instrumenter med henblik på at lette adgangen til markederne i tredjelande. Vi skal tilvejebringe en passende ramme for den europæiske industris fortsatte tilpasningsbestræbelser, og vi skal styrke vore instrumenter til bekæmpelse af svig og forfalskning.
Virkningerne af Uruguay-runden kan ikke isoleres fra andre økonomiske faktorer, der er afgørende for denne industris fremtid. Jeg mener ikke, at resultaterne af de internationale aftaler skulle fremkalde et væsentligt brud i den forventede udvikling i sektoren. Som led i den gradvise liberalisering af samhandelen med tekstilvarer og beklædningsgenstande skal adgang til markederne i tredjelande være en af vore prioriteter. Endvidere skal sektoren selv være i stand til at styrke sine konkurrencemæssige fordele ved at udvikle innovation og udnytte informationsteknologierne endnu mere end tidligere.
Vi understregede for nylig behovet for en mere proaktiv rolle inden for den internationale handel. En stigende globalisering, som ikke kan undgås og allerede er ved at ske, kræver afbalancerede bestræbelser på at åbne markeder. Det er den realistiske tilgang til situationen i verden. For EU-virksomhederne er dette af særlig betydning, da forbruget i EU er stagnerende, og de asiatiske og latinamerikanske markeder med høje vækstrater udgør et væsentligt potentiale for nye kunder.
Blandt de seneste initiativer vil jeg gerne påpege oprettelsen af en database over handelshindringer, som jeg har omtalt, og som vil give os et regelmæssigt opdateret grundlag, hvorpå vi kan støtte vore anmodninger til tredjelande. Initiativet med hensyn til markedsadgang er måske den vigtigste fornyelse i de eksterne økonomiske forbindelser efter Uruguay-rundens afslutning. I den forbindelse har Kommissionen anmodet om en forhøjelse af de midler, der er til rådighed til at virke til fremme for EU-industrien i tredjelande. Jeg er hr. Moniz taknemlig for at foreslå, at denne budgetpost forhøjes.
Vi tillægger også bekæmpelsen af svig og forfalskning stor betydning. TAFI-initiativet kan være af afgørende betydning her. Lovgivningen om retlig beskyttelse af mønstre og modeller vil også være en hjælp, så snart den træder i kraft, og samtidig viderefører vi vore bestræbelser på at forbedre beskyttelsen af den intellektuelle ejendomsret i tredjelande.
Når Kommissionen gennemfører strukturfondspolitikken, erkender den også, at de vanskeligheder, der er forårsaget af tilpasningen til nye betingelser, mærkes i forskelligt omfang i de forskellige regioner. Denne industri har en fremtid. Vore politikker tilsigter at garantere en passende ramme for dens udvikling. Vi har taget initiativ til at opfordre arbejdsmarkedets parter i medlemsstaterne til at indgå i en dialog om de foranstaltninger, som alle berørte parter har truffet, og at se nærmere på eventuelle supplerende initiativer. Denne dialog har fundet sted i tre arbejdsgrupper. Jeg mener, at resultaterne i disse grupper vil gøre det muligt for os at målrette vore foranstaltninger endnu bedre end tidligere.

Fischler
Fru formand, kære parlamentsmedlemmer, de spørgsmål, der er stillet af de herrer Sonneveld, Kofoed og Jacob, vedrører i første række landbrugsprodukter. Jeg vil gerne sige, at det naturligvis ville kræve en enorm teknisk redegørelse at komme ind på hvert enkelt produkt nu. Det vil jeg imidlertid gerne spare Dem for og foreslår derfor, at jeg nu gør rede for de centrale grundelementer, det her drejer sig om, og kun giver nogle eksempler på nogle enkelte produkter.
Først vil jeg gerne erindre Dem om, at siden 1. juli 1995 har den nye ordning for overholdelse af WTOforpligtelserne skullet gælde ved de fleste landbrugsprodukter - for nogles vedkommende noget senere, som f.eks. olivenolie og ris. Til disse forpligtelser hører den årlige begrænsning af de subventionerede eksporter; dette vedrører både mængderne og de hertil nødvendige budgetudgifter. Nøgleelementet i denne ordning var kravet om, at der for samtlige landbrugsprodukter skal udstedes eksportlicenser. Licenserne var nye for nogle produkter, som f.eks. frugt og grønt, for andres vedkommende fandtes de allerede i forvejen, som f.eks. korn.
Tilpasningen af EF-landbrugseksporterne kan opnås ved en kombination af tre forskellige foranstaltninger: For det første, ved en passende nedsættelse af produktionen under hensyn til markedsprognoserne, for det andet, ved eksport uden restitutioner, for så vidt det er muligt og forsvarligt, og for det tredje, ved overvågning af de subventionerede eksporter ud over produktionsåret ved hjælp af eksportlicensens fordeling. Det er disse tre principielle muligheder, man har benyttet sig af ved de enkelte produkter, ganske vist på forskellig måde og i forskelligt omfang.
Med hensyn til det første spørgsmål vil jeg gerne gøre det klart, at der sikkert må påregnes et fald i landbrugseksporterne, fordi slutakten i Uruguay-runden jo kræver de subventionerede eksporter nedsat med 21 % i løbet af den seksårige periode fra 1995-2000 og samtidig også forlanger en større minimumsmarkedsadgang. Det skal ganske vist tages med i betragtning, at det ikke er alle landbrugsprodukter, der vil blive ramt på samme måde. F.eks. vil de mængdemæssige begrænsninger virke skrappere ved fjerkræ og ost, hvorimod eksportmængderne ved sukker kun vil blive ændret uvæsentligt som følge af de mængdemæssige begrænsninger.
Til spørgsmålene i forbindelse med restitutionsniveauet vil jeg gerne bemærke, at restitutionens størrelse afhænger meget af situationen på landbrugsmarkederne, eller rettere sagt af den pågældende situation både på det indre marked og på verdensmarkedet. Korn f.eks. er her et godt eksempel. Fordi fællesskabspriserne for en bestemt periode sågar har ligget under prisen på verdensmarkedet, har vi måttet lægge afgifter på vores eksporter for at kunne sikre fællesskabsforsyningen. Problemet lå her i markedssituationen og ikke på budgetområdet. Derudover skal restitutionerne logisk nok altid sættes ned, hvis antallet af licensansøgninger er så stort, at det ikke er muligt at overholde de årlige mængdemæssige forpligtelser.
Alt i alt drejer det sig her ved de forskellige landbrugsprodukter om et relativt komplekst spørgsmål, og enhver bedømmelse af et enkelt produkt kræver en særskilt analyse. Hvis nogle medlemmer er interesseret i at få behandlet nogle helt bestemte landbrugsprodukter, er jeg villig til skriftligt at forelægge en sådan specifik analyse for de pågældende produkter. Derudover vil jeg imidlertid gerne henvise til, at det jo i forvejen er bestemt i Rådets implementeringsdirektiv, at der før den 30. juni 1997 skal forelægges en generel rapport om implementeringen og følgerne af de nye GATT-reglers implementering, således at der måske til foråret kan finde en generel debat sted om disse spørgsmål.

Formanden
Jeg har modtaget fem beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Aktuel og uopsættelig debat (første del)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er første del af debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om situationen i det østlige Zaire.

Mitchell
Fru formand, på Rådets vegne glæder jeg mig over denne lejlighed til at drøfte den alvorlige og presserende situation i det østlige Zaire med Parlamentet. Når jeg gør det, vil jeg gerne yde min tribut til den måde, hvorpå Parlamentet fortsat understreger, hvilken betydning internationale humanitære og menneskerettighedsspørgsmål har for Unionen.
Den forværrede situation i det østlige Zaire har igen rykket den truende arv i form af folkemord og etnisk splid i regionen omkring de store søer i forgrunden. Endnu en gang står det internationale samfund over for den frygtindgydende udfordring at skulle medvirke til at skabe en effektiv og varig ramme til løsning af de grundlæggende og uløste spørgsmål i regionen omkring de store søer. Det internationale samfund har stadig mulighed for at forhindre en yderligere forværring af situationen i humanitær henseende. Denne mulighed må ikke forspildes ved blot at genoprette den tilstand, der herskede indtil de seneste hændelser i det østlige Zaire. Det er en mulighed, som skal udnyttes.
Jeg mener, at den internationale humanitære bistands tidligere generøsitet nu skal følges af et beslutsomt og omfattende politisk engagement og opfølgende aktioner.
Vore nuværende bestræbelser på at imødekomme de umiddelbare humanitære behov i området skal ledsages af en forpligtelse til at tage fat på de aktuelle politiske spændinger og problemer i regionen omkring de store søer.
På baggrund heraf viderefører formandskabet og vore partnere i Den Europæiske Union vore intensive bestræbelser på at medvirke til at forhindre endnu en humanitær tragedie i det østlige Zaire og at forhindre en potentielt grufuld humanitær katastrofe i regionen omkring de store søer i Afrika.
Som led i vore fortsatte bestræbelser har vi et nært samarbejde med EU's særlige udsending i regionen omkring de store søer, hr. Aldo Aiello, den særlige repræsentant for FN's generalsekretær, Organisationen for Afrikansk Enhed, regionale ledere og andre berørte medlemmer af det internationale samfund.
Den Europæiske Unions udenrigsministre behandlede situationen i det østlige Zaire den 28. og 29. oktober og opfordrede alle parter til at udvise tilbageholdenhed og tage hensyn til civilbefolkningens sikkerhed. Som et første skridt til at forhindre en yderligere optrapning af kamphandlingerne og urolighederne opfordrede de til, at der øjeblikkeligt blev gennemført en våbenstilstand, og gentog Unionens stærke overbevisning om, at de foreliggende komplekse problemer kun kan løses gennem en hurtig og substantiel dialog. Vi opfordrede alle berørte parter, og navnlig myndighederne i både Zaire og Rwanda, til hurtigst muligt at indlede en sådan proces.
Rådet opfordrede også Kommissionen til hurtigst muligt at aflægge rapport om situationen og fremsætte forslag om en EU-aktion med det formål at gå aktivt ind i bestræbelserne på at skaffe forsyninger til de nødstedte. Det er formandskabets og vore europæiske partneres håb, at den ensidige våbenstilstand, som tutsierne for nylig erklærede i det østlige Zaire, kan indgå i en fuldt ud godkendt og varig våbenstilstand mellem alle parter i konflikten. Dette vil befordre såvel en øjeblikkelig tilvejebringelse af humanitær bistand som påbegyndelsen af en politisk dialog med henblik på at løse krisen.
Den Europæiske Union gav specifikt sin udsending mandat til at vende tilbage til regionen omkring de store søer, hvor han i de seneste to uger har deltaget i nye og intensive samråd med regeringerne i Rwanda og Burundi, De Forenede Nationer, Organisationen for Afrikansk Enhed og andre berørte parter. Hr. Aiello deltog også på Den Europæiske Unions vegne i topmødet mellem lederne i regionen vedrørende krisen i det østlige Zaire, som blev afholdt den 5. november i Nairobi.
Den Europæiske Union ser med tilfredshed på resultatet af topmødet i Nairobi den 5. november som endnu et positivt skridt mod gennemførelsen af et samfund, af en ramme, inden for hvilken krisen i det østlige Zaire kan løses på en fredelig og humanitær måde.
Det regionale topmøde har stærkt støttet opfordringerne fra EU og andre medlemmer af det internationale samfund til at gennemføre en omfattende og øjeblikkelig våbenstilstand for at muliggøre en intensivering af de diplomatiske bestræbelser på at opnå en varig fred. Topmødet støttede også stærkt oprettelsen af, sammen med generalsekretæren for henholdsvis De Forenede Nationer og Organisationen for Afrikansk Enhed, sikre korridorer og sikkerhedszoner i Zaire med en passende beskyttelsesstyrke med henblik på at lette den humanitære bistand og flygtningenes frivillige og sikre tilbagevenden. Disse positive forslag fremmes af Den Europæiske Union som en del af dens fortsatte støtte til bestræbelserne blandt de regionale ledere og Organisationen for Afrikansk Enhed, hvis centrale rolle Unionen både anerkender og støtter, med henblik på at finde frem til en fredelig løsning på konflikten.
Den Europæiske Union erkender, at der er en stærk indbyrdes forbindelse mellem de humanitære og politiske aspekter af krisen, og at begge dimensioner i vidt omfang skal behandles under ét. Derfor vil Unionen fortsat tilskynde til, at de nødvendige betingelser findes, således at de vigtige humanitære opgaver kan udføres hurtigst muligt og dialogprocessen kan fremmes.
Som en del af denne strategi deltog min kollega, viceminister John Burton MP, i et ekstraordinært møde blandt Den Europæiske Unions ministre med ansvar for udvikling og humanitær bistand i Bruxelles den 7. november. På mødet bekræftede man på ny Unionens store bekymring over situationen i det østlige Zaire og truslen mod freden og stabiliteten i hele området omkring de store søer. Man bekræftede også på ny Unionens beslutsomhed og engagement med hensyn til at gøre alt, hvad der står i dens magt, for øjeblikkeligt at hjælpe og bistå udsatte personer, flygtninge og fordrevne i det østlige Zaire med henblik på at forhindre en menneskelig tragedie og undgå en potentielt grusom humanitær katastrofe i regionen.
Ministrene erindrede om Unionens forpligtelse til at arbejde for flygtningenes frivillige tilbagevenden til deres hjemland og understregede stærkt behovet for at sørge for sikre og beskyttede humanitære korridorer med henblik på lette at skaffe øjeblikkelige hjælpeforsyninger til ofrene for krisen der, hvor de er, samt flygtningenes frivillige, sikre og værdige tilbagevenden til deres hjemland.
Man noterede sig også behovet for støtte til udviklingsbestræbelser såvel som styrkelse af retssystemet, navnlig i Rwanda, med henblik på at lette de tilbagevendte flygtninges integrering.
Ministrene understregede også betydningen af støtte til den demokratiske proces i Zaire.
Ministrene var enige om behovet for at have et koordineret samarbejde med de internationale humanitære organisationer og NGO'er med henblik på at sikre en effektiv humanitær indsats over for krisen.
Siden begyndelsen af krisen har Det Europæiske Fællesskab og medlemsstaterne stillet ca. 755 mio ECU til rådighed i humanitær bistand. De noterede sig de humanitære organisationers ressourcemæssige behov og var enige om betydningen af at sikre, at der øjeblikkeligt stilles bistandsmidler til rådighed til de godkendte prioriteter.
På mødet opfordrede man også alle parter i regionen til at sørge for, at alt personale, der står for den internationale humanitære bistand, kan bevæge sig sikkert og frit. På mødet blev man enige om øjeblikkeligt at sende en særlig delegation af udviklingsministre fra Irland, Nederlandene og Italien, som skulle vurdere den humanitære situation og kortlægge måder, hvorpå den humanitære bistand kunne fremskyndes. Viceminister Burton, som var ledsaget af minister Pronk fra Nederlandene og minister Serri fra Italien, besøgte Zaire og Rwanda mellem den 9. og 12. november. Kommissær Bonino deltog også i delegationen.
Under drøftelser med premierminister Kengo samt andre zairiske regeringsministre indskærpede EU-delegationen ministrene den betydning, som Unionen tillægger en snarlig gennemførelse af foranstaltninger i regionen med henblik på at fremme en forsoning og aktioner til at skaffe øjeblikkelig humanitære bistand til de akut nødstedte. EU-delegationen understregede den betydning, som Unionen tillægger åbningen af sikre og beskyttede humanitære korridorer for at bringe nødhjælpsforsyningerne frem samt betydningen af at lette flygtningenes frivillige og sikre tilbagevenden til deres hjemland.
Fra zairisk side gav man over for EU-delegationen udtryk for det synspunkt, at flygtningene i Zaire skal vende tilbage til deres hjemland, og at regeringen var af den opfattelse, at tilstedeværelsen af flygtningelejre er en væsentlig faktor, som fører til manglende stabilitet i regionen. EU-delegationen besøgte Kigali den 11. og 12. november og havde langvarige drøftelser med præsident Bizimungo, visepræsident Kagame og andre ministre. Fra rwandisk side oplyste man, at man i de seneste dage sammen med FN-organisationer og NGO'er havde arbejdet på at skaffe humanitær bistand til det østlige Zaire.
EU-delegationen havde også den 11. november møde med FN's særlige udsending, Raymond Chrétien. Ambassadør Chrétien redegjorde for sine hidtidige drøftelser i regionen vedrørende mulige modaliteter i forbindelse med en FN-interventionsstyrke for at bringe de humanitære hjælpeforsyninger frem via sikre korridorer og muliggøre flygtningenes tilbagevenden samt afvæbningen af militsstyrkerne blandt flygtningene. Jeg bør understrege, at den humanitære situation i det østlige Zaire fortsat er yderst uholdbar. I øjeblikket er der over 1 mio hutu-flygtninge og mere end 160.000 fordrevne zairere, som øjeblikkeligt har behov for fødevare- og lægemiddelhjælp. Selv om den sikkerhedsmæssige situation hidtil har forhindret de humanitære organisationer i at arbejde i regionen, har der været visse lovende udviklingstendenser i de seneste dage, herunder leveringen af begrænsede humanitære hjælpeforsyninger til Goma, selv om disse forsyninger endnu ikke er blevet uddelt.
Regeringen i Rwanda gik tidligere på ugen med til at lade otte humanitære organisationer og NGO'er rejse ind i Zaire for at tilvejebringe humanitær bistand og forberede en handlingsplan vedrørende flygtningespørgsmålene. Disse organisationer krydsede grænsen fra Rwanda i mandags og er begyndt at foretage en vurdering af de præcise behov i området. Man håber, at dette efterfølges af yderligere forsyninger i de kommende dage samt af adgang til Bukavu.
Vi er alle klar over, at det internationale nødhjælpssamfund står parat til øjeblikkeligt at levere fødevarer, medicin og tilflugtssted til dem, der har mest brug for det. Dette kan ikke gøres uden støtte til at gøre dette sikkert. Derfor så de europæiske udviklingsministre på deres møde i Bruxelles den 7. november med tilfredshed på de regionale statschefers opfordring til, at der øjeblikkeligt oprettes sikre korridorer og midlertidige sikkerhedszoner i Zaire for at lette den humanitære bistand og flygtningenes tilbagevenden, og noterede sig deres anmodning i denne henseende til De Forenede Nationers Sikkerhedsråd om at oprette en neutral styrke. De noterede sig også, at der øjeblikkeligt på kort sigt er behov for særlige ordninger med henblik på at skabe en stabil sikkerhedsmæssig situation i det østlige Zaire, og noterede sig de bestræbelser, som FN's Sikkerhedsråd udfolder med henblik herpå.
Som det vil være Parlamentet bekendt, vedtog FN's Sikkerhedsråd den 9. november bemyndigelsesresolution 1078, som stærkt opfordrer medlemsstaterne til øjeblikkeligt og midlertidigt og i samarbejde med generalsekretæren for Organisationen for Afrikansk Enhed at forberede de nødvendige foranstaltninger i samråd med de berørte stater med henblik på at muliggøre de humanitære organisationers tilbagevenden og en sikker tilvejebringelse af humanitær bistand til fordrevne, flygtninge og civile, der er truet i det østlige Zaire, og at skabe de nødvendige betingelser for flygtningenes frivillige og sikre tilbagevenden.
I resolution 1078 anmodes generalsekretæren også om senest den 20. november at forelægge Sikkerhedsrådet en plan over operationer og en ramme for en humanitær gruppe, i givet fald med militær bistand. EUmedlemsstaterne er nu ved at overveje, hvordan de bedst kan medvirke til en hurtig gennemførelse af resolution 1078 som grundlag for godkendelsen af en multinational humanitær intervention, idet der tages hensyn til dens eventuelle mandat og det bidrag, som andre partnere kan yde - Organisationen for Afrikansk Enhed, afrikanske stater, De Forenede Stater, Canada og andre.
Unionen vil fortsat udfolde enhver muligt bestræbelse på at få løst den nuværende humanitære krise og den fortsatte konflikt i det østlige Zaire gennem denne og andre passende foranstaltninger. På et ekstraordinært møde i Addis Ababa den 11. november, hvor Unionen var repræsenteret af sin særlige udsending, Aiello, støttede det centrale organ i forbindelse med Organisationen for Afrikansk Enheds mekanisme til forebyggelse af konflikter den holdning, der var indtaget på det regionale topmøde den 5. november med hensyn til oprettelsen af en neutral interventionsstyrke. Man understregede også betydningen af et effektivt bidrag fra afrikansk side til en sådan styrke og opfordrede Sikkerhedsrådet og det internationale samfund til at oprette en mekanisme, som vil sikre dette. Udenrigsministrene fra Cameroun, Etiopien og Zimbabwe har fået til opgave at følge gennemførelsen af topmødet i Addis op i samarbejde med OAU's generalsekretær. Den Europæiske Union glæder sig over resultatet af det ekstraordinære møde som en yderligere bekræftelse af de afrikanske landes engagement i effektivt at bidrage til at løse krisen i regionen omkring de store søer.
Med hensyn til behovet for en omfattende strategi i forbindelse med de komplekse og indbyrdes forbundne problemer i regionen omkring de store søer støtter Den Europæiske Union fortsat, at der afholdes en international konference under De Forenede Nationers og Organisationen for Afrikansk Enheds auspicier med henblik på som led i en global strategi at tage fat på krisens tilgrundliggende årsager og sikre, at indgåede forpligtelser overholdes. Vi mener, at en sådan konference kan spille en central rolle for udarbejdelsen af en varig omfattende løsning. Situationen i regionen omkring de store søer er en udfordring for hele det internationale samfund. Det er af afgørende betydning, at Den Europæiske Union spiller en omfattende rolle med hensyn til at leve op til sit ansvar, søge nye veje fremad og imødekomme de øjeblikkelige humanitære behov. Jeg kan forsikre Parlamentet om, at det er det, vi agter at gøre.
Afslutningsvis understreger det igen behovet for, at Unionen via regeringskonferencen styrker sin evne til at handle internationalt, når den har at gøre med situationer af denne art.

Pinheiro
Fru formand, mine damer og herrer, dag efter dag er De gennem stadig mere foruroligende informationer, som udsendes af medierne, vidne til en egentlig humanitær katastrofe.
Min kollega, Emma Bonino, der lige er kommet hjem fra området omkring de store søer, erindrer os virkelig om den tragedie, som de berørte befolkninger, flygtninge og fordrevne oplever og den umulige situation, vi hidtil har befundet os i med hensyn til at komme dem til hjælp, der er i nød, og som risikerer at gå til grunde på grund af mangel på fødevarer, drikkevand og lægehjælp. Alt er dog parat til en umiddelbar humanitær aktion.
De seneste ugers begivenheder - det må siges klart - var ikke uforudsigelige i betragtning af situationen i regionen, som vi har kendt den i adskillige år, nemlig krisesituationen i området omkring de store søer. Den daglige aktuelle situation, som vi kan observere i Kivu, i det østlige Zaire, er den for øjeblikket mest voldsomme og dramatiske manifestation af en særlig kompleks regional konstellation, der ikke alene involverer Zaire, Rwanda og Burundi, men også Uganda og Tanzania. Den regionale problematik, der er yderst alvorlig på det humanitære plan, er eksplosiv på det militære og politiske plan.
Den nuværende situation har rødder tilbage i historien til før-kolonitiden, men vi er ikke samlet her hverken for at analysere den historiske udvikling, der har ført til den nuværende væbnede konflikt i Kivu eller til at gøre den ene eller den anden part ansvarlig for begivenhederne. Den europæiske offentlighed forventer en hurtig handling af os for at standse en udvikling, der ikke er skæbnebestemt: At få kampen til at ophøre og bringe hjælp til dem, der har et øjeblikkeligt presserende behov herfor. Den forventer også af os, at Den Europæiske Union effektivt medvirker til definitionen og gennemførelsen af en samlet politisk løsning, der garanterer fred og stabilitet i regionen.
Mine damer og herrer, enhver handling til fordel for en samlet politisk løsning sker via flygtningenes tilbagevenden til deres oprindelige land. Et sådant initiativ medfører gennemførelse af den beslutning, der blev truffet allerede i 1994, og som skal adskille militærfolkene, militssoldaterne og andre truende fra flygtningene. Der er således tydeligt et problem med at sende en neutral international styrke med samtykke fra Sikkerhedsrådet i OAU og landene i regionen med det formål at adskille militærfolk og de bevæbnede militser fra mængden af flygtninge og fordrevne.
Vi kan ikke løse problemet med tilbagevenden af flygtningene fra Rwanda og Burundi uden at fjerne de bevæbnede elementer; dette problem er den prioriterede målsætning for at løse krisen. Regeringerne i oprindelseslandene må på deres side skabe de nødvendige betingelser for tilbagevenden med hjælp fra det internationale samfund.
På den anden side, og det er et helt væsentligt element, må staterne i regionen inddrages optimalt i søgningen af en samlet politisk løsning. Uden deres permanente og egentlige samarbejde vil der ikke være nogen levedygtig løsning. Man bør rette sig imod en pragmatisk politik med stabilisering og regional sikkerhed, koordineret af en hensigtsmæssig mekanisme som den i Arusha.
Det regionale topmøde i Nairobi den 5. november viste, at staterne i regionen er bevidste om indsatsen i den aktuelle konflikt, og de er parate til at søge en samlet, pragmatisk og levedygtig løsning. En sådan løsning, gentages det, bør udarbejdes af den internationale Konference for fred, sikkerhed og stabilitet, der skal organiseres af De Forenede Nationer og OAU. Elementerne i denne konference er også blevet understreget i Nairobi den 5. november.
Det var nogle overvejelser, hr. formand, som jeg gerne ville komme med i dag om konflikten i Kivu og mere generelt om området omkring de store søer. Men jeg tror, at vi er så heldige at have Emma Bonino blandt os, som med sin egen stemme har erindret om den samvittighed, der var slumret lidt ind i Europa og i resten af verden.
Emma er lige kommet tilbage. Jeg tror, at hun på sin egen måde, kan fortælle, hvad hun har set på stedet, og jeg kan forsikre Dem om, at det ikke er særlig rart at høre.

Bonino
Fru formand, mine damer og herrer, efter det, der er blevet sagt af Rådet og Kommissionen, og som har indrammet, om De vil, den historiske og også politiske kontekst, vil jeg gerne komme med nogle nye elementer, som jeg har fået med mig tidligt i morges.
Det første, jeg mener er vigtigt, er at fastslå, at i alle mine samtaler med enhver, på ethvert niveau, hvad enten det er i Kinshasa, i Kigali eller i Gysenyi, med alle de humanitære organisationer eller med alle NGO'erne er der total enighed om at sige, at uden en multinational styrke på stedet og uden militær beskyttelse er der intet håb - jeg gentager, intet håb - om at man effektivt kan redde hundredtusindvis af menneskeliv.
Jeg mener, at det er et element om enighed og enstemmighed, der er meget vigtigt. Det andet element: Det ser ud til, at Europa for en gangs skyld har talt og fortsat taler med én stemme. For en gangs skyld skal man, hvis man vil prøve at finde ud af, hvilke hindringer, der har været, og som måske stadig er der, for at sende denne styrke, snarere se på den anden af Atlanten.
Det tredje element: Jeg må fortælle, at man i går ved grænsen i Gysenyi på en lidt improviseret måde tilbød os, tilbød mig, at krydse Rwandas grænse og tage til Goma.
Jeg vil kort forklare, hvorfor jeg ikke accepterede. Allerførst fordi jeg kender Goma, da jeg har været på stedet forskellige gange, og det er ikke der, flygtningene befinder sig. Flygtningene har aldrig befundet sig i Goma by. Flygtningene befinder sig, som alle ved, i lejrene i Katale, Mugunga, Kahindo og Kibumba 10, 15 og 20 km fra byen.
I Goma ville jeg nemlig have mødt den selvudråbte chef for oprørerne, tror jeg, lederen hr. Kabila. Jeg mente for det første, at jeg intet kunne se, og for det andet at de politiske »vejpenge«, der skulle betales, ville have været for store til, at vi ville udsætte os for at betale dem. De ministre, som jeg var sammen med, var enige med mig, og vi traf denne beslutning sammen. For øvrigt har De set, hvad der skete, fordi pressen har fortalt det.
Til sidst efter uendelige forhandlinger under helt klart vanskeligt udholdelige forhold fik nogle FN-afdelinger og NGO'er tilladelse til at bringe 20 tons mad inden for Goma. Det drejer sig således ikke om flygtninge, men måske om fordrevne folk fra Zaire og måske snarere om oprørere fra Banyamulenge-styrkerne. De har været nødsaget til at efterlade disse tons af levnedsmidler på stadion. Disse tons af levnedsmidler er der endnu, forestiller jeg mig, og der er ingen, der har uddelt dem til nogen. Men VHA har, da de kom tilbage, bekræftet over for os, at der ikke så ud til at være nogen mennesker i Goma, der virkelig var i fare eller i nød. Desuden har man endda kunne konstatere, at hr. Kabila har forklaret pressen, at for det første var fødevarerne ikke særlig rigelige eller passende, og for det andet var der kun kiks. Han spurgte sig selv, hvor ris, fisk og kød, som han havde brug for, var.
Jeg mener ærligt, at man må vende sig imod sådanne udtalelser, og jeg forstår frustrationen hos det humanitære personale på steder, der med alle midler prøver at gøre noget og gribe ind. Men det ligger mig også på sinde at advare mod, at disse initiativer, der langt fra er effektive nok til at nå befolkningerne, volder mange principielle, for ikke at sige politiske problemer. Af alle disse årsager håber jeg, og håber vi, at denne multinationale styrke, der vil give adgang til de humanitære korridorer for at sikre den direkte distribution af fødevarer til de befolkninger, der er i fare, kan ankomme hurtigst muligt.
Der er også et andet vigtigt budskab nu. Det er spørgsmålet om denne multinationale styrkes mandat. Allerførst skal disse humanitære adgange og korridorer efter vores hensigt være »two ways«, dvs. beregnet til at lette tilbagevenden, og jeg holder fast på, lette den frivillige tilbagevenden, som det er beskrevet i alle konventionerne om flygtninge og i de humanitære love; for det andet for at få fødevarerne frem og for det tredje for at beskytte flygtningene selv, materiellet samt det humanitære personale.
For det fjerde er der ikke, og det vil jeg gerne her forsikre Parlamentet om, ligesom man har forsikret myndighederne i hovedstæderne og vores NGO'er, tale om at vende tilbage til status quo ante, dvs. til de tidligere lejre. Der må oprettes midlertidige områder, fordi man kan ikke hjælpe folk i bevægelse. De må samles et eller andet sted. Men jeg håber, at Parlamentet vil gøre alt hvad, der er i Deres magt for, at denne styrkes mandat også bliver at afvæbne flygtningene. Ellers vil man få midlertidige områder, der måske vil give ly til nogle tusinde bevæbnede flygtninge, hvilket vil føre os tilbage til den situation, vi havde for to år siden.
Jeg håber således, at vi alle kan anmode om, at denne styrke i sit mandat også får mulighed for at afvæbne flygtningene for at muliggøre og ikke gennemtvinge tilbagevenden - jeg vil sige det meget klart her - dvs. for at gennemtvinge valget, for at give flygtningene valget til at beslutte, hvad de vil gøre. Hvis man vil bruge ordet »gennemtvinge«, som jeg her og der hører i de lidt tvetydige ukontrollerede ideer, og det er jeg meget bekymret for, så er det, man skal opnå, snarere at gennemtvinge valget. Der er ikke tale om at gennemtvinge en tilbagevenden.
Et allersidste element, mine damer og herrer: Denne militærintervention er forudsætningen, jeg gentager det endnu en gang, for at forsøge at redde liv. Jeg er temmelig frustreret over ikke hidtil at have kunnet - jeg har forsøgt, men det er ikke lykkedes - viderebringe budskabet om, at det haster, fordi hvert øjeblik tæller, hver time tæller. Nu er det tilsyneladende ikke et spørgsmål om at vide, om det er nødvendigt med en multinational styrke, men hvornår.
Hvornår? Det er selve essensen af denne mission, for hvis denne styrke kommer om tre uger, vil den få et stort arbejde med at begrave ligene, men den vil ikke få meget andet at gøre.
(Bifald) Jeg håber således, at De, selv om jeg af og til har brugt et lidt diplomatisk sprog, kan forstå den vrede, den frustration for ikke at sige den skam, som vi alle, alle...
(Bifald) ... må føle i denne krise. Og jeg tror, at Europa for en gangs skyld har vist, at værdighed, menneskeliv og konkret solidaritet ikke er tomme ord, det er ord, der tæller.
Jeg håber, at vi fortsat kan tale med én stemme og forsøge at være effektive. Det er ikke os, der skal træffe beslutningen om tropperne, men det er bestemt op til os at gøre alt, hvad vi kan for, at disse liv kan reddes.
(Bifald)
Kouchner
Fru formand, hvis De tillader det, et indlæg til forretningsordenen af moralsk og følelsesmæssig karakter, én gang er ingen gang. Jeg tror, vi er en dårlig repræsentation - med hensyn til antal, men ikke kvalitet - af hele Parlamentet til at takke for det, der lige er blevet sagt, takke Kommissionen, Rådet og navnlig udtrykke vores beundring og anerkendelse over for Emma Bonino for den måde, hun har optrådt på før, under og nu. Denne rejse var nødvendig, og de ikke-diplomatiske veje, som De understregede, fru kommissær, er vi Dem taknemmelig for.

Aelvoet
Fru formand, i det eventyragtige område omkring de store søer er ringen af den voldelige afregning igen sluttet. Kigalis regime præsenterer flygtningene for den afskyelige afregning i form af fordrivelse med vold, sult, tørst, kolera, til gengæld for det ustraffede, frygtelige folkemord i 1994. Enhver vidste, at det var umuligt vedvarende at holde flygtningene i lejrene ved grænsen, hvori der oven i købet skjulte sig ansvarlige for folkemordet, som aldrig har været adskilt fra de andre. Her bærer det uhåndterlige internationale samfund et tungt ansvar.
Men Kigalis politik har ikke på noget som helst tidspunkt kunnet indgyde flygtningene tillid til at vende tilbage. Jeg henviser til situationen i fængslerne i Rwanda, hvor døden er den arbitrære dommer, for den, som ikke er meget stærk, dør uden lov og dom.
Så har vi endnu ikke sagt noget om Kibeho, om andre situationer, som også er forblevet ustraffede. Men de hundrede tusinder, som nu er flygtet, har ikke brug for erklæringer af typen: Vi forudsagde det, ej heller for en klagesang om chancer, der faktisk er forspildt. Disse må kunne gribes nu med drikkevand, fødevarer, medicin, ikke i morgen eller i næste uge, egentlig allerede i sidste uge, senest i dag.
Og alle, som allerede er til stede i området, ved, at sikkerhedssituationen er så labil, at den humanitære hjælp skal ledsages af en interventionsstyrke, ellers når den ikke befolkningen. Organisationen for Afrikansk Enhed har stillet et præcist spørgsmål. Der er truffet en principbeslutning i Sikkerhedsrådet, og så spørger jeg mig selv, hvad man venter på for at iværksætte en aktion.
Dette er diskreditering af intervention, hvis man griber det an på en sådan måde. Den, som nu blokerer hjælpen, og det sker, hvad enten det er Kigali eller militserne, gør sig skyldig i tusinders død. Den, som ikke beskytter konvojerne nu, bliver ligeledes medansvarlig. Men der vil fundamentalt ikke ændres noget, hvis der ikke kommer en politisk dialog i gang, for det første i Rwanda, mellem repræsentanter for regimet og autentiske repræsentanter for hutusamfundet, som ikke er ansvarlige for folkemordet, og de er der. Hvis denne dialog ikke kommer i gang, støttet i en regional ramme og med international støtte, så vil vi inden for fire uger igen tale om krisen i Burundi, som så igen vil stå på dagsordenen. For nu taler man ikke længere om Burundi, men der udvikler situationen sig også, kære kolleger.

André-Léonard
Fru formand, i mere end to uger har der for vores øjne og over for hele verden udspillet sig et nyt humanitært drama, og endnu en gang har det internationale fællesskab vist sin inkompetence til at handle for at forhindre denne frygtelige tragedie.
Fru formand, jeg skammer mig, og jeg har det dårligt, for denne katastrofe var forudsigelig, og der er ikke fremkommet nogen begyndelse til en løsning på det problem, der siden 1994 har været forårsaget af strømmen af tusindvis af hutu-flygtninge og flygtninge fra Rwanda i Kivi-provinsen i Zaire, der allerede er overbefolket. Flygtningelejrene har fået humanitær hjælp i to et halvt år, mens man ved, og Flygtningehøjkommissariatet vidste, at de var befolket med de ansvarlige for folkemordet i Rwanda, og at de beskyttede hæren fra det tidligere styre i Rwanda og de ekstremistiske hutu-militser.
Lad os til forsvar for Zaire anerkende, at Kengo-regeringen krævede, at disse flygtninge, der for hver dag var bedre bevæbnede, blev drevet ud. Af hvem? Jeg stiller spørgsmålet, men jeg frygter, at jeg kender svaret. Vi bærer alle en del af ansvaret, mit land - Belgien - der opgav sin afrikanske politik, bekræfter herved sin tavshed, selv de historiske bånd, der knytter os til området omkring de store søer, burde have foranlediget premierministeren til at spille en rolle som mægler.
Men vi siger det alle her, tiden er ikke til udflugter, men til handling. Vi insisterer således på, at der indsættes en international styrke straks. Jeg vil tilføje, at det ville være ønskeligt, om WEU deltog i denne internationale styrke. Det nye faktum i dag er, at Canada har accepteret at stå i spidsen for denne internationale styrke. Omkring 10.000 mand kunne muliggøre viderebringelsen af humanitær hjælp til Kivu, men også få flygtningene til at tage tilbage til Rwanda. Lad os håbe, at Sikkerhedsrådet endelig denne gang i denne hastende sag vedtager en resolution, der gør det muligt at indsætte nogle mænd og frigive omkring 80.000 tons fødevarer, der allerede findes i området.
Fru formand, der er stadig tid til at undgå åbenbaringen og sende en appel om øjeblikkelig våbenhvile for at muliggøre den absolut nødvendige dialog mellem alle de involverede parter. WEU må hjælpe med at fremme en politisk løsning for hele regionen, og Sydafrika må tage sit ansvar, selv om det har andre prioriteter end at slukke ilden i Centralafrika, ellers er det hele det afrikanske kontinent, der kan blive flammernes bytte. Vi har sammen midlerne til at handle. Lad os vise, at vi endnu har viljen hertil.

Tindemans
Fru formand, kære kolleger, jeg vil bruge ordet »skændsel« to gange. Fru Bonino tøvede ikke med at udtale det i sin redegørelse efter det seneste møde i Sikkerhedsrådet. Hun sagde, at det var en skændsel, a shame , at gå fra mødet uden konkrete beslutninger om dramaet i Centralafrika. Dermed reddede hun Kommissionens ære. Jeg ønsker at give hende en kompliment for dette. Jeg ønsker også at takke hr. Pinheiro for hans konstruktive holdning i denne vanskelige tid. Den Europæiske Unions uenighed, endda også i Sikkerhedsrådet, er ligeledes en skændsel. Hvor er den styrke i vor forargelse, som skulle føre os til fællesskabshandlinger på nuværende tidspunkt? Vi siger alle sammen, at øjeblikkelig humanitær hjælp skal tilbydes flygtningene på Zaires område, og at denne hjælp ikke vil nå sit mål uden militær ledsagelse. Vi er også tilhængere af en konference om området omkring de store søer for at fjerne modsætningerne i dette område. Dermed rejses problemet med selve Afrika, men Harry Kissinger kalder området et krisekontinent. Ringeagten for menneskeliv, intolerancen og den afrikanske racisme kendetegner desværre samfundet på det sorte kontinent. Spørgsmålet er, om Den Europæiske Unions medlemsstater vil følge en politik som i det nittende århundrede, eller om de vil medvirke til en politik for det enogtyvende århundrede. Er vi oprigtige, når vi taler om mere demokrati, menneskerettigheder og retsstat også i Afrika? Har Europa ikke noget specielt ansvar for kraftigt at medvirke i dette område? Man talte engang om Eurafrika, Europa-Afrika, et navn for en politik, en særlig politik mellem Europa og Afrika. Hvor står vi nu? Hver dag hører man røster, som vil overlade Afrika til sin sørgelige skæbne med selvdestruktion. Kan De Forenede Nationer gøre noget? Den nuværende situation betyder en fiasko. Hvad skal vi gøre? Må ikke også den gamle idé undersøges, nemlig overvejelsen af, om Formynderskabsrådet, på engelsk Trusteeship Council , skal have en ny ændret opgave med henblik på i visse tilfælde at forsøge at forbinde demokrati, tolerance og fredelig sameksistens med hinanden? Jeg ved, hvor ømtåleligt det er, men hvordan vil vi kunne forhindre myrderier i fremtiden?
Det drejer sig her om at muliggøre et ikke-morderisk samfund i Afrika, men i virkeligheden også om redning af folkeorganisationer såsom De Forenede Nationer. De er da oprettet for at bevare eller genoprette freden? Det står der i den tekst, som udgør grundlaget for De Forenede Nationer, og det drejer sig ligeledes i øjeblikket om - lad os sige dette her i Europa-Parlamentet - Den Europæiske Unions udstråling, vel at mærke den positive. Hvor står vi, og hvad gør vi?

Baldi
Fru formand, tragedien i Zaire og krisen i hele området omkring De Store Søer kræver hurtig og øjeblikkelig indgriben med henblik på at bremse de forbrydelser, som fortsat begås. Den Europæiske Union skal gå ind for en politisk løsning og en samlet aktion, der bringer denne situation til ophør, som kunne have været forebygget, således som Kommissionen netop har sagt det så klart. Vi har flere gange her i Parlamentet og de øvrige europæiske institutioner talt om forebyggelse af konflikter i Burundi, Rwanda og i hele området omkring De Store Søer, men til ingen nytte.
Desværre griber man først ind, når situationen forværres og udarter til en krise. Dramaet omkring de fordrevne og fattige flygtninge, der er fuldstændig udmattede på grund af den lange vej, der fører dem til ukendte steder, viser en menneskelig tragedie, overfor hvilken vi intet kan udrette, eftersom det ikke engang lykkes for os at få den humanitære bistand frem til dem, som vi i øjeblikket ikke er i stand til at fordele.
De humanitære korridorer skal oprettes hurtigst muligt, og dersom FN's Sikkerhedsråd ikke træffer nogen beslutning, selvom Canada har udfoldet en aktion, må Europa handle ufortøvet i forening med Organisationen for Afrikansk Enhed.
Europa-Parlamentet må ikke holde sig borte og skal snarest udsende en delegation med repræsentanter for sine Udvalg for Udvikling og Udenrigsanliggender og medlemmer af AVS-Forsamlingen samt for Kommissionen og Rådet for at finde frem til de aktioner, der skal foretages i fællesskab, med henblik på at bringe denne uhyrlige forbrydelse mod menneskeheden til ophør.
Hvordan det end forholder sig, gentager jeg, at tragedien kunne være forebygget, men at der ikke er sket noget. Jeg føler derfor skam ved at have nævnt de aktioner, som ikke har ført til noget resultat, og jeg kræver samordnede bestræbelser fra samtlige de europæiske institutioners side med henblik på at bringe denne krise til ophør.

Carnero González
Fru formand, vores gruppe finder det nødvendigt, at Den Europæiske Union stiller sig i spidsen for en international intervention for at standse den humanitære katastrofe i det østlige Zaire, vi nu i flere uger har været både forfærdede og magtesløse vidner til.
Efter vores mening bør en sådan international intervention ske i FN's regi på grundlag af en beslutning i Sikkerhedsrådet og med anvendelse af alle nødvendige midler til at nå de opstillede mål, og den skal være klart neutral, dvs. den må under ingen omstændigheder støtte nogen af parterne i konflikten.
Denne internationale intervention bør efter vores mening have tre formål. For det første skal den oprette korridorer, igennem hvilke man kan fordele den fødevare- og medicinhjælp, som ankommer i store mængder, men som oplagres og aldrig når ud til dem, den er bestemt for. For det andet skal den etablere sikre steder, hvor flygtningene kan slå sig ned og være i sikkerhed for nuværende og fremtidige konfrontationer. Og for det tredje skal den sørge for adskillelse af de væbnede styrker, der var ansvarlige for folkedrabet i 1994, og flygtningene.
Denne internationale intervention bør endvidere have til formål at indkalde til en international konference, der skal finde varige løsninger på de fundamentale problemer i området omkring de store søer. Disse tilbundsgående løsninger skal omfatte et samarbejde mellem alle landene i området, flygtningenes frivillige, frie og sikre tilbagevenden til deres hjem, iværksættelse af programmer for en bæredygtig udvikling af området, idet man skal begynde med en øjeblikkelig materiel genopbygning, tilbagevenden til en fredelig sameksistens for de forskellige etniske grupper i hver stat og etablering af demokrati og fuld respekt for menneskerettighederne i alle landene i området.
Det er nødvendigt at understrege, at denne krise, ligesom den i 1994 i Rwanda, skyldes, at der stadig findes spor efter kolonialismen, og at der stadig findes magter uden for området, der med uacceptable strategier forsøger at opretholde overherredømme og indflydelse i visse områder i regionen. De direkte ansvarlige for folkemordene skal straffes, og der skal etableres en total våbenembargo i området, men vi må ikke glemme, fru formand, at der er nogle regeringer, som f.eks. den franske og den amerikanske, der bør gøre rede for, hvordan deres taktik og optræden har været og er i dette område.
Vi må naturligvis heller ikke glemme, at Mobutu Sese Sekos diktatur har spillet en rolle i denne krise og har udnyttet fødevarehjælpen som pressionsmiddel. Desuden er der stadig nogle lande, der støtter diktaturet, og det er uacceptabelt. Vi må leve op til folkeopinionens krav og, som det var tilfældet i går i Spanien, gennem massedemonstrationer organiseret af NGO'erne kræve en øjeblikkelig og effektiv indsats inden for rammerne af det forebyggende diplomati.

Hory
Fru formand, jeg vil gerne takke Rådet og Kommissionen for deres meddelelse og navnlig lykønske fru Bonino, der i disse lange pinefulde uger, over for det internationale fællesskabs tavshed og over for den amerikanske frygtsomhed, har givet udtryk for og har vist, hvad klarhed, beslutsomhed og mod kunne være. Tak til fru Bonino for at lade en stor europæisk stemme høre.
I to år har myndighederne i Kigali dog advaret os. De eksisterende flygtningelejre, hvor flygtningene blev taget som gidsler og plyndret af de tidligere væbnede styrker fra Rwanda, inden de indledningsvis blev brugt som sikkerhed og politisk skjold af regimet i Zaire, udgjorde en egentlig tidsindstillet bombe for hele regionen.
I dag er dramaet lukket inde, og kun en stærk politisk vilje fra Sikkerhedsrådet kan standse det. Det vil også være nødvendigt med militære midler, men vi må fastholde den strenge neutralitet af en international interventionsstyrke, hvis eneste opgave vil være at få humanitær hjælp frem og muliggøre tilbagevenden til Rwanda og Burundi for de flygtninge, der her vil være velkomne. Med hensyn til dem, der gerne vil blive i Zaire - vi ved desværre alle godt, hvorfor de gerne vil blive der - skal de have lov til det!
Men lad os ikke gentage tvetydighederne ved den turkise operation. Den internationale styrke må ikke få til opgave at redde et korrupt og dårligt regime i Zaire, at beskytte en hær, der er reduceret til at plyndre sit eget land eller tillade genopbyggelsen af militære styrker hos dem, der begik folkedrabet i Rwanda i 1994!
Hvis vi ønsker, at de vestlige og afrikanske landes fælles intervention bare forbliver det enkle politiske udtryk for vores solidaritetspligt over for de civile befolkninger, vil det være hensigtsmæssigt at holde de lande ude, der i for lang tid har meddelt, at de er interesseret i at støtte den tidligere magt i Kigali, og det, der er tilbage af magten i Kinshasa! Den Europæiske Unions fremtidige troværdighed i regionen er på bekostning af denne neutralitet. For resten anviste fru Bonino os vejen til humanisme og værdighed. Vi må benytte den og benytte den hurtigt!

Sauquillo Pérez del Arco
Fru formand, først vil jeg gerne udtrykke min glæde over den hast, hvormed kommissær Bonino er rejst til området omkring de store søer, over hendes opmærksomhed - ikke kun politisk - omkring situationen, over hendes beslutsomhed omkring nødvendigheden af at gennemføre en humanitær intervention, og over ECHO's hjælp i dette område. Det er vi alle enige om. Men denne enighed, som undertiden er det vanskeligste at opnå i politik, er ikke skridtet forud for aktionen, som den burde være, og kan blive årsag til frustration og dermed gøre det klart for os selv og for resten af verden, hvor nytteløse vores anstrengelser er.
Jeg skal ikke fortælle endnu en blodig historie om Zaire. Jeg vil indskrænke mig til at komme med nogle betragtninger og forslag. Konflikten i Zaire kan ikke komme bag på os, for den er det endelige udtryk for krisen i området omkring de store søer, en krise, der med minutiøs præcision har været under udvikling siden 1993. Men vi kan heller ikke ganske roligt besegle en dødsdom over tusinder af mennesker. Vi må, selv om det er sent, påtage os ansvaret for at finde løsninger.
EU og dens medlemsstater har diplomatisk og logistisk kapacitet til at stå i spidsen for en humanitær intervention, til i FN's Sikkerhedsråd at fremme en beslutning om militær beskyttelse af interventionen og til at gennemføre den. Det spørgsmål, som civilbefolkningen, NGO'erne og fremfor alt krigens ofre stiller, og som jeg sender til Rådet, er: Hvorfor udnytter man ikke denne kapacitet? Hvorfor lader vi os tage på slæb af USA, Canada, eller hvem der på et givet tidspunkt måtte optræde som mægler? I går var der i hele Spanien demonstrationer, der krævede hurtig indgriben fra den vestlige verdens side for at løse konflikten, og den samme holdning har det spanske parlament enstemmigt givet udtryk for.
EU optræder fejt, når man ikke foreslår Vestunionens deltagelse i humanitære opgaver i FUSP's regi, selv om man godt kunne gøre det. Og der er tale om hykleri - eller undertiden skizofreni - når man sammenligner medlemsstaternes erklæringer og deres reelle vilje til at deltage i en løsning, såvel nu som på lang sigt.
Når det er sagt, er det øjeblikkelige problem at finde en løsning på det menneskelige drama, og opskriften herpå er humanitær bistand, som kun kan sikres med militær beskyttelse, således som erfaringerne fra Bosnien og Irak har vist, hvor det kun blev muligt at sørge for befolkningens fornødenheder, da man dekreterede udelukkelseszoner.
Derfor vil vi hilse det velkommen, når man opretter denne multinationale styrke til beskyttelse af forsendelserne med humanitær bistand med det formål at sikre retten til overlevelse hos et folk, der er truet af grusomme handlinger. Men man skal se at få oprettet denne styrke og sendt den af sted, ellers kommer vi for sent. En sådan styrke vil også gøre sin nytte, når de flygtninge vender hjem, der frivilligt ønsker at vende tilbage til området. Og man skal sørge for at afvæbne dem, der vender tilbage, for i dette område er der mange våben og mange drab.

Glenys Kinnock
Jeg mener, at det er noget af en grusom ironi, at Verdensfødevaretopmødet i Rom indledes i dag, hvor vi her i Europa-Parlamentet behandler den kendsgerning, at millioner af mennesker sulter i Centralafrika. Udflugterne, forsinkelserne kan selvfølgelig ikke forsvares, som begge kommissærer sagde. Fordrevne flygtninge lider, sulter ihjel, mens det internationale politiske tomrum fortsætter, kun lejlighedsvis afbrudt af smukke ord, men stadig ingen reel handling. FN's medlemsstater skal erklære deres vilje til nu at indsætte, udstyre og støtte en multinational styrke under canadiernes ledelse. Jeg har argumenteret meget kraftigt for, at en sådan styrke skal have et klart mandat til at afvæbne den tidligere rwandiske hær, Interahamwe. Det er meningsløst at tale om, at hjælp er mulig, så længe disse væbnede militser fortsætter med at true flygtningene. De skal udskilles, og alle dem, der ikke er reelle flygtninge, skal tilbageholdes. Dette vil ikke kun lette tilvejebringelsen af humanitær bistand, men det vil selvfølgelig også virke til fremme for hele processen med at opbygge en langsigtet løsning i Rwanda og andre steder.
Uanset hvad der sker under den nuværende krise, må vi ikke tabe af syne, at der er behov for en politisk strategi, for en regional løsning, efter at krisen er overvundet. Vi har, som begge kommissærer sagde, set en lammelse, en ubarmhjertig ligegyldighed, og vi har set en mangel på moralsk eller politisk ledelse i verden. Jeg håber, at når vi fremover behandler denne region, vil dette ikke længere være et karakteristisk træk.

Günther
Fru formand, efter de indledende ord må jeg fastslå, vi har ikke kun et Råd, men vi har til alt held også en Kommission, for det, vi her har hørt fra Kommissionen, var jo da langt mere konkret! Vi står her og siger, at vi til dels har forudset det, at vi har set det komme. Jeg vil gerne indskrænke dette »vi« noget, for Parlamentet har i de sidste halvandet år gentagne gange gjort opmærksom på og også krævet, at der gribes ind for at afspænde situationen netop i området omkring de store afrikanske søer.
Jeg tænker på, at vi har appelleret til Zaire om i flygtningelejrene at indstille den logistiske, militære og øvrige støtte til oprørerne. Et andet krav fra os var, at der også skulle indrettes sikkerheds- og beskyttelseszoner. Men én ting konstaterer jeg dog med en vis beroligelse: I stigende grad vinder den konklusion anerkendelse, at ren humanitær bistand ikke er mulig uden en samtidig sikring også ved militært flankerende foranstaltninger. Mere og mere aftegner der sig også her i Parlamentet konsensus hertil. Når alt kommer til alt, nytter det jo virkelig ikke noget at efterlyse runde borde og forhandlinger og bringe oprørsledere sammen, som så måske ganske vist taler sammen en enkelt dag, mens de andre fortsat skyder på hinanden.
Et andet problem er helt klart flygtningenes tilbagevenden. Jeg beder indtrængende om, at vi lærer af den udvikling, vi netop sådan beklager i området omkring de store afrikanske søer, at flygtningelejre ikke ubetinget skal oprettes ved grænser, hvor de straks igen er udsat for nye pressioner. Desuden er det også nødvendigt at anlægge strengere målestokke for at sikre, at flygtninge hurtigt kan vende hjem.

Andrews
Jeg ved, at det ikke er Deres område, hr. rådsformand, men jeg må sige, at Deres redegørelse i dag manglede et tilsagn om at gøre noget ved den alvorlige situation i Zaire. Jeg beklager at måtte sige dette.
Jeg vil gerne sige til hr. Pinheiro, at hans redegørelse var meget glædelig. Jeg vil især gerne yde min tribut til kommissær Bonino, som i løbet af weekenden fremsatte udtalelser, som var så skarpsindige og så gennemsigtige, at de europæiske borgere - det er jeg sikker på - for første gang oplevede, at en kommissær trådte frem og sagde nøjagtigt, hvad der burde gøres, sagde nøjagtigt det, de europæiske borgere ønskede at høre.
Zaire er, som vi ved, indbegrebet af udnyttelse og plyndring. Vi har i Den Europæiske Union hr. Mobutu, den såkaldte præsident Mobutu, som har søgt tilflugt i sit palads i det sydlige Frankrig. Jeg mener ærlig talt, at hr. Mobutu bør arresteres for folkemord og krigsforbrydelser mod sit eget folk. Jeg mener, at Mobutu og hans kreds af banditter og gangstere, som leder dette land, og som drikker lyserød champagne, mens deres 44 mio borgere ikke har nogen uddannelse, ingen skoler, intet sundhedsvæsen, ingen hospitaler, er en skændsel. Den Europæiske Union har et kolossalt ansvar i denne henseende.
Endelig bliver 80 % af våbnene eksporteret af de fem store i De Forenede Nationer. De fem store har været meget langsomme med at reagere under denne krise i Zaire og regionen omkring de store søer. Jeg mener, at medierne bør undersøge, hvor de våben, som hutuerne nu anvender, kommer fra. For nogle måneder siden blev de afvæbnet, og nu er de bevæbnede igen med våben, der kommer fra Den Europæiske Union...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.

Muscardini
Fru formand, i den nyeste historie i staterne omkring De Store Søer finder vi kimen til folkedrabet. Tutsierne, der har tilranet sig magten i Rwanda, de som har magten i Burundi, de som lever i det nærliggende Kivu, er i øjeblikket i færd med at etablere en faktisk tutsi-føderation omkring De Store Søer.
Med henblik herpå har de foretaget en egentlig etnisk udrensning, der bevirker, at området ryddes for de hutuer, der bebor det. Det omvendte var allerede sket i Rwanda i 1994, hvor hutuerne faktisk gjorde sig skyldige i massakren på over 500.000 tutsier. Og det er det, der er sket endnu en gang i Burundi med drabene på forskellige præsidenter af hutu-herkomst og erstatningen af disse med tutsi-præsidenter. Det er ligeledes, hvad der er sket i Kivu, siden bangala-oprørerne med støtte fra tutsierne i Rwanda er begyndt at forfølge og massakrere hutuflygtninge.
Mens tutsiernes magt befæstes, falder hutuerne som ofre for sult, sygdom og mortergranater. En sameksistens synes langt borte og uopnåelig. Det had, der har bestået i generationer mellem de to etniske grupper, lader sig ikke overvinde.
Hvilke løsninger kræves der da til stabilisering af området og for at undgå, at tusinder og atter tusinder bliver flygtninge.
FN's Sikkerhedsråd tøver forbryderisk i sin splittelse i skakspillet om diplomati og realpolitiske beregninger. Uden dets militære støtte, vil de humanitære korridorer, som allerede er klar, fortsat være lukkede, hvilket betyder fortsat død. Jeg siger dog kommissær Bonino tak for det arbejde, hun har udført og hendes afstandtagen fra disse forhold.
At forestille sig et hutu-område i Burundi og Rwanda, der grænser op til et andet, som tildeles tutsierne, er det samme som at forglemme, at disse repræsenterer 15 % af befolkningen. Løsningen kunne være at danne et statsforbund mellem et hutu-land og et tutsi-land, dvs. at skabe et fjerde land ved revision af de eksisterende grænser og under hensyntagen til de etablerede etniske grupper, at revidere grænserne mellem de tre lande for at skabe et fjerde. Vil det være muligt at gribe ind i dogmet om grænsernes urørlighed?

Formanden
På dette tidspunkt i forhandlingen har hver gruppe haft indlæg. Jeg ved, at der endnu er talere til omtrent et kvarters taletid. Vi har vores afstemning kl. 12.00. I betragtning af betydningen af denne forhandling kan jeg ikke påtage mig at afbryde den. Jeg vil således i overensstemmelse med artikel 130 høre Parlamentet.
Ønsker De, at forhandlingen afsluttes, og at vi påbegynder afstemningen, eller at vi fortsætter forhandlingen endnu 15 minutter?

Oomen-Ruijten
Fru formand, jeg tror, når vi ser på tilstedeværelsen her i Forsamlingen, at alle i hvert fald har været i salen i tolv minutter for at stemme. Vi ved, at afstemningen om lidt også vil trække ud, og jeg vil således bede Dem om at afslutte forhandlingen på nuværende tidspunkt.
(Afslutning af forhandlingen vedtoges)

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted om et øjeblik.
Skriftlige indlæg fra talere, opført på talerlisten for forhandlingen

Vecchi
Fru formand, en af de frygteligste menneskelige tragedier udspiller sig i disse dage i de østlige områder af Zaire. Over en million mennesker står i øjeblikket i fare for at dø af sult og sygdom, og mange tusinde flygtninge har allerede betalt genoptagelsen af kampene i området med deres liv.
Men som altid er enhver menneskelig tragedie også og først og fremmest en politisk tragedie, eller rettere en politisk forbrydelse.
De ansvarlige herfor er først og fremmest de styrker fra Rwanda, enten der er tale om militser fra det gamle styre eller dem, som har forbindelse med den nye regering i Kigali, som i disse år ikke har gjort noget for at fremme en national aftale, men derimod forsætligt bidraget til det etniske og politiske had, som i dag uundgåeligt er brudt ud i væbnet konflikt.
Men ansvarlige for denne forbrydelse er tillige de medlemmer af det såkaldt internationale samfund, som endnu en gang har ladet situationen udarte til det værre.
I dag som i 1994 er det civilbefolkningen, børn og kvinder, der er de svageste befolkningsgrupper, som betaler for alt dette. Det er allerede meget sent, men vi må nu undgå det, der er værre.
Vi ved alle, at der for at yde hjælp til flygtninge kræves et militært, politisk og humanitært indgreb, der genopretter et minimum af sikkerhed for civilbefolkningen og de internationale hjælpere.
Dette indgreb, som skal konkretiseres i de nærmeste timer, skal naturligvis ske under FN's Sikkerhedsråds auspicier, men det kræver vilje og parathed hos de største afrikanske og europæiske lande samt USA.
Lad os straks oprette humanitære korridorer! En stabil løsning på konflikterne i området går i dag via denne første handling. Det ville have kostet langt mindre både i form af tab af menneskeliv og økonomiske midler, dersom vi som krævet havde gjort dette for nogle uger siden.
Lad os i det mindste gøre det nu og uddrage den hårde lære heraf med henblik på fremtiden.

Afstemning
Lannoye
Hr. formand, som det desværre er almindeligt, fandt forhandlingen om denne betænkning sted kl. 23.30 i går, og vi kunne registrere et vist antal vigtige elementer, navnlig fru Bjerregaards og Kommissionens indstilling til et vist antal ændringsforslag, der var indgivet af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.
Jeg ønsker bare at lægge vægt på, at de ændringsforslag, som jeg mener, og som Miljøudvalget mener er betydningsfulde, ændringsforslag 35 og 39, støttes fuldstændigt af Kommissionen, og at ændringsforslag 12, 16, 38 og 41 støttes delvis af Kommissionen.
Jeg ønsker at komme med denne præcisering over for alle Parlamentets medlemmer, således at afstemningen sker i klarhed. Vi ved, at det er nødvendigt med 314 stemmer, og at Kommissionens holdning er afgørende for den eventuelle ændring af den fælles holdning.
Ændringsforslag nr. 24

Lannoye
For at undgå enhver forvirring, hr. formand, medfører afstemningen af dette ændringsforslag nr. 24, at ændringsforslag nr. 2 ændres, da vi her behandler bilag 1. Hvis den forslagstype, der findes i ændringsforslaget, gengives i bilag 1, forekommer det nødvendigvis ikke længere i bilag 2. Jeg tror således, at det nødvendigvis heraf må udledes, at det udelades i bilag 2, selv om der ikke er noget ændringsforslag, der udtrykkeligt kræver det.
Ændringsforslag nr. 39

Lannoye
Hr. formand, det drejer sig om et yderst vigtigt ændringsforslag. Det vedrører industriel opdræt. Den afstemning, der blev vundet i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, vedrører antallet af dyreenheder, der skulle være 100, men et andet ændringsforslag, der er indgivet af fru Barthet-Mayer og visse kolleger, foreslår 200. Jeg har ikke meget håb om at opnå 314 stemmer til forslaget fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, men jeg støtter fru BarthetMayers ændringsforslag.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Pradier
Hr. formand, jeg vil gerne stille et mundtligt ændringsforslag. Når der i punkt 10 tales om tilbagevenden af de fordrevne, ville det efter min mening være relevant at anføre, at det drejer sig om en frivillig tilbagevenden. En tvungen tilbagevenden ville faktisk medføre alle mulige sidespor. Jeg foreslår således, at man tilføjer ordet »frivillig tilbagevenden«.
(Det mundtlige ændringsforslag vedtoges)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Kouchner
Hr. formand, selv om vi har vedtaget denne beslutning om Zaire, er jeg meget imod den måde, som denne forhandling er blevet afsluttet på. På et tidspunkt, hvor hele verden har øjnene rettet mod begivenhederne i Zaire, mener jeg, at det er skandaløst, at vi ikke har ofret ti minutter mere på et problem, der vedrører hele verden.

Formanden
Jeg må påpege, at halvdelen af dem, der klapper, stemte for at afkorte forhandlingen.

Kenneth Collins
Jeg vil gerne tage ordet, inden vi går i gang med afstemningen om Dybkjær-betænkningen om revisionen af det femte handlingsprogram på miljøområdet. Hverken jeg eller de øvrige medlemmer af Parlamentet er ukendte med politisk debat og meningskamp, og kendsgerningen er den, at forholdet mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen undertiden er forbundet med uoverensstemmelser. Det er ganske naturligt, men det er vigtigt, at disse uoverensstemmelser foregår i en atmosfære af gensidig respekt. Når jeg i den danske presse ser ord som »ikke troværdig« anvendt om et udvalg i Europa-Parlamentet, begynder jeg at have mine tvivl om omfanget af denne respekt.
Ord, f.eks. forurening, kender ingen grænser, og når det i avisoverskrifterne hedder, at kommissæren selv angriber Miljøudvalget, må jeg nødvendigvis sætte spørgsmålstegn ved, om den ånd af gensidig tillid og samarbejde, som vi for vort vedkommende har forsøgt at skabe og opbygge, stadig findes. Jeg vil derfor gerne opfordre kommissæren til selv at sige til Parlamentet i formiddag, at selv om der altid vil være tidspunkter, hvor hun og jeg og udvalget og vor ordfører kan have forskellige opfattelser, har hun intet at klage over hverken med hensyn til omfanget af det samarbejde og den hjælp, hun får fra udvalget, eller med hensyn til udvalgets kompetence eller med hensyn til den måde, vi vælger at arbejde på. Vil hun give Parlamentet dette tilsagn og vil hun lige så meget som jeg beklage, at relationerne kan skades af en uklog omgang med pressen, som ikke altid er ansvarlig?

Bjerregaard
Hr. formand, tak til hr. Ken Collins for spørgsmålet. Det er klart, at det, vi her berører, jo i virkeligheden er noget af det vigtigste i relationerne mellem Kommissionen og Parlamentet, nemlig dels vores samarbejde og dels hele spørgsmålet om den demokratiske udvikling. Jeg tror i virkeligheden, at Kommissionens og Parlamentets største fælles interesse ligger i at sikre, at vi får en så god offentlig debat som muligt, at vi kan engagere borgerne, og at vi kan opnå nogle resultater. Det kan ind imellem være besværligt i demokratiske systemer. Vi er ikke altid enige. Der kan være meningsforskelle om indholdet i forslaget, som vi vil se lidt senere, når vi stemmer om dette forslag, og der kan også være uenighed om enkelte ændringsforslag, og endelig kan vi alligevel nå til nogle resultater.
Derfor vil jeg understrege, at jeg har kritiseret, at der på et tidspunkt var over 100 ændringsforslag til det femte handlingsprogram. Det gavner efter min mening ikke offentligheden. Jeg synes heller ikke, at proceduren har været god, når man i mandags ændrede antallet til 50, sent på aftenen tirsdag havde en debat om det, og vi i dag stemmer om det. Det tror jeg i og for sig ikke, at der kan være den store uenighed om. Jeg tror, at vi alle sammen ønsker, at der er de bedste muligheder for offentligheden til at kunne deltage i en sådan debat. Det ændrer imidlertid ikke noget ved, at vi selvfølgelig må respektere hinandens arbejde. Jeg har haft stor glæde af samarbejdet med Miljøudvalget, med Miljøudvalgets formand, med ordførerne, sådan som vi lige har konstateret det i forbindelse med den betænkning, som hr. Lannoye fremlagde, og sådan som vi også senere i dag vil konstatere det i forbindelse med betænkningen af hr. Rübig. Knubbede ord ødelægger i hvert fald ikke mit forhold til samarbejdet. Jeg er indstillet på at fortsætte det, og jeg håber bestemt, at vi kan nå et gunstigt resultat.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Wilson
Hr. formand, til forretningsordenen. Da en afstemning ved navneopråb koster omkring 1.500 ECU, har jeg regnet ud, at de 50 afstemninger ved navneopråb lige har kostet os omkring 75.000 ECU.

Anastassopoulos
Hr. formand, jeg vil bede Dem høre Parlamentet, om det kan godkende en fortsættelse af afstemningen. Vi blev i morges underrettet om, at der var mange afstemninger, og at mødet derfor ville trække ud. Klokken er nu halv to, og jeg mener, grænsen må være nået. Vi har anmodet Præsidiet om at sætte afstemningstiden til kl. 11.30, når der er så mange afstemninger, så vi ikke bruger hele middagen på afstemninger.
Jeg vil derfor bede Dem høre Parlamentet, om det mener, vi skal afbryde afstemningen.

(Fortsættelse af afstemningen vedtoges)

Watson
Den mindre mobile faktor her er ganske givet ikke arbejdskraften, men arbejdskraftens nye Labour-parti.

Formanden
Eftersom vi befinder os så langt inde i middagspausen, vil jeg lade Dem slippe af sted med letkøbte bemærkninger.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Díez de Rivera Icaza
Som jeg allerede har tilkendegivet ved førstebehandlingen af dette centrale emne, glæder det alle miljøforkæmperne i Parlamentet og næsten alle på venstre side i salen, at vi er ved at ændre og udvide direktivet om vurderingen af miljøvirkninger for alle offentlige eller private projekter. En ændring, der allerede blev krævet i det 5. handlingsprogram, og som er afgørende for, at man kan gennemføre integrationskonceptet i unionstraktatens artikel 2 og 130 R2, som indeholder den fælles miljøpolitik.
Udvidelsen af anvendelsesområdet til også at omfatte sektorer som landbrugs- eller turistsektoren, kravet om, at bilag II skal have lige så stor vægt som bilag I, og de nye bestemmelser vedrørende information, overvågning og kontrol med vurderingsprocedurerne er nødvendige skridt til gennemførelse af det koncept om en bæredygtig udvikling, der er indeholdt i unionstraktaten, selv om højrefløjen har stemt så negativt.
Som allerede nævnt under den tidligere forhandling, er min stemme positiv.
Mange tak.
Betænkning af Cabrol
Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Undertegnede har stemt imod denne betænkning i sin helhed. Kommissionen har ikke den nødvendige kompetence til den sundhedsovervågning, som foreslås i betænkningen. Forslaget i betænkningen ville skabe et unødvendigt og effektivitetshæmmende mellemniveau i det internationale sundhedspolitiske samarbejde. I stedet bør der være en konsekvent direkte linje mellem WHO og de statslige sundhedsmyndigheder og mellem sidstnævnte indbyrdes.

Wibe
Det er naturligvis et godt formål, som her søges opfyldt gennem oprettelsen af et center til overvågning af smitsomme sygdomme. Jeg stiller mig imidlertid meget tvivlende over for værdien af til stadighed at etablere nye fællesskabsinstitutioner. Sverige råder allerede over udbyggede netværk til dette formål, som bl.a. samarbejder WHO. Det er jo sådan, at alle disse nye EU-institutioner, der hele tiden oprettes, kræver ressourcer, som må tages et eller andet sted fra. Derfor kan en positiv beslutning om at oprette en EU-institution - navnlig i betragtning af den negative holdning til skatter i Unionen - gøre det nødvendigt at træffe en anden, negativ, beslutning på det nationale eller det globale plan.
Endvidere synes jeg, det er ret betænkeligt, at Parlamentet også ønsker at navngive (jf. ændringsforslag 8) disse nye overvågningsorganer. At de nationale organer oven i købet skal hedde »Eurocentre«, gør ikke sagen bedre.
Betænkning af Dybkjær
Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Der er fremsat en lang række ændringsforslag til denne betænkning, hvoraf mange er gode og indlysende. Vi har i vor behandling af programmet nøje holdt os til den opfattelse, at det, vi skal, er at revidere det nuværende handlingsprogram, ikke udarbejde et nyt handlingsprogram. Den opfattelse har afspejlet sig i vor måde at stemme på og forklarer, hvorfor vi ikke har stemt for mange af de fremsatte forsag.
Endvidere mener vi, at den største udfordring, som EU nu står over for, er at opfylde de mål, som det har sat sig. Det gælder ikke mindst med hensyn til at finde en løsning på spørgsmålet om de nuværende overgangsregler, som bl.a. Sverige har på kemikalieområdet. EU må gennem konkret handling vise, at det tager miljøproblemerne alvorligt, og at de smukke ord, som man udtaler, også kommer til udtryk, når der skal træffes afgørelser.

Amadeo
Fru Dybkjærs betænkning giver i den form, den har fået i Miljøudvalget, udtryk for en meget kritisk holdning til det revisionsarbejde, der er gennemført af Kommissionen vedrørende gennemførelsen af Det Femte Program. Vi er helt enige i denne bedømmelse. Programmets mål vil ikke blive nået, i hvert fald inden for mange sektorer af stor betydning, dersom der ikke gives medlemsstaterne et klart signal til, at de alvorligt skal overveje og prioritere de krav højst, som den bæredygtige udvikling stiller.
Da Kommissionens forslag til beslutning ikke gav udtryk for, at det haster på denne måde, har Parlamentets udvalg besluttet at påtage det arbejde, som Kommissionen burde have udført, idet den tillige har påpeget de største svagheder ved Det Femte Program, som f.eks. manglen på bestemte mål og gennemførelsesperioder, idet Udvalget tillige har givet de første anvisninger for det kommende Sjette Handlingsprogram.
Revisionen indgår i proceduren med fælles beslutningstagning og giver derfor Parlamentet lejlighed til en dybtgående drøftelse med Kommissionen og medlemsstaterne om den bæredygtige udvikling i Europa, en rettidig inddragelse af miljøspørgsmålene i de andre former for politik og nødvendigheden af at fastsætte indikatorer, der gør det muligt at vurdere fremskridtet i retning af bæredygtighed og angive mål og tidsfrister for de nærmeste år.

Bernardini
Siden 1973 har det handlet om det femte program, fremlagt af Kommissionen, som vi har fået forelagt i dag. Det er beviset på, at miljøet bliver en absolut nødvendig faktor i gennemførelsen af de forskellige fællesskabspolitikker.
Dette beslutningsforslag er baseret på to nye dokumenter, betænkningen fra Kommissionen om udviklingen og rapporten fra Det Europæiske Miljøagentur om miljøets tilstand i Europa.
Efter min mening er den nuværende indsats utilstrækkelig til at gennemføre målene i det femte handlingsprogram.
Jeg ønsker således, at Parlamentet udviser mere god vilje.

Díez de Rivera Icaza
De forklaringer, kommissær Bjerregaard kom med under forhandlingen i aftes, og hendes meddelelse om, at der kommer et 6. handlingsprogram på miljøområdet, skønt vi endnu er midt i den besværlige revision af det 5. program, forekom mig malplaceret. Sådanne udtalelser virker aparte, bortset fra, at de skader Unionens troværdighed med hensyn til miljøpolitikken.
Alle ved, at efter unionstraktaten virker et nyt globalt program utilstrækkeligt og i modstrid med selve traktaten. Min stemme afspejler derfor dette modsætningsforhold.

Lindqvist
Det femte miljøhandlingsprogram blev vedtaget i 1992 og gælder frem til år 2000. Den revision, som Kommissionen har nu har foretaget i »halvlegen«, er en katastrofe for miljøet; ingen konkrete forslag, ingen tidsplan, ingen garantier for, at EU kommer på niveau med de fireårige svenske miljøundtagelser og dermed stor risiko for, at Sverige ikke vil kunne beholde sine strengere miljønormer efter fireårsperioden. Hele programmet er et stort tilbageskridt for miljøet og en tydelig tilkendegivelse af, at miljøet ikke er et prioriteret område for EU.
Forslaget burde havde været forkastet. Der er imidlertid ingen garanti for, at Kommissionen ville have fremsat et bedre forslag. Det ville også yderligere have forsinket miljøarbejdet, hvis der skulle være fremsat et nyt forslag. Jeg har derfor valgt at stemme for, men samtidig støttet flest muligt af de ændringsforslag, der indebærer en skærpelse af programmet. Jeg har også stemt for ændringsforslagene om økologisk landbrug, begrænsning i anvendelsen af bekæmpelsesmidler, nedbringelse af energiforbruget, energiafgifter og en kuldioxidafgift.
Betænkning af Rübig
Amadeo
Kommissionen har foreslået at skabe en retlig ramme for den økonomiske støtte til omkostningerne i de foreninger, der beskæftiger sig med miljøpolitik i Europa. Kommissionens forslag er nærmest restriktivt og giver endnu ikke en virkelig støtte til en stærk og velkoordineret miljøbevægelse, men dette er nødvendigt for at starte og fremme den bæredygtige udvikling i vor del af verden. Hr. Rübigs betænkning indeholder dog som aftalt med Miljøudvalget svar på et forslag fra Kommissionens side. I dette nævnes det klart, hvilke organisationer, der skal støttes, og tages hensyn til disses behov for selvstændigt at kunne fastsætte deres prioriterede mål og aktiviteter. Yderligere understreges nødvendigheden af, at den økonomiske støtte til deres koordinationsarbejder også finansieres ved andre kilder, men forslaget nævner ikke i hvilket omfang, idet dette ikke gøres til en betingelse for opnåelse af støtte fra Den Europæiske Union.
Dette er en rigtig fremgangsmåde, fordi koordinationen på europæisk niveau er kostbar, og de europæiske myndigheder bør ifølge subsidiaritetsprincippet være de første til at føle ansvaret med hensyn til at bidrage til deltagelse fra borgernes og deres organisationers side i udviklingen af den europæiske politisk snarere end at regne med national eller lokal støtte. Yderligere er det velkendt, at miljøorganisationerne i forskellige lande kun kan finde meget begrænsede ressourcer, der som oftest er bundet til gennemførelsen af meget specifikke miljøbeskyttelsesprogrammer af national eller lokal karakter. Når man ser bort fra rene undtagelsestilfælde, er der ikke fastsat budgetlinjer til et arbejde med koordination og repræsentation på europæisk plan. Organisationernes aktivitet på internationalt plan er derfor meget vanskelig at gennemføre uden tilsvarende støtte fra Den Europæiske Union.
Betænkning af Rapkay
Berthu
I den beslutning om konkurrencepolitikken, som Europa-Parlamentet lige har vedtaget, modsatte det sig »kategorisk« (det var det ord, der blev brugt) det tyske forslag, der havde til hensigt på europæisk niveau at oprette et uafhængigt agentur, der skulle dømme i konkurrencestridigheder. Parlamentets begrundelser er dog ikke særlig klare.
Teksten i beslutningen kritiserer faktisk denne idé, fordi den ville unddrage agenturet »enhver demokratisk kontrol«. Samtidig viser redegørelsen for begrundelserne en lige så voldsom kritik, men af en helt modsat årsag: Agenturet ville risikere at blive et »yderst politiseret organ«, fordi det ville være placeret »under opsyn af Rådet«, der er den institution, der samler medlemsstaternes regeringer. Det er således ikke særlig let at se, om Parlamentet modsætter sig dette agentur, fordi det ikke ville være demokratisk nok, eller tværtimod fordi det ville være for demokratisk. Men man forstår netop, at der uden tvivl er en anden grund til denne barske opposition; i virkeligheden er flertallet af Parlamentet utilfreds med, at der er nogen, der påtænker at reducere Kommissionens beføjelser på dette punkt eller på et andet punkt under regeringskonferencen.
Til denne modsigelse har ordføreren ment, at det var snedigt at tilføje et argument, der i virkeligheden vender sig imod ham selv; oprettelsen af et agentur, der er uafhængigt af Kommissionen ville ifølge ham risikerer at fremkalde »en skadelig manglende koordinering mellem Europas konkurrencepolitik og de andre væsentlige mål i traktaten«. Denne erklæring er desværre for dens ophavsmand det samme som på en temmelig gennemskuelig måde at erkende, at Kommissionen benytter sig af sine mange forskellige kasketter til at blande arterne sammen med risiko for at stille konkurrencepolitikken til tjeneste for andre mål, end dem, den har erklæret som traktatens mål.
Dette tilfælde med sammenblanding af arterne er ikke det eneste. Jeg har allerede haft lejlighed til i dag at gøre rede for en anden forvirring af samme slags med hensyn til Kommissionens opgaver. Kommissionen optræder snart som uddeler af anfægtelig fællesskabshjælp snart som streng dommer over den hjælp, som staterne uddeler. Det ville være hensigtsmæssigt at benytte sig af lejligheden med regeringskonferencen til at afklare alt dette og genskabe orden her.
For at nå dertil må Kommissionen igen koncentrere sig om sin vigtigste opgave, nemlig at udarbejde regler. Den skal således ikke sørge for uddeling af eventuel hjælp (en opgave, der tilkommer staterne) eller være dommer i konkurrencestridigheder, det er en opgave, der skal henhøre under en speciel institution under Rådets øverste politiske kontrol, som beskrevet i traktatens artikel 93, stk. 2.
Betænkning af Kuckelkorn
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Forslaget om lånegarantier for investeringer foretaget af mindre virksomheder på EU-plan tjener et prisværdigt formål. Sådanne spørgsmål behandles dog efter vor opfattelse bedre på nationalt og regionalt plan, hvor man er tættere på aktiviteterne. Vi mener, det ville være bedre ikke at indføre et program for sådanne foranstaltninger på EU-plan og i stedet sænke medlemsstaternes afgifter til EU, således at de får større økonomiske ressourcer til rådighed til at støtte mindre virksomheder på nationalt og regionalt plan. På den måde kommer der mindre bureaukrati, bedre kontrol og en bedre evaluering af støtten til de mindre virksomheder.
Vi stemmer for betænkningen, men understreger, at vi ønsker, at fremtidig støtte til mindre virksomheder i EU skal følge ovennævnte retningslinjer.

Theonas
Vi støtter enhver aktivitet, der kan bidrage til imødegåelse af den tragiske situation, som SMV befinder sig i i dag, også selv om der er tale om løsrevne foranstaltninger. Vi tager afstand fra den komedie, der spilles i spørgsmålet om, hvem der er ansvarlig for udarbejdelsen af en SMV-politik. Rådet kaster bolden ud til medlemsstaterne, mens landenes regeringer taler om Den Europæiske Unions ansvar. Vi mener, at EU bør stå ved sit ansvar og gennemføre en integreret støttepolitik for at forbedre det finansielle og økonomiske, men også det generelle, miljø, som SMV opererer i, og det gælder navnlig de helt små virksomheder. I øvrigt har liberaliseringsforanstaltningerne og dereguleringen af markederne, den begrænsede adgang til finansmarkedet og EU's handelspolitik og generelle politik en nedbrydende effekt på SMV's valgmuligheder og levedygtighed, og tusindvis af små og mellemstore virksomheder tvinges til at dreje nøglen om.
Vi tror, at ELISE er et initiativ, som under visse forudsætninger vil kunne hjælpe SMV. Vi må dog fremhæve den uacceptable obstruktionisme, der ligger i beslutningsprocessen, samt Rådets afvisning af en forlængelse af det særlige rentegodtgørelsesprogram for SMV (lånefacilitet for SMV). Vi tager også afstand fra den disposition, der stort set fjerner bevillingerne til aktioner for SMV fra budgetforslaget for 1997, hvilket er bevis på EUinstitutionernes ubeslutsomhed og hykleri, når det drejer sig om SMV som en grundlæggende potentiel kilde til beskæftigelse. F.eks. indeholdt budgettet for 1996 57, 75 mio ecu til aktioner for SMV (budgetpost B5-322, «Beskæftigelse og vækst for Europa«), mens der i 1997 kun er afsat 25 mio ecu, et beløb, der svarer til ELISEbudgettet, og som oprindeligt var blevet opført i reserven.
Specielt hvad ELISE angår, mener vi, at lånegarantierne som led i en særlig og for låntagerne gunstig lovramme kan fremme SMV's adgang til finansiering og sænke renteniveauet. Der må dog findes garantier og kriterier, der sikrer, at garantidækningen og det maksimale garantibeløb afhænger af antallet af nye arbejdspladser. Og da det er de mindste SMV (med færre end 10 ansatte), der har størst problemer med ekstern finansiering, bør midlerne koncentreres om disse. Et udvælgelseskriterium bør være sikring af de nye arbejdspladsers reelle og varige karakter. Og der må sikres gennemsigtighed ved udvælgelse af låntagerne for at undgå omgåelser af bestemmelserne.
Betænkning af Garcia Arias
Konrad
Hr. formand, kære kolleger, også PPE-gruppen vil forelægge en skriftlig stemmeforklaring, men jeg vil på dette sted gerne tilføje mundtligt, at PPE-gruppen nu for første gang i 25 år - i så lang tid er konkurrencebetænkninger blevet drøftet her i Parlamentet - har stemt imod en betænkning. PPE-gruppen glæder sig udtrykkeligt over den forelagte beretning fra Kommissionen, men forkaster betænkningen af fru Arías, fordi den på helt vigtige områder står hindrende i vejen for en politik, der er kendetegnet ved konkurrence og integration. Det var den bemærkning, jeg ønskede at tilføje mundtligt, og jeg vil supplerende afgive en skriftlig forklaring.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi mener, at betænkningen som helhed er udmærket og indeholder væsentlige kritiske bemærkninger til Kommissionens beretning om konkurrencepolitikken. Dog må vi konstatere, at den også indeholder nogle for os alt for positive formuleringer om nødvendigheden af at nedbringe statsstøtten, af at liberalisere osv. Vi er eksempelvis ikke enige i kravet i punkt 30 om, at man skal harmonisere de nationale støtteniveauer, og i punkt 40 om, at postvæsenet skal have konkurrence.
Vi deler, kort sagt, ikke ordførerens meget positive holdning til liberalisering og øget konkurrence, men vi stemmer alligevel for betænkningen, da den indeholder en lang række relevante bemærkninger.

Andersson, Lööw og Waidelich
Vi støtter ordførerens betænkning om Kommissionens beretning om konkurrencepolitikken. Dog vil vi gerne understrege, at liberalisering af energi- og postsektoren ikke nødvendigvis er ensbetydende med privatisering. Stærke samfundsejede virksomheder, som har forbrugernes tillid, kan godt klare at blive udsat for konkurrence.
Det må imidlertid ikke blive sådan, at de samfundsejede virksomheder er de eneste, der har et samfundsmæssigt ansvar for eksempelvis folk i tyndtbefolkede områder, mens private virksomheder udelukkende kan koncentrere sig om og i områder, hvor der er store virksomhedsøkonomiske gevinster at hente.
Et aktuelt eksempel er den måde, hvorpå det privatejede firma Citymail i Sverige koncentrerer sin virksomhed i storbyområderne, og hvor man har forbudt det samfundsejede Posten at konkurrere med det på lige betingelser.
Samfundsejede virksomheder må have samme konkurrencevilkår som private virksomheder.

Bernardini
Vi skal udtale os om den 25. beretning om konkurrencepolitikken, der er forelagt af Kommissionen.
Generaldirektoratet for konkurrence (GD IV) fortæller os, at 1995 har vist en stærk stigning i antallet af sager, det har fået forelagt til undersøgelse. Dette fænomen kan forklares ved indtrædelse af 3 nye medlemsstater. Dette ekstraarbejde viser virksomhedernes vanskeligheder ved at forstå konkurrencepolitikkens omfang.
Ud over dette første element er det, der bekymrer mig mest, brug af traktatens artikel 90, stk. 2. Privatiseringen eller kræmmerlogikken må faktisk ikke ødelægge eksistensen af tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse. Man bliver mere og mere bekymret med hensyn til disse tjenesteydelser. Der er elektricitet, telekommunikation og postsagen. Hver dag giver den holdning, der indtages af Kommissionen ved at påberåbe denne artikel, anledning til at disse tjenester tømmes for deres indhold. Denne politik kan jeg som socialist ikke tillade.

Berthu
Kommissionens 25. beretning om konkurrencepolitikken burde give anledning til at overveje den offentlige støtte til beskæftigelsen, der i den seneste tid har været genstand for mange uenigheder. Man har for eksempel set Kommissionen, i medfør af de næsten enebeføjelser, som traktatens artikel 92 og 94 giver den, kritisere den franske tekstilplan, der fastlagde lempelser af de sociale udgifter i denne sektor til gengæld for præcise forpligtelser fra virksomhedernes side til at redde arbejdspladser, til at ansætte unge eller ændre arbejdstiden. Frankrig har for øvrigt ikke været det eneste land, der var omfattet af sådanne beslutninger for nylig: Også Italien med sin støtte til beskæftigelsen inden for skosektoren, Tyskland med støtte i en forbundsstat til Volkswagen og mange andre lande.
Denne situation må alligevel føre til, at man stiller sig selv nogle spørgsmål. Det er rigtigt, at den offentlige sektorstøtte ofte fører til konkurrenceforvridning, til forsinkelse af de nødvendige strukturtilpasninger og til over skatten at pålægge sunde virksomheder omkostningerne til uhensigtsmæssig støtte til usikre projekter. Men samtidig må man ikke glemme, at i det nuværende sociale og økonomiske oprør har staterne pligt til at forsøge at bevare samhørigheden i deres samfund.
Det er mærkeligt, at denne mission med samhørighed benægtes eller knapt anerkendes i medlemsstaterne, når de takket være deres nærhed er de bedst placerede til at udøve den med fornuft, og at de også i medfør af subsidiaritetsprincippet er de øverst ansvarlige for beskæftigelsespolitikken. Det er endnu mere mærkeligt, at Kommissionen, der nægter at bruge de principper på sig selv, som den bruger på andre, uddeler fællesskabsstøtte gennem strukturfondene, der forvrider konkurrencen og medvirker til at forårsage kunstige flytninger, som man lige har set i Frankrig med den japanske virksomhed JVC.
Vi ønsker således dels, at den støtte, der uddeles fra Bruxelles, fjernes, for den foregår for meget i blinde, dels at bedømmelsen af den offentlige nationale støtte afdæmpes lidt mere af hensyn til samhørighedsmissionen. Med dette formål og for at reducere de manglende sammenhænge i Kommissionen mener vi, at Rådet bør gøre brug af den reguleringsbeføjelse, som den har i henhold til artikel 93, stk. 2, men som ser ud til aldrig at være brugt.

Le Gallou
For Den Europæiske Union og Europa-Parlamentet kommer det ikke an på en modsigelse! I oktober stemmer man for deling af arbejdstiden. I november udtaler man sig for en stadig øget konkurrence. Jo mere konkurrencens skærpes, jo mere koncentreres arbejdet.
I dag er der i De Femtens Europa dels dem, der har arbejde, og som under pres fra konkurrencen arbejder længere og længere og hårdere og hårdere dels dem, der er udelukket af arbejdsmarkedet, og som er arbejdsløse i længere og længere tid. Denne mekanisme med udnyttelse på den ene side og udelukkelse på den anden er produktet af en stadig stærkere konkurrence.
Konkurrencen er økonomisk nødvendig. At gøre den til et dogme er en social og menneskelig vildfarelse.

Theonas
Endnu en gang - i anledning af årsberetningen om konkurrencen - lægger Kommissionen og vor ordfører planer for yderligere liberalisering af markedet og fremskyndelse af liberaliseringsog privatiseringsprocessen, strengere kontrol med statsstøtten, udvidelse af kontrollen og styrkelse af sanktionerne. Det ser ikke ud til, at Unionen er indstillet på at tage ved lære af de realiteter, der er de tragiske resultater af dens politik. Den nægter at acceptere, at beskæftigelsen var det første offer for dens konkurrencepolitik. Nægter at acceptere, at hundredetusinde SMV er blevet ofret på den »frie« konkurrences alter, og hele erhvervssektorer går i opløsning.
Virkeligheden er imidlertid også smertelig set ud fra en institutionel synsvinkel, set ud fra muligheden for at udøve demokratisk kontrol. Virkeligheden lærer os, at en privatisering af produktive sektorer af strategisk betydning under påskud af konkurrenceforvridning betyder, at disse sektorer overgives i nogle få, stærke multinationale koncerners vold. Dette er en skandaløs samling af magten hos uhæmmede kræfter, der som kommercielle multinationale syndikater holder hele staters økonomier i deres hænder, og der er her tale om sektorer af strategisk betydning på grund af deres almene betydning for hele samfundet. Et typisk eksempel er den seneste udvikling på telekommunikationsområdet med beslutningen om fusion af British Telecom og MCI, USA's næststørste internationale telefonselskab. Der bliver tale om et net, der kommer til at dække 72 lande, mens de to selskabers nuværende omsætning beløber sig til 43 mia dollars. Vi vil gerne bede Kommissionen svare os på, om og hvordan dette projekt stemmer overens med dens famøse konkurrencelovgivning. Mener den ikke, at der ikke blot er tale om misbrug af den herskende situation, men også om reel ophævelse af konkurrencen og dannelsen af en global oligopolistisk mekanisme? Det samme kommer til at ske med den igangværende privatisering og fusion mellem France Telecom og Deutsche Telecom, som vil føre til dannelsen af et gigantisk privat monopol.
Det er positivt, at problemet trækkes frem af ordføreren, men hun foreslår ingen løsning til imødegåelse af koncentrationen af den økonomiske magt på nogle få koncerner af globalt omfang. Hun foreslår heller ingen foranstaltninger til imødegåelse af den stadigt voksende sammensmeltning af kreditinstitutter og andre investorer med de privatiserede offentlige virksomheder, som det f.eks. sker inden for energisektoren. Hun fordømmer ikke det problem, som hun selv anerkender, nemlig privatiseringen af overskudsgivende offentlige virksomheder af strategisk betydning, offentlige virksomheder, der byttes for en ret linser, som det er sket med skibsværfterne i Grækenland og Thomson i Frankrig.
Derimod kræver betænkningen en styrket liberaliseringsproces for energi- og postsektoren, samtidig med at alle kendsgerninger peger på, at denne service falder bort, og fjerntliggende områder - navnlig ø- og bjergområder - vil blive forladt. Betænkningen kræver også en skærpet politik på området.
Vi vil stemme imod betænkningen, ikke fordi vi ikke mener, at der er behov for nogle konkurrenceregler, som under de rette omstændigheder ville kunne beskytte befolkninger og økonomier, men fordi vi fordømmer den tankegang, som EU styres af på dette område, og som besegles af de tragiske følger, den har for arbejdstagerne og vor nationale økonomi.
Betænkning af Secchi
Ahlqvist og Theorin
Vi mener, at det for en stor del er væsentlige punkter, der indgår i betænkningen, men visse passager i den betyder, at vi ikke kan stemme for den ved den endelige afstemning.
I flere punkter nævnes det, at det er nødvendigt at foretage en vidtgående skattemæssig harmonisering. Vi mener imidlertid, at det fortsat skal være de folkevalgte nationale parlamenters kompetence at træffe afgørelse på dette område. Det svenske folk bør beholde sin urgamle ret til »at beskatte sig selv«.
Vi mener, at den fuldstændige bekendelse til en helt fri markedsøkonomi og kravene om en fælles valuta er hovedårsagerne til den store arbejdsløshed og dermed den lave vækst i Europa.
Den fuldstændige afskaffelse af paskontrollen, som omtales i punkt 6, mener vi kan bidrage til, at narkotikasmugleri og anden kriminalitet får lettere ved at brede sig i Unionen. Vi har svært ved at se, hvordan det kan bidrage til menneskers velfærd, at de slipper for at skulle vise pas.

Andersson, Lööw og Waidelich
Et velfungerende indre marked er en af EU's grundpiller. En rigtig gennemførelse af det er et vigtigt led i arbejdet med at tilvejebringe større effektivitet og dermed større velstand og flere arbejdspladser. Men for at det indre marked virkelig kan fungere, kræves der supplerende foranstaltninger såsom en styrket forbrugerbeskyttelse og en bæredygtig socialpolitik med fælles minimumsforskrifter.
Secchis betænkning sætter fokus på størsteparten af de problemer, som udestår, inden de fire grundlæggende friheder kan gennemføres. Vi går imidlertid imod de dele af betænkningen, der drejer sig om fuldstændig harmonisering af de direkte skatter.

Berthu
Kommissionens beretning om det indre marked i 1995 vil forblive et monument med en ensidig vision.
Det er rigtigt, at det indre marked har givet visse fordele, der er opremset i teksten, for eksempel 300.0-900.000 nye jobs. Men allerførst er de konstaterede fordele ikke på højde med løfterne (5 millioner lovede jobs). Og især må man også spørge sig selv, hvorfor skabelsen af jobs i marken, som man er stolt af, giver sig udslag i yderligere millioner af arbejdsløse. Dette aspekt af spørgsmålet er på ingen måde undersøgt i Kommissionens beretning, der fuldstændig er baseret på den enkle idé, at de registrerede fremskridt stammer fra de gunstige virkninger af det indre marked, men at tilbagegangen må komme andetsteds fra - uden at man præcist fortæller os hvorfra.
Forklaringen kan læses i filigran i teksten, hvor besættelsen om at omdanne det indre marked til en krigsmaskine skinner igennem på hver side for at samle alt og opbygge en supereuropæisk stat.
For eksempel glæder Kommissionens beretning sig over, samtidig med at den beklager, at der endnu findes personkontrol ved de indre grænser i Unionen, at Schengen-medlemsstaterne har afskaffet kontrollen mellem hinanden »uigenkaldeligt«, og den viser sin beslutsomhed med henblik på at udvide dette system til hele Europa. Beretningen fastholder: «I Kommissionens ånd skal det indre marked fungere på de samme betingelser som det nationale marked og rejserne mellem fællesskabslandene foregå på samme måde som en rejse mellem regioner eller provinser inden for en medlemsstat«, altså såvel for fællesskabsborgere som for dem, der kommer fra tredjelande.
Man kan godt her se, hvor de negative virkninger af det indre marked kommer fra: Fra den ideologiske vision, der ansporer fortalerne. For afskaffelse af kontrol ved de indre grænser vil for at gøre tilhængerne af føderalisme tilfredse, pålægge de forskellige medlemslande og således deres økonomier betydelige omkostninger i forbindelse med den ulovlige indvandring, mangedoblingen af trafikken og større usikkerhed.
Denne vilje til at fusionere alt, der forvansker den moderate vision, som man kunne have af det indre marked oprindeligt, er til stede på hver side i beretningen. Med hensyn til den fælles valuta for eksempel, fastholder Europa-Parlamentets begrundelse, at man skal foretage en fuldstændig forening af økonomierne, altså af samfundene, således at den monetære union virkelig kan fungere. Ræsonnementet forekommer for øvrigt at være ufejlbarligt logisk; så længe der stadig er »betydelige forskelle i de reelle økonomiske variable, vil mekanismerne for dæmpning af de eksterne påvirkninger uundgåeligt føre til divergerende tilpasningsprocesser, derfor med alvorlige følger for processen med den fælles valuta«. Med andre ord vil vi indføre en fælles valuta, uden at der i forvejen eksisterer den optimale valutazone, der burde støtte den; vi må således skynde os at forene alt for hurtigst muligt at fremstille denne optimale valutazone!
Hvor mange arbejdspladser vil denne forrykte forening, altså denne nye stramhed, koste? Vi må afvente Kommissionens beretning om det indre marked i 2002, der, hvis den monetære union fuldføres, uden tvivl urokkeligt vil forklare os, at - hvilken sejr! - vi har skabt 500.000 nye jobs, men at antallet af arbejdsløse desværre er steget med 10 millioner.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Undertegnede, der har stemt imod Secchibetænkningen i sin helhed, advarer på det bestemteste mod, at man gennemfører planerne i punkt 37. En fælles skattepolitik ville føre til et betydeligt kaos og forværre den sociale krise i medlemslandene. Kravet i punkt 37 er et overgreb mod den nationale suverænitet og medlemslandenes parlamentariske demokrati. Presser man på med dette krav, vil det føre til en krise for Unionen.

Gahrton, Holm og Schörling
Vi kan ikke være enige i, at gennemførelsen af det indre marked kan løse arbejdsløshedsproblemerne i EU's medlemsstater. Tværtimod vil en harmonisering på alle mulige områder kun føre til, at der skabes uligheder, eftersom EU's regioner er forskellige, bl.a. med hensyn til erhvervsstruktur og i kulturel, historisk og sproglig henseende. Et fuldstændig frit indre marked, som ikke tager hensyn til miljø, dyrebeskyttelse og regionale uligheder, ville hverken fremme langsigtet vækst eller borgernes velfærd. Desuden ville en harmonisering af skattereglerne føre til større arbejdsløshed, fordi den ville begrænse medlemslandenes muligheder for at udvise økonomisk fleksibilitet.
Endvidere finder vi det positivt, at kontrollen ved de indre grænser ikke er helt afskaffet. Også i det indre marked er det nødvendigt at beskytte grænserne mod f.eks. narkotikasmugleri. Desværre har EU-medlemskabet for Sveriges vedkommende allerede resulteret i klare forringelser af grænsekontrollen, hvilket har ført til øget indsmugling af narkotika.
Det er positivt, at ordføreren ikke vil opgive subsidiaritetsprincippet, men det, der foreslås i beslutningsforslaget, ville nærmest kvæle det. Afstanden mellem dem, der træffer beslutningerne, og dem, som berøres af dem, ville øges, og magten flyttes fra de forskellige medlemsstater til »Bruxelles«. Denne udvikling må vendes.

Kirsten Jensen
De danske socialdemokrater er imod forslagene om skatteharmonisering og mener ikke, at skatteharmonisering er en forudsætning for et velfungerende indre marked.

Titley
Jeg har støttet denne betænkning i dag, da den helt rigtigt understreger betydningen af, at de vedtagne bestemmelser vedrørende det indre marked anvendes i alle medlemsstater. Alt for ofte får vore borgere det indtryk, at det kun er i deres land, at bestemmelserne håndhæves, mens personer og virksomheder i andre stater opnår en unfair konkurrencefordel som følge af en lempeligere anvendelse af EU's bestemmelser. Dette medfører klart en desillusionering i forhold til Europa - enhver foranstaltning til at tackle dette problem er derfor glædelig.
Den vigtigste opgave, som EU står over for i dag, er konsolideringen af det indre marked med henblik på at sikre, at de europæiske virksomheder kan arbejde effektivt og derfor skabe arbejdspladser.

Wibe
Der er meget positivt i betænkningen, men tre ting gør, at jeg ikke kan stemme for den ved den endelige afstemning:
1.I punkt B hævdes det, at »hurtigere fremskridt i gennemførelsen af det indre marked er en forudsætning for, at (...) indførelsen af den fælles mønt kan blive en succes«, og videre hedder det i punkt C, at »et velfungerende indre marked (...) er en afgørende faktor for økonomisk vækst«.Det kan jeg umuligt stemme for, da jeg er overbevist om, at det indre marked med sin fuldstændige bekendelse til en helt fri markedsøkonomi, på samme måde som kravene om en fælles valuta, er en af hovedårsagerne til den store arbejdsløshed og dermed den lave vækst i Europa.
2.I flere punkter fremføres det, at der er behov for en vidtgående skatteharmonisering. Som jeg forklarede i min tale, tror jeg ikke, at en sådan ville tjene noget fornuftigt økonomisk formål. Den ville kun føre til, at folks mistillid til Unionen øgedes.3.Punkt 6 henviser til det ønskværdige i en fuldstændig afskaffelse af personkontrollen ved grænserne. Dette tror jeg på ingen måde ville øge borgernes velfærd; det er trods alt kun en ringe ulejlighed at skulle vise et pas. Hvad der i stedet vil ske er, at narkotikasmugleri og anden kriminalitet får lettere ved at brede sig i Unionen.- Betænkning af Hautala
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Der er meget positivt i betænkningen, f.eks. om nødvendigheden af en social rammelovgivning og af at beskatte valutaspekulation. Der drages imidlertid en række stærkt tvivlsomme konklusioner i betænkningen. Vi kan absolut ikke erklære os enige i de påstande, der fremsættes flere steder i den om det positive i at indføre en fælles mønt. Vi tror overhovedet ikke på, at ØMU vil løse problemerne med hensyn til valutaspekulation og arbejdsløshed.
I punkt 5 anmodes Kommissionen om at træffe foranstaltninger til at fjerne hindringerne for, at bl.a. arbejdstagerne kan få udbytte af det indre marked. Som eksempel nævnes den manglende skattemæssige harmonisering. Dette synspunkt er vi helt uenige i. De negative økonomiske virkninger af de eksisterende skattemæssige forskelle er, hvis de overhovedet findes, diminutive. Derimod tjener skatteforskellene demokratiet, eftersom Europas folk har ret til »at beskatte sig selv«.
Med disse forbehold stemmer vi dog for betænkningen som helhed.

Cassidy
Mine gruppe har dybtgående forbehold med hensyn til denne betænkning, som i mange henseender åbenlyst tilsidesætter mange af vore stærke overbevisninger. Det gælder navnlig følgende:
Vi forkaster de aspekter af den, som kunne bringe det indre marked i fare.-Vi beklager, at den ikke synes at skelne mellem flytning inden for Fællesskabet og uden for Fællesskabet.-Den erkender ikke betydningen af direkte udenlandske investeringer med hensyn til jobskabelse.Vi mener også, at betænkningen forvilder sig ind på områder, som er andre udvalgs ansvar. Der henvises deri til »konkurrence om støtte« ved tildelingen af tilskud under strukturfondene (men henviser for øvrigt ikke til det samme fænomen i forbindelse med Samhørighedsfonden). Under alle omstændigheder er sådanne overvejelser mere på sin plads i forbindelse med Udvalget om Regionalpolitik.
I betænkningen siges der meget om Verdenshandelsorganisationens (WTO) rolle. WTO er genstand for tre særskilte betænkninger i netop denne uge fra REX-Udvalget (de to Kittelmann-betænkninger og Kreissl-Dörflerbetænkningen).
Af disse grunde ser min gruppe sig ikke i stand til at støtte beslutningen.

Gahrton, Holm og Schörling
Vi har stemt for beslutningsforslaget, selvom det indeholder en række velkendte føderalistiske anskuelser, bl.a. om en monetær union, som vi er modstandere af. Trods disse mangler er betænkningen et forsøg på at angribe et af vor tids alvorligste problemer: globaliseringen af økonomien og overførelsen af magt fra demokratiske organer til multinationale selskabers bestyrelseslokaler.

González Álvarez
Vores gruppe har stemt for fru Hautalas betænkning, fordi den stort set udtrykker vores bekymring, ikke blot over, at der skabes så få arbejdspladser, men også over den vedvarende ødelæggelse af beskæftigelsen, som skyldes den stadigt stigende virksomhedsudflytning.
Som ordføreren siger, plejer disse virksomhedsflytninger at være til skade for arbejdsmarkedet og for livsbetingelserne, både i de områder, de flytter fra, og der, hvor de flytter hen.
Det er nødvendigt at udarbejde en ramme for den europæiske sociallovgivning gennem beslutningstagning ved kvalificeret flertal. Vi deler også ordførerens opfattelse med hensyn til nødvendigheden af en skatteharmonisering og en udformning af en virkelig europæisk erhvervspolitik.
I mit eget land, Spanien, sker der utallige udflytninger, f.eks. i tekstilsektoren, som flytter til Marokko for at reducere arbejdsomkostningerne.
Den transnationale virksomhed Alcatel Alsthom er ved at ophæve kontrakterne for tusinder af arbejdere i datterselskaberne i Spanien, Frankrig, Italien og Portugal (nærmere betegnet 1.338 arbejdere i Alcatel-España).
Det er derfor absolut nødvendigt, at der garanteres gennemskuelighed, og at man informerer og hører de arbejdstagere, der berøres af omlægninger og udflytninger, såfremt de er uundgåelige.

Schroedter
Imod den massive modstand fra de konservative kredse blev der med Hautalabetænkningen sat en betydelig og vidtrækkende diskussion i gang af Parlamentet, der forhåbentlig fra nu af vil blive videreført med et positivt resultat.
Problemerne i relation til virksomhedsflytninger er fænomener, der i og for sig i begyndelsen blev betragtet som instrumenters positive indvirkning på markedet, f.eks. som strukturfondenes positive subvention til områder med udviklingsefterslæb. Men i den forbindelse forsømte man at foretage en konkurrencemæssig udligning med henblik på at give de priviligerede virksomheder et ansvar på lang sigt. De store virksomheder fandt snart dette hul i reglerne og morede sig i en tiltagende subsidy shopping med det resultat, at incitamenterne måtte blive dyrere og dyrere, uden at langsigtede regionale udviklinger overhovedet havde nogen chance. Skattefordrejninger, som f.eks. den alt for store beskatning af menneskelig arbejdskraft, bragte ved en nøjere undersøgelse tydeligt det dilemma for dagens lys, der kan beskrives som en misforstået fri markedsøkonomi.
Den nuværende WTO, der hidtil hverken har været transparent eller skullet stå til regnskab over for nogen som helst, opfylder slet ikke sin egentlige opgave, der består i at give verdenshandelen et reelt grundlag, idet der skabes miljøstandarder og en social standard og dér, hvor det realøkonomisk er nødvendigt, tillades undtagelser, der giver de mindre udviklede lande chancen for, at nye industrielle etableringer også føler sig ansvarlige for strukturudviklingsopgaver.
Nu er det op til Kommissionen at gribe den bold, Europa-Parlamentet har kastet til den, og udligne subventionsfordele både i den interne strukturudvikling og i dens eksterne forbindelser ved hjælp af konkurrencenære instrumenter, som f.eks. skatter og afgifter.
Betænkning af Kittelmann (A4-320/96)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Selvom vi stemmer for betænkningen som helhed, kan vi absolut ikke støtte punkt 29-31.
EU har ikke i øjeblikket beføjelse til at handle på alle de områder, der er omfattet af WTO-aftalen. Noget af denne kompetence tilhører alene medlemsstaterne. Selv i de tilfælde, hvor kompetencen er delt, kan hver enkelt medlemsstat i dag handle, som den selv ønsker. Muligheden herfor fastslås i Rom-traktatens artikel 113. Dette er en grundlæggende rettighed for alle stater i forhold til internationale organisationer.
Vi mener, at den enkelte medlemsstat skal have en fri og uafhængig stemme i alle de internationale samarbejdsfora, som den deltager i.
At afskaffe denne kompetence er at udhule medlemsstaternes suverænitet. EU er et mellemstatsligt samarbejde mellem frie stater, hvilket indebærer, at de har kompetence til at handle frit inden for det samarbejde, der finder sted i andre internationale organisationer.

Berthu
Hr. Kittelmanns betænkning, som Europa-Parlamentet lige har vedtaget inden det første ministermøde i Verdenshandelsorganisationen, der afholdes i december i Singapore, er for Parlamentet et stort skridt i den rigtige retning.
Den udvikler faktisk nogle ideer, som det ganske vist havde været bedre at gøre gældende på tidspunktet for ratificeringen af Uruguay-runden, men som man dog er glad for i dag at høre. Bedre sent end aldrig! For eksempel anmoder Europa-Parlamentet om, at »man får en forbindelse mellem handelsspørgsmål på den ene side og miljømæssige, sociale og kulturelle spørgsmål på den anden side«; det godkender den tankegang, hvorefter »prisen på varer og tjenesteydelser ikke fuldt ud afspejler de økologiske omkostninger, der er forbundet med dem«; det »fordømmer konkurrenceforvridninger, der skyldes social og miljømæssig dumping«.
Desværre kommer denne bevidstgørelse lidt sent og måske endda for sent. Vi havde foretrukket ikke kun at have et antal på 65 ud af 405 parlamentsmedlemmer, der afviste GATT i 1994 af præcis de samme årsager. Det er faktisk klart, at mødet i Singapore ikke vil imødekomme Europa-Parlamentets krav, og at navnlig diskussionen af en »social klausul«, der skal overholdes i international handel, vil blive trukket tilbage og i bedste fald begrænset til nogle minimale sociale normer, der ikke vil svare til omfanget af problemet.
Vi træffer her den strategiske fejls foranstaltning, som vedtagelsen af Uruguay-runden har udgjort for Europa. Vi har givet samtykke til toldtarifnedsættelser uden tilstrækkeligt at kontrollere, at vi indfører et afbalanceret system. Og nu er vi fanget i fælden, for det er praktisk taget umuligt at komme med ændringer, der måtte være uundværlige.
Vi vil naturligvis støtte Europa-Parlamentet, hvis det endelig beslutter at forsvare nogle positioner, der er vitale for vores samfunds overlevelse. Men så må man heller ikke endnu en gang igen lave de fejl, som allerede har kostet os dyrt.
I den forbindelse kan man kun være meget bekymret, når man ser, at Parlamentet presser regeringskonferencen til at give Kommissionen flere beføjelser med henblik på de kommende forhandlinger. Ved man ikke allerede godt nok, at Kommissionen er parat til at give efter for alle de forførende fortalere for frihandel? Hvis Unionen gjorde Kommissionen til sin eneste forhandler, ville den risikere at mangedoble denne ulempe, og denne ville begunstige den formørkede forhandling, som vi led sådan under i Blair House.
Ikke alene kan begrebet eneste forhandler føre til en svækkelse af den kontrol, som medlemsstaterne udøver over Kommissionen, men den kan også ved at nedsætte antallet af vores stemmer fra 15 til 1 indskrænke vores diplomatiske manøvremargen.
Vi anmoder derfor regeringskonferencen om allerede i dag at træffe de institutionelle foranstaltninger, der vil forhindre, at vi får dikteret vores betingelser af andre, som det er sket under Uruguay-runden. Det er navnlig artikel 113 og 228, der skal reformeres, for at få gennemsigtighed i forhandlingerne, Rådets kontrol med Kommissionen og for at undgå, at medlemsstaterne aldrig mere stilles over for et fait accompli.

Kreissl-Dörfler
For første gang efter stiftelsen af WTO for to år siden er der i december her i år lejlighed til på ministerkonferencen i Singapore at gøre status over Verdenshandelsorganisationens arbejde, foretage kursjusteringer og tildele WTO nye opgaver. Netop derfor er denne konference så vigtig, og netop derfor er det uomgængeligt at angive en rigtig og klar retning.
Det udkast til betænkning, vores kollega Peter Kittelmann har forelagt, var uden tvivl et skridt i den rigtige retning. For det gælder om at give EU-delegationen entydige retningslinjer for dens optræden på konferencen i Singapore. Det er først og fremmest meget nødvendigt, fordi EU ikke er hvem som helst i samspillet mellem WTOmedlemsstaterne, men derimod en af de vigtigste og stærkeste stemmer i denne organisation.
De Grønne glæder sig derfor over forsøget på at koble os som europaparlamentarikere ind i Singapore-processen. Men vi oplever i dag en dobbelt skuffelse. I de sidste uger og måneder har vi allerede måttet se på, hvordan det officielle program for Singapore kontinuerligt er blevet reduceret overalt. Det ender med, at 140 ministre vil give hinanden hånden og glæde sig over, at de alle er med. Ikke mere. Næsten endnu mere skuffende er det, at her i huset spøger devisen ligeledes om endelig ikke at blive for konkret: Man skal ikke overlæsse sådan en konference med krav. Og således skal de gode udgangspunkter, vi har udarbejdet i REX og er blevet enige om at medtage i betænkningen, i dag forsvinde igen et efter et.
Men drejer det sig kun om ikke at vække anstød, ikke at give visse regeringer noget påskud for den ligeså frygtede som forkerte anklage for protektionisme? Er det imidlertid ikke snarere alle frihandelens forsvarere, der vil stivne på WTO-konferencen på samme måde, som kaninen stivner ved synet af en slange? Hvorefter den jo ikke bevæger sig. Det bedste er, at der ikke sker noget, for ellers vil alle de smukke illusioner om, at »markedet nok skal rette det op«, revne som sæbebobler.
For vi har vidst i lang tid, at markedet ikke ordner det. Tværtimod, hvis det er overladt til sig selv, så laver markedet en masse, som ikke er til at rette op igen. Der har hidtil ikke været noget studie, der eventuelt kunne påvise nogen som helst substantielle forbedringer for udviklingslandene som følge af WTO. Tværtimod, der er stadig flere lokale markeder, der bryder sammen, der er stadig flere firmaer, der kommer på udenlandske hænder, der er sikret stadig mindre kontrol med de transnationale koncerner, der er stadig flere mennesker, der arbejder under højst uværdige vilkår, for at deres chefer kan hævde sig i den tiltrækkende konkurrence, i stadig mindre grad er en selvstyret regional forsyning mulig, i stadig større omfang ødelægges økologiske systemer.
Det er imidlertid lige præcis disse emner, der burde have stået på dagsordenen i Singapore. Men man kan vel ikke forvente sig andet af konferencen end en forpligtelse til en endnu skarpere gangart i forbindelse med den fremtidige liberalisering af markederne til gavn for de multinationale selskaber og uden social eller økologisk flankering. Rådet selv har - i strid med tidligere tomme ord - efter pres fra England og først og fremmest også Tyskland i de seneste uger erklæret at ville give afkald på overhovedet at sætte en diskussion om sociale standarder på dagsordenen. Og helt utænkelig er en diskussion om demokratisk kontrol med den overordentlig udemokratiske institution WTO. NGO'er vil fortsat stå uden for døren, mens regeringsudsendte økonomiske eksperter træffer beslutninger, der angår os alle. Også små lande, der ikke råder over det nødvendige budget til en fast repræsentation i Genève, vil trods formelt medlemskab fortsat være udelukket ved WTO's beslutninger, sådan som bananstriden viste for nylig.
REX-betænkningen var ved afstemningen i udvalget blevet garneret med tilsvarende tilføjelser vedrørende alle disse emner. Det var godt, selvom det langtfra var nok. Betænkningen blev ved med at være alt for stærkt knyttet til en økologisk fuldkommen uforståelig fetichdyrkelse af økonomisk vækst. Men at der med en række ændringsforslag så blev indledt forsøg på at udvande den nogenlunde bæredygtige REX-version, er en falliterklæring for et Parlament, som jo ikke kun bør være vandbærer for de alt for mægtiges interesser. Når begreber som social- og miljødumping ikke længere må forekomme; når man ikke længere må kræve undersøgelser, der beviser konsekvenserne af WTO-liberaliseringen for udviklingslande; når man ikke længere må nævne, at kvinder er særdeles hårdt ramt af udbytning, når selv overvejelsen af en underarbejdsgruppe »Sociale menneskerettigheder« er for meget af det gode, så står der ganske simpelt for meget af det dårlige i betænkningen.
Selvom betænkningen ikke svarer til vores forestillinger på alle punkter, stemmer vi for.

Carl Lang
Hvis den globale frihandel ikke ville medføre så mange personlige, erhvervsmæssige eller sociale dramaer i Den Europæiske Union, kunne hr. Kittelmanns betænkning få en til at le, den forekommer i den grand som en trosakt, en trosbekendelse, mere end en egentlig politisk betænkning.
Hvem kan endnu i dag tro, at verdenshandelen er en højere levestandard, gennemførelse af fuld beskæftigelse og velstand, som man desværre kan læse under punkt B i betænkningen? Prøv at sige det til dem, der er blevet afskediget, fordi deres virksomhed lukker endeligt eller flytter til et land, hvor lønningerne er lave! Hvem tør efter det, der er sagt i Davos af verdenshandelens hovedparter, benægte, at globaliseringen som direkte konsekvens har, og vil have endnu mere i fremtiden, en social tilbagegang i de industrialiserede lande! Se hvad der sker i dag i De Forenede Stater med usikkerheden i beskæftigelsen og den samlede lønnedgang! Vær bevidst om de vanskeligheder, som de europæiske lande har for øjeblikket med at bevare deres sociale beskyttelsesniveau!
Deres sociale og miljømæssige klausuler har kun værdi, selv om de i sig selv er en god idé, hvis de anvendes. Begynd således med at pålægge dem i de kriminelle aftaler, som Kommissionen undertegner med alle landene i verden, og med at få dem overholdt! Giv Unionen en egentlig gengældelseslovgivning, om nødvendigt kan den kopieres efter den amerikanske lov! Vær til sidst modig nok til at vise resten af verden, at Den Europæiske Union er den største økonomiske og handelsmæssige magt i verden, at den skal være erobrende og ikke længere et samtykkende offer! Hold op med at ofre europæernes beskæftigelse, vores industrier og vores landbrug, vores levestandard og vores allerede helt relative velstand for frihandelens og konkurrencens dogmer! Hvis Den Europæiske Union ikke gør det, ville det være nødvendigt, at hver af nationerne, der er en del af den, drager konsekvenserne og igen ved sine egne grænser opretter de nødvendige beskyttelsesbarrierer, der er sikkerheden for overlevelse.

Lindqvist
Jeg kan ikke acceptere, at Rom-traktaten ændres, således at det i fremtiden kun er EU, der er medlem af WTO. Hver enkelt nationalstat skal naturligvis selv bestemme, hvordan den skal forholde sig.

Rovsing
Den foreliggende betænkning fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser rummer en glimrende oversigt over udviklingen inden for den nye Verdenshandelsorganisation (WTO) og over gennemførelsen af Uruguay-rundens resultater.
Ordføreren og udvalget fortjener ligeledes ros for den systematiske gennemgang af de ikke-afsluttede forhandlingsresultater, herunder de nye WTO-områder, hvoraf jeg navnlig vil fremhæve temaerne samhandel og miljø samt de sociale minimumsstandarder. I den forbindelse understreger udvalget med rette, at EU bør stå fast på sin modstand mod industrielt organiseret tvungent børnearbejde.

Theonas
Der er gået tre år siden afslutningen på Uruguay-runden, der førte til oprettelsen af Verdenshandelsorganisationen. Men som det fremgår af Rådets beslutning om den linje, Den Europæiske Union skal følge på det kommende ministermøde i Singapore, vil der komme forslag om yderligere liberalisering af offentlige tjenester, både telekommunikation og andre teknologier med relation til informationssamfundet, om overholdelse af tidsplanen for markedernes liberalisering og åbning.
Det er bemærkelsesværdigt, at der ikke er den mindste henvisning til nødvendigheden af en genforhandling af aftalerne for landbrugssektoren. Selv om Den Europæiske Union kender de katastrofale følger, som det har haft for landbrugsøkonomien - først og fremmest for middelhavsprodukterne - at kvoterne, eksporttilskuddene og importafgifterne er reduceret, hvilket også har medført en reel tilintetgørelse af landbruget i lande som mit eget, undgår den bevidst at kræve nye forhandlinger og taler ikke engang om kompenserende foranstaltninger.
Rådet har ikke truffet nogen beslutning med hensyn til et krav om en social klausul i WTO-reglerne og et pres på de lande, der praktiserer social dumping. Samtidig udnytter det denne situation til at fratage de europæiske arbejdstagere endnu flere af deres sociale rettigheder under påskud af for høje omkostninger og hensyn til den europæiske industris konkurrenceevne.
Vi mener, at Den Europæiske Union som medlem af WTO bør gå i spidsen for en nyorientering og nydefinition af de principper, der styrer verdenshandelen. De regler, der styrer de internationale økonomiske forbindelser, bør kæde udviklingen af de internationale handelstransaktioner sammen med respekten for de grundlæggende sociale rettigheder, fastlagt i 5 grundlæggende ILO-konventioner om retten til at organisere sig, om frie forhandlinger af kollektive overenskomster, forbud mod børnearbejde og tvangsarbejde og forbud mod diskrimination. Der bør indføres miljømæssige mindstestandarder i reglerne for den internationale handel. WTO-vedtægterne bør ændres, så overholdelsen af de sociale og miljømæssige klausuler er en betingelse for anvendelsen af mestbegunstigelsesklausulen, samtidig med at en overtrædelse af disse skal være juridisk grundlag for en aktivering af undtagelserne fra organisationens regler.
De internationale multilaterale aftaler bør tage hensyn til de mindre udviklede landes interesser, styrke de enkelte landes relative fordele som led i en international arbejdsfordeling og specialiseringsproces, samt skabe betingelser for udvikling hos alle befolkninger.
Vi vil stemme imod hr. Kittelmanns betænkning. Selv om den indeholder positive forslag, erklærer den sig - blandt andet - enig med aftalerne om landbrugsprodukter og foreslår desuden en ny reform af den fælles landbrugspolitik - der går i retning af GATT-aftalerne og de nye forhandlinger, der skal finde sted om to år - med de »socioøkonomiske« begrænsninger som grundprincip. Den kræver gennemførelsen af en tidsplan for liberalisering af handelen med tekstilprodukter, selv om den anerkender de katastrofale følger, det vil få for den europæiske tekstil- og beklædningsindustri. Den kræver fremskyndelse af liberaliseringen af tjenesteydelser og en øjeblikkelig afslutning af forhandlingerne om liberalisering af telekommunikation, ligesom den kræver nye forhandlinger om liberaliseringen af søtransportmarkederne eller direkte investeringer på internationalt plan. Det er klart, at standpunkter som disse er i modstrid med vor egen holdning til den internationale handel, de forbigår de tragiske konsekvenser, Marrakech-aftalerne har for befolkningerne og økonomien i de mindre udviklede lande, og indebærer en stor risiko for arbejdstagerne over hele verden.

Formanden
Hermed er afstemningstiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 14.10 og genoptaget kl. 16.00)

Fredsprocessen i Mellemøsten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0351/96) af Colajanni for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om fredsprocessen i Mellemøsten.

Colajanni
Hr. formand, i de seneste år har Europa-Parlamentet bestandig og opmærksomt først fulgt indledningen til og derefter udviklingen af fredsprocessen. Dette har den stedse gjort til støtte for freden, forhandlingerne og aftalen. Jeg tror, at det er den sag, som Europa-Parlamentet har fulgt med størst deltagelse. Parlamentet har støttet Den Europæiske Unions betydelige forpligtelse til at sikre den palæstinensiske administrations eksistens, det har ikke tøvet med at kritisere den israelske regering, når denne syntes at lægge hindringer i vejen for støtten, og at kritisere palæstinenserne, når disse ikke syntes at handle tilstrækkeligt beslutsomt over for terroristgrupper. Europa-Parlamentet har sørget for kontrollen med valgene i Palæstina og er blevet rost af både palæstinenserne og den daværende israelske regering. Og jeg kunne fortsætte opregningen af Parlamentets engagementer, beviser på opmærksomhed og konstruktiv stillingtagen på forskellige områder.
Hvad jeg vil sige, er, at vi her i Parlamentet er nået frem til en velovervejet og i vidt omfang fælles stillingtagen og holdning, og denne stilling mener jeg er den, som i dag er kommet til udtryk i beslutningsforslaget, idet der er tale om en beslutning, der tilkendegiver Parlamentets vilje til at støtte fredsprocessen i et vanskeligt, ja, jeg vil endda sige meget vanskeligt, øjeblik, idet jeg bekræfter, at jeg selv har tillid til den strategi, der kaldes »land til gengæld for fred«, og at jeg selv er overbevist om at Oslo-aftalerne vil blive gennemført.
Vi ser ikke andre alternativer til at følge denne vej end nye kampe mellem befolkningen i Israel og Palæstina. Jeg skal ikke yderligere kommentere teksten, der taler for sig selv. I denne, må jeg dog sige, omtales tillige andre konflikter eller åbne stridigheder i området, der har forbindelse med den israelsk-palæstinensiske konflikt.
Netop fordi der efter min opfattelse hersker en grundfæstet fælles opfattelse, betegner de fleste ændringsforslag til min betænkning, der er fremsat af de forskellige grupper, forbedringer eller afklaringer, og jeg finder dem næsten alle acceptable. Når jeg derfor siger, at jeg ikke kan gå ind for dette eller hint ændringsforslag, er det kun, fordi der foreslås eller allerede findes en bedre formulering.
Jeg skal tilføje, at disse betænkeligheder ikke alene næres af os. En nyligt foretaget rundspørge, der er blevet offentliggjort af de israelske dagblade i disse dage, viser, at 48 % af de adspurgte i Israel har fundet, at Israel ikke er på den rette kurs, mens 37 % er af den modsatte opfattelse eller ikke har nogen mening. Således var det ikke for nogle måneder siden. Også den israelske befolkning selv er derfor betænkelig.
Dette må få alle og i sidste instans den israelske befolkning til at betænke, at vi henvender os, fordi vi vil angive den rigtige kurs for landets ledere, nemlig forhandlings- og aftalevejen under respekt for de aftaler, der blev underskrevet i Oslo, og som er den eneste fremgangsmåde til bekæmpelse af den terrorisme, der findes i begge lejre, og styrke alle, som ønsker fred på alle områder.
Jeg hilser med tilfredshed det engagement, der er udvist af trojkaen i området. Jeg ved, at den har haft vigtige og frugtbare kontakter, som kommissæren vil give os nærmere oplysninger om.
Jeg finder det vigtigt, at der på ny indledes en forhandlingsfase om Hebron, hvis jeg rigtigt har forstået de oplysninger, som jeg har fået fra USA's ambassade i Tel Aviv, selvom det bekymrer mig, at den israelske regering vel er rede til at forhandle om Hebron, men ikke synes indstillet på at påtage sig forpligtelser med hensyn til de efterfølgende faser i gennemførelsen af Oslo-aftalen. Dette bekymrer mig virkelig, og jeg mener, at man med bekymring må betragte den almindelige afstandtagen fra syrisk, jordansk og ægyptisk side fra de fremtidsudsigter, som selv lederne af disse lande havde givet næring til og håbet på, og som de i betydeligt omfang var gået politisk ind for, nemlig udsigterne på grundlag af fredsprocessen.
Man må genoprette tilliden til fredsprocessen, og jeg håber, at Parlamentet vil yde støtte hertil ved vedtagelse med stort flertal af denne beslutning.

Mitchell
Hr. formand, i de seneste par dage har den irske vicepremierminister og udenrigsminister, hr. Dick Spring, stået i spidsen for en ministertrojka til regionen, som besøgte Syrien, Jordan, Gaza og Egypten. Besøget kulminerede i åbningen Cairo-konferencen om økonomisk samarbejde i Mellemøsten og Nordafrika, hvor trojkaen også mødtes med den israelske udenrigsminister Levi.
En af trojkaens hovedopgaver var, foruden at vise Unionens engagement i fredsprocessen, over for de regionale parter at redegøre for baggrunden for EU's udpegelse af en særlig udsending og sammen med dem at drøfte gennemførelsen af hans mandat.
De voldshandlinger, der blussede op i Jerusalem i slutningen af september, viste igen, at man ikke kan tage videreførelsen af fredsprocessen i Mellemøsten som en selvfølge. Som hr. Spring sagde under Cairokonferencen, er Unionen en ven i såvel dårlige som i gode tider, og vort engagement i processen er på lang sigt, så længe det er nødvendigt, for at der kan opnås en retfærdig, omfattende og varig fred i Mellemøsten.
Trojkaen indledte med et besøg i Syrien, hvor den mødtes med præsident Assad og den syriske udenrigsminister. Præsident Assad bekræftede på nye Syriens strategiske beslutning om fred og vilje til at genoptage forhandlingerne med Israel. Han glædede sig over og understregede EU's rolle og udpegelsen af udsendingen. Han var enig med Unionen i, at dens bestræbelser skal supplere bestræbelserne fra USA's side.
I Jordan mødtes trojkaen med kong Hussein og kronprins Hassan, som udtrykte alvorlig bekymring over fredsprocessens fremtid og glædede sig meget over EU's bestræbelser på at spille en større rolle i den henseende. Kongen understregede også nødvendigheden af at styrke den regionale indsats, som kunne forstærke fredsprocessen, navnlig Barcelona-processen og fredsprocessens multilaterale aspekt.
I Gaza mødtes trojkaen med præsident Arafat. Præsidenten bedyrede, at selv om forhandlingerne om Hebron og andre spørgsmål i den forbindelse ikke havde gjort fremskridt siden hans besøg i Dublin den 29. og 30. oktober, blev der fortsat ført meget intensive forhandlinger. Han opfordrede Unionen til som medunderskriver af interimsaftalen at spille en rolle under mæglingen mellem israelerne og palæstinenserne. Trojkaen forsikrede hr. Arafat om, at Unionens var fast besluttet på, at Oslo-aftalen skulle gennemføres fuldt ud og hurtigt.
Med hensyn til præsident Arafats forslag om mægling vil jeg blot gerne sige, at ifølge FN-udsendingens mandat kan han efter anmodning bidrage til at gennemføre de internationale aftaler, der er opnået mellem parterne, og optage diplomatiske kontakter med dem i tilfælde af, at vilkårene i disse aftaler ikke overholdes, og at EU fremover eventuelt vil kunne spille en rolle i denne henseende.
I Egypten mødtes trojkaen med præsident Mubarak, udenrigsminister Amr Musa, generalsekretæren for Den Arabiske Liga Meguid og den israelske udenrigsminister Levi, som også deltog i Cairo-konferencen. Præsident Mubarak udtrykte dyb foruroligelse over tilbageskridtene i forbindelse med fredsprocessen og risikoen for en stigende ekstremisme i hele området. Både præsident Mubarak og udenrigsminister Amr Musa glædede sig over Unionens ønske om at spille en større rolle i fredsprocessen, hvilket de så som et supplement til USA's rolle. Generalsekretær Meguid understregede, at de arabiske stater støtter freden i strategisk henseende.
Det glæder mig at meddele, at trojkaen også havde et godt og konstruktivt møde i Cairo med hr. Levi, selv om et besøg i Israel desværre ikke var muligt som følge af den israelske regerings holdning til EU's politik i forbindelse med Jerusalem, på baggrund af vor praksis med besøg i Orient House.
Under mødet med udenrigsminister Levi inden Cairo-konferencen understregede trojkaen nødvendigheden af snarlige fremskridt i forhandlingerne. Den fremhævede Unionens vilje til at arbejde snævert sammen med Israel og de andre parter med henblik på at få løst vanskelighederne under fredsprocessen.
Trojkaen understregede også betydningen af økonomiske fremskridt for palæstinenserne i betragtning af den katastrofale virkning, som lukningerne har for den palæstinensiske økonomi.
Hr. Levi bekræftede på ny Israels tilsagn om at overholde Oslo-aftalerne. Han glædede sig over udpegelsen af EU's udsending og understregede, at han var villig til at arbejde snævert sammen med ambassadør Moratinos under forudsætning af, at Unionen ikke forsøgte at sætte sig ud over forhandlingerne mellem parterne.
Ved afslutningen af besøget talte hr. Spring til Cairo-konferencen, som har til formål at underbygge og støtte det regionale samarbejde og fredsprocessen. I sin tale opfordrede han alle parter til at genvinde ånden fra Madrid og Oslo og gå videre mod det fælles mål, nemlig en retfærdig, varig og omfattende fred i hele regionen på grundlag af alle relevante resolutioner fra Sikkerhedsrådet og princippet om »jord til gengæld for fred«.
Alt i alt har Unionen god grund til at være tilfreds med resultaterne af trojkaens besøg. Alle parter så med tilfredshed på en øget europæisk rolle og udpegelsen af en EU-udsending. Vi håber, at trojkaens besøg og EU's udsending vil bidrage til igen at sætte gang i fredsprocessen, hvilket der øjeblikkeligt er behov for.
Udpegelsen af EU's særlige udsending er endnu en meget væsentlig udvikling. Det uformelle Europæiske Råd i Dublin den 5. oktober behandlede dette forslag, og den 28. oktober bekræftede Rådet for Almindelige Anliggender udsendingens mandat og udpegede ambassadør Moratinos til stillingen. Ifølge udsendingens mandat skal han først og fremmest oprette og bevare en snæver kontakt med alle berørte parter med henblik på sammen med dem at arbejde på en styrkelse af fredsprocessen. Han vil også arbejde sammen med andre lande i regionen, USA og andre interesserede såvel som internationale organisationer. Han har mandat til at overvåge fredsforhandlingerne mellem parterne og at være rede til at tilbyde EU's råd og mægling, for så vidt parterne anmoder herom. På samme måde vil han overvåge handlinger fra begge parters side, som vil kunne påvirke resultaterne af forhandlingerne om en permanent status.
Endvidere vil udsendingen gøre alt, hvad der står i hans magt, for at virke til fremme for, at de grundlæggende regler for demokrati overholdes, herunder respekten for menneskerettighederne og retsstatsprincipperne. Det forventes, at udsendingen vil få en enestående placering til at kunne aflægge rapport til Unionen om mulighederne for EU's mellemkomst i fredsprocessen og om den bedste måde, hvorpå man kan videreføre EU-initiativer og EUforretniger i relation til fredsprocessen i Mellemøsten, herunder de politiske aspekter af relevante EUudviklingsprojekter.
Da Irland overtog rådsformandskabet i Den Europæiske Union, sagde vi, at fredsprocessen i Mellemøsten skal være en af Unionens højeste prioriteter. Vi har ikke unddraget os dette ansvar, og det glæder mig at aflægge rapport om visse fremskridt i den henseende.

Marín
Hr. formand, jeg vil gerne hilse dette beslutningsforslag fra EuropaParlamentet om fredsprocessen i Mellemøsten velkommen, et forslag, der er baseret på den strålende og komplette betænkning, der er udarbejdet af hr. Luigi Colajanni. Som formanden for Rådet, hr. Mitchell, har påpeget, vil man helt sikkert under denne forhandling og i forbindelse med dette beslutningsforslag berøre en lang række spørgsmål af fundamental betydning for regionens fremtid.
Jeg vil gerne på Kommissionens vegne komme med nogle bemærkninger hertil. For det første nogle betragtninger over Den Europæiske Unions økonomiske støtte til fredsprocessen. Som De ved - og det påpeges også i betænkningen - definerede Det Europæiske Råd på Korfu og senere i Essen og Cannes en samling politiske, økonomiske, finansielle og handelsmæssige forhold, som har gjort, at Middelhavsområdet og Den Europæiske Unions sydlige grænse i dag er et område, der er af største interesse for Unionen, således at vi takket være den tætte forbindelse, der er blevet skabt, er i stand til at garantere en freds- og stabilitetszone i Middelhavsområdet. Denne proces blev endeligt bekræftet på Barcelona-konferencen i november 1995, hvor man lagde grunden til dette fremtidige samarbejde ved Unionens sydgrænse.
Kommissionen har sat hele denne politiske udvikling i gang, og jeg vil gerne meddele Dem, at vi i øjeblikket forhandler Euro-Middelhavsaftalen med PLO til fordel for den palæstinensiske myndighed, hvilket vil medføre, at vi stiller palæstinenserne i samme situation som andre lande, der allerede har indgået partnerskabsaftaler af denne type med os. Hvorfor præciserer jeg dette? På grund af den økonomiske bistand, vi yder i regionen, for Den Europæiske Union er, som De ved, langt den største bidragyder: Vi har stået for nøjagtigt 53 % af hele den finansielle bistand til regionen i de seneste år. Og Den Europæiske Union har ikke blot forpligtet sig til at yde bistand, men har faktisk betalt mere end 80 % af dette bidrag, hvilket ikke er tilfældet med andre finansielle og politiske partnere i fredsprocessen.
Jeg vender tilbage til den funktion, Den Europæiske Union kan påtage sig, ikke kun som den vigtigste økonomiske, finansielle og handelsmæssige agent i regionen, men også på grund af sin medvirken til i videst muligt omfang at finde en tilfredsstillende afslutning på fredsprocessen. Jeg synes, man har gjort store fremskridt, og på det seneste er der, som formanden for Rådet, Hr. Mitchell, har påpeget, iværksat en række politiske initiativer - topmødet i Firenze, holdningen på Rådets møde i Luxembourg, den beslutning, der blev truffet af statsog regeringscheferne i Dublin - hvilket lidt efter lidt har gjort det klart, hvad den egentlige politiske holdning i hele Unionen er med hensyn til denne situation.
Hvad er så situationen? Grundlæggende kan fredsprocessen, som hr. Mitchell og hr. Colajanni har sagt, indebære stor risiko for alle parter, i det omfang Oslo-aftalerne ikke respekteres. Dette er problemets kerne. Vi forstår fuldt ud, at den nye israelske regering har haft behov for en vis tid til at tilpasse sig den nye situation og gennemføre nogle fredsaftaler, som den kritiserede hårdt, da den var i opposition. Men vi mener, at den nu har haft tilstrækkelig lang tid til at tilpasse sig, og at et spørgsmål om tid ikke kan blive til et spørgsmål om indhold. Oslo-aftalerne skal gennemføres. Oslo-aftalerne kan ikke genforhandles. Pacta sunt servanda : Dette er det reelle grundlag for, at fredsprocessen kan afvikles tilfredsstillende.
Man må altså forsøge gennem politisk dialog - det har man gjort med trojkaen, som var ledet af formanden for Rådet, hr. Dick Spring, og som jeg også deltog i - at bibringe parterne forståelse for, at man må undgå konfrontation, mistillid og mistænksomhed, at man må forsøge at genoptage dialogen mellem parterne, respektere det aftalte og derudfra finde løsninger på problemerne.
Politisk må vi i denne forbindelse fremføre to ting til støtte for Unionens holdning, som vi faktisk finder afbalanceret. For det første: Den Europæiske Union, Kommissionen, hr. Colajannis betænkning og de ændringsforslag, der er fremkommet, bekræfter og forsikrer gang på gang Israels ret til sikkerhed . Men sikkerheden må i intet tilfælde indebære økonomisk sammenbrud i Gaza og på Vestbredden. Kommissionen finder, at et yderligere element, der er absolut fundamentalt for freden, er, at der træffes beslutning om det økonomiske mønster, som vi endnu ikke har kunnet gennemføre på grund af grænselukningen, således at man sikrer en fremtidig levedygtig økonomi for Palæstina. For hvis der ikke er en levedygtig økonomi i Palæstina, vil denne fredsproces meget vanskeligt kunne opretholdes. Vi mener, at man må gå hurtigt frem og til punkt og prikke opfylde de aftalte forpligtelser, ellers løber man en større risiko, nemlig at det bliver ekstremisterne hos begge parter - og der er ekstremister både på israelsk og palæstinensisk side - der til slut opnår fordele på kort sigt gennem vold og terrorisme, hvilket derefter eventuelt kan benyttes som undskyldning for ikke at gå hurtigt frem med fredsprocessen. Efter min mening er dette en reel risiko.
Rådet besluttede for nylig at udpege en særlig udsending, nemlig hr. Moratinos, og denne udnævnelse var vi i Kommissionen utrolig tilfredse med på grund af denne ambassadørs professionalisme. Vi har underlagt os hans beslutninger, og vi vil ikke sky nogen anstrengelse, for at denne særlige udsendings mission kan få det forventede resultat.
Og til slut et spørgsmål, som handler om demokrati og menneskerettigheder, både på den ene og den anden side. Her må man faktisk også opretholde ligevægten, og trojkaen har meget klart over for præsident Arafat rejst problemet med demokratiets indførelse i det palæstinensiske system. De første demokratiske valg er afholdt - det ved hr. Colajanni ligesom andre medlemmer her i salen, for han var en af observatørerne - og det var et stort skridt fremad, men demokratiseringen af det politiske liv i Palæstina skal fortsættes. Menneskerettighederne i Palæstina skal respekteres, det kan der ikke herske nogen som helst tvivl om. Men i Israel sker der også krænkelser af menneskerettighederne på grund af den måde, elementer inden for hæren og det israelske politi optræder på. Derfor må vi på ny opretholde ligevægten og kræve af begge parter, at de overholder menneskerettighederne.
Jeg mener, at Den Europæiske Union er i stand til at have en mere neutral og mere afbalanceret holdning i konflikten mellem de forskellige parter gennem vores økonomiske bistand. Med den partnerskabsaftale, vi har indgået med Israel, og som vi om kort tid vil indgå med palæstinenserne, vil det være muligt at indgå i en politisk dialog, som kan hjælpe fredsprocessen utrolig meget, men på én betingelse: At man overholder aftalerne. Det er grundlaget for, at vi kan tillade os at genoptage denne dialog, og jeg håber, det sker snarest muligt, ellers - det vil jeg gerne understrege - kan situationen udvikle sig til, at der bliver »fisket i rørt vande« i dette ordsprogs værste betydning, dvs. til fordel for voldsmændene og til fordel for ekstremisterne. Og jeg spørger mig selv, om det nu ikke er på tide, at de to parter går i gang med at finde øjeblikkelige løsninger på grundlag af noget skriftligt, noget der er underskrevet, og som skal accepteres.

Barón Crespo
Hr. formand, jeg vil gerne på De Europæiske Socialdemokraters Gruppes vegne støtte Colajanni-betænkningen. Hvorfor? Fordi Den Europæiske Union er dybt impliceret og forpligtet i fredsprocessen i Mellemøsten.
Imidlertid vil jeg tillade mig at sige, hr. rådsformand og hr. kommissær, efter de redegørelser, De har givet os, at det er mit indtryk, at vi i denne fredsproces stadig - de facto - er genstand for et veto fra den israelske regerings side, og jeg ville gerne høre, om minister Levy har ændret sin erklæring om, at Den Europæiske Union skal betale og tie stille i denne proces. Vi skal ikke kun betale, men deltage beslutsomt, og jeg skal give tre grunde hertil.
Den første grund, som er historisk-moralsk, er, at Europa er historisk forpligtet over for israelere og arabere på godt og ondt. Det ved vi spaniere, ligesom som en historiker, Benjamin Netanyahu, som har skrevet en af de bedste bøger om inkvisitionen i Spanien, og som tilfældigvis er far til den nuværende premierminister, og ifølge Simon Peres var det ham, der overbeviste ham om det jødiske folks absolutte ensomhed.
Jeg mener i denne forbindelse, at vi, således som kommissæren har sagt, åbent skal vise os som tilhængere af, at der bliver en forsoningsproces, og vi er selv resultatet af en forsoningsproces. Men når vi anerkender Israels ret til at eksistere inden for sikre grænser, må vi også anerkende palæstinensernes ret til et fædreland. Det israelske folk har ikke forgæves i 2.000 år gjort krav på at vende tilbage til sit fædreland. Derfor mener jeg, at man må fremkomme med et afbalanceret oplæg, og det er det, Den Europæiske Union har forsøgt, fra Venedigdeklarationen i sin tid til de to grundlæggende begivenheder, der har defineret denne proces: Madrid-konferencen og Oslo-aftalerne.
En anden grund er sikkerhedsspørgsmålet. Vi kan ikke foregive, at Middelhavsområdet er et samarbejds- og sikkerhedsområde, så længe konflikten mellem arabere og israelere består. Og på et-årsdagen for Barcelonakonferencen må man huske på, at dér satte israelere, palæstinensere og syrere sig for første gang sammen for at tale om konkrete emner. Man må fortsætte ad denne vej, og jeg opfordrer kommissæren til at være udholdende på dette punkt.
Den tredje grund har at gøre med, at det er rigtigt, at vi yder mere hjælp end nogen andre, at vi har en mere omfattende handelsforbindelse end de øvrige lande, men der er også et andet forhold, nemlig at Israel forsøger at opnå en privilegeret forbindelse med Den Europæiske Union som den, EFTA-landene har. Efter min mening vil dette også få Israel til at overveje sin holdning over for os, ikke blot i den forstand, at aftalerne overholdes - jeg er enig med kommissær Marín i, at pacta sunt servanda - men også således, at en proces, hvori vi føler os forpligtet, og som vi er deltagere i, giver os lov til aktivt at deltage og hjælpe med til at konsolidere freden.
Jeg mener, at udnævnelsen af ambassadør Moratinos er en god nyhed. Jeg ønsker ham og Dem held og lykke.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil indlede med at takke hr. Colajanni for det fremragende arbejde, han har fremlagt. Jeg vil også byde kommissær Marin velkommen og sige, at jeg glædede mig over hans positive udtalelser om, hvad Kommissionen har gjort for fredsprocessen. Det samme gælder formanden for Rådet, hr. Mitchell, som i dag - i modsætning til tidligere - sagde mange interessante ting, og jeg tror ikke, der er tvivl om, at fredsprocessen i Mellemøsten i dag er og bør stå øverst på Den Europæiske Unions udenrigspolitiske dagsorden, som der er så megen debat om.
Denne politik bør under alle omstændigheder føre til resultater. Og for at dette kan ske, er der efter vor opfattelse visse betingelser, der skal opfyldes.
Den første er, at fredsprocessen bliver en vision og et mål, og denne vision kan kun være, at der findes en retfærdig og varig løsning på Mellemøsten-problemet, som kan accepteres af alle, og som naturligvis også skal omfatte tanken om et egentligt og rigtigt fædreland til palæstinenserne.
Den anden betingelse - som er et led i denne udvikling - er en positiv imødegåelse af nogle konkrete problemer. Hvilken status skal f.eks. Jerusalem have i fremtiden? Hvad skal der ske med bosætterne? Hvad skal der ske med flygtningene? Hvad skal vi gøre med Hebron? Mange oplysninger peger på, at vi meget snart vil nå frem til en aftale. Lad os håbe, det sker!
Den tredje betingelse er, at vi når op på et acceptabelt niveau, hvad angår vor politik over for tilgrænsende lande som Syrien og Libanon. Og jeg vil heller udelade Jordan.
Det glædede mig at høre, at Rådet omsider har udnævnt en europæisk mægler for Mellemøsten. Jeg glæder mig over, at beslutningen er truffet, skønt jeg er uenig i den måde, den er truffet på. Der er også andre forslag med hensyn til den politiske rolle, som Europa nødvendigvis må påtage sig. Og hvis vi i dag skal gøre noget, ud over at støtte Colajanni-betænkningen, skal vi insistere på, at Europas politiske rolle øges og får større betydning i Mellemøsten.

Carrère d'Encausse
Hr. formand, kære kolleger, i næsten et halvt århundrede har det internationale liv været præget af konflikten i Mellemøsten og af konfrontationen mellem befolkningerne i Mellemøsten. I dag er den kolde krig kun et minde, og håbet om at se Mellemøsten nå frem til en reel fred har set dagens lys.
Washington-aftalerne fra december 1993 og udarbejdelsen af en fredsplan vidner om en dybtgående vilje til at afslutte en konflikt, som, man frygtede, var evig. Derfor er den påbegyndte fred så afgørende. Ganske vist har det ikke skortet på forsinkelser og march på stedet i fredsprocessen, og krisen, der for nylig udviklede sig i Jerusalem, fremkalder en berettiget bekymring. Men i en fredsproces, der endnu er så vanskelig, er det vigtigt ikke at lade sig rive med af følelserne og koldblodigt at betragte den nuværende situation og de opnåede fremskridt for at forsøge bedre at gennemskue fremtiden.
Ud over den nuværende krise er det rigtigt, at holdningen hos de nye israelske myndigheder giver næring til nogen udspørgen. Det nye flertal, der blev valgt på et program, der opponerede imod de indrømmelser, der var givet til palæstinenserne, samt dets leder fremkaldte herved frygt i Palæstina og i større udstrækning i det internationale samfund. Har hr. Netanyajou ved fremfor alt at insistere på befolkninger i Israels sikkerhed ikke reelt forvirret problemets kendsgerninger? At svare bekræftende, at mene, at Oslo-aftalerne ikke længere er gældende, det er at glemme selve grundlaget for de civiliserede nationers handling. For retsstaterne er pacta sunt servanda princippet urørligt, og de indgåede aftaler forpligter staten og ikke en eller anden bestemt regering.
Den israelske regering kan ganske vist trække tiden lidt ud, men den ved godt - og der er ingen, der har ret til at være i tvivl om, at den ved det - at den er bundet af de forpligtelser, der er indgået i Israels navn. Desuden har de håb, der er fremkaldt af fredsprocessen indprentet sig i alles bevidsthed i Israel og på den palæstinensiske side. De nærer fremover de fredelige mentaliteter. At vende om, at sende mændene mod terrorisme og mod det blinde had er næppe tænkeligt. Resultaterne af freden eksisterer ubestrideligt. De er frugten af de skridt, hver af de involverede parter har taget i konflikten i retning af modparten.
Det har været nødvendigt med stort mod og klarsyn på begge sider, som nogle kriser, fremkaldt af omstændighederne, ikke lige kan udviske. Det første resultat af denne gensidige indsats for at overvinde nag og had er anerkendelse af den anden. Hvis man hertil føjer valg af det lovgivende råd i Palæstina, den israelskjordanske fredstraktat og tilbagetrækningen af de israelske tropper i de største byer på Vestbredden, kan man kun konstatere den afgrund, der var mellem situationen inden Oslo-aftalerne, og den, der hersker i dag til trods for vanskelighederne og den langsomme fredsproces.
Der er ikke noget andet alternativ til det vedtagne princip »fred til gengæld for territoriet« end en tilbagevenden til en situation med terror og krig, der er utænkelig, når menneskene på begge sider er begyndt at tænke på fred og gensidig sikkerhed. Hadets time er omme, men man kan heller ikke acceptere tanken om en kold fred i regionen, der ville ødelægge den nuværende situation og gøre den reelle fred til en mistet drøm og ikke en dynamik, der trods vanskelighederne skitserer Mellemøstens fremtid.
Man må hurtigst muligt komme tilbage til den påbegyndte dialog og fortsætte ad denne vej. Vi må ikke glemme, at det efter ti års konflikter er vanskeligt at skabe fred og få folk til at bo sammen. Det er en proces, som man hvert øjeblik kan drage i tvivl, og hvor hvert resultat og hvert fremskridt dog gør det usandsynligt at annullere den, selv om oprettelse af freden i et stykke tid stadig er vanskelig.
Hver af parterne må således sørge for at undgå de provokationer, som ekstremister fra alle sider bestræber sig på at mangedoble. Fordi freden er vanskelig at opnå, fordi følelserne ledsager denne proces og bremser udviklingen, er det nødvendigt med al mulig god vilje og god hjælp fra en mægler, der nyder de modstridende parters tillid. Den Europæiske Union er egnet til aktivt at deltage, og mere end tidligere, i denne proces, men for at gøre dette, må den være uvildig, den må ikke kunne mistænkes for at holde med den ene eller den anden side.
Den tekst, som vi har fået forelagt, opfylder ikke helt dette krav. Måtte Parlamentet på afstemningstidspunktet med sin sædvanlige fornuft bestræbe sig på at give teksten den nødvendige balance med ændringsforslag, som ordføreren synes at acceptere på forhånd, så vil min gruppe tilslutte sig den.

Bertens
Hr. formand, situationen i Mellemøsten er vanskelig at forudsige. Det ene øjeblik står Jerusalem i brand, det andet øjeblik tales der om en mulig løsning med hensyn til Hebron. Et beslutningsforslag fra Parlamentet kan naturligvis tilpasses hvert øjeblik.
Begge parter skal opmuntres til at fortsætte fredsprocessen. Med den nye israelske premierministers komme har processen været stillet i bero, og jeg kan ikke se, at den vil komme i gang foreløbig. Nu synes der igen at være signaler om bevægelse i den rigtige retning. Udbygningen af de eksisterende bosættelser er fortsat et problem, som skal løses.
Parlamentet må ikke ønske at foreskrive loven og løsningerne for de to parter. Det er ikke os her i Parlamentet, og heller ikke ordføreren, der sidder på forhandlernes stol. Vi kan kun påvirke de ydre omstændigheder. En afbalanceret betænkning er det rette instrument dertil, men for at opnå en sådan, må der stadig gennemføres en række ændringer og fjernes faktiske fejl fra betænkningen. Jeg håber, at det lykkes os. Jeg er dog meget tilfreds med det, som kommissær Marín har meddelt, for det syntes jeg virkelig var en afbalanceret tale.
Jeg håber, at Unionen kan spille en rolle i fredsprocessen. Barcelona-processen er et af instrumenterne hertil. Desuden må Unionen gøre så meget som muligt for at indtage en ensartet konsistent holdning. Trojkaens nylige besøg hos parterne i fredsprocessen var meget nyttigt. Lad os bygge videre på det ved også at udsende et afbalanceret budskab fra Parlamentet.

Carnero González
Hr. formand, den vanskelige krise, som fredsprocessen i Mellemøsten i øjeblikket befinder sig i, kræver en beslutsom politisk, koordineret og homogen indsats fra den Europæiske Unions side, som kan bidrage til at løse op for situationen.
En politisk indsats fra Den Europæiske Unions side, som ud fra vores synspunkt skal være baseret på den overbevisning, at freden i Mellemøsten kun kan opnås, såfremt det palæstinensiske spørgsmål løses retfærdigt og varigt i henhold til de internationale resolutioner og ud fra princippet: Fred til gengæld for territorier.
Oslo-aftalerne er i dag den bedste vej til at opnå og konsolidere freden i området, trods deres åbenlyse utilstrækkeligheder og mangler. Den Europæiske Union bør derfor opfordre den israelske regering til nøje at overholde de aftaler, der blev indgået i Oslo, med de vilkår og frister, der blev fastsat, og afholde sig fra den provokerende og risikable politik, som premierminister Benjamin Netanyahu har indført, efter at han blev valgt. Han er den hovedansvarlige for den kritiske situation, fredsprocessen befinder sig i, og naturligvis for blodige begivenheder som dem, der fandt sted i slutningen af september.
Unionen bør kræve af de israelske myndigheder, at de opgiver den politik, der går ud på udvidelse af bosættelserne og illegal besættelse af områder. Den bør også kræve af den israelske regering, at man trækker sig tilbage fra Hebron, at man åbner de territorier, der administreres af den nationale palæstinensiske myndighed, og at man frigiver alle de palæstinensiske fanger, som i dag uretfærdigt og i modstrid med respekten for menneskerettighederne sidder i fængslerne.
Den Europæiske Union bør lægge pres på Israel ad politisk vej, men også ad økonomisk vej, for i Osloforhandlingerne har der været og er der en stærk og en svag part, og det at skabe balance indebærer, at man under forhandlingerne også støtter den svage part.
Vi skal derfor anmode Rådet og Kommissionen om at udsætte gennemførelsen af den foreløbige handelsaftale og de ledsageforanstalt mellem Fællesskabet og staten Israel, som trådte i kraft den 1. januar 1996. Vi finder ligeledes, at de nationale parlamenter ikke bør ratificere partnerskabsaftalen med Tel Aviv, før hr. Netanyahu bekvemmer sig til at opfylde Oslo-aftalerne.
Vi glæder os over udnævnelsen af ambassadør Moratinos til Unionens særlige udsending, og vi mener, at Den Europæiske Union selv bør gøre en indsats og føre sin egen politik i Mellemøsten, selvstændigt og uafhængigt, omend det skal ske i samarbejde med USA, men under ingen omstændigheder underordnet. Det er den vej, Barcelona-konferencen anviste, det er vejen til den fred, som Unionen bør prøve at etablere i Middelhavsområdet, en fred, som kun definitivt kan opnås, når der findes en palæstinensisk stat med hovedstad i Østjerusalem, hvilket utvivlsomt vil være den bedste garanti for Israels sikkerhed. Men vi må ikke glemme andre spørgsmål, som f.eks. at Israel holder en del af det sydlige Libanon ulovligt besat, at det ikke har gennemført Sikkerhedsrådets resolution nr. 425, at det også holder Golan-højderne ulovligt besat, og at det er en atommagt, skønt det ikke vil indrømme det.
Lad os støtte pacifisterne hos alle parter og isolere ekstremisterne, men lad os gøre os helt klart, at her er en ansvarlig part, og det er den israelske regering.

Gahrton
Hr. formand, det er godt, at der nu er så stor enighed om en berettiget, hård og skarp kritik af Israel. Når nogle af os fremførte en sådan kritik for 10-15 år siden, blev den betragtet som løgnagtig, antisemitisk propaganda. Det er godt, at kritikken fremsættes, men der er nu også et andet problem, nemlig med hensyn til demokratiet i Palæstina. Der kan heller ikke blive fred, hvis der ikke er demokrati i Palæstina. Hvis Palæstina udvikler sig, med den palæstinensiske forfatter Edward Saids ord, «til en kombination af irakisk terrordiktatur og libanesisk anarki«, bliver der ikke fred i Mellemøsten. Edward Said er i øvrigt blevet straffet for denne udtalelse ved, at hans bøger er blevet forbudt i det palæstinensisk administrerede område, og det vidner jo om, at hans bekymringer ikke er helt grebet ud af luften.
Derfor har vi fra de grønnes side fremhævet, hvor vigtigt det er, at man, når man udtaler sig om og forholder sig til fredsprocessen i Mellemøsten, også retter en berettiget kritik mod de af Amnesty, Reporters sans frontières, dygtige journalister og mange andre dokumenterede krænkelser af menneskerettighederne og ytringsfriheden fra den palæstinensiske administrations side. Vi må ikke gentage de fejltagelser, som man så ofte før har begået i forhold til solidaritets- og befrielsesbevægelser, og se gennem fingre med solidaritetsbevægelsens mangler, efter at den er blevet et regeringsparti. Det er os, der har været dens venner, som først og fremmest bør gøre opmærksom på, at den ikke lever op til vore idealer. Derfor er det godt, at der nu også er kommet forslag fra de øvrige partigrupper.
Forkastelsen af vort forslag i Udenrigsudvalget var en katastrofe; det var med andre ord meningen, at betænkningen slet ikke skulle indeholde nogen kritik af den palæstinensiske administration. Men nu er de øvrige partigrupper også vågnet op, og så kan denne alvorlige skønhedsplet forhåbentlig fjernes.

Lalumière
Hr. formand, fredsprocessen i Mellemøsten fremkalder endnu en gang de voldsomste bekymringer. Endnu en gang skal vi fastholde vores vedholdenhed i forbindelse med fredsprocessen! Hvad kan vi gøre mere?
Jer vil allerførst erindre om vores vilje til at se Den Europæiske Union spille sin rolle i denne proces. Den gør det allerede gennem betydelig økonomisk og finansiel hjælp. Den skal fortsætte denne hjælp, der gør den til den største bidragyder i denne region, men den skal også spille en politisk rolle. Vi kan ikke acceptere, at Israels premierminister eller De Forenede Staters regering anmoder Europa om ikke at gribe ind. Men for at gøre dette, må Den Europæiske Union opfylde flere betingelser.
Allerførst skal De Femten handle i enighed ved at bringe deres synspunkter nærmere hinanden. Heldigvis har trojkaen endelig besluttet at tage til Syrien, Jordan, de selvstyrende palæstinensiske områder og Ægypten. Heldigvis har Den Europæiske Union udpeget en særlig udsending til Mellemøsten. Det var på tide. Men denne bedre koordinering mellem De Femten skal ledsages af egnede taktiske og strategiske valg. Ud fra dette synspunkt kan man frygte, at den temmelig voldsomme adfærd, som præsident Chirac udviste under sin rejse i regionen, gør rollen vanskeligere som upartisk mægler, der normalt skal være Unionens.
Ansvaret deles ganske vist ikke ligeligt i dag i de nye fremkomne spændinger. Hr. Netanyahu har taget nogle provokerende initiativer, der kun kunne fremkalde voldsomme reaktioner. Hvad der er mere alvorligt, er, at en del af den israelske befolkning synes at støtte disse provokerende handlinger. Det må erkendes, at den religiøse fanatisme og fanatisme helt enkelt er i færd med at dukke op igen og ødelægge de israelske fædres demokratiske arv.
Min sidste bemærkning er vendt mod fremtiden. Jeg ønsker inderligt, at Den Europæiske Union fastholder sine forbindelser med alle fredsstyrkerne hos palæstinenserne selvfølgelig, men også hos israelerne. Vi må ikke i noget tilfælde isolere Israel. Vi må ikke i noget tilfælde sammenligne vores styrker med dette lands demokratiske og fredsbevarende styrker. Mere end nogensinde uden tvivl har disse demokrater, der overholder menneskerettighederne og disse fredsmennesker behov for at blive forstået og støttet af en europæisk union, der er ven af såvel palæstinenserne som israelerne, og som er besluttet på at gennemføre en virkelig aktiv politik, der ikke udelukker fasthed.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, «betal og ti stille«, det er i al væsentlighed de israelske myndigheders svar til repræsentanterne for vores lande, når de vover at komme med selv en beskeden kritik af fredsprocessen, som vores skatteydere finansierer.
Israelerne vil gerne have vores penge, men ikke vores råd. De foretrækker råd fra Clinton, der er rådgiver, men ikke betaler, undtagen, det er rigtigt, penge, som den humanitære organisation Isahal aldrig må mangle. Det er derfor, at jeg tvivler om brugbarheden af vores kollega, hr. Colajannis betænkning. Der er kun få chancer for, at et parlamentsmedlem fra Europa-Parlamentet bliver hørt mere end den franske statschef blev det, der optrådte temmelig arrogant under sin seneste rejse til Mellemøsten og for øvrigt var utilstedeligt fornærmet. Hr. Colajanni har dog skrevet nogle fremragende ting.
Ja, den israelske regering holder ikke ord. Der er mange krænkelser af Oslo-aftalerne: Bevarelse af tropper i Hebron, bosættelse af israelske ekstremister på Vestbredden, provokation til åbningen af tunnelen i Jerusalem, blokering af palæstinensiske områder og så videre og så videre.
Oslo-aftalerne, der blev forhandlet under amerikansk beskyttelse, og som ordføreren kræver overholdelse af, er langt fra at udgøre grundlaget for en varig fred. Mine venner og jeg selv var ikke enige i optimismen i Parlamentet, der hilste undertegnelsen af dem velkommen den 13. december 1993. Hvorfor? Fordi en fred for at være varig må være retfærdig. Men Oslo-aftalerne udbedrede ikke nogen af de uretfærdigheder, der var begået mellem to befolkninger i Mellemøsten mod to befolkninger i Mellemøsten: Palæstinenserne, der blev fordrevet fra deres jord i 1948 og i 1967, der i dag er indelukket i mere lukkede »bantustan« end dem, De råbte op om i Sydafrika, og libaneserne, der i tyve år har været underlagt dobbelt besættelse af Israel og Syrien.
En egentlig fred må være baseret på følgende principper: Oprettelsen af en suveræn, selvstændig palæstinensisk stat i et levedygtigt område, der gives Jerusalem en international status og Libanon får sin suverænitet igen, og israelerne, syrerne, palæstinenserne og iranerne skal forlade det. Det er grundlaget for freden, og jeg vil tilføje betingelserne for Israels overlevelse, der så med befolkningerne i området, der ønsker det, kunne danne en mellemøstlig sammenslutning, den er, når alt kommer til alt, ikke vanskeligere at opbygge end den føderale sydafrikanske republik.

Rocard
Hr. formand, hr. kommissær, af årsager, der ikke er politiske, er Israel lidt mit andet fædreland. Nogle her i Parlamentet ved det, og jeg er bange. Den beslutning, som vi nu diskuterer, er væsentlig, den forekommer mig afbalanceret og retfærdig. Jeg vil dog gerne kommentere den lidt på min måde.
Mellemøsten er det største, men ikke det eneste, ikke helede brud, hvor muslimske befolkninger tørner sammen med den vestlige verden, både kristne og jøder. Det er et brud, der også omfatter Algeriet, Bosnien og Tetjenien. Enhver genopblussen af konflikten mellem Israel og det palæstinensiske folk, der er umiddelbar nabo til diktatoriske eller totalitære stater som Iran, Irak eller Syrien, kan således få en uberegnelig eftervirkning. Presset til fordel for freden er således absolut nødvendigt, men hvordan? Europa må ikke gøre sig til grin. Jeg har altid tænkt og altid sagt, at man kun skaber fred ved direkte forhandling mellem de involverede parter. For at Osloaftalerne, der fortjener bedre end den kommentar, vi lige har hørt, kunne forhandles og undertegnes, var det for øvrigt nødvendigt, at palæstinensere og israelere mødtes igen i hemmelighed uden for det gavmilde, men også besværlige formynderskab fra De Forenede Stater gennem Madrid-processen.
Hr. formand, hr. kommissær, i Israel gør man rundt om hr. Netanyahu nar ad Europas prætentioner med at spille en rolle, og jeg bryder mig ikke meget om den form for diplomati, hvor man er vigtig af ingenting, som vi af og til praktiserer, navnlig mit eget land, Frankrig. Vi har hverken et forløb med flertalsbeslutning eller fælles diplomati eller fælles væbnede styrker. Vi skal ikke lade, som om det var tilfældet. Den nuværende regering i Israel lader sit folk og freden løbe en overdreven risiko, men den er dogmatisk og lytter ikke til nogen.
Jeg tror næppe, at formaninger eller argumentationer kan gøre noget som helst. Israels folk må vide, at vi ønsker dets sikkerhed gennem fred, Israels regering skal vide, at vi stærkt misbilliger dens politik på kanten af afgrunden. Den er kun følsom over for det konkret straffende pres. Vores indflydelse kan kun være økonomisk, men der er den stærk. Det er bedre at udsætte gennemførelsen af den midlertidige handelsaftale mellem Den Europæiske Union og Israel og udsætte ratificeringen af Euro-Middelhavsaftalen mellem Den Europæiske Union og Israel, der er underskrevet den 20. oktober 1995, indtil den israelske regering retter sig efter de aftaler, der er indgået mellem Israel og den palæstinensiske myndighed.
Resten er snak. Israel og dets nuværende regering lader hånt om det. Vores uenighed skal kendes, hr. formand, og den skal også være effektiv.

Caligaris
Hr. formand, hr. Colajannis beslutningsforslag giver os i dag mulighed for at drøfte et spørgsmål, som er ekstraordinært komplekst og betydningsfuldt, eller med andre ord den løbende fredsproces i Mellemøsten, og tillige vurdere effektiviteten og hensigtsmæssigheden af beslutninger som det politiske instrument, Parlamentet har til rådighed. For så vidt angår fredsprocessen, kan det ikke nægtes, at den er i krise. Langt mindre klare er derimod grundene til krisen, og om de alene skyldes den nuværende israelske regerings adfærd eller derimod tillige kan tilskrives en for eftergivende adfærd fra den tidligere regerings side, der indebærer nødvendigheden af at genetablere ligevægt mellem løfter og handling eller, om krisen skyldes mere eller mindre destabiliserende handlinger foretaget af udenforstående, som f.eks. Iran og Syrien, eller en ikke altid hensigtsmæssig behandling af processen fra palæstinensernes side.
Jeg mener, at man kan konkludere, at samtlige parter har et større eller mindre ansvar, der imidlertid er af stor betydning i den øjeblikkelige krise. Jeg er ligeledes overbevist om, at Europa-Parlamentet ikke blot er ude af stand til med rimelighed at bedømme en strid, som unddrager sig forståelse og selve de mellemøstlige aktørers kontrol, men at man også må afholde sig fra en sådan bedømmelse af hensyn til såvel fredsprocessen som troværdigheden af sit eget politiske indgreb.
Hr. Colajanni har klart redegjort for sine hensigter. Jeg citerer ham: «Europa-Parlamentet skal klart og tydeligt tilkendegive, at det hverken tager parti for palæstinenserne eller israelerne, men for freden«. Vel, det er netop dette, den foreliggende version af dokumentet efter vore ændringsforslag i Udvalget, ikke synes i stand til at gøre, idet det for negativt tager stilling mod Israel. Dette fremgår af 12 punkter af i alt 24, som næsten truende er vendt mod den israelske regering med overfladiske pålæg af de mest forskelligartede betingelser.
To - kun to - velvillige forslag vendt mod palæstinenserne og endnu to floromvundne opfordringer til Syrien og Iran om at opføre sig pænt. For den, der har humoristisk sans, vil jeg læse indholdet af opfordringen til Iran. Jeg citerer: «Det opfordres til at gøre sin formodentlige indflydelse på fundamentalistiske grupper i Gaza og på Vestbredden gældende og derigennem bistå og ikke obstruere fredsprocessen«. »No comment« ville mine angelsaksiske venner sige. Der gøres desuden adskillige forsøg på vilkårligt at blande sig i udviklingen af den indenrigspolitiske debat i Israel ved at etablere en konfrontation mellem de gode, dvs. medlemmerne af den tidligere regering, og de onde, dvs. medlemmerne af den siddende regering. Det er en vej, som foruden at være upassende er risikofyldt, også fordi den sætter spørgsmålstegn ved uvildigheden af vor bedømmelse. Det skal ligeledes tilføjes, at det har en negativ indflydelse på det ovenfor anførte, at Europa ikke har nogen udenrigssikkerhedspolitik, hvilket giver frit løb for sympatier og antipatier af national og partimæssig karakter, som utvivlsomt griber ind i og øver indflydelse på både formen og indholdet af teksten.
Selvom det er hensigten at mane de stridende parter til fornuft og samarbejde, vil denne tekst givet få det modsatte resultat. Min opfattelse bestyrkes i øvrigt af, at de ændringsforslag, der stilles af de forskellige grupper i dag, således som også hr. Colajanni har anført, næsten alle har en dæmpende virkning til formål. Dersom disse ændringsforslag vedtages, vil teksten blive velafbalanceret. Dersom dette bliver tilfældet, vil vi stemme for dokumentet.

Nordmann
Hr. formand, den liberale gruppe stemmer ikke, som sagerne står nu, for hr. Colajannis tekst. Trods visse oratoriske forholdsregler er denne tekst faktisk ikke afbalanceret og retfærdig.
Hr. Colajannis objektivitet er den gamle opskrift på en lærkepostej, halv hest/halv lærke, en hest til en lærke. I hr. Calojannis betænkning er der en god, hr. Arafat, uanset hvilken måde han administrerer den palæstinensiske myndighed på, og der er en ond, hr. Netanyahu, uanset hans bestræbelser på at nå et resultat om Hebron.
Denne manglende objektivitet er yderst skadelig, for denne type af tekst giver naturligvis et billede af Europa, der mangler autoritet til at gribe ind via en mæglerrolle, og selv om hr. Colajannis tekst ikke bliver ændret alvorligt, ja sågar vedtaget, så lad os vædde på, hr. formand, at det ikke vil vare længe, før den også findes på den overbefolkede kirkegård med dødfødte beslutninger.

Elmalan
Hr. formand, ved at modtage en delegation af franske kommunistiske parlamentsmedlemmer i oktober måned i Gaza sendte Yassir Arafat en presserende appel til Europa. Han sagde: «Vi har behov for jer i dag, endnu mere end i går, fredsprocessen er blokeret, « og han tilføjede, «denne situation har nået et niveau af uudholdelig farlighed og bringer hele regionen i fare«.
Siden da har situationen ikke forandret sig fundamentalt. Den israelske regering fortsætter med at fornægte sine forpligtelser og bliver ved at afvise at gennemføre Oslo-aftalerne, der dog er blevet ratificeret af Knesset.
Der er stadig 34 punkter, der ikke er gennemført. Provokationerne over for palæstinenserne bliver stadig flere med den fortsatte bosættelse i områderne og indespærring af de områderne, der forværrer vanskelighederne for den palæstinensiske befolkning, bevarelse af militær tilstedeværelse i Hebron og krænkelser af Østjerusalems status.
Vi må være på højde med denne appel om bevarelse af freden. Vores hovedmål må være at få Israel til at overholde Oslo-aftalerne i deres helhed og ophøre med enhver provokation.
For at nå dette mål, er det nødvendigt at have midlerne hertil. Erfaringen viser det, erklæringer og resolutioner, hvor stærke de end er, forbliver uden virkning. Over for en så kritisk situation er det nødvendigt med stærke politiske handlinger, der forbinder overholdelse af fredsprocessen tættere med gennemførelsen af associeringsaftalen med Israel.
Andre kolleger har allerede sagt det; jeg tror, at den foreløbige aftale mellem EU og Israel, der trådte i kraft den 1. januar 1996, ud fra dette synspunkt må ophæves. Det er på en eller anden måde det samme som at gentage vores beslutning, der blev truffet under Shamirs regeringstid med udsættelse i to år af samarbejdet med Israel.
Vi udsender også en appel til de nationale parlamenter, om at de udsætter ratificering af aftalen, så længe den israelske regering ikke vil overholde Oslo-aftalerne og ikke indleder egentlige forhandlinger med den palæstinensiske myndighed.
Den Europæiske Union må opfylde palæstinensernes og de israelske pacifisters forventning og tage en aktiv del i fredsprocessen uden at vente på tilladelse fra De Forenede Stater.

Amadeo
Hr. formand, hr. rådsformand, skakbrættet i Mellemøsten har altid været en prøvesten for det europæiske diplomati, som det endnu ikke er lykkedes at give et fælles grundlag. Den fredsproces, som til trods for tusinde vanskeligheder var kommet i stand mellem de palæstinensiske og israelske myndigheder, er nu i en dyb krise, som, selvom den set fra vor side fremtræder som den logiske konsekvens af den kursændring, der er indledt af Netanyahus regering i forhold til de aftaler, der var indgået af den foregående regering, og dels viser, hvor forceret den politisk vilje, der har ligget til grund for den, har været, og hvor nødvendigt det i dag er, at Den Europæiske Union udviser større beslutsomhed.
I dag er den israelske hærs fortsatte tilstedeværelse i Hebron, udvidelsen af bosættelserne på palæstinensisk område og åbningen af tunnelen under pladsen mellem moskeerne i den østlige del af Jerusalem klare tegn på de vanskeligheder, hvori forsøget på at skabe fred befinder sig, og viser, hvor lidt betydning de forskellige udsendelser af ministerielle europæiske trojkaer kan have haft.
Den sidste i kronologisk rækkefølge er den trojka, der er dannet af Italien, Irland og Nederlandene, som besøger områderne med henblik på den konference om økonomisk udvikling, som i øjeblikket afholdes i Cairo, som ikke har fået tilladelse til at møde den israelske premierminister og udenrigsminister Levy, netop fordi den efter en fællesskabsbeslutning af juli 1996 havde tilrettelagt besøget i Orientens Hus, der er sæde for den officielle repræsentation for den palæstinensiske befrielsesorganisation i det besatte Jerusalem.
Vi er af den opfattelse, at Unionen ikke kan acceptere afpresning af nogen art, men skal spille den rolle, der netop er tillagt den i fredsprocessen uden at blive behandlet som blot yder af økonomisk støtte. Vi ønsker et politisk initiativ fra Unionens side, der skal tjene til at kalde den israelske regering tilbage til overholdelse af de aftaler, der er underskrevet, og som tjener som udgangspunkt for aftalen om økonomisk og handelsmæssigt samarbejde med Palæstina, som gør Den Europæiske Union til en kvalificeret dommer i en fredsproces i regionen, der ikke er begrænset til få områder, men er global og omfatter den nødvendige genoptagelse af dialogen med Syrien og Jordan, som vurderer mulighederne for at befri Libanon fra de udenlandske styrker, der har besat det, og som opfordrer Iran til at gøre sin indflydelse gældende på de islamiske grupper, således at dialogen i området på ny kan bringe dens befolkninger fred og fremgang.

Caudron
Kære kolleger, det var uden tvivl nødvendigt, at Europa-Parlamentet indtog en klar stilling og stillede nogle præcise forslag til en genoptagelse af fredsprocessen i Mellemøsten, og jeg vil gerne i den forbindelse hilse arbejdet fra vores kollega, hr. Colajanni, velkomment.
Om det var nødvendigt at gøre det i dag, kan måske diskuteres i betragtning af de igangværende forhandlingers art. For så vidt vil jeg gerne på dette stade i vores diskussion klart sige tre ting som formand for »Europa-Israel« delegationen.
For det første går vi, går jeg, ind for en retfærdig fred mellem israelere og palæstinensere og således for ånden og bogstavet i Oslo-aftalerne, der skal gennemføres. For det andet beklager vi, og jeg beklager, de aktuelle forsinkelser samt den nye israelske premierministers erklæringer og handlinger, hvoraf visse kan forekomme som farlige provokationer for den fortsatte fredsproces. For det tredje anmoder vi, og jeg anmoder således, om at de undertegnede aftaler overholdes, og at diskussionerne fortsætter for at løse de mange problemer, der fortsat er uafklarede i henhold til den fastsatte tidsplan.
Når dette er sagt, forudsætter effektiviteten i vores skridt, at Den Europæiske Union ikke træder i stedet for forhandlerne, at den ikke tager parti for den ene eller den anden lejr, at den ikke foregriber de kommende diskussioner, hvor tidsplanen er fastsat i Oslo-aftalerne; for eksempel den endelige status for Jerusalem. Heller ikke at den tager karakter af en afpresning med hensyn til at drage de aftaler i tvivl, der er indgået mellem staten Israel og Den Europæiske Union.
Modparterne fra i går og i dag i Mellemøsten har behov for vores hjælp og støtte for hurtigt at blive partnere. I lighed med en stor del af det israelske folk, der kæmper for dette i Itzhak Rabins minde, har de brug for vores støtte og forståelse. De har ikke brug for, at der er nogen, der belærer dem, uanset hvem de er.
Hvis vi ønsker fred, må man vide, at den først og fremmest afhænger af dem, der bor i denne region, og at de ikke specielt har lyst til at dø i krig. De ønsker simpelthen at leve i fred og sikkerhed. Det må vi hjælpe dem med.

Robles Piquer
Hr. formand, en betydelig, nu afdød, spansk politiker, José Mª Gil-Robles, hvis søn min gruppe lige har stemt på som kandidat til det kommende formandskab for vores parlament, skrev en gang en frygtelig bog med titlen Freden var ikke mulig , som handlede om den forfærdelige spanske borgerkrig. Den kunne også have handlet om Anden Verdenskrig eller Første Verdenskrig eller om alle de andre krige, der har hærget jordens overflade.
Hr. formand, man kan spørge sig, om freden vil være mulig i Mellemøsten. Vi bør stræbe efter, at den kan blive mulig, og derfor skal Den Europæiske Union selvfølgelig spille en meget mere aktiv og beslutsom rolle, end den hidtil har gjort. I denne forbindelse kan vi kun glæde os over, at Rådets formandskab, trojkaen og Kommissionen ved denne lejlighed har udøvet deres magt og deres beføjelser med større beslutsomhed.
Vi bør glæde os over, at der endelig er udpeget en mægler til at repræsentere os - og jeg er glad for, at det er min ven og kollega og landsmand, ambassadør Moratinos - og at vi med Colajanni-betænkningen kan vedtage et dokument, hvori vi uden tvivl kan foretage endnu nogle forbedringer med nogle af de fremsatte ændringsforslag. Men i sin helhed synes jeg, det er et afbalanceret dokument, som udmærket afspejler de ønsker, Parlamentet har, og som også giver udtryk for, at vi ikke skal holdes uden for processen, at vi skal føle os involveret i den, og at vi skal kunne bidrage med mere end vores finansielle ressourcer til et område i verden, hvor man, hvis freden er mulig, også vil kunne udvikle en fælles velstand for de folk, der bebor det.

Van Bladel
Hr. formand, jeg satte pris på Rådets og Kommissionens tydeliggørelse. Det tidspunkt, hvorpå vi drøfter dette beslutningsforslag om Mellemøsten, synes jeg imidlertid bestemt er uegnet. For det første har trojkaen endnu ikke afgivet nogen redegørelse for os om dens besøg i området; på nuværende tidspunkt finder der i Cairo en økonomisk konference sted om området; den israelske regering har yderligere åbnet en del af grænserne for palæstinensere, for at de kan arbejde på det israelske område, og myndighederne har anholdt ekstreme kolonister i Hebron. Forhandlingerne mellem Israel og palæstinenserne om fortsættelsen af fredsprocessen, navnlig med hensyn til Hebron, fortsætter dog, selv om det ikke sker i det tempo og med det resultat, som vi gerne ville se.
Af alle disse grunde ville jeg derfor hellere have udsat denne forhandling endnu en måned, men det kan ikke være anderledes. Jeg kommer nu ind på beslutningsforslaget, således som det nu foreligger. Jeg mener, at dette beslutningsforslag om Mellemøsten er yderst uligevægtigt og endda partisk. Det overrasker mig i allerhøjeste grad, at det er partisk, fordi jeg indtil nu altid har betragtet hr. Colajanni som en af de mest afbalancerede bedømmere af Mellemøstenprocessen. Samtidig synes jeg, at en sådan holdning til den komplekse situation i Mellemøsten absolut diskvalificerer Den Europæiske Union som en pålidelig mægler i dette område. Så længe Unionen ikke har nogen fælles udenrigspolitik, og der hele tiden gøres frustrerede forsøg på at forcere rollen som mægler på grundlag af finansiel støtte, desto større vil vor skuffelse blive, og desto længere vil vi stå uden for. Israel kan nemlig i betragtning af sin historie ikke tillade sig en mægler med mange ansigter, medens palæstinenserne måske - jeg siger måske, for også de har realitetssans nok - midlertidigt fæster lid til Europa. Ting som tunnelen og Orient House er efter min opfattelse klart sager, som netop palæstinensere og israelere må løse i fællesskab. Det må vi ikke blande os i på dette stadium. Unionen og Parlamentet gør bedst i at fremme de demokratiske principper i hele Mellemøstenregionen - jeg tænker på Syrien, Egypten og Libanon. Gennem en sådan holdning vil vi på mellemlang sigt på en naturlig måde få tildelt den rolle, som vi gerne vil spille i dette område. Der er nogle gode ændringsforslag fra hr. Dimitrakopoulos, hr. Caligaris, hr. Bertens og hr. Sakellariou; disse kan bringe beslutningsforslaget i balance. Ellers må jeg afholde mig fra at støtte det.

La Malfa
Hr. formand, jeg vil sige, at Den Europæiske Union ønsker at spille en rolle i fredsprocessen i Mellemøsten ved at bistå og fremme den. Jeg mener, at denne indstilling fra Unionens side er rigtig, men at man naturligvis, dersom man ønsker at spille denne rolle, bør indtage en meget velafbalanceret holdning i forhold til parterne, og at man for at deltage med nogen form for mulighed for succes i disse bestræbelser, må tale med begge parter.
Med den tekst, vi her behandler, efter de ændringsforslag, der er fremsat af Udvalget om Udenrigsanliggender, bringer Europa-Parlamentet sig uden for denne opgave, idet det vælger at fælde en politisk og moralsk dom, hvor rigtig eller forkert den end kan være - og jeg mener at den i det væsentlige er forkert i den foreliggende form - men vælger først og fremmest at sætte sig udenfor. Hr. Colajannis oprindelige betænkning var mere velafbalanceret, og hvis det ikke er muligt at ændre teksten for at give den større ligevægt, vil Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe ikke kunne stemme for den. Jeg håber derfor, at det vil blive muligt i morgen at genetablere denne ligevægt.

Van der Waal
Hr. formand, spændingerne, som efter Netanyahu-regeringens tiltrædelse er øget mellem Israel og de palæstinensiske myndigheder, er endnu ikke forbi. Men selv om der stadig hersker en overordentlig stor mistillid mellem de to parter, er samtalerne takket være amerikansk mægling igen kommet i gang. Det er tydeligt, at den israelske regering har brug for tid til at indtage en holdning i fredsprocessen.
Under disse omstændigheder har drøftelserne størst gavn af et minimum af ekstern indblanding, således at der kan forhandles forholdsvis ubemærket. Den måde, hvorpå Oslo-aftalerne kom i stand, viser, at dette giver størst chance for succes. Efter vor mening bidrager den rolle, som Unionen i øjeblikket tildeler sig selv i fredsprocessen, ikke dertil. Uden tvivl er Unionen økonomisk set den vigtigste partner i området. Men med hensyn til europæisk diplomatisk indblanding i fredsprocessen har både Israel og De Forenede Stater tilkendegivet, at der ikke er noget behov herfor. Det er derfor et spørgsmål, hvilken merværdi Unionens seneste diplomatiske initiativer har i forhold til De Forenede Staters fredsbestræbelser.
Desuden kan man stille spørgsmålet, hvor troværdig Unionen endnu er til at kunne spille en mæglerrolle som neutral part. Drøftelserne med Arafat, Rådets erklæring af 1. oktober, som var ensidigt kritisk over for Israel, tidligere besøg i Orient House, men også præsident Chiracs nylige besøg har bestemt ikke gavnet Unionens stilling som fredsstifter. Heller ikke ordføreren Colajannis beslutningsforslag gør EU's stilling bedre ved allerede nu at fremsætte vidtgående udtalelser om Østjerusalem og de palæstinensiske områders status, selvom forhandlingerne om disse afgørende og følsomme problemer stadig skal påbegyndes. I mellemtiden er der på Unionens vegne ansat en særlig Mellemøsten-udsending. Spørgsmålet er imidlertid, om denne ikke vil blive alvorligt hindret i sine muligheder på grund af Unionens udtalte holdning.
Vi er overbevist om, at alle parter i Mellemøsten, også den israelske regering, stræber efter en definitiv fredsordning. De må imidlertid have tid og mulighed for at udforme denne selvstændigt, uden at Den Europæiske Union vælger side og foreskriver betingelserne herfor. Ordføreren hr. Colajannis ensidige beslutningsforslag opfylder ikke dette udgangspunkt. Vi vil derfor ikke støtte beslutningsforslaget i denne form.

Titley
Hr. formand, det, vi taler om her, drejer sig ikke kun om at bilægge en strid mellem Israel og palæstinenserne. Vi taler om fred og stabilitet i hele regionen i Mellemøsten, en fred og stabilitet, som direkte berører os, fordi vi, hvis vi mister kontrollen over situationen, vil vi blive trukket ind i krisen. Det berører også os, fordi vi alle er blevet ofre for terroraktiviteter, som har haft sit udspring i konflikten i Mellemøsten.
Af disse årsager forkaster jeg det, jeg har hørt i de seneste uger, nemlig at Den Europæiske Union ikke har nogen rolle at spille, eller ikke bør gribe ind, i fredsprocessen i Mellemøsten. Jeg ser med tilfredshed på det irske formandskabs arbejde, navnlig fra udenrigsministeren Springs side, med hensyn til at forsøge at tage initiativ til at udvikle EU's rolle i forbindelse med fredsprocessen i Mellemøsten.
Vi har alle været meget frustrerede over det, der er sket, ikke mindst foranstaltningerne fra den israelske regerings side, som efter valget ikke syntes at føle sig forpligtet i forhold til fredsprocessen. Men som kollegerne har sagt, bør vi forholde os upartiske, og vi skal navnlig minde de palæstinensiske myndigheder om, at deres politi ikke bør anvende deres våben til at angribe de israelske sikkerhedsstyrker.
Samtidig bør vi bruge vor indflydelse i forhold til andre stater i Mellemøsten, ikke mindst Iran og Syrien, til at få dem til at bruge deres indflydelse i forhold til fundamentalistiske grupper i Mellemøsten til at støtte fredsprocessen og ikke underminere dem, da ofrene for enhver bestræbelse på at underminere fredsprocessen i sidste instans vil være palæstinenserne.
Som kommissær Marín pegede på, findes vejen til fred i sidste instans i lige så høj grad i den økonomiske udvikling som i det internationale diplomati. Palæstinensernes kolossale fattigdom skal afbødes, og vi bør sørge for at fremme projekter med økonomisk samarbejde, som forbinder palæstinenserne med israelerne for på lang sigt at cementere fredsprocessen. Jeg vil navnlig gerne endnu en gang understrege betydningen af projekter, som på lang sigt kan sikre vandforsyningen til alle.
Jeg glæder mig over hr. Colajannis betænkning. Jeg komplimenterer det irske formandskab for dets arbejde, og jeg håber, at vi kan videreføre vore bestræbelser på at opnå fred i Mellemøsten.

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg havde tænkt mig at læse et indlæg på 2 minutter op, men da det ikke vil være noget nyt, og da jeg desuden er enig i det, som navnlig hr. Barón har sagt på De Europæiske Socialdemokraters Gruppes vegne, vil jeg fortælle en lille, kort anekdote, som en gruppe medlemmer, nogle til stede her, har oplevet. Vi vågnede dagen efter valgene i Israel i Damaskus, og den dag, præcis kl. 9 om morgenen, var det første møde, vi havde, med den syriske udenrigsminister. Man kan forestille sig, at det var et anspændt og kompliceret møde. Ingen kunne med større iver end denne gruppe repræsentanter for vores forsamling have forsvaret det israelske demokrati og hævdet, at det ikke var en historie om gode og onde, over for en samtalepartner, om hvem det mindste, man kan sige, er, at han var virkelig bekymret. Hvad ingen af os kunne vide, er, at situationen så kort tid efter forværredes i den grad, som det er sket. Når jeg tænker på det, vi sagde på det møde, kan jeg ikke forstå, at vi var så optimistiske og i realiteten så fjernt fra det, som skete siden hen.
Derfor vil jeg gerne sige, at jeg ikke synes, dette beslutningsforslag er ude af balance. Det er situationen, der er ude af balance. Hr. Colajannis forslag til beslutning appellerer til den, der nu har bolden på sin banehalvdel, nemlig hr. Netanyahu. Vi kræver, at Oslo-processen fortsætter, og i øjeblikket har den ene part stukket flere kæppe i hjulet end den anden.
Jeg synes, at de skridt, som Kommissionen og Rådet hidtil har taget, er positive. Jeg glæder mig ligesom mange af mine kolleger over hr. Moratinos udnævnelse, og jeg mener, at hr. Colajannis beslutningsforslag er godt, og - det vil jeg gerne understrege - det er ikke et beslutningsforslag, der er ude af balance, men et beslutningsforslag, der appellerer til den, man på dette tidspunkt bør appellere til, for at Oslo-processen kan fortsætte.

Provan
Hr. formand, jeg beklager, at fredsprocessen ikke er kommet videre, og jeg erkender frustrationen og den nedbrydning af tilliden, der har fundet sted. Men jeg mener, at vi skal erkende, at der er en ny regering i Israel. Jeg mener, at vi er nødt til at erkende, at den nye regering muligvis har en anden holdning end den tidligere regering, og uanset om vi kan lide det eller ej, kaldes dette demokrati.
Der eksisterer stærke politiske og handelsmæssige forbindelser mellem Europa og Mellemøsten. Det er i alles interesse, at fredsprocessen videreføres og også fremskyndes, da ingen bryder sig om frustrationerne på nuværende tidspunkt. Destabilisering er noget andet, der sker for øjeblikket dér, hvad enten det er fra Irans eller Iraks side. Jeg mener, at det vigtigste, vi skal gøre, er at presse på for at sikre, at der sker en tilbagetrækning fra Hebron. Det må være vore første prioritet. Det er et afgørende spørgsmål for fredsprocessens fremtid. En varig løsning vil også skulle anerkende palæstinensernes rettigheder. Det er helt klart. Men palæstinenserne skal anerkende, at Israel har nogle rettigheder, og alle ønsker efter min opfattelse at leve i fred og sikkerhed.
Den Europæiske Union er den, der yder mest økonomisk støtte til palæstinenserne. Jeg mener, at fred bør belønnes. Venner af både Israel og Palæstina ønsker at se dem leve trygt ved siden af hinanden, men det kræver statsmandskunst at opnå dette og ikke krigslyst. Jeg yder min tribut til kong Hussein, jeg yder min tribut til præsident Mubarak fra Egypten. Jeg håber, at Den Europæiske Union og Amerikas Forenede Stater kan arbejde tæt sammen for at opnå det, vi alle ønsker, nemlig udviklingen, videreførelsen og forhåbentlig afslutningen af fredsprocessen.

Lüttge
Hr. formand, ligesom den gang premierminister Itzhak Rabin blev myrdet, gik der også ved 1-årsdagen for hans død en bølge af deltagelse, men også af besindelse gennem størstedelen af den israelske befolkning og det internationale samfund. Desværre var der også denne gang igen en stor del af det israelske samfund, der holdt sig udenfor, nemlig den del, der for øjeblikket i høj grad bestemmer politikken og er væsentlig præget af religiøs og undertiden også politisk fanatisme.
Vi konstaterer resigneret og resignerende, at de egentlige vindere efter mordet på Rabin er attentatmanden Jigal Amir, terrorgrupperne fra Hamas og netop denne del af det politiske spektrum i landet Israel. I anledning af denne debat vil jeg ganske vist gøre opmærksom på et yderligere aspekt, der meget tit bliver overset af udenforstående, nemlig hele denne situations kompleksitet. For den israelske befolkning har sikkerhed og atter sikkerhed førsteprioritet, og det skal der tages hensyn til, også i forbindelse med det, Den Europæiske Union her kan inddrage om konkret politisk handling.
Når en kollega til mig her kræver tilbagetrækning fra Sydlibanon uden at reflektere over det, så skal han vide, at han naturligvis dermed præjudicerer indtrængning af terrorgrupper, Hizbollah, og affyring af Katyusha-raketter mod befolkningen i Nordisrael. Jeg tror, vi skal udvikle forståelse for, at det ikke må ske, og tilbagetrækningen kan naturligvis kun ske som led i en omfattende totalløsning for fred i Mellemøsten.
Den Europæiske Union bør spille en diskret rolle, den bør holde sig i baggrunden. Vores rolle bør ikke se sådan ud, som præsident Chirac har demonstreret. Hans optræden i Israel var en stor katastrofe! Jeg mener, at vi fra Den Europæiske Union bør være tilbageholdende og i stedet forsøge at føre politik i baggrunden.
Kong Hussein sagde ved Itzhak Rabins grav: «Dø skal vi alle, men når det nu er sådan, så lønner det sig at dø for en sag - i dette tilfælde for freden.« Han sagde også: «Min ven, premierminister Itzhak Rabin, er død for freden!« Lad os håbe, at dette udsagn får et konkret indhold, og at fredsprocessen snart kommer i gang igen.

De Esteban Martín
Hr. formand, mine damer og herrer, lad mig først lykønske ordføreren, hr. Colajanni, med hans strålende betænkning om fredsprocessen i Mellemøsten.
Desværre har de seneste begivenheder betydet en blokering af denne fredsproces, som befinder sig i en vanskelig og prekær fase. Hovedsagen for os i Europa-Parlamentet - hvilket vi gang på gang har givet udtryk for i denne forsamling - bør være og har altid været at opnå en varig og stabil fred for området.
For at opnå fred i området er det bydende nødvendigt, at Oslo-aftalerne gennemføres til punkt og prikke, idet dialog er den eneste måde, hvorpå man kan opnå fred. Dialogen gør det muligt i stedet for krig at finde løsninger, der ikke indebærer et folks herredømme over et andet og heller ikke terrorhandlinger og pression, som kun vil medføre ulykker for alle. Som et resultat af denne dialog har vi opnået, at der i dag eksisterer en autonom og anerkendt palæstinensisk myndighed, og det vil være denne dialog - og ikke andre former for foranstaltninger - der skal muliggøre en løsning af konflikterne ved hjælp af Den Europæiske Unions særlige udsending, som bør spille en afgørende rolle i udviklingen af dialogen, hvilket han er forpligtet til.
Unionen skal give en diplomatisk impuls, der skal gøre det muligt for forhandlingerne mellem israelere og palæstinensere at komme videre, og skal sammen med andre mæglere som USA påtage sig denne afgørende rolle. Det er ikke kun økonomien, der kan bidrage til at genoprette balancen i området, det økonomiske samarbejde bør også ledsages af politiske initiativer.
Den seneste vold viser, hvor farlig situationen er, og at det er bydende nødvendigt at nå konkrete aftaler så hurtigt som muligt. Enhver løsning, der ikke munder ud i oprettelsen af en ægte palæstinensisk stat, vil forstærke konflikten. Principperne om ikke-vold og gensidighed er den eneste vej til at finde løsninger og komme videre med forhandlingerne.
Mine damer og herrer, det haster med at komme videre. Lad mig til slut, hr. formand, støtte det valgsprog, der har cirkuleret i gaderne i Tel Aviv: Kun freden kan standse krigen.

Barros Moura
Hr. formand, Netanyahu-regeringen har iværksat en række aktioner, som åbenlyst krænker fredsaftalerne. Aktioner, som tager sigte på at genetablere de facto situationer, som ligger forud for aftalerne, og at udløse nye konfrontationer mellem den palæstinensiske og den israelske befolkning, som vil give yderliggående kræfter på begge sider vind i sejlene og umuliggøre fred og forsoning. Vores opgave består efter min mening i at bremse denne eskalering.
Som det tidligere er blevet sagt, må vi indtage en afbalanceret holdning og være på vagt over for ekstremistiske tendenser på begge sider; vi må kræve overholdelse af menneskerettighederne fra begge sider og fremme bestræbelserne på at få genoptaget forhandlingerne for igen at sætte fredsprocessen på skinner. Men vi må ikke skjule eller forklejne den nye israelske regerings ansvar for situationen.
Colajanni-betænkningen kan ikke siges at være uafbalanceret. Jeg kan helt tilslutte mig Ana Terróns rammende formulering, at »det er situationen, der er kommet i ubalance, og Den Europæiske Union må intervenere for at genoprette balancen i regionen«. Der påhviler den et ansvar herfor. Unionen burde have, men har ikke, en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men den har principper, der skal gøres gældende.
Unionens tilstedeværelse i Mellemøsten på det økonomiske, finansielle og humanitære plan er langt mere tungtvejende end dens politiske effektivitet og synlighed, og den bør udnytte disse politiske, økonomiske og finansielle instrumenter til to ting, dels til at tilskynde den israelske regering til igen at overholde aftalerne og fortsætte fredsprocessen og dels til at støtte befolkningen, økonomien og de palæstinensiske myndigheder og til med én stemme at spille den rolle, som tilkommer den i denne region, som vi er knyttet til med så mange bånd, naboskabsbånd, historiske og kulturelle bånd og menneskelige solidaritetsbånd. Den Europæiske Union må bidrage til at afværge faren for, at ikke alene den omhandlede region går op i flammer, men at hele den islamiske verden bliver destabiliseret.
Colajanni-betænkningen er et afbalanceret grundlag for Den Europæiske Unions aktion.

Bernard-Reymond
Hr. formand, kursændringen i den israelske politik efter det valg, der er foregået i dette land, foruroliger os stærkt. Den foruroliger os for freden i Mellemøstens skyld. Den foruroliger os på længere sigt for Israels sikkerheds skyld.
Fra Madrid til Oslo var vi begyndt at tro, at den skrøbelige fredskvist endelig havde slået rod i Palæstinas jord. Der blev fastsat et mål, en vej blev aftegnet, en tidsplan blev godkendt, et håb blev født, men det ser ud til, at uforsonligheden er på vej tilbage. Genoptagelse af bosættelserne, den yderst symbolske afbrydelse af status quo i Jerusalem, fordrivelserne, de forbudte veje og indelukkelserne kan for nogle forekomme som elementer, der styrker Israels sikkerhed. De gør den faktisk skrøbelig. Disse interventioner skaber et klima, der gør dialogen vanskeligere, for ikke at sige umulig, og de giver ekstremisterne, alle ekstremisterne, et alibi for deres politik. Det er således nødvendigt med stor koldblodighed og megen tilbageholdenhed for at genoptage vejen til fred og samarbejde.
Europa, der er regionens største bidragyder, og som består af lande, der har en lang erfaring i denne region, der har vist, at de var lige så interesserede i Israels sikkerhed som i eksistensen af en palæstinensisk stat, ville gerne bidrage mere til genoptagelse af fredsprocessen. De Forenede Stater har taget monopol herpå som på mange andre spørgsmål. Det er på forhånd en meget fristende rolle, men der kommer en dag, hvor denne holdning kan blive meget farlig og tung at bære også for den første og eneste stormagt i verden.
Det er rigtigt, at vi i dag kun kan advare, sige vores mening, eventuelt deltage. Men jeg er sikker på, at Europa vil eksistere i morgen, vi kan så medvirke væsentligt til løsning af sådanne konflikter. Vi vil gøre det med tanke på det bredest mulige internationale samarbejde.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-1218/96).
Spørgsmål nr. 1 af Felipe Camisón Asensio (H-0851/96):
Om: Direktiv om begrænsning af operationen af flyvemaskiner
Hvornår agter Rådet at vedtage sit forslag til direktiv til ændring af direktiv 92/14 om begrænsning af operationen af flyvemaskiner?

Mitchell
Den 4. september 1996 forelagde Kommissionen et forslag for Rådet om Rådets direktiv til ændring af direktiv 92/14/EØF om begrænsning af operationen af flyvemaskiner, der henhører under bind 1, del II, kapitel 2, i bilag 16 til konventionen angående international civil luftfart, anden udgave, 1988. Denne ændring har til formål: a) at ajourføre bilaget til direktivet, herunder en liste over flyvemaskiner fra udviklingslande, som skal undtages fra bestemmelsen om ikke-operation indtil den 1. april 2002, b) at give medlemsstater, som har et lufthavnssystem, mulighed for at begrænse eller udelukke operationen af visse mere støjende flyvemaskinetyper i en eller flere af de lufthavne, der indgår i systemet, og c) at fastsætte definitioner og andre forslag til ændringer, som søger at klarlægge målsætningerne med direktiv 92/14/EØF for at muliggøre en ensartet fortolkning i Fællesskabet.
Dette forslag til Rådets direktiv vil blive behandlet af Rådets organer i den nærmeste fremtid. Jeg forstår, at Parlamentet også er ved at behandle dette forslag, og Rådets vedtagelse skal, som De ved, afvente Parlamentets udtalelse om dette spørgsmål. Da behandlingen i Rådets organer befinder sig i en tidlig fase, er jeg ikke i stand til at give det ærede medlem mere præcise oplysninger om, hvornår Rådet i givet fald ville vedtage dette forslag.

Camisón Asensio
Det problem, som har fået os til at stille dette spørgsmål til Rådet, er, at mange europæiske borgere i mange byer i Unionen lider under den generende støj, som visse i reglen forældede flyvemaskiner udsender, og som påfører mange mennesker, der bor i umiddelbar nærhed af lufthavnene, ulidelige gener. Man kan blot spørge beboerne i Coslada i umiddelbar nærhed af Barajas lufthavn i Madrid, om det ikke er rigtigt.
Mine damer og herrer, vi står ganske enkelt over for et sundhedsmæssigt problem, der normalt påvirker nervesystemet, og som kan løses. Hvordan? Ved at begrænse eksplosionen i visse typer flyvemaskiner, som på indeværende tidspunkt stadig frembringer støjniveauer, der er højere, end fællesskabslovgivningen tillader.
Det glæder os at høre fra Rådets side, at vi er nærmere en løsning. Det, man har sagt, er »i nær fremtid«. Vi havde gerne set, at man havde været lidt mere præcis, men vi ser da i det mindste, at man i Rådet er opmærksom på, at der skal findes en løsning hurtigt.

Mitchell
Jeg ved, at vi alle er optaget af de spørgsmål, det ærede medlem rejste. Jeg vil absolut i videst mulige omfang sørge for, at der tages hensyn til de bekymringer, han gav udtryk for. Jeg er sikker på, at han vil sørge for, at Parlamentet gør det under sin behandling. Samtidig vil jeg påpege, at når vi gør dette, er vi nødt til at tage særligt hensyn til interesserne blandt udviklingslandene, som måske ikke vil være i stand til at opfylde kravene på samme tidspunkt. Jeg forstår det, der ligger bag spørgsmålet, og jeg er sikker på, at det er noget, vi alle er enige i.

Elliott
Som et medlem af Parlamentet, hvis valgkreds grænser op til Heathrow Lufthavn - den mest befærdede internationale lufthavn i verden - og som formand for den lokale myndighedssammenslutning mod flystøj er jeg meget optaget af dette spørgsmål. Jeg vil gerne stille to korte spørgsmål.
Omfatter forslaget private forretningsfly, som der kommer flere og flere af? Selv om jeg glæder mig over det, vi har fået at vide, og selv om vi har gjort mange fremskridt med hensyn til at fjerne de mere støjende flyvemaskiner, er alle flyvemaskiner i et vist omfang støjende, navnlig på visse tidspunkter af døgnet. Mange lufthavne i Den Europæiske Union har forbud mod natteflyvninger, selv om det ikke er tilfældet for alles vedkommende. Mener Rådet ikke, at tiden er inde til, at vi forsøger at harmonisere begrænsningerne for natteflyvning for fly, der opererer i hele Den Europæiske Union, med henblik på at opnå ensartethed og beskytte sundheden og livskvaliteten for de personer, som bor i nærheden af disse enorme lufthavne?

Mitchell
Jeg er ikke sikker på, om direktivet omfatter privatfly, jeg tror, det gør. Hvis det ikke er tilfældet, vil jeg meddele medlemmet det. Med hensyn til anden del af det ærede medlems spørgsmål: Jeg mener, at dette er noget, man bør se nærmere på, og jeg vil absolut gøre formandskabet og Rådet opmærksom på hans bemærkninger, når disse spørgsmål behandles.

Formanden
Spørgsmål nr. 2 af Anne McIntosh (H-0854/96):
Om: Forsøg på at løse problemet vedrørende BSE
Er Rådet enig i, at BSE-krisen har understreget behovet for et mere omfattende system vedrørende mærkning af kvæg og muligheden for at spore kvægets oprindelse i hele Den Europæiske Union, hvilket ville forbedre kontrollen med sygdommen og øge forbrugernes tillid?
Har Rådet planer om at indføre sådanne foranstaltninger, f.eks. et dobbeltmærkningssystem, i den nærmeste fremtid?
Det er også af afgørende betydning for oksekødssektoren i Det Forenede Kongerige, at der indføres et effektivt system vedrørende indkomst og markedsstøtte. Kunne Rådet oplyse, hvordan man tænker sig, at det store beløb, der er tale om, vil blive fordelt mellem Det Forenede Kongerige og EU?

Mitchell
Rådet har allerede mange gange understreget, og senest på det uformelle Råd i Killarney, at det er af største betydning at forbedre oplysningerne til forbrugerne om identifikationen og kvaliteten af oksekød. Med direktiv 92/102/EØF om identifikation og registrering af dyr blev der indført systemer til at identificere kvæg, får og grise. BSE-krisen har vist, at identifikations- og registreringssystemerne for kvæg bør forbedres. I begyndelsen af oktober modtog Rådet forslag fra Kommissionen, som sigtede mod at indføre en række foranstaltninger vedrørende identifikation af dyr og mærkning af kød. Formålet med disse forslag er at gøre det lettere at spore dyrenes oprindelse og også at bidrage til at genoprette forbrugernes tillid. Forslagene vil styrke bestemmelserne i det nuværende direktiv med hensyn til en central database, et pas til hvert enkelt dyr, et system med dobbelt øremærkning til identifikation af hvert enkelt dyr og registre over dyr på hver bedrift.
Som reaktion på krisen på oksekødsmarkedet i år forelagde Kommissionen en række forslag, herunder foranstaltninger til at nedbringe oksekødsproduktionen på kort og mellemlang sigt og derved genskabe ligevægten på markedet efter det betydelige fald i forbruget, opnåelse af besparelser som led i EUGFL, Garantisektionen, ved at nedskære udligningsbeløbene i sektoren for markafgrøder for at løse problemerne i okse- og kalvekødssektoren samt ændringer af forordning 2328/91 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet. En første grundig gennemgang af disse forslag på Landbrugsministerrådet den 16. og 17. september afslørede, at der var store meningsforskelle i forbindelse med hvert af Kommissionens forslag. Navnlig var der bekymring over forslaget om at nedsætte støtten i sektoren for markafgrøder, og der var forbehold med hensyn til forslaget om at gøre slagtepræmien for kalve obligatorisk. Landbrugsministerrådet, som mødtes den 28., 29. og 30. oktober, opnåede politisk enighed om hovedelementerne i Kommissionens forslag om ændring af grundforordningen for okse- og kalvekødsmarkedet. De vedtagne foranstaltninger har til formål at bringe ligevægt på oksekødsmarkedet på kort og mellemlang sigt og omfatter slagtepræmieordninger for kalve, justeringer af de regionale præmielofter, justering af interventionsbestemmelserne, øget støtte til ekstensiv produktion og en erkendelse af behovet for en salgskampagne.
Med hensyn til kalve besluttede Rådet, at medlemsstaterne skulle kunne vælge mellem forskellige foranstaltninger til at nedbringe det samlede antal. Som led i den pakke, der blev vedtaget i oktober, kan medlemsstaterne derfor vælge enten en forarbejdningspræmie for tyrekalve, som oprindeligt foreslået af Kommissionen, er en præmie for tidlig markedsføring af kalve eller en kombination af disse to foranstaltninger. Disse foranstaltninger, som vil være gældende i en periode på 2 år fra den 1. december 1996 skal medføre en reduktion i antallet af kalve i Fællesskabet på mindst 1 mio.
Med hensyn til finansieringen besluttede Rådet, at justeringer af udgifterne i 1998 bør behandles parallelt med udarbejdelsen af landbrugsbudgetforslaget for det pågældende år. Denne afgørelse berører selvfølgelig ikke Europa-Parlamentets udtalelse om spørgsmålet. Med hensyn til 1997 så Rådet positivt på Kommissionens forslag om at udsætte forskuddene for oliefrø for at imødekomme budgetbehovene for 1997. Rådets afgørelse om finansiering skal afvente Kommissionens forslag om ændring af den pågældende forordning og EuropaParlamentets udtalelse om dette forslag.
Rådet erkendte også, at den række af foranstaltninger, der blev opnået enighed om på samlingen i oktober, har til formål at tage højde for de kortsigtede konsekvenser, der specielt følger af BSE-krisen, og mener, at det er nødvendigt med yderligere ændringer i oksekødsordningen for at oksekødsforsyningerne i Unionen på linje med det sandsynlige niveau på lang sigt for den indre og ydre efterspørgsel. Rådet opfordrede Kommissionen til at behandle dette spørgsmål og fremsætte yderligere forslag om oksekød inden for det næste halve år. Rådet tilsigter at træffe en afgørelse om disse forslag inden den 31. december 1997. Kommissionens forslag om landbrugsstrukturerne vil blive behandlet i forbindelse hermed.
Ud over de foranstaltninger, der har til formål at genskabe ligevægten på kalvekødsmarkedet, opnåede man på samlingen i Landbrugsministerrådet den 28.-30. oktober også enighed om yderligere foranstaltninger på 500 mio ECU vedrørende støtte til producentindkomsterne, som var blevet reduceret betydeligt som følge af BSE-krisen. Rådet opnåede også enighed om den fordelingsnøgle, der skal anvendes ved fordelingen af denne yderligere støtte blandt medlemsstaterne.
Med hensyn til den anden del af spørgsmålet vil Det Forenede Kongerige ifølge den fordelingsnøgle, som Rådet vedtog for fordelingen af den yderligere støtte, modtage 13, 1 %.

McIntosh
Jeg takker rådsformanden, hr. Mitchell, for et meget udførligt svar. Mener han ikke med hensyn til den procentdel, der er tildelt Det Forenede Kongerige, at det havde været mere retfærdigt at give en større procentdel til det land, hvis marked og hvis tillid blandt forbrugerne på dette marked er blevet skadet mest alvorligt?
Vedrørende spørgsmålet om mærkning, med hensyn til det kvægmærkningssystem, Rådet end måtte vedtage at indføre, mener rådsformanden ikke, at dette kunne bestå i enten et elektronisk system som i Nordirland, eller hvis dette ganske enkelt er uigennemførligt, et papirbaseret system?
Det, der interesserer mig, er den måde, hvorpå systemet vil fungere i praksis. I visse dele af EU vil det klart ikke være muligt at indføre et system med elektronisk mærkning. Det er vigtigt i disse områder, at der som et minimum indføres et omfattende papirbaseret system eller kvægpassystem.

Mitchell
Med hensyn til anden del af det ærede medlems spørgsmål vil jeg gøre formanden for Landbrugsministerrådet opmærksom på hendes bemærkninger. Jeg er ikke sikker på, hvilke følger det får for erhvervet, hvis der var et system, som hun foreslår, men jeg vil absolut viderebringe hendes bemærkninger.
Med hensyn til bemærkningen om, at en større andel af bevillingerne bør gå til medlemsstater, hvis marked er mest ødelagt, vil jeg pege på, at for et land som f.eks. Irland, som er et meget mindre land end Det Forenede Kongerige, hvor vi har noget i retning af godt halvdelen af det samlede antal kvæg, som man har i Det Forenede Kongerige, har bivirkningerne været betydeligt større, fordi vi i vort tilfælde eksporterer 85 % af vore produkter. Man måtte således tage højde for en række faktorer i forbindelse med denne fordeling. I sidste instans mente Rådet, at dette var den mest retfærdige fordeling.

Thomas
Jeg vil gerne takke rådsformanden, hr. Mitchell, for hans udførlige svar på det oprindelige spørgsmål. Jeg har rent faktisk læst forslagene i Rådets direktiv 92/102, og jeg glæder mig over dem.
Jeg ved, at landmændene i East Anglia, den region, jeg repræsenterer i Det Forenede Kongerige, har lidt særdeles meget som følge af BSE-krisen og stadig lider som følge af den utilstrækkelige måde, den britiske regering har håndteret dette på.
Mit spørgsmål er: Vil Rådet med hensyn til indførelsen af et obligatorisk databasesystem i medlemsstaterne yde finansiel støtte på europæisk plan i stil med den, der blev indført i forbindelse med finansieringsstøtteordningerne?

Mitchell
Jeg kan bekræfte, at Rådet for nylig modtog et forslag fra Kommissionen om en række foranstaltninger i oksekødssektoren, som Europa-Parlamentet er blevet hørt om. Så snart Rådet modtager Europa-Parlamentets udtalelse, vil det selvfølgelig handle hurtigt i forbindelse med dette forslag. Når disse spørgsmål behandles af Rådet, vil jeg gøre rådsformanden opmærksom på de bekymringer, det ærede medlem giver udtryk for, men jeg er ikke i stand til at give et sådant tilsagn her i dag.

Formanden
Spørgsmål nr. 3 af Ulla Sandbæk (H-0856/96):
Om: Rådets holdning til anvendelsen af Moskva-mekanismen
Amnesty International offentliggjorde den 27. september 1996 en rapport vedrørende menneskerettighederne i Tyrkiet. Det anbefales heri, at man i OECE-regi anvender den såkaldte Moskva-mekanisme, således at der med eller uden Tyrkiets samtykke kan sendes en delegation til Tyrkiet for at undersøge menneskerettighederne.
Hvorledes forholder Rådet sig til denne mulighed, og hvad har Rådet tænkt sig at gøre ved sagen?

Mitchell
Rådet følger med stor opmærksomhed menneskerettighedssituationen i Tyrkiet og giver klart udtryk for sine foruroligelser over krænkelserne på dette område både i sine kontakter med de tyrkiske myndigheder inden for rammerne af den politiske dialog mellem EU og Tyrkiet og i den multilaterale dialog i OSCE-regi.
Det har gjort det klart over for disse myndigheder, og vil fortsat gøre det, at overholdelsen af retsstatsprincipperne, menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder udgør grundlaget for tættere forbindelser mellem Tyrkiet og Den Europæiske Union. OSCE er i stand til via sin overvågning af de deltagende staters gennemførelse af forpligtelserne at bistå ved udviklingen og konsolideringen af demokrati og retsstatsprincipper, overholdelsen af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder som spørgsmål af direkte og legitimeret interesse for alle deltagerlande.
Rådet er klar over de muligheder, som OSCE's Moskva-mekanisme giver. Mens denne mekanisme indeholder mulighed for, at OSCE's deltagerlande kan beslutte at oprette en OSCE-delegation, som skal undersøge menneskerettighedssituationen i en anden OSCE-stat, er sidstnævnte stats samarbejde i praksis af afgørende betydning for, at delegationen er i stand til at arbejde. Selv om Rådet er af den opfattelse, at Moskva-mekanismen er et værdifuldt instrument i visse tilfælde, har det ikke ment, at det var den mest passende måde at gribe det spørgsmål an på, som det ærede medlem henviser til.
Den Europæiske Union vil fortsat nøje holde øje med udviklingen i denne situation og opfordre Tyrkiet til at overholde de menneskerettighedsforpligtelser, det har påtaget sig i OSCE såvel som i andre relevante organisationer som f.eks. Europarådet.

Sandbæk
Jeg ville gerne vide, hvorfor Rådet ikke har ment, at det var en gyldig mekanisme. Det vil sige: hvorfor har Rådet ikke ment, at man burde sende en delegation til Tyrkiet, når det dog er åbenbart, at Tyrkiet ikke overholder menneskerettighederne, og krænkelserne i Tyrkiet bliver værre og værre. Jeg synes, at rapporten taler sit eget tydelige sprog. Hvad er dog grunden til, at man ikke agter at foretage sig noget som helst?

Mitchell
Som jeg sagde som svar til det ærede medlem, er det i praksis af afgørende betydning for, at disse delegationer bliver en succes, at den stat, som de agter at besøge, samarbejder. OSCE har undergået en betydelig udvikling, siden Moskva-mekanismen blev vedtaget i 1991. Organisationen har nu et permanent råd, som afholder ugentlige møder, og som nu giver mulighed for, at alle OSCE-spørgsmål kan behandles.
OSCE's parlamentariske forsamling har også behandlet spørgsmålet om udviklingen i menneskerettighedssituationen og sendt en delegation til Tyrkiet. Moskva-mekanismen er således ikke den eneste, og alt i alt ser det ud til, at det i dette tilfælde ikke vil være hensigtsmæssigt at sende en sådan delegation uden samarbejde fra modtagerlandets side. Men det er et spørgsmål, hvor omstændighederne kan ændre sig. Der er andre måder, hvorpå man kan forsøge at påvirke situationen, og Rådet gør alt, hvad der står i dens magt, for at udnytte disse muligheder.

Ephremidis
Hr. formand, svaret var desværre ikke helt fyldestgørende. Formanden for Rådet gentager, at det gør brug af de klassiske, kendte metoder. Disse har indtil nu vist sig at være utilstrækkelige. Spørgsmålet er derfor, hvorfor Rådet ikke vil anvende denne særlige metode, Moskva-mekanismen - når nu alle andre metoder har slået fejl. Og jeg vil gerne have et svar, da jeg netop i aften har fået et telegram fra menneskerettighedsorganisationerne i Ankara, der for det første fortæller, at 150 sultestrejkende fanger er i fare for at dø, og 15 af disse er overført til hospitaler, fordi de er meget tæt på døden, og de andre er også i livsfare, og for det andet, at disse organisationer forsøger at tale med de tyrkiske myndigheders offentlige anklager og besøge fangerne for at finde et kompromis på de betingelser, de stiller, så sultestrejken kan indstilles. Men den offentlige anklager vil ikke give dem lov til at besøge de sultestrejkende fanger og finde en måde at få standset strejken på. Hvorfor skynder Rådet sig i dette tilfælde ikke at anvende denne særlige mekanisme, Moskvamekanismen? Det er ikke tilfældigt, at man opfandt denne mekanisme og blev enige om at bruge den i de tilfælde, hvor de andre ikke slår til. Hvorfor nægter De så stædigt at gøre brug af denne mekanisme?

Mitchell
Lad mig påpege, at det ikke er Rådet, men OSCE, der kan anvende Moskva-mekanismen. Jeg besvarer spørgsmål her som formand for Den Europæiske Unions Råd. Lad mig sige, at Den Europæiske Union erkender behovet for yderligere forbedringer og fremskridt med hensyn til gennemførelsen af menneskerettighederne og de demokratiske frihedsrettigheder i Tyrkiet. Vi har til stadighed gjort det klart over for de tyrkiske myndigheder, at overholdelse af retsstatsprincipperne og de grundlæggende frihedsrettigheder danner grundlag for den fortsatte tilnærmelse mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet. Vi noterer os tilsagnene fra de tyrkiske myndigheder om, at de har til hensigt at videreføre processen med de forfatnings- og lovgivningsmæssige reformer, og vi presser fortsat på over for dem i denne henseende.
Formanden for Rådet har haft tre møder med vicepremierministeren, fru Ciller, for at understrege den betydning, vi tillægger snarlige fremskridt med hensyn til vedtagelsen og gennemførelsen af yderligere reformer, som er nødvendige for at sikre overholdelsen af menneskerettighederne, og vi vil fortsat tage spørgsmålet op i vore kontakter med Tyrkiet. Kommissionen har støttet tyrkiske NGO'er og faglige organisationer, som i en årrække har virket til fremme for menneskerettigheder, herunder Menneskerettighedsforeningen, Menneskerettighedsfonden og den tyrkiske lægeforening. Kommissionen vil fortsætte samarbejdet og yde støtte til forskellige projekter til fremme af menneskerettighederne i Tyrkiet.
Amnesty Internationals rapport rejser klart mange menneskerettighedsspørgsmål, som fortsat giver anledning til alvorlig bekymring i Rådet. Vi har klart tilkendegivet vor holdning, nemlig at yderligere reformer er nødvendige på områder som menneskerettigheder, ytringsfrihed og demokratiske frihedsrettigheder, og det vil vi fortsat gøre.
Endelig vil Rådet støtte ethvert initiativ, der har til formål at undersøge påstande om krænkelser af menneskerettighederne og spørgsmålet om personer, der er meldt forsvundet. Dette kan kun bidrage til en større åbenhed i behandlingen af menneskerettighedsspørgsmål. Personligt vil jeg gerne se en omfattende, grundig og upartisk undersøgelse i forbindelse med dem, der er forsvundet i Tyrkiet, men spørgsmålet drejede sig om Moskva-mekanismen, og af de anførte grunde mener jeg, at de fremførte synspunkter og svar bør stå ved magt.

Lindqvist
Hr. formand, det er ikke første gang, spørgsmålet om menneskerettigheder og Tyrkiet er til debat. Det var det også så sent som i går, hvor der blev stillet nogenlunde samme spørgsmål til Kommissionen. Og det var det for en måned siden og for to måneder siden.
Jeg hører til dem, der for knap et år siden, i december 1995, stemte imod toldunionsaftalen. Der var også nogle, der stemte for. Flere af mine kolleger har fortrudt, at de stemte for. Det, jeg vil spørge om, er: Når man ikke vil gå med til at anvende Moskva-mekanismen, som dette spørgsmål drejer sig om, hvad er man da villig til at gøre, bortset fra, som Rådet siger, at »overvåge situationen«? Hvis den ene af to parter ikke holder en aftale, er det da ikke naturligt, at den anden part opsiger den, da den jo drejer sig om gensidige forpligtelser?

Mitchell
Jeg har allerede udførligt skitseret de skridt, som Rådet er ved at tage i denne henseende. Rådsformanden, hr. Spring, har mødtes med fru Ciller ved tre lejligheder i den senere tid. Vi har kun haft embedet i fem måneder! Dette er en meget klar tilkendegivelse af, hvor alvorligt hr. Spring og det irske formandskab tager Europa-Parlamentets bekymringer, og det vil vi fortsat gøre.
En gennemlæsning af protokollen vil vise, at styrken i mit svar her i dag tilkendegiver, at vi er enige med Parlamentet. Men jeg går ikke ind for kosmetiske foranstaltninger. Hvis vi mener, at en foranstaltning vil fungere, vil vi gennemføre den pågældende foranstaltning. Men efter Rådets opfattelse er det af de grunde, jeg har anført, ikke for øjeblikket muligt for Rådet at igangsætte Moskva-mekanismen.

Formanden
Spørgsmål nr. 4 af Birgitta Ahlqvist (H-0859/96):
Om: Den seneste udvikling i Belarus
Den belarussiske præsident Lukasjenko har forsøgt at udvide sin konstitutionelle magt i Belarus, opløse det nuværende parlament og indføre et autoritært præsidentstyre. Han har udskrevet en folkeafstemning om sit forslag, som skal finde sted den 7. november. Parlamentet har svaret med at udskrive en konkurrerende folkeafstemning til den 24. november. Ruslands præsident har lagt stærkt pres på den belarussiske præsident, for at få denne til at indgå kompromis med parlamentet om landets nye forfatning. Præsident Lukasjenko har imidlertid bare ændret en detalje i sit forslag til forfatning.
Har Rådet på nogen måde tilkendegivet, at det misbilliger den belarussiske præsidents forsøg på at sætte landets folkevalgte parlament ud af spil og skabe et autoritært præsidentstyre? Vil arbejdet med TACIS-programmet blive fortsat, som om ingenting var hændt, hvis præsidenten ved folkeafstemningen i november mener at have fået mandat til at gennemføre sine konstitutionelle ændringer i landet?

Mitchell
Rådet deler de bekymringer, det ærede medlem giver udtryk for med hensyn til den politiske situation i Belarus, og har tilkendegivet disse bekymringer over for de belarussiske myndigheder. Spørgsmålet blev behandlet af EU's udenrigsminister på det ekstraordinære Europæiske Råd i Dublin den 5. oktober, hvor der blev opnået enighed om, at Unionens bekymringer over de seneste negative udviklingstendenser skulle tilkendegives over for de belarussiske myndigheder. Disse bekymringer blev videregivet i en demarche, som EU's ambassadører foretog i Minsk den 14. oktober.
Det blev endvidere besluttet sammen med de associerede central- og østeuropæiske lande og Cypern og Malta at gentage disse bekymringer i en erklæring, der blev fremsat den 18. oktober i år. Denne erklæring gav udtryk for Unionens bekymring og opfordrede alle parter til at opnå en løsning, som fuldt ud respekterer parlamentets og forfatningsdomstolens prærogativer og de demokratiske principper. Betydningen af presse- og forsamlingsfrihed blev navnlig understreget såvel som EU's ønske om at se Belarus spille en væsentlig rolle i Europa, i samarbejde med de europæiske institutioner.
Rådet noterer sig, at en afgørelse fra den belarussiske forfatningsdomstol den 4. november i år gjorde det klart, at kun parlamentet kan træffe en endelig afgørelse om ændringer af forfatningen. Som Rådet har erfaret, kan den foreslåede nationale folkeafstemning finde sted den 24. november, men der holdes kun en rådgivende, ikke en bindende afstemning om de alternative forslag til en forfatningsændring. Den Europæiske Union overvåger fortsat situationen med henblik på eventuelle yderligere passende foranstaltninger.

Ahlqvist
Jeg vil gerne takke Rådet for svaret. Hidtil har intet af det, vi har gjort, påvirket Belarus' præsident. Information og diplomati plejer at være hensigtsmæssige fremgangsmåder i sådanne sammenhænge, men hjælper tilsyneladende ikke i Belarus' tilfælde. Har Rådet drøftet andre måder at få den belarussiske præsident til at være mindre autoritær i sit præsidentstyre på? Har man drøftet muligheden for at afbryde TACISsamarbejdet? Noget må der ske - vi kan ikke blot vente og se. Jeg mener, at Rådet bør give klarere udtryk for sin utilfredshed.

Mitchell
Når vi giver udtryk for vort mishag, skal vi være påpasselige med ikke at straffe den nødlidende befolkning i Belarus yderligere. Efter min opfattelse vil det ikke, hvis man tager de skridt, der er foreslået med hensyn til TACIS, nødvendigvis have den virkning, som det ærede medlem nævnte.
Som jeg sagde i mit svar, overvåger vi fortsat situationen. Rådet vil følge udviklingen nøje med henblik på at træffe yderligere foranstaltninger, hvis sådanne anses for at være på sin plads. Enhver sådan foranstaltning vil klart skulle behandles og vedtages i Rådet, men jeg forsikrer medlemmerne om, at vi vil holde nøje øje med situationen.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 5.
Spørgsmål nr. 6 af Jan Andersson (H-0868/96):
Om: Bekæmpelse af alkoholens skadelige virkninger
Alkohol er årsag til mange sociale problemer og påfører samfundet store udgifter. Til trods herfor regnes alkohol af mange for at være et rent landbrugsanliggende. Efter min mening burde alkohol i stedet anses for at være et sundhedspolitisk spørgsmål.
Hvilke initiativer agter det irske formandskab at tage for at fremhæve alkoholens sundhedsskadelige virkninger?

Mitchell
Rådet har for øjeblikket ikke fået forelagt nogen specifikke forslag til bekæmpelse af alkoholens skadelige virkninger. Men det ærede medlem vil være bekendt med, at EuropaParlamentet den 29. marts 1996 som led i den fælles beslutningstagning sammen med Rådet vedtog en afgørelse om gennemførelsen af et fælles handlingsprogram vedrørende sundhedsfremme, -oplysning og -uddannelse for årene 1996-2000 som led i aktionerne inden for folkesundhed. Dette program har til formål at fremme udbredelsen af kendskabet til risikofaktorer og aspekter, der bidrager til sundheden, samt at tilskynde til en levevis, der er gavnlig for sundhedstilstanden. Programmet indeholder en række særlige forebyggende og sundhedsfremmende foranstaltninger, som omfatter fremme af undersøgelse, evaluering og erfaringsudveksling i forbindelse med alkoholmisbrug og de sundheds- og samfundsmæssige følger deraf, og støtter aktioner vedrørende disse.
Dette program er gennemført af Kommissionen i nært samarbejde med medlemsstaterne samt institutioner og organisationer på sundhedsområdet med bistand fra et særligt rådgivende udvalg.

Andersson
Jeg vil gerne takke Rådet for svaret. Der er mange forskellige traditioner inden for alkoholpolitik. Grunden til mit spørgsmål er, at jeg oplever, at alkohol i mange lande først og fremmest behandles som et spørgsmål, der vedrører det indre marked, at man betragter alkohol som en hvilken som helst anden vare. Jeg synes ikke, at alkohol er en hvilken som helst vare. Alkoholens skadevirkninger er forskningsmæssigt veldokumenterede. Alkohol er årsag til en lang række sygdomme, og der er ingen tvivl om, at for meget alkohol er en helbredsrisiko.
I nogle lande, bl.a. mit hjemland Sverige, har man forsøgt at begrænse skadevirkningerne ved at begrænse tilgængeligheden. Dette er sket ved hjælp af en høj beskatning, ved at hindre unge i at benytte alkohol og gennem strenge indførselsregler. Jeg vil gerne stille et spørgsmål om indførselsreglerne. Er der ikke mulighed for, at nogle lande kan opretholde strengere indførselsregler under henvisning til undtagelsesbestemmelsen i artikel 36, hvorefter der kan gøres undtagelse fra reglerne om det indre marked, hvis det er begrundet i hensynet til menneskers sundhed? Hvad mener Rådet herom?

Mitchell
Med hensyn til sidste del af det ærede medlems spørgsmål vil jeg, hvis han stiller et separat spørgsmål, forsøge at behandle det. Jeg har desværre ikke oplysningerne lige ved hånden.
En af de ting, der overraskende mig, da jeg forberedte dette svar på det ærede medlems spørgsmål, var, at vi ikke i den korte tid, der var til rådighed, var i stand til at fastslå eller endog foretage et nøjagtigt skøn, som jeg kunne give Parlamentet, over antallet af alkoholikere i Den Europæiske Union. Jeg mener, at hvis vi skal løse problemet, er det første, vi bør gøre, at fastslå problemets omfang, hvorfor jeg virkelig mener, at der stadig skal gøres meget.
Formandskabet er enig med det ærede medlem i, at dette er et vigtigt spørgsmål. Vi er bevidste om den skade, vort samfund påføres som følge af alkoholmisbrug og de omkostninger, som dette indebærer for samfundet. I mit land iværksatte regeringen i september en national alkoholpolitik, som omfatter mange sektorer, og hvorefter en lang række lovbestemte og ikke-lovbestemte organisationer skal samarbejde med henblik på at nedbringe udbredelsen af alkoholrelaterede problemer i det irske samfund ved at lægge vægt på mådehold med alkoholforbruget. Den nationale alkoholpolitik vil modvirke drikkeri blandt mindreårige og et umådeholdent drikkeri ved at fremme en bevidsthed om alkoholisme og tilskynde til deltagelse i alternative aktiviteter. De nationale myndigheder vil fremme en udvidelse af behandlingsprogrammerne. Dette er en opfølgning af Irlands tilslutning til det europæiske alkoholcharter på Verdenssundhedsorganisationens konference i Paris i december 1995.
Formandskabet vil se positivt på alle forslag til fællesskabsforanstaltninger, som vil være af fordel for det, der gøres på nationalt plan, men jeg har ikke kendskab til, at der på nuværende tidspunkt foreligger andre forslag end dem, jeg har nævnt.

Formanden
Spørgsmål nr. 7 af Hans Lindqvist (H-0871/96):
Om: Den svenske alkoholpolitik
Sverige har haft en meget restriktiv alkoholpolitik med høje afgifter på alkoholholdige drikkevarer, et kontrolleret alkoholsalg samt strenge regler for indførsel af alkohol til Sverige. Disse faktorer er grundlaget for den svenske social- og sundhedspolitik, som har været medvirkende til at reducere det svenske forbrug af alkoholholdige drikkevarer. I slutningen af sidste århundrede og i begyndelsen af dette århundrede var drikkeri udbredt i Sverige. Den svenske alkoholpolitik bidrog i høj grad til at mindske det omfattende alkoholmisbrug. De høje svenske afgifter på alkoholholdige drikkevarer finansierer i dag en stor del af de meget store udgifter, der påføres sundhedsvæsenet som følge af alkoholrelaterede sygdomme. For at kunne bibeholde denne model er det nødvendigt at gøre de svenske undtagelsesbestemmelser om begrænsning af indførsel af alkoholholdige drikkevarer til Sverige fra andre EU-lande permanente. Er det muligt for Sverige at få de nuværende undtagelser gjort permanente?

Mitchell
Ifølge traktaten om Sveriges tiltrædelse af Den Europæiske Union kunne Sverige i en overgangsperiode bibeholde kvantitative begrænsninger for importen af cigaretter og andre tobaksvarer, spiritus, vin og øl fra andre medlemsstater i henhold til de bestemmelser, der er fastsat i artikel 26 i direktiv 92/12/EØF. Artiklen gælder »med forbehold af bestemmelserne i artikel 8 og indtil den 31. december 1996 og i kraft af en revisionsordning svarende til ordningen i artikel 28, stk. 2, i direktiv 77/388/EØF, som vedrører det fælles momssystem.«
Efter formandskabets vurdering vil en udtrykkelig overvågning af momssystemet være at foretrække for Sverige. Men da der ikke foreligger noget forslag fra Kommissionen om at ændre disse bestemmelser, kan Rådet ikke udtale sig om det ærede medlems spørgsmål.

Lindqvist
Den restriktive nordiske alkoholpolitik bygger, som Jan Andersson sagde lige før, på høj beskatning, kontrol med salget og strenge indførselsregler. Den har været en succes, og den har været begrundet i hensynet til folkesundheden. Den har lagt en dæmper på forbruget og holdt alkoholmisbruget nede. Desuden finansierer den en række foranstaltninger inden for sundhedsvæsenet, som alkoholskader har nødvendiggjort. Vi ønsker alkoholpolitikken bevaret som en permanent undtagelse. Jeg vil gerne spørge, hvilke grunde der er til, at et land, som af folkesundhedsmæssige årsager ønsker at bevare sin alkoholpolitik, ikke kan få lov til at gøre det.

Mitchell
Vi er i en Union, som har et indre marked. Nogle medlemmer forhandlede sig frem til en undtagelsesordning. Formandskabet forstår fuldt ud årsagerne til det ærede medlems spørgsmål, men denne undtagelsesordning udløber i slutningen af december 1996. Jeg vil gerne gøre det ærede medlem opmærksom på, at ved som led i den fælles beslutningstagning at vedtage et fællesskabsprogram for sundhedsfremme, - oplysning og -uddannelse har Europa-Parlamentet og Rådet i særlig grad behandlet problemerne i forbindelse med alkoholmisbrug og de sundheds- og samfundsmæssige følger deraf. Så vidt jeg forstår, er en række muligheder under overvejelse, herunder muligheden for at udvide undtagelsesordningen til at gælde indtil begyndelsen af næste århundrede, men medlemmet kan undersøge dette direkte hos Kommissionen. Jeg forstår også på det hele, at hvis der vedtages en yderligere midlertidig undtagelsesordning, vil det kun være en sådan, dvs. en yderligere midlertidig undtagelsesordning.

Andersson
Jeg vil gerne vende tilbage til det spørgsmål, som jeg først stillede, for det er jo rigtigt, som formandskabet siger, at dette drejer sig om det indre marked og om undtagelser. Men hvorfor må undtagelsen kun være midlertidig? Der findes en artikel 36, som bl.a. drejer sig om sundhedsaspekter. Anvender man denne artikel i forbindelse med alkohol, vil alkoholpolitikken kunne udgøre en permanent undtagelse, eftersom alkohol bevisligt skader menneskers sundhed. Hvorfor mener Rådet ikke, at dette kan lade sig gøre?

Mitchell
Med hensyn til det tidligere spørgsmål var det baseret på den anden artikel, som vedrører landbrugsprodukter. Hvis medlemmet skriftligt stiller et spørgsmål vedrørende denne artikel, vil jeg forsøge at besvare det. Det er et separat spørgsmål.

Sjöstedt
Hr. formand, den svenske optagelsesaftale med Den Europæiske Union spiller en central rolle i denne debat. Sådan som aftalens indhold blev gengivet i forbindelse med debatten op til folkeafstemningen, ville det kræve en enstemmig afgørelse i Rådet at ændre importbegrænsningerne, og Sverige ville derfor kunne blokere for nye regler. Er Rådet enigt i, at denne beslutningsprocedure fortsat gælder?

Mitchell
Jeg kan kun svare, at det i artiklen hedder »med forbehold af artikel 8 og indtil den 31. december 1996 og i kraft af en revisionsordning svarende til ordningen i artikel 28, stk. 2, i direktiv 77/388/EØF, som vedrører momssystemet«. Dette er fortsat situationen.
Jeg forstår, at der er rettet en række henvendelser, og at Kommissionen er ved at se nærmere på en midlertidig forlængelse af denne undtagelsesordning indtil begyndelsen af det næste århundrede, men det ærede medlem vil få mange flere oplysninger om sandsynligheden heraf, hvis han stiller et spørgsmål til Kommissionen.

Formanden
Spørgsmål nr. 8 af Miguel Arias Cañete (H-0873/96):
Om: Design af reservedele til biler
Er Rådet klar over, at i de lande, hvor der ikke findes monopol på design af reservedele, er priserne på reservedele til biler lavere end i lande med en lovgivning, der tillader et sådant monopol?
Er dette et kriterium, som Rådet vil tage hensyn til, når den fastlægger sin holdning til forslaget til direktiv om retlig beskyttelse af mønstre?

Mitchell
Det er ingen hemmelighed, at spørgsmålet om beskyttelse af mønstre til bestanddele af komplekse produkter, f.eks. reservedele til biler, er et af de mest kontroversielle spørgsmål i forbindelse med forslaget til direktiv om retlig beskyttelse af mønstre. Rådet håber at være i stand til at fastlægge en fælles holdning til dette forslag i en nær fremtid. I mellemtiden vil det ærede parlamentsmedlem forstå, at selv om Rådet er helt klar over de pågældende spørgsmål, kan det ikke på nuværende tidspunkt sige noget, som kunne foregribe dets fælles holdning.

Arias Cañete
Jeg vil gerne takke formanden for Rådet for hans svar, et særdeles diplomatisk svar, som ikke giver nogen klarhed over situationen. Parlamentet vedtog i oktober 1995 ved førstebehandlingen reparationsbestemmelsen og foreslog, at man undersøgte muligheden for, at komponentindustrien betalte en rimelig pris til fabrikanterne for retten til at bruge designet af reservedele fra og med det første salg af en ny model.
Kommissær Monti gav udtryk for, at det er Kommissionens hensigt at følge den vej, der er angivet af Parlamentet, ved at gå ind for og støtte reparationsbestemmelsen. Formanden for Rådet indskrænker sig til at sige, at Rådet påtænker at løse dette spørgsmål i fremtiden, men tilkendegiver ikke, om det irske formandskab vil fremsætte forslag til støtte for Parlamentets og Kommissionens oplæg, eller om man tværtimod vil gå ind for alternativer, der er mere gunstige for automobilfabrikanterne og for designindehaverne.
Vi vil derfor gerne se en mere klar holdning fra det irske formandskabs side med hensyn til indholdet af det forslag, man vil stille: Skal det støtte det, som Parlamentet og Kommissionen har sagt, eller skal det tværtimod støtte alternative holdninger, der er langt mere ugunstige for forbrugerne?

Mitchell
Stridsspørgsmålet er, om man, og i givet fald på hvilke betingelser, kan fravige de normale bestemmelser for beskyttelse af mønstre, dvs. enerettigheder, for at gøre det muligt for tredjepart at anvende reservedele uden rettighedsindehaverens tilladelse i forbindelse med reparation af komplekse produkter, f.eks. motorkøretøjer. Det var først, da jeg tog fat på denne opgave, at jeg erkendte, hvor komplekse motorkøretøjer kan være.
Kommissionens oprindelige forslag indeholdt en undtagelsesordning, hvorefter man ikke længere kan påberåbe sig mønsterrettigheden i forbindelse med en sådan anvendelse efter en periode på tre år. Den normale bestemmelse for mønsterbeskyttelse i henhold til direktivet er 25 år. Kommissionen mente, at for så vidt angår kostbare, langvarige, komplekse produkter som f.eks. motorkøretøjer, kunne mønsterbeskyttelsen i forbindelse med de enkelte komponenter udelukke eller begrænse konkurrencen og derved skabe et kontrolleret reservedelsmarked, hvis der ikke var en passende undtagelsesordning.
Det ærede medlem vil forstå, at der er drøftelser i gang med henblik på at fastlægge en fælles holdning. Det vil således være uhensigtsmæssigt, hvis jeg på nuværende tidspunkt uddyber det nærmere. Men som jeg påpegede, vil Rådet forhåbentlig snart kunne fastlægge en sådan fælles holdning.

Needle
Tak, hr. rådsformand, for dette supplerende svar. Lige som De har jeg også opdaget, hvor kontroversielt dette spørgsmål er. Jeg forstår spørgsmålets følsomme karakter, men jeg er sikker på, at De er klar over den stigende foruroligelse, som dette direktiv giver anledning til i Det Forenede Kongerige og andre steder, og som er blevet opildnet som følge af meget kritiske medie- og tv-reportager.
I de seneste par måneder har jeg og mine kolleger modtaget de allerkraftigste protester fra små virksomheder i detailsektoren for reservedele til biler, ejere af ældre køretøjer - hvor udskiftningen af reservedele allerede er vanskelig - og fra væsentlige forbrugerorganisationer, som alle støtter Parlamentets ændrede holdning i forhold til det oprindelige forslag. Kan De således sikre, at et urimeligt pres fra producenternes side ikke fordrejer den holdning, der skal fastlægges på Rådet for Det Indre Marked den 25. november? Vil De være særlig opmærksom på arten og omfanget af ethvert forslag om afgiftsbetaling, som forelægges, og som, hvis det vedtages, skal holdes på et minimum med mindst muligt bureaukrati?

Mitchell
Jeg vil sørge for, at der tages hensyn til det ærede medlems synspunkter. Så vidt jeg forstår, finder samlingen i Rådet for Det Indre Marked sted den 26. november, og der bliver forhåbentlig fastlagt en fælles holdning på dette Råd den pågældende dato.

Howitt
Jeg forstår, at Rådet måske føler, at det er gået så langt, som det kan, med hensyn til bemærkninger i aften, så jeg vil ikke presse yderligere på i denne henseende. Han vil måske knytte en personlig bemærkning til funktionen af direktiv 1475, som allerede er vedtaget. Det har nu været ophøjet til lov i mere end et år, og så vidt jeg forstår, er der stadig virksomheder, som ganske enkelt nægter at efterkomme dette direktiv. BMW, har jeg fået at vide af en mindre virksomhed i min valgkreds - Whitford Motor Industry Services - siger rent ud nej, deres forhandlere siger rent ud nej, når de anmodes om tekniske manualer - selv af ejerne af disse biler. Hvis det er den erfaring, man har gjort med et direktiv, der allerede er ophøjet til europæisk lov, vil rådsformanden så venligst sikre, at forbrugernes og de små virksomheders interesser kommer i første række, når De drøfter dette spørgsmål?

Mitchell
Hvis en medlemsstat ikke anvender EU-lovgivningen, er det Kommissionens opgave at tage sig af den sag. Med hensyn til det foreliggende spørgsmål takker jeg det ærede medlem for hans forståelse. Jeg ønsker ikke at sige eller gøre noget, som kunne forstyrre forhandlingerne, som befinder sig i en meget vanskelig fase, og hvor Rådet vil bestræbe sig på at fastlægge en fælles holdning inden for to uger. Men jeg vil sørge for, at formanden for Rådet får kendskab til de bekymringer, der er givet udtryk for her i dag.

Formanden
Spørgsmål nr. 9 af Sören Wibe (H-0875/96):
Om: Kommunalvalgene i Albanien
OSCE (Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa) besluttede at undlade at sende valgobservatører til kommunalvalgene i Albanien i oktober, da man ikke fik lov til at sende det antal, man selv ønskede. Tidligere på året fordømte OSCE valget til det albanske parlament, da dens internationale valgobservatører mente, at det regerende parti systematisk begik uregelmæssigheder under valgproceduren.
Hvilket forhold har Rådet til Albanien i dag? Har Rådet fulgt kommunalvalgene i Albanien på nært hold?

Mitchell
Rådet beklager, at OSCE's parlamentariske forsamling og ODIHR ikke deltog som observatører under kommunalvalgene i Albanien. Rådet havde over for den albanske regering stærkt givet udtryk for Den Europæiske Unions og ODIHR's holdning, nemlig at sidstnævnte skulle deltage som valgobservatør. Vi opfordrede også indtrængende de albanske myndigheder til at træffe alle nødvendige foranstaltninger til at sikre, at valgene foregik frit og retfærdigt under iagttagelse af procedurer og fremgangsmåder, som er i overensstemmelse med acceptable internationale standarder for den demokratiske proces.
Rådet har noteret sig, at over 300 internationale observatører overvågede valgenes gennemførelse, herunder observatører fra adskillige EU-medlemsstater. Vi har også noteret os, at Europarådet, som koordinerede den internationale observatørindsats, har sagt, at det generelt føler sig overbevist om, at valgene foregik frit og retfærdigt trods isolerede uregelmæssigheder i visse distrikter.
Selv om vi glæder os over denne første vurdering som et positivt skridt i den rigtige retning, vil Rådet se nærmere på de endelige rapporter om valgenes gennemførelse fra de internationale observatører, når de foreligger, inden den lægger sig fast på en konklusion med hensyn til, om valgene og resultaterne deraf er acceptable. Den albanske regering har givet Den Europæiske Union tilsagn om, at den ønsker at gøre fremskridt med hensyn til en demokratisk og forfatningsmæssig reform. Rådet opfordrer fortsat den albanske regering til snart at gennemføre disse tilsagn i praksis og fremskynde gennemførelsen af reformforanstaltninger.

Wibe
Jeg takker for svaret. Det er sikkert helt rigtigt, som Rådets repræsentant siger, at valget gik forholdsvis korrekt til. Men vi har stadig at gøre med en regering, som baserer sin magt på åbenlys valgsvindel ved de ordinære parlamentsvalg. Jeg mener, at der fra Unionens side bør lægges et konstant pres på denne regering. Det er nærliggende at spørge Rådet: Stiller De nogen krav til den albanske regering i denne forbindelse, f.eks. om, at der skal afholdes nyvalg? Truer De med, planlægger De, eller overvejer De eksempelvis en eller anden form for økonomiske sanktioner over for regeringen, fordi den nægter at gennemføre et regulært nyvalg til parlamentet?

Mitchell
Vi skal altid erindre, at økonomiske sanktioner ikke er imod regeringen, de er imod befolkningen, og det er befolkningen i Albanien, som vil lide under økonomiske sanktioner. Enhver, der har noget kendskab til Albanien, vil vide, at befolkningen i det land allerede lider særdeles meget.
Rådet ønsker at bevare og uddybe forbindelserne med Albanien. Vi erkender de fremskridt, Albanien hidtil har gjort med hensyn til at reformere økonomien og søge at bevæge sig mod et flerpartidemokrati. Vi anser det for at være hensigtsmæssigt, at disse fremskridt fremmes yderligere og støttes gennem tættere overenskomstmæssige forbindelser med Den Europæiske Union. Unionen etablerede for første gang overenskomstmæssige forbindelser med Albanien i 1992, og Kommissionen vil til sin tid forelægge Rådet et forslag til mandat til forhandlingerne med Albanien om en ny bilateral aftale. Dette giver os visse muligheder for at følge den linje, som det ærede medlem omtalte.
Vi ønsker, at Albanien klart forstår, at Den Europæiske Union kun vil kunne fortsætte med at udvikle sine politiske og økonomiske forbindelser med Albanien, hvis der fortsat gøres fremskridt med indførelsen af demokratiske reformer.

Posselt
Hr. formand, jeg vil gerne spørge, om det ikke er sådan, at valget i Albanien egentlig var en bekræftelse af det nationale valg. Ved kommunalvalget var resultatet jo det samme som ved det nationale valg, og kommunalvalget blev generelt anerkendt som fair, altså bekræfter det jo så for så vidt det nationale valg. Derfor vil jeg gerne spørge Dem, om Albanien ikke her adskiller sig fra nabostaterne.
Se f.eks. på udviklingen i Kosovo. Ved det seneste valg dér var der ingen fremskridt. Det ville interessere mig, hvad Rådet mener om det. Jeg spørger desuden, om det ikke ville være fornuftigt at udvide de økonomiske forbindelser med Albanien i stedet for at indskrænke dem for yderligere at fremme reformprocessen i dette land.

Mitchell
Det ærede medlem vil forstå på baggrund af mine tidligere svar, at Den Europæiske Union, og absolut Rådet, ser muligheder for at udvikle forbindelserne med Albanien og påvirke det på den måde.
Med hensyn til valgresultaterne glæder vi os som sagt over den første vurdering, men vi vil se nærmere på de endelige rapporter om valgenes gennemførelse fra de internationale observatører, inden vi tager stilling til, om valgene var retfærdige eller ej.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 10.
Spørgsmål nr. 11 af María Izquierdo Rojo (H-0876/96):
Om: Kvinders rettigheder og regeringskonferencen
Det irlandske formandskab bedes på baggrund af den forestående regeringskonference og i forbindelse med sine forslag og sit arbejdsprogram gøre nærmere rede for, hvordan det vil bidrage til at forsvare kvinders rettigheder, deres fulde ligestilling, deres inddragelse i det politiske og sociale liv og for deres ligebehandling.

Mitchell
Som svar på det ærede medlems spørgsmål vil jeg gerne understrege, at jeg er her som formand for Rådet, og at Rådet i henhold til artikel N i traktaten om Den Europæiske Union ikke deltager i regeringskonferencen, som er ansvarlig for at ændre traktaterne. Det ærede medlem vil forstå, at det alene er regeringskonferencens opgave at behandle enhver eventuel ændring af traktaten med hensyn til de områder, hun henviser til i sit spørgsmål.
Men personligt vil jeg gerne informere Parlamentet om, at den af formandskabet foreslåede strategi, som dannede grundlag for drøftelsen på mødet mellem repræsentanterne for regeringskonferencen den 15. og 16. oktober, var, at princippet om ikke-diskriminering bør styrkes, ved at der i traktaten indføjes en generel bestemmelse om ikkediskriminering på grund af f.eks. race, køn, handicap og alder. Formandskabet har også foreslået, at der i traktaten indføjes en bestemmelse, som giver Rådet mulighed for at træffe de nødvendige foranstaltninger til at forbyde diskriminering på et sådant grundlag.
Som formandskab har vi også foreslået, at man ud over denne mulige strategi i forbindelse med ikkediskriminering også bør overveje at styrke princippet om ligestilling mellem mænd og kvinder ved at indføje en generel bestemmelse om, at der skal tages hensyn til denne målsætning i alle fællesskabspolitikker og ved at styrke traktatens artikel 119 på en række måder, f.eks. ved at udvide dens anvendelsesområde og i givet fald specifikt muliggøre positive foranstaltninger. Vi har også foreslået, at der indføres et kønsneutralt sprog i traktaten.

Izquierdo Rojo
Mange tak til formanden for Rådet for dette svar. Skal jeg så regne med, hr. rådsformand, at den holdning, De har givet udtryk for, vil være indeholdt i den tekst, som det irske formandskab offentliggør den 27. i denne måned? Kan De sige konkret, om det drejer sig om Traktaten? Jeg mener, at det gør det. Kan De også sige mig, om man vil acceptere, eller om der vil være en omtale af lige ret til at deltage i beslutningstagningen - hvilket efter min mening ville være rimeligt?
Hr. rådsformand, jeg mener, at det irske formandskab, som offentliggør en traktattekst den 27., bør inkludere denne holdning i traktatteksten, for på dette område har erfaringen, som De ved, gjort os en smule forsigtige, for ikke at sige mistroiske. Vi deltager i en opvisning fra alle institutionerne og de politiske lederes side, som accepterer det hele i erklæringerne, men ikke i praksis.
I mit spørgsmål bad jeg Dem om en konkretisering. Svar mig konkret på, om denne tekst, som De personligt har omtalt, kommer til at indgå i Traktatens tekst.

Mitchell
Jeg finder det lidt problematisk, når Rådet kommer med en personlig udtalelse og fremsætter en så modig udtalelse, som jeg gjorde her i dag vedrørende ligestilling, hvilket jeg ikke kunne gøre på Rådets vegne, at det så ikke modtages med større velvilje.
For det andet vil jeg gerne lige føre til protokols, at der ikke foreligger noget tilsagn om at offentliggøre noget den 27. november.
For det tredje talte jeg med hensyn til det ærede medlems spørgsmål om forslag til traktattekster. For så vidt angår formandskabet, vil vi på enhver mulig måde arbejde for dette, men jeg vil minde Parlamentet om, at der er 15 medlemsstater. Vi har udarbejdet forslag til traktattekster, som omfatter de målsætninger, jeg tydeliggjorde, idet jeg talte på egne vegne som svar på medlemmets spørgsmål.

Formanden
Spørgsmål nr. 12 af Glyn Ford (H-0879/96):
Om: Europæiske udleveringsbestemmelser
Har Rådet til hensigt at forelægge forslag til bestemmelser om udlevering, således at borgere fra Det Forenede Kongerige, der er dømt for alvorlige forbrydelser som f.eks. mord, røveri eller bedrageri, og som er flygtet til og lever i andre EU-stater, hvor de fortsat nyder deres frihed, kan bringes tilbage til Det Forenede Kongerige med henblik på afsoning af deres domme?

Mitchell
Det vigtigste instrument, som gælder for udleveringsbestemmelserne mellem EU-medlemsstaterne er den europæiske konvention om udlevering fra 1957. Denne konvention, som er ratificeret af 14 medlemsstater, udgør en vigtig ramme til at lette udleveringen mellem signatarstaterne. Bestemmelserne deri vedrører lovovertrædelser med en fængselsstraf på mindst 1 år, og lovovertrædelser som mord, røveri eller bedrageri vil derfor normalt forventes at falde inden for konventionens anvendelsesområde.
Endvidere vedtog Rådet for nylig en ny konvention om udlevering. Når konventionen er ratificeret af medlemsstaterne, vil den yderligere lette udleveringsbestemmelserne mellem EU-medlemsstaterne.

Ford
Tak for udtalelsen. Dette er et spørgsmål, som giver anledning til alvorlig bekymring ikke kun i Det Forenede Kongerige, men også andre steder. Det er ikke kun et spørgsmål, som berører Cindy fra Eastenders , det er også et spørgsmål, som berører personer som Robert Hamilton, som for øjeblikket opholder sig i Frankrig, men oprindeligt er fra Sheffield, og som i 1972 blev dømt for mord, flygtede fra fængslet i Sudbury i 1984 og i de seneste 12 år har rejst rundt i Europa og konstant er sluppet uden om krav om udlevering.
Jeg mener, at når personer bogstavelig talt kan slippe godt fra mord ved at flygte andre steder hen i Den Europæiske Union, er vore nuværende bestemmelser langtfra tilstrækkelige.

Mitchell
Jeg er overbevist om, at den europæiske konvention fra 1957 suppleret af den nye EU-konvention om udvisning udgør en meget god ramme for udvisningsbestemmelser mellem medlemsstaterne i forbindelse med alvorlige lovovertrædelser. Det er ikke på sin plads, hvis jeg kommenterer anvendelsen af bestemmelserne på et konkret tilfælde eller konkrete tilfælde eller fra de enkelte medlemsstaters side. Men jeg kan bekræfte, at Det Forenede Kongerige er en af de 14 medlemsstater, som har ratificeres den europæiske konvention fra 1957, og det har undertegnet den nyligt vedtagne EU-konvention om udvisning.

Cushnahan
Hr. rådsformand, jeg har noteret mig Deres var, og jeg vil gerne have at vide, om De kan fortælle os, hvilken medlemsstat der ikke har ratificeret konventionen.
Jeg er klar over og erkender, at det irske formandskab har gjort bekæmpelsen af organiseret kriminalitet og narkotika til en af sine prioriteter og har sagt, at der ikke skal findes noget skjulested i Den Europæiske Union. Jeg vil gerne vide, hvilke fremskridt De har gjort i løbet af formandskabet, ikke kun med hensyn til at overbevise vore europæiske partnere om, at strenge udvisningsbestemmelser bør være tidens løsen, men også med hensyn til det andet aspekt i forbindelse med en harmonisering af politikken på straffeområdet i de forskellige medlemsstater. De samme straffe til kriminelle, uanset hvilken medlemsstat de er dømt i, vil ligeledes sikre, at der ikke findes noget skjulested. Jeg vil være meget taknemlig over at høre rådsformandens bemærkninger om behovet for en straffeharmonisering samt behovet for effektive udvisningsbestemmelser i hele Den Europæiske Union.

Mitchell
Jeg takker det ærede medlem, hr. Cushnahan. Med hensyn til første del af hans spørgsmål er det land, som ikke har undertegnet konventionen, Belgien.
Med hensyn til resten af hans spørgsmål vil hvert formandskab formentlig se tilbage på særlige spørgsmål, som det navnlig lykkedes det at fremme. Jeg er overbevist om, at ved afslutningen af det irske formandskab, om omtrent seks uger, vil vi have gjort betydelige fremskridt på hele området retlige og indre anliggender. Jeg mener, at der har været en vilje fra ministrenes side, og hvad mere er, en vilje fra stats- og regeringschefernes side til at gøre reelle fremskridt. Jeg tror, at vi på Det Europæiske Råd i Dublin vil se reelle fremskridt.
Jeg havde under frokosten i dag en drøftelse med Kommissionen og Parlamentets formand. Dette var et af de spørgsmål, der dukkede op. Jeg tror, der er generel enighed om, at der er gjort betydelige fremskridt.
Jeg må hellere præcisere første del af mit svar. Belgien har undertegnet , men ikke ratificeret traktaten.

Formanden
Spørgsmål nr. 13 af Alex Smith (H-0880/96):
Om: Fortielser i forbindelse med oparbejdningsanlægget i Dounreay
I oktober 1996 blev der offentliggjort meddelelser om fortielser af radioaktiv kontamination i det skotske nukleare forsknings- og oparbejdningsanlæg i Dounreay, som skulle have fundet sted i over 30 år.
Er Rådet rede til at tvinge Kommissionen og Det Forenede Kongeriges regering til at forpligte sig til omgående at indlede en undersøgelse af Dounreay og andre oparbejdningsanlæg i Det Forenede Kongerige, jf. Euratom-traktatens artikel 35-37, og underrette Europa-Parlamentet om resultaterne heraf?

Mitchell
Jeg vil gerne først understrege, at Rådet tillægger arbejdstagernes og befolkningens sundhed og sikkerhed stor betydning med hensyn til farerne ved ioniserende stråling og mere generelt med hensyn til enhver risiko for radioaktiv kontamination. I denne forbindelse henledes opmærksomheden på bestemmelserne i kapitel 3 i Euratom-traktaten og den deraf følgende fællesskabslovgivning. Det bør navnlig understreges, at Rådets nyligt vedtagne direktiv 96/29/Euratom af 13. maj 1996, som fastsætter de grundlæggende sikkerhedsnormer for beskyttelse af arbejdstagerne og befolkningen mod farerne ved ioniserende stråling, i vidt omfang har øget beskyttelsesniveauet.
Men med hensyn til gennemførelsen af bestemmelserne i Euratom-traktatens artikel 35 og 37 minder Rådet det ærede medlem om, at det ligger inden for Kommissionens kompetenceområde.

Smith
Jeg takker rådsformanden for hans svar. Jeg er klar over, at det ligger inden for Kommissionens kompetenceområde, men lad mig fortælle Dem om mine betænkeligheder i denne henseende, da det er en besynderlig sag.
I maj 1993 besøgte eksperter, som var udpeget af Kommissionen, Dounreay og gav det en ren sundhedsattest. Der er kun to mulige forklaringer på, hvorfor det fik en ren sundhedsattest: den ene er, at de ikke fik relevante og fyldestgørende oplysninger, som kunne danne baggrund for en vurdering, og den anden er, at de fik oplysningerne, men ikke handlede i overensstemmelse med dem.
Jeg vil gerne spørge rådsformanden, om han vil undersøge denne situation på baggrund af de efterfølgende hændelser, som tyder på mulige fortielser. Vil han undersøge og finde ud af, hvilken af de to mulige forklaringer der er den rigtige?

Mitchell
Jeg påtager mig at tage det ærede medlems bemærkninger op over for Kommissionen. Jeg kan sige, at hvis der hersker nogen tvivl om behovet for sikkerhedsforanstaltninger, har jeg ingen problemer med at støtte forslaget om en miljøundersøgelse, som det ærede medlem kommer ind på. Den irske regering har benyttet og benytter fortsat enhver lejlighed i alle relevante internationale fora, og navnlig på EU-plan og IAEA-plan og Paris-kommissionen samt gennem direkte henvendelser til den britiske regering, til at understrege sine bekymringer i forbindelse med sådanne anlæg, navnlig Sellafield (Thorp), og jeg kan se, at det spørgsmål, det ærede medlem har rejst, giver anledning til bekymring hos et stort antal borgere i Unionen. Navnlig med hensyn til det anlæg, han nævner, vil jeg gøre Kommissionen opmærksom på hans bemærkninger og forhøre mig om, hvorvidt den finder det nødvendigt at træffe nogen foranstaltninger.

Falconer
Jeg takker rådsformanden for hans udførlige svar på hr. Smiths spørgsmål. Når han tager dette spørgsmål op over for Kommissionen, kunne han måske søge oplysninger i BBC Scotlands program »Frontline Scotland«, som satte fokus på helt utrolige fortielser i forbindelse med en ulykke, som fandt sted for omkring 25-30 år siden, hvor den daværende direktør for anlægget i Dounreay tilsyneladende forholdt ikke blot den britiske regering oplysninger, men også Kommissionen og fællesskabsinspektoratet.
Jeg vil også sige, at dette ikke er et angreb på programmet vedrørende nukleare anlæg, det er et spørgsmål om sundhed og sikkerhed, hvilket, som han helt rigtigt påpegede, ligger Rådet og medlemmerne af Parlamentet meget stærkt på sinde. Det betyder ikke kun arbejdstagernes sundhed og sikkerhed, men også hele samfundets. Inden han mødes med Kommissionen, vil jeg derfor bede ham om at se programmet »Frontline Scotland«, som varer ca. 20 minutter, og han kan så selv se den skrækkelig afsløring af sundheds- og sikkerhedsinspektoratet i Dounreay på daværende tidspunkt og de fortielser, som fulgte efter.

Mitchell
På formandskabets vegne kan jeg sige, at vi er klar over, at Euratom-traktatens sundheds- og sikkerhedsbestemmelser ikke er tilstrækkelige til verden af i dag. Men Rådet deltager ikke i regeringskonferencen. Mens de enkelte medlemsstater kan rejse dette spørgsmål, kræver enhver traktatændring enstemmighed. Jeg har en vis indstilling her, som endog tangerer en forudfattet mening, hvorfor jeg hellere må være meget varsom med ikke at udbrede mig for meget om det spørgsmål, medlemmet rejste.

Formanden
Spørgsmål nr. 14 af Veronica Hardstaff (H-0883/96):
Om: Udenlandske lektorer i Italien
Er Rådet klar over, at trods Parlamentets beslutning B4-0968/95 , hvori Kommissionen blev anmodet om »at sikre, at ledelsen ved universitetet i Verona ikke træffer eller truer med uberettigede foranstaltninger mod underviserne som følge af deres faglige aktion«, er chikanen mod disse udenlandske lektorer ikke blot fortsat i Verona, men lignende former for chikane finder også sted ved Instituto Universitario Orientale i Napoli?
Vil Rådet tage skridt til at minde alle medlemsstater om deres forpligtelse til at overholde den vedtagne praksis for beskæftigelse af personer fra andre medlemsstater, jf. EF-traktatens artikel 48, stk. 2?

Mitchell
Som svar på det ærede medlems spørgsmål vil jeg gerne understrege, at i overensstemmelse med traktatens artikel 126 skal Fællesskabet bidrage til udviklingen af et højt uddannelsesniveau ved at fremme samarbejdet mellem medlemsstaterne og om nødvendigt at støtte og supplere disses indsats, med fuld respekt for medlemsstaternes ansvar for undervisningsindholdet og opbygningen af uddannelsessystemerne samt deres kulturelle og sproglige mangfoldighed. Følgelig er tilrettelæggelsen af uddannelserne i medlemsstaterne de kompetente nationale myndigheders anliggende. Under disse omstændigheder har Rådet ingen kompetence med hensyn til det spørgsmål, det ærede medlem rejser.
Men for så vidt Fællesskabet har et ansvar for spørgsmålet, falder det inden for Kommissionens kompetenceområde. Opgaven med at overvåge gennemførelsen af traktatbestemmelserne er Kommissionens anliggende. Kommissionen kan give det ærede medlem at pålideligt og opdateret svar, og jeg anbefaler, at dette spørgsmål rettes til Kommissionen.
På formandskabets vegne vil jeg gerne tilføje, at jeg er klar over bekymringerne i en række medlemsstater i relation til dette spørgsmål. I sandhedens og retfærdighedens interesse mener jeg, at denne praksis bør høre op, og at såvel lovens ånd som bogstav bør være fremherskende. Enhver indflydelse, som de europæiske institutioner kan udnytte, bør udnyttes til at sikre en mere retfærdig praksis.

Hardstaff
Jeg stillede dette spørgsmål til Rådet, fordi det er en medlemsstatsregering, som ikke overholder en behørig beskæftigelsespraksis på vigtige offentlige institutioner, nemlig universiteter og centre for højere uddannelse. Trods en beslutning, som Parlamentet vedtog den 25. september 1995, udløb ikke-italienske fremmedsprogsunderviseres kontrakter i Napoli den 5. december 1995, heriblandt en af mine vælgere. I 1996 blev de tilbudt en nedskæring på 30 % i deres løn til gengæld for en stigning på 240 undervisningstimer. Dette er snyd og bedrag ikke kun over for underviserne selv, men også over for de studerende, som ikke på nogen måde kan modtage en passende undervisning på meget større hold og i de færre timer, der er til rådighed. Højtkvalificerede universitetslærere - ikke fremmedsprogsassistenter - behandles i Italien konsekvent som ukvalificeret midlertidigt personale, og jeg vil gerne igen anmode om, at Rådet lægger moralsk pres på de italienske kolleger med henblik på at sikre, at denne skandaløse situation bringes til ophør, og at de undervisere, der er blevet afskediget på grund af deres protester, øjeblikkeligt genansættes.

Mitchell
Jeg er som sagt klar over de problemer, som disse lektorer giver udtryk for, hvoraf nogle er fra mit land, og de har rettet henvendelser til udenrigsministeren, undervisningsministeren og mig.
Jeg vil kontakte den ansvarlige kommissær med henblik på at få yderligere oplysninger om dette spørgsmål. Jeg vil gerne forsikre det ærede medlem om, at jeg vil benytte enhver lejlighed, jeg har, til at tage dette spørgsmål op.

Formanden
Spørgsmål nr. 15 af Staffan Burenstam Linder (H-0886/96):
Om: WTO-ministermødet i Singapore
WTO skal overvåge liberaliseringen inden for verdenshandelen og arbejde for fortsat fjernelse af handelshindringer.
Forud for ministermødet i Singapore er der blevet rejst krav om, at de fattige lande gennem »sociale klausuler« skal pålægges omfattende forpligtelser på det sociale område for at opnå den handelspolitiske liberalisering.
Udviklingslande har nødvendigvis en lavere social standard, netop fordi de er fattige. Er Rådet klar over, at sociale klausuler derfor fungerer som ren protektionisme og at handelshindringer hindrer de fattige lande i at sikre et rimeligt lønniveau og en rimelig social standard? Er Rådet klar over, at sociale klausuler medfører en høj grad af vilkårlighed i handelspolitikken og derfor giver anledning til internationale konflikter?

Mitchell
Som en del af forberedelserne til Verdenshandelsorganisationens ministerkonference i Singapore har Rådet undersøgt spørgsmålet om fremme af de internationalt anerkendte grundlæggende arbejdsstandarder som led i det multilaterale handelssystem på grundlag af en meddelelse fra Kommissionen. Sådanne universelle grundlæggende arbejdsstandarder omfatter navnlig afskaffelse af tvangsarbejde og slaveri, afskaffelse af børnearbejde samt organisationsfrihed. I denne henseende har Rådet understreget, at ved behandlingen af dette spørgsmål bør WTO-ministerkonferencen gøre det klart, at den forkaster alle forsøg på at underminere den konkurrencefordel, som udviklingslandene har med hensyn til lønniveau.
Konferencen bør også understrege betydningen af positive foranstaltninger til at hjælpe udviklingslandene med at udvikle deres institutionelle kapacitet til at overvåge overholdelsen af de grundlæggende arbejdsstandarder.

Burenstam Linder
Jeg vil gerne takke Rådet for svaret på spørgsmålet. Vi bør gennem en dialog prøve at tilvejebringe ændringer i de forhold i andre lande, som vi opfatter som uacceptable. Men »sociale klausuler« dækker over langt mere end den fortolkning, som Rådets repræsentant netop fremførte, nemlig »core labour standards«. Jeg mener, at handelspolitiske indgreb er en forkert metode at benytte for at opnå de ønskede ændringer i det meget brede spektrum, der er omfattet af udtrykket »sociale klausuler«, bl.a. af den grund, som Rådets repræsentant anførte i svaret vedrørende Albanien, nemlig at »sanctions are against people«.
Man kan også illustrere problemet på en anden måde: Vi kan selv få problemer i Europa, hvis andre lande hævder, at den store europæiske arbejdsløshed er socialt uacceptabel, og forsøger at fremtvinge ændringer i europæisk politik ved hjælp af handelshindringer. Hvordan ville Rådets repræsentant stille sig til en sådan begrundelse? Et andet spørgsmål, som jeg gerne vil stille, er: Kan det tænkes, at der er europæiske lande, som ikke vil genere sig for at forbedre deres beskæftigelse ved at f.eks. at eksportere flyvemaskiner til et land i Østasien, samtidig med at de ved hjælp af sociale klausuler lægger hindringer i vejen for import fra dette land?

Mitchell
Jeg formoder, at vi alle kan komme i tanke om hypotetiske situationer til at illustrere de problemer, som den høje arbejdsløshed i Unionen medfører. Men meget af årsagen til den høje arbejdsløshed står i forbindelse med andre ting, ikke kun WTO-anliggender. I mange lande er der f.eks. lønskatter, som bidrager til arbejdsløsheden.
Den 29. oktober opnåede Rådet for Almindelige Anliggender enighed om, at EU's holdning til spørgsmålet på konferencen i Singapore vil være, at der bør tages følgende spørgsmål op: handelsliberaliseringens rolle med hensyn til at højne levestandarden i hele verden og i denne forbindelse den betydning, som medlemmerne af Verdenshandelsorganisationen tillægger ILO's bestræbelser på at fremme en bedre definition og generel overholdelse af de grundlæggende arbejdsstandarder. Konferencen bør gøre det klart, at den forkaster alle forsøg på at underminere den konkurrencefordel, som udviklingslandene har med hensyn til lønniveau. Den bør også understrege betydningen af positive foranstaltninger til at hjælpe udviklingslandene med at udvikle deres institutionelle kapacitet til at overvåge overholdelsen af de grundlæggende arbejdsstandarder og øge børnenes muligheder for at få en uddannelse.
Det var det, Rådet for Almindelige Anliggender opnåede enighed om som grundlag for Den Europæiske Unions holdning til spørgsmålet på konferencen i Singapore. Jeg mener, at den er fair, afbalanceret og omfattende.

Formanden
Spørgsmål nr. 16, 17, 18 er taget tilbage af spørgerne, og da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 19.
Spørgsmål nr. 20 af Clive Needle (H-0899/96):
Om: Handelsforholdene mellem EU og Burma
Hvorfor har Rådet (Almindelige Anliggender) besluttet at undlade at fjerne gunstige vilkår for handelen mellem EU og Burma til trods for de krænkelser af menneskerettighederne, som regeringen i Burma har gjort sig skyldig i?

Mitchell
En undersøgelse af praksisen med tvangsarbejde i Burma som led i Den Europæiske Unions generelle præferenceordning har været i gang siden januar i år. Undersøgelsen blev iværksat, efter at Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation og Den Frie Faglige Internationale havde indgivet klage.
Denne undersøgelse gennemføres af Kommissionen, og spørgsmålet er endnu ikke blevet henvist til Rådet for Almindelige Anliggender. I henhold til bestemmelserne i forordning 3281/94 skal undersøgelsen vare i mindst ét år. Kommissionen har modtaget udtalelser i sagen, og der er afholdt høringer. Rapporten om undersøgelsen forventes i begyndelsen af 1997. Det kan forventes, at Rådet hurtigt træffer en afgørelse om de henstillinger, der måtte være indeholdt i Kommissionens rapport, med hensyn til den fortsatte anvendelse af fordelene ved den generelle præferenceordning i forbindelse med Burma.

Needle
Tak, hr. rådsformand. Jeg vil blot gerne sige, at havde jeg været i stand til at udtale mig om Deres sidste bemærkninger, havde jeg glædet mig over dem - de var særdeles gode, og det glædede mig at høre dette.
Jeg er ikke helt så tilfreds med det svar, jeg lige hørte, selv om jeg forstår, at vi bevæger os i den rigtige retning. Jeg forstår, at militærjuntaen i Rangoon her i weekenden rent faktisk stillede sig afvisende til Den Europæiske Unions foreslåede delegation til Burma med den begrundelse, at der ikke er noget tvangsarbejde der. Jeg vil gerne sige til Rådet, at jeg ikke ventede på en officiel delegation - og det gjorde min kollega, fru Kinnock, heller ikke - jeg tog rent faktisk til Burma for nogle uger siden på et turistvisum, som civil person, og jeg så tvangsarbejdersjak arbejde på vejene der. Den trussel mod Aung San Suu Kyì, som vi hørte om i dag, er kun en del af undertrykkelsen fra den burmanske regerings side. Vi så også beviser på alvorlig fattigdom.
Virksomheder i Den Europæiske Union, f.eks. Total, har ærlig talt besudlet sine hænder med blod, da de støtter dette undertrykkende regime. Jeg forstår kravene i de europæiske forordninger, men jeg anmoder indtrængende om, at Rådet overvejer at træffe foranstaltninger hurtigst muligt og udtrykker sin alvorlige vrede ikke kun over for myndighederne i Rangoon, men også over for de europæiske virksomheder, som støtter dem.

Mitchell
Jeg vil gerne forsikre det ærede medlem om, at formandskabet vil gøre alt, hvad det kan, for at fremme de holdninger, han giver udtryk for i sit spørgsmål. Jeg havde faktisk et møde med hans kollega, fru Kinnock, tidligere i dag, og hun gav mig en aktuel beretning over hendes besøg i Burma, og jeg noterer mig også de bemærkninger, han fremsatte på grundlag af sit besøg der.
Det ærede medlem vil være klar over, at den fælles holdning bekræfter en række foranstaltninger, som allerede er vedtaget mod Burma, og jeg kunne læse disse op, hvis det ærede medlem ønsker at se dem, men jeg tror, han har kendskab til dem. Jeg vil gerne forsikre ham om, at der på baggrund af Rådets fælles holdning, der blev vedtaget den 28. oktober, er mulighed for at overveje yderligere restriktive foranstaltninger mod Burma, og i denne forbindelse vil formandskabet fortsat overvåge udviklingen, herunder gennemførelsen af den fælles holdning, og med jævne mellemrum aflægge beretning for Rådet om dette spørgsmål.
Jeg er noget foruroliget over nogle af de forlydender, jeg har hørt, og som øger mine bekymringer over situationen i Burma, og jeg vil absolut sørge for, at Rådet hele tiden holdes underrettet om enhver af disse udviklingstendenser, når de dukker op.

Formanden
Spørgsmål nr. 21 af Marie-Paule Kestelijn-Sierens (H-0902/96):
Om: Antidumpingforanstaltninger
Kommissionen agter at træffe antidumpingforanstaltninger i forbindelse med import af billigt fodtøj fra Kina, Indonesien og Thailand.
De planlagte foranstaltninger vil have alvorlige konsekvenser for europæiske importører og distributører af billigt fodtøj fra de pågældende lande. De høje afgifter vil også have konsekvenser for forbrugerne.
Kommissionen fører samråd med medlemsstaterne, inden der træffes midlertidige beskyttelsesforanstaltninger, medmindre der er tale om yderst presserende sager.
Er der allerede ført samråd med medlemsstaterne om denne sag? Mener Rådet, at der er tale om dumping af fodtøj fra Kina, Indonesien og Thailands side? Er import af billigt fodtøj fra disse lande til skade for Fællesskabet, således at antidumpingforanstaltninger er påkrævede?

Mitchell
Kommissionen har ført samråd med medlemsstaterne om den mulige indførelse af midlertidige beskyttelsesforanstaltninger i forbindelse med fodtøj fra Kina, Indonesien og Thailand. Kommissionen har ikke forelagt Rådet et forslag til forordning vedrørende anvendelsen af antidumpingforanstaltninger i forbindelse med fodtøj fra Kina, Indonesien og Thailand, hvorfor Rådet ikke har fastlagt nogen holdning til en sådan mulighed.

Kestelijn-Sierens
Jeg takker rådsformanden for denne information, for jeg fik at vide, at Kommissionen faktisk vil foreslå foranstaltninger. Hvis dette endnu ikke er sket, ville jeg glad for at høre det, fordi det ikke vil være gunstigt for en række medlemsstater og i særdeleshed ikke for mit eget land, hvor der i øjeblikket ikke længere findes nogen skosektor, men hvor et stort antal mennesker eller virksomheder lever af at importere billige sko fra Det Fjerne Østen. Jeg tror, at landene først og fremmest må kontaktes, og at Kommissionen først må indhente oplysninger, og det vil ske ifølge rådsformanden.

Mitchell
Lad mig gentage, at Rådet ikke har modtaget nogen forslag fra Kommissionen, og det ærede medlem kan sikkert få mere detaljerede oplysninger om den aktuelle situation, hvis hun stiller et spørgsmål til Kommissionen. Indtil videre har Kommissionen ikke forelagt noget forslag for Rådet.

Formanden
Spørgsmål nr. 22 af Vassilis Ephremidis (H-0904/96):
Om: Arrestation af formanden for Chiles kommunistiske parti for fornærmende omtale af den tidligere diktator, general Pinochet
Arrestationen for nylig af formanden for Chiles kommunistiske parti, Gladys Marin, der fandt sted uden for partiets hovedkontor, er en fornærmelse mod demokratiet, den chilenske arbejderbefolknings kampe og mod den internationale solidariske bevægelse. Anklagen lød på fornærmende omtale af den tidligere diktator, general Pinochet. Denne uantagelige handling er med til at undergrave ytrings- og tankefriheden samt partiernes ret til frit at fungere i et land, hvor folket i allerhøjeste grad har lidt under general Pinochet og hans blodige diktatur.
Kan Rådet oplyse, om det har til hensigt at give udtryk for sin foruroligelse over denne alarmerende udemokratiske udvikling? Vil det fordømme arrestationen af Gladys Marin og anmode om, at hun omgående bliver løsladt?

Mitchell
Den Europæiske Union var indstillet på at træffe alle nødvendige foranstaltninger med henblik på at give udtryk for sin absolutte fordømmelse af denne arrestation. Men den hurtige løsning på sagen og opgivelsen af alle anklager gjorde, at sådanne foranstaltninger ikke var nødvendige.

Ephremidis
Hr. formand, vi må anerkende Rådet både for dets behandling af sagen og dets planer om indgriben - som formanden ikke nævnte. Men vi bør på det kraftigste fordømme situationen i dette land, hvor Pinochet, som igennem et årti har tortureret og dræbt borgere og ladet personer forsvinde sporløst, stadig får lov til at retsforfølge og fængsle en partileder, som ikke har gjort andet end at fortælle, hvad Pinochet har bedrevet i løbet af sit sorte diktatur, så der kan sættes en stopper for situationen i dette land, og de grundlæggende menneskerettigheder kan blive respekteret. Hvis hun havde kommet med fornærmende udtalelser, skulle der have været et forhør, en retssag og en dom, men ikke varetægtsfængsling.

Mitchell
Den hurtige løsning på sagen og opgivelsen af alle anklager gjorde som sagt, at det ikke var nødvendigt at træffe de foranstaltninger, vi havde til hensigt at træffe. Men vi havde været i kontakt med Nederlandene, som repræsenterer formandskabet, og de blev bedt om at undersøge sagen. Den 6. november meddelte de, at den chilenske højesteret havde afgivet kendelse om, at fru Marin skulle løslades inden for et døgn efter hendes arrestation, og at general Pinochet var blevet overbevist om, at dette sikkert ikke var den bedste måde at gribe denne sag an på.
Jeg kan tilslutte mig det ærede medlem og giver udtryk for min absolutte fordømmelse af denne arrestation og arrestationer af denne art.

Formanden
Spørgsmål nr. 23 af Ioannis Theonas (H-0906/96):
Om: Støtte til filmproduktionen i EU's medlemsstater
Nedgangen inden for den audiovisuelle produktion har antaget foruroligende dimensioner og truer de europæiske folks kulturelle identitet. Dette gælder navnlig for film og især i Unionens tyndt befolkede lande og i forbindelse med de mindst udbredte sprog. Udviklingen forværres af den tiltagende monopolisering af produktionen og navnlig distributionen af produkterne med det resultat, at markedet domineres af amerikansk og anden importeret underlødig produktion.
Kan Rådet oplyse, om det har til hensigt at træffe foranstaltninger med henblik på at sikre den pluralistiske karakter af kulturen i EU? Vil det beskytte og fremme den audiovisuelle produktion i medlemsstaterne samt forhindre monopoliseringen og misbruget af den så betydningsfulde audiovisuelle sektor?

Mitchell
Rådet er fuldstændig opmærksom på betydningen af at fremme de europæiske folks kulturelle identitet via filmmediet. Det erkender, at den europæiske kulturarvs rigdom og mangfoldighed udgør grundlaget for den europæiske filmproduktions særlige kvaliteter.
Den 10. juli 1995 og den 22. december 1995 blev der vedtaget to rådsafgørelser om MEDIA II-programmet. Dette program, som trådte i kraft i begyndelsen af i år, afspejlede klart og udtrykkeligt denne bevidsthed i praksis. Formålet med MEDIA II er at fremme udviklingen og distributionen af europæiske audiovisuelle produktioner og at gennemføre et uddannelsesprogram for branchefolk inden for den europæiske audiovisuelle programindustri. Der lægges i programmet særlig vægt på små lande eller regioner, som udgør et begrænset sprogområde, og på aktivt at støtte flersprogede audiovisuelle værker. Et andet formål med programmet er at fremme udviklingen af en uafhængig produktionssektor.
I henhold til artikel 2 i programmet skal programmet medvirke til at tage hensyn til den sproglige og kulturelle mangfoldighed i Europa, at udnytte den europæiske audiovisuelle kulturarv, at udvikle potentialet i lande og regioner med en ringe audiovisuel produktionskapacitet, og/eller som udgør et begrænset geografisk og sprogligt område, at udvikle en sektor for selvstændig produktion og distribution, navnlig af små og mellemstore virksomheder.
Programmet indeholder en ordning med støtte, der skal tilbagebetales, til filmdistributører og videoudgivere af europæiske film. Tv-selskaber bistås med eftersynkronisering og tekstning af europæiske programmer og med indspilning på flere sprog. Der ydes også støtte til erhvervsuddannelse inden for disse industrier med særlig vægt på regioner, hvor den audiovisuelle produktion er lav, eller hvor det geografiske og sproglige område er begrænset. Udvekslingen af studerende og branchefolk lettes via tilskud og praktikophold og via bidrag til uddannelse af lærere. Uddannelse i nye teknologier indgår også i bestemmelserne i MEDIA II-programmet.
Tildelingen af 310 mio ECU over 5 år til MEDIA II-programmet udgør en væsentlig stigning i midlerne i forhold til dem, der blev tildelt MEDIA I-programmet. Kommissionen vil forelægge en midtvejsrapport om programmets effektivitet for Europa-Parlamentet, Rådet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg. Resultatet af programmet vil være at tilvejebringe den nødvendige støtte, således at den sammen med supplerende nationale foranstaltninger vil gøre det muligt for den europæiske audiovisuelle industri at tackle problemerne med hensyn til fragmentering af markedet og udenlandsk monopol eller dominans af distributionskanaler for audiovisuelle produkter.
Af særlige resultater, der forventes, er en forøgelse af distributionen af europæiske audiovisuelle produktioner på tværs af grænserne, en stigning i forevisningen af sådanne produktioner samt støtte til udviklingen af nye europæiske produktionsprojekter.
Afslutningsvis er Rådet af den opfattelse, som det ærede medlem vil være bekendt med, at med henblik på at sikre de vigtige forskelle mellem sprog og kulturer i og mellem medlemsstaterne skal den politiske retning på kulturområdet respektere subsidiaritetsprincippet. Derfor giver forvaltningskomiteen i forbindelse med MEDIA II både medlemsstaterne og de associerede stater en rolle med hensyn til at overvåge og komme med input til programmets gennemførelse.

Theonas
Hr. formand, jeg vil først takke formanden for Rådet mange gange for det fyldige svar på mit spørgsmål. Jeg vil dog gøre opmærksom på - og jeg tror, at rådsformanden vil give mig ret - at den amerikanske biograf- og tv-produktion ikke desto mindre dækker over 60 % af programmerne i de største audiovisuelle medier i Europa og de viste biograffilm i Europa, især i de mindste lande. Dette må man sige er en uacceptabel situation, fordi den har en tendens til at pådutte Europa den amerikanske livsform og den amerikanske kultur, Europa, der til alle tider har været kendetegnet af en fremragende kultur, som for enhver pris må bevares. Naturligvis vil vi afvente Kommissionens rapport om resultaterne af gennemførelsen af MEDIA II, og naturligvis må vi spørge os selv, om vi med alle disse programmer og med en indsats fra medlemsstaternes side måske vil kunne vende situationen og beskytte den europæiske kultur.

Mitchell
Jeg glæder mig over det ærede medlems venlige bemærkning. Jeg forstår godt de synspunkter, han giver udtryk for. Jeg kan fortælle, at irsk film er 100 år i år, og vor seneste erfaringer har været meget positive. Der blev produceret flere film i Irland sidste år end i alle tidligere år tilsammen. Vi har i år også oprettet Telefís na Gaeilge , en tv-station udelukkende med irsk tale.
Jeg nævner dette specifikt som en fra en relativ lille stat med et mindretal af personer, der udelukkende taler irsk, selv om det irske sprog ikke er et minoritetssprog i Irland og er landets første officielle sprog, og hvor der er mange, som har nogle irske ord i deres almindelige talesprog. Vort medlemskab af Den Europæiske Union synes at have givet folk et behov for i henseende til kultur og arv at fremme og støtte sproget. Dette er en interessant udvikling. Jeg mener, at der er enhed i forskelligheden, og jeg vil gerne sige, at jeg selv føler mig meget åndsbeslægtet med det ærede medlem med hensyn til at rejse dette spørgsmål.

Formanden
Spørgsmål nr. 24 af David Martin (H-0910/96):
Om: Menneskerettigheder i Tunesien
Hvad er Rådets holdning til krænkelser af menneskerettighederne i Tunesien, sådan som de angiveligt er forekommet over for Hedi Akouri og Jalel Maalej, som sidder i fængsel i Tunesien for at tilhøre det islamiske parti al-Nahda, og som hævder, at de har været udsat for tortur? Ingen af de to har nogensinde anvendt eller gået ind for vold, og de er begge blevet adopteret af Amnesty International som samvittighedsfanger.

Mitchell
Tunesien er en vigtig partner for Den Europæiske Union. Vi har forpligtet os til at uddybe vore forbindelser med dette land. Samtidig tillægger Den Europæiske Union det stor betydning, at menneskerettighederne fremmes og overholdes i Tunesien. Som det vil være det ærede medlem bekendt, var Tunesien det først Middelhavsland, der undertegnede den nye Euro-Middelhavs-associeringsaftale. Med denne aftale etableres en politisk dialog, som giver begge parter mulighed for åbent at drøfte en række politiske spørgsmål, herunder menneskerettigheder. Endvidere indeholder den en menneskerettighedsklausul, som foreskriver, at de bilaterale forbindelser såvel som bestemmelserne i selve aftalen skal være baseret på overholdelse af menneskerettigheder og demokratiske principper, som ligger til grund for deres indenrigs- og udenrigspolitik og udgør et væsentligt element i aftalen.
Jeg kan også erindre om, at Tunesien har afgivet en højtidelig politisk forpligtelse i forbindelse med EuroMiddelhavs-partnerskabet og fremme af menneskerettigheder og udvikling af demokratiske institutioner som væsentlige elementer i Barcelona-processen. Rådet er bekendt med begge de sager, som det ærede medlem henviste til, nemlig i forbindelse med hr. Akouri og hr. Maalej, som er blevet fængslet, idet de anklages for at have forbindelser til det forbudte parti al-Nahda. Rådet har ved en række lejligheder for nylig rejst spørgsmålet om menneskerettighederne som led i sine kontakter med de tunesiske myndigheder. Rådet vil fortsat tage spørgsmålet om menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder op, både generelt og i forbindelse med konkrete tilfælde, som led i sine kontakter med Tunesien.

Formanden
Jeg vil gerne takke Dem igen, hr. Mitchell, for Deres yderst udførlige svar. De har ydet Deres bedste for at give et så redeligt svar, som De på nogen måde kan under de givne omstændigheder.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.30 og genoptaget kl. 21.00)

Den fælles beslutningstagnings anvendelsesområde
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0361/96) af Bourlanges og De Giovanni for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om Kommissionens rapport, jf. traktatens artikel 189 B, stk. 8, om den fælles beslutningstagnings anvendelsesområde (SEK(96)1225 - C4-0464/96).

Bourlanges
Hr. formand, kære kolleger, vi skal i dag behandle en betænkning om den udtalelse, som Europa-Parlamentet giver vedrørende et dokument, der er udarbejdet af Kommissionen, og som skal definere de betingelser, hvorunder man kunne organisere et væsentligt krav fra Europa-Parlamentet, der en udvidelse af den fælles beslutningstagning. Dette dokument foreslår at knytte denne udvidelse af den fælles beslutningstagning til fastlæggelse af et vist antal objektive kriterier i retsakten.
Dette dokument foreslår på grundlag af denne fastlæggelse at præcisere bestemmelserne i traktaten, artiklerne i traktaten, der kunne være omfattet af en udvidelse af den fælles beslutningstagning, idet disse artikler henhører under det, man kunne kalde lovens område.
Jeg må allerførst fortælle, at jeg er forvirret. Jeg er forvirret, fordi jeg i den blokerende situation, som hersker under forhandlingerne, der føres i forbindelse med regeringskonferencen og de forværrede interinstitutionelle forhold, mellem Parlamentet og Rådet, ikke ved, hvilken holdning jeg skal have til Kommissionens dokument. Hvis Parlamentet beslutter at støtte Kommissionens dokument, er det klart, at vi skader den, og at, hvis den præsenterer sig for det forherligede Råd med støtte fra Parlamentet, ville det under de nuværende omstændigheder være en næsten tilstrækkelig betingelse, mener jeg, for at kaste mistanke på dette dokument.
Men hvis jeg til gengæld modsætter mig Kommissionens dokument, er det endnu værre, for i det tilfælde piner jeg den, og man vil sige til Kommissionen, til Rådet og til regeringskonferencen, at det af Kommissionen foreslåede dokument ikke engang har fået støtte fra Parlamentet. Da jeg således ikke ved, om jeg skal støtte, og om Parlamentet skal støtte Kommissionens forslag eller bekæmpe det, vil jeg nøjes med at foreslå Dem, og sammen med hr. De Giovanni foreslå Dem helt enkelt at fortælle, hvad vi virkelig mener om det.
Det, vi virkelig mener, er, at vi her har at gøre med en tekst, hvor en udvidelse af den fælles beslutningstagnings anvendelsesområde på en meget intelligent og meget interessant måde sættes i perspektiv, men med et vist antal begrænsninger, som vi beklager. Den sættes i perspektiv på en intelligent måde, det er sikkert, eftersom vi for første gang i denne yderst forvirrede debat om regeringskonferencen har en institution, og jeg er glad for det, som beslutter at sige: Lad os afvise en behandling fra sag til sag af områderne for udvidelsen af den fælles beslutningstagning, og lad os foreslå noget systematisk, noget sammenhængende, noget, der har et generelt omfang.
Den anden årsag til, at dette dokument er sammenhængende, er, at det foreslår et perspektiv, der er baseret på grundlæggende kriterier og ikke kun på procedurekriterier. Man kunne have sagt: Den fælles beslutningstagning udvides for eksempel til alle beslutninger, der træffes med kvalificeret flertal i Rådet. Man kunne have sagt: Den fælles beslutningstagning udvides til alle retsakter, der i øjeblikket henhører under samarbejdsproceduren i artikel 189 C. Man ville på det tidspunkt have arrangeret tingene lidt snedigt og nøjedes med rent formelle procedurer og argumenter. I virkeligheden, hr. kommissær, og De skal lykønskes hermed, foreslår De noget mere ambitiøst, mere tydeligt, der er et delvist forsøg på at sætte et hierarki for normerne, eftersom De siger: Det, der skal henhøre under den fælles beslutningstagning, er loven, og loven defineres ved et vist antal kriterier, som De nævner i Deres dokument. For at en tekst skal betragtes som en lovmæssig tekst, skal den være en direkte anvendelse af traktaten, den skal være af generelt omfang, den skal have en tvingende karakter, og endelig skal den vedrøre det væsentlige i den tilsigtede plan og være en væsentlig foranstaltning. Fire kriterier, der er fornuftige kriterier, der for visse kan diskuteres, men som er fornuftige kriterier.
Over for denne situation accepterer vi at følge Dem, men vi bemærker imidlertid to ting. Det er, at Deres perspektiv er begrænset. Hvorfor? Allerførst fordi Deres kriterier af og til kan bestrides. Når De for eksempel taler om væsentlige kriterier, ved vi ikke, hvad det væsentlige er, og vi mener, at det er selve loven, der skal bestemme, hvad der er væsentligt, og hvad der henhører under loven, og hvad der ikke gør. Og derudover mener vi, at med hensyn til de gennemførelsesforanstaltninger, De foreslår, er fortolkningen for restriktiv. Jeg har ikke tid til at nævne alle de foranstaltninger, der er for restriktive, men de findes. Til sidst, hr. kommissær, følger vi Dem, men vi følger Dem med åbne øjne.

De Giovanni
Hr. formand, kære kolleger, jeg mener, at det er en betydelig politisk kamp at søge at fastlægge en ny form for ligevægt mellem Unionens institutioner og i denne forbindelse udkæmpe et slag for en berigelse af Europa-Parlamentets beføjelser. Der er tale om et politisk slag om at udvide eller forsøge at udvide lovgivningsfunktionen, også under hensyn til - og jeg vil fremhæve dette - at proceduren med fælles beslutningstagning i modsætning til, hvad man til tider tænker eller siger, er et meget positivt element også i henseende til effektivitet. Jeg skal her blot anføre, at den gennemsnitlige varighed af procedurerne med fælles beslutningstagning er på 480 dage, mens den gennemsnitlige varighed af samarbejdsproceduren har været og stadig er 520 dage. Dette kan synes at være en uvedkommende oplysning, men det er en oplysning, som på sin vis sætter punktum for denne gamle historie om ineffektiviteten af proceduren med fælles beslutningstagning. På den anden side må vi være opmærksomme på, at en berigelse af Parlamentets beføjelser i realiteten er en berigelse af den eneste institution, der virkelig og direkte repræsenterer de europæiske borgere. Derfor vil jeg sige, at en udvikling af proceduren med fælles beslutningstagning er noget, som også berører selve borgerskabet, også fordi dette kan synes at være en indirekte forbindelse, men indirekte er den kun til en vis grad, fordi den betyder en forøgelse af borgernes indflydelse gennem øgede beføjelser til den institution, der repræsenterer dem.
Vi skulle - som nævnt for et øjeblik siden af hr. Bourlanges - tage stilling til Kommissionens tekst og ikke beskæftige os med f.eks. et andet vigtigt emne, som f.eks. forenkling af procedurerne. Som nævnt af hr. Bourlanges, er der tale om en god tekst, navnlig af den grund, at man erkender nødvendigheden af at udvide lovgivningsprocessen, proceduren med fælles beslutningstagning til hele lovgivningsområdet, og bl.a. også lægge vægt på, hvad lovgivningsmagten er. Vi har forsøgt på dette punkt at yde et bidrag, der tager hensyn til den særlige karakter af den europæiske lovgivning, og vi har udvidet denne under særlig udnyttelse af programlægningsdimensionen. Jeg mener, at dette er et særdeles vigtigt punkt i vor betænkning. Vi har specificeret den almindelige rækkevidde i erkendelse af, at denne inden for den europæiske lovgivning tillige omfatter programlægningsfunktionen. I det hele kan der følgelig skabes et positivt forhold på dette område mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen. Jeg vil ikke tale om en alliance af de grunde, som hr. Bourlanges for et øjeblik siden har anført, men den er givetvis et meget vigtigt politisk punkt, også fordi den kan betyde, at vi sammen kan yde et bidrag til den fælles opbygning af et repræsentativt demokrati. Dette støder naturligvis på forskellige og forskelligartede former for modstand. Jeg tænker på visse oplevelser i forligsudvalg med Rådet. Der er tale om meget vanskelige erfaringer, fordi Rådet endnu har en tendens til at anvende en uhyre bureaukratisk fortolkning af forligsproceduren - jeg taler om forligsproceduren som står i meget nær forbindelse med proceduren med fælles beslutningstagning - og vi ved, som hr. Bourlanges også nævnte, at der ikke er positive tegn på dette område i arbejderne på regeringskonferencen. Men vi må også nære en vis tro, fordi uden tro går verden under, og følgelig må man på en vis måde også have tro på den politiske kamp og de mål for den politiske kamp, som man fremmer.
Jeg vil benytte den sidste del af mit indlæg til behandling af et andet punkt, som vi har udviklet i betænkningen, nemlig udvidelsen af visse særlige anvendelsesområder for proceduren med fælles beslutningstagning. Her har der efter vor opfattelse været tale om en begrænsning af Kommissionens arbejde, en begrænsning, der skyldes, at der ikke findes nogen virkelig forbindelse mellem kriterierne og disses anvendelse. Vi har bemærket en vis vilkårlighed i denne mangel på forbindelse og følgelig også foretaget et stykke analytisk arbejde. Jeg anfører kun tre eksempler af de mange, jeg kunne fremkomme med. Først og fremmest Den Økonomiske og Monetære Union, der som bekendt er et tabu, hvorom jeg vil sige, at Kommissionen har været overordentlig forsigtig. vi finder det ikke her i Parlamentet muligt at forestille sig en udvikling af Den Monetære Union, uden at der på samme tid indføres demokratiske kontrolforanstaltninger fra de repræsentative institutioners side på i hvert fald visse områder, ikke de tekniske naturligvis, men på området for strategiske valg og det multinationale tilsyn.
Vi har dernæst i listen indsat et område, som Kommissionen havde forbigået, nemlig industrien. Der er tale om foranstaltninger af almindelig rækkevidde inden for industripolitikken, der er forbundet med emnet samordning af industripolitikken og de makroøkonomiske former for politik, der er et andet væsentligt element inden for udviklingen af et europæisk demokrati.
Endelig falder mit sidste eksempel på forskningsområdet. Dette emne er helt centralt for Europas udvikling, der ikke kan ske, dersom man ikke udvikler forskningen, eller dersom man ikke udvikler kulturen, og følgelig indgår hele emnet for rammeprogrammet med stor vægt i proceduren med fælles beslutningstagning.
Til slut, hr. formand, kære kolleger, finder jeg denne kamp for at berige lovgivningsmagten for denne eneste institution, som repræsenterer borgerne direkte, berettiget. Jeg vil slutte af med at nævne netop dette emne, fordi jeg finder det af grundlæggende betydning for opbygningen af det europæiske demokrati.

Dury
Hr. formand, betænkningen af mine kolleger Bourlanges og De Giovanni om den fælles beslutningstagnings anvendelsesområde har en spidsfindig overvejelses strenghed og soberhed, men den vidner også om en virkelig politisk vilje. Kernen i problemet er faktisk demokratiseringen af Den Europæiske Union. Vi taler meget om borgernes rettigheder, den afstand, de fornemmer i forhold til vores handling, den tvivl, de har om vores og de europæiske institutioners rolle, kort sagt alle de europæiske politikker. Inden for denne ramme er Kommissionens såvel som Europa-Parlamentets holdning væsentlig, ligesom vores vilje, jeg vil næsten sige vores lidenskab, og den lidenskab, som vi giver os i kast med at påtvinge - det er næsten en drøm - vores synspunkt på regeringskonferencen.
Kommissionen har her foreslået os en samlet overvejelse over anvendelsen af den fælles beslutningstagning på det lovgivende område ved at komme med en meget mere sammenhængende indfaldsvinkel på dette område. Hr. Bourlanges har givet udtryk for det samt for sine bekymringer med hensyn til svaghederne ved denne indfaldsvinkel. Vi mener, at den samlede indfaldsvinkel er positiv, men vi har nogle bekymringer, navnlig med hensyn til de fastholdte kriterier, der burde præciseres, med hensyn til definitionen af loven, der naturligvis omfatter nogle huller og også fastsættelsen af det lovgivningsmæssige område, som det følger af gennemførelsen af ofte farlige og restriktive kriterier.
Men hvad består vores fælles mål i grunden af, hvis det ikke er en bedre, enklere og mere effektiv funktion? I den forbindelse vil jeg gerne sige, at den aktuelle status for den fælles beslutningstagning dog er en smule modsætningsfyldt. Selvfølgelig har hr. De Giovanni talt om Rådets holdning. Når vi diskuterer med Rådet, står vi over for et formandskab, men det er et lammet formandskab, der, når man diskuterer den fælles beslutningstagning, telefonisk må kontrollere med alle hovedstæderne, hvilken egentlig holdning regeringerne har, altså en »ikke-Europæisk Union«. Der er i den forbindelse et egentlig problem i effektiviteten i den fælles beslutningstagning. Den fælles beslutningstagning betyder ikke nødvendigvis demokratisering og effektivitet, når den således fastholdes af hovedstædernes og de nationale bureaukratiers beslutninger.
For det andet spørger jeg også mig selv om Kommissionens holdning, ikke Deres, hr. kommissær, De ved, at jeg har fuld sympati for Deres handling, De er så liberal i regeringskonferencesammenhæng. Men jeg tror, at den fælles beslutningstagning kun virkelig kan være et skridt frem for det europæiske demokrati, hvis Kommissionen selv spiller det demokratiske spil og accepterer at være ansvarlig over for Europa-Parlamentet, kun hvis den også accepterer at skulle fastholde de ændringsforslag, der er vedtaget med et kvalificeret flertal af EuropaParlamentet. Hvor mange gange afgiver vi ikke en udtalelse efterfulgt af Kommissionens afvisning? Her ligger også Kommissionens egentlige problem.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, kære kolleger, hr. Bourlanges og hr. De Giovanni anvender samme dobbelte udgangspunkt som Kommissionen i sin betænkning om fælles beslutningstagning. Det første udgangspunkt lyder, at fælles beslutningstagning skal udvides til at omfatte hele lovgivningsområdet. Det andet udgangspunkt er, at fælles beslutningstagning mindst skal udvides til at omfatte alle lovgivende rådsbeslutninger, som træffes ved kvalificeret flertal.
ELDR-Gruppen tilslutter sig begge udgangspunkter og er, hvad det øvrige angår, enig i hovedindholdet af en fortræffelig betænkning. Under drøftelsen deraf i vor gruppe i går viste det sig imidlertid, at der er nogle kolleger i denne gruppe, som ikke er helt rolige med hensyn til en vidtgående udvidelse af flertalsbeslutninger; at regeringen i et land somme tider vil kunne tilsidesættes, er noget, som foruroliger dem. De er dog enige i, og det er således vor gruppes enstemmige holdning, at flertalsbeslutning i Rådet og fælles beslutningstagning med Europa-Parlamentet så at sige skal gå hånd i hånd for på denne måde at sikre den demokratiske legitimitet. Denne bekymring hos nogle af mine kolleger er legitim, mine damer og herrer. Der må reageres på den, for der er tilstrækkeligt med gode argumenter for at gøre det. Den må ikke skubbes til side, og lige så lidt må man af demagogiske grunde følge argumentationen. Jeg håber, at vi alle sammen fortsat vil lægge vægt på de mennesker, som somme tider sætter spørgsmålstegn ved udviklingen af vor institution. Til sidst vil jeg understrege, hvor vigtigt det er, at Kommissionen og Parlamentet indtager samme holdning med hensyn til flertalsafgørelse i Rådet og fælles beslutningstagning med Parlamentet. Det skaber i det mindste en interessant strategisk alliance med henblik på den konference, som nu gradvist nærmer sig det sidste direktiv.

Berthu
Hr. formand, mit indlæg vil danne kontrast til den samstemmighed, der ser ud til at være her i Parlamentet, fordi jeg vil hverken bruge det samme sprog eller de samme referencer, som de tidligere talere har gjort.
Tilhængerne af et Europa, der overholder de nationale suveræniteter, vil faktisk være imod hr. De Giovannis og hr. Bourlanges' betænkning, der foreslår at mangedoble de tilfælde, hvor Europa-Parlamentet kan træffes fælles beslutninger med Rådet om sager af lovgivningsmæssig art gennem den såkaldte fælles beslutningstagningsprocedure, der faktisk giver Europa-Parlamentet det sidste ord ved i sidste ende at lade sin skygge af afvisning hænge truende ovenover.
At foreslå udvidelse af denne procedure med fælles beslutningstagning er uden at sige det at henvise til en overnational institutionel model, der forudsætter, at demokratiseringen af Unionen først skulle gå gennem udvidelsen af Europa-Parlamentets beføjelser. Men dette forhold er ikke blevet klart forelagt borgerne. Ved således at tage nogle vigtige retningslinjer uden over for alle at have afklaret det princip, der dog burde styre dem, ville Europa-Parlamentet selv medvirke til at give borgerne dette beklagelige, men desværre berettigede indtryk af, at de europæiske sager behandles i mørke under dække af tekniske beslutninger, og uden at befolkningerne virkelig kender det endelige resultat af de tilsyneladende begrænsede foranstaltninger, som man anmoder dem om at garantere.
Inden man starter en ny debat om dette emne, så må man i hvert tilfælde være sikker på, at den nuværende opfattelse af Unionen, som er en sammenslutning af stater, der fortrinsvis kontrolleres af Rådet og de nationale parlamenter, ikke fungerer. Men man passer meget på med at kontrollere det.
Vi anmoder om, at man, inden man udvider den fælles beslutningstagning, i det mindste forsøger ærligt at reformere Unionens institutioner på grundlag af de nuværende principper, der endnu en gang er de eneste, der demokratisk er blevet accepteret hidtil. Vi anmoder om, at man begynder med at indføre gennemsigtighed i Rådets og Kommissionens akter, at man opretter et tydeligt hierarki af de europæiske og nationale normer, at man definerer en egentlig kontrol af subsidiariteten foretaget af medlemsstaterne, og at man forbedrer de nationale parlamenters kontrol med Unionens politikker. Når man har gennemført alle disse reformer, vil man kunne tale om andet, hvis de tilfældigvis ikke er tilfredsstillende.
Men det er ikke alt. Vi ser i denne sag indirekte to opfattelser af Europa støde mod hinanden: Opfattelsen af en føderal superstat, hvor Europa-Parlamentet, der er valgt ved strengt at følge en forholdsmæssig regel i forhold til befolkningerne - jeg taler om fremtiden - ville træffe beslutninger af lovgivningsmæssig art; og opfattelsen af nationernes Europa, hvor Europa-Parlamentet, der repræsenterer de forskellige lande på et ikke forholdsmæssigt grundlag, ikke får de vigtige lovgivningsmæssige beføjelser, der forbliver hos de nationale parlamenter.
Den overnationale opfattelse er urealistisk og farlig. Desuden vil man ved at skubbe os over mod den, kaste os ud i et andet system, et bastardsystem, der er helt ulogisk, en forsamling, der ikke ville overholde det fundamentale princip: En mand, en stemme, og som dog ville have ret til at træffe beslutninger af lovgivningsmæssig art. Vi tilbageviser kraftigt, hr. formand, dette absolutte kætteri ud fra et demokratisk synspunkt.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, trods ordførernes rådvildhed og den kendsgerning, at der lige nu hersker et negativt klima på regeringskonferencen, vil jeg gerne lykønske dem, fordi både hr. Bourlanges og hr. De Giovanni efter min mening har gjort et udmærket arbejde både med hensyn til selve betænkningen og med hensyn til den metode, man har fulgt. Det er kort sagt et meget fint arbejde, hvori man meget tydeligt ser den store forvirring og usikkerhed, der hersker i Fællesskabets retsorden, et arbejde, der desuden indeholder effektive og konstruktive valgmuligheder.
Dette område, nemlig begrænsningen af kompetencer, har altid været et meget vanskeligt og meget tørt område, men bag hele denne terminologiske og proceduremæssige jargon ligger intet mindre end de store centrale emner i vor tids europæiske politik, dvs. nødvendigheden af at bringe den folkelige repræsentation nærmere til borgerne på den ene side og nærmere til beslutningstagningens områder på den anden side.
Hvis noget mislykkes for os i dagens Europa, er det, fordi vi mangler disse led, dette område for folkelig repræsentation, som vi bør bringe nærmere, både til borgerne og til beslutningstagningens områder. Jo større fremskridt, vi gør med demokratiet i Europa, jo nærmere bringer vi beslutningstagningens område til folkets direkte repræsentanter, og dette har vi forstået at gøre på det regionale og nationale område indtil nu, men endnu ikke på det europæiske område.
Det er det, der er spørgsmålet. Kommissionen har fundet den bedste løsning med hensyn til det overordnede, dvs. udvidelsen af den fælles beslutningstagning til at omfatte hele lovgivningsområdet. Dette er imidlertid en slags overordnet erklæring, som ikke fører nogen vegne, som ordførerne bemærker, når vi virkelig skal til at afgrænse og konkretisere. Så bliver anvendelsen af de kriterier, som Kommissionen foreslår, upræcis og fører til, at man må foretage et valg, som ender med på den ene side at blive restriktivt og på den anden side lidt risikabelt, som ordførerne siger.
Det virker derfor, som om Kommissionen endnu engang indskrænker sig til at komme med en redegørelse, der ikke frembyder en effektiv løsning på problemerne. Endnu engang lykkes det ikke at fjerne den skjulte frygt for, at man på den nye regeringskonference skal give Europa-Parlamentet nye beslutningsbeføjelser, og man fratager det andre beføjelser. Som bevis herpå kan man se det pågældende udvalgs mening om denne betænkning.
Jeg synes oprigtig talt, at der stadig er for megen forsigtighed og frygtsomhed, og i sandhedens time mangler der dristighed i Kommissionens konkrete oplæg.

Bourlanges
Hr. formand, jeg vil bare gerne sige det, som Fernand Herman sikkert ville have sagt, hvis han var her og navnlig svare vores kollega og min ven, hr. Berthu.
Jeg vil gerne sige, at han er ikke loyal, det er ikke normalt at sige, at det forslag, som vi forsvarer, er et forslag til forstærkning af det integrerede Europa, en forstærkning af det føderale Europa. Man må i denne sag se, at vi foreslår ikke nogen yderligere udvidelse, ingen ændring af beføjelserne mellem Unionen og medlemsstaterne. Vi foreslår kun én ting, og den er vigtig, det er, at de beslutninger, der træffes inden for rammerne af Den Europæiske Union, træffes på en demokratisk måde efter aftale mellem ministrene i Rådet og folkets repræsentanter, Europas befolkninger, som er os. Det er det hele.
Hr. Berthu, De er ikke modstander af føderalismen, De er ikke den modstander af føderalismen, som De mener at være ved at bekæmpe denne betænkning, De er bare modstander af demokrati.

Oreja Aguirre
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg vil gerne begynde med at takke ordførerne oprigtigt for det omhyggelige og detaljerede arbejde, de har udført med hensyn til dette dokument, som Kommissionen har forelagt.
I denne forbindelse vil jeg gerne sige, at Kommissionen indtil nu har fremlagt nogle rapporter på regeringskonferencen, ikke mange, for vi syntes ikke, det var vores rolle. Vi spiller vores rolle i løbet af de forskellige møder, idet vi forsøger at nærme holdningerne til hinanden, men vi har ikke ment, at vi burde fremlægge et dokument, undtagen når det drejede sig om emner, vi anså for afgørende.
Vi har for eksempel gjort det, når vi har været forpligtet til det af selve Traktaten, når det drejede sig om beføjelser, såsom emner vedrørende civilbeskyttelse, turisme eller energi, og desuden med hensyn til to meget konkrete emner: Retlige og indre anliggender, hvor vi har udarbejdet en omfattende rapport, og den fælles beslutningstagning, som forekom os at være et afgørende emne.
Hermed være ikke sagt, at vi ikke kan udvikle os i tidens løb. Vi har udarbejdet en rapport, inden regeringskonferencen begyndte, og denne rapport har vi fremlagt ved begyndelsen af konferencen. Hermed være ikke sagt, at vi ikke kan beriges af de forskellige bidrag, Parlamentet kommer med, og de overvejelser, Kommissionen selv kan gøre sig i fremtiden.
Derimod vil jeg gerne sige, og jeg tror, vi alle er enige i, at den fælles beslutningstagning, således som den er beskrevet i Traktaten, har betydet et skridt fremad. Det oplever vi hver dag, og vi ved, at det bidrag, den fælles beslutningstagning har betydet, trods dens begrænsninger er et betydningsfuldt skridt sammenlignet med, hvad der stod i den tidligere udgave af Traktaten.
Til trods for, at det forholder sig sådan, er det dog klart, at den nugældende procedure er en ufuldkommen procedure, en kompliceret procedure og en procedure, der ofte er i ubalance på visse punkter, og som man derfor grundlæggende bør søge at forenkle. Men fremfor alt drejer det sig om en procedure, hvis anvendelsesområde efter vores mening var relativt begrænset og noget usammenhængende, og det er grunden til, at vi har ment, der måtte indføres nogle store og betydningsfulde ændringer.
Det spørgsmål, vi har bragt på bane, er derfor, hvordan man kan udvide den fælles beslutningstagning i respekt for to kriterier: Demokratikriteriet og effektivitetskriteriet. For os er svaret klart, nemlig at dette bør ske ved fuld deltagelse i lovgivningsprocessen, dels af Rådet og dels af Parlamentet. Og i denne forbindelse vil jeg gerne sige, at når hr. Berthu henviste til, at der er to opfattelser af Europa, så er det rigtigt, men der er også på en måde to legitimiteter, og jeg går ind for ideen om en dobbelt legitimitet. Der er én legitimitet for staterne og én legitimitet for folket. Staternes legitimitet er repræsenteret ved betydningen af de nationale parlamenters rolle, og folkets legitimitet er repræsenteret i dette Parlament.
Der er følgelig to aspekter, men de to aspekter er indeholdt i det, som mange af os mener er denne dobbelte legitimitet, og det må vi holde os for øje. Disse to legitimiteter kommer faktisk til udtryk i de to grene af den lovgivende magt, Rådet og Parlamentet.
Jeg vil også gerne sige, at når vi har prøvet at gøre noget ved emnet den fælles beslutningstagning, har vi måske ikke fundet den rigtige løsning, men jeg kan forsikre fru Izquierdo om, at udarbejdelsen af denne tekst naturligvis hverken har været med et restriktivt eller dristigt mål for øje. Desuden trøster det mig meget, at det ikke er den vurdering, hr. Bourlanges eller hr. De Giovanni har givet, for en af dem har sagt, at rapporten er en intelligent perspektivering, og har desuden påpeget det positive aspekt i den vision, der er indeholdt i Kommissionens forslag.
Under alle omstændigheder vil jeg gerne sige, at vi beriges meget af den kritik, De kommer med, vi vil tage den ad notam og forsøge at forbedre vores tekst ved hjælp af de forskellige indlæg fra Dem, mine damer og herrer. Vi sætter meget stor pris på disse indlæg og vil forsøge at blive klogere af enhver bedømmelse og kritik, positiv eller negativ.
Vi har søgt at finde en opskrift, der forsøger at undgå det, som kunne betyde - og hr. Bourlanges har sagt det udmærket - en ren og skær udvidelse af den fælles beslutningstagning til at omfatte de områder, der i øjeblikket henhører under samarbejdsproceduren. Vi synes heller ikke, det er tilstrækkeligt at gå over til fælles beslutningstagning, for så vidt angår de retsakter, der er vedtaget med kvalificeret flertal. Og en stillingtagen fra sag til sag synes vi heller ikke er en rigtig fremgangsmåde.
Hvad er det, vi har følt os fristet af, navnlig vi, der er romerrettens arvtagere? Muligvis har det været hierarkiet mellem de forskellige regler. Men vi, der er kommet på nært hold af lande som de anglosaksiske, har set, at det er en terminologi, man ikke forstår, og til trods for, at der på en vis måde er en slags skjult hierarki mellem reglerne, har vi ikke strengt fulgt kriteriet med hierarkiet mellem reglerne. Det, vi har gjort, er at opstille 4 kriterier, og vi har fået at vide, at disse kriterier måske kan suppleres og forbedres. Hr. De Giovanni og hr. Bourlanges har sagt, at det er begrænsede kriterier. Og det er der ingen tvivl om. Vi er gået ud fra de kriterier, at retsakterne er baseret direkte på Traktaten, at de er bindende, at de definerer de fundamentale elementer i en fællesskabsaktion inden for et præcist område, og at de har generel betydning. Er disse kriterier tilstrækkelige? Måske ikke. Men så beder vi Dem sige os, hvilke nye kriterier, vi kan tilføje. Hvad kan vi gøre mere? Det drejer sig ikke om at gøre noget, der bliver en stillingtagen fra sag til sag, men derimod om at se på de områder, hvor disse forskellige kriterier finder anvendelse. Altså går vi ud fra disse kriterier - som kan suppleres med andre - hver gang der skal tages stilling til, hvilket anvendelsesområde for den fælles beslutningstagning det drejer sig om, og vi ser på, i hvilket omfang kriterierne indgår i de forskellige områder. Det er det kriterium, vi har fulgt.
Hvad angår det stærke ønske om at garantere kohærens mellem budgetproceduren og lovgivningsproceduren, er vi enige i opskriften, således som den kommer til udtryk i det dokument, De har fremlagt, og jeg er også enig i, at Parlamentet har en vigtig funktion - man har ikke sagt det her i dag, men det er udtrykt i Deres dokument - vedrørende retlige og indre anliggender. Vi er helt enige heri, og det er det samme kriterium, vi har indført i Kommissionens dokument i forbindelse med en sag, som vi finder af vital betydning: Alt, hvad der er et forsøg på at gøre den tredje søjle til et fællesskabsanliggende, og fremfor alt nogle af dens fundamentale dele som f.eks. spørgsmål vedrørende visa, asyl, de ydre grænser, immigration og samarbejde på toldområdet, alt dette mener vi bør gøres til fællesskabsanliggender, og her skal Domstolen naturligvis spille en vigtig rolle, men også Parlamentet, det er helt klart.
Vedrørende de ubegrundede restriktioner i forbindelse med gennemførelsen - og jeg har taget dette ad notam - vil jeg komme med tre specifikke bemærkninger. Den første vedrører Den Økonomiske og Monetære Union og er blevet omtalt her i dag. Kommissionen har givet udtryk for sin prioritering af dette spørgsmål i rapporten. Og her har vi været alvorligt i tvivl. Vi var i tvivl om, hvorvidt fremgangsmåden med den fælles beslutningstagning var den rigtige fremgangsmåde, og på et tidspunkt overvejede vi, om man burde benytte en anden fremgangsmåde som f.eks. samarbejdsproceduren. Men hvis vi valgte samarbejdsproceduren, ville vi miste den ligevægt, der var opnået ved at afskaffe denne fremgangsmåde, og så havde vi kun den almindelige udtalelse, den samstemmende udtalelse og den fælles beslutningstagning tilbage. Derfor mente vi ikke, det var en god fremgangsmåde at gøre en undtagelse i tilfældet med Den Økonomiske og Monetære Union og bevare samarbejdsproceduren, og det er grunden til, at vi har valgt den vej, vi har, dog ikke uden megen tøven.
Desuden vil jeg gerne sige, at der er nogle meget værdifulde kriterier i Deres dokument, som jeg har taget ad notam, som jeg er enig i, og som vi vil tage med i vores egen arv. Parlamentets argument vedrørende stemmeret ved de europæiske valg finder jeg absolut relevant. Med hensyn til de nye rettigheder på borgerskabsområdet vil jeg gerne understrege betydningen af hr. De Giovannis indlæg, hvori han identificerer emnet fælles beslutningstagning med borgerskab. Jeg synes, det er meget vigtigt, og jeg vil tage dette kriterium til mig. Jeg er helt enig med ham. Jeg mener, at et af de grundlæggende mål for denne regeringskonference netop er, at borgeren igen skal spille hovedrollen. Og en af de måder, hvorpå borgeren kan opnå denne hovedrolle, er ved fælles beslutningstagning, netop i kraft af den dobbelte legitimitet, som jeg tidligere har omtalt.
Også med hensyn til spørgsmålet om konkurrence og helt konkret den meget intelligente måde, hvorpå man rejser spørgsmålet i forbindelse med artikel 87 og 94, finder jeg Parlamentets argumenter vedrørende disse artikler overbevisende, og jeg vil derfor medtage dem i de kriterier, der vil være fremherskende for Kommissionen.
Vedrørende Retten i første instans spørger jeg mig selv, om en samstemmende udtalelse ikke ville være at foretrække, da det drejer sig om et emne inden for det forfatningsmæssige område.
Til slut, hvad angår bekæmpelsen af svig, finder jeg også, at Parlamentets anbefaling har ramt plet. Det afhænger naturligvis af den forhandling, der bliver ført om dette punkt.
Jeg vil gerne komme med en sidste bemærkning angående EURATOM-traktaten. Jeg synes faktisk, det ville være logisk at anvende de samme principper på denne traktat, som vi ønsker at anvende på Fællesskabstraktaten, men jeg må spørge mig selv og Dem: Vil konferencen indlede en diskussion om denne traktat?
Alt i alt, hr. formand, udgør den fælles beslutningstagning et centralt element i Unionens demokratiske legitimitet. Og det synspunkt, Kommissionen foreslår, kan efter vores mening gøre det muligt at indføre denne legitimitet og samtidig opnå, at resultatet bliver mere enkelt og mere forståeligt. På denne måde vil befolkningerne i Unionen deltage gennem denne forsamling i udarbejdelsen af de regler, der berører dem direkte, og bedre forstå beslutningstagningsprocessen inden for Unionen. Vi er derfor åbne over for de ideer, vi har modtaget i dag, over for dem, De giver os i de nærmeste uger og måneder, og vi håber hermed, at en af de fundamentale dele af regeringskonferencen netop må resultere i en styrkelse af denne fælles beslutningstagning og følgelig i, at dette Parlament får den magt, det kræver, på lige fod med Rådet.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, jeg vil blot sige til kommissæren, at citatet ikke skal tilskrives mig, da det figurerer i tredje led i punkt 2 i Bourlanges-De Giovanni-betænkningen. Ligeledes er der i punkt 6 en anden henvisning til den restriktive karakter, men betragtningen »på samme tid risikabel og restriktiv« kan kommissæren finde i betænkningen, som han burde have læst.

Oreja Aguirre
Hr. formand, jeg har ikke alene læst den, fru Izquierdo, jeg har også omhyggeligt understreget den, men mine udtalelser refererede til de indlæg, vi har hørt i dag. Jeg håber ikke kun, at det ærede medlem og jeg har læst denne betænkning, men at det ærede medlem også har lyttet til det, der her er blevet sagt af ordførerne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Behandling af asylsager
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0315/96) af d'Ancona for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om Rådets resolution om mindstegarantier for behandling af asylsager (5585/95 - C4-0356/95).

d'Ancona
Hr. formand, kære kolleger, sidste år i juni vedtog Rådet en resolution om mindstegarantier for behandling af asylsager. En resolution, hvis vigtigste mål var at harmonisere asylprocedurerne i alle medlemsstater. I aften vil Europa-Parlamentet undersøge denne resolution nærmere. Hvad er indholdet, hvilken retlige status har denne resolution, og på hvilken politisk og samfundsmæssig baggrund blev denne tekst vedtaget? Lad mig begynde med sidstnævnte spørgsmål.
Flygtningeproblemets karakter er af meget forskellige grunde ændret siden 1951, året, hvor Genève-konventionen om flygtninge blev udarbejdet. Katastrofer og krige, undertrykkelse eller hungersnød, alt dette fik antallet af mennesker, der var på flugt, til at stige stærkt. UNHCR tager sig af omkring 26 mio flygtninge, og andre 26 mio mennesker er inden for deres eget område flygtet fra hus og hjem. I forhold til disse 52 mio er det antal, som anmodede om asyl i Europa, i Vesteuropa, egentlig meget begrænset, hvilket ikke betyder, at man i slutningen af 80'erne og i begyndelsen af 90'erne bl.a. på grund af krigen i Jugoslavien ikke også i Europa blev konfronteret med en hurtig stigning i antallet af asylansøgere.
Medlemsstaternes regeringer reagerede med det samme herpå. Betingelser for ophold blev skærpet, og mulighederne for udvisning blev udvidet. Disse foranstaltninger medvirkede til, at antallet af asylansøgninger i Vesteuropa faldt med 60 % i forhold til rekordåret 1992, men det har ikke ført til en mindre restriktiv strategi. Tværtimod, skærpelsen af politikken i én medlemsstat fremkalder det samme i andre, såsom aftaler om åbenlyst grundløse asylansøgninger, sikkert modtagertredjeland og det såkaldte sikre hjemland. Denne nedadgående spiral med stadig større begrænsning har styrket kravet om en fælles europæisk asylpolitik.
Man kan derfor glæde sig over, at Rådet i 1995 fremkom med en resolution med henblik på harmonisering af asylpolitikken. Mindre begejstrede er vi over den måde, hvorpå denne resolution kom i stand. Igen har man forsømt at orientere Parlamentet, hvilket er forpligtet og i strid med artikel K.6 i Maastricht-Traktaten, medens Rådet heller ikke respekterer UNHCR-henstillingerne.
Desuden er den slags resolutioners retlige status uklar. Europa-Parlamentet har også tidligere anmodet om klarhed på dette punkt. Netop fordi denne pseudo-lovgivning viser det demokratiske underskud: Hverken de nationale parlamenter eller Europa-Parlamentet kan udøve kontrol på denne måde.
Så vil jeg sige noget om denne resolutions indhold. Hvad man i den forbindelse lægger mærke til som det første, er tekstens modstridende karakter. I resolutionen opføres der en række væsentlige principper om asylret, men disse undermineres i samme tekst ved at tillade undtagelser. Således bliver med princippet om det sikre modtagertredjeland retten til ikke-afvisning sat under pres, og anvendelsen af en liste over sikre hjemlande bringer retten til en individuel bedømmelse af asylansøgningen i fare.
Endvidere giver det anledning til bekymring, at resolutionen lader den praksis fortsætte, at asylansøgninger stadig oftere afvikles ved grænsen. Det er positivt, at rådsresolutionen lægger vægt på kvindelige asylansøgeres specifikke stilling, det synes jeg virkelig er positivt. Men desværre lever resolutionen heller ikke på dette punkt op til forventningerne. Der mangler f.eks. en passage, hvori den ret er fastlagt, at kvindelige asylansøgere uafhængigt af deres ægtefæller kan indgive en asylansøgning.
Rådsresolutionen, som vi i dag taler om, skuffer. Den indeholder ikke nogen bindende ret og giver medlemsstaterne frihed til i rigt mål at anvende muligheder for at omgås den. Et minimum, som der er undtagelser for, er ikke længere et minimum. Derfor må denne resolution efter min gruppes opfattelse ikke forblive uændret. Foruden et beslutningsforslag fra Europa-Parlamentet kan forslaget fra kommissær Gradin om på kort sigt at fremkomme med en konvention om asylpolitikken medvirke til den forandring, som vi ønsker.
Til sidst en bemærkning om de ændringsforslag, som der skal stemmes om i morgen. En række af dem vil vi overtage, men der, hvor adgangen til asylproceduren for den enkelte drages i tvivl, og hvor retten til ikke-afvisning kommer under pres, holder vi os til de internationale aftaler, således som disse bl.a. er fastlagt i Genèvekonventionen og den europæiske menneskerettighedskonvention. Vedholdenhed på disse punkter opmuntres der desuden til af UNHCR og de ikke-statslige organisationer såsom Amnesty International, Human Right Watch og det europæiske flygtningeråd.

Zimmermann
Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger, debatten i dag om beslutningen om mindstegarantier for behandling af asylsager kommer efter min mening halvandet år for sent. Asylpolitikken er et af de vigtigste aspekter i den tredje søjle, idet den hænger tæt sammen med menneskerettighederne, for eksempel retten til liv og sundhed. Derfor skulle Europa-Parlamentet ifølge EU-traktatens artikel 6 være blevet hørt, og der skulle være taget behørigt hensyn til dets meninger, før Rådet vedtog resolutionen. I stedet har vi nu bagefter kun mulighed for at udtale os ved hjælp af en glimrende betænkning fra min kollega, fru d'Ancona.
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder kritiserer dog ikke kun denne fremgangsmåde, men også, at Rådet har besluttet at fremme harmoniseringen af asylproceduren ved en folkeretligt ikke-bindende retsakt. Vi kræver derimod, at dele af den tredje søjle, som asylpolitikken også hører til, bliver gjort til et fællesskabsanliggende ved revisionen af Traktaten. Kun sådan kan Parlamentet udøve sin demokratiske medvirken og kontrol. Den foreliggende resolution forfølger i al væsentlighed det mål at garantere asylansøgere de samme procedurer i alle medlemsstater. Dette mål modtages i princippet med glæde. Men når vi ser på resultatet, er Rådets resolution kun en sammenfatning af garantier efter den laveste fællesnævner. Den indeholder nogle generelle principper, som kan fortolkes, men indeholder også mange enkelte undtagelsesordninger.
På grund af de mange undtagelser opstår der inden for Den Europæiske Union risiko for asyldumping. Enkelte medlemsstater kunne påberåbe sig undtagelser, som er indeholdt i resolutionen, men som de endnu ikke har anvendt. Denne risiko skal bestemt afværges.
Et særligt problem udgør de asylansøgninger, der betegnes som åbenbart grundløse. I disse tilfælde får asylansøgeren ikke adgang til proceduren.
Jeg opfordrer medlemsstaterne til at tillade enhver ansøgning om asyl individuelt, videregive den til de respektive centrale myndigheder og sikre, at den behandles dér.
Konceptet med sikkert hjemland og sikkert modtagertredjeland indebærer, at asylansøgere bliver sendt videre. I tilfælde af formodet sikkert hjemland kan dette indebære fare for liv og lemmer. I såkaldt sikre modtagertredjelande er asylansøgeren ikke altid sikret adgang til asylproceduren. Derfor opfordrer jeg medlemsstaterne til at få garanti fra hjemlandene om, at der ikke er fare for ansøgerens liv, helbred og frihed, eller til at få en garanti fra modtagertredjelandet om, at asylsansøgerne vil blive behandlet fair. Begge former for garantier skal være afgivet skriftligt.
Tyskland har i begge de nævnte tilfælde spillet en vigtig rolle. Jeg ville derfor gerne have spurgt rådsformandskabet, hvis det havde været til stede, hvad det siger til, at den tyske forfatningsdomstol i sin asylafgørelse af 14. maj i år har givet forbundsregeringen et betydeligt spillerum til at bestemme, hvilke lande der kan betragtes som sikre hjemlande.
Der er grund til at frygte, at dette spillerum også bliver brugt ved fastlæggelse af sikre modtagertredjelande. Hvordan ser formandskabet på det faktum, at forfatningsdomstolen ikke forpligter den tyske regering til at indhente alle informationer og træffe en kontrollerbar afgørelse, når den skal finde ud af, om en bestemt stat juridisk og de facto iagttager og forsvarer menneskeværdigheden og menneskerettighederne, om den altså i henhold til asylretten kan betragtes som en stat, hvor der ikke foregår forfølgelse?
Jeg vil gerne tilføje en bemærkning i anledning af dagen for Barnets Rettigheder og 50-årsdagen for oprettelsen af UNICEF. Vi har i dag talt om børn, som er på flugt. Netop uledsagede børn har brug for vores beskyttelse og for muligheden for at indgive en selvstændig asylansøgning.

Lulling
Hr. formand, jeg glæder mig naturligvis over, at konklusionerne fra Udvalget om Kvinders Rettigheder er blevet overtaget om ikke ordret så i det mindste med hensyn til substansen af flertallet i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender.
Udvalget om Kvinders Rettigheder er for eksempel glad for Rådets beslutning om mindstegarantier for behandling af asylsager, fordi den er et vigtigt skridt henimod medlemsstaternes definition af fælles procedurekriterier for behandling af asylansøgere. Vi befinder os således et godt stykke ad vejen mod standardisering af asylpolitikken i Den Europæiske Union.
Jeg har allerede sagt, at vi glæder os over, at vores ændringsforslag er blevet overtaget af flertallet af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender - jeg vil gerne takke det herfor. Jeg er også helt tilfreds med at konstatere, at på nær ét, nemlig ændringsforslag 7, er der ingen ændringer, der vil svække indholdet af punkt 23-31 i beslutningen, der gengiver mine konklusioner. Jeg er taknemmelig over for kollegerne i min gruppe, der i deres ændringsforslag 32 har gengivet den anden konklusion efter min mening, der ikke findes i den tekst, som udvalget har fastholdt.
De har således foran Dem en overvældet ordfører for udtalelsen, der naturligvis håber, at regeringerne og medlemsstaternes parlamenter vil tage højde for disse ændringsforslag, når de behandler gennemførelse af mindstegarantier for asylsager. For det er nødvendigt at anerkende asylretten for kvinder og piger, der bliver diskrimineret på grund af deres køn. Den seksuelle vold må anerkendes som en form for tortur, for eksempel, brugen af voldtægt som krigsvåben, og visse landes traditioner, der er egentlige seksuelle lemlæstelser. Kvinderne skal selv kunne indgive en anmodning om asyl, kvinderne skal have deres egen juridiske status for at undgå, at de mister deres rettigheder i tilfælde af ægtefællens død, skilsmisse eller separation. Alt dette skal være tydeligt, men det har været nødvendigt at præcisere det, og jeg håber, at Parlamentet vil følge os.
Hvad angår de andre partier i fru d'Anconas betænkning, vil jeg følge min gruppe, for jeg mener ikke, at der for eksempel kan være tale om at give asyl til borgere fra tredjelande, der ikke forfølges politisk i deres land.
Hr. formand, det var det, jeg ville sige som ordfører for Udvalget om Kvinders Rettigheder, og jeg håber, at Parlamentet vil følge os og ikke glemme kvinderne, der også har ret til mindstegarantier i forbindelse med asylsager. Og jeg har gjort det »kortere«, hr. formand, end min taletid.

Schulz
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil starte med på vegne af vores gruppe at takke fru d'Ancona for hendes betænkning, som har været vanskelig, fordi den behandler et af de mest komplicerede politiske emner inden for Den Europæiske Union. Jeg vil derfor også nævne, at jeg ikke deler den fornemme tilbageholdenhed, som fru d'Ancona i sin tale har vist over for Rådet. Jeg vil sige det lige ud, at Rådet, specielt hvad angår asyldebatten i Parlamentet, igen har udvist en helt uberettiget arrogance over for Parlamentet!
I henhold til artikel K.6 i Maastricht-traktaten skal Parlamentet høres, dog kun om de vigtigste aspekter af de europæiske indre anliggender. Jeg spørger mig: Hvis ikke asylret hører til de vigtigste aspekter, hvad gør så? Vi erfarer gang på gang, at vigtige indre anliggender, som bringer befolkningen i vores medlemsstater i kog, fremprovokerer politiske konfrontationer af hidtil ukendt dimension. Medlemsstaternes regeringer, repræsenteret af Ministerrådet, mener at kunne straffe os, Europa-Parlamentet, der er Den Europæiske Unions eneste institution, der er legitimeret ved frie og direkte valg, med at vise foragt. For at sætte trumf på denne holdning er Rådet i aften ikke engang til stede. Jeg spørger, hvor bliver de i grunden af? Det er sent, måske er de i restauranten. Det er sandelig uhyggeligt, at Rådet ikke deltager i en sådan debat. Det er betegnende, at de til deres eget udkast konsulterer UNHCR for derefter at negligere alle FN-flygtningekommissærens råd.
Det er ligeledes betegnende, at Rådets sessioner i K.4-udvalg og i dets underordnede organer, CIREA eller CIREFI, altid foregår bag lukkede døre. Asylretten, et essentielt politisk spørgsmål i Den Europæiske Union vedrører åbenbart ikke offentligheden eller Europa-Parlamentet. Jeg synes, at vi ikke længere kan lade os byde dette. Vi skal sige åbent, hvordan Rådet har forholdt sig ved debatten i dag og under hele forberedelsen til debatten også i udvalget og ved interessen for d'Ancona-betænkningen. For mig er det at træde demokratiet under fode.
Ved Hedy d'Anconas betænkning skal man tænke på, at vi med denne debat rører ved en nerve i den europæiske politik. Det drejer sig nemlig om spørgsmålet, hvordan Den Europæiske Union som et fællesskab, der ikke kun har til hensigt at realisere det indre marked og sikre store virksomheder ubegrænset profit, men også som målsætning påberåber sig iagttagelse af de grundlæggende rettigheder i verden, i fremtiden - selv på et minimalt plan - har tænkt sig at behandle den grundlæggende ret, som forpligter de statslige, også internationale overstatslige instanser til at beskytte mennesker mod forfølgelse og ikke afvise dem ved døren, som er truet på liv og lemmer på grund af herkomst, race, religion, hudfarve eller etnisk tilhørsforhold, når de selv bugner af rigdom. Men det er målet med den asylpolitik, mange medlemsstater og tilsyneladende, når jeg læser Rådets forslag, også Den Europæiske Union, i det mindste Ministerrådet, anvender.
Sikre hjemlande er et meget vigtigt punkt i den debat, vi skal føre. Jeg er stemt for, at vi drøfter, hvad der er et sikkert hjemland. Hedy d'Ancona har udtænkt konkrete ideer om det. Det kan ikke accepteres, at afgørelsen om, hvad der er et sikkert hjemland, kun træffes alene af medlemsstaternes regeringer og kun på grundlag af de respektive taktiske indenrigspolitiske eller diplomatiske overvejelser. I definitionen af et sikkert hjemland skal også indgå erfaringer fra menneskerettighedsorganisationer, som arbejder på stedet, og erfaringer fra FN's flygtningehøjkommissær. Ellers kan en sådan liste ikke opstilles, og den skal, når asylretten bliver til et fællesskabsanliggende, være demokratisk kontrollerbar - så vidt muligt af Europa-Parlamentet.
Med hensyn til sikre modtagertredjelande mener jeg, det skal kunne kontrolleres - også af os, f.eks. også ved kontraktlige forankringer i associeringsaftaler - om de grundlæggende mindsterettigheder, som vi forventer skal overholdes, for at et land kan betegnes som sikkert modtagertredjeland, også rent faktisk bliver iagttaget og garanteret dér.
d'Ancona-betænkningen fører ikke til nogen exceptionelt god europæisk asylret, hr. formand, selvom alle Hedy d'Anconas forslag skulle blive accepteret. Men hvis Rådet blot kunne bekvemme sig til at tage højde for fru d'Anconas forslag, så ville de fejl, det hidtil har begået, være mindre graverende.

Nassauer
Det er sandt, at der er grund til at klage over den måde, Rådet inddrager os i arbejdet på. Jeg vil for så vidt ikke modsige hr. Schulz' bemærkninger og vil henholde mig til dem, omend ikke med hans ordvalg eller lydstyrke. Men jeg kan bruge tiden til noget andet, nemlig til det, det i sidste ende kommer an på, nemlig indholdet. Hvilket indhold taler vi om? Europæerne har brug for en fælles asylret, og det er der tre grunde til.
Siden Dublin-aftalen anerkender medlemsstaterne hinandens asylafgørelser. Det vil altså sige, at en asylansøger, som anerkendes i Tyskland, anerkendes også som politisk flygtning i Frankrig. En asylansøger afvist i Frankrig får heller ikke i Tyskland en fornyet asylbehandling. For at vi i Tyskland kan acceptere en afgørelse truffet i Frankrig, må vi naturligvis være med til at drøfte, hvad der er årsag til en anerkendelse eller afvisning i Frankrig. Det vil sige, mine damer og herrer, at vi i Europa nu i det mindste har brug for fælles grundprincipper i både den materielle asylret og asylprocedureretten. Dette har vi også brug for, nu hvor grænsekontrollen ved de indre grænser fjernes og der opstår stadig mere fri bevægelighed. Vi har også brug for det, fordi der, som det også blev bekræftet ved debatten fra før, er bred enighed om at gøre store dele af den tredje søjle til et fællesskabsanliggende, i hvert fald hvad angår asylretten.
Hvis man for det første accepterer dette som en nødvendighed og for det andet accepterer, at man ikke i ét skridt kan nå hele målet, nemlig en totalt harmoniseret europæisk asylret, hvilket jo ville være helt urealistisk, så er Rådets resolution om mindstegarantier ved asylproceduren et velkomment og fornuftigt skridt. Jeg modtager i hvert fald denne indstilling fra Rådet med stor glæde på PPE-gruppens vegne. Det ville være urealistisk at forvente slutproduktet stort set efter første skridt. Der er god mening i først i en uforbindende indstilling at skabe klarhed over, hvordan en fælles asylret kunne se ud, og så overlade det til medlemsstaterne at omsætte det til national lovgivning og senere indgå en aftale, som er juridisk bindende. Det er imod al erfaring og i øvrigt også enhver analyse af den politiske situation i Europa at forvente, at det alt sammen sker på én gang, og bag kritikken, som har været rettet mod, at bestemmelserne ikke er juridisk bindende, overses det helt, mine damer og herrer, hvad der allerede ligger i denne indstilling fra Rådet af virkelig vægtige juridiske fremskridt: Klare regler for asylproceduren, anerkendelse af, at der også ved åbenbart ubegrundede asylsager skal være mulighed for at appellere, hvilket i mange tilfælde hidtil slet ikke har været muligt, og den kendsgerning, at afgørelser med hensyn til appelret træffes af uafhængige instanser.
I grundlaget for rådsindstillingen er der tre begreber, der mangler: De sikre modtagertredjelande, de sikre hjemlande og behandlingen af åbenbart ubegrundede asylsager. Der kan ikke herske tvivl om, mine damer og herrer, at en human asylret ikke er mulig i Europa uden anvendelse af disse juridiske instrumentarier. Derfor er vi nødt til at støtte såvel disse begreber som Rådets indstilling, hvis vi har fået en god rådgivning.

Van Bladel
Hr. formand, Hedy d'Anconas betænkning afspejler engagement i sagen. Med rette opfordrer den til bedre garantier for asylprocedurer, og med rette er konklusionen, at strategien på grundlag af Rådets mindstebetingelser ikke er tilfredsstillende. Den såkaldte byrdefordeling inden for EU er mislykket. Medlemsstaterne skubber byrderne videre til hinanden, og derfor er et skridt i retning af harmonisering uundgåeligt. Kommissionens initiativ med hensyn til at nå frem til en konvention om asylpolitikken er en god idé; en rammeordning på grundlag af Genève-konventionen om flygtninge kan være en mellemløsning. Meget vigtige ved gennemførelsen af asylprocedurer er fortsat de garantier, som retsstaten giver i den forbindelse. I Nederlandene f.eks. kan en afvist asylansøger ikke længere appellere til en højere retsinstans. Det er foruroligende. Således skete det for nylig, at en surinamsk asylansøger, som havde været i Nederlandene i seks år, blev udvist af landet efter at være blevet brugt som meddeler af politiets efterretningstjeneste. Sådanne sager må ikke ske i en retsstat. Jeg er yderst positiv over for denne betænkning, men hvis medlemsstaterne ikke drager nogen konklusioner deraf, forbliver det spildte kræfter. Det nederlandske formandskab skal i den kommende tid behandle harmoniseringen af asylprocedurerne.

Wiebenga
Jeg vil ikke sige noget ufordelagtigt om kommissær Kinnock, men jeg beklager dog, at kommissær Gradin, som er ansvarlig for dette område, ikke er til stede her under denne forhandling.
Parlamentets foreliggende beslutningsforslag kalder Rådets resolution om mindstegarantier for asylprocedurer »et godt udgangspunkt«, og derefter følger kritik. ELDR-Gruppen synes ligesom ordføreren, at indholdet af Rådets resolution i al almindelighed kan godkendes. Ordførerens kritik deler vi i en række henseender, men ikke over hele linjen. Hvad kan man udsætte på denne rådsresolution? I proceduremæssig henseende temmelig meget. Jeg tilslutter mig kritikken fremsat af fru d'Ancona, hr. Schulz, hr. Nassauer og andre.
Ordførerens beslutningsforslag kan vi støtte i hovedtræk. Jeg har et par bemærkninger derom. I forbindelse med mindstegarantierne for asylprocedurer må som altid flygtningekonventionen respekteres, pacta sunt servanda . Det må ved afvisning af asylansøgningen altid være muligt at appellere til en retsinstans. I al almindelighed må dette have en opsættende virkning, undtagen ved afvisning af en åbenlys grundløs asylansøgning. Men også i dette tilfælde må udvisningen af den afviste asylansøger kunne efterprøves ved retten. For at tydeliggøre beslutningsforslaget på dette punkt har jeg stillet et ændringsforslag.
Det foreliggende beslutningsforslag fra Parlamentet er i mine øjne temmelig uklart med hensyn til begrebet sikre lande, hvilket allerede er nævnt her. Jeg har indtryk af, at ordføreren afviser dette begreb, og det ville da være overraskende, for dette begreb er indført i hendes og mit fædreland af en regering, hvori hun var minister. Det er også accepteret af retten, bl.a. den tyske Forbundsforfatningsdomstol. Beslutningsforslaget må derfor forbedres på dette punkt, og jeg har stillet et ændringsforslag. Hvad der i hvert fald er tvingende nødvendigt med hensyn til de sikre lande, er, at medlemsstaterne når frem til en enslydende europæisk liste over sikre lande, som forelægges Parlamentet til bedømmelse.
På europæisk plan er der ikke gjort mange fremskridt med udviklingen af en virkelig europæisk asylpolitik. Det er derfor vigtigt, at vi her i Forsamlingen har udviklet et initiativ, som vil fremme tilvejebringelsen deraf. Min gruppefælle Brinkhorst har som ordfører for Budgetudvalget foreslået, at der indføres tre budgetposter med hensyn til flygtningene, fordrevne, som midlertidigt har fundet beskyttelse i Den Europæiske Union og politikken i al almindelighed. Dette er et signal om, at Parlamentet accepterer status quo, og jeg vil derfor bede Kommissionen om at nå frem til udviklingen af en virkelig kommunautær asylpolitik.

Moreau
Hr. formand, Rådets resolution om mindstegarantier for behandling af asylsager har fremkaldt forbehold og bekymringer hos De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninge samt i Det europæiske Flygtningeråd og Amnesty International. Det drejer sig virkelig om mindstegarantier, der desuden har undtagelsesmuligheder for de nævnte principper.
Denne resolution giver efter vores mening ikke tilstrækkelige garantier mod hjemsendelse af personer til lande, hvor de løber en risiko for at blive forfulgt. De udvisninger med charterfly, der har fundet sted i Frankrig og i andre lande, har desværre vist, at denne risiko på ingen måde var teoretisk. Betænkningen fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender foreslår flere ændringer, der giver flere garantier. Vi glæder os navnlig over, at vores ændringsforslag, der kræver anvendelse af Genève-konventionen på personer, der trues af visse grupper, når de offentlige myndigheder i deres land ikke kan garantere deres beskyttelse, er blevet integreret heri. Det er navnlig tilfældet med de algierske demokrater, mænd og kvinder, der trues med døden af de fundamentalistiske kommandostyrker, der fortsætter deres grusomme mord.
Jeg bemærker, at betænkningen med rette udtaler sig imod regeringernes udfærdigelse af lister over de såkaldte »sikre oprindelseslande«, hvorom man ifølge loven kan frygte, at de ikke giver tilstrækkelige sikkerhedsgarantier for asylansøgerne.
Når der ved indgangen til det 21. århundrede foregår så mange krige, spændinger og grusomheder i så mange lande, udgør modtagelsen og beskyttelsen af personer, hvis eget liv af og til er i fare, ofte på grund af deres mening, elementer af civilisation, som Parlamentet skylder sig selv at forsvare.
Den særlige situation for kvinder, der i visse lande udsættes for vold, lemlæstelser og tvang i strid med menneskerettighederne, må tages i betragtning. I modsætning til et Europa som et fort, der er fordybet i sig selv og viderefører uligheder og diskrimineringer, forsvarer vores gruppe opfattelsen af et Europa baseret på solidaritet, respekt for den menneskelige værdighed og på samarbejde for at trænge underudviklingen, elendigheden og barbariet tilbage!

Roth
Hr. formand, kære interesserede kolleger, god aften hr. Nassauer, tak, Hedy, for din pæne betænkning, hvori der gøres forsøg på at definere en liberal og human flygtningepolitik. Der er nu nok forskel på min og din og så hr. Nassauers definition af human. Men, hvordan opnås overhovedet en fælles europæisk asylprocedure? Det fungerer sådan: EU's medlemsstater - dvs. justits- og indenrigsministrene - sætter sig sammen, og hver af dem finder den skrappeste asyllov i deres eget land frem, kaster den på forhandlingsbordet, og så forhandles der frem og tilbage. De paragraffer, som synes for generøse - sorteres fra, og resten sammenfattes så i en resolution under betegnelsen: Mindstegarantier for behandling af asylsager.
Dette sker bag lukkede døre - det er allerede blevet sagt - i klanen, hvori repræsentanterne fra de nationale udøvende myndigheder forvandles til en europæisk lovgivende magt. Europa-Parlamentet lader man stå udenfor, idet en demokratisk offentlig kontrol er et forstyrrende element i dette system. Denne slags mindstegarantier, som er resultatet af en sådan fremgangsmåde, sikrer, at der ikke er megen flygtningebeskyttelse tilbage. Her har vi et eksempel på, hvordan også EU-flygtningepolitikken forsøger at sabotere de gældende konventioner såsom Genève-flygtningekonventionen eller menneskerettighedskonventionen med næsten alternative konventioner. Det altid samme princip kunne betegnes som enighed om den mindste fællesnævner; sagt på en mere drastisk og rigtig måde er det egentlig udtryk for at overgå hinanden i lurvethed. Harmonisering er her ikke ensbetydende med liberale tiltag eller flere rettigheder til flygtninge, snarere fratagelse af deres rettigheder efter princippet: Enhver vasker sine hænder i uskyld, man udviser til næste land, som så tænker, nå ja, det andet land overholder nok konventionen, udviser ligeledes, videre og videre, indtil man kommer tilbage til hjemlandet, som netop er forfølgerlandet. Det er efter min mening ikke nogen europæisk model for en liberal og ærlig flygtningepolitik, som iagttager menneskerettigheder og de grundlæggende frihedsrettigheder. Menneskerettighederne skal også være udelelige for flygtninge. Endnu en gang tak, Hedy, for din betænkning. Jeg er bare bange for, at den hos Rådet igen støder på døve øren.

Lööw
Hr. formand, i mit hjemland, og formentlig ikke kun dér, plejer det at blive fremført som en indiskutabel sandhed, at ethvert skridt i retning af en samordnet flygtningepolitik i Unionen nødvendigvis vil føre til en strammere og hårdere sådan. Det er et af de elementer, der indgår i argumentationen, når det påstås, at vi er ved at skabe et »Fortress Europe«. Når man læser denne betænkning, ser man, at det i hvert fald ikke bliver sådan, hvis Europa-Parlamentet får sin vilje igennem. Betænkningen indeholder klare krav om en konkret, retssikker og human behandling af asylsager. Med sådanne mindstegarantier mener også jeg, at den kan danne udgangspunkt for en fælles asyl- og flygtningepolitik. Men i så fald gælder det om, sådan som det også understreges i betænkningen, at harmoniseringen får et mere ambitiøst mål i stedet for blot at bygge på den laveste fællesnævner.
Samtidig er det absolut nødvendigt, hvis Unionens medlemslande gensidigt skal have tillid til den måde, hvorpå de håndhæver den frie bevægelighed for personer, at der er enighed om den svære grænsedragning mellem flygtningespørgsmål og spørgsmål om andre former for migration. Hr. formand, de senere års udvikling har kun bekræftet, hvad mange længe har påstået, nemlig at en manglende samordning blot resulterer i, at de enkelte lande forsøger at underbyde hinanden i flygtningepolitikken. Der opstår en nedadgående spiral hen imod en stadig mere nærig og snæver national lovgivning og praksis i de forskellige flygtningemodtagende lande. I virkeligheden er det således manglen på samordning, der fører til dannelsen af et »Fortress Europe«, ikke det modsatte. Derfor er det så vigtigt, at vi kan gå videre i den ånd, som denne parlamentsbetænkning er et udtryk for.

Roth
Hr. formand, jeg vil sige undskyld. Jeg har kun sagt goddag til de to store matadorer i denne debat. Det ligger mig fjernt ikke at sige goddag til Wilmya, ikke at ønske Anna eller Ilona og Michèle en god aften. Undskyld, men jeg var optaget af at komme ind på hr. Nassauers og hr. Schulz' indlæg.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, for det første vil jeg gerne takke fru Roth, fordi hun kalder mig »matador«. I Spanien ville vi have sagt »toreador«. Jeg vil også gerne slutte mig til den kritik, der er fremkommet fra tidligere talere med hensyn til den mangel på respekt, Rådet har udvist ved ikke at konsultere Parlamentet ved udarbejdelsen af denne beslutning. Rådets systematiske fravær, når der forhandles så betydningsfulde sager, er også et brud på den interinstitutionelle ligevægt. Interesserer det ikke Rådet høre, hvad Parlamentet siger? Derfor beder man ikke om vores mening, hvilket er i modstrid med bestemmelsen i artikel 6 i Traktaten, og derfor er ingen medlemmer af Rådet til stede her i dag.
Hr. formand, ud fra dette vil jeg komme med to betragtninger. Den første vedrører debatten om at gøre asylretten til et fællesskabsanliggende. Hver gang Rådet behandler spørgsmål i forbindelse med emigration og asyl, ser man klart det dybe modsætningsforhold, der kendetegner hele den europæiske integrationsproces i den tredje søjles politikker, for vi er alle - også Rådet - klare over, at disse problemer berører os alle i fællesskab, og kun i fællesskab kan de tackles effektivt. Derfor er det logisk, at man ikke forstår tilbageholdenheden, frygten og det smålige i de aktioner, som Rådet foretager. Derfor kræver denne forsamling endnu en gang, stillet over for beslutninger som den, vi i dag beskæftiger os med, harmonisering, dvs. vedtagelse af akter, der har direkte og bindende juridiske konsekvenser i medlemsstaterne.
Min anden overvejelse, hr. formand, er koncentreret om begrebet garanti som element i retssikkerheden. Hvis Europa betyder noget, ville dette begreb med Koshakers ord være en retslig tradition forankret i opfattelsen af individet som borger, som centrum for rettigheder. Rettigheder, der skal svare til de garantier, som loven fastsætter for deres udøvelse, ellers bliver de slet og ret til formelle erklæringer uden indhold.
Alle disse garantier får større betydning, hvis det er muligt, i de tilfælde, hvor retsordenen stilles over for en person i en særlig prekær situation, og dette er tilfældet med asylsøgeren. Garantierne skal have første prioritet, skal give effektiv beskyttelse til dem, der med rette kræver denne asylret. Med rette , fru Roth. Med rette , hr. Schulz. Men selvfølgelig skal man også fare strengt frem imod dem, der forsøger at udnytte systemet ved at omgå loven. I denne forbindelse indebærer det kriteriefællesskab, som denne beslutning fastsætter, for så vidt angår de tre grundlæggende spørgsmål, der er kommenteret i tidligere indlæg - et sikkert tredjeland, oprindelseslandet og de åbenbart ubegrundede krav - et vigtigt skridt, hvis betydning man ikke bør underkende.
Europas rolle, hr. formand, i dette frygtelige asylspørgsmål er baseret både på knæsættelsen af menneskerettighederne - som grundlag for vores kultur - og på de garantier, vores retsorden fastsætter for deres udøvelse.

Sierra González
Hr. formand, det udkast til resolution vedrørende asylretten, som d'Anconabetænkningen handler om, er udtryk for Rådets gode hensigter med hensyn til at etablere passende beskyttelsesmekanismer for flygtningene. Dette ønske har udmøntet sig i en udformning af nogle formodede ensartede retsgrundlag, ud fra hvilke medlemsstaterne vil kunne behandle asylansøgninger. Alt dette er meget prisværdigt. Hvem kan være uenig heri? Spørgsmålet er, at hvis vi ser på indholdet af resolutionen, udtrykker den blot gode hensigter. Med resolutionen i hånden kan man spørge: Hvordan skal man garantere en passende beskyttelse, som desuden er fælles og respekterer de humanitære traditioner i denne del af verden og Genèvekonventionen af 1951, når der ikke findes bindende lovbestemmelser, og når man desuden indrømmer medlemsstaterne vidtgående adgang til undtagelsesmuligheder i deres nationale lovgivning?
Og med hensyn til formen - ikke kun indholdet - er der ikke grund til at føle sig mere tilfreds. Den af Rådet valgte fremgangsmåde til gennemførelse af resolutionen, som har unddraget sig Parlamentets kontrol og retslig kontrol, er uacceptabel. Med indførelsen af lister over sikre oprindelseslande forsvinder pligten til individuel vurdering af hver enkelt asylansøgning, og man forhindrer en detaljeret betragtning af ansøgernes forhold og bryder med det retsprincip, at rettighederne er individuelle. Der er grund til at tvivle på effektiviteten af dette retsmiddel, og det kan tilmed have forkerte virkninger, som man ikke har tænkt på. I hvert fald udgør dette instrument ikke nogen retslig barriere mod fordomme og fremmedhad. Hvad der selvfølgelig fortjener bred støtte, er fru d'Anconas seriøse og stringente betænkning.

Amadeo
Hr. formand, fastlæggelsen af proceduren for indgivelse af asylansøgninger er et levende aktuelt problem og kræver givet særlig opmærksomhed fra Unionens side. Rådet har vedtaget en resolution netop med henblik på at indføre ensartede procedurer i samtlige medlemsstater og give asylansøgerne processuelle garantier.
Den valgte fremgangsmåde har mange skavanker, og den forekommer os uacceptabel, både fordi EuropaParlamentet ikke er blevet hørt på forhånd, og fordi dens gennemførelse ikke er underlagt parlamentarisk kontrol og domstolskontrol, fordi den ikke indeholder nogen forpligtelse, og fordi dens retlige gyldighed alene er afledt af afgørelser truffet af eksekutivkomiteen ved FN's Flygtningehøjkommisariat.
Vi er af den opfattelse, at afslag på asylansøgninger i første instans på ny skal kunne indbringes for en domsmyndighed, og at princippet om, at klagen skal have opsættende virkning, skal anerkendes, dog således at ansøgeren skal kunne stille sikkerhed i forbindelse med sit midlertidige ophold og for, at han vil være til stede, indtil afsigelsen af den endelige dom.
Ligeledes er vi imod oprettelsen af en liste over såkaldt sikre lande. Det lyder for som en forhåndsformodning, og vi er overbevist, at den ikke kan udgøre en standard, fordi hver enkelt asylansøgning har sine egne karakteristiske træk og særegenheder, der unddrager sig enhver form for skematisering på forhånd. På den anden side skal der gives ansøgeren bestemte proceduremæssige garantier, der sikrer overholdelse af respekten for hans personlige rettigheder, som f.eks. brug af et for ham forståeligt sprog, og fastsættes en aldersgrænse, samt at der sker samme behandling af en ansøgning indgivet af hans ægtefælle.
Vi er ligeledes overbevist om, at der må gives asyl til de kvinder og børn, der kommer fra lande, der benytter lemlæstelse, voldtægt eller andre seksuelle overgreb som krigsvåben, eller som har en kulturtradition, der indebærer barbarisk forfølgelse på grund af køn.

Lindeperg
Hr. formand, vi taler i aften om asylret, og jeg har lyst til at stille et spørgsmål: Er asyl i dag stadig en ret? Nogle eksempler for nylig: En kvinde fra Zaire, voldtaget og slået i fængslerne i sit land, en jøde i Tadjikistan får tatoveret en Davidstjerne med en cigaret af sine bødler; disse mennesker får afslag på asyl i Frankrig, og flygtninge, i henhold til UNHCR, sendes endog tilbage til deres land. På dette område er grænsen for det utålelige overskredet, og jeg ved godt, at Frankrig ikke har monopol på det. Derfor spørger jeg: Er asyl stadig en ret i Den Europæiske Union for de forfulgte og en pligt for medlemsstaterne?
I denne sammenhæng tager Rådets resolution om et aspekt i asylretten, der vedrører mindstegarantier, udgangspunkt i en god fornemmelse, men de mange muligheder for undtagelse gør teksten tom og navnlig valget af et instrument, der ikke medfører nogen juridisk forpligtelse giver anledning til at mene, at man endnu en gang vil give sig selv god samvittighed på en billig måde. Hvad kan Europa-Parlamentet så gøre? Som sædvanlig, ikke ret meget.
Den tredje søjle forpligter, Parlamentet lader sin stemme høre gennem den fremragende betænkning af vores kollega, fru d'Ancona, og hendes helt nødvendige forslag til forbedring. Men det er ikke tilstrækkeligt at foreslå intelligente og konstruktive ting for at blive hørt. Og dette alarmråb risikerer endnu en gang at give genlyd i ørkenen. Rådet skal nok afholde sig fra at tage højde for det, da det ikke juridisk er tvunget hertil, og det har gennem længere tid fortolket artikel K. 6, således at det ikke behøver bekymre sig om Europa-Parlamentets udtalelser. Mine kolleger, navnlig hr. Schulz, er kommet med en meget fast hentydning hertil, og jeg vil ikke vende tilbage til det.
Nu mangler vi bare at få at vide, om forhandlerne i regeringskonferencen vil beslutte at udbedre denne situation og på dette punkt, hr. formand, vil jeg ikke risikere at komme med noget bud på fremtiden.

Deprez
Hr. formand, kære kolleger, fru d'Anconas betænkning består af mange positive punkter og også desværre, må jeg sige, af et vist antal negative punkter om aspekter, som jeg anser for væsentlige i asylpolitikken.
Jeg vil kun tale lidt om de positive punkter - fru d'Ancona og hendes kolleger har behandlet det i fuldt mål - jeg vil bare sige, at jeg er enig i indholdet med de præcisioner, der er givet i betænkningen, hvad angår forpligtelsen til individuel behandling af ansøgningerne, nødvendigheden af at garantere tilstrækkelige frister, styrkelse af kvinders og mindreåriges rettigheder, humanisering af procedurerne og krav om uddannelse af funktionærer til at behandle sagerne.
Men der er dog et punkt, hvor jeg, således som sagerne og betænkningen står nu, er uenig med indholdet, som vi har fået foreslået i dag. I virkeligheden accepterer fru d'Ancona og dem, der støtter hende, ikke at anerkende, at der er asylansøgninger, der helt tydeligt ikke er begrundede, og når hun ser ud til at acceptere dem, nægter hun at drage konklusionerne heraf på procedureplanet. Således afviser betænkningen for eksempel at støtte den bestemmelse i Rådets resolution, hvorefter medlemsstaterne konstaterer, at der ikke må være nogle juridiske eller faktiske motiver til at anerkende flygtningestatus til en ansøger, der er borger i en anden medlemsstat. Men det er dog elementært.
Den Europæiske Union er et retsfællesskab, det består af demokratiske lande, der pr. definition respekterer alle menneskerettigheder og grundlæggende friheder. Men hvordan vil vi kunne acceptere, at en belgisk borger i morgen ansøger om flygtningestatus i et naboland, om det er Frankrig, Holland eller Tyskland? Denne bestemmelse findes i Rådets tekst, ændringsforslaget foreslog at gentage den, og De har ikke vedtaget den, De har ikke støttet den. I samme ånd afviser De at anerkende begrebet sikkert land, eller De kan ikke lide det, uanset om det er et tredjeland eller oprindelsesland, derfor den næsten automatiske karakter af ansøgningerne, der tydeligt ikke er begrundede. Og selv i lige så tydelige tilfælde ønsker De at kræve opsættende virkning af anken mod en afgørelse om afvisning.
At der eksisterer sikre lande, det er efter min mening klart, der findes nogle rundt om os. Med hensyn til andre, navnlig i Afrika og i selve Europa, i Centraleuropa, i Østeuropa, i Asien og i Latinamerika må situationen undersøges kritisk, systematisk og kontradiktorisk, inden man anser et land for sikkert, der skal diskuteres demokratisk herom og periodisk igen laves undersøgelser, det er et både humanitært og demokratisk krav.
Asylpolitikken har til formål at yde hjælp til personer, der er truet af forfølgelse. Den kan ikke bruges som alibi hverken til at undslippe retsvæsenet i de demokratiske lande eller til at gøre det muligt for nogle at forbedre deres økonomiske situation på det personlige plan. Hvis betænkningen ikke skulle tage disse elementer i betragtning, vil jeg - og andre her sammen med mig - have de største vanskeligheder med at godkende den.

Mohamed Alí
Hr. formand, jeg vil ikke begynde mit indlæg uden først at lykønske fru d'Ancona med den strålende betænkning, hun har udarbejdet. Rådets udkast til resolution lider på trods af sine gode hensigter af en mangel, der forekommer mig fundamental, og som forvandler dette initiativ til værdiløst papir, for resolutionen indeholder ingen lovbestemmelser, der er bindende for medlemslandene, og den tillader dem at anvende undtagelsesbestemmelserne i deres nationale lovgivning.
Jeg synes derfor, det er vigtigt at vedtage Europa-Parlamentets beslutning, som efter min mening er et udmærket udgangspunkt, og jeg tilslutter mig med tilfredshed forslaget om at anmode Kommissionen om at forelægge et udkast til en asylkonvention, som harmoniserer de nationale lovgivninger, og hvori der i hvert enkelt tilfælde garanteres let adgang til asylproceduren, juridisk bistand, en retsgyldig undersøgelse af forholdene, en vurdering foretaget af specialister på området, mulighed for appel og en behandling, der tager hensyn til kvindens særlige situation.
Situationer som den, der opstod i juli måned, da et stort antal asylsøgere blev udvist, og de mest elementære rettigheder blev krænket, må ikke gentage sig inden for Den Europæiske Unions område.
Jeg vil også gerne understrege, at Den Europæiske Union bør tænke over den rolle, dens økonomiske forbindelser spiller for opretholdelsen af pseudodemokratiske regimer gennem økonomisk bistand og toldaftaler, og understrege det paradoks, at et ikke ringe antal asylansøgninger kommer fra borgere i disse lande.
Endelig burde denne forsamling begynde at forstå, at immigration af politiske og sociale grunde udgør et alvorligt problem for asylspørgsmålet, og således burde den satse beslutsomt på en virkelig aktion over for udlandet fra Unionens side, som kan bidrage til en tilbundsgående løsning af dette problem, som vi alle kender.

Oostlander
Hr. formand, hvis det er rigtigt, at vi i Europa lever i sådan noget som en jødisk-kristelig kultur, er det en selvfølge, at vi med stor omhu omgås dem, som vi vil kalde udlændinge, dem, som er flygtninge, i endnu højere grad når det drejer sig om flugt på grund af religiøs eller politisk forfølgelse, om virkelig fordrivelse på grund af racemæssige eller etniske kendetegn.
Ordet udlænding er i vor europæiske tradition et ord, som vi må passe overordentlig meget på. Det er særdeles ærgerligt, at offentligheden meget ofte lader, som om asylansøgeren egentlig er et besværligt element. Jeg tror, at betænkningen og diskussionen her i Parlamentet tager afstand herfra. Det forholder sig nemlig ikke således, at Europa så at sige i særlig grad plages af store grupper af asylansøgere, således siger man somme tider fra det yderste højre. For naturligvis ser vi det hver dag i aviserne, de store antal asylansøgere og flygtninge befinder sig uden for Europa og modtages også der eller lider under manglende modtagelse der.
Vi må således ikke overdrive det europæiske asylproblem. Jeg synes også, at det er vigtigt, at vi i fru d'Anconas betænkning også finder initiativer, for øvrigt også i diskussionen her, til en meget saglig strategi. Det drejer sig i den forbindelse om, at der faktisk sker noget. I sig selv er det udmærket, at Rådet i det mindste udfolder nogen aktivitet for ad den lidet lovende mellemstatslige vej alligevel at gøre noget ved en ordentlig harmonisering af asylpolitikken. Det er overordentlig vigtigt, fordi det i hvert fald styrker retssikkerheden for den asylansøger, som kommer til Europa, og denne retssikkerhed er en overordentlig vigtig sag.
Naturligvis forholder det sig således - og jeg tilslutter mig kolleger, som kritiserer Rådet og den måde, hvorpå det har behandlet dette spørgsmål - at forskellige ting skal omsættes til bindende ret. Det kan i øjeblikket kun være national bindende ret, så længe vi endnu ikke har integreret den tredje søjle ordentligt i Unionens andre procedurer.
Men lad os endnu en gang betragte det positivt, og i hvert fald ikke fra begyndelsen gå ud fra, at der sidder en forsamling forbrydere, som prøver at samle de allerdårligste regler for på den måde at skabe en dårlig, minimal asylpolitik for Europa. Jeg tror ikke, at det forholder sig således, selv om vi naturligvis som parlamentarikere af naturen er utilfredse, navnlig når vi er i opposition, og det er vi alle sammen.
Jeg synes, at fru d'Anconas betænkning er meget positiv, men jeg har også ligesom andre indvendinger imod, at hun gør modstand mod listerne over sikre hjemlande. Jeg tror, at det er overordentlig vigtigt, også for at forkorte asylprocedurerne, at vi ser positivt på muligheden for at have sådanne lister. Alle, som hver dag beskæftiger sig med at undersøge flugtberetninger, ved, hvor vanskeligt det er at betragte disse sagligt. Jeg vil egentlig gerne have, at fru d'Ancona under behandlingen af ændringsforslagene ikke forholder sig alt for negativt til muligheden for alligevel at bruge disse lister til at fremskynde proceduren temmelig meget. Det er noget, som navnlig den virkelige asylansøger har overordentlig stor interesse i.

d'Ancona
Hr. formand, jeg vil gerne tydeliggøre noget, som måske har skabt forvirring på grund af en bemærkning af hr. Wiebenga. Det forholder sig faktisk således, at jeg som minister var medansvarlig for indførelsen af begrebet sikkert tredjeland. Men det viser sig i praksis, og det står også således i betænkningen, at dette begreb ikke harmonerer med et helligt begreb inden for flygtningeretten, nemlig retten til ikke-afvisning. Hvis det forholder sig sådan, så har man pligt, også De, hr. Deprez, til at overveje sådanne begreber på ny, og ikke blot jeg gør det, men heldigvis også hr. Wiebenga, som i sin tid som national parlamentariker forsvarede den slags begreber, og som nu ligesom jeg med passende afstand ser på og er rede til at overveje dette på ny på grundlag af praktisk erfaring.

Neil Kinnock
Der er tidspunkter, hvor man beklager, at det kollegiale ansvar kræver, at man er stedfortræder for en kollega. Dette har ikke været et af de tidspunkter. Jeg har rent faktisk fundet diskussionen fascinerende - et spørgsmål, jeg under alle omstændigheder interesserer mig meget for. Jeg er fru Gradin, som desværre har uopsættelige opgaver andre steder, meget taknemlig for ikke at være til stede på nuværende tidspunkt. Jeg er også alle dem, der har deltaget i denne forhandling, meget taknemlig.
Som det vil være Parlamentet bekendt, gav EU-traktatens ikrafttræden anledning til forventninger om, at samarbejdet om retlige og indre anliggender ville blive intensiveret. I overensstemmelse hermed vedtog Det Europæiske Råd i Bruxelles i 1993 et program for 1994, hvori Rådet bl.a. blev anmodet om at vedtage en fælles aktion vedrørende mindstegarantier for behandling af asylsager. Efter halvandet års drøftelser blev der omsider opnået enighed om en resolution om spørgsmålet i Rådet i juni 1995.
I fru d'Anconas meget grundige betænkning, som er forelagt os i aften, kritiserer hun både den vedtagne procedure og indholdet i resolutionen. Jeg vil gerne kommentere begge dele.
For så vidt angår proceduren, har Kommissionen stor forståelse for fru d'Anconas bemærkning, som andre også har fremsat, nemlig at Europa-Parlamentet ikke blev hørt, inden Rådet vedtog resolutionen. Denne mangel var klart ikke i overensstemmelse med Kommissionens fortolkning af traktatens artikel 6, som klart fastsætter, at Europa-Parlamentet skal høres om de vigtigste aspekter af arbejdet i forbindelse med retlige og indre anliggender. Kommissionen deler også fru d'Anconas foruroligelse over, at Rådet har vedtaget et instrument, der ikke er retligt bindende. Vi er selvfølgelig klar over, at der er behov for forskellige former for samarbejde som led i den tredje søjle, og vi støtter klart også pragmatiske løsninger. Men vi er fortsat overbevist om, at såkaldte »blide« lovinstrumenter sjældent er hensigtsmæssige, når det drejer sig om retsprincipper. Sådanne grundlæggende principper drejer det sig helt klart om i dette tilfælde.
Endvidere er det klart ikke en resolution, som Det Europæiske Råd anmodede om, da det vedtog arbejdsprogrammet for 1994. Med hensyn til indholdet i Rådets resolution vil Kommissionen gerne understrege - som fru d'Ancona gjorde - at der er positive aspekter.
For det første omfatter aftalen en række grundlæggende principper, som skal overholdes som led i en fair behandling af asylsager, og det er opmuntrende. Vi glæder os navnlig over den klare bekræftelse af asylansøgernes rettigheder under sagsbehandlingen, retten til appel og retten til at forblive i værtslandet under asyl- og appelproceduren.
For det andet ser vi med tilfredshed på bestemmelserne om yderligere beskyttelsesforanstaltninger for uledsagede mindreårige asylansøgere og særlige bestemmelser for kvinder. Alle disse bestemmelser afspejler de grundlæggende principper, der er behov for som led i en fair behandling af asylsager. De er nyttige for medlemsstaterne og også for de stater, der søger om tiltrædelse af Unionen.
Alligevel er vi optaget af to grundlæggende problemer. For det første er der medtaget mange undtagelser i teksten med henblik på at dække de mange forskellige situationer, der findes i den nationale lovgivning. Resultatet er imidlertid, at dokumentet i højere grad ligner en beskrivelse af den aktuelle situation i medlemsstaterne og i mindre grad et forsøg på at udvikle en fælles strategi. Det er efter vor opfattelse mildest talt yderst beklageligt.
For det andet er det noget foruroligende, at undtagelserne vedrører det, der formentlig er de mest grundlæggende principper i resolutionen, navnlig retten til appel og appellens opsættende virkning. Jeg må sige, at Kommissionen deler bekymringen blandt ordføreren og adskillige medlemmer, som har talt om disse spørgsmål under denne forhandling.
Jeg må også sige, at kritikken af denne henstilling er et godt eksempel på grundene til, at Kommissionen mener, at samarbejdet om retlige og indre anliggender skal forbedres. Dette gælder ikke kun for asylspørgsmål. Samme slags problemer findes også på mange andre områder af samarbejdet om retlige og indre anliggender. Kommissionen har derfor opfordret til, at regeringskonferencen sørger for, at bestemmelserne vedrørende samarbejdet som led i den tredje søjle ses grundigt efter i sømmene. Dette synspunkt er blevet omsat til en række konkrete forslag. Vi har f.eks. foreslået, at målene for samarbejdet på disse meget følsomme områder fastsættes mere klart. Vi har også opfordret til en større effektivitet samt en bedre demokratisk og retlig kontrol.
Parlamentet vil være bekendt med Kommissionens holdning, nemlig at syv ud af ni emneområder, der er omfattet af kapital 6 i traktaten om Den Europæiske Union, derfor bør flyttes hen under den første søjle, og at kun politisamarbejdet og samarbejdet om strafferetlige spørgsmål bør forblive under den tredje søjle.
Det fremgår klart, at Kommissionens og Parlamentets holdninger til mange af disse spørgsmål nærmer sig hinanden. Det glæder mig at have haft denne lejlighed til igen at bekræfte dette. Jeg er fru d'Ancona og hendes kolleger taknemlig for deres vedvarende og konstruktive bestræbelser på at sikre ændringer og de nødvendige fremskridt på dette område.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Forbrugerbeskyttelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0355/96 af Florio for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Kommissionens meddelelse om en »Handlingsplan vedrørende forbrugernes klagemuligheder og bilæggelse af tvister på forbrugerområdet i det indre marked« (KOM(96)0013 - C4-0195/96); -A4-0354/96 af Verde i Aldea for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Rådets og Europa-Parlamentets direktiv om søgsmål med nedlæggelse af påstand om forbud inden for området beskyttelse af forbrugernes interesser (KOM(95)0712 - C4-0127/96-96/0025(COD)).
Florio
Hr. formand, for os ligger her i aften et forslag fra Kommissionen til en handlingsplan vedrørende forbrugernes klagemuligheder og bilæggelse af tvister på forbrugerområdet, som efter min opfattelse er af særlig betydning, idet den ikke blot drejer sig om forbrugernes umistelige rettigheder, der kræver særlig beskyttelse på fællesskabsniveau, men tillige om markedets egen skæbne, idet vi jo alle ved - og som det er vist i selve den Grønbog, Kommissionen har udarbejdet om problemet i 1993 - at der ofte er til tider uovervindelige vanskeligheder i forbindelse med beskyttelsen af forbrugernes rettigheder i grænseoverskridende tvister og mellem medlemsstaterne, hvilket lægger en formelig bremse på udviklingen af det indre marked.
Som et elementært eksempel kan jeg anføre, at man har beregnet, at den enkelte europæiske forbruger i dag for at opnå en erstatning på ca. 2.000 ECU, når han står over for en grænseoverskridende tvist, må påregne en udgift til sagsomkostninger på ca. 2.500 ECU, eksklusive moms, og dette endda med tusind risici, idet det ingenlunde er sikkert, at han efter at have vundet sagen, vil kunne gøre sin ret gældende, fordi den tabende part måske er forsvundet eller ikke længere er i stand til at betale. Det er derfor helt klart, at der må findes en løsning for så vidt angår behandlingen af mindre grænseoverskridende sager, en løsning, som forbrugeren anser for håndterlig, og som følgelig ikke afskrækker ham fra at handle over grænserne - altså som grænseoverskridende forbruger.
Det, Kommissionen foreslår i sin handlingsplan, og som Retsudvalget i det væsentlige har været positivt indstillet overfor, vedrører både en udenretslig form for sagsbehandling, der, som det i øvrigt allerede sker i alle medlemsstaternes interne retssystemer, skal fremme afgørelsen af disse tvister ved at undgå sagsanlæg ved retterne i de nødvendigvis mere omstændelige former, dette indebærer, og en forenklet form for sagsbehandling ved retterne, dersom tvisten ikke løses udenretsligt. Forenklingen opnås i det væsentlige ved muligheden for brug af en blanket, der er affattet på de forskellige fællesskabssprog, og som det følgelig er ganske let for alle at skaffe sig og benytte. Denne blanket sendes af den ene part til modparten med henblik på i første omgang at opnå en hurtig og mindelig løsning af tvisten, og dersom en sådan løsning ikke findes, benyttes blanketten af den kompetente ret, der allerede har et meget forenklet fremstilling af sagen, som den herefter skal kunne afgøre på grundlag af en forenklet sagsbehandling.
Retsgrundlaget for handlingsplanen er givet traktatens artikel 129 A, naturligvis uden at man udelukker mulighederne ifølge unionstraktatens artikel K 1. Arbejdet i Retsudvalget har ført til en positiv bedømmelse af Kommissionens handlingsplan, og jeg siger især Kommissær Bonnino tak for hendes opmærksomhed og aktive indsats for dens gennemførelse.

Verde i Aldea
Hr. formand, i fortsættelse af den betænkning, som hr. Florio lige har forelagt, står vi over for en konkret gennemførelse: At give forbrugerne en ny rettighed. Det er rigtigt, at den juridiske ramme for beskyttelse af forbrugernes rettigheder, for så vidt angår materiel ret, lidt efter lidt er blevet forøget og i dette øjeblik udgør en vigtig del af fællesskabsretten. Imidlertid mangler den anden del, dvs. procesretten. Den er vanskelig at gennemføre, fordi den stadig ligger i hænderne på medlemsstaterne, og derfor støder den direkte adgang til domstolene eller den direkte klage på talrige forhindringer.
Det direktivforslag, vi står over for i dette øjeblik, er et vigtigt direktiv til trods for, at dets formål er eller kan synes begrænset. Over for producenterne, leverandørerne af varer og tjenesteydelser, indtager forbrugeren reelt en underlegen stilling. Den fri bevægelighed, det indre marked for levering af tjenesteydelser, for varernes bevægelighed osv. er gennemført i praksis. Til gengæld oplever forbrugeren, at han i dette indre, åbne marked har nogle klagemuligheder, der er begrænset til hans eget nationale område.
Derfor er dette direktivforslag så vigtigt, for trods dets begrænsede karakter mener jeg, det åbner en vigtig dør til noget, der hidtil ikke har eksisteret, nemlig hverken mere eller mindre end det at kunne få en aktiv legitimitet anerkendt i et andet land end ens eget. Og dette gælder ikke kun konkrete personer, men også individuelle forbrugerorganisationer, der varetager forbrugernes interesser.
I denne forbindelse mener jeg derfor, at direktivets beskedne rækkevidde - for det er begrænset til et meget specifikt område - i høj grad kompenseres ved, at det er en handling, der er trådt i kraft, og det krævede lidt fantasi og ressourcer at føre den ud i livet. For man kunne ikke forudse, at man netop ad denne vej ville åbne forbrugerorganisationernes adgang til domstolene.
Jeg mener, at dette er et meget vigtigt skridt, og i denne forbindelse vil jeg gerne lykønske Kommissionen med initiativet. Mit arbejde som ordfører og det pågældende udvalgs arbejde er gået ud på fuldt og helt at acceptere direktivet, ikke at forsøge at udarbejde et nyt direktiv, men begrænse os til dette konkrete område, nemlig at tilbyde erhvervs- eller forbrugerorganisationerne adgang til domstolene og prøve at forbedre det, der kunne forbedres.
I denne forbindelse vil jeg derfor gerne sige, at jeg har begrænset mig til 3 vigtige punkter. For det første: Hvilke organisationer? Hertil kommer muligheden for, at organisationerne på europæisk plan også får adgang til domstolene. Det kan være vanskeligt, men medlemsstaterne er stadig dem, der laver listen over organisationerne. Selv om der findes mange europæiske organisationer på et bestemt område, kan de løse dette problem.
For det andet: Muligheden for konfliktløsning ved voldgift eller i mindelighed - noget vigtigt, som også hr. Florio har sagt. Jeg mener, dette er vigtigt. Det eneste, ordførerne har gjort i denne forbindelse, er at fastsætte en frist for denne forudgående klage. Det vil sige, at den forudgående klage skal afgøres inden for et bestemt tidsrum.
Til slut var der et klart problem, nemlig hvilke direktiver der skulle omfattes af denne handlingsmulighed, og navnlig problemet med fremtidige direktiver. Jeg mener, at udvalgsarbejdet her har givet resultat og fra nu af vil give mulighed for, at alle direktiver, der går i samme retning, hurtigt eller næsten automatisk kommer ind under anvendelsesområdet for det direktiv, vi vedtager.
For mig er der kun tilbage at takke Kommissionen for det meget behagelige samarbejde. Desuden tror jeg, at arbejdet har båret frugt, og vi kan håbe, at vi kan blive færdige med dette, navnlig fordi den tredje søjle, de retlige og indre anliggender, bliver et fællesskabsanliggende. Det er den eneste måde, hvorpå ikke blot forbrugerne på deres specifikke område, men også alle borgerne virkelig kan få adgang til domstolene i det indre marked.

Kuhn
»Svindler udnytter alle huller i den europæiske lovgivning« lyder overskriften i et blad, som bliver omdelt gratis til 3 millioner tyske husstande. Det er ikke en artikel fra en EU-modstander. Den skildrer helt nøgternt den europæiske forbrugers virkelighed. En normal forbruger, som i dag efter gældende lov køber noget i et andet EUland, kan i dag kun håbe på, at den købte vare eller tjenesteydelse ikke giver anledning til reklamation. Grænseoverskridende forbrugertvister er for dyre og tidsrøvende, den enkelte har svært ved at overvinde juridiske hindringer, og så er der naturligvis sprogbarriererne. I sit hjemland kender man sine rettigheder eller får dem oplyst gratis eller billigt hos den nærmeste forbrugerorganisation. EU-Kommissionen har allerede i 1993 i sin grønbog gjort opmærksom på disse problemer og draget sine konklusioner efter at have hørt alle interesserede parter, også Europa-Parlamentet.
Derfor drøfter vi i dag forslaget til direktiv om grænseoverskridende søgsmål med nedlæggelse af påstand om forbud og en handlingsplan for forbrugerens adgang til hhv. retslig procedure og bilæggelse af tvister. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har allerede afgivet sin udtalelse i hhv. juli og september. Vi modtager Kommissionens forslag med glæde og takker kommissæren og hendes medarbejdere. Vores udvalg har i sine udtalelser til Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder bedt om, at der blev taget hensyn til ændringsforslagene, hvilket er sket i alt overvejende grad. Der er enighed om, at binationalt kvalificerede indretninger også grænseoverskridende skal tilkendes retten til søgsmål med nedlæggelse af påstand om forbud på grund af retsstridig handelspraksis.
Det er ikke acceptabelt, at et tysk postordrefirma skader forbrugere i Frankrig med vildledende reklame, og at den franske forbrugerorganisation ikke kan indlede søgsmål med nedlæggelse af påstand om forbud, fordi reklamen udgår fra Tyskland og den tyske forbrugerorganisation ved retten får den kendelse, at der ikke er mulighed for et søgsmål med nedlæggelse af påstand om forbud, fordi der ikke er nogen tysk forbruger, der har lidt skade. Jeg tror ikke, det er sådan den almindelige forbruger forestiller sig den europæiske integration og det indre marked.
Vi bad Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om at få besvaret specielt ét spørgsmål, fordi vi ikke selv har svar på det, og nu beder jeg fru kommissær om at lytte. Spørgsmålet var: Kan en virksomhed sagsøges med nedlæggelse af påstand om forbud, hvis den pågældende medlemsstat er kommet bagud med at omsætte et direktiv, så den omtalte virksomhed godt nok overtræder EU-ret, men ikke sin egen nationale lovgivning? Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder siger - sikkert berettiget - nej. Men måske kan Kommissionen besvare spørgsmålet. Den kunne også gøre noget helt enkelt. Den kunne øve pression over for medlemsstaterne, så de omsætter EU-ret rettidigt. Spørgsmålet vil så være overflødigt.
Jeg tænker her f.eks. på den forsinkede omsætning af charterrejsedirektivet, EF-Domstolens dom og på timesharedirektivet, som, så vidt jeg husker, skal være omsat inden udgangen af maj 1997. Her foregår stadig megen misbrug. Den forelagte handlingsplan til forbedring af bilæggelse af retstvister på forbrugerområdet, som hr. Florio har udtalt sig om, støtter vi fuldt ud. Også vi mener, at en udenretslig bilæggelse af tvister, som kan ske ved hjælp af en ensartet formular og i samarbejde med forbrugerklageorganer udnævnt af medlemsstaterne, er at foretrække frem for retslige procedurer. Det sparer tid og penge for forbrugeren. Retslige procedurer må dog ikke udelukkes i den forbindelse.
Vores udvalg opfordrer Kommissionen til ubetinget at overvåge, at medlemsstaterne kun tillader forligs- og mæglingsinstanser, som opfylder mindstekravene i handlingsplanen. Sagt med helt enkle ord: Disse instanser skal være uafhængige og arbejde transparent. Det har hidtil ikke været tilfældet i mit land. Desuden skulle alle kategorier af varer og tjenesteydelser være dækket af sådanne clearing-instanser. Heller ikke det er garanteret i alle 15 EU-lande, men det er påkrævet, hvis den udenretslige bilæggelse skal have succes.
Til slut har jeg endnu en bøn til Kommissionen. Retslige procedurer skal heller ikke udelukkes i fremtiden, specielt ikke ved tvister om store værdier. Kan Kommissionen træffe tilsvarende overenskomster eller aftaler med medlemsstaterne om, hvordan en forbruger, som af sin domstol har fået tilkendt et krav, kan gennemtvinge fuldbyrdelsen i en anden medlemsstat? Dette problem er ikke grebet ud af luften, men er et faktum, og vi må finde en løsning, hvis forbrugeren skal have tillid til det indre marked.

Mosiek-Urbahn
Hr. formand, mine damer og herrer, Europas borgere er først og fremmest forbrugere. Det ses specielt tydeligt i tiden nu op til jul. Med virkeliggørelsen af det indre marked er grænserne nedbrudt, den grænseoverskridende handel tager til og således naturligvis også de dermed forbundne problemer. Dette emne har speciel betydning for Den Europæiske Union, idet den kun gennem en rimelig forbrugerpolitik kan bevise, at dens politik direkte kommer borgerne til gode.
Maastricht-traktatens artikel 129 A afspejler en erkendelse af dette anliggende. Den giver udtrykkelig mulighed for særlige aktioner, som støtter og supplerer medlemsstaternes forbrugerbeskyttelsespolitik. Denne opgave er i overensstemmelse med både Kommissionens meddelelse om en handlingsplan, som vi her taler om, og forslaget til direktiv om søgsmål med nedlæggelse af påstand om forbud på området beskyttelse af forbrugerinteresser. Begge forslag er kendetegnet ved, at de forsøger at opnå optimal forbrugerbeskyttelse under streng iagttagelse af subsidiaritetsprincippet, idet de ikke rører ved medlemsstaternes procesret. Sådan er det i hvert fald også af Kommissionen blevet udtrykkeligt garanteret, og denne forestilling var ligeledes et centralt punkt under diskussionen i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. I hr. Verde I Aldeas betænkning er det efter min mening lykkedes os at tilgodese dette anliggende. Betænkningen forbedrer for så vidt kommissionsforslaget, idet den endnu tydeligere fremhæver nødvendigheden af, at der tages hensyn til de for tiden endnu vidt forskellige procesretlige forhold i de enkelte medlemsstater dog uden at tabe målet af syne, nemlig en ensartet forbrugerbeskyttelse.
Hvad angår Kommissionens handlingsplan, så var der enighed om, at Europa-Parlamentet ikke kun vil nøjes med at evaluere denne handlingsplan, men også selv vil fremkomme med forslag. Således fokuserede vi specielt på den udenretslige bilæggelse af forbrugertvister, som gør det muligt for borgerne at opnå en mindre tidsrøvende og samtidig billigere bilæggelse af tvister. Samtidig skal upartiskhed, effektivitet og gennemskuelighed stå i forgrunden, og adgang til retslige procedurer må ikke udelukkes. Kun en effektiv forbrugerpolitik er borgernær, og jeg mener, at begge betænkninger tilgodeser denne forestilling.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg vil ikke gentage det, de tidligere talere sagde, men jeg komplimenterer både hr. Verde i Aldea og hr. Florio. Heldigvis blev betænkningerne behandlet af de to tidligere talere, og jeg vil derfor ikke spilde min tid på indholdene deri, men vil tale om mine ændringsforslag. Jeg vil gøre det på mit eget sprog.
Hr. formand, jeg har stillet to ændringsforslag om to ting, som jeg gerne vil høre Kommissionens mening om. Den ene drejer sig om, at jeg, i betragtning af, at Kommissionen har opstillet en liste over seks minimumkriterier, alligevel insisterer på, at inden en udenretlig procedure indledes, og den måde, hvorpå det kan ske, og de kriterier, som denne skal opfylde, skal både producenterne og forbrugerne høres derom. Hr. Florio afviste oprindeligt dette ændringsforslag, men godkendte det alligevel senere. Derfor har jeg også stillet det igen på plenarmødet, og det forekommer mig fuldstændig logisk, at noget sådant sker. Det andet ændringsforslag, som jeg har stillet, vedrører sammenføjningen af ting, for der findes det store problem: På hvilket tidspunkt og hvordan kan sager fra forskellige forbrugere mod én producent sammenføjes til en helhed i Fællesskabet? Hvad vi nu foreslår i vort ændringsforslag, er, at når forskellige forbrugere hver især indleder en særskilt procedure, kan forbrugerorganisationerne alligevel gruppere disse forskellige sager og derefter i fællesskab finde ét sted, hvor de fører proceduren. Også det vil jeg gerne høre Kommissionens mening om.

Ullmann
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil starte med at takke Kommissionen for dens initiativ til fordel for beskyttelsen af forbrugerinteresser ved grænseoverskridende retstvister. Tak også til begge ordførere for deres arbejde i forbindelse med videreførelse og præcisering af dette initiativ. Jeg håber hermed at have gjort klart, at jeg ligesom i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder også nu har udtalt mig til fordel for vedtagelse af begge betænkninger.
Jeg vil dog gerne komme med to kritiske bemærkninger, som vedrører ændringsforslag. Først ændringsforslag 16. Efter mit skøn er dette forslag i strid med ånd og bogstav i fællesskabsretten, som tillader skærpelser af national lovgivning i fællesskabsrettens tendens, men ingenlunde må støde mod denne tendens, som f.eks. ved indskrænkning af mulighederne for indbringelse af sammenslutningers søgsmål.
Den anden bemærkning er en eftertrykkelig anbefaling af ændringsforslag nr. 1 fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Indskrænkningen af retsgrundlaget i direktivudkastet til artikel 100 A ville indordne forbrugerinteresserne under det indre markeds funktion. Det saglige hierarki er dog omvendt. Efter min mening skal artikel 129 A derfor tilføjes, som opfatter forbrugerinteresser i videre forstand end kun med hensyn til et gnidningsløst markedsforløb. Forbrugerinteresser og forbrugerrettigheder, hr. Florio, er, hvad enten de er hellige eller ej, under alle omstændigheder borgerrettigheder.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, fru kommissær, det er mig virkelig en ære og en fornøjelse at begynde med at takke hr. Verde i Aldea for det fortrinlige arbejde, han har gjort. Et fortrinligt arbejde ikke kun ud fra et objektivt synspunkt, men også ud fra et subjektivt synspunkt: På grund af det samarbejde og det kammeratskab, der har været under hele udarbejdelsen af denne betænkning. Og disse bemærkninger bør retfærdigvis også omfatte det meget fortjenstfulde arbejde, der er udført af den anden ordfører under denne forhandling, hr. Florio.
Jeg vil gerne fremhæve den samarbejdsånd, der har hersket hos hele udvalgsgruppen under arbejdet med disse to betænkninger, som man ikke skal undervurdere. På Det Europæiske Folkepartis Gruppes vegne bekræfter jeg, at vi alle stemmer for Florio-betænkningen, og med hensyn til Verde-betænkningen støtter vi alle ændringsforslagene fra Udvalget om Retlige Anliggender med undtagelse, fru Kuhn - og det beklager jeg - af ændringsforslag 5. Naturligvis er vi alle enige i realiteten, men i de juridiske tekster, dvs. dem, der til forskel fra det, vi beskæftigede os med for nogle minutter siden, har direkte bindende virkning, må man måle ordenes teknisk-juridiske værdi. Vi støtter heller ikke de supplerende ændringsforslag fra Den Socialistiske Gruppe, også af strengt teknisk-juridiske grunde. Teknisk-juridiske grunde, som imidlertid findes i de ændringsforslag, hr. Verde har fremsat, og som generelt er udarbejdet af Udvalget om Retlige Anliggender. Jeg mener, fru kommissær, at det er en bemærkelsesværdig forbedring af tekstens tekniske kvalitet, samtidig med at dens ånd bevares.
Og nu i dette lille minut, som hr. Añoveros' fravær giver mig, vil jeg stige ned fra min stilling som repræsentant for de europæiske borgere og ved denne hyggelige aftenkomsammen, vi har på dette sene tidspunkt, tale til Dem som almindelig borger. Jeg mener, at disse to spørgsmål er vigtige: Både Kommissionens aktion for at give forbrugerne adgang til domstolene og dette direktivforslag. Jeg tror, vi er mange, der synes, at overgangen til tredje fase af Den Monetære Union er vigtig, at de makroøkonomiske størrelser er umådelig vigtige, at alle de økonomiske spørgsmål i almindelighed er umådelig vigtige, men som borgere har vi behov for denne nærhed, som loven giver, denne nærhed, som giver adgang til domstolene, denne mulighed for at søge hjælp hos dommerne og domstolene for vores bekymringer, uanset hvor små de er, og behov for, at dette kan ske let og ubesværet, selv når en sådan klage indgives for en dommer, der ikke er borger i den samme medlemsstat. Først når dette opnås, når dette etableres på en ubesværet måde, får vi almindelige borgere følelsen af, at Unionen, hr. formand, fru kommissær, er mere end et stort marked.
Derfor slutter jeg med at sige, at jeg har talt som borger og ikke som forbruger, for jeg mener, at forbrugeren ganske enkelt er en markedsvariabel, som køber og sælger sin arbejdskraft, og borgeren er denne forbruger, bistået af juraen og beskyttet af loven, og netop derfor kan han gå til domstolene og udøve disse lovhjemlede rettigheder.

Bonino
Hr. formand, ærede palamentsmedlemmer, først og fremmest vil jeg sige Dem tak for den gode og fornyende ånd, hvori De har modtaget disse to forslag, der vel er af begrænset rækkevidde, men som jeg mener betegner en fornyelse med hensyn til vor omsorg for borgerne og syn på de gældende retsregler. Jeg har sagt det mange gange: Jeg mener ikke, at problemet så meget består i at beskytte forbrugerne, som om de var umyndige, men at det snarere drejer sig om de regler og de rettigheder, forbrugerne kan og skal kunne påberåbe sig som europæiske borgere. Og selv om der er tale om noget, der i nogen grad betegner en fornyelse, og som kun få medlemsstater måske i dag er rede til at acceptere, finder jeg i denne henseende, at den efter forløbet af forhandlingerne at dømme positive modtagelse fra Parlaments side, som forslagene vil få, opmuntrende for Kommissionen, idet den sandt at sige har haft vanskeligt ved at få de øvrige institutionelle partnere til at forstå, at denne nye tilgang ikke på nogen måde er ødelæggende for forholdet mellem borgerne og Unionen, men i højere grad betegner - ikke en form for beskyttelse, vi er forpligtet til at yde, som om vi var generøse folk, der af og til tilstod begunstigelser - men bygger på retningslinjer, vi fastsætter som lovgivere, dvs. folk, der fastsætter spillets regler på markedet og i Den Europæiske Union for alle, der handler på disse områder.
Jeg begynder med at tale om handlingsplanen vedrørende forbrugernes klagemuligheder, der blev vedtaget i februar sidste år. Til hr. Florios fremragende betænkning finder jeg at have pligt til at føje en elementær, men ubehagelig sandhed, nemlig at det er vigtigt at vedtage gode love, men dette er ikke tilstrækkeligt, hvis borgerne ikke kan håndhæve dem. Det lyder måske banalt, men det står fast, at der opstår problemer og vanskeligheder, når de skal anvendes i praksis.
Som alle ubehagelige sandheder har også denne haft svært ved at komme frem. Jeg hentyder her særlig til de diskussioner, der - de pågældende medlemsstater må tilgive mig - i længere tid er foregået i Rådet. På dette ømtålelige område har Parlamentet og Kommissionen heldigvis udvist den tålmodighed og vedholdenhed, der krævedes, og blandt de mange beslutninger, der er vedtaget af Parlamentet, vil jeg erindre om den, der blev truffet i april 1994 efter fremkomsten af Kommissionens grønbog i 1993, og som opfordrede Kommissionen til at fortsætte i denne retning. I dag har Parlamentet for første gang mulighed for at udtale sig om nogle konkrete initiativer, og hr. Florios betænkning er en vigtig etape i denne henseende.
Som afslutning vedrørende dette spørgsmål, og idet jeg på sin vis gentager tidligere kommissionsformand Delors, vil jeg sige, at det ikke altid lykkes for Europa at skaffe sig midler til opfyldelse af dets egne ambitioner. Det siger jeg, fordi jeg er helt enig i alle de forslag, der er kommet til udtryk i betænkningen, men Kommissionen, og særlig GD XXIV, har hverken de økonomiske eller de menneskelige ressourcer til at gennemføre dem, selvom en række af dem møder ikke blot konsensus, men tillige en vis begejstring hos os. Tilbage står, at en stor del af disse henstillinger er vanskelige at følge under de nuværende forhold. Jeg siger dette ærligt for ikke at skabe illusioner, og jeg siger det også her i Parlamentet, fordi det jo har budgetmyndighed. Parlamentet kan dog i sit vanskelige forhold til Rådet forsøge - og jeg er sikker på, at det vil forsøge - på en eller anden måde at udvide sit handleområde. Det er udmærket at vedtage beslutninger, der givet udgør et fremskridt, men hvis vi derefter står tilbage med en bevilling, der udgør 0, 027 % af hele Den Europæiske Unions budget - jeg beder Dem venligst bemærke nullerne, for de er vigtige i denne forbindelse, og jeg gentager 0, 027 % af Den Europæiske Unions budget - kan jeg kun sige, at der altid kan ske mirakler, men det er ikke altid, det lykkes.
For nu at gå over til den anden betænkning, nemlig den, der er udarbejdet af hr. Verde i Aldea, finder jeg, at De i denne, hr. parlamentsmedlem, selv har fremhævet et væsentligt forhold og visse begrænsninger. Det væsentlige består i at fastlægge principper i håb om, at dette senere vil bevirke tilskyndelser på andre sagsområder. Der skabes givet noget nyt i forholdet mellem borgerne og institutionerne, særlig retterne. Netop derfor finder jeg, at det forslag, der er stillet af Udvalget, har positive sider, og i denne henseende anerkender jeg det væsentlige og de begrænsninger, De selv, hr. ordfører, har fremhævet, og som jeg vil vende tilbage til.
For så vidt angår ændringsforslagene, er Kommissionen så enig i ånden i betænkningen, at den med visse formelle ændringer kan acceptere næsten dem alle, dvs. 20 af de 25 forslag, der er fremsat af Parlamentet. Jeg finder at burde give en forklaring vedrørende de få, Kommissionen ikke finder at kunne acceptere. Jeg henviser herved til ændringsforslagene 5, 6, 12, 19 og 25, der er de eneste, Kommissionen ikke finder at kunne acceptere. Særlig vedrørende ændringsforslag 12 vil jeg som tidligere kollega henlede Deres opmærksomhed på de paradoksale følger, dette forslag ville få i dets nuværende formulering. Undskyld, at jeg taler frit, men at fastsætte, at de søgsmål, der er omhandlet i dette direktiv, skal kunne anvendes - jeg citerer her ændringsforslaget - «såfremt den enkelte medlemsstats retssystem tillader det«, er rent ud sagt det samme som fuldstændig at berøve artikel 2 dens og dermed hele direktivet dets indhold. Dersom Parlamentet vil sige, at man kan gøre det, der allerede kan gøres, vil De nok tillade mig at sige, at så behøver vi ikke at fastsætte noget direktiv. Dersom man kan gøre det, der allerede kan gøres på nationalt plan, vil der rimeligvis råde stor tvivl. Når jeg således nærlæser akterne, således som de foreligger, har jeg kun denne kommentar, denne pointe. Jeg er sikker på, at Parlamentet ikke har til hensigt at berøve artikel 2 dens og følgelig hele direktivet dets indhold. Jeg håber, at De vil tage dette synspunkt fra min side til efterretning eller sammen nærmere overveje eller uddybe disse indvendinger.
Hvad angår ændringsforslagene 6, 19 og 25, der angår forbrugerne på europæisk plan, forekommer det mig, at der herved ville blive indført en forpligtelse, der ikke stemmer overens med proportionalitetsprincippet, i det foreliggende tilfælde betragtningerne til dette direktiv. Yderligere ville en vedtagelse af disse ændringsforslag give anledning til alvorlige fortolkningsproblemer, da der ikke findes nogen definition på organisationer, der er etableret på europæisk område, et lidt vagt udtryk. Jeg beder kollegerne om blot at slå op på de gule side i telefonbogen for Bruxelles og kan kort sige, at mine tjenestegrene har fundet 600 europæiske forbrugerorganisationer. Jeg er derfor af den opfattelse, at den vage definition ikke er os til hjælp i denne retning.
Hvad angår ændringsforslag 5, finder jeg ikke at kunne acceptere dette, fordi der måske er tale om, at visse bestemmelser i national lovgivning kan forskelsbehandle nationale organisationer, men dette gælder ikke den retspraksis, disse skal følge, når der ikke findes fællesskabsregler, der kan løse problemet.
Med disse betragtninger vil jeg sige, at det alt i alt glæder Kommissionen at være på bølgelængde med EuropaParlamentet trods disse mindre uoverensstemmelser.
Endnu kun et par ord til fru Kuhn, der har gjort opmærksom på nogle særlige problemer. For det første finder Kommissionen, at Parlamentets Retsudvalg har ret i, at en medlemsstats undladelse eller forhaling af gennemførelsen af et direktiv på grundlag af Domstolens praksis - dommen i Francovic-sagen - kan påberåbes over for denne stat, som kan tilpligtes at erstatte den skade, der er forvoldt en borger på grund af den manglende eller for sene gennemførelse af direktivet. Dette er en fremgangsmåde, der kan og skal følges.
I besvarelse af det andet spørgsmål fra fru Kuhn skal jeg sige, at direktivets formål er at sikre, at de eksisterende fællesskabsretlige regler overholdes, hvorfor det begrænser sig til forbudssiden. For så vidt angår erstatningsspørgsmålet har Kommissionen i dette øjeblik foreslået dette behandlet inden for rammerne af handlingsplanen, og ikke i direktivet. Jeg finder, at dette under den nuværende retstilstand kan være et ganske acceptabelt første skridt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Biosikkerhed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler:
B4-1217/96/ændr. 1 - O-0209/96/ændr. 1 af Breyer, Lannoye, Tamino og Ahern for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om bio- og levnedsmiddelsikkerhed; -B4-1220/96 - O-0239/96 af Roth-Behrendt for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe til Kommissionen om bio- og levnedsmiddelsikkerhed; -B4-1222/96 - O-0243/96 af Eisma for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe til Kommissionen om levnedsmiddelsikkerhed; -B4-1223/96 - O-0244/96 af Cabrol for Gruppen Union for Europa til Kommissionen om biosikkerhed; -B4-1224/96 - O-0245/96 af Oomen-Ruijten og Florenz for Det Europæiske Folkepartis Gruppe til Kommissionen om bio- og levnedsmiddelsikkerhed.
Breyer
Hr. formand, med den gensplejsede sojabønne fra Monsanto blev et genetisk modificeret levnedsmiddel til menneskeføde tilladt for første gang, uden nogen form for mærkning! Forbrugerne umyndiggøres, og den ellers af Kommissionen altid påberåbte gennemskuelighed bliver til tomme ord. Med rette har denne fremgangsmåde udløst en storm af forargelse hos forbruger- og miljøorganisationer. Men det er ikke kun en borgers ret til selv at bestemme, der trædes under fode, men også sundhedsbeskyttelsen! De nuværende huller i kontrollen og sikkerheden, ikke kun med hensyn til soja, men også ved fremtidige ansøgninger om markedsføring af genetisk modificerede levnedsmidler, er katastrofale og skandaløse. Således ved man i mellemtiden, at det nye aktive stof slet ikke indgik i dyrkningsforsøgene med den gensplejsede sojabønne. Lige så lidt har man taget hensyn dels til de studier, der bekræfter, at glyphosat producerer østrogenlignende stoffer, dels til allergirisikoen. Fru kommissær Bjerregaard sagde i eftermiddag, at der er mulighed for importstop, hvis der kommer ny viden frem.
Derfor vores spørgsmål: Hvad har De til hensigt at gøre med den nye omfattende viden, der i mellemtiden er kommet frem? Vil De bruge disse studier som anledning til at indlede et importstop? Hvad vil De gøre ved det stærke ønske fra forbrugere og engros- og detailhandelen om separering og mærkning? De har i en skriftlig forespørgsel indrømmet, at De overhovedet ikke var vidende om, at f.eks. gensplejset majs illegalt bliver importeret til Den Europæiske Union, og at De endnu mangler at undersøge risikospørgsmålet. Gensplejset soja må kun importeres til videreforarbejdning. Men talrige forespørgsler hos medlemsstaternes kontrolmyndigheder har vist, at denne kontrol overhovedet ikke finder sted! Det vil sige, det kontrolleres ikke, om restriktionerne bliver overholdt. Hvilke forholdsregler vil De træffe i anledning af denne manglende kontrol?
Skulle disse konkrete spørgsmål forblive ubesvarede, opfordrer vi Dem til at standse markedsføringen af genetisk modificerede levnedsmidler, indtil risiciene er ryddet af vejen og de nødvendige kontrolfunktioner er etableret. Hensyn til sundhed må gå forud for industriinteresser. Forbrugerne må ikke degraderes til forsøgskaniner...

Formanden
Jeg beklager meget. Det er altid et problem for dem, der deltager i den sidste forhandling, men Formandskonferencen har givet mig 30 minutter til denne forhandling og 37½ minuts taletid. Jeg kan ikke få plads til alle, hvis vi fortsætter med at bruge ekstra tid.

Graenitz
Hr. formand, omsorgs- og forebyggelsesprincipperne for Fællesskabets miljø og for vores unionsborgeres sundhed er traktatfæstet. Derfor er det også bestemt, at der skal foretages undersøgelser, før genetisk modificerede organismer, levnedsmidler og planter sendes på markedet. Vi må nemlig spørge os selv - og her tilslutter jeg mig fru Breyer - hvad genetisk modificerede planter, organismer og frø medfører for de små europæiske områder? Hvilken indflydelse har de egentlig på ligevægten og den biologiske mangfoldighed? Og det allervigtigste spørgsmål: Hvad betyder det så for de vilde dyr, hvad betyder det så for planterne på vores kontinent, hvis der udvikles krydsninger? Vil vi så få planter, der som en kampvogn overfalder de andre, fordi de jo er resistente over for herbicider. Jeg skal i den forbindelse sige, at en plantes resistens over for herbicider for mig er en perversion. Hvis jeg overhælder en plante med plantebeskyttelsesmidler og dermed opnår, at alle andre planter dør, så er det garanteret ikke den rette vej til en bæredygtig udvikling af vores landbrug og vores miljø.
Ifølge direktiv 90/220 skal virkningerne på menneskers sundhed undersøges ved langtidsstudier. Jeg spørger mig, hvor disse langtidsstudier er blevet af for den nu tilladte gensplejsede soja, hvor studierne er henne, som skal forske i, hvad det betyder, at mennesker over længere tid spiser gensplejsede produkter, og om det har nogen konsekvenser, hvis dyr fodres med gensplejsede foderstoffer og fødekæden dermed ændres. Også det bør afdækkes ved langtidsstudier, og resultaterne bør offentliggøres. Jeg er fuldstændig enig med fru kommissær Bonino i, at det ikke drejer sig om at beskytte forbrugerne på en måde, som var de inkapable, men at det drejer sig om at sørge for information, der skaber klarhed og åbenhed.
Jeg vil her også komme ind på et andet punkt. På grundlag af en lovgivning, som blev påbegyndt af daværende vicepræsident Quayle, tillod man i USA på et tidspunkt forenklinger i undersøgelsesproceduren for genetisk modificerede produkter og levnedsmidler. Jeg kunne tænke mig at vide, om Monsantos gensplejsede soja eventuelt er fra denne periode, og om de pågældende undersøgelser virkelig svarer til dem, der skal foretages i henhold til vores direktiv 90/220. Jeg har den opfattelse, at det også her er nødvendigt at fortælle offentligheden, hvad det her drejer sig om. Jeg tror, det er ubetinget nødvendigt at adskille gensplejsede produkter fra de traditionelle, da fortalerne for det frie marked ellers umuliggør det frie valg for forbrugerne.

Eisma
Hr. formand, hvad vi må undgå i forhandlinger som denne om bioteknologien, er, at vi lader os lede af følelser i stedet for af vor forstand. Bioteknologi er ikke pr. definition noget dårligt, den giver endog temmelig mange muligheder. Imidlertid ikke uden risici. Disse risici skal bl.a. politikerne nedbringe, i hvert fald er en vurdering af de enkelte tilfælde nødvendig, således som det nu sker i forbindelse med sojabønnerne. I dette specifikke tilfælde med sojebønnerne har alle mulige uafhængige instanser afgjort, at sojabønnerne kan dyrkes og konsumeres uden risiko for mennesker og miljø, og det bekæmpelsesmiddel, som de er gjort resistente over for, er mindre skadeligt for miljøet end de midler, som man nu bruger ved dyrkelsen af disse sojabønner. Men det betyder ikke, at det ikke er en foruroligende udvikling, at den kemiske industri har en så betydelig andel i bioteknologien. Ved at gøre afgrøder resistente over for pesticider kunne anvendelsen deraf stige enormt, medens resistens over for sygdomme og plager netop kunne være en fordel for miljøet. Vi advarer således f.eks. firmaet Monsanto, for hvis det misbruger den situation, som nu er opstået, vil vi som Parlament øjeblikkeligt gribe ind.
Miljøet og forbrugernes interesser skal stilles centralt i denne diskussion. Af denne grund er min gruppe tilhænger af, at genetisk modificerede fødevarer mærkes, dog kun hvor tilstedeværelsen af genetisk modificerede organismer stadig kan bevises. I betragtning af, at olien fra genetisk modificeret soja er kemisk identisk med olien fra konventionel soja, forekommer mærkning af denne olie meningsløs. Den europæiske industri må dog bruge sin indflydelse på at drage omsorg for, at den genetisk modificerede soja leveres særskilt, for denne industri er en meget stor aftager og må være i stand til f.eks. at bede Amerika om at levere de genetisk modificerede sojabønner adskilt fra de almindelige sojabønner, for på denne måde kan denne uforarbejdede genetisk modificerede bønne mærkes. Så kan forarbejdningsvirksomheden, f.eks. Unilever, bedømme, om den vil bruge denne genetisk modificerede bønne eller ej. Og hvis forbrugerne uanset af hvilke grunde ikke ønsker at bruge denne genetisk modificerede soja eller produkter fremstillet deraf, må dette respekteres. Vi har respekt for de individuelle forbrugeres ønske, og dette ønske kan opfyldes ved at mærke sojabønnerne særskilt.

Heinisch
Hr. formand, kære kolleger, i forbindelse med dette kompleks af spørgsmål vil jeg som apoteker tage stilling til den ofte nævnte beskyttelse af menneskers sundhed. Monsantos gensplejsede sojabønne blev tilladt i henhold til direktiv 90/220 om udsætning i miljøet af genetisk modificerede organismer. Formålet med dette direktiv er at beskytte menneskers sundhed og miljø ved hjælp af strenge godkendelsesprocedurer og studier af miljøets bæreevne. Inden for den sundhedsmæssige evaluering, direktivet foreskriver, bliver det særlig undersøgt, om disse produkter har allergifremkaldende egenskaber. De videnskabelige undersøgelser af sojabønnen har vist, at dette produkt ikke rummer fare for menneskers sundhed eller miljøet og ikke i højere grad fremkalder allergiske reaktioner sammenlignet med den konventionelle sojabønne. Det problem med allergireaktion, der tit omtales i denne forbindelse, vedrører forsøg med en anden sojabønneart, hvori man indarbejdede et paranødprotein. Mange mennesker reagerer som bekendt allergisk på paranødproteinet, og det var også tilfældet ved forsøgene med den modificerede sojabønne. Disse forsøg blev derfor afbrudt, og denne type sojabønne er som produkt aldrig blevet sendt på markedet.
Desuden vil jeg kort komme ind på det punkt i de foreliggende beslutninger om dette emne, som vedrører et udkast til en novel-food -forordning. I marts i år vedtog Parlamentet seks ændringsforslag. I ændringsforslag 51 henviser vi entydigt til genetisk modificerede organismer og ikke til genetisk modificerede stoffer, som det nu hedder i beslutningen. Ordet stoffer ville ligeledes indbefatte døde materier. Det var ikke hensigten med dette ændringsforslag.
For det andet anser jeg det ikke for rimeligt at foregribe forhandlingerne i Forligsudvalget med en sådan beslutning. Hvis vi vil opnå den nødvendige befolkningstilslutning til den moderne bioteknologi, skal vi foruden saglig information også komme ind på risici. Livet er ikke risikofrit. Jeg finder det dog uforsvarligt at gøre folk usikre ved at indgive dem en angst, som mangler ethvert videnskabeligt grundlag.

Neil Kinnock
Hr. formand, lad mig indlede mine bemærkninger med allerførst at sige, som De selv påpegede, at denne forhandling har fået tildelt et tidsrum, som er kortere end den taletid, der er blevet tildelt de ærede medlemmer, som med rette ønsker at få ordet. Jeg forstår, at det er almindelig kutyme, at Kommissionen svarer i denne fase umiddelbart efter dem, der har stillet forespørgsler. Det vil jeg absolut gøre. Jeg har fået tildelt fem minutter til at svare på de meget vægtige og komplekse forespørgsler. Jeg vil derfor bruge nøjagtigt fem minutter, og jeg vil ikke nå igennem de svar, jeg har her, men jeg vil derefter sætte mig igen og sende resten af svaret til de ærede medlemmer, som har stillet forespørgslerne.
Jeg benytter også denne lejlighed til at sige, at Kommissionen ønsker at være ansvarlig, men det er kun muligt at være ansvarlig, når procedurerne tillader det. Jeg håber derfor, at man vil se nærmere på procedurerne, således at vi kan være ansvarlige.
Som svar på forespørgslerne påhviler det i henhold til artikel 4 i direktiv 90/220 medlemsstaterne at sikre, at den kompetente myndighed foranlediger tilsyn og andre former for passende kontrolforanstaltninger for at sikre, at det pågældende direktiv overholdes. Medlemsstaterne er derfor forpligtede til gennem passende kontrolforanstaltninger og andre foranstaltninger at sikre, at vilkårene for den godkendelse, der er udstedt til et produkt, som indeholder genetisk modificerede organismer, overholdes i overensstemmelse med direktiv 90/220.
Direktivet foreskriver, at inden et GMO-produkt markedsføres, skal der gennemføres en vurdering af de risici, der måtte være for menneskers sundhed og miljøet. I forbindelse med alle de produkter, der hidtil er blevet godkendt, har Kommissionen følt sig overbevist om, at det på grundlag af de forelagte beviser er usandsynligt, at der kan forventes nogen negative indvirkninger på menneskers sundhed og miljøet, som fastsat i direktivet. Kommissionen fæstner endvidere sin lid til sikkerhedsbestemmelserne i direktivet, navnlig artikel 11, 6 og 16, som sikrer, at nye oplysninger, som tyder på forekomsten af risici, som tidligere ikke kunne forudses, vil blive forelagt, og godkendelsen vil blive ændret eller tilbagekaldt i overensstemmelse hermed.
Som det vil være Parlamentet bekendt, traf Kommissionen i april i år en afgørelse vedrørende markedsføringen af genetisk modificerede sojabønner til visse former for brug. I henhold til denne afgørelse kunne den kompetente myndighed i Det Forenede Kongerige udstede en godkendelse til Monsanto Europe til særlige formål, nemlig »håndtering i miljøet under import, før og under oplagring og før og under forarbejdningen til ikke-levedygtige produkter«. Den udstedte godkendelse omfatter ikke de forarbejdede ikke-levedygtige produkter, der fremstilles af disse sojabønner, eftersom disse ikke er organismer og derfor ikke er omfattet af direktivet. Det skal derfor understreges, at vurderingen af de mulige indvirkninger på menneskers sundhed, som blev gennemført i henhold til direktivet, tog hensyn til, at sojabønnerne ville blive forarbejdet til produkter, som efterhånden ville indgå i fødekæden. Endvidere indsendte Monsanto i sin egenskab af anmelder frivilligt et supplerede dossier, som indeholdt en omfattende levnedsmiddelvurdering af det forarbejdede produkt, som omfattede aspekter, der ikke undersøges som led i direktiv 90/220, f.eks. ernæringsækvivalenter.
Kommissionen vedtog sin afgørelse om markedsføringen af Monsanto-sojabønner efter en positiv udtalelse fra det forskriftsudvalg, der er nedsat på baggrund af direktiv 90/220. Siden vedtagelsen har Kommissionen ikke fået kendskab til nogen nye oplysninger, som berettiger en ændring af afgørelsen. I sin afgørelse anførte Kommissionen, at i henhold til den vurdering, der var gennemført i henhold til direktiv 90/220, er der ingen grund til at tro, at der vil være nogen negative indvirkninger på menneskers sundhed og miljøet af den anmeldte brug. Den anførte også, at der ikke er nogen sikkerhedsmæssige grunde, som gør det berettiget, at dette produkt holdes adskilt fra andre sojabønner, og ingen sikkerhedsmæssige grunde, som gør det berettiget, at det af mærkningen fremgår, at produktet er blevet fremstillet gennem genetisk modifikation.
Kommissionen har allerede taget højde for bekymringerne blandt flere og flere forbrugere med hensyn til genetisk modificerede levnedsmidler ved at forelægge et forslag til en forordning om nye levnedsmidler. Denne forordning vil, når den er vedtaget, omfatte alle de aspekter, der er relevante for en vurdering af levnedsmidler.
Resten af svaret, som er udførligt og grundigt, hr. formand, vil blive fremsendt til alle de ærede medlemmer, der stillede de oprindelige forespørgsler. Mine fem minutter er gået.

Formanden
Tak, hr. kommissær, for Deres forståelse for tiden. Jeg tror, vi er enige i, at den tildelte tid er fuldstændig utilfredsstillende.

Pollack
Hr. formand, forbrugerne er yderst bekymrede over de levnedsmidler, de præsenteres for i forretningerne. Det er navnlig meget foruroligede over, at sojabønneprotein fra genetisk modificerede planter sandsynligvis vil indgå i masser af produkter, de køber, uden nogen som helst mærkning.
Der er mange diskussioner om, hvorvidt disse nye genetisk modificerede levnedsmidler er ønskelige eller nødvendige eller ej. Nogle er optaget af sikkerheden for vort miljø, nogle af de sundhedsmæssige risici, og om videnskabsfolkene virkelig ved, hvad det er, de fører os ud i. Nogle af diskussionerne om etik og levnedsmiddelsikkerhed har allerede fundet sted her, da direktivet om nye levnedsmidler blev behandlet i Parlamentet.
Folk er alvorligt bekymrede for øjeblikket, da vi i mangel af direktivet om nye levnedsmidler - som endnu ikke er på plads - endnu ikke har et produktgodkendelsessystem, der er tilstrækkeligt i forbindelse med disse produkter. Det er ærligt talt forbavsende, at Kommissionen har fundet det passende at godkende importen af Mosantosojabønner så hurtigt, når de undersøgelser, de har gennemgået i USA, har været minimale.
Vi hører nu fra pressen, at Kommissionen vil godkende en kontroversiel sort af genetisk modificeret majs, som er udviklet af Ciba Geigy, formentlig for at afbøde en potentiel transatlantisk handelskrig.
Produktionen og markedsføringen af disse nye produkter, som i det mindste i et vist omfang udvikles for at være mere resistente over for ukrudtsbekæmpelsesmidler - og tilskynder derfor til en øget anvendelse af farlige ukrudtsbekæmpelsesmidler inden for landbruget - er potentielt særdeles farlig for den biologiske mangfoldighed. Har vi ikke set nok skader forårsaget af pesticider? Er der ingen i Kommissionen, der har læst Rachel Carsons The Silent Spring ? Hvorfor dette hastværk? Hvorfor skal vi, i betragtning af forbrugernes alvorlige foruroligelse, absolut gøre os så store anstrengelser for at godkende disse produkter, blot fordi de findes, og blot fordi industrien øger presset?
Jeg gør opmærksom på de forespørgsler, PSE-Gruppen har stillet, og jeg håber, at Kommissionen har nogle reelle svar. Jeg har på mange punkter den største sympati med Kommissionens holdning i dag. Vi har varetaget vore opgaver meget dårligt i Parlamentet.
Men slutresultatet af alt dette skal være mærkning. Det vigtigste er, at folk absolut skal have ret til at få kendskab til og selv træffe beslutning om de levnedsmidler, de spiser. Hvordan kan Kommissionen så meget som overveje at lade disse kontroversielle produkter komme ud på markedet uden en klar mærkning, så forbrugerne kan få oplysninger om, hvad de indeholder? Den nuværende situation er fuldstændig uacceptabel for forbrugerne, potentielt risikabel og særdeles farlig for miljøbeskyttelsen. Jeg må bede Kommissionen om at tage sine foranstaltninger op til fornyet overvejelse, se nærmere på alle disse produkter fra alle mulige kanter og sikre, at alle genetisk modificerede levnedsmidler fra nu af mærkes klart af hensyn til forbrugerne.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, indførelsen af soja, der er resistent over for herbicider, gør, at der sættes fart på problemet med de genetisk modificerede organismer. Det er normalt, at vi beskæftiger os med de udviklinger, som i øjeblikket er i gang i levnedsmiddelsektoren. Forbrugerne har fuld ret til at informeres om eventuelle risici, der er knyttet til den nye teknik med genetisk manipulation. Information må imidlertid være objektiv og ikke bero på pamfletter eller farvede oplysninger fra industrien. Det er beklageligt, at den europæiske lovgivning i forbindelse med nye levnedsmidler og nærmere bestemt med mærkning endnu ikke er godkendt og gennemført, for dette ville i nogen grad have hindret alt dette postyr omkring denne sag.
Ligesom andre kolleger fra min gruppe er jeg ikke enig i punkt 3 i det fælles beslutningsforslag om, at der skal iværksættes foranstaltninger, som sikrer, at alle levnedsmidler med genetisk modificerede organismer isoleres fra andre levnedsmidler. Jeg er heller ikke enig i punkt 8 om mærkning. Jeg vil dog opfordre til allerede nu hurtigst muligt at informere forbrugerne bedre gennem oplysningskampagner. Med urette tænker gennemsnitsborgeren ved hver debat om bioteknologi eller genetisk manipulation på det afskyelige billede af en mus med et menneskeøre. Disse forkerte opfattelser må ryddes af vejen med tydelig og frem for alt objektiv information.
Endelig opfordrer jeg kraftigt Kommissionen til at gøre noget ved revideringen af direktiv 90/220 om at gøre procedurerne mere gennemsigtige, både for forbrugerne og for de pågældende erhvervssektorer. Der er ligeledes tale om en grønbog om levnedsmiddellovgivning. Kan jeg også af Kommissionen få at vide, hvornår denne vil blive offentliggjort?

Rübig
Ærede hr. formand, mine damer og herrer, forbrugerne har ret til information vedrørende anvendelse af genetisk modificerede organismer i deres levnedsmidler. Vi skal kræve af producenter og forhandlere, at de foretager en omfattende mærkning. Godkendelsen af genetisk modificerede levnedsmidler skal gives efter meget strenge videnskabelige kriterier. Genteknologi er nemlig også en fremtidsteknologi, og man regner med, at denne teknologi vil kunne skabe ca. 8 % af fremtidens beskæftigelsesmuligheder.
På medicinområdet f.eks. er denne teknologi forlængst blevet anerkendt i fremstillingen af insulin. Den kan allerede i dag redde tusinder af menneskeliv. Også ved levnedsmidler skal forbrugeren have fuld sikkerhed, og enhver risiko skal udelukkes. Særligt kontrollerbare godkendelsesprocedurer er grundlaget for at anvende genetisk modificerede levnedsmidler uden betænkeligheder.
En omfattende mærkning er også af etiske grunde absolut nødvendig. Mærkningen indebærer en yderligere sikkerhed for forbrugeren. Så kan han selv afgøre, om han ønsker at bruge det i forvejen samvittighedsfuldt undersøgte produkt eller ej. Hvis det passer, hvad markedsanalyser viser, at ca. 80 % af befolkningen afviser disse produkter, så vil de ikke slå an på markedet og vil dermed automatisk forsvinde fra markedet. Det er ikke muligt at sende produkterne på markedet, før udtalelserne fra de forskellige eksperter foreligger.
Der er ingen tvivl om, at allergier er farlige for forbrugerne. Man hører dog også fra videnskabelige kredse, at de kan forhindres ved målrettet brug af genteknologien. Som vi ved, vil man kunne nedsætte forbruget af pesticider og gødningsstoffer ved hjælp af genteknologi, hvilket på den anden side ville føre til en økologisk forbedring af jord- og vandkvaliteten. Derfor har vi absolut brug for en saglig diskussion om denne teknologi og ikke en udifferentieret fordømmelse.
Den europæiske forbruger kan dog under ingen omstændigheder undvære kontrol og mærkning. Jeg vil også gerne bede kommissæren meddele os, om han deler kommissær Bangemanns meninger på dette område.

Lannoye
Hr. formand, for nogle måneder siden gav Kommissionen sit samtykke til markedsføringen af genetisk modificeret majs, og det er kun medlemsstaternes reaktion, der har medført en tilbagegang. Kommissionen gav sit samtykke og udtalte - jeg citerer teksten i aftalen: «Der er ikke grund til at tro, at indførelsen af de omhandlede gener i majs vil have en negativ virkning på den menneskelige sundhed og miljøet«. Det er der ikke nogen grund til at tro. I dag ser det nu ud til, at det er der. Fru Bjerregaard har holdt en pressekonference. Hun meddeler, at de videnskabelige komiteer har brug for mere tid til at udtale sig.
Hvis man henholder sig til teksten om soja, der går tilbage til starten af året, og som Kommissionen er nået til enighed om, «vil indførelsen af de omhandlede gener i soja sandsynligvis ikke medføre negative konsekvenser for sundheden og miljøet«. Er man ikke her i en proces, der er magen til den, der foregik med BSE? Jeg stiller et spørgsmål. Jeg vil ønske, at man ikke skal vente ti år med at få et svar takket være et undersøgelsesudvalg i Parlamentet, der skal se på, hvad der er sket. Jeg tror, at det er nødvendigt med et moratorium om emnet, at man skal uddybe lovgivningen, gøre den mere streng og sikre forbrugerne ved at vise sig fast og ikke give efter for følelserne, vel, hr. Eisma, men holde sig til fornuften.

Fantuzzi
Hr. formand, dette emne har faktisk været drøftet meget i de seneste uger, og jeg mener, at ængstelsen ikke så meget og alene angår sojaproblemet, men at man er klar over, at denne beslutning baner vej for almene problemer. Det er ikke tilfældigt, at der her tillige er blevet nævnt problemet om ansøgningen vedrørende den majs, der er blevet indgivet af CIBA, og som for øvrigt ikke blot vedrører indførsel til, men tillige dyrkning i Den Europæiske Union, og som følgelig kan give udsigt til yderligere problemer.
Jeg nærer ingen fordomme mod brug af bioteknologi, jeg mener, at fornyelse er grundlaget for vor udvikling, også som mennesker. De forskellige former for teknik har behov for sikre retningslinjer og regler, ikke indviklede regler. I øvrigt er der ved at ske en betydelig omlægning af forbrugsvaner og produktionsmetoder, og jeg mener, at talen om de forskellige former for bioteknologi kan betyde utvivlsomme fordele for forbrugerne. Med disse kan man nedbringe forbruget af pesticider og plantebeskyttelsesmidler og give levnedsmidlerne et større næringsindhold.
Men vi må i dag forstå forbrugerens ængstelse. Hans tillid til sikkerheden af levnedsmidler, der er fremstillet af landbrugsprodukter, er blevet afgørende rokket efter BSE-sagen, om jeg mener der også inden for de rammer for fornyelse og dynamik, jeg har omtalt, bør udvises stor forsigtighed, fordi prisen for et fejlgreb en gang for alle meget vel kan blive særdeles høj. Forbrugeren har ret til information, og følgelig finder jeg, at vi bør finde frem til alle de midler og fremgangsmåder, der virkelig kan gøre forbrugeren til herre over sine valg på grundlag af den størst mulige mængde oplysninger.
Når man, kommissær Kinnock, ikke finder det nødvendigt eller muligt at sikre en særlig mærkning af genetisk ændret soja, skal dette begrundes i klare og utvetydige vendinger. Lad Parlamentet få kendskab til hele sagen og lad os vide, hvilke undersøgelser der er udført af den nationale myndighed, hvad Kommissionen mener, og om muligt tillige hvilke godkendelsesprocedurer der er blevet fulgt i USA.
For det andet finder jeg det særdeles vigtigt at fremskynde den forligsproceduren, der endnu står på vedrørende de nye levnedsmidler og ingredienser hertil, fordi jeg tillige mener, at dette kan bidrage til skabelse af en meget større ramme af regler og procedurer, der er klare og gennemskuelige for alle.

Keppelhoff-Wiechert
Hr. formand, mine damer og herrer, sojabønnen har i lang tid været det ideelle levnedsmiddel blandt bio- og helsekosttilhængere. Både som pålæg og som drik har dens sejrsmarch hen over supermarkedernes hylder ingen ende ville tage. Indtil i dag. Den første leverance af gensplejset soja, som ankom i sidste uge til Hamburg, har givet dette image nogle skrammer. Er forbrugernes angst virkelig berettiget? Jeg mener, forbrugerbeskyttelse bør have førsteprioritet. Vi bør - sådan lyder det jo fra alle indlæg - bakke op om mærkningen af genetisk manipulerede levnedsmidler.
Vi taler hele tiden om den myndige forbruger. Formålet med den nyudviklede såsæd er at begrænse brugen af herbicider. Genteknologien skaber for første gang mulighed for at gennemføre biologisk skadedyrsbekæmpelse på et bredt grundlag og bidrage reelt til løsningen af miljøproblemet. Der findes et stort antal nytteplanter med godt udbytte, alligevel har jeg den opfattelse, at dyrkningen af endnu bedre planter ikke må opgives. Det er tvingende nødvendigt for at kunne brødføde verdens befolkning. Den er fordoblet i løbet af de sidste 40 år, og det er levnedsmiddelproduktionen også! Hvis man for 40 år siden havde forsøgt at bekæmpe verdens sult alene med omfordeling, sådan som mange krævede den gang og også gør i dag, ville halvdelen af verdens befolkning have været overladt til sultedøden. Eftersom befolkningen i løbet af de næste 30 år vil stige med 2, 5 milliarder til i alt 8 milliarder, er vi nødt til at finde veje til at udvide fødevareudbuddet.
Da verdens opdyrkelige arealer allerede er taget i brug, er det nødvendigt at forøge udbyttet alene ved et bedre plantemateriale og en mere effektiv udnyttelse af de naturlige ressourcer. Genteknologien skaber et bedre udgangspunkt for bekæmpelse af sult i verden, og derfor er det efter min mening uforsvarligt, hvis vi ikke udnytter denne chance og overlader den til andre.

Tamino
Hr. formand, jeg henvender mig til Dem, mine kolleger og kommissæren for at erindre om, at vi alle normalt spiser olie og mel og køber mayonnaise, brød, slik, is og småkager. I alle disse produkter finder vi let soja, idet hundreder og atter hundreder af produkter indeholder soja. Der er tale om produkter for børn, helsekost og økologiske produkter for forbrugere, der ønsker en naturlig kvalitet, fordi de er opmærksomme over for disse problemer. Men nu ved vi på grund af Kommissionens afgørelse ikke længere, om der er tale om normalt dyrket eller genetisk modificeret soja, fordi en mærkning, der siger os det, ikke er tilladt.
Godt, hr. kommissær, så spørger jeg: Finder De, at dette er udtryk for respekt for forbrugerne? Mener De, at det er på denne måde, at man sikrer forbrugerne og indgyder dem tillid?
De har i går holdt en tale for os, som vi allerede havde hørt for ti eller tyve år siden, hvor vi talte om nuklear sikkerhed, men senere har vi oplevet Tjernobyl, og for ti år siden, hvor vi drøftede følgerne af intensivt husdyropdræt, men siden har vi oplevet BSE.
Skal vi vente på endnu en katastrofe som følge af genteknikken, førend vi kan tale mere bevidst om disse problemer? Jeg håber det ikke, men jeg ser netop af disse grunde meget gerne, at der foretages en virkelig vurdering af miljøpåvirkningen, ikke af Monsanto, ikke af USA, men i vore lande. Der er ikke blot tale om et sundhedsspørgsmål, men tillige om sikkerhed for miljøets fremtid og balancen i naturen.

Van Putten
Hr. formand, der hersker stadig stor uklarhed - det er tydeligt i dag - på grund af modstridende beretninger om risiciene for forbrugerne ved genetisk modificerede levnedsmidler. Der er usikkerhed om de eventuelle allergiske reaktioner og også om sundheden i al almindelighed. Til levnedsmidler tilføjes der jo et gen, som aldrig har udgjort en del deraf. I tilfældet med soja er den nye bønne resistent over for bekæmpelsesmidlet Roundup, hvori glyphosat anvendes. Netop dette middel, Roundup, anvendes på den genetisk modificerede soja for at opnå en maksimal høst. Glyphosat betragtes som kræftfremkaldende, og det har indflydelse på forplantningen. Det er den information, som vi får; Kommissionen får åbenbart en anden information. Foruden disse mulige risici nævnes også de enorme følger for miljøet. Anvendelsen af midlet glyphosat i stor målestok er imod de europæiske normer, som er strengere i Europa end normerne i De Forenede Stater, og som er baseret på det såkaldte forsigtighedsprincip. Også der kunne der således være en konflikt. Således er det allerede bevist, at bekæmpelsesmidlet Roundup, som den nye soja skulle være resistent over for, nok dræber meget ukrudt, men således som det viste sig i Australien også fører til resistente ukrudtsarter, som dernæst igen skal bekæmpes med nye midler. Udgifterne vil blive skubbet over på forbrugerne, det kan jo igen forventes. Det er derfor uforståeligt, at disse nye produkter allerede markedsføres på det europæiske marked, når så meget står på spil, og når forhandlingerne mellem Parlamentet og Det Europæiske Råd stadig er i gang. Det kan ikke forklares.
Til sidst - jeg gør et sidespring - sikke et tilfælde, at denne forhandling finder sted, medens De Forenede Nationers fødevaretopmøde i Rom begynder! Efter ti år taler det internationale samfund på ny om verdensfødevareproblemet og udryddelse af sulten. Det råbte de også for ti år siden: Verden vil ikke længere kende til sult. Situationen er anderledes. Knytter der sig så ikke også et etisk problem til de genetisk modificerede produkter såsom soja? Hvor langt går vi med den videre udvikling og ibrugtagning af frugtbart land til produktion af et så dominerende produkt. Hvor vigtigt det end er - det er sagt, det er kendt - lurer der ikke en fare for, at traditionelle, men yderst værdifulde produkter trænges stadig mere i baggrunden? Eller i hvor høj grad er enkeltpersoner i gigantiske virksomheder snart i stand til med produkter såsom soja at påvirke eller, hvis det slår fejl, manipulere millioner af menneskers spisevaner?

Jackson
Hr. formand, når kommissæren svarer, vil jeg blot gerne bede ham om at svare meget kort på tre spørgsmål, som kunne afklare nogle af de ting, mine kolleger kom ind på.
Kan kommissæren med hensyn til den genetisk modificerede soja, som kommer til Den Europæiske Union, præcisere, at genetisk modifikation i forbindelse med denne soja er en teknik, der bruges under produktionen, men at ingen genetisk modificeret organisme rent faktisk er til stede i det endelige produkt, som sammensætningsmæssigt ikke adskiller sig fra almindelig soja - fra ikke-modificeret soja? De kontrolforanstaltninger, som fru Pollack og andre kræver, er fuldstændig uigennemførlige i praksis.
Vil kommissæren for det andet ikke i relation til Verdensfødevaretopmødet i Rom sige noget om de fordele, som den nye teknologi kan have i levnedsmiddelsektoren, både med hensyn til de stigende mængder levnedsmidler til de sultende - 840 mio mennesker i verden nu - og med hensyn til, at forbrugerne, f.eks. os selv, kan få nye produkter?
Vil kommissæren afslutningsvis bekræfte, at den kontrovers, der for øjeblikket foregår med hensyn til, om genetisk modificeret majs bør markedsføres i Europa eller ej, viser værdien af, at det enkelte tilfælde undersøges, hvilket sker i Den Europæiske Union, og som er en meget strengere procedure end den i De Forenede Stater, som kan give os meget kontroversielle resultater? Dette understreger absolut behovet for, at vi som parlamentsmedlemmer holdes nøje underrettet om denne undersøgelse af det enkelte tilfælde, som Kommissionen og medlemsstaterne gennemfører sammen?

Neil Kinnock
Hr. formand, ligesom Dem udtrykker jeg taknemlighed over for tolkene og beklager det sene tidspunkt.
Jeg vil forsøge at svare. Jeg vil ikke foregive, at jeg i mine svar kommer ind på alle de interessante spørgsmål, der blev rejst, men jeg håber, at jeg ved at udvælge nogle få vil være i stand til at behandle mange af de spørgsmål, der er taget op i Parlamentet i aften.
Allerførst blev spørgsmålet om mærkning rejst, bl.a. af fru Pollack. De afgørelser, der hidtil er truffet, er i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 90/220. I henhold til dette direktiv kan der, hvis der ikke foreligger sikkerhedsmæssige grunde, ikke kræves nogen specifik mærkning, hvoraf det fremgår, at produktet består af genetisk modificerede organismer. Kommissionen erkender betydningen af mærkning og har til hensigt at behandle spørgsmålet i forbindelse med et forslag til en revision af dette direktiv.
Der var spørgsmål vedrørende allergenicitet og konsekvenserne af bestemte produkter for menneskers sundhed. Jeg svarer ved at sige, at godkendelsen af markedsføringen af disse sojabønner er blevet udstedt i overensstemmelse med de procedurer, der er fastsat i direktiv 92/220. Som led i den risikovurdering, der blev gennemført, undersøgte man navnlig de indførte geners toksiske og allergifremkaldende potentiale, og man kom til den slutning, at der ikke var grund til at antage, at der ville være nogen negative indvirkninger på menneskers sundhed og miljøet som følge af, at sojabønner får indført genkodningen for glyphosattolerans og chloroplasttransitpeptid. Dette betyder, at Monsanto-sojabønner i alt væsentligt svarer til ikke-modificerede sojasorter, der allerede findes på markedet, og der derfor ikke er nogen grund til at antage, at de vil udgøre nogen risici, som er anderledes end dem, der allerede forbindes med andre sojabønnesorter.
De oplysninger, som visse medlemmer af Parlamentet er kommet med, vedrører sojabønners allergifremkaldende potentiale generelt set. Men det er ikke et nyt element, da det er velkendt, at alle sojabønner kan være ansvarlige for allergier hos nogle enkelte mennesker. Disse oplysninger udgør ikke beviser for mulige negative indvirkninger af Monsanto-sojabønner. Endvidere er Kommissionen ikke bekendt med nye oplysninger, som giver beviser for mulige negative indvirkninger på menneskers sundhed som følge af frigivelsen af Monsanto-sojabønner. Men Kommissionen følger alle oplysninger om sagen, således at den kan handle hurtigt, hvis der fremkommer beviser for negative indvirkninger. I et sådant tilfælde vil direktivets sikkerhedsbestemmelser blive anvendt til at ændre eller tilbagekalde godkendelsen.
Endelig vedrørende det spørgsmål, som fru van Putten rejste, og som andre også berørte, med hensyn til de maksimale restkoncentrationer af ukrudtsbekæmpelsesmidler indeholder direktiv 90/220 ikke bestemmelser om indvirkningerne på menneskers sundhed og miljøet af midler til kemisk ukrudtsbekæmpelse, som kan anvendes på disse genetisk modificerede planter, og fastsætter derfor ikke maksimalt tilladte mængder af restkoncentrationer af midler til ukrudtsbekæmpelse. Dette gøres normalt i henhold til anden fællesskabslovgivning.
I Rådets direktiv 96/32 fra maj 1996 er der fastsat en maksimumsgrænse på 20 ppm af glyphosatrester i sojabønner. Ifølge den undersøgelse, der blev gennemført under forberedelsen af denne rådsafgørelse, er glyphosats stofskiftebalance i modstandsdygtige planter den samme som i ikke-modstandsdygtige, traditionelle jordbundsplantearter. Det følger derfor heraf, at Monsanto-sojabønner kun kan importeres, hvis de kan opfylde denne grænse.
Jeg beklager de kort svar, men jeg vil som sagt meget gerne give hele det svar, som jeg havde håbet, jeg kunne give tidligere, til de medlemmer, som havde stillet forespørgsler.

Formanden
Jeg har modtaget fem beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5, i forretningsordenen.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 00.15)

