

Talmannen.
   – Mina damer och herrar, herr kommissionär! God morgon! I går hände det något som ledde till viss uppståndelse. Omkring kl. 15.00 gjorde Gerard Batten ett uttalande om en händelse i vilken medlemmar av vår säkerhetspersonal påstods vara inblandade, och detta orsakade en mycket hätsk debatt. Talmannen har, inom de 24 timmar som föreskrivs i artikel 166 i arbetsordningen, fattat ett beslut som jag nu kommer att delge er.
Kvestorerna har redan informerats om gårdagens händelse och de kommer att undersöka saken. De kommer att höra alla inblandade personer och sedan överlämna en rapport till talmannen.
Jag anser därför att saken för dagen kan ses som avslutad, eftersom en undersökning kommer att genomföras. Vi kan därför fortsätta med föredragningslistan i vederbörlig ordning. 
Talmannen.
   – Nästa punkt är kommissionens uttalande om resultatet av valet i Ukraina. 
Potočnik,
   . – Herr talman! Det är en ära och ett nöje för mig att få presentera kommissionens syn på presidentvalet i Ukraina. Det har nu gått över sju veckor sedan det som allmänt beskrivs som Ukrainas orangefärgade revolution. Händelserna under den perioden har visat att Ukrainas befolkning har ett starkt engagemang för demokrati, och också att EU-medlemsstaterna genom att handla tillsammans kan spela en viktig roll.
Låt mig nu gå över till tre frågor. För det första: Hur långt har Ukraina kommit sedan det första genomförandet av den andra valomgången den 21 november 2004, och vad betyder det för landet i framtiden? För det andra: Vilken roll har EU spelat för att hjälpa Ukraina att hitta en fredlig lösning på krisen? För det tredje: Vad finns det nu för utmaningar i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ukraina?
Jag skall börja med utvecklingen i Ukraina och vad den betyder för framtiden. Viktigast av allt är att Ukraina har lyckats hitta en fredlig lösning på den kris som uppstod efter allvarliga brister i genomförandet av presidentvalet, framförallt i det första genomförandet av den andra valomgången den 21 november. Läget hotade landets rättssystem och territoriella integritet, men båda två räddades. Den internationella observatörsstyrkan, ledd av den europeiska säkerhetsorganisationen OSSE:s kontor för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter, ansåg att det nya genomförandet av den andra omgången av presidentvalet den 26 december förde Ukraina närmare internationella normer. Detta är ett positivt tecken.
Den politiska kompromiss som nåddes den 8 december 2004 var viktig genom att den banade väg för en ny andra omgång av presidentvalet. Det är vår bestämda förhoppning att kompromissen också kommer att bidra till att främja fortsatt demokratisering i Ukraina. Man kom överens om viktiga konstitutionella ändringar, som utgör en grund för landets inre utveckling under kommande år, och det ukrainska parlamentets roll har stärkts.
Händelserna nyligen har visat den ukrainska befolkningens starka engagemang för demokrati. Vi välkomnar i hög grad denna utveckling. Ytterligare ansträngningar kommer att behövas för att bygga vidare på detta och föra den demokratiska processen framåt under kommande år. Vi har stora förhoppningar på att genomförandet av parlamentsvalet nästa år kommer att avspegla fortsatta framsteg mot demokratisering.
Nu till den andra frågan: Hur har EU hjälpt Ukraina att hitta en fredlig lösning? EU har hela tiden gett Ukrainas befolkning politiskt stöd för att hjälpa befolkningen att hitta en fredlig utväg ur krisen. EU talade med en stämma. Man uppmanade de ukrainska myndigheterna att visa återhållsamhet och man uppmanade alla parter att enbart använda sig av icke-våldsmetoder.
EU har också hjälpt till att bana väg för den politiska kompromissen av den 8 december 2004. Här spelade europeiska medlare, däribland EU:s höge representant Javier Solana, Polens president Aleksander Kwasniewski och Litauens president Valdas Adamkus, en stor och viktig roll.
Tillsammans med resten av det internationella samfundet gav EU dessutom ett viktigt bidrag genom att hjälpa till att garantera att den på nytt genomförda andra valomgången skulle bli rättvis och fri. Rent konkret skickade EU 587 tillfälliga valobservatörer från EU:s medlemsstater till valet den 26 december. Att en grupp på nio ledamöter från Europaparlamentet, ledda av Marek Maciej Siwiec, deltog i valövervakningen var ett viktigt bidrag. Europeiska kommissionen finansierade deltagandet av ytterligare 150 tillfälliga observatörer från OSSE-medlemsstater utanför EU och dessutom verksamheter för att utbilda väljarna. Sammantaget var EU en starkt bidragande orsak till att valet genomfördes korrekt den 26 december.
Slutligen, vilka utmaningar står vi nu inför i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ukraina? Det är helt klart dags att ta en ny titt på våra förbindelser med Ukraina som en viktig granne och partner till Europeiska unionen. Genom de senaste veckornas händelser har den ukrainska befolkningen tydligt visat sitt engagemang för att Ukraina skall utvecklas till ett samhälle som fullt ut respekterar demokrati och grundläggande rättigheter. Detta är emellertid bara början på en lång process som kommer att kräva vårt fortsatta stöd.
Frågan om Ukraina skall komma med i Europeiska unionen står inte på dagordningen. EU:s grannskapspolitik är något helt annat än medlemskap. Den kommer att göra det möjligt för oss att lägga in en högre växel i samarbetet med Ukraina. Inom ramen för partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Ukraina öppnas nya utsikter till partnerskap, ekonomisk integration och samarbete. Partnerskapet utgör dessutom en betydande uppvärdering av våra förbindelser. Det viktigaste verktyget för att förverkliga detta är handlingsplanen. I december förra året godkände rådet handlingsplanen för samarbete mellan EU och Ukraina och samtyckte till att lägga fram det för samarbetsrådet för Europeiska unionen och Ukraina ”så snart som utvecklingen i Ukraina tillät”. Vi är alla övertygade om att det är dags att gå vidare med handlingsplanen. I den identifieras viktiga prioriteringar som att stärka institutionernas stabilitet och effektivitet, garantera demokrati och rättsstatsprincipen, garantera att val i Ukraina genomförs på ett demokratiskt sätt och i enlighet med OSSE:s normer, samt se till att pressfriheten och yttrandefriheten garanteras. I handlingsplanen ingår ett omfattande program för vårt arbete med Ukraina inom alla samarbetsområden, med åtgärder som identifierats inom områdena politisk dialog, rättsliga och inrikes frågor, ekonomiska förbindelser och handelsförbindelser, direktkontakter människor emellan, gränsöverskridande verksamheter samt delat ansvar för konfliktförebyggande åtgärder och konfliktlösning. Vi hoppas att handlingsplanen kommer att godkännas vid det möte som samarbetsrådet för EU och Ukraina kommer att ha den 21 februari, och därigenom bereda vägen för Ukrainas och vårt arbete med att genomföra handlingsplanen.
På rådets begäran har EU:s höge representant och kommissionären arbetat på konkreta förslag till förstärkt samarbete med Ukraina som utnyttjar handlingsplanen fullt ut, och därigenom förbättrar Ukrainas förbindelser med Europeiska unionen. Kommissionen anser att detta förslag så långt som möjligt bör beakta Ukrainas önskemål.
Kommissionen är övertygad om att handlingsplanen inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken är ett tillräckligt omfattande och flexibelt verktyg för att vi skall kunna bemöta det nya läget. Det erbjudande EU gör i handlingsplanen kan anpassas till de framsteg som samarbetspartnern gör. Ju längre en partner är redo att gå för att vidta praktiska åtgärder för att införa gemensamma värden, desto snarare kommer EU att vara redo att gå in och stärka våra ömsesidiga band. Framstegstakten i den europeiska grannskapspolitiken kommer således att bero på i vilken takt den nya ukrainska förvaltningen gör framsteg. Det finns därför inget behov av att omförhandla handlingsplanen med den förvaltningen.
EU har upprepade gånger erkänt Ukrainas europeiska ambitioner och välkomnar Ukrainas europeiska val. De dramatiska händelserna i Ukraina nyligen har återigen bekräftat landets plats på den europeiska kartan. Vi är säkra på att dessa händelser kommer att gå till historien som en milstolpe, inte enbart för Ukraina utan också för EU:s förbindelser med detta land. Europeiska unionen och Ukraina har ett gemensamt intresse av att ytterligare förstärka sina politiska, ekonomiska och kulturella band. Om Ukraina till fullo respekterar sina åtaganden i handlingsplanen är kommissionen villig att bidra till att den europeiska grannskapspolitiken leder till påtagligt förbättrade förbindelser mellan Europeiska unionen och Ukraina. Vi är förvissade om att Europaparlamentet kommer att stödja oss i alla dessa ansträngningar. 
Saryusz-Wolski (PPE-DE ),
   . –  Herr talman! Efter knappt två månader diskuteras Ukraina åter i kammaren. Detta är ett viktigt tecken som visar vårt intresse av och vår positiva syn på förändringarna. Det återspeglar också den särskilda roll som Europaparlamentet har: parlamentet var en av de första instanser som kommenterade demokratins seger i Ukraina. Det är nu dags att gå från ord till handling.
Att det luxemburgska ordförandeskapets stol står tom– dess företrädare har valt att inte närvara under denna debatt – är signifikativt. Under en debatt i kammaren i går betonade jag det faktum att Ukraina inte nämns överhuvudtaget i det luxemburgska ordförandeskapets förteckning över prioriterade frågor. Jag är också djupt besviken över den oerhört konservativa, blygsamma och statiska ståndpunkt som kommissionen har antagit om denna fråga.
Med tanke på de förändringar som har ägt rum skulle det vara mycket olämpligt att erbjuda Ukraina den gamla handlingsplanen. Demokratin och de värderingar som även delas av oss har segrat i Ukraina och detta manar till en förändring av Europeiska unionens inställning till landet. Vi måste erbjuda Ukraina en ny strategi och en ny form av förbindelser, vilket innebär att vi behöver nya instrument, inte instrument som tidigare har förhandlats fram med president Janukovytj regering.
Det stora antalet sympati- och stödyttringar bör omvandlas till beslutsamma och snabba åtgärder, och man får inte glömma att tiden är en nyckelfaktor i sammanhanget. Vi har inte råd att vänta och vi måste omsätta ord i handling. Vi förväntar oss därför att både rådet och kommissionen vidtar omedelbara åtgärder. Den gamla handlingsplanen, som utarbetades under en annan tidsperiod, kan inte längre tillämpas på landets nya situation, och behöver därför ses över och omfatta mer än grannskapspolitiken. Vi bör stödja Ukraina i dess försök att införa marknadsekonomi och se till att ett frihandelsområde mellan EU och Ukraina inrättas. Landet bör få hjälp att erhålla medlemskap i Världshandelsorganisationen och OECD (Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling) och tillnärma sin lagstiftning till gemenskapsrätten. Man bör inleda en politisk dialog om strukturfrågor och, som en del av denna dialog, föra samtal med Ukraina om energisäkerhet och kampen mot terrorismen. Ett förenklat viseringsförfarande för landet bör övervägas och ett associeringsavtal med Ukraina bör ersätta handlingsplanen. Arbetet med ett sådant associeringsavtal bör inledas nu, så att det blir möjligt att ersätta handlingsplanen om tre år. Vi bör, slutligen, erbjuda Ukraina möjligheten att bli medlem i EU.
Dessa åtgärder bör fungera som ett starkt incitament för att genomföra fortsatta och långtgående politiska och ekonomiska reformer i Ukraina. Detta ligger verkligen i vårt intresse och det främjar en seger för demokratin över hela Östeuropa. Tack så mycket!
Wiersma (PSE ),
   . – Herr talman! Det är med tillfredsställelse som vi i parlamentet i dag kan välkomna resultatet av den tredje omgången i presidentvalet i Ukraina. Det krisen i Ukraina har lett till är en stor seger för demokratin och friheten i ett land som under det senaste årtiondet alltid varit nära att bli en diktatur. Det är dessutom en positiv överraskning för Europeiska unionen och inte minst för kammaren, som båda betytt mycket för att följden av det som har skett i Ukraina har blivit positivt.
Äntligen har demokratin spelat sin tänkta roll i Ukraina. Eftersom ukrainarna kunde uttrycka sig fritt om den väg som deras land slagit in på, återspeglar resultatet folkets vilja. Det som har hänt i Ukraina under de senaste månaderna är en djupgående kursändring, ett slags demokratiskt uppror som inte har lett till våldsamheter, som så ofta blivit fallet på andra håll, och vi riktar vår tacksamhet till alla inblandade parter för detta.
Detta är början på ett nytt skede i Ukrainas utveckling. Den nya presidentens regering bör, som sin första uppgift, befästa demokratin och rättsstatsprincipen, såväl som utveckla ekonomin. Jag tror att vi alla är överens om att Europeiska unionen snabbt måste genomföra den handlingsplan som kommissionen har lagt fram inom ramen för grannskapspolitiken i syfte att stärka våra band med Ukraina så mycket som möjligt i detta sammanhang. Vi måste alltså i största möjliga mån utnyttja de möjligheter som denna handlingsplan erbjuder.
Dessa händelser utgjorde emellertid en stor utmaning även för andra än bara för Ukraina. Europeiska unionen måste omvärdera sin inställning till Ukraina. Det räcker inte längre med att EU bara ökar den dialog man fört med den tidigare regimen, en dialog som varit begränsad men alltid uppehållits, trots den avgående president Kutjmas politik. EU måste nu ta itu med uppgiften att förändra de politiska förbindelserna med Ukraina, därför att landet har valt en president som aldrig har dolt sin positiva syn på och sina strävanden mot EU. De som kämpade för demokratin kämpade för EU snarare än för Ryssland, och jag anser att vi bör ta med detta på ett lämpligt sätt i vår politik. Jag delar det synsätt som uttryckts av Jacek Emil Saryusz-Wolski från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater att vi verkligen bör fråga oss själva om kommissionens politik, som den beskrivits av kommissionär Janez Potočnik, är tillräckligt ambitiös. I vilket fall som helst är den resolution som parlamentet diskuterar i dag betydligt mer långtgående än vad kommissionen och rådet hittills har varit beredda att gå.
Något som också spelar roll just nu är att vi aktivt stöder dem i Ukraina som verkligen vill genomföra reformer. De måste fatta en rad svåra beslut – stöd och klara besked från Europeiska unionen kan faktiskt hjälpa dem att göra det.
Vi har tagit mycket ansvar för att det skulle bli ett bra resultat i valet. Vi är nu också ansvariga för ett ytterligare stärkande av demokratin i landet. Jag vill tillägga att det som händer i Ukraina sker vid en tidpunkt då vi behöver omvärdera EU:s politik gentemot alla länder i regionen, och ger oss skäl till att göra det. Det är också viktigt att formulera gensvar och förutse frågor som Ukraina, och även de övriga länderna i regionen, säkerligen kommer att ställa. 
Neyts-Uyttebroeck (ALDE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär! Den 26 december var en stor dag för Ukraina, en stor dag för EU och naturligtvis också en stor dag för demokratin. Det var en stor dag för Ukraina därför att man efter veckor av fredliga protester, och trots extremt dåliga väderförhållanden, beslutade att hålla en tredje omgång i presidentvalet. Till sist gick alla deltagande parter med på detta på ett mycket moget sätt. Det var ett viktigt ögonblick för Europeiska unionen eftersom dess enhälliga åtgärder möjliggjorde ett positivt resultat, och också därför att Europeiska unionen genomförde sin största insats i samband med valobservation, till vilket även min grupp naturligtvis har bidragit. Det korrekta sätt på vilket valet genomfördes gjorde det till en särskilt stor dag för demokratin. Jag vill betona att 300 000 ukrainare också deltog i valobservationen, vilket verkligen är en enastående insats. Valrörelsen ledde som helhet till att det ukrainska samhället stärktes.
Jag vill till sist betona att behovet av fria och oberoende medier kommer att vara stort, och att den nya presidenten och den kommande regeringen måste bygga upp och stärka marknadsekonomin och den konstitutionella staten. Jag är inte säker på om jag förstod er rätt, herr kommissionär, när ni sade att handlingsplanen erbjuder goda möjligheter att öka förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ukraina. Jag vill att ni bekräftar detta, eftersom – om så inte skulle ske, och låt detta vara helt klart – även vi skulle kräva att handlingsplanen förhandlas om.
Jag vill avsluta med att påminna er om artikel 49 i EU-fördraget i vilken det fastställs att vilket europeiskt land som helst har rätt att ansöka om medlemskap i Europeiska unionen, under förutsättning att det uppfyller villkoren. 
Isler Béguin (Verts/ALE ),
   – Herr talman, herr kommissionär! Ni har svarat på frågan som jag undrade över. Vad skall vi nu göra med våra ukrainska vänner som har vänt sig mot Europa? Faktum är att, på gatorna och i iskylan, det ukrainska folket – under loppet av en månad – har valt det läger i vilket de skall skapa sin framtid: det läger som förespråkar demokrati, icke-våld och ett Europa. Jag anser att Viktor Jusjtjenkos seger är en seger för våra europeiska värderingar.
Jag var själv en av de 1 200 OSSE-observatörer som bevakade valet den 26 december, inte i Kiev, utan i Belgrad, i Odessaregionen nära gränsen till Rumänien och Moldavien, där befolkningen i vissa byar talar varken ryska eller ukrainska. Tack vare en ny lag kunde den på nytt genomförda andra omgången i presidentvalet förberedas på ett anmärkningsvärt sätt. Vi noterade hur smidigt allting gick till vid rösträkningen i vallokalerna, och vi kunde följa röstsedlarnas väg fram tills de slutligen registrerades av företrädare för de regionala kommittéerna.
Ukrainas orubbliga önskan att ingå bland de demokratiska staterna kommer att ifrågasätta vår politik, herr kommissionär. Det räcker med att läsa planen från den nya grupp som jag träffade i slutet av vårt uppdrag. Jag kan informera er om deras förslag. Den första av deras två viktigaste målsättningar handlar om integration i Europeiska unionen, en fråga som redan undersöks av olika arbetsgrupper. Den andra målsättningen rör decentralisering, som bör förhindra att landet delas. Vi får inte heller glömma bort det starka trauma som Tjernobylkatastrofen lett till.
Jag är därför, herr kommissionär, förvånad över att ni talade om att ta bort denna möjlighet till medlemskap för Ukraina. Genom sin orangefärgade revolution ifrågasatte det ukrainska folket – och fortsätter att ifrågasätta – EU:s förmåga att följa upp de strävanden vi själva har lagt grunden för. Helt nyligen, och med mer än 70 procent av rösterna, stödde vi återigen kraftfullt artikel 1 i konstitutionen, i vilken fastställs att ”unionen skall vara öppen för alla europeiska stater som respekterar dess värderingar och förbinder sig att gemensamt främja dem”.
Vi måste nu fundera kring om den nya grannskapspolitiken är relevant för länder som t.ex. Ukraina, om de inte har några utsikter att bli medlemmar. Jag anser att det vore ett misstag att ge dem detta budskap. För oss har Ukraina absolut en plats som medlemsstat i EU.
Maštálka (GUE/NGL ),
   – Mina damer och herrar! Jag är glad över att ha fått vara observatör under den på nytt genomförda andra omgången i presidentvalet i Ukraina. Jag håller med kommissionär Janez Potočnik om att allt i grund och botten ägde rum utan våldsamheter och att valet genomfördes enligt europeiska normer när det gäller organisation och teknik, men för den sakens skull finns det en del saker som måste tas upp.
Mitt besök i Ukraina under den på nytt genomförda andra omgången i presidentvalet bekräftade emellertid min uppfattning att verkligheten skiljer sig dramatiskt åt från den bild som ges i medierna. Jag måste tyvärr medge att även rapporterna från varit förvånansvärt vinklade till förmån för den orangefärgade falangen. Jag förstår inte vitsen med att på konstgjord väg öka antalet motståndare eller med att sprida missförstånd i stor skala från EU till öst.
Jag anser emellertid att vår uppgift i nuläget inte är att tillrättavisa Ukraina, Ryssland eller medierna, utan att arbeta för ökad förståelse i Europa. Jag rekommenderar därför att vi stöder de arbetsgrupper som börjar analysera de villkor som gäller Ukrainas anslutning till Europeiska unionen. Det handlar inte bara om att hjälpa Ukraina och EU med kontakter dem emellan, utan vi måste bidra till att stabilisera det politiska läget i Ukraina genom att se till att ett av den nya presidentens vallöften kan hållas. Vi kan också hjälpa till med att nå ett mål som aldrig stötts av den blå falangen, utan bara förvrängdes av politiker och medier.
För det andra förespråkar jag att vi börjar diskutera riktlinjer för demokratiska val. Det är nödvändigt inte bara för att upprätta enhetliga principer som måste följas, så att val kan erkännas som demokratiska, utan också för att fastställa i vilken omfattning vi är beredda att tolerera skillnader mellan verkligheten och våra värderingar.
För det tredje förordar jag att toleranskriterier för yttre inblandning i den demokratiska processen fastställs. Det är otvivelaktigt så att alla stater har en legitim rätt att försvara sina egna intressen, så alla länder har en regering som arbetar i denna riktning. Men kan vi, i en sådan situation, tala om den valda regeringens legitimitet?
Vi måste hitta svaren på dessa frågor. Tack så mycket! 
Giertych (IND/DEM ),
   . –  Herr talman, mina damer och herrar! Europaparlamentet spelade en politisk roll i Ukraina. Huruvida vi kan vara stolta över vår inblandning får framtida händelser utvisa. Men vad bär framtiden i sitt sköte?
Först och främst är ukrainarna medvetna om att Europeiska unionen stödde Viktor Jusjtjenko. Handskakningarna med Jusjtjenko inför kamerorna på torget och den orangefärgade dominansen i denna kammare, som medierna gav mycket utrymme, gav ukrainarna en mycket tydlig bild av att vi inte var neutrala. Om det bara hade varit demokratin som stått på spel, hade ledamöterna inte klätt sig i brandgult. När Viktor Jusjtjenko tillträder som president kommer all eventuell kritik mot honom även att riktas mot EU för att unionen låg bakom hans seger i valet.
Frågor kommer att börja ställas inom kort, och har faktiskt redan ställts, om den orangefärgade revolutionens finansieringskällor. 33 000 av Jusjtjenkos företrädare i de lokala valkommittéerna fick en satellittelefon, men vem betalade för dem? Demonstranterna i Kiev fick skydd i tält och mat, men vem betalade för det? Vi har fått veta att president Viktor Janukovytj lät sina anhängare från Donbas åka buss till Kiev, vilket säkerligen betalades med offentliga medel, men vem betalade för Jusjtjenkos anhängares resa till Kiev, och vilka transportmedel använde de? Ukraina är ett fattigt land och allt detta måste ha finansierats av någon. Ryssland, Förenta staterna och Europeiska unionen anklagar varandra för att blanda sig i andra länders inre angelägenheter. När det blir allt mer uppenbart att Viktor Jusjtjenko inte kan leva upp till alla förväntningar, kommer mer och mer kritik att riktas mot Europaparlamentet, eftersom parlamentet var den externa aktör på Jusjtjenkos sida som var mest framträdande.
Frågor kommer också att ställas angående vilka yttre organ som tjänade mest på att Jusjtjenko blev vald. Dagens Ukraina är ett fattigt land, men har möjligheter att bli rikt. Vilka kommer att försöka ta del av denna rikedom? Vilka kommer att exploatera landet och i vilken grad kommer det att gynna det ukrainska folket? Det är på tiden att vi inser att det kommer att ta lång tid att nå ett politiskt stabilt läge i Ukraina och att det fortfarande kan leda till våldsyttringar.
Man kan bara hoppas att metoder för dialog och medling blir kutym inom politiken. Men kan vi i realiteten garantera detta? Om situationen leder till våldsyttringar, hur agerar vi då? Jag hoppas att det ukrainska folket kan lösa sina problem på ett fredligt sätt, och jag hoppas att de förändringar som ägt rum i landet ger positiva resultat. Om så inte blir fallet, bär Europaparlamentet en del av skulden. Tack så mycket! 
Kamiński (UEN ),
   . –  Herr talman, mina damer och herrar! Europaparlamentet spelade en oerhört viktig roll under det händelseförlopp som nu kallas den orangefärgade revolutionen. Det faktum att vi tog på oss orangefärgade klädesplagg och att många av oss besökte Ukraina var inte ett uttryck för stöd till en av kandidaterna, och detta måste betonas mycket tydligt. Oaktat de politiska skillnaderna i kammaren stödde vi som jag ser det inte en viss politisk kandidat eller deltog i politiska debatter i Ukraina. Vi stödde däremot demokratin och demokratiprocessen. Om vi hade varit säkra på att president Viktor Janukovytj hade segrat i ett rättvist och demokratiskt val, hade vi respekterat ukrainarnas val. Genom att delta och hjälpa det ukrainska folket, stödde vi demokratin och friheten …
och visade vår respekt för ukrainarna, som visade ett oerhört stort mod och stor beslutsamhet genom att försvara de värderingar som delas av folk från Ukraina till Portugal och över hela vår kontinent.
Jag vill med största tydlighet klargöra att det nu är upp till EU:s institutioner att visa samma mod som ukrainarna visade under de veckor då den orangefärgade revolutionen pågick. Tyvärr kan jag efter kommissionärens tal bara konstatera att vi, milt uttryckt, fortfarande saknar detta mod. Ukrainas folk klargjorde mycket tydligt att deras val handlade om geopolitiska frågor och civilisationsfrågor, och att ukrainarna vill tillhöra gemenskapen, samtidigt som de inser att detta inte är ett politiskt skeende som går snabbt och smärtfritt. Denna kammare måste faktiskt erkänna att detta är en process som med nödvändighet måste pågå en viss tid. Ukrainarna och många EU-medborgare förväntar sig emellertid att EU:s institutioner nu skall erbjuda Ukraina en möjlighet att bli medlem i EU. Tack så mycket!
Belohorská (NI ).
   – Tack så mycket, herr talman! Även jag har kunnat hjälpa till med övervakning av valet i Ukraina och som observatör kan jag rapportera att valet var fritt och demokratiskt. Jag vill understryka att jag vet vad jag talar om.
Som ledamot av Europarådet har jag under tio år haft möjlighet att övervaka olika val och för vissa länder har valen varit mycket avgörande – jag kan nämna valen i Kroatien, Albanien eller t.o.m. det senaste parlamentsvalet i Ukraina. I jämförelse med alla dessa val kan man säga att valet i Ukraina förbereddes mycket noga, atmosfären var lugn, insyn fanns och valet övervakades av observatörer för båda kandidaterna.
Den majoritet som uppnåddes enligt valresultatet visar att man faktiskt valde presidenten. Detta innebär inte en seger för väst eller ett nederlag för öst. Man kan säga att ukrainarna segrade. För första gången kan ukrainarna nu uppleva att de har blivit självständiga, och att landet har utvecklats. 
Det finns ett talesätt som lyder: ”Ära till segraren, heder till den besegrade!” Det är nu viktigt att Ukrainas president förenar nationen och försöker återuppliva den historiska betydelse som Ukraina alltid har haft i Europa, för att därmed göra landet till en viktig bro mellan Europeiska unionen och Ryssland. Jag stöder naturligtvis också förslaget som har lagts fram här om att Ukraina skall bli en framtida EU-medlem, men bara om landets medborgare vill det, naturligtvis. Jag stöder det förslag som har lagts fram av ordföranden för vår delegation, Jacek Emil Saryusz-Wolski, att en kommitté borde tillsättas. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag beklagar att vi inte kunde välkomna en företrädare för Javier Solana, vars arbete i Ukraina har varit framgångsrikt. Landets befolkning har agerat på egen hand och med fredliga medel tvingat fram fria val. De som har sett ungdomarnas tältläger i Kiev kan inte förneka att detta har åstadkommits – och var ett gott exempel på vad som kan åstadkommas – med den övertygande kraft som fredliga demonstrationer har, och att detta kan jämföras med läget för många av våra folk under åren 1989, 1990 och 1991.
Låt oss vara väl medvetna om att vi i kammaren hjälpte till att genomföra detta, på samma sätt som de övriga institutioner som vi var tvingade att övertyga så att de kunde delta. Vi måste dessutom vara klara över att detta skedde i syfte att få igång en demokratisk process och, på samma gång, göra det möjligt för Ukraina att avgöra sin tillhörighet. Ända sedan slutakten från Helsingfors har det viktigaste med Europatanken varit att alla länder har rätt till självbestämmande – men att dess folk måste kämpa för det. När det väl har uppnåtts får folket självt besluta om vilken utveckling man vill ha.
Vi bör inte längre använda begreppet intressesfär. I detta vårt Europa måste man naturligtvis hitta balanser och bygga broar för att förhindra att det uppstår nya slitningar. Detta omfattar även våra stora grannar i öster. Om detta skall fungera måste vi stödja den demokratiskt valda presidenten på ett sådant sätt att det blir uppenbart för hans eget folk att det är värt att bestämma sig för demokrati, och att man kan tjäna på att orientera sig mot väst. I detta sammanhang är handlingsplanen otillräcklig och vi måste ta fram nya lösningar. De måste naturligtvis omfatta idén att Ukraina kan bli medlem i EU och att landet självt kan besluta om detta.
Detta innebär emellertid att Europeiska unionen måste skapa förutsättningarna för detta – och när det gäller detta ber jag om kammarens stöd. Ett anmärkningsvärt stort antal av dem som i dag stödde idén att Ukraina skulle bli medlem i EU var samma som i går inte röstade för konstitutionen. Vi måste sträcka ut en hand till andra länder som kan bli medlemmar. I dag gör vi inte det, och vi måste vänta tills saker och ting verkligen fungerar i de tio nya medlemsstaterna. Det är därför vi jämte ett fullständigt medlemskap måste utveckla andra möjligheter, t.ex. artikel 47 och en förnuftig grannskapspolitik som omfattar möjligheten att delta i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.
Om detta görs på rätt sätt kommer även Moldavien snart att närma sig demokrati, såväl som Vitryssland, under de närmaste åren hoppas jag. Det liknar det som skedde på Balkan, fast i en större skala, och vi måste erbjuda dessa länder något, inte bara medlemskap om 20 år, utan något som är meningsfullt i dagsläget.
Jag uppmanar dessutom kommissionen och rådet att ta itu med denna fråga med mindre förtegenhet och större fantasi. 
Siwiec (PSE ). 
   –  Herr talman! De förslag som lades fram av kommissionären i hans inledande tal skulle kunna få en att tro att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ukraina följer en tidtabell som gjorts för en tågresa under ånglokens dagar. I dag, herr Potočnik, drivs tågen med moderna elmotorer. Om vi inte kan erbjuda Ukraina ett modernt elektriskt lok, bör vi åtminstone erbjuda det en anständig dieselmotor. Vi behöver en ny handlingsplan med en ny tidtabell där slutstationen är medlemskap. Det kan finnas andra stationer på vägen, men medlemskap bör vara slutstationen. Delegationen till den parlamentariska samarbetskommittén EU–Ukraina, som jag har äran att vara ordförande i och som utses av Europaparlamentet, kommer att arbeta för att ta fram en sådan tidtabell.
Vi har fått en möjlighet att underblåsa en folkresning i ytterligare ett europeiskt land. Det är en resning som inte började 1989, utan 1980 i Polen. För att kunna stödja denna process måste det ukrainska folket och dess nya regering göra tydliga förklaringar och visa sin beslutsamhet och vilja att göra uppoffringar. Vi kommer att lyssna noga på vad Viktor Jusjtjenko säger som president, inte på Självständighetstorget utan när han svär presidenteden. Det behövs ett nytt institutionellt stöd för marknads- och demokratiska reformer, och detta är en uppgift för EU och de internationella finansinstituten. Vi måste föra realistiska samtal och samarbeta med Förenta staterna, och vi måste också föra realistiska samtal med Ryssland för att därmed se till att landet följer utvecklingen i Ukraina som en möjlighet och inte bara som ett hot. Mod och försiktighet är det som behövs.
Revolutionen i Ukraina är avslutad. Vi får inte glömma att de klyftor den visade på inte bara kan beskrivas som att ”de goda” fanns på ena sidan av barrikaderna och ”de onda” på den andra. Saken är den att båda sidor deltog i rundabordssamtalen och löste problemet på ett fredligt sätt, tillsammans med högsta domstolen, presidenten och andra institutioner. Man höll ett nytt val och valde en ny president, som vi erkänner som sådan.
Arbetet med att omsätta de revolutionära slagorden i praktiken pågår, och ett samförstånd mellan de båda lägren krävs. Ett bättre Ukraina kan inte byggas upp utan de 44 procent av väljarna som stödde Viktor Janukovytj. Slutligen, ett stort land är alltid en källa till osäkerhet och ett hot för ynkryggar, men en källa till intresse och möjligheter för äventyrare. Vi bör tillhöra äventyrarna. Tack så mycket!
Staniszewska (ALDE ).
    –  Herr talman! I går sade kommissionens ordförande att ingen av oss vill tala om EU som lättskrämt och ängsligt. Jag uppmanar kammaren att se det som att José Manuel Barrosos uttalanden i går också handlade om Ukraina, eftersom detta är ytterligare ett fall där vi inte bör vara lättskrämda och ängsliga.
Det är inte alla av oss som insett vad som hände i Ukraina. Jag är medveten om att Ukraina ligger långt bort och att vi inte känner till landet så väl. Vi vet en hel del om Kuba eller Irak, men nästan ingenting om Ukraina. Ändå är Ukraina ett mäktigt land i östra Europa och den senaste tidens händelser i landet kan lätt jämföras med ännu en rasering av Berlinmuren, även om det är en Berlinmur i östra Europa.
Fram till den orangefärgade revolutionen hade man inte hört talas om demokratiska principer öster om Europeiska unionen, med undantag av det lilla landet Georgien. Detta gäller fortfarande i Ryssland och Vitryssland, såväl som i de övriga f.d. Sovjetrepublikerna. Förutom det lilla landet Georgien, som vågade ta ställning för demokrati för ett år sedan, är det enda övriga stället där man fattat ett sådant beslut ett mäktigt land med 50 miljoner invånare. Detta land är större än Frankrike och dess folk visade med kraft och beslutsamhet att man ville ha demokrati i praktiken och inte bara på papperet.
Detta är en omfattande revolution och våra åtgärder bör motsvara dessa händelser. Fram till nu har förvisso Europeiska unionens åtgärder motsvarat händelserna i Ukraina. Jag skall vara ärlig och erkänna att jag förbluffades över att Europeiska unionen handlade så snabbt, och att det var medlare från Europeiska unionen, och inte från Förenta staterna, som spelade en viktig roll i samband med konfliktlösningen i Ukraina. Jag var stolt över det, men jag kände mig sannerligen inte stolt när jag lyssnade på Janez Potočniks uttalanden i dag. Det verkar som att kommissionären, Europeiska kommissionen och Europeiska rådet ångrar sitt engagemang efter den 21 november och nu vill dra sig tillbaka. Vi kan inte stödja detta. Vi engagerade oss, vi fungerade som medlare och vi såg till att saker och ting löstes på ett fredligt sätt. Det är vår plikt att fortsätta att stödja den orangefärgade revolutionen och demokratin i Ukraina och öppna Europeiska unionens dörrar för ett land som ligger helt innanför Europas geografiska gränser.
Horáček (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det är mycket lämpligt att citera Bibeln i denna debatt, därför att det i de glada julnyheterna från Kiev meddelades att demokratin och friheten hade fötts. Hade det inte varit för att presidentvalet i Ukraina överskuggades av den katastrofala flodvågen i Asien, så hade det för mig varit den näst bästa julen i politiskt avseende sedan Prag 1989.
Jag ingick i parlamentets delegation till valdistrikten söder om Kiev och kan bekräfta att valet inte bara gick fredligt till, utan även att det ägde rum på ett mycket korrekt sätt. Vi gratulerar demokratirörelsen och Viktor Jusjtjenko till valsegern.
Hans seger är enastående och den vanns under svåra ekonomiska förhållanden i en region som fortfarande lider av sviterna av Tjernobylkatastrofen och, framför allt, av Sovjetregimen. Vi stöder demokratirörelsen och förnyelsen av ett gammalt europeiskt land, Ukraina, när dess politik nu närmar sig rättsstatsprincipen, de mänskliga rättigheterna och demokratin. 
Denna fantastiska rörelse kommer att ge ringar på vattnet i Ryssland och Vitryssland, men jag vill vederlägga kommissionär Janez Potočniks påstående att en anslutning till EU inte finns på dagordningen. Jag anser att Ukraina tillhör Europa och i så fall hör landet även hemma i EU, under förutsättning att det uppfyller villkoren. Vi bör göra allt vi kan för att se till att landet gör det.
Belder (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag vill först och främst säga att det gläder mig att höra de positiva hänvisningar som görs till Bibeln i kammaren. Detta är något som jag, i egenskap av övertygad kalvinist, vill ta upp.
På måndagskvällen den 10 januari förklarade Ukrainas centrala valkommitté officiellt att Viktor Jusjtjenko hade vunnit presidentvalet, och i och med detta blev ett häpnadsväckande faktum verklighet i både väst och öst. I en stor f.d. Sovjetrepublik lyckades oppositionen, med demokratiska och fredliga medel, vinna över den postkommunistiska nomenklaturan. Det är självklart att de demokratiska krafterna i grannlandet Vitryssland, i synnerhet, får ökad styrka genom detta. Det ser dock ut som att de kommer att behöva mycket tålamod för att kunna upprepa det politiska mästerstycke som genomfördes av Viktor Jusjtjenko och hans anhängare. Samtidigt förväntar jag mig att rådet och kommissionen stöder Vitrysslands reformistiska medborgare så gott de kan. Jusjtjenkos läger kan för övrigt inte heller klara sig utan samma grad av EU-stöd.
Bogdan Klich har mycket konkret illustrerat detta stöd genom två användbara ändringsförslag. EU hjälpte till med att stödja Ukrainas anslutning till Världshandelsorganisationen och dess snabba erkännande som marknadsekonomi. EU:s stöd behövs i lika hög grad för att bekämpa den omfattande korruptionsplågan och för att stärka rättssystemet. Samtidigt står den nya ukrainska presidenten och regeringen inför två känsliga uppgifter. Inrikesmässigt sett måste de hantera anhängarna till den dåliga förloraren, Viktor Janukovytj, med mycket takt och försoningsfull skicklighet. Utrikesmässigt sett är det viktigaste att uppvisa självförtroende när man bygger upp det av nöden goda förhållandet till Ryssland.
Vi ser alltså att Ukraina, 15 år efter 1991, får en andra chans genom en nystart. Under president Janukovytj hade detta verkligen inte varit möjligt. Det som är slående i detta avseende är den historiska parallell som Ukrainakännaren, professor Gerhard Simon, nyligen drog under en presentation på universitetet i Eichstätt. Ukrainas s.k. orangefärgade revolution är lika politiskt betydelsefull som Berlinmurens fall eller slutet på Sovjetunionen.
Krasts (UEN ).
   – Herr talman, kommissionärer! De händelser som har ägt rum i Ukraina under de senaste månaderna har tydligt visat den demokratiska världen att det ukrainska folket inte vill acceptera ett öde som liknar det som drabbat de f.d. Sovjetrepublikerna, som styrs av auktoritära eller halvauktoritära regimer. Ukraina kommer aldrig att bli sig likt igen. Det har rests allmänna krav för rätten att samla folket, inte bara för åtgärder mot bedrägeri i presidentvalet, utan även när det gäller krav på demokrati och rättssäkerhet. Ett omfattande folkligt deltagande har hjälpt Ukraina att uppnå mål som det tidigare krävts revolutioner för att uppnå.
Betydande förändringar i demokratiprocessen har redan påverkat högsta domstolen, säkerhetstjänster och medierna. Det finns emellertid fortfarande åtskilliga risker som kan hindra det ukrainska folket från att genomföra sitt val. Farorna med att landet delas kan mycket väl vara överdrivna, men de finns faktiskt. Det finns inga skäl att tvivla på att massmedierna, som är lojala mot den ryske presidenten och har betydande inflytande i den östra delen av Ukraina, kommer att fortsätta att ifrågasätta det val som majoriteten av det ukrainska folket gjorde. Andra risker inbegriper Ukrainas beroende av Ryssland när det gäller energi. Den ryska marknaden är dessutom den viktigaste för Ukrainas export. Ganska nyligen, dvs. i slutet av 1990-talet, kände de baltiska staterna – särskilt Lettland – fortfarande av Rysslands önskan att utnyttja ett liknande beroende.
Tidigare reformers svaghet, i synnerhet inom domstolssystemet, kan hota kvaliteten på framtida reformer i Ukraina. Europeiska unionen måste hjälpa Ukraina att hantera dessa risker, vi får inte gå miste om denna möjlighet till historiska förändringar: ekonomisk hjälp, investeringar, men framför allt handelsmöjligheter. Europeiska unionen måste ge Ukraina möjlighet att delta på den inre marknaden, särskilt när det gäller Ukrainas få konkurrenskraftiga stål- och livsmedelsföretag. Ukrainas inträde i Världshandelsorganisationen måste uppmuntras. Ett snabbt utarbetande av en handlingsplan mellan Europeiska unionen och Ukraina är också viktigt, och en tydlig signal måste ges så snart som möjligt till västra och östra Ukraina, allmänheten och politikerna att vägen ligger öppen för ett EU-medlemskap om landet uppfyller de stränga inträdeskraven.
Världen har uppmärksammat Ukraina, vilket EU nu också måste göra. Ukraina bör få möjlighet att bli medlem i Europeiska unionen. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Det är bra att fira demokratins seger och detta gäller i ännu högre grad därför att den till viss del segrat tack vare oss i Europaparlamentet, och inte tack vare den ständigt konservativa kommissionen. Det är emellertid dags att avsluta firandet och inleda det hårda arbetet. Det finns arbete att utföra i Ukraina för att se till att Viktor Jusjtjenkos seger inte är bortkastad och blir en pyrrhusseger. Men vi måste också göra vår läxa här i EU.
Ukraina måste inrikta sig på två mål. För det första måste landet förankra demokratin och för det andra måste det genomföra nödvändiga och långtgående ekonomiska reformer. Våra uppgifter är följande. För det första måste Ukraina, som Polens närmaste grannstat och sålunda en grannstat till EU, erbjudas att få en privilegierad ställning och en lättydd ”vägledning” för resan mot medlemskap, även om denna resa kommer att ta många år. För det andra bör stöd ges till en reformering av Ukrainas offentliga förvaltning och rättsväsende, såväl som till en verklig reform av det lokala politiska systemet. Det bör förväntas av de ukrainska myndigheterna att ha en tydlig vision när det gäller dessa förändringar.
President Jusjtjenkos första besök kommer att avläggas i Moskva, men jag tror att Ukraina kommer att importera normerna för demokrati och den fria marknaden från väst, inte öst. I annat fall kommer landets resa mot Bryssel att bli ännu längre. Ukraina har en lång och gropig väg framför sig, men det är den rätta vägen. Vi bör ge landet stöd och följa det på dess resa, också när västvärldens TV-kameror har försvunnit, vilket otvivelaktigt snart sker. Ukrainarna måste själva utföra huvuddelen av arbetet, men de måste ändå få veta att vi väntar på dem och att vi inte vill vänta alltför länge.
Kelam, Tunne (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det ukrainska folkets största seger kan anses vara dess beslut att inte längre tolerera den pseudodemokrati som frodas i så av de många länder som tidigare var kommunistiska diktaturer och som nästan hade blivit ett internationellt accepterat faktum.
Detta var en i grunden korrupt allians mellan den tidigare kommunistiska hierarkin, ekonomiska oligarker och statsanställda byråkrater. Denna allians utvecklade sin egen modell av ”riktad demokrati”, som ursprungligen patenterats av den indonesiske diktatorn Sukarno.
Ukrainas nya färd mot verklig demokrati är ett val, ett val till förmån för i grunden annorlunda värderingar. Enligt den ryske politiska analytikern Sergej Piontovski handlar det om ett val mellan det förgångna och framtiden, mellan det sovjetiska Ukraina och det europeiska Ukraina. Ett val som han anser att även det ryska folket måste göra förr eller senare. EU måste visa mod och välkomna dessa val, och får inte bli bestört eller förvirrat på grund av eventuella förändringar i den rådande maktbalansen.
Det skulle vara en mycket stor tragedi om ukrainarna blev desillusionerade i sin tro på frihet och rättvisa. Det är därför EU:s plikt att långsiktigt stödja reformerna i Ukraina och ge det ukrainska folket ett europeiskt perspektiv. Det är viktigt att vi genom resolutionen uppmanar till en ändring av handlingsplanen för grannskapspolitiken mot bakgrund av den senaste tidens händelser. Vi föreslår även kompletterande åtgärder, till exempel en givarkonferens för Ukraina.
Utöver den europeiska grannskapspolitiken måste vi dessutom erbjuda Ukraina andra former av associering som öppnar dörren till ett närmare samarbete. Detta stämmer överens med vad en överväldigande majoritet av det ukrainska folket vill, och kan så småningom kulminera i ett EU-medlemskap.
Jag stöder min kollega Jacek Emil Saryusz-Wolski när han säger att det är dags att gå från ord till handling. 
Weiler (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionär! Jag var en av de observatörer som tillbringade julen i Kiev och jag är säker på att jag talar för alla oss som var där när jag påstår att denna politiska händelse gjorde det lättare för oss att för en gångs skull fira helgen på ett annat sätt.
Valet överensstämde helt med OSSE:s standarder och de få oegentligheterna – som det plötsliga beslutet från konstitutionsdomstolen – hanterades relativt bra. Något som bidrog till att valet kunde genomföras korrekt var naturligtvis det allmänna intresset i Europa och världen över. Men detta allmänintresse och denna uppmärksamhet får inte minska nu –den demokratiska processen är nämligen ännu inte fullbordad. Vi observatörer imponerades av medborgarnas engagemang och beslutsamhet, vilket avspeglades i det höga valdeltagandet. Det var alltså inte bara experterna och eliten som var engagerade. Vi såg ett stort antal människor som fick gå långa sträckor – de var tvungna att göra det – för att komma till vallokalerna.
Det var imponerande och uppmuntrande att kvinnornas intresse och deltagande i demokratiseringsprocessen och medverkan i vallokalerna var så självklara. Jag kan inte komma något ett bibelcitat för att illustrera det, men detta är tecken på ett samhälle, uppbyggt av medborgare som inte väntar på att regeringen skall fatta beslut. Jag hoppas att denna demokratiseringsprocess också blir ett incitament för Ukrainas grannstater, särskilt Vitryssland.
Vad skall Europa göra nu? Landet har, till att börja med, splittrats och polariserats under valet och vi får inte fördjupa dessa klyftor. För det andra måste vi bedöma vilken hjälp och vilka framtidsutsikter vi kan ge Ukraina. Den nuvarande synen på grannskapsstöd måste omarbetas i grunden om vi inte inom de närmaste två eller tre åren erbjuder möjlighet till medlemskap. 
De Sarnez (ALDE ).
   – Herr talman! 14 år efter det att Ukraina blev självständigt har landet nu blivit en demokrati.
Som vi måste fortsätta att påpeka beror denna seger för demokratin främst på ukrainarnas eget handlande. Dag efter dag och kväll efter kväll samlades och mobiliserades hundratusentals ukrainare för att helt enkelt kräva sin rätt till fria val. Det är tack vare deras mod och beslutsamhet som Ukraina har kunnat uppnå demokrati.
Vi kan även tacka Ukrainas institutioner för denna seger. Jag tänker då främst på parlamentet och högsta domstolen som, trots många påtryckningar, handlade enligt lagen och med stor ansvarskänsla.
Detta är också en seger för Europa. För en gångs skull sade Europa ”nej” genom att förkasta uppgjorda val och bedrägeri i stor skala. När vi var i Kiev i början av december var vi dessutom stolta över att vara ledamöter av Europaparlamentet. För en gångs skull var EU enigt. När unionen beslutade sig för att använda sitt inflytande blev den en kraft att räkna med, unionen kom till sin rätt och lyckades ändra på händelseförloppet. I dag är utmaningarna, i likhet med förväntningarna, på reformer och demokratin enorma. Europa har klarat av en enastående och betydelsefull historisk händelse. Det ukrainska folket måste kunna fortsätta att räkna med oss, även i framtiden. Vi har ett ansvar för att de skall kunna göra det. Vi får inte – kan inte – göra dem besvikna. 

Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kommissionär Olli Rehn sade nyligen i en artikel i att EU inte kan stänga dörren till en framtida utvidgning, som omfattar alla europeiska länder med europeisk fallenhet och gemensamma demokratiska värderingar. Av någon oförklarlig orsak klassificeras Ukraina som ”granne till Europa” utan utsikter till EU-medlemskap, endast till närmare integration med EU. 
Den orangefärgade revolutionen, som inledde en anmärkningsvärd förändring av demokratiskt tänkande i Ukraina, inträffade utan att några EU-morötter hölls fram för att ändra landets styrelseskick. Detta var en markant kontrast till Turkiet och de västra Balkanstaterna, som erbjuds fullt medlemskap – en i min mening uppenbart moraliskt ohållbar ståndpunkt på längre sikt.
Jag har alltid stött Ukrainas strävan att bli EU-medlem. Tillbakavisandet av Ukrainas EU-förhoppningar avspeglar de ogrundande farhågorna i rådet, i synnerhet fransmännens oro för tuff konkurrens inom jordbruksområdet eller tyskarnas oro för tuff konkurrens inom industrin, trots att den gemensamma jordbrukspolitiken kommer att vara föråldrad när Ukraina är redo att gå med om 10 eller 15 år och trots att industriell omlokalisering är mycket troligare om Ukraina är medlem i WTO men står utanför EU än om landet är medlem i EU med den inre marknadens alla tyngande krav.
Jag skulle också vilja rekommendera Ukraina medlemskap i OECD, men fullt OECD-medlemskap kräver först WTO-medlemskap, en av den nya regeringens trängande mål. Besynnerligt nog fortsätter kommissionen att vägra ge Ukraina – till skillnad från Ryssland – status som marknadsekonomi. Eftersom Ukrainas befolkning nu har fått höjda förväntningar blir det svårt för president Viktor Jusjtjenko att genomföra de helt nödvändiga politiska och ekonomiska reformerna och vinna parlamentsvalet 2006, om inte EU accepterar att Ukraina kan få ha någon form av långsiktig förhoppning om EU-medlemskap.
En större politisk förändring som den nya regeringen i Ukraina skulle kunna göra och som skulle visa Kievs oberoende gentemot Ryssland är att hjälpa till att lösa Transnistrienproblemet. Denna region har brutit sig loss från Moldavien och är en tillflyktsort för kriminell verksamhet, inklusive penningtvätt och vapensmuggling. Den utgör ett allvarligt säkerhetsproblem för EU efter 2007, när våra gränser kommer att utsträckas till Moldavien. Här skulle Ukraina verkligen kunna visa Bryssel att man nu är oberoende av Moskva och verkligen vill agera på den internationella arenan. 
Ilves (PSE ).
   – När nu den till en början absurda, Sovjetliknande valfarsen i Ukraina är avklarad, huvudsakligen tack vare EU:s ansträngningar, är det dags att fråga vad som händer nu. Låt oss för tillfället lämna frågan om huruvida Ukraina kommer att bli medlem i EU eller inte. Ukraina kommer att bli det, så länge landet gör det som krävs, och så länge vi gör det som krävs.
För det första måste vi gå mycket längre än president Kuchmas handlingsplan som utarbetades under stagnationsperioden. Vi behöver koncentrera oss på de grundläggande reformer som EU kan bistå Ukraina med, eftersom det landet lyckas genomföra under de kommande två åren, då möjligheten finns, i stor utsträckning kommer att avgöra om Ukraina passar väl in i EU eller inte. EU måste fokusera på de praktiska frågor som bromsar Ukrainas utveckling: korruption, låg administrationskapacitet, vänskapskapitalism, pressfrihet. Lösningarna kräver inte bara pengar utan också tusentals experter från EU:s nya medlemsstater, som har mött samma problem och löst dem framgångsrikt. Det är deras medlemskap i EU ett bevis för. Jag uppmanar kommissionen att avsevärt utvidga sin utvecklingsplan för reformer, och i första hand involvera medborgare och tjänstemän från de länder som framgångsrikt genomfört samma reformer. Vi bör vara pragmatiska och använda EU:s mänskliga resurser för att hjälpa Ukraina, och vi bör göra det nu.
För det andra visar Rysslands uppträdande under hela den ukrainska valsagan att det är dags för EU att upphöra med sin strutspolitik när det gäller Ryssland. Utöver den betydande tillbakagången för demokratin och friheten, som enligt Freedom House har fört Ryssland in i kategorin ”icke fria”, får vi inte bortse från Rysslands utrikespolitik. Helt nyligen meddelade Ryssland att landet inte skulle uppfylla det åtagande det gjorde vid OSSE-toppmötet i Istanbul 1999 om att dra tillbaka sina trupper från Georgien och Moldavien. Rysslands flagranta inblandning i Ukrainas valprocess, den ökande fientligheten mot EU:s institutioner och den oacceptabla förklaringen om EU:s ledare och tjänstemän som löste krisen i Ukraina visar att EU måste se över sin politik på detta område. 
Klich (PPE-DE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Man kan lugnt säga att Europaparlamentet visade sin styrka under krisen i Ukraina. Vi reagerade korrekt och snabbt, och vi kan vara nöjda med våra insatser. Det var emellertid inte för vår eget höga nöjes skull som vi gjorde dessa ansträngningar utan i Europeiska unionens tydliga intresse, eftersom ett stabilt och demokratiskt Ukraina som har marknadsekonomi ligger i Europeiska unionens intresse. Vad kan vi göra för att se till att detta uppnås på lång sikt? Ukrainarna själva måste naturligtvis göra stora ansträngningar, och vallöften måste infrias. Vi har rätt att förvänta oss detta av Ukraina, och vi kan också göra detta till ett villkor för att EU skall kunna öppna sina dörrar för Ukraina, men då måste vi garantera att dörrarna öppnas på vid gavel.
Uppriktigt sagt är jag förvånad över kommissionärens tal. Det visar att Europeiska kommissionen helt har misslyckats med att förstå vikten av det som hänt i Ukraina. Hur kan man i dag höja handlingsplanen till skyarna, när den utarbetades för ett helt annat läge i Ukraina? Ukraina bör erbjudas ett möjligt medlemskap, liksom en färdplan för att uppnå ett sådant. En sådan färdplan bör innehålla följande. För det första, ett snabbt antagande och genomförande av en i väsentliga drag omarbetad och utökad handlingsplan. För det andra, ett snabbt organiserande av en givarkonferens i linje med den som arrangerades av Europeiska kommissionen och Världsbanken för Georgien i april 2004. Om man lyckades få fram 861 miljoner euro för Georgien borde det vara möjligt att få fram ett flera gånger större belopp för Ukraina, som har 48 miljoner invånare. Projektet bör förhandlas med amerikanska partners och med Världsbanken. Avslutningsvis måste samtal om ett associeringsavtal förberedas, eftersom den senaste utvidgningen har lärt oss att detta är rätt instrument för att uppnå stabilisering och öppna dörrarna för ett framtida medlemskap. 
Ford (PSE ).
   – Herr talman! Jag hade förmånen att delta i Europaparlamentets valobservationsuppdrag i Ukraina på valdagen. Jag skickades ut på landsbygden omkring 80 kilometer från Kiev och såg som varje enskild observatör endast ett mikrokosmos av det som utspelade sig i hela landet. Jag såg dock också samma helhetsbild som OSSE:s valobservatörsstyrka rapporterade.
Det är tydligt att det fanns en väsentlig integritet i detta val som saknades i det tidigare. Segermarginalen var en storleksordning större än varje tänkbar fuskmarginal. Det var uppenbart att majoriteten av ukrainarna hade valt Viktor Jusjtjenko, och inte Viktor Janukovytj, som sin president. Det var framförallt en seger för den välutbildade stadsbefolkningen och landsbygdsbefolkningen över arbetarklassen i städerna. Samtidigt var det också en seger för en renare politik över en mycket smutsig politik.
Firandet av demokratins återkomst till Ukraina på Självständighetstorget i Kiev på annandagskvällen var inspirerande. Jag välkomnar valresultatet som en bekräftelse på demokratin, även om mina tvivel finns kvar om alla aspekter av det sociala och ekonomiska program som president Viktor Jusjtjenko gjort till sitt. EU behöver på nytt granska sitt engagemang för Ukraina, om inte kvantitativt så åtminstone kvalitativt. Om Ukraina inte skall slitas sönder mellan öst och väst, mellan landsbygd och tätort, måste president Viktor Jusjtjenko försöka att bygga broar, inte till de befläckade politiker som föregick honom, utan till den väljarkår som dessa företräder. 
Potočnik,
   . – Herr talman! Jag har noga noterat alla uttalanden som gjorts och kommer nu att ta upp några av de viktigaste punkter som nämndes. Jag har också noga beaktat kritiken.
För det första vill jag säga några ord om vad den europeiska grannskapspolitiken innebär och efter det kommer jag att förtydliga handlingsplanen, det vill säga att jag kommer att ta upp dess innehåll och hur man bör går vidare med den.
Den europeiska grannskapspolitiken är ett stort steg framåt för de berörda ländernas förbindelser med Europeiska unionen. Det är en mycket ambitiös politik som innebär en väsentlig uppvärdering av våra förbindelser med olika samarbetspartner genom djupare politiskt samarbete och en betydande grad av ekonomisk integration, som för våra samarbetspartner närmare den inre marknaden. Genomförandet av politiken med Ukraina, dvs. handlingsplanen för samarbetet mellan EU och Ukraina, sänder ut ett starkt budskap om att EU fäster stor betydelse vid förbindelserna och erkänner Kievs europeiska inriktning. Den europeiska grannskapspolitiken är helt skild från frågan om en tänkbar ytterligare utvidgning av EU men stänger inte några dörrar.
I fråga om handlingsplanen skulle jag vilja betona vikten av att utnyttja handlingsplanen fullt ut, och därigenom stärka EU:s förbindelser med Ukraina. Det går inte att säga att en handlingsplan är ett föråldrat instrument förrän vi faktiskt använt den och genomfört den i alla länder. Det är ett helt nytt instrument som bör genomföras så snart som möjligt.
Vad är det som främst kännetecknar en handlingsplan? Det är sant att dess strategi i princip är densamma för alla länder. Handlingsplanen är dock högst flexibel och alltid skräddarsydd för det berörda landet, och med de konkreta förslag som kommissionen och rådet redan arbetar med kan vi gå så långt som det berörda landet vill och kan kosta på sig. Jag kan försäkra er att kommissionen är beredd att gå långt i fallet Ukraina.
Eftersom det är ett viktigt budskap vill jag avsluta genom att återigen säga att EU upprepade gånger har erkänt och välkomnat Ukrainas europeiska ambitioner. De dramatiska händelserna i Ukraina nyligen har återigen bekräftat landets plats på den europeiska kartan. Vi är säkra på att dessa händelser kommer att gå till historien som en milstolpe, inte enbart för Ukraina utan också för EU:s förbindelser med detta land. 
Talmannen.
   – Debatten om Ukraina är avslutad.
Jag har avslutningsvis mottagit sex resolutionsförslag, som ingetts i enlighet med artikel 103 i arbetsordningen.(1)
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12. 
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga till kommissionen (O-0082/2004 – B6-0137/2004) från Stephen Hughes för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om uppsägning av kommissionens språklärare. 
Hughes (PSE ).
   – Herr talman! Den 9 juni 2004 beslutade kommissionskollegiet att säga upp 43 språklärare med i det närmaste omedelbar verkan. Nio dagar senare delgav de ansvariga tjänstemännen beslutet till lärarna själva vid ett stormöte i Bryssel. Jag skulle vilja citera vad två av lärarna sade vid det tillfället:
”Vi fördömer den flagranta bristen på öppenhet från kommissionens sida, som väntade tills i dag med att tillkännage uppsägningen av lärarnas avtal. I ett Europa som gör anspråk på att vara socialt, fördömer vi också kommissionens cynism, som har försatt dessa arbetstagare i stora svårigheter. En del är familjeförsörjare med barn, många av dem är kvinnor. De flesta av dessa lärare är i en ålder då det är ytterst svårt att hitta en lämplig anställning. I trepartsöverenskommelsen från mars 1997 visade lärarna sin vilja att samarbeta i utbyte mot ett löfte från kommissionen att behålla deras avtal fram till pensioneringen. För inte så länge sedan försäkrade Serenella Morelli, utbildningsansvarig i rådet, vid flera tillfällen och i närvaro av kommissionens företrädare att lärarnas anställningar var tryggade tills de pensionerades. Vi vill få dessa löftesbrott av kommissionen protokollförda.”
Jag anser att detta långa citat sammanfattar en sorglig historia mycket väl. Jag har träffat de avskedade lärarna många gånger under de senaste månaderna och har läst en hel del av dokumentationen från tiden fram till deras avskedande. Därav framgår ett antal saker. För det första att beslutet kom som en blixt från klar himmel för lärarna. De fick inga som helst förvarningar om planerna på att avskeda dem. De tillfrågades inte alls om planerna. Dokument från hela 2003 och första hälften av 2004 visar att lärarna vid en hel rad möten gavs intrycket av att allt var väl, att verksamheten pågick som vanligt. I en uppsättning dokument från mitten av 2003 avvisas till och med ryktena om en planerad omorganisation. Andra dokument visar den helt normala framtidsplaneringen av språkutbildningen för perioden 2004–2005. I juni 2004 fick lärarna emellertid helt oväntat besked om sitt plötsliga avskedande.
För det andra framgår det klart att kommissionen uppenbart anser sig stå över lagen. Om en privatägd enhet skulle bete sig på samma sätt som kommissionen har gjort skulle den finna att den brutit mot EU:s lagar om information och samråd, kollektivt avskedade och överflyttning av verksamhet. Säkerligen kommer vi i dag att få höra att de belgiska lagar som genomför dessa EU-direktiv inte gäller för kommissionen som offentlig förvaltning, och ändå anställdes dessa lärare med belgiska anställningsavtal som lyder under belgiska anställningslagar. Samma institution begär att näringslivet skall handla på ett socialt ansvarsfullt sätt, och ändå har den hittills hanterat denna fråga fullständigt socialt ansvarslöst.
För det tredje har kommissionen visat total brist på hänsyn till dessa personers svåra belägenhet. Över 60 procent av dem är över 55 år. Sex månader efter kommissionens beslut besannades deras värsta farhågor om att inte lyckas få arbete i deras ålder endast allt för väl. Än värre är att lärarna enligt det avtal som kommissionen ingått med dem endast har haft rätt till ett begränsat antal timmar och att de enligt ett dokument som jag fått därför inte är berättigade till arbetslöshetsunderstöd, förtidspension eller socialförsäkringar. De skulle alltså komma att sakna skydd fram till 65 års ålder, då deras pension skulle bli cirka 500 euro per månad. Det är uppenbart att ett flertal familjer som är ekonomiskt beroende av dessa lärare riskerar att drabbas av stora ekonomiska problem.
I samband med trepartsöverenskommelsen 1997 fick lärarna och deras företrädare avslutningsvis helt klart uppfattningen att deras anställning skulle fortsätta fram till pensioneringen i utbyte mot att de accepterade nya arbetsformer och att arbete lades ut på externa företag allteftersom lärarna avgick. Detta offentliggjordes allmänt vid den tidpunkten – t.ex. i nyhetsbrev från fackföreningar – och ingen från kommissionen tycks ha dementerat detta. En kommissionstjänsteman sade något talande till oss när vi frågade ut henne om saken i utskottet. Hon sade att kommissionens rättstjänst en tid efter trepartsöverenskommelsen ombads att yttra sig om huruvida en sådan garanti var möjlig. Rättstjänsten sade att den inte var möjlig. Detta leder till en viktig fråga. Varför ombads rättstjänsten att uttala sig om en sådan garanti inte hade ställts vid trepartsmötet?
Det står klart att en sådan garanti verkligen ställdes, oavsett om detta bekräftades skriftligen eller inte, och att kommissionen, som tigit still under de många möten där garantin sedan dess har nämnts, var mycket nöjd med att låta alla leva i den tron tills det blev lägligt att gå tillbaka till det rättsliga uttalandet.
Kommissionen har betett sig skamligt. Det är dock aldrig för sent. Så vitt jag förstår är ett möte mellan kommissionen och fackföreningarna i Bryssel planerat till i morgon. Jag hoppas att detta blir första steget mot att dessa lärare återfår sina tjänster. 
Potočnik,
   . – Herr talman! Den 9 juni 2004 beslöt den tidigare kommissionen att säga upp avtalen med 43 språklärare. Beslutet har av vissa parter uppfattas som ”utan insyn” och ”oberättigat”. De frågor som ordföranden för utskottet för sysselsättning och sociala frågor ställt avspeglar den oro som lärarna själva har uttryckt. Innan jag svarar utförligt på den ärade ledamotens frågor skulle jag vilja göra några inledande kommentarer.
För det första fattades beslutet i syfte att följa principen om sund finansiell förvaltning. Sedan 1997 har kommissionens språkkurser hållits av interna lärare med direktavtal med kommissionen eller av språkskolor som utvalts genom ett öppet anbudsförfarande. Var och en av dessa metoder står för ungefär 50 procent av kurserna.
Från kvalitetssynpunkt har kartläggningar visat att det inte finns någon skillnad mellan de kurser som hålls av interna lärare och de som hålls av språkskolorna. Å andra sidan finns det en betydande budgetmässig skillnad: en timmes undervisning som ges av en intern lärare kostar fyra gånger så mycket som en timme som ges av en språkskola. Om vi tar 2003 som exempel är kostnaderna per år cirka 3,5 miljoner euro jämfört med 900 000 euro.
För det andra har språklärarna beviljats generös kompensation. Kommissionen erbjöd avgångsvederlag som gick en bra bit över lagens minimikrav. Minimikompensationen skulle ha varit tre månadslöner per fem års tjänstgöring. Detta skulle ha lett till en kompensation motsvarande mellan 12 och 19 månadslöner.
Kommissionen valde dock att beräkna kompensationen med utgångspunkt från det högsta belopp som beviljats av de belgiska domstolarna. Detta gav kompensationer på mellan 14 och 24 månadslöner, vilket motsvarar ett bruttobelopp på mellan 19 000 euro och 152 000 euro. Dessutom valde kommissionen att betala denna kompensation utan att kräva att lärarna skulle tjänstgöra hela uppsägningstiden ut.
För det tredje är beslutet att säga upp avtalen i fråga inte något som kommissionen ensamt har tagit initiativ till, utan snarare ett resultat av de förändringar som budgetmyndigheten inledde i mitten på 1990-talet. För att förstå beslutet den 9 juni 2004 måste vi gå tillbaka till ärendets början.
Hela processen inleddes i början på 1990-talet när parlamentet lade ut sin språkutbildning i Luxemburg på entreprenad. Vid den tiden hölls språkkurserna hos kommissionen och rådet av interna lärare som beviljats civilrättsliga avtal utan anbudsinfordran eller urvalsförfarande.
I mitten av 1990-talet kritiserade budgetutskottet både kommissionen och rådet för kostnaderna för detta förfarande. Efter utdragna diskussioner drog de tre parterna, dvs. budgetutskottets ordförande, rådets generalsekreterare och kommissionären med ansvar för personalfrågor, slutsatsen att det var önskvärt att successivt lägga ut hela verksamheten på entreprenad. Som ett första steg kom parterna överens om en anbudsinfordran för tillhandahållandet av språkkurser samt att också göra undantag från den principen genom att låta befintliga interna lärare fortsätta med sin verksamhet inom ramen för de ingångna avtalen.
För det fjärde innebar trepartsmötet inte ett åtagande om livstidsanställning för lärarna. För att vara exakt beslöt man vid trepartsmötet att låta lärarna fortsätta att arbeta enligt avtal om tillsvidareanställning utan att behöva delta i anbudsinfordran. Denna punkt klargjordes för fackföreningarna vid den aktuella tidpunkten, vilket framgår av mötesprotokollen. Samtidigt är möjligheten att säga upp ett avtal om tillsvidareanställning underkastad tvingande belgisk lag. Varje avtal mellan parterna om att inte tillämpa lagen är ogiltigt.
Efter denna allmänna inledning skulle jag nu vilja gå över till de specifika frågor som har ställts. Fråga ett: Underrättade och rådfrågade kommissionen rådet och Europaparlamentet innan kommissionen på egen hand bröt mot trepartsöverenskommelsen? Det är tre saker som vi bör beakta här. För det första bröt kommissionen inte trepartsöverenskommelsen eftersom den inte innebar ett åtagande om att lärarna skulle få åtnjuta livslång anställning. För det andra medger kommissionen att den kunde ha informerat medundertecknarna av trepartsöverenskommelsen, dvs. budgetutskottet och rådet, om sin avsikt att fortsätta med den andra fasen av utläggningen av verksamheten. Kommissionen anser dock att dess beslut på det stora hela låg i linje med den inriktning som fastställdes i trepartsöverenskommelsen och av budgetmyndigheten.
Fråga två: När underrättade kommissionen lärarnas företrädare, de fackliga företrädarna och den lokala personalkommittén? Kommissionen informerade lärarnas företrädare, tillsammans med de berörda lärarna, vid stormötet den 18 juni 2004, innan beslutet formellt tillkännagavs. Enligt överenskommelsen om dialog mellan arbetsmarknadens parter, företräder personalrepresentanter och den lokala personalkommittén personer som är anställda enligt tjänsteföreskrifterna. Eftersom språklärare inte hör till denna kategori var inga personalrepresentanter inblandade i fallet vid den här tidpunkten.
Fråga tre: Vad för slags information fick lärarnas företrädare, de fackliga företrädarna och den lokala personalkommittén? Kommissionen informerade lärarna och deras företrädare om det beslut som fattats den 9 juni 2004 och om orsakerna till detta samt förklarade de praktiska konsekvenserna och arrangemangen, däribland kommissionens planer för avgångsvederlag.
Fråga fyra: Anser kommissionen att det sätt på vilket detta ärende behandlats utgör ett gott exempel på goda metoder för samråd i förväg och underrättande i god tid? Sett ur rättslig synvinkel skulle jag vilja svara ja: kommissionen fullgjorde alla relevanta skyldigheter även om den som sagt kunde ha informerat medundertecknarna av trepartsöverenskommelsen innan beslutet fattades.
Fråga fem: Anser kommissionen att den fullt ut levt upp till sitt sociala ansvar gentemot berörda lärare? Kommissionen har inte bara fullgjort alla sina rättsliga skyldigheter utan har också tolkat sina skyldigheter på det sätt som är mest förmånligt för de berörda personerna.
Fråga sex, den sista frågan: Kan kommissionen redogöra för och överlämna kopior av eventuella juridiska utlåtanden av kommissionens rättstjänst avseende uppsägningen av lärarna som verkställdes till följd av en begäran från generaldirektoratet för personal och administration? Utlåtandena från kommissionens rättstjänst omfattas av tillämpliga regler om förhållandet mellan advokater och deras klienter. Därför kommer kommissionen inte att lämna ut utlåtandena eller kommentarerna från sin rättstjänst.
Kommissionens ståndpunkt kan sammanfattas enligt följande. För det första: Vad gäller sakfrågan anser kommissionen att beslutet att säga upp de berörda avtalen var sunt. Det var inte längre hållbart att fortsätta med ett dubbelt system där hälften av kurserna tillhandahölls av interna lärare till en kostnad som var ungefär fyra gånger högre än de kurser som tillhandahölls av språkskolor, utan någon skillnad i kvalitet.
För det andra genomförde kommissionen detta beslut i full överensstämmelse med sina rättsliga skyldigheter.
För det tredje medger kommissionen att den kunde ha informerat sina medundertecknare av trepartsöverenskommelsen innan den fattade sitt beslut. Kommissionen anser dock att dess beslut på det stora hela låg i linje med de av trepartsöverenskommelsen och budgetmyndigheten fastlagda inriktningarna.
Kommissionen har avslutningsvis inte för avsikt att minska antalet kurser. Den bekräftar sin utfästelse om flerspråkighet och om att fortsätta att ge sin personal möjlighet till språkundervisning av hög standard utan att ge avkall på kvaliteten. Att få mer valuta för pengarna utan att förlora något i kvalitet är uppenbart ett sätt att uppnå detta mål. 
Mann, Thomas (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Klockan var 16 en fredagseftermiddag i juni 2003 och 43 språklärare hade ett möte för att planera nästa års kursplan. Då släpptes bomben och de sades upp utan vidare. Denna specialiserade personal hade arbetat för kommissionen i årtionden och mer än hälften av dem var mellan 55 och 59 år. Kommissionen som Romani Prodi då var ordförande för agerade utan förvarning och utan att samråda med eller informera de anställda i rätt tid, vilket var en uppenbar överträdelse av 1997 års trepartsöverenskommelse som jag har här i min hand. Detta var en överenskommelse mellan institutionerna som undertecknats av Detlev Samland för Europaparlamentets budgetutskott, Jürgen Trumpf för rådets räkning och kommissionär Erkki Liikanen för kommissionens räkning, och som innebar att lärarnas kontrakt skulle löpa fram tills de uppnådde pensionsåldern.
Språklärarna har för övrigt sagt att som ett bidrag till den sunda finansförvaltning som ni just nämnde gjorde lärarna de besparingar som krävdes av dem genom att arbeta utan ersättning fyra timmar extra per vecka. För Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater och efter diskussioner med berörda personer kommer jag att upprepa min fråga om vilka alternativa anställningar det egentligen fanns för dessa lärare, med tanke på att tidsfristen för att söka till andra institutioner redan hade löpt ut i slutet av juni.
Ert inlägg har inte lyckats minska mina farhågor om att den belgiska lagen inte har uppfyllts, enligt vilken uppsägning utan överenskommen ekonomisk ersättning är rättsligt ogiltig. Arbetsgivaren gjorde inget för att fullgöra sina skyldigheter. Konsulterades exempelvis lärarnas advokat i tid? Jag betvivlar det. Hur stämmer ert uppträdande överens med principen om ett gott och ansvarigt styrelseskick, och med de offentliga myndigheternas ansvarsskyldighet? Känner kommissionen överhuvudtaget till de exakta villkoren i sitt eget meddelande om företagens sociala ansvarstagande? Herr kommissionär! Fördragens väktare skall statuera exempel, och skall fastställa normer snarare än att underminera dem. Något måste snarast göras åt detta. 
Jöns (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det som kommissionären sade övertygade mig faktiskt inte. Jag har fortfarande intrycket av att kommissionen genom sitt beslut i juni 2004 verkligen bröt mot den överenskommelse som träffades i samband med trepartsmötet 1997. Såvitt jag vet informerades parlamentet inte heller i förväg och det är ganska suspekt att beslutet om att säga upp lärarna fattades vid kommissionens sista möte före valet till Europaparlamentet, som om man förmodade att vi då inte skulle höra något mer om det.
Det andra jag vill säga är att jag inte anser att det är acceptabelt att kommissionen, som när allt kommer omkring arbetar med oss i kampen för ett socialt Europa, avsäger sig sitt sociala ansvar och sina skyldigheter som arbetsgivare när det handlar om att skydda sina egna intressen. Hur skall man annars kunna förklara det faktum, som det redan hänvisats till i denna debatt, att lärarna inte hade informerats i förväg om att de skulle sägas upp, för att inte tala om hur de belgiska myndigheterna flera år i rad endast såg dem som deltidsanställda, så att deras faktiska arbetstid inte kunde tas med i beräkningen? 
Vi får för det tredje veta att undervisningen i framtiden endast tillhandahålls av språkskolor. De första anbudsförfarandena har redan inletts och de första kontrakten lär redan ha tilldelats. Vi kan därför räkna med att delar av kommissionens språkundervisning kommer att skötas av British Council, och eftersom detta organ som vi vet har en ny ledning är det intressant att beakta konsekvenserna av detta.
Jag vill be kommissionen att göra en oberoende undersökning av hela ärendet för att om möjligt slutligen motbevisa de anklagelser som förekommit. 
Jensen (ALDE ),
   – Jag vill börja med att tacka kommissionären för hans svar på de frågor som Stephen Hughes ställt för utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Ärendet har diskuterats flera gånger i det utskottet men har faktiskt också diskuterats i budgetutskottet, där vi kanske tvingades ta upp saken utifrån ett betydligt svårare perspektiv, eftersom vi självfallet ville att administrationen skulle vara så effektiv och billig som möjligt. När kommissionen för att motivera uppsägningen av de 43 lärarna hänvisar till sund ekonomisk förvaltning och behovet av att dels se till att vi inte tappar greppet om kostnaderna, dels att språkkurserna kan erhållas till en tredjedel eller fjärdedel av det tidigare priset, är det svårt för människor som arbetar med budget att inte säga att beslutet verkar förnuftigt.
Det är anledningen till att vi i budgetutskottet först och främst har koncentrerat oss på hur ärendet har skötts. Administrationen måste självfallet vara effektiv och billig, och de senaste åren har vi i parlamentet utövat en avsevärd press för att se till att kommissionen genomför reformer och att dessa reformer leder till ett mer öppet och överskådligt system, vilket också innebär ett system som ligger mer i linje med omvärlden. Det finns naturligtvis en allmänt spridd fördom bland våra väljare att man daltar med kommissionens anställda, att de har förmåner och är högavlönade, och vi måste därför göra vårt bästa för att se till att ersättningen är rimlig och att vi inte köper in saker till ett högre pris än vi behöver. Det är en viktig utgångspunkt.
Med detta sagt vill jag understryka att kommissionen också skall vara en attraktiv arbetsplats och följa rådande grundregler om anställningsskydd. Vi har fått en försäkran om att de belgiska reglerna har följts. Jag antar att detta återspeglas i den kompensation som lärarna har fått och som, enligt en kommissionär, tydligen är den mest generösa någonsin. Detta återspeglar utan tvekan även det faktum att detta ärende inte har skötts korrekt.
Såsom Stephen Hughes påpekade måste kommissionen också uppfylla vissa krav som vi ställer på arbetsgivare utanför kommissionen. Även kommissionen måste ta ansvar socialt och ha en sund förvaltning. Jag förespråkar därför en lösning i godo, så att ärendet kan avslutas korrekt. Vi bör emellertid också studera hur vi i framtiden kan ha en korrekt administration som uppfyller lagens krav, inte är dyr och som på lämpligt sätt uppfyller organisationens sociala ansvarstagande. 
Bennahmias (Verts/ALE ),
   – Herr talman, herr kommissionär! Vi kan inte acceptera vare sig formen av eller innehållet i vad som skett. Vi har hört kommissionens svar. Det är det vanliga svaret från arbetsgivare till friställda anställda, och som innebär att alla avtal har följts. Det är faktiskt inte så. Detta är snarare en arbetstvist. Dessa språklärare har arbetat för kommissionen i decennier. De har utbildat olika kommissionärer i de olika ländernas språk och ändå sparkas de ut. Det är oacceptabelt.
Jag kan inte för ett ögonblick tro att kommissionen skulle kunna jämföras med vad som i Frankrike nedsättande kallas bossarna. Det är inte möjligt. Eftersom detta är en arbetstvist krävs nya förhandlingar och ytterligare diskussion. Jag kan mycket väl tänka mig att det finns oundvikliga frågor om successiv outsourcing, men några år till hade kunnat gå innan denna successiva outsourcing ledde till att språklärare vid kommissionen sades upp. För de flesta skulle en tidsfrist om fem, sex eller tio år ha varit på sin plats. Det krävs därför diskussioner i en tvist som denna.
För min del tror jag att kommissionen vill lyfta fram sin syn på den sociala dimensionen, som försvaras av Europaparlamentet och av EU som helhet, och sedan måste en diskussion hållas, och här är kommissionen, särskilt i dag, skyldiga att föregå med oklanderligt exempel. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Vi diskuterar nu ett allvarligt politiskt och industriellt relationsproblem som förtjänar vårt starka fördömande. Den 30 juni förra året sände ordföranden för min grupp, Francis Wurtz, skrivelser till kommissionens ordförande och till parlamentets talman om att det ohyfsade beslutet att säga upp 43 språklärare med tillsvidarekontrakt vid kommissionen bröt mot de åtaganden som kommissionen, rådet och parlamentet gjorde i trepartsmötet den 18 mars 1997.
I överenskommelsen slås fast att företrädare för de tre institutionerna är överens om att inte skada det ramavtal inom vilket språkutbildningen är organiserad i kommissionen och rådet när det gäller anställda som för närvarande har tillsvidarekontrakt.
Hur ser framtiden ut i detta fall när det gäller trovärdigheten för denna typ av institutionell överenskommelse, om en av parterna ensidigt förstör den och använder sig av argumentet att den överensstämmer med belgisk lag? Hur trovärdig är en institution som påstår att den bekämpar social dumpning när dess lösning på budgetbesparingar är outsourcing av tjänster? Genom att göra detta äventyras de sociala rättigheterna för människor med 10, 20 eller 30 års tjänstgöring, de behandlas som slit och släng-produkter, och man bortser från de nuvarande budgetbesparingarna på cirka 25 procent som dessa arbetstagare åstadkom genom att arbeta utan ersättning.
Hur kan kommissionen slutligen påstå sig försvara den sociala dialogen och arbetstagares, kvinnors och familjers rättigheter när den utan föregående varning, utan att ge några karriärråd eller föreslå alternativa anställningar säger upp människor av vilka de flesta har familjeansvar och är i en ålder då det är svårt att hitta ett nytt arbete? Är detta den förvaltningsmodell och den modell för ett socialt Europa som kommissionen påstår sig försvara, då den så totalt struntar i rätten till arbete och sina sociala skyldigheter? Är det ett sådant exempel kommissionen vill statuera, om ett ansvarigt offentligt organ som satsar på språkutbildning och kultur, när den säger upp erfarna människor som har erkänd yrkesmässig och kulturell kompetens och vill anställa andra lärare till så låga arvoden att de faktiskt riskerar att utnyttjas?
Är det för att den nya kommissionen hoppas kunna återanställa dessa arbetstagare som orättvist sagts upp av den föregående kommissionen? Vår grupp kommer att vända sig direkt till kommissionens ordförande José Manuel Barroso för att ta reda på hur han …
Masiel (NI ).
    –  Att förlora sitt arbete är en av de mest traumatiska händelser en människa kan vara med om under sitt liv och jag vill säga till de berörda lärarna att jag förstår deras inställning. Det sätt på vilket dessa människor sades upp är förkastligt och kommissionen bör be om ursäkt för hur uppsägningen genomfördes. Jag upprepar, kommissionen bör be om ursäkt för hur uppsägningen gick till. Ur rättslig synvinkel hade kommissionen emellertid all rätt att säga upp dem, och det gjorde den inte för sitt eget höga nöjes skull eller för att vi skulle kritisera dem. De pengar vi sparat kommer att göra det möjligt att skapa fler arbetstillfällen, eftersom det inte kan förnekas att EU är en alltför generös arbetsgivare. Utanför EU-institutionerna i Belgien skulle samma arbete betalas med i genomsnitt 30 euro per timme, eller med andra ord fyra gånger mindre än de belopp som nämns här. Vi kränkte dessa människor genom att säga upp dem på ett så taktlöst sätt och de förtjänar kompensation för detta. I ärlighetens namn måste vi dock fråga oss om våra skuldkänslor är en tillräcklig grund för att riva upp ett kommissionsbeslut. Tack så mycket!
Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag var missnöjd med kommissionens svar. Kommissionen vidhåller att den har uppfyllt sina rättsliga skyldigheter och att den har agerat i enlighet med principerna för sund ekonomisk förvaltning när den kräver kurser av hög kvalitet till ett rimligt pris.
Personligen är jag undrande över det förfarande som används för att beräkna kostnaden för att lägga ut eller privatisera tjänsten, jämfört med kostnaden för det tidigare kontraktet. Jag vill också påpeka att vi aldrig missar ett tillfälle att i kammaren fördöma outsourcing eller privatisering av tjänster som utförs av nationella eller internationella företag i våra medlemsstater. Även våra institutioner sysslar med privatisering och outsourcing men utan att inrätta de sociala planer som vi – åtminstone i mitt land – ålägger våra företag efter fackliga förhandlingar.
Jag tror därför att det är nödvändigt att utarbeta en social plan för berörda parter för att få ett slut på den rena utarmning som de berörda familjerna har utsatts för. Mina kolleger här i kammaren har haft omfattande diskussioner om detta.
Själv har jag en mycket specifik fråga. Hur har den begränsade anbudsinfordran organiserats för att välja ut de företag som skall ersätta de tidigare lärarna senast i februari 2005? Stämmer det att de som lämnat in anbud i samband med anbudsinfordran den 30 juni bland annat är British Council, där den tidigare kommissionären med ansvar för administration, som ombesörjde de plötsliga uppsägningarna, för tillfället innehar en ledande position?
Som kvestor med ansvar för språkkurser i parlamentet vill jag också lägga till att vi även där står inför ett liknande problem. Jag hoppas att vi kommer att lösa det på ett sätt som innebär ett mycket större socialt ansvarstagande, där grundläggande regler i de anställningslagar som tillämpas i alla våra medlemsstater följs. 
Cercas (PSE ).
   – Jag skall inte slösa bort den lilla tid jag har till mitt förfogande med att upprepa argument som redan framförts av andra ledamöter och i vilka jag instämmer fullständigt.
Jag vill uttrycka min besvikelse och mitt missnöje över ert svar, herr kommissionär, men jag vill också ta detta tillfälle i akt för att säga till er att jag tror att ni genom att lyssna till vad som sagts här denna förmiddag kan överväga detta ärende och inte bara ta del av den föregående kommissionens dokument eller era medarbetares analyser. Jag ber er, herr kommissionär, att ta hänsyn till det faktum att ni bara talat med oss om frågans budgetaspekter och att ni fullständigt glömt bort de sociala aspekterna av detta problem och att ni därför också bör överväga – och detta är mitt bidrag i debatten – de kulturella aspekterna. Denna totala outsourcing av tjänsterna genomförs och rättfärdigas av budgetskäl, och endast dessa skäl beaktas.
Parlamentet har också ett utskott för sysselsättning och socialfrågor och ett utskott för kultur och utbildning som ni måste lyssna till. När det gäller utskottet för kultur och utbildning, herr kommissionär, finns det en verklig risk för att mångspråkigheten, en mångspråkighet av hög kvalitet, kan påverkas av detta beslut. Det går inte att fortsätta fatta beslut av denna dignitet enbart utifrån ekonomiska beaktanden. Mångspråkigheten är en klenod som måste bibehållas, och det stämmer inte och har heller inte bevisats att alla behov kan täckas med hjälp av externa resurser. Det är inte heller så, herr kommissionär, att kvaliteten är likvärdig, eftersom studierna har genomförts på grundval av olika beståndsdelar, där situationer och språk som inte är likvärdiga har jämförts.
Herr kommissionär! Vi kommer att följa denna kommission mycket noga i framtiden och se till att den inte fortsätter på samma sätt som den föregående, genom att endast tänka i budgettermer och ständigt ägna sig åt budgetfrågor snarare än åt kvalitet, arbetstillfällen och EU:s minst gynnade arbetstagare.
Lyssna därför till de sociala och kulturella argumenten, herr kommissionär, och ta en ytterligare titt på de handlingar som era högre tjänstemän skrivit för er. 
Toussas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I ett försök att besvara de välgrundade anklagelserna och frågorna från parlamentsledamöter och arbetstagare, har kommissionen som första argument framfört att den inte bröt mot någon överenskommelse när den sade upp de 43 lärarna, eftersom överenskommelsen inte innehöll någon klausul som innebar att kommissionen skulle anställa lärarna på livstid. Detta svar från kommissionen visar verkligen att det inte finns något att diskutera, och visar det oåterkalleligt för de anställda. Kommissionen har med andra ord inför sammanträdet i Europaparlamentet aviserat att alla arbetstillfällen för alla anställda inom Europeiska unionens tjänster är osäkra.
Uppsägningen av 43 språklärare efter 15 till 30 års tjänstgöring är en oacceptabel handling från kommissionens sida. Det är ett exempel på den sociala okänslighet som kännetecknar dess mer allmänna antigräsrotspolitik.
Novak (PPE-DE ).
   – Uppsägning från arbetet, oavsett anledningen, påverkar alltid människor och deras dagliga liv och det påverkar vanligtvis även familjens liv. Av den anledningen kan vi inte vara likgiltiga, oavsett vilka skäl som ledde till detta beslut.
När det gäller kommissionens uppsägning av språklärarna har den information jag fått skiljt sig åt i så hög grad att jag har tyckt det varit svårt att faktiskt avgöra vem som har rätt. Trots detta anser jag att de uppsagda lärarnas ställning måste regleras, särskilt eftersom de hade kontrakt om permanent anställning och även med tanke på deras tidigare arbete och det faktum att vissa av dem hade arbetat för kommissionen i över 20 år. Inom EU strävar vi efter lika behandling inom alla institutioner och därför måste kommissionen och Europaparlamentet vara förebilder när det gäller sådan behandling. Dessutom anges i den nya konstitutionen, som en majoritet av oss stöder, i artikel 90 följande: ”Varje arbetstagare har rätt till skydd mot uppsägning utan saklig grund, i enlighet med unionsrätten samt nationell lagstiftning och praxis.”
Hursomhelst föreslår jag att fallet med de 43 lärarna granskas på nytt och att en lämplig lösning åstadkoms för dem, med tanke på deras tidigare arbete. Utvidgningen har medfört en ökning av antalet medlemsstater, så jag kan inte tro att det plötsligt inte finns något behov av dessa lärare. Jag inser också att kommissionen måste agera på ett sparsamt och ekonomiskt sätt, men detta får inte ske på lagenlighetens bekostnad. Med tanke på att kontrakten upprättades utifrån trepartsöverenskommelsen skulle det vara lämpligt att åstadkomma en lösning inom en sådan ram. 
Bösch (PSE ).
   – Herr talman! Jag har några goda råd till vår nya kommissionär, Janez Potočnik, och det är att inte läsa upp allt som era tjänstemän skriver ned åt er. På så sätt kommer ni att klara er mycket bättre.
Det andra jag vill säga är att det som kommissionen gjort här är oursäktligt. Kommissionär Potočnik! Vi har varit med i politiken tillräckligt länge för att veta vad det innebär när man fyra dagar före valet till Europaparlamentet ställer sina partner i trepartssamarbetet inför fullbordat faktum. Avsikten var att föra oss bakom ljuset, för att säga det rent ut.
Herr kommissionär! Vi kommer att undersöka vilka besparingar ni faktiskt gjort med er ”sunda förvaltning”. Låt mig kalla mina huvudvittnen, vice ordförande Loyola de Palacio, och citera vad hon skrev till sin kollega som vice ordförande, Neil Kinnock, den 29 juni 2004: 

 ”Först av allt, mitt intryck är att de siffror ni uppgav inte helt avspeglar fakta.”;
”På den grundvalen är de totala besparingar som kommissionen kan göra mycket lägre än de 20 miljoner euro som angavs i meddelandet.” 

 Herr kommissionär! Vi kommer att granska era åtgärder för att se hur mycket billigare det faktiskt är. Att säga att parlamentet ville att vi skulle ta dessa steg är lite oförskämt. Om vi tittar på trepartsöverenskommelsen som undertecknades – och det skedde inte av en slump – av den dåvarande ordföranden i budgetutskottet, och läser avsnitt 7 där det tydligt anges att det inte föreligger någon avsikt att avbryta de nuvarande språklärarnas kontrakt, tycker jag det är lite väl magstarkt av er att nu vilja slippa skulden för detta! 
Jag vill be er att reda ut denna fråga, annars kommer vi att få ett interinstitutionellt problem på halsen. 
Graça Moura (PPE-DE ).
   – Herr talman! En rad hemska problem av yrkesmässig, mänsklig och rättslig art togs upp inför kammaren denna förmiddag. Jag instämmer i vad andra ledamöter i kammaren har sagt och för att fatta mig kort skall jag gå vidare till att nämna andra tänkbara, ovälkomna politiska konsekvenser av situationen.
Mångspråkigheten kommer att bli lidande om vi skall klara oss utan de insatser som utförts av duktiga och erfarna yrkesmänniskor svarat för i detta svåra och komplexa arbete, och i stället lägga ut arbetet till människor med oviss yrkesbakgrund, erfarenhet och kompetens. När allt kommer omkring kan ingen garantera att arbetet kommer att utföras på den nivå som krävs, och när det gäller rekryteringsförfaranden och kompetenskrav tycks det inte finnas någon lämplig information tillgänglig.
Frågan bör angå oss alla, inte bara med hänsyn till lärarna utan också när det gäller vad som kan hända här i parlamentet. Det kan vara nyttigt för oss att också i viss mån uppmärksamma vad som händer med tolkarna, särskilt frilansarna, som har höga kvalifikationer, har tillhandahållit professionella tjänster under många år och vars personalomsättning blir lägre för varje år.
Detta är inget sätt ekonomiska problem som kan uppstå i någon av dessa situationer löses på. Det EU vi vill ha kommer inte att bli annat än en fantasi jämfört med det scenario som kommissionen nu erbjuder oss, med tanke på att den inte bedömer trepartssamarbetet som bindande för parterna. Bortsett från frågan om mångspråkighet är detta också ett mycket allvarligt problem. 
Del Turco (PSE ).
   – Herr talman! En minut är inte tillräckligt för mig för att berätta för Janez Potočnik om den oro som hans meddelande till parlamentet väcker. Vi befinner oss inte i en domstol här, Janez Potočnik, utan i Europaparlamentet. Jag skall bara lämna två kommentarer om den anda som ert meddelande förmedlar. För det första: om era argument gällde i Europas alla länder skulle vi sannolikt inte ha vare sig Lissabonstadgan eller ens stadgan om de mänskliga rättigheterna. Vi skulle ha en återgång till ett system med industriförbindelser som bygger på regler som är oacceptabla för alla politiska grupper i parlamentet, efter vad jag har hört.
Den andra kommentaren jag vill framföra är följande: ni bör inse att ett beslut som det ni insisterar på att fatta sänder ett mycket dåligt budskap till parlamentet, nämligen att en regel kommer att införas i Europa, i parlamentet och i EU-institutionerna som var typisk för folkdemokratier under Sovjettiden under hela nittonhundratalet, det vill säga att ”ge lite och förvänta sig lite”. Tecknen är redan synliga i den struktur och de förhållanden som rör översättningar, och detta är följden.
Záborská (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vid dagens sammanträde, som inte är något trevligt sammanträde, vill jag först av allt hedra de anställda i unionens medlemsstater som har drabbats av orättvisa på arbetet för att de tillhör en minoritet, vare sig den är etnisk eller ej. Vi känner till exempel där anställda på ett orätt sätt kastats ut från sitt arbete. Men de har inte haft förmånen att få sitt fall diskuterat vid ett sammanträde i Europaparlamentet.
Vi skall vara tacksamma att språklärarna vid Europeiska kommissionen har tagit upp sitt fall med oss. Det ger oss möjlighet att beakta hur man skall förebygga orätt inom EU-institutionerna. Vi talar inte bara om vilket företag som helst som avskedar några anställda för att öka sin vinst. Vi talar om fördragens väktare, som har i uppgift att övervaka att gemenskapens regelverk tillämpas korrekt. Problemet med språklärarna är bara ett av alla beklagliga exempel på administrativa misstag som skett inom Europeiska kommissionen. Låt oss inte glömma bort att andra problem fortfarande finns. Kom ihåg fallet med fru Andersen och herr van Buitenen, Eurostat-, OLAF- och Blue Dragon-affären. Om vi som ledamöter i Europaparlamentet har i uppgift att övervaka Europeiska kommissionen, då måste vi agera i dessa frågor.
Först av allt uppmanar jag utskottet för sysselsättning och sociala frågor att lyfta upp frågan på högsta nivå, studera alla liknande fall och vidta nödvändiga åtgärder. Vi måste se till att anställningslagen tillämpas och att offentliganställda och anställda vid institutionerna skyddas.
För det andra skulle det vara önskvärt att uppmana alla offentliganställda, oavsett tjänstenivå, att kontakta sina ledamöter i Europaparlamentet och ge dem tydlig information om de administrativa brister som finns inom EU-institutionerna. 
De Poli (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Jag anser att den uppenbara diskrimineringen i dessa uppsägningar särskilt måste uppmärksammas i parlamentet i dag, framför allt efter gårdagens omröstning om det konstitutionella fördraget, där avsnitt II innefattar stadgan om allas, alla europeiska medborgares rättigheter.
Därför anser jag att de 43 språklärare som arbetat för oss i många år inte skulle ha sagts upp på ett sådant diskriminerande sätt, utan någon motivering, och detta gäller även i samband med den information som vi bör tillhandahålla under de kommande månaderna. Man struntade i trepartssamarbetet. Man visade inget som helst intresse, och vidtog inte några som helst åtgärder för att ingripa till förmån för dessa människor. Diskrimineringen skedde precis här i parlamentet.
Jag instämmer fullständigt i vad övriga ledamöter redan har sagt, att vi nu särskilt bör uppmärksamma innebörden av demokratin och våra rättigheter, och börja med dessa lärares rättigheter. 
Potočnik,
   . – Herr talman, ärade ledamöter! Jag har lyssnat noggrant på det ni har sagt och jag kommer att kortfattat kommentera de fyra saker ni nämnde.
Först och främst finns det ett antal anledningar till att vi inte kan återanställa lärarna. Den första anledningen är ekonomisk eftersom detta skulle vara oförenligt med budgetförordningen ur två aspekter. Den första är upphandling och den andra är principen om en sund ekonomisk förvaltning.
Den andra anledningen är juridisk. Om lärarna återanställdes skulle språkkurserna fortsätta att ges av interna lärare och lärare anställda på språkskolorna. Denna samtidiga förekomst har alltid utgjort en rättslig risk. Skillnaden i lön och andra villkor var markant. I det hänseendet finns det en risk att de belgiska domstolarna skulle betrakta en sådan skillnad i behandling av anställda som i princip hade samma arbetsuppgifter som en olaglig avtalskonstruktion.
Den tredje anledningen gäller fastställandet av om en återanställning av lärarna skulle betyda att man måste förhandla fram nya villkor. Erfarenheten säger att de interna lärarna inte var särskilt flexibla gentemot kommissionen, trots de fördelaktiga villkor de erbjöds.
Sedan var det frågan om upphandlingsrestriktioner. Detta var inte ett restriktivt förfarande. I enlighet med budgetförordningen är kommissionen skyldig att utlysa öppna anbudsinfordringar när fyraårsbeloppet överskrider cirka 155 000 euro. Anbudsinfordringarna utlystes och publicerades faktiskt i . Urvalsförfarandet utfördes på grundval av ekonomiska och tekniska urvalskriterier. De godkända kandidaterna fick sedan konkurrera sinsemellan och slutligen valdes uppdragstagare för olika poster, grundat på kostnad och kvantitet.
Jag kommer mycket kortfattat att ta upp de totala besparingarna. Dessa beräknades i termer av skillnaden mellan vad det skulle kosta att bibehålla lärarnas kontrakt och kostnaden för avgångsvederlag. Besparingarna beräknades på 2003 års kostnader. I de totala besparingarna tog man också hänsyn till den totala kostnaden för språkundervisningsprogrammet, till att varje anställd vid pensionsålder blir utbytt mot inhyrd personal och till den totala kostnaden för samma språkundervisningsprogram som från och med september 2004 utförs enbart av uppdragstagare. Slutligen togs också summan av årsbesparingarna för perioden 2004–2031 med i beräkningen, då det lägsta antalet lärare teoretiskt sett skulle avgå i pension. I början skulle det finnas många sådana lärare men antalet skulle minska mot slutet av perioden. Den slutgiltiga kostnadsberäkningen i denna kalkyl visade att besparingarna skulle uppgå till 23,8 miljoner euro.
En anmärkning gjordes om den överdrivna siffran. Tvärtom, de 23,8 miljoner euro – som nämns i de dokument som utarbetats för kommissionens beslut och som jag hänvisade till motsvarar kostnaden för fortsatta lärarkontrakt, och siffran reducerades till 20 miljoner euro. Beslutet fattades på dessa grunder.
Den verkliga summan beror också på enskilda lärares beslut att gå i förtidspension eller att sluta på grund av individuella sjukdomsbilder och slutligen på lönen och bedömningen av kontraktskostnaderna. I det sammanhanget ville vi vara överdrivet försiktiga.
Den sista punkten handlar om British Council och dess arbete. Enligt uppgifter från uppdragstagarna kan jag försäkra er om att ingen tidigare eller nuvarande kommissionär sitter med i styrelsen hos någon av de tidigare eller nuvarande uppdragstagarna. British Council lämnade år 2004 in anbud på kurser i engelska men kontrakten tilldelades CLL och Lerian Communications. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 

Ford (PSE ).
   – Herr talman! Jag har en ordningsfråga i enlighet med artikel 9 och bilaga 1 i arbetsordningen om ordningsregler för ledamöterna.
En av våra så kallade kolleger här i kammaren, Jean-Marie Le Pen, rapporteras ha sagt i en intervju i den nyfascistiska tidningen att nazisternas ockupation av Frankrike inte var särskilt omänsklig. Han har tydligen glömt de 73 000 franska judar som dog, koncentrationslägret i närheten av Natzweiler-Struthof och massakern av judar, romer och franska motståndsrörelsens kämpar under denna period, en motståndsrörelse som han en gång påstod sig tillhöra.
Enligt ordningsreglerna får vi inte kommentera sådana skandalösa påståenden men jag vill att ni, herr talman, på kammarens vägnar bestrider dessa påståenden.
Talmannen.
   – Självfallet bestrider jag dessa påståenden. Det råder det ingen tvekan om. Det är alltid en bra idé att granska alla dessa händelser och låta oss se exakt vad som hände och vilka beslut som behöver fattas med tanke på parlamentets åtgärder. Det kommer att ske, var så säker. 

Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Med er tillåtelse och efter att ha diskuterat saken med Satu Hassi, som lade fram ändringsförslaget, och min kollega Dorette Corbey i PSE-gruppen, vill jag att kollegerna överväger en mycket kort muntlig ändring. Efter ”konstaterar att” skulle jag vilja infoga ”att alla utvecklade länder” och sedan fortsätta med ”minska utsläppen på medellång sikt” och så vidare. Jag skulle uppskatta kollegernas stöd för detta korta muntliga ändringsförslag som gör att ändringsförslaget inriktas på de utvecklade länderna och inte på hela världen. 
Muscardini (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill meddela att vi drar tillbaka vårt undertecknande av detta förslag eftersom Europaparlamentet återigen har utnyttjats för att angripa den italienska regeringen. Vi drar därför tillbaka vårt undertecknande, och trots att vi instämmer i texten kommer vi att rösta emot den. 

(1)
Lewandowski, Janusz (PPE-DE ).
   – Herr talman! På budgetutskottets vägnar gläder det mig att informera er och parlamentsledamöterna om att vi när det gäller budgetfrågorna har kommit längre än den resolution vi nu röstar om. Det som behöver göras för att uppbåda 100 miljoner euro i nödhjälp till Asien har redan gjorts i samarbete med rådet. Därför ber jag om en formell justering – en optimistisk och positiv sådan – av punkt 16 för att återspegla de framsteg som gjorts.
Talmannen.
   – Tack så mycket! Det kommer att ske. 
Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr talman! Vi vill lämna ett muntligt ändringsförslag för att klargöra det ändringsförslag som lämnats in av medlemmarna i Gruppen Europeiska enade vänstern/nordisk grön vänster. Vi föreslår att man i slutet lägger till det som jag tänker läsa på engelska. 

”Uppmanar EU och medlemsstaterna att helt hålla sina löften om minst 1,5 miljarder euro som utlovades av kommissionär Barroso i Jakarta och att hela summan ges i form av en donation.” 

Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag hänvisar till resolutionen om tsunamikatastrofen som just antagits. I avsnitt 5 beslutade vi att uppmana samtliga ledamöter i Europaparlamentet att donera en dags ersättning till tsunamioffren.
Jag uppmanar presidiet att inrätta ett checkkonto för att samla in våra frivilliga donationer, annars kommer allt att ske på ett oorganiserat sätt. Jag anser att parlamentet bör ha modet att fatta ett beslut och ange ett kontonummer, annars måste var och en agera. 

(2)
(3)
(4)

Cederschiöld, Fjellner, Hökmark och Ibrisagic (PPE-DE ),
   .– Vi har röstat för dagens resolution om klimatförändringar.
Vi delar den oro för påverkan på miljön som den är ett uttryck för. Däremot betyder det inte att vi är säkra på att Kyotoavtalet är lösningen på alla problem. Klimatförändringarna och dess orsaker är komplexa och därav följer att åtgärderna också bör ifrågasättas och ständigt vara föremål för en mer kritisk prövning än vad resolutionen ger uttryck för. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Det har förekommit mängder av varningar i hela världen om klimatförändringar vilka obestridligt beror på ett ekonomiskt system som inte respekterar balansen mellan människa och natur och de följder detta system får. Detta gäller framför allt i de mest utvecklade länderna, där Förenta staterna särskilt utmärker sig genom att ensam stå för 25 procent av de avgasutsläpp som orsakar växthuseffekten.
Klimatförändringarna är en följd av och ett tecken på det ohållbara kapitalistiska produktionssystemet, med sin okontrollerade plundring av naturresurser och dess allt uppslukande jakt på snabba vinster, i stället för att investera i långsiktig planering som omfattar bevarande av de villkor som krävs för människans överlevnad.
Den lösning som krävs skall inte styras av lagarna för det system som orsakade problemet. Genom att upprätta en plan för handel med utsläppsrätter kommer länder med störst ekonomisk makt att kunna fortsätta att vara de största förorenarna, och på så sätt sätta tvångströja på länder med svagare ekonomi.
Ökade offentliga investeringar krävs, dels för att ta fram nya och mer effektiva energikällor, som inte är miljöförstörande, och dels för att stödja de som redan finns. 
Goudin (IND/DEM ),
   .– De globala klimatförändringarna utgör ett stort problem som vi anser att det finns goda skäl att behandla på internationell nivå. Kyotoprotokollet utgör ett viktigt steg i denna process. Vi är dock kritiskt inställda till flera formuleringar i resolutionen.
Vi anser inte att EU-parlamentet skall uppmana de länder som ännu inte har ratificerat Kyotoprotokollet att göra detta. Vi är av uppfattningen att respektive land skall avgöra ställningstagandet till detta protokoll på nationell nivå.
Vi motsätter oss vidare att kommissionen och medlemsländerna skall framhålla behovet av klimatskydd i samband med att dialoger förs med andra länder. Vi anser att respektive medlemsland skall ha rätt att avgöra den nationella positionen på egen hand och att företräda den i internationella förhandlingar. Därmed värnas den nationella initiativrätten. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Effekterna på miljön av människans verksamhet, och i detta fall på klimatet, måste undersökas, begripas och sedan minimeras när de är skadliga. Den stora skillnaden mellan kostnad och vinst i en sådan studie måste emellertid alltid hållas i minnet. 
Mot denna bakgrund är EU:s roll vid internationella insatser för att bekämpa klimatförändringar tillfredsställande och bör erkännas som sig bör.
Det är emellertid inte tillräckligt att ha goda avsikter eller underteckna protokoll om de inte uppfylls i verkligheten, och framför allt om det inte finns några möjligheter att bestraffa den som inte uppfyller dem.
Jag röstade därför för resolutionen eftersom jag anser att den tar upp dessa frågor. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Att den mänskliga verksamheten ständigt ökar har gett upphov till ökade växthusgaser. Detta anses ytterligare öka den genomsnittliga uppvärmningen av jordens yta och atmosfären, och kan påverka de naturliga ekosystemen och människan negativt.
I sammanhanget måste alla länder erbjuda sig att samarbeta så brett som möjligt och bidra till en effektiv och lämplig internationell lösning, som hänger på ländernas delade, men olika, ansvar, och på deras respektive ekonomiska och sociala förmåga.
I min röstförklaring i november om EU:s strategi för konferensen i Buenos Aires om klimatförändringar – COP 10 – skrev jag att jag tyckte det var viktigt för ”EU:s delegation till konferensen i Buenos Aires … att spela en ledande roll i förhandlingarna. Delegationen måste försöka varna sina internationella partner om behovet av att skydda klimatet”. Eftersom jag anser att de mål jag lyfte fram delvis uppfylldes och eftersom klimatförändringarna och dess negativa effekter måste vara ett gemensamt problem för mänskligheten röstade jag ja. 

Savary (PSE ).
   – Herr talman! Utöver den chock vi alla drabbades av i samband med det stora lidande som den katastrofala flodvågen i Indiska oceanen orsakade i slutet av förra året, vill jag uttrycka det obehag vi kände när vi såg utvecklingen av en medkänslans diplomati som naturligtvis inte saknade bakomliggande motiv från de berörda nationerna.
Jag är därför mycket glad över att vi, i den resolution som antogs av Europaparlamentet, övervägde att se till att en europeisk räddningstjänstenhet inrättas, med uppgift att åstadkomma en annan form av stöd, fritt från de senare motiv som beskrivits och särskilt från den konkurrens vi bevittnat på välgörenhets- och katastrofhjälpområdet. 
Mot bakgrund av detta vill jag att vi gör mer för att använda den förhöjda samarbetsmekanism som inrättades den 23 oktober 2001, genom att inrätta ett verkligt europeiskt högkvarter för en räddningstjänst som kan utbilda experter och skicka ut dem för Europeiska unionens räkning så att EU konkret kan visa sitt engagemang vid kriser och återuppbyggnadsfaser. Jag vill också att vi beaktar detta inom ramen för den antagna budgetplanen, med tanke på att solidaritetsfonden som bekant saknar flexibilitet inte bara för att mobilisera den nödvändiga hjälpen för att transportera resurser utan också för att kanalisera den katastrofhjälp som förutsätter fullständigt rörliga och tillgängliga medel. Jag uttalade mig enligt dessa linjer så tidigt som 1999. Jag välkomnar kommissionens och rådets framgångsrika insatser, och jag hoppas att EU mycket snart kan erbjuda hjälmar i samma blå färg som EU:s flagga, och som står för katastrofhjälp. 
De Rossa (PSE ),
   .– Jag stöder resolutionen i det stora hela. Ett moratorium för skuldåterbetalning är dock endast ett andrum som bör användas för att få till stånd en internationell givarkonferens och en oberoende medlingsprocess för bedömning av vilka av de drabbade ländernas skulder som bör avskrivas. I processen bör man först och främst tillgodose människors behov och infria de grundläggande mänskliga rättigheterna.
Det nuvarande läget då långivarna ensamma bestämmer hur man skall handskas med skulder som inte kan betalas är klart olämpligt och har hittills inte lyckats lösa den 10 år långa skuldkrisen.
Skulderna i de länder som drabbats av flodvågskatastrofen behöver i klartext snabbt avhjälpas genom bistånd. Många andra fattiga länder befinner sig dock i ständig kris och har humanitära behov som till och med får omfattningen av flodvågen att verka liten. Medan man snabbt handskas med skulderna i de länder som drabbats av flodvågskatastrofen får världssamfundet inte sluta att prioritera behovet av att avskriva fattiga länders obetalbara skulder så att de kan uppfylla millenniemålen. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi välkomnar antagandet av resolutionen som vi bidragit till med vår egen resolution och med föreslagna ändringsförslag, även om tyvärr inte alla antogs.
Bland de ändringsförslag vi lade fram vill vi gärna betona vårt krav på de initiativ som snabbt behöver tas för att avskaffa den bilaterala och multilaterala skulden för utvecklingsländerna, och där man bör börja med de länder som drabbats av tsunamin och med de fattigaste och mest sårbara länderna, så att de kan återfå de resurser de behöver för att utvecklas.
Vi uppmanade också industriländerna att snabbt uppfylla de mål som anges i Monterreyöverenskommelsen angående utvecklingsmedel och uppnå ett utvecklingsstöd på minst 0,7 procent av BNP.
Vi måste få ett stopp på hyckleriet och cynismen hos dem som kanaliserar astronomiska belopp till kriget i Irak men som skulle ha svårt att få fram de nödvändiga ekonomiska resurserna för att stödja offren i dessa tragedier och bygga upp en rättvis värld. 
Ford (PSE ),
   .– I egenskap av huvudansvarig valövervakare för EU:s valövervakningsuppdrag i Indonesien kommer jag att stödja resolutionen. Jag besökte Acehprovinsen och staden Banda Aceh för sex månader sedan. Jag har fortfarande inte lyckats få reda på vad som hänt min tolk och chaufför från Banda Aceh. Därför har jag en uppfattning om storleken på katastrofen i Indonesien och på Andamanöarna.
Det som bekymrar mig är att kommissionen bedrar människorna i Europa och människorna i Indonesien och Asien. Det så kallade biståndet betyder i verkligheten att fattiga hjälper fattiga eftersom vi istället för att ge nya pengar endast omfördelar de pengar som redan tilldelats regionen. Pengarna omfördelas från människor i desperat behov till de stackars offren för detta tragiska bevis på hur skört jordelivet är.
Vi behöver inte ett förvarningssystem för flodvågor i Asien. Informationen finns redan tillänglig på institut som Förenade kungarikets centrum för kärnvapenforskning. Här finns all information om jordbävningar tillgänglig i realtid. Man behöver bara se till att informationen vid behov omedelbart förmedlas till berörda regeringar. 
Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi stöder världssamfundets snabba ingripande för att lösa den fruktansvärda humanitära katastrofen i Asien. Nödvändiga resurser måste prioriteras, både på nationell och internationell nivå, för att hjälpa människor i nöd och för att stödja återuppbyggnadsarbetet.
EU skall inte ta medel från andra biståndsinsatser för att finansiera Tsunami-hjälpen. Medlen skall tas inom de befintliga ramarna för EU:s totala budget. Vi anser att EU:s medlemsländer skall garantera sin andel av det lån på en miljard euro från Europeiska Investeringsbanken som bör erbjudas de drabbade länderna.
FN är, med sin långa erfarenhet och med sin globala räckvidd, den bästa organisationen för att samordna den humanitära hjälpen. Därför bör inte EU konkurrera med FN genom att skapa nya institutionella arrangemang. 
Grossetête (PPE-DE ),
   – Jag röstade för resolutionen.
Inför denna katastrof tänker vi först på smärtan och lidandet för offrens familjer.
Europeiska unionen har återigen missat ett tillfälle att visa sin förmåga att reagera. Det skulle ha varit trevligt att se ordförande Barroso och talman Borrell och den höge representanten Solana vid kommissionär Louis Michels sida nå ut med EU:s budskap bättre.
Människor i Europa har ställt upp på ett exemplariskt sätt. Nu är vårt ansvar i första hand att följa upp katastrofen (med dricksvatten, mat, etc.) och förebygga epidemier.
När filmkamerorna inte längre är på plats kommer Europeiska unionen att långsiktigt tvingas reagera på kraven från de berörda befolkningarna på följande sätt:
– Engagera sig i återuppbyggnadsarbete, och samtidigt respektera naturkrafterna. Som vi har sett är det inte värt besväret att bygga utmed kusten.
– Utveckla och samordna effektiva system för förebyggande och varning.
– Bekämpa pedofilin. Europeiska unionen har en moralisk skyldighet att hjälpa dessa länder att skydda sina barn, framför allt dem som blivit föräldralösa efter katastrofen, från de pedofilnätverk som tyvärr upprätthållits av en kategori turister från de rika länderna, och vilka vi fördömer. 
Martin, David (PSE ),
   .– Jag välkomnar resolutionen, som påminner oss om vidden av den tragedi som drabbat människorna i Indiska oceanen och om vår solidaritet med dem från europeiskt håll.
I resolutionen konstateras mycket riktigt att en stor del av de pengar som EU:s regeringar utlovat för att hjälpa till med återuppbyggnaden av den sönderslagna infrastrukturen och liven i de länder som drabbats av flodvågen inte är nya pengar utan till stor del har tagits från andra utvecklingsprojekt. Vi får inte be människorna i Afrika och andra fattiga länder att bära kostnaden för vårt berättigade humanitära bistånd till flodvågens offer. De pengar vi skänker bör vara pengar som går utöver vår vanliga utvecklingsbudget.
Världssamfundet bör också särskilt uppmärksamma barnens svåra situation. Det finns risk för att vissa barn blir offer en andra gång om de inte skyddas från dem som alltid är villiga att utnyttja deras sårbarhet. 
Muscardini (UEN ),
   . – De tragiska händelser som beror på naturfenomen och som har avlöst varandra de senaste åren visar att det behövs en än mer välövervägd politik och en analys som inte tar upp de små skillnader som finns mellan partierna.
Som vi har sagt under flera parlamentsperioder måste vi omedelbart inrätta ett system för ett europeiskt civilskydd som gör det möjligt att snabbt vidta åtgärder och ta hand om alla eventualiteter som kan påverka våra länder eller andra delar av världen. Vi har globaliserat marknaden. Nu måste vi globalisera förebyggande och civilskydd.
Vi är därför mycket glada över att G7-länderna har beslutat om ett moratorium rörande skuldåterbetalningar för de katastrofdrabbade länderna. Vi godtar beslutet att anförtro samordningen av stödet och återuppbyggnaden av de drabbade områdena till FN, trots dess dåliga resultat tidigare, och vi uppmanar Europeiska unionen att utrusta sig med ett system för civilskydd som för det första kan samordna de nationella ansträngningarna för civilt skydd, för det andra harmonisera de nationella reglerna och för det tredje upprätta ett permanent europeiskt system.
Vi vädjar om att de medel som unionen tilldelat för återuppbyggnad inte skall tas från budgetposterna för utveckling av de fattigaste länderna och att en företrädare för kommissionen regelbundet skall rapportera till parlamentet om hur medlen från unionen har använts. 
Pafilis (GUE/NGL ),
   .– Vi har full respekt inför smärtan när det rör de tusentals döda, saknade och hemlösa. Den exempellösa solidariteten bekräftar att nationernas gemenskap kan ta fram en tsunami av humanitärt arbete och sopa undan regeringars och organisationers hyckleri.
Jordbävningens våldsamhet underströk hur okänslig kapitalismen är som sveper över området. Katastrofen drabbade huvudsakligen vanligt folk. De stora företagens plundringar av miljön på jakt efter omåttlig profit bär den största skulden för att naturkatastrofer leder till humanitära katastrofer.
Kapitalistiska krafter förbereder en återuppbyggnad av de multinationella företagens intressen ovanpå gravarna, en omvandling av den mänskliga tragedin till kontrakt och börsindikatorer och av allt ”humanitärt stöd” till ingripanden från de imperialistiska centrumen. En tidning i Förenta staterna skrev förskräckligt nog att de rika nationerna ger hjälp och att de kommer att diktera villkoren. Detta innebär att pengar går till projekt med en deprimerande ekonomisk filosofi, så att de multinationella företagen kan hösta in vinsterna från ”återuppbyggnaden” och strunta i folkets behov.
De pengar som skaffats fram som ett resultat av solidaritet med vanligt folk får inte förskingras. De hjälparbetare som skyndade till får inte låta detta ske. För att lindra offrens situation kan till exempel följande åtgärder införas: att inrätta ett tillförlitligt observationsorgan för genomförande och strikt kontroll av återuppbyggnadsprogram i folkens intressen, att avskriva skulder för de drabbade länderna och att utan inskränkningar tillhandahålla det stöd som planerats i andra tredjeländer. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för den aktuella resolutionen eftersom den handlar om vad jag anser är angeläget på detta område. 
Tragedier har ibland en positiv aspekt: de visar att människan till sin natur – och även institutionerna – är i stånd till goda gärningar. Vad som gjorde djupt intryck var inte bara den outsägliga skräck som hemsökte Sydostasien och lidandet, både nu, tidigare och i framtiden, utan också bilderna av en världsomfattande solidaritet utan motstycke. Globaliseringen av allting, även av lidandet, innebär att man reagerar på tragiska händelser på ett mänskligt sätt. 
Följaktligen finns det all anledning att berömma den beredvillighet att hjälpa som visats av alla och för vår del av EU som helhet och av var och en av de 25 medlemsstaterna, men endast om löftena om hjälp motsvaras av effektiv hjälp. Denna gång levde EU upp till den roll unionen bör spela, vilket också i hög grad berodde på EU-medborgarnas insatser. Låt oss därför hoppas att detta kommer att tjäna som ett exempel för framtiden. 
Till sist bör detta också vara ett tillfälle att angripa de minst utvecklade ländernas problem utifrån ett nytt perspektiv, med en ny strategi och med ny beslutsamhet. Låt oss se till att denna tragedi inte leder till mer uppståndelse än handling. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Omfattningen av tragedin i Asien, med de materiella och mänskliga förluster som drabbat de berörda befolkningarna, har varit fruktansvärt uppslitande. 
Men samtidigt som vi är ledsna måste vi också inrikta oss på det viktigaste: att hjälpa de människor som har drabbats, inte bara genom att ge omedelbar hjälp till de berörda länderna utan också genom att sörja för att man kan skapa långsiktiga mekanismer för samarbete och bistånd så att man kan förhindra att katastrofer av detta slag inträffar igen. 
Mot denna bakgrund anser jag att det är viktigt att inrätta en civil EU-styrka för snabba insatser, för att öka EU-hjälpens effektivitet vid humanitära krissituationer. 
Under hela denna mardröm måste vi särskilt uppmärksamma de barn som har blivit föräldralösa, inte bara därför att det är de som lider mest utan också därför att de lätt blir utsatta för våldtäkt, fysisk misshandel och sexuella övergrepp. Jag uppmanar därför EU att utnyttja alla sina tillgängliga resurser för att möjliggöra snabba insatser för att skydda de unga offren. 
För mig återstår nu bara att uttrycka min djupt kända uppskattning till alla de medborgare och regeringar som på ett så generöst och spontant sätt har bidragit till att finansiera humanitära insatser för att hjälpa de hårt drabbade folken. 
Silva Peneda (PPE-DE ),
   .– Hur paradoxalt det än kan förefalla är det i de situationer då människor ute i världen drabbas av lidande som EU:s medlemsstater lyckas ge ett gemensamt budskap på den internationella scenen – solidaritetens röst. 
Jag röstade för denna resolution därför att jag anser att EU och dess medlemsstater inte kan blunda för de mänskliga och materiella förlusterna till följd av den fruktansvärda flodvågskatastrof som drabbade Asien och Indiska oceanen, en fasansfull tragedi utan motstycke. 
Som ledamot av budgetutskottet välkomnar jag det interinstitutionella avtal som har ingåtts och som tillåter att man utnyttjar krisfonder och flexibilitetsinstrument, och gör det möjligt att frigöra betydande belopp trots att dessa inte är budgeterade från början. 
Detta innebär att EU och dess medlemsstater inte bara uttrycker sin medkänsla och sin sorg utan också att de på kort sikt kommer att ha mer än en miljard euro till sitt förfogande. 
Ur bokföringsteknisk synvinkel innebär denna tragedi ytterligare en påminnelse om att det är hög tid att EU inrättar en civil insatsstyrka för humanitära insatser. 
Utöver biståndet i den akuta nödsituationen kommer EU också att spela en aktiv roll under den provisoriska återanpassningen och under det långsiktiga återuppbyggnadsarbetet. 
Förutom den offentliga hjälpen måste jag avslutningsvis uttrycka min tillfredsställelse och min stolthet …

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Som en uppföljning av tidigare parlamentsresolutioner är avsikten med denna resolution att ”stärka partnerskapet” mellan Förenta staterna och EU genom att förnya och öka dessa två kapitalistiska blocks beslutsamhet att dela inflytande och makt. 
Ett tydligt tecken på att detta är någonting som förenar dem snarare än skiljer dem åt är att EU ikläder sig rollen att stödja sin amerikanske storebror, en roll som Förenta staterna historiskt sett har tillskrivits. 
Hyckleriet och cynismen på båda sidor om Atlanten har nyligen visats när det gäller stödet till de länder som drabbades av tsunamin i Asien, i synnerhet när man jämför detta stöd med de pengar som spenderas på krig, och samma hyckleri och cynism kommer också till uttryck i makten att avgöra vilka som får och vilka som inte får ha vapen, vilken typ av vapen de får ha och inte får ha och vilka organisationer och länder som är demokratiska. Man kan också se det i den politiska maktstrukturen i sådana organ som säkerhetsrådet, ett organ som eftersträvar att befästa positionerna för att garantera legitimiteten i den rådande maktstrukturen i världen. Därvid bortser man från meningsskiljaktigheterna i fråga om angreppet på och invasionen av Irak, kränkningen av internationell rätt, Internationella brottmålsdomstolen och att Kyotoprotokollet inte har undertecknats och föreslår att man skall skapa en ”åtgärdsgemenskap” …
Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi stöder flera av resolutionens förslag om bland annat utökat ekonomiskt samarbete mellan EU och Förenta staterna, ratificering av Kyotoprotokollet och stöd för Internationella brottsmålsdomstolen. Vi har dock valt att lägga ner våra röster i omröstningen om resolutionen i sin helhet, eftersom den i stort syftar till att stärka EU som global aktör i relation till Förenta staterna och resten av världen. 
Martin, David (PSE ),
   .– Det senaste avtalet om Airbus/Boeing mellan EU och Förenta staterna borde avsevärt förbättra klimatet i handelssamtalen dem emellan. Peter Mandelson förtjänar våra varma gratulationer för att ha förmedlat uppgörelsen.
Andra allvarliga transatlantiska problem kvarstår dock, exempelvis att Förenta staterna inte har ratificerat stadgan för Internationella brottsmålsdomstolen eller Kyotoprotokollet. Framsteg i dessa frågor skulle kunna leda till effektiva gemensamma åtgärder från båda sidor av Atlanten.
Som man mycket riktigt påpekar i resolutionen skulle en transatlantisk ”åtgärdsgemenskap” kunna lösa Mellanösternkrisen i Palestina, Iran och Irak. Den skulle kunna vara till hjälp i kampen mot internationell terrorism och bidra till att uppfylla millenniemålen om att minska fattigdom, sjukdomar och miljöförstöring. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för denna resolution eftersom jag anser att Förenta staternas president efter valet i Förenta staterna kommer att besöka EU vid en tidpunkt då vi objektivt sett får en chans att förbättra relationerna mellan de båda parterna. 
Även om situationen i Irak fortfarande är spänd och farlig har den förbättrats. Dussintals partier har registrerats för att delta i valet, kidnappningarna betraktas i växande utsträckning som ett brott och attentaten håller på att bli mer sporadiska. Vad som är viktigast nu är att bygga inför framtiden. 
I Ukraina hade vi samma farhågor, vi uttalade oss för samma värden och principer och vi uppnådde samma resultat. 
I Mellanöstern har vi efter valet till den palestinska myndigheten en möjlighet att nå samma resultat. 
Vad gäller Iran väntar Förenta staterna på att se hur effektivt det avtal har varit som ingåtts av EU eftersom det fortfarande kan återstå vissa svårigheter i detta hänseende.
Avslutningsvis reagerade man på båda sidor om Atlanten på exakt samma sätt och med samma grad av engagemang på katastrofen i Asien nyligen. 
Följaktligen är det av största vikt att vi gör det bästa möjliga av president Bush nästa besök för att till fullo och utan agg återställa de transatlantiska förbindelserna.
Vi befinner oss i alla avseenden på två sidor av samma hav. Vi har våra meningsskiljaktigheter men vi är förenade genom samma grundläggande värden. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Den fria värld vi lever i skulle inte vara mer än en hägring om vi inte hade byggt upp nära och fruktbara förbindelser mellan Europa och det Förenta staterna som har befriat vår kontinent från nazismens och kommunismens totalitära ok.
Dessa förbindelser är mer än bara ett historiskt kuriosum. De är av avgörande betydelse och är oumbärliga med tanke på de utmaningar och möjligheter vi står inför. Jag vänder mig därför med all kraft emot dem som försöker förvandla allierade till motståndare eller rivaler. Jag tror att samma historia som i dag kan skriva om vår gemensamma seger starkt skulle ogilla allierade som efter att ha besegrat den mest synliga fienden vänder ryggen till när hotet skingras och blir nästan osynligt. 
Att vi inte alltid är överens bör kunna tjäna som en katalysator för att främja dialog och inte som en ursäkt för att underblåsa ofruktbara och kontraproduktiva spänningar som bara gagnar dem som alltid har velat se oss splittrade. 
Det gläder mig att samma parlament som för bara en kort tid sedan lät sig luras av retorik fientlig mot Förenta staterna nu sänder ett ansvarsfullt budskap genom att uttala sin önskan att arbeta tillsammans för att lösa problem runt om i världen och att ta emot president Bush nästa gång han besöker gemenskapens institutioner. 
När vi arbetar tillsammans kan vi åstadkomma mer. 

De Rossa (PSE ),
   .– Jag stöder till fullo det gemensamma resolutionsförslaget. En skuldavskrivning på 80 procent av Iraks skuld är sannerligen något som bör välkomnas. Efter att ha besökt Iran med en parlamentsdelegation är jag starkt medveten om befolkningens trängande behov där. Parisklubbens vilja att agera i detta fall kringgår dock frågan om skuldlättnadsbesluten grundas på behov eller på Förenta staternas politiska befallningar?
Det är fullständigt oacceptabelt att världen i vår tid fortsätter att öka de militära utgifterna och minska utgifterna för bistånd. Detta gör att vi hamnar längre bort än någonsin från FN:s mål att satsa 0,7 procent av BNP på utvecklingsbistånd och inte ens är i närheten av att uppfylla FN:s millenniemål.
Låt oss en gång för alla sätta stopp för vårt skamliga förflutna med brutna löften och halvmesyrer. Låt oss erkänna att ett skuldmoratorium för skuldsatta länder inte ens kommer att räcka till hälften av återuppbyggnaden av deras söndertrasade samhällen. Låt oss göra riktiga skuldlättnader, det vill säga avskrivning av skulden. Endast på så sätt kan vi ge dem verklig smärtlindring i stället för att bara skjuta upp och dra ut på deras lidande! 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Utlandsskulder är ett sätt att exploatera utvecklingsländerna och göra dem helt utlämnade åt de länder och internationella finansinstitut som är deras fordringsägare och de ekonomiska intressen de representerar. 
Detta är fel, det är omoraliskt och det utgör ett mycket stort hinder för utveckling. Det innebär också att det är enorma summor som inte används för att täcka de grundläggande behoven hos människorna i dessa länder som inte sällan öronmärker mer pengar för återbetalning av skulder än för det sammanlagda belopp de spenderar på hälsovård och utbildning, vilket således hindrar dem från att ta itu med sådana sjukdomar som aids och tuberkulos eller problem som analfabetism och många andra. 
Att bibehålla skulderna är oacceptabelt. Det förtjänar att påpekas att de skuldsatta länderna redan har betalat vad de var skyldiga 1982 sju gånger och, vad värre är, att de har fått se sina skulder växa fyra gånger. Dessutom har de flesta av dem en historia av kolonial utsugning, vilket gör dem till borgenärer snarare än gäldenärer i förhållande till industriländerna. 
Den rådande situationen är så mycket mer obegriplig efter avskrivningen av 80 procent av Iraks skuld som är en följd av den av Förenta staterna påtvingade ockupationen och de beräkningar som gjorts av möjligheterna till aktiv exploatering av Iraks rikedomar och lukrativa ”affärer” under återuppbyggnadsarbetet. 
Därför är det viktigt att utvecklingsländernas skulder avskrivs, så att de kan bygga en mer rättvis värld. 
Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi är positivt inställda till olika former av internationellt stöd till utvecklingsländer. Vi anser dock inte att Europaparlamentet har kompetens att komma med rekommendationer vad gäller skuldlättnader till utvecklingsländer. Denna fråga bör behandlas på nationell nivå samt inom ramarna för redan existerande internationella strukturer, till exempel ”Parisklubben”. Vi noterar också att pengar som utlånas omgående av EU således skall avskrivas och att de därmed måste bokföras som en budgetutgift. Vi har av ovanstående skäl valt att rösta nej till den föreslagna resolutionen. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Skuldlättnader för utvecklingsländerna är en välkommen åtgärd som bevisar – eller borde bevisa – att de internationella organen och de rikaste länderna verkligen önskar att aktivt bidra till dessa länders ekonomiska tillväxt och utveckling, och till en mer rättvis fördelning av kostnaderna för denna process. 
Till skillnad från dem som förespråkar att man utan restriktioner skall öppna gränserna för all invandring anser jag dessutom att den mest effektiva och rättvisa politiken är att försöka främja utvecklingen i de länder som har de största behoven i stället för att bidra till att tömma länderna på deras mest kompetenta arbetskraft. 
I detta sammanhang är det viktigt att erkänna att dessa skulder tidigare ofta var resultatet av en förkastlig politik och att utvecklingen i dessa länder i framtiden i stor utsträckning är avhängig av deras egna beslut, deras egen politik och deras egen grad av engagemang. 
Följaktligen förespråkar jag sådana förfaranden som det nu aktuella som syftar till skuldlättnader för utvecklingsländerna. Förbehållet i ett sådant förfarande måste vara att de resurser som således frigörs måste användas till en politik för hållbar utveckling och inte till politiska åtgärder som varken kan eller får godkännas. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Gemenskapens samarbetspolitik måste gynna ekonomisk och social tillväxt i utvecklingsländerna och en successiv integrering av dessa länder i världsekonomin. Man måste tänka på att de länder som behöver hjälp måste utsättas för en noggrann kontroll både när det gäller att påskynda befästandet av demokratin och när det gäller framstegen i fråga om respekten för de mänskliga rättigheterna.
Den ekonomiska tillväxten i utvecklingsländerna måste vara inriktad på människor. Bara på detta sätt kan vi förvissa oss om att deras ekonomier kommer att växa och att deras skuldfordringar kan minskas, och bara på detta sätt kan vi förvissa oss om att de fullgör sina skyldigheter.
Vi välkomnar det nya partnerskapet för Afrikas utveckling och de åtgärder som tillkännagavs vid G8-toppmötet. Bortsett från att dessa åtgärder innebär betydande ansträngningar för att skapa ekonomiskt framåtskridande i utvecklingsländerna är de också avsedda att främja och befästa demokrati och god förvaltning samt fred och säkerhet i dessa länder. 
Med dessa förbehåll anser jag att förfarandet med skuldlättnader måste påskyndas och intensifieras och därigenom ge utvecklingsländerna möjlighet att anslå resurser till grundläggande tjänster och genom att göra så kunna uppnå millenniemålen för utveckling. 
Schlyter (Verts/ALE ),
   .– Jag röstade nej på grund av att resolutionen inte ens uppnår de mål ordförandeskapet deklarerade.
Våra ändringsförslag som sökte avskriva skulder röstades ned. 
Toussas (GUE/NGL ),
   .– De fattiga utvecklingsländernas utlandsskulder härrör från lån som har påtvingats dem på synnerligen oförmånliga, rovgiriga villkor av internationella imperialistiska organisationer, särskilt Världsbanken och Internationella valutafonden. Lånen beviljades inte i syfte att stärka ekonomierna i dessa länder och att bekämpa problem på gräsrotsnivå utan för att man skulle kunna kontrollera marknaderna och naturresurserna och hårdhänt exploatera folken. Resultatet är att dessa lån förvärrar dessa länders situation, ökar deras beroende av de internationella imperialistiska centren och stärker ställningen för de stora monopolgrupperna, de multinationella företagen, särskilt de amerikanska multinationella företagen så att de kan kontrollera marknaderna. 
Vi får inte låta lura oss att tro att de internationella organisationernas karaktär och mål kan förändras. Vi kräver att dessa länders utlandsskulder skall avskrivas, att internationella ekonomiska förhållanden som bygger på ömsesidig hjälp och jämlikhet mellan länderna byggs upp och att gräsrotsintressena mot de multinationella företagens intressen skall stödjas. Därför kan dessa folks kamp inte begränsas till en avskrivning av skulderna. Det är en antiimperialistisk kamp. De kämpar för en radikal förändring av de internationella förbindelserna. De kämpar för att besegra det imperialistiska systemet. De kämpar för att folken själva skall kunna besluta om sin framtid och utnyttja resurserna för gemensamma framsteg och framåtskridande. 

Queiró (PPE-DE ),
   .– Två aspekter av det nyligen genomförda valet i Ukraina är särskilt tydliga. Den första är att majoriteten av det ukrainska folket har kraften att kämpa för demokrati, för frihet och för en social modell som i stort sett är identisk med EU:s. I samband med denna kamp träder namnet Viktor Jusjtjenko i förgrunden, men bara som den främste bland likar. Han har stått i spetsen för en organisation som är solid, beslutsam och står förenad bakom en enda idé.
För det andra är det fullständigt klart att gemenskapsinstitutionernas och de europeiska ledarnas agerande, både på gemenskapsnivå och på nationell nivå, spelade en viktig roll för resultatet av denna process som annars kunde ha lett till en ytterst allvarlig situation. 
Dessa båda aspekter har på goda grunder lett till förväntningar bland det ukrainska folket när det gäller deras framtida anslutning till EU. Därför är det nu Ukrainas uppgift att slå in på en väg som motsvarar folkets klart uttalade vilja. På samma sätt är det EU:s uppgift att reagera positivt på de förväntningar som har uppstått. 
Det är denna inställning, en integrerande del i den aktuella resolutionen, som har fått mig att rösta för resolutionen. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– I samband med det valobservatörsuppdrag som jag deltog i den 26, 27 och 28 december 2004 kunde jag övervaka under vilka omständigheter genomförandet på nytt av den andra presidentvalsomgången ägde rum. Till min glädje kunde jag också konstatera att den vinnande kandidaten önskar en närmare kontakt med EU. 
I detta avseende fick jag tillsammans med andra ledamöter av Europaparlamentet tillfälle att skriva till parlamentets talman för att meddela honom detta önskemål och anhålla om att Ukrainas valde president snart skall få tala inför Europaparlamentet. 
Jag hoppas att makten överlämnas snabbt och under ordnade former så att en demokratisk normalisering kan äga rum och så att oro och spänningar, som trots allt låg på en uthärdlig nivå under valprocessen, kan minskas. 
Jag anser att vi inte bör bortse från att Ukraina är ett land med strategisk betydelse för Ryssland. Jag anser att EU:s fasthet i försvaret för demokrati och frihet inte bör misstolkas och inte heller utnyttjas för att skapa motsättningar till en så viktig granne. Den politiska stabiliseringen i Ukraina måste i första hand tjäna till att uppmuntra Ryssland att ansluta sig till dessa gemensamma värden. Samtidigt anser jag att vi måste bana väg för ukrainarna, så att de kan ansluta sig till EU om detta är deras fritt uttryckta önskan. 
Talmannen.
   – Omröstningstiden är slut.

Talmannen.
   – Jag förklarar sammanträdet återupptaget. 
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! I går representerade jag talmannen vid sammanträdet med ambassadörerna från Asean-länderna som närvarade vid den debatt om tsunamin som vi höll i parlamentet. 
De bad mig uttrycka sin tacksamhet över parlamentets stöd för att få fram snabba insatser vid dessa tragiska händelser och över den framsynta, konstruktiva och icke-politiserade debatt de fick uppleva, i Europeiska unionens bästa tradition, i syfte att få fram humanitärt bistånd till de delar av världen som ödelagts av sådana tragedier som den tsunami som nyligen på ett så tragiskt sätt drabbade Sydostasien. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som ni just skulle säga kommer vi nu till de brådskande frågorna och till frågorna om mänskliga rättigheter. I dag har vi tre ämnen som gäller Asien, men allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna sker fortfarande i Europa. 
Därför gläder det mig att vi har två människorättskämpar hos oss, Sergej Kovalev från Ryssland och Natalja Estemirova från Tjetjenien, som är här i dag för att motta Robert Schuman-medaljen av Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater. Det gläder mig att dessa människorättskämpar, som alltså har utsatt sig själva för stora faror, lyssnar på denna viktiga debatt i dag. Vi kan försäkra dem om att vi kommer att fortsätta att göra allt som står i vår makt för att se till att de mänskliga rättigheterna respekteras i Ryssland och i Tjetjenien. 
Talmannen.
   –Vi noterar vad ni har sagt och vi är tacksamma för upplysningen, herr Posselt. 

– Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om sex resolutionsförslag om Tibet: fallet Tenzin Deleg Rinpoche(1).
Mann, Thomas (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den 26 januari kommer det att ha gått två år sedan munken Lobsang Dhondup avrättades. Denna avrättning ledde både till protester från olika håll i världen och till en resolution från Europaparlamentet, som regeringen i Peking ignorerade. 
I januari 2003 gjorde vi ansträngningar för att förhindra avrättningen av hans andlige ledare, Lama Tenzin Deleg Rinpoche, och det gjorde vi också i november 2004 när det tvååriga uppskovet med avrättningen löpte ut. Vid ett samtal i går här i Strasbourg försäkrade den kinesiska ambassaden mig att det är mycket troligt att dödsstraffet förvandlas till livstids fängelse. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater anser att detta uttalande är en triumf för de många initiativ som tagits av både Europaparlamentet och andra. Vi har aldrig upphört med att säga vår mening och vinna stöd från parlament och människorättsorganisationer. Gång på gång har vi uppmanat rådet och kommissionen att försöka tvinga de kinesiska makthavarna till en kursändring. Våra krav står fortfarande på dagordningen. En ny rättegång kommer att pröva anklagelser om sabotage och inblandning i bombattentat. Denna rättegång måste uppfylla kraven på rättssäkerhet och övervakas av internationella observatörer.
I själva verket är det tyvärr inte mycket som har förändrats när det gäller mänskliga rättigheter i Kina. Biskop Julius Jia Zhiguo, som tillhör den underjordiska kyrkan, greps nyligen. Följaktligen måste vapenembargot bibehållas. En möjlig väg framåt kan öppnas om han skulle bli benådad, och jag hoppas att detta blir verklighet. Vad vi eftersträvar, och kommer att fortsätta att eftersträva, är ett erkännande av minoriteternas rättigheter och ett erkännande av rätten till religionsutövning. Ett viktigt steg i denna riktning skulle vara att öka dialogen med företrädare för Dalai Lama. 
Stihler (PSE ).
   – Herr talman! För bara två månader sedan lyfte vi fram den tibetanske munken Tenzin Deleg Rinpoches svåra situation. Den 3 december 2002 dömdes han i en orättvis rättegång till döden för politiskt motiverade anklagelser. I dag återvänder vi till hans fall. 
Detta är en påminnelse till oss alla om att vissa människor i vår värld, trots att det är år 2005, fortfarande inte kan utöva sin religiösa tro utan hot om våld eller, som i Tenzin Deleg Rinpoches fall, död. Sedan vi senast talade om hans fall här i kammaren har det gått rykten om att hans dödsdom tills vidare upphävts och kanske kommer att ändras till ett livstidsstraff. Det gläder mig att höra Thomas Manns kommentarer. Jag föreslår att vi ändå uppmanar de kinesiska myndigheterna att omedelbart klargöra situationen och att vi – som det står i resolutionen – uppmanar den kinesiska regeringen att ändra Tenzin Deleg Rinpoches dödsdom. Vi bör också be de kinesiska myndigheterna att närmare förklara var Tenzin Deleg Rinpoche hålls fången och om han är vid god hälsa. I nuläget vet ingen exakt var han befinner sig.
Jag anser också att kammaren bör ge starkt stöd för att fortsätta EU:s vapenembargo mot Kina ända tills situationen för de mänskliga rättigheterna har förbättrats och Kina har tagit det viktiga steget att skriva under FN-konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. Utöver detta måste vi fortsätta att utöva påtryckningar på Kina för att förmå landet att avskaffa dödsstraffet och omedelbart införa ett dödsstraffsmoratorium.
Vi bör understryka för de kinesiska myndigheterna att Tenzin Deleg Rinpoche förtjänar en rättvis rättegång och inte en skenrättegång.
Sammanfattningsvis finns det många andra där ute i vår värld i dag som i likhet med Tenzin Deleg Rinpoche förtjänar vårt stöd och rätten att leva i ett land där religionsfriheten och de mänskliga rättigheterna respekteras. Jag hoppas att kammaren kan stödja resolutionen. 
Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – De kinesiska myndigheternas växande intresse för att upprätta goda förbindelser med regeringar i Europa ger oss ett bra tillfälle att ta itu med Tibets situation och att återigen säga ifrån, som vi har gjort tidigare, att det är nödvändigt att uppfylla Tibets krav på ett rättvist och varaktigt sätt. 
I sina mellanhavanden med de kinesiska myndigheterna måste regeringarna i Europa ta mycket stor hänsyn till de enorma riskerna med att på något sätt häva Europeiska unionens vapenembargo och de måste ta upp frågan om de politiska fångarna och risken för att de skall dömas till döden som i fallet Tenzin Deleg Rinpoche som vi nu diskuterar. Dessutom är det på tiden att Europeiska unionen utnämner en särskild representant för Tibet, dels för att visa hur viktig Tibetfrågan är för förhandlingarna mellan EU och Kina, dels för att underlätta en dialog mellan Kina och Tibet som kan göra slut på det förtryck som Tibets befolkning, religion, språk och kultur har utsatts för i flera decennier. 
Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Tibet har under lång tid erkänts som en del av Kinas territorium mot ursprungsbefolkningens vilja. Det är ett område som håller på att koloniseras av kineserna, ett område där många nykomlingar tjänstgör som ämbetsmän, poliser eller militärer. Under många år har man använt våldsamma metoder för att slå ned motståndet mot detta förödmjukande tillstånd. Dödsstraffet, vare sig det verkställs omedelbart eller skjuts upp, har av den kinesiska staten använts som ett medel att tysta ned de önskemål som en stor del av Tibets befolkning har. Vi här i Europaparlamentet har, oavsett politisk tillhörighet, all anledning att vara indignerade över dödsstraffet och särskilt över att det används som ett politiskt verktyg, och vi hoppas att vi kan förhindra den avrättning av en respekterad och inflytelserik buddhistisk lama som är planerad att äga rum om två veckor. 
Dagens Kina liknar Sydkorea under senare år. I denna modell väger ekonomisk tillväxt tyngst, tyngre än både människor och miljö. Om vi utifrån ett kortsiktigt europeiskt egenintresse skulle föra ett resonemang på kort sikt skulle det vara ganska frestande att ta tillbaka den kritik vi har riktat mot Kina. Kina är faktiskt det land som har flest invånare och den snabbast växande ekonomin. Under ett århundrade stagnerade detta land på grund av inbördeskrig, utländska ockupationer och idealistiska men ogenomtänkta experiment, och i ett internationellt perspektiv har det hamnat vid sidan av. Nu ser det ut som om Kina kommer att spela en avgörande roll i framtiden. 
Finner vi oss i att ett sådant diktatoriskt land tillämpar dödsstraff, behandlar sina minoriteter illa, försummar miljön, betalar sina arbetstagare dåligt, tolererar otrygga bostads- och arbetsförhållanden och att det inte är en demokrati? Eller vill vi i EU sprida våra egna uppfattningar till Kina om en demokratisk konstitutionell stat, om politisk och religiös mångfald, föreningsfrihet och demokratiska majoritetsbeslut?
Därför måste EU uttryckligen våga ta ställning för hotade minoriteter och rörelser som även i framtiden måste kunna fortsätta att spela sin roll. I sina relationer med Kina får kommissionen och rådet inte arbeta utifrån föreställningen att detta är ett stort land med en snabbt växande ekonomi utan att detta är ett land som vägrar att ge koloniserade folk deras frihet, ett land som värderar ekonomisk tillväxt högre än allt annat och som dessutom också kränker de mänskliga rättigheterna. Endast då kan vi förvänta oss resultat. 
Libicki (UEN ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Medborgarna i Europeiska unionens nya medlemsstater är väl medvetna om vad kränkningar av de mänskliga rättigheterna innebär, eftersom vi fortfarande har sådana kränkningar i färskt minne. Situationen i Europa i dag har förbättrats enormt även om Natalja Estemirovas och Sergej Kovalevs närvaro här i kammaren i dag ger en antydan om att vi här i Europa fortfarande har mycket kvar att göra i detta avseende. 
Det förtjänar att nämnas ännu en gång att Tibet alltid har varit en självständig stat, och eftersom denna stat på ett naturligt sätt har varit avskuren från resten av världen har den aldrig haft några ambitioner att föra något slags utrikespolitik. Detta får dock inte tolkas så att Kina har rätt att kalla Tibet en del av Kina eftersom Tibet faktiskt inte alls är en del av Kina. Trots detta är de tibetanska myndigheterna och Dalai Lama beredda att föra en dialog och de skulle vara nöjda med enbart självstyrelse. Detta är dock det minsta de har rätt till, och det måste vi kräva för deras räkning. 
Europaparlamentet skall anta en ståndpunkt i denna fråga i dag, och vi måste uppmana Folkrepubliken Kinas regering att inleda en fortlöpande dialog med det tibetanska folket och att respektera minoriteternas rättigheter. Vi måste kräva, och vi kräver det faktiskt, att dödsdomen mot Tenzin Deleg Rinpoche upphävs och att han friges ur fängelset. Vi kräver också att våra institutioner skall bibehålla vapenembargot mot Folkrepubliken Kina och inte häva det. Den fria världen förfogar över ett instrument för att hindra tyranner från att misshandla dem som mot sin vilja är underkastade sådana tyranners makt, och detta instrument är lämpliga ekonomiska sanktioner. Vi måste därför kräva att våra institutioner tillämpar dessa sanktioner och även att det förs en dialog mellan Kina och hela det kinesiska samhället, framför allt det tibetanska folket och dess företrädare Dalai Lama. 
Vi vill att parlamentets talman skall vidarebefordra denna resolution till Europeiska rådet, Europeiska kommissionen och FN:s generalsekreterare samt till alla dem som kan påverka Kina och uppmuntra landet att börja respektera de mänskliga rättigheterna. Vi bör inte känna samvetskval endast när en sådan katastrof som tsunamin inträffar. I stället måste vi alltid vara vakna inför den fattigdom och olycka som människor runt om i världen lider av. 
Posselt (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Kineserna har ett ordspråk som säger att man bör kasta bort sin klocka innan man börjar förhandla. Detta kloka talesätt får inte missförstås: det råder oss till envis beslutsamhet snarare än till passivitet. När människorättsfrågorna gång på gång kommer upp till ytan och blir så efterhängsna att vi börjar resignera, vilket ibland händer, det är då vi envist och tydligt måste fortsätta att säga vår mening. Vi får inte förtröttas i försvaret av de mänskliga rättigheterna, vare sig det är den kinesiska regeringen eller andra regimer som kränker dessa. Vi får dock inte misstolka detta talesätt så att det skulle betyda att vi inte bör göra någonting. Vi måste vara otåliga när vi protesterar mot de omfattande kränkningar av de mänskliga rättigheterna som sker i ett land som Kina som är en sådan viktig partner. 
Det som engagerar oss särskilt i dag är det öde som drabbat en äldre tibetansk munk och en biskop i den underjordiska kinesiska kyrkan. Den grova förföljelsen av dessa båda är en kränkning av den universellt accepterade principen om religionsfrihet. Jag vill klargöra för våra kinesiska partner att det är ovärdigt en mycket gammal och högt utvecklad kultur som deras att förtrycka en annan kultur, Tibets, som är lika gammal och vördnadsvärd. Det anstår inte en så avancerad kultur att förtrycka och förfölja trossamfund som den buddhistiska trosgemenskapen och den katolska kyrkan. Kina behöver inte detta och genom att handla på detta sätt åsamkar landet sig självt enorm skada. 
Vi européer måste låta våra ord följas av handling. Vi måste försöka utöva påtryckningar för att genomdriva respekt för mänskliga rättigheter även när den stat som kränker dem är stor och dessutom en viktig handelspartner. Detta gäller både Ryssland i dess mellanhavanden med Tjetjenien och Kina när det gäller Tibet och religionsfrihet. I dessa frågor måste vi tillämpa samma kriterier snarare än att fördöma små stater samtidigt som vi håller god min inför de stora staterna. Bara om vi gör det kommer EU:s människorättspolitik att förbli trovärdig i framtiden. 
Gebhardt (PSE ),
   . – Herr talman! Som talesman för min grupp vill jag återigen klargöra att vår konstitution i början av detta tjugoförsta århundrade är ett otvetydigt uttryck för den betydelse vi tillmäter rättssäkerhet och medborgerliga rättigheter.
Dessa två saker – och även mänskliga rättigheter – är viktiga för oss och inte bara för oss. De är viktiga för alla runtom i världen, och därför upprepar vår grupp eftertryckligt sitt krav på rättssäkerhet och vårt krav att den kinesiska regeringen omedelbart skall ändra dödsdomen mot Tenzin Deleg Rinpoche, och inte bara domen mot honom utan också domarna mot alla andra i Kina som har dömts till döden. På min grupps vägnar kräver jag också att dödsstraffet skall avskaffas, även i Kina, för det är ovärdigt ett civiliserat folk.
Lichtenberger (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Trots det tecken på hopp som vi har fått i dag i fallet Tenzin Deleg Rinpoche måste vi fortsätta att kräva att processen mot honom öppnas på nytt och att den genomförs i överensstämmelse med rättssäkerhetens principer. Om vi inte gör det kommer vi ständigt att tvingas till undanflykter, och vi kommer alltid att ha fall av detta slag på vårt samvete. Inte bara i detta fall utan i många andra krävs en rättvis rättegång. 
Nu när vi har antagit vår resolution om konstitutionen måste vi här i parlamentet fortsätta att försvara de mänskliga rättigheterna och de minoriteter som är i farozonen runtom i världen genom att stödja deras ansträngningar och skydda dem mot godtyckligt förtryck. Vi måste kräva av våra egna regeringar att de inte låter sig bländas av utsikterna till goda affärskontakter så att de mänskliga rättigheterna kommer i skymundan. Vi måste utnyttja de förbindelser med Kina som håller på att utvecklas, så att vi medverkar till att de mänskliga rättigheterna respekteras även där och att folket i Tibet äntligen får tillbaka sitt självstyre. 
Potočnik,
   . – Herr talman! Inom ramen för den politiska dialogen med Kina, senast vid det sjunde bilaterala toppmötet mellan EU och Kina i Haag den 8 december 2004, har EU ständigt tagit upp frågan om värnandet av minoriteters rättigheter, och speciellt då Tibet. EU har i synnerhet uppmanat de kinesiska myndigheterna att bevara det tibetanska folkets kulturella, religiösa och språkliga identitet.
Dessa frågor har också systematiskt behandlats i EU:s och Kinas bilaterala dialog om de mänskliga rättigheterna. Under samtalens gång har EU med jämna mellanrum uppmärksammat de kinesiska myndigheterna på situationen för de individer som har dömts för att ha uttryckt sina åsikter eller utövat sin tro. Detta har gjorts vid varje möte och nu senast i Peking den 24 september 2004. Tenzin Deleg Rinpoches fall är ett sådant fall.
I början av 2004 överlämnade EU en officiell démarche i Peking för att begära information om var han befann sig och om hans hälsotillstånd. Man uttryckte förhoppningar om att dödsstraffet inte skulle vidmakthållas och bad om en rättslig granskning av fallet. Mer nyligen, den 15 november, överlämnade EU-trojkan en ny tillfällig démarche i Peking där Tenzin Deleg Rinpoches fall åter lyftes fram.
EU har till fullo åtagit sig att uppmana Kina att inte verkställa domen och är i samband med detta redo att hitta en acceptabel lösning av det aktuella fallet. EU anser att verkställandet av Tenzin Deleg Rinpoches dödsstraff skulle sända en mycket negativ signal och inverka negativt på förbindelserna med Kina. Vi har precis fått veta att det luxemburgska ordförandeskapet för närvarande färdigställer en démarche som även kommer att omfatta kommissionen, och kommissionen kontaktade då genast ordförandeskapet. Denna kommer att skickas till Kina med en begäran om att Kina inte skall verkställa dödsstraffet utan granska fallet på nytt.
Som en del av EU:s allmänna hållning gentemot Tibet har EU på ett mer allmänt plan i åratal begärt, och kommer att fortsätta begära, att direkta samtal upprättas mellan Dalai Lama och de kinesiska myndigheterna. Det är den enda realistiska vägen till en långvarig lösning på Tibetfrågan. I detta sammanhang anser vi att det tredje besök i Kina som Dalai Lamas särskilda sändebud nyligen gjorde är ett uppmuntrande tecken på framsteg.
I samtalen med Kina har EU regelbundet uttryckt sin oro över den omfattande tillämpningen av dödsstraffet. Medan vi på nytt bekräftat vår mångåriga inställning att dödsstraffet bör avskaffas har vi fortsatt att utöva hårda påtryckningar för att åtminstone ett moratorium skall införas. Vi har också betonat att man i kampen mot terrorismen måste följa de grundläggande principer som styr internationella förbindelser och värna de mänskliga rättigheterna. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag efter debatterna.

. – Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om fyra resolutionsförslag om tortyr i Iran(2).
Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Politik i allmänhet och bilaterala förbindelser i synnerhet innebär ofta att man måste kompromissa. Detta är särskilt fallet om man vill göra framsteg med partner som man inte har mycket gemensamt med. Även om parterna inte erkänner det accepterar jag därför att man på sätt och vis har uppnått en kompromiss som å ena sidan innebär att Iran uppfyller Internationella atomenergiorganets (IAEA) krav i kärnkraftsfrågor och å andra sidan att man återupptar förhandlingarna om partnerskaps- och samarbetsavtalet med EU, vilket skedde i januari. 
Det finns dock ett område där man inte kan kompromissa, och det är på de mänskliga rättigheternas område. Det kan tänkas att Iran sköter sig väl när det gäller kärnkraft, men parlamentet kommer i varje fall inte att belöna Iran genom att blunda för vad som pågår i landet på de mänskliga rättigheternas område, och jag vill också påminna kommissionen och rådet om att varje avtal måste godkännas av parlamentet. 
Om situationen för de mänskliga rättigheterna fortsätter att utvecklas som hittills tvivlar jag starkt på att ett avtal kommer att godkännas. Till och med FN:s generalförsamling påtalade vid sitt sammanträde den 20 december i fjol den försämrade situationen i Iran i fråga om yttrande- och åsiktsfrihet och frihet för medierna, och även de godtyckliga gripandena utan anklagelser eller rättegångar. Det är journalister och de som skriver för Internet som behandlas på detta sätt, och av samarbetsorganet för skydd av människorättsaktivister har jag hört att mottagaren av Nobels fredspris Shirin Ebadi i går kallades till den allmänna åklagarens kontor i Teheran. Anledningen till detta är ännu inte känd, men jag misstänker att detta är ännu ett fall av gammal traditionell skrämseltaktik. 
Bortsett från detta är det oacceptabelt att dödsdomar fortfarande verkställs, särskilt mot ungdomar och utvecklingsstörda, och det finns fortfarande ingen bekräftelse på att avrättning genom stening nu tillhör det förflutna och inte kommer att tillämpas igen.
Låt oss därför sända ett tydligt budskap om att vi inte kommer att tillåta Iran att fortsätta med en sådan politik.
Prets (PSE ).
   – Herr talman! EU utvecklas ständigt, inte bara internt, utan dess samarbete och kontakter på det utrikespolitiska området blir också mer och mer omfattande. Detta är viktigt inte bara för att vi skall försvara våra ekonomiska intressen utan också och i första hand för att vi skall bygga upp nätverk genom vilka man kan kräva och förverkliga mänskliga rättigheter, fredsbevarande insatser, respekt för naturen och mycket annat.
Detta är ett område där många delegationer från parlamentet är aktiva, och dessa kontakter har gjort det möjligt för oss att åstadkomma en hel del. Parlamentets önskan att inrätta och bygga upp interparlamentariska delegationer med Iran för att inleda en dialog med detta land måste välkomnas. Under dialogens förberedande skeden kommer man att tvingas att ta itu med många känsliga frågor och villkor måste ställas. Som vi just har hört har den iranska regeringen under de senaste åren anslutit sig till en rad av FN:s konventioner, däribland konventionen om barnens rättigheter, och undertecknat deklarationen om de mänskliga rättigheterna. Landets strafflag har också ändrats och avrättning genom stening har förbjudits även om detta förbud inte har genomförts fullt ut. 
Tyvärr måste jag säga att denna lista inte omfattar deklarationen om kvinnors rättigheter. I denna resolution belyser vi de mycket stora bristerna på många områden och den bristfälliga respekten för mänskliga rättigheter, särskilt när det gäller fängslandet av kvinnor och godtyckliga gripanden. Behandlingen av journalister lämnar också mycket övrigt att önska, och situationen måste förbättras snarast. Det som pågår i Iran måste noga undersökas och granskas. Det finns alltså två punkter som gör att jag inte kan godkänna denna resolution. I fråga om dessa punkter kommer jag att lägga fram ett muntligt ändringsförslag. 
Vi måste klart uttrycka vad vi menar med ömsesidigt samarbete och hålla fast vid våra principer. Samtidigt måste vi också acceptera att Iran har sina egna strukturer och att landet självt måste avgöra på vilket sätt det skall förändras, även om detta ofta kan vara svårt för oss att förstå. Det enda sättet för oss att kunna förändra någonting är att inte försitta chansen till en nystart. 
Alvaro (ALDE ).
   – Herr talman! Trots att Iran är ett av de största länderna i världen har det fortfarande en regering vars agerande inger oss oro. Det gläder mig mycket att höra om de insatser som görs för att främja en dialog med Iran, och om de påtryckningar som Europeiska unionen utövar i fråga om situationen för de mänskliga rättigheterna i landet. Under den fjärde dialogen om mänskliga rättigheter mellan EU och Iran, som hölls den 14 och 15 juni 2004 i Teheran, åtog sig Iran att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna, och detta är bra, men vi kan också se att det finns ett akut behov av att göra någonting åt detta. Enligt bedömningar av internationella organisationer verkställs nämligen fortfarande mellan 300 och 400 avrättningar om året, ungefär 80 människor pryglas och ett okänt antal stenas till döds – och allt detta sker trots att dessa straff, som ni har hört, inte längre officiellt ingår i den iranska strafflagen. Något som visar hur stort förakt en regering kan hysa för sina egna medborgare är artikeln om stening, nr 119 i den tidigare iranska strafflagen, enligt vilken de stenar som används vid en stening inte får vara så stora att den dömda personen dör av en eller två av dem och inte heller så små att de inte kan kallas stenar. 
Tortyr fungerar så, legitimerad av staten i syfte att leda till döden, och det återstår att bevisa att detta straff inte längre verkställs i dag vid denna tidpunkt under det tjugoförsta århundradet. 
Man har också talat om ungdomars mänskliga rättigheter: även om dödsdomar avkunnas mot dem verkställs domen inte förrän de fyller 18 år. Detta innebär att minderåriga som är 14 år eller äldre kan tillbringa upp till fyra år i vad som kallas uppfostringsläger, i avvaktan på att avrättas i stället för att kunna få en ordentlig utbildning och en framtid som de kan se fram emot. 
Vi har just hört vad FN har haft att säga om situationen i Iran. Jag är mycket glad över att det brev som Europaparlamentets talman Josep Borrell skickade till den iranska ambassadören har bidragit till att en stening som skulle ha verkställts i slutet av förra året har skjutits upp och att domen har ändrats. Låt oss fortsätta att utöva detta slags påtryckningar, för endast på detta sätt kommer vi att göra våra mål rättvisa i världens ögon. 
Beer (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Sedan denna kammare senast diskuterade detta ämne i oktober förra året har ett antal framsteg kunnat skönjas, men ett antal motgångar har också förekommit.
Jag är lättad över att höra att Förenade kungariket, Tyskland och Frankrike har kunnat gå vidare med förhandlingarna om atomenergiprogrammet. Framför allt är jag glad att – som vi nyss hörde – gensvaret har varit positivt när vi har tagit upp enskilda fall av grova brott mot de mänskliga rättigheterna i Iran. Man lyssnar alltså på oss trots allt och vi kan hoppas att våra aktioner i fråga om mänskliga rättigheter blir framgångsrika.
Europeiska kommissionen är en förhandlings- och dialogpartner i denna process och det är därför i första hand till den som jag vädjar om att mänskliga rättigheter inte skall behandlas som en sekundär fråga utan sättas i centrum på precis samma sätt som de ekonomiska relationerna med Iran, eller frågan om hur vi skall förhindra att Iran skaffar sig kärnvapen. Jag vill också göra klart för våra iranska vänner att dialog och förhandling innebär kritisk dialog: företrädare för Iran måste lyssna när vi kritiserar en del av det som pågår i landet och vi kan inte – och kommer aldrig att kunna – acceptera kvinnoförtryck, steningar och avrättningar. Jag betraktar inte FN:s resolution från december förra året som ett avbrott i denna dialog, utan snarare som en del av vår politik och som en påminnelse för oss. Tyvärr är resolutionen också ett bevis på att vår oro över situationen i fråga om mänskliga rättigheter, inskränkningar i pressfriheten och förföljelse av journalister är mer än berättigad.
Låt mig än en gång vädja till de iranska myndigheterna att snarast göra något mer än uttalanden och i stället upphöra med steningarna, ge kvinnorna verkliga rättigheter och komma med mer än bara tomma ord om vad denna dialog handlar om. 
Vi är också mycket oroade över anklagelserna mot mottagaren av Nobels fredspris, Shirin Ebadi. Jag anser att inte bara samtliga ledamöter i denna kammare, utan även kommissionens och rådets företrädare gör det klart att vi förväntar oss att hennes goda insatser inte skall hindras på något sätt.
Min grupp kommer att rösta för resolutionen, men vi kommer att begära att artikel 9 skall utgå eftersom denna debatt inte är rätt forum för den. 
Markov (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Europeiska unionen och Iran har återvänt till förhandlingsbordet för att återuppta samtalen om ett gemensamt handels- och samarbetsavtal. Anledningen är, eller det är i alla fall vad man har sagt oss, att Iran nu har gått med på att övervakas av Internationella atomenergiorganet (IAEA) och för tillfället har upphört med att anrika uran. Jag undrar hur det kan komma sig att Irans hållning i den så kallade atomkontroversen kan vara det enda kriteriet som kommissionen tar hänsyn till när den beslutar sig för att återuppta förhandlingarna.
Det finns fortfarande allvarliga problem i fråga om mänskliga rättigheter, och samtliga EU:s handels- och samarbetsavtal innehåller tydliga uttalanden om de stadgar för de mänskliga rättigheterna som samarbetet är beroende av. Kommissionens inställning ger intrycket av att mänskliga rättigheter över en natt har upphört att vara ett problem i Iran. Denna resolution visar att situationen för de mänskliga rättigheterna i Iran inte har förbättrats. Sharialagarna tillämpas fortfarande lika strikt. Avrättningar, steningar, tortyr och godtyckliga gripanden sker dagligen. Situationen har blivit allt svårare och farligare för journalister och för de som kämpar för mänskliga rättigheter. Mottagaren av Nobels fredspris, Shirin Ebadi, har återigen dragits inför domstol.
Mot ljuset av dessa fakta anser jag att EU:s agerande är ett fullständigt svek, i och med att förhandlingarna med Irans regering återupptas i detta skede. Jag uppmanar både kommissionen och rådet att ta sina egna krav på allvar och inte låta sig köpas – i ordets sannaste bemärkelse. I stället för att förhandla med Iran om samarbete i ekonomiska frågor borde EU sätta sig ner med dem som faktiskt gör något för demokratin, för att förändra Iran och göra landet demokratiskt. Jag tror att det Michael Gahler sade var ännu ett försök att koppla ihop det ena med det andra, så låt mig be honom att rent ut nämna ett land som beter sig som Iran. Om vi inte skall bryta handelsförbindelserna med Iran, med vilket land vill han då att vi skall bryta dem? 
Stevenson (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag måste säga att jag håller med Helmuth Markov. Vi bör be vissa av våra kolleger här att vakna och inse att EU:s politik för att blidka den grymma fundamentalistiska diktaturen i Teheran bara har uppmuntrat mullorna till att införa ännu mer repressiva metoder och fått dem att visa ytterligare prov på vedervärdiga barbariska handlingar. Offentlig hängning sker numera nästan dagligen och innefattar ofta avrättning av barn, förståndshandikappade och till och med gravida kvinnor. Sex gravida kvinnor har avrättats bara i år. Stening till döds, amputering av lemmar, prygel och tortyr är vardagliga företeelser. 
Detta är en fascistregim som har gjort en fars av demokratin och slängt de mänskliga rättigheterna i soptunnan. Inte förrän i dag har mottagaren av Nobels fredspris kallats till åklagarmyndigheten. Det är rena skandalen. Jag hoppas att ni kommer att skriva till den iranske ambassadören och protestera mot detta.
Förra månaden besökte Maryam Rajavi, den iranska oppositionsrörelsens karismatiska ledare, parlamentet i Strasbourg och framförde att lösningen på denna utmaning varken är en eftergiftspolitik eller ett militärt ingripande. Den iranska befolkningen har själv förmågan att genom sin tappra motståndsrörelse få till stånd en förändring. Men vi måste stötta dem. Därför är det oerhört viktigt att vi stöder artikel 9 i resolutionen som skulle göra det möjligt för oss att åter titta på EU:s lista över terrorister, som på mullornas begäran inkluderar namnet på den iranska motståndsrörelsen Folkets mujahedin.
Som en omfattande undersökning gjord av Förenta staternas underrättelsetjänst nyligen visade finns det inget skäl för att ha kvar mujahedins namn på EU:s lista över terrorister. Eftersom vi har gått med på mullornas krav har vi faktiskt gett dem ytterligare en anledning till att utfärda dödsstraff för dem som stöder motståndsrörelsen. Just nu väntar tre män i Iran på att bli avrättade bara för att de stöder Folkets mujahedin. De har inte anklagats för några andra brott, men enligt mullornas hemsida är det berättigat med dödsstraff eftersom mujahedin står på EU:s lista över terrorister. Detta är resultatet av våra eländiga försök att blidka genom eftergifter och vi måste göra någonting för att få slut på det. 
Casaca (PSE ),
   . – Herr talman! Jag vill ansluta mig till föregående talare och till alla dem som har gjort allt för att uttrycka vår vrede över att kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Iran fortsätter och förvärras.
Det har bara gått tre månader sedan oktober, men vi har blivit tvungna att ta upp frågan igen inför denna kammare på grund av att situationen blir allt värre. Jag vill uppmana de ledamöter som vill ändra resolutionen att dra tillbaka sina muntliga ändringsförslag och dra tillbaka detta förslag som skulle innebära att texten blir mindre kontroversiell. Anledningen är att frågan vi måste ta ställning till är huruvida vi sänder ett tillräckligt tydligt budskap till den iranska regimen eller inte och huruvida vi skall ta upp regimens senaste åtgärd, det vill säga att kalla mottagaren av Nobels fredspris till polisen. Den här sortens eftergifter kommer att leda till det för oss sämsta möjliga resultatet. Därför vill jag se ett tillbakadragande av dessa förslag och ett enhälligt beslut om att anta texten som den är. 
Meijer (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Förra månaden besökte Maryam Rajavi – ledare för Irans största oppositionsparti – Europaparlamentet och talade inför 150 ledamöter. Hon påtalade de orättvisor som det iranska folket fortfarande utsätts för på grund av att mujahedin, som kämpar för en demokratisk konstitutionell stat enligt europeiskt mönster, fortfarande finns kvar på vår lista över terroristorganisationer. Det är utifrån denna europeiska lista som en regering av fundamentalistiska religiösa fanatiker hävdar sin rätt att avrätta politiska fångar som kan knytas till listan.
Regeringen har ägnat mycket negativ uppmärksamhet åt Maryam Rajavis besök. De som vill fortsätta att döda och tortera motståndare obehindrat har alla skäl att demonisera och isolera den demokratiska opposition som drivits i exil.
Det är hög tid för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och utskottet för utrikesfrågor att se över listan över terrororganisationer och samtidigt bidra till att få ett slut på kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Iran. Jag anser att ett godkännande av resolutionsförslaget i sin helhet, inklusive artikel 9, är en uppmaning till detta. Det är oerhört viktigt för att åstadkomma en demokratisk konstitutionell stat i Iran. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
   – Herr talman! Den iranska regimen bär ansvaret för många kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Iran och vi anser att den undfallande inställning som vissa regeringar i EU har intagit helt har misslyckats. När vi upprätthåller diplomatiska förbindelser med denna regim, och speciellt när rådet stämplar huvudmotståndarna som terrorister, uppmuntrar vi regimen till att fortsätta med sina kränkningar av de mänskliga rättigheterna i större utsträckning än tidigare. 
Det viktigaste budskapet vi kan sända till Teheran är att stryka namnet på iranska mujahedin från listan över terrorister. I verkligheten är det de kriminella mullorna som är de verkliga terroristerna. De hänger sin egen befolkning, inklusive barn, och skickar också terrorister till grannlandet Irak.
Detta är ärligt talat en mycket svag resolution. Vi stöder dock resolutionen och särskilt punkten om att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och utskottet för utrikesfrågor skall granska listan över terrorister. 
Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Vår debatt i dag sammanfaller med återupptagandet i Bryssel av förhandlingarna mellan Europeiska unionen och Iran om ingående av ett handels- och samarbetsavtal, vid sidan av samtal om politisk dialog och kampen mot terrorismen. Detta är en mycket positiv utveckling av det löpande Paris-avtalet från november 2004 mellan Frankrike, Tyskland och Förenade kungariket, på Europeiska unionens vägnar, och Iran om stoppet för anrikning av uran och kontroll av iransk verksamhet på atomenergiområdet.
Denna utveckling bekräftar EU:s internationella trovärdighet och enorma politiska potential när unionen agerar som en aktör för att lösa viktiga internationella problem genom dialog och politiska medel.
Med tanke på de dåliga erfarenheterna i Irak och mot bakgrund av Förenta staternas unilaterala filosofi, kan EU formulera sitt eget alternativa förslag på internationella problem i nära samarbete med FN och dess organ.
EU är Irans främsta handelspartner, vilket visar hur viktigt det är att stärka förbindelserna mellan EU och Iran som ett verktyg i EU:s strategi för att demokratisera Iran, för respekten för landets internationella åtaganden och för att motverka dess inåtvändhet och isolering. En balanserad politik, med å ena sidan påtryckningar och kontroller av Iran i fråga om respekt för demokratiska friheter och mänskliga rättigheter och å andra sidan incitament för att utveckla relationer, är det enda effektiva sättet att bygga upp ett ömsesidigt förtroende och att motverka en tävling i konfrontation och unilaterala strategier för att lösa regionala problem. Vi måste fortsätta att ständigt stöda mänskliga rättigheter i Iran, samarbete med det civila samhället och dialog på alla nivåer. Inom denna ram måste Europarlamentet ta särskilda initiativ. 
Battilocchio (NI ).
   – Herr talman! Jag talar på det nya italienska socialistpartiets vägnar. En av EU:s viktigaste roller är att företräda människor som har det svårt och att arbeta för mänskliga rättigheter, frihet, demokrati och tolerans. Därför är vi alla överens om att utöva påtryckningar på den iranska regeringen för att den skall följa internationella konventioner om pressfrihet, om att förbjuda tortyr och om respekten för barns, kvinnors och minoriteters rättigheter.
Många varningsklockor uppmärksammar oss på att situationen i fråga om politiska och sociala reformer i själva verket håller på att förvärras i stället för att förbättras. Även FN uttrycker en växande oro över läget i sin resolution av den 21 december 2004.
Vi hoppas alla att Iran, ett land som har stora möjligheter och som går igenom stora kulturella omvälvningar, snarast och fullt ut skall kunna vara en ekonomisk och politisk partner. Men all framtida handel måste åtföljas av en noggrann övervakning av den faktiska sociala situationen i landet och måste villkoras av att nödvändiga reformer genomförs och undantagslöst tillämpas i realiten. Europeiska rådets rekommendationer i december, som är i linje med denna princip, måste därför tillämpas snarast. 
Yañez-Barnuevo García (PSE ).
   – Herr talman! Jag är den sista som yttrar mig i denna debatt och innan jag ger plats åt kommissionären vill jag säga att jag delar flera av talarnas åsikter, framför allt de som framförts av talesmannen för min grupp, Paulo Casaca. Som ledamot av delegationen för förbindelserna med Iran har jag erfarit många fall av kränkningar av de mänskliga rättigheterna i det landet och förstått behovet av att detta parlament behåller en fast position i frågan.
Om EU och Europaparlamentet har något berättigande alls, så är det just vår syn på mänskliga rättigheter, vilket är den viktigaste grunden för vår identitet.
Jag vill – på de få sekunder jag har kvar – säga att det inte bara är de nya medlemsstaterna, som Polen, Tjeckien, Estland, Lettland, Litauen och Slovakien som har lidit under diktaturer; tyvärr har andra i vår generation också lidit under diktatur: i mitt fall Francos diktatur, en av de grymmaste och mest långvariga under 1900-talet.
Därför är detta en mycket känslig fråga för oss alla. 
Potočnik,
   . – Herr talman! Kommissionen delar parlamentets oro över situationen för de mänskliga rättigheterna i Iran och de senaste vittnesmålen om tortyr.
Precis som rådet, som antog slutsatser i denna fråga i slutet av 2004, anser kommissionen att få framsteg har gjorts under de två senaste åren trots att regeringen i Iran åtog sig att stärka respekten för de mänskliga rättigheterna och att främja rättsstatsprincipen.
Därför har EU enhälligt beslutat att stödja den resolution om människorättssituationen i Iran som antogs av FN:s generalförsamling i november 2004.
I resolutionen uttrycks allvarlig oro över flertalet frågor som rör mänskliga rättigheter, däribland användningen av tortyr och andra former av grymma, omänskliga och förnedrande bestraffningar som exempelvis amputering och prygel. I resolutionen påminns vi samtidigt om tillkännagivandet av ett förbud mot tortyr som gjordes av ledaren för det iranska rättsväsendet i april 2004 och de relaterade lagar som därefter antogs av det iranska parlamentet i maj 2004. Detta är intressanta framsteg och frågor som tillsammans med de senaste påståendena om tortyr gjort att berättigandet genast tagits upp med våra iranska kolleger.
EU har åtagit sig att gå vidare med den människorättsdialog som inleddes i december 2002 och som fortfarande är en viktig kanal för en dialog, inte bara med inflytelserika företrädare för rättsväsendet utan även med det iranska civila samhället. Jag vill också lyfta fram de besök som flera av de särskilda FN-rapportörerna har gjort i Iran sedan vår människorättsdialog inleddes. Det är ganska anmärkningsvärt för ett land som i 16 år varit stängt för FN-besök.
Slutligen vill jag påminna om att EU efter den positiva utvecklingen i kärnvapenfrågan för närvarande håller på att återuppta samtalen om handel, investeringar och ekonomiska frågor med den iranska regeringen. Genom dessa samtal kommer vi än en gång att kunna understryka för våra iranska kolleger att alla hithörande frågor – politik, kärnvapen, handel och mänskliga rättigheter – är ömsesidigt förbundna med varandra.
Kommissionen är för en konstruktiv dialog med Iran men den dialogen är inte liktydig med att handla oansvarigt i frågor som har en sådan stor betydelse för parlamentet, EU och hela världen. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag, efter debatterna. 

– Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om sex resolutionsförslag om handel med kvinnor och barn i Kambodja(3).
Záborská (PPE-DE ).
   – Tack, herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! I Kambodja är kvinnorna de första som faller offer för den interna politiska oron. Det är ett problem som verkligen inte kan lösas genom en diskussion en torsdagseftermiddag i Europaparlamentets kammare, men jag vill ändå rikta er uppmärksamhet mot en vanligen förekommande företeelse i denna del av världen – sexturism.
När vi talar om utnyttjande av barn och kvinnor måste vi också ha modet att tala om män, för det är män som har ett särskilt ansvar för detta. Turism är förstås en legitim verksamhet, med sina egna kulturella och utbildningsmässiga värden. Men när turism missbrukas kan den förstöra moralen och kulturen i många asiatiska länder, däribland Kambodja. Det är en moralisk flodvåg som framför allt leder till att unga kvinnor och till och med små barn utnyttjas genom prostitution och människohandel.
Vi måste fortsätta att rikta oss till dem som bär ansvaret. Vi måste agera beslutsamt. Vi bör framhärda i att konfrontera alla medier som inte kämpar emot sexindustrin. De kambodjanska kvinnornas och barnens skydd mot utnyttjande börjar här hos oss, i våra medlemsstater. Den bestående fattigdomen och exploateringen av människor ger anledning till mycket stor oro.
Asiatiska kvinnor är mycket väl medvetna om sin värdighet. De vill kunna stå för sina grundläggande kulturella värden. Detta uppvaknande är ett av vår tids viktigaste budskap. Men trots detta fortsätter fattigdom och exploatering av kvinnor att vara ett allvarligt problem i hela Asien. Analfabetism är mycket vanligare bland kvinnor än bland män och rätten till liv för flickebarn är utsatt för mycket större hot. Våra medlemsstater måste främst agera med hänsyn till dessa kvinnors värderingar och se till att deras kultur respekteras. 
Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr talman! Med denna resolution fördömer vi den brottsliga handeln med människor och sexuellt utnyttjande av minderåriga, och även det faktum att de som begår dessa brott ofta kommer undan ostraffade.
På hotellet Chai Hour i Phnom Penh pågick prostitution och kvinnor och flickor tvingades delta. På organisationen AFESIP:s initiativ befriades 84 av dem och fördes till organisationens fristad. Hallickarna arresterades i samma aktion. Enligt den information vi har fått, släpptes brottslingarna utan åtal nästa dag och samma slags verksamhet fortsatte på hotellet.
Under tiden bröt sig en våldsam grupp in i fristaden och tog med sig kvinnorna och flickorna, utan tvivel för att åter sätta dem i arbete som prostituerade.
De organisationer som arbetar för att skydda sexuellt utnyttjade kvinnor och flickor, som AFESIP, får alltså se de flickor de räddar och försöker återanpassa till samhället säljas tillbaka till prostitution. Under arbetets gång utsätts aktivisterna för hot och ofta också för våld.
I detta specifika fall vill jag nämna att den socialdemokratiska gruppen stöder och uppmanar parlamentet att stöda AFESIP:s ordförande, Somaly Mam, som befinner sig i stor fara och som har tvingats fly från sitt land efter att ha blivit hotad till livet av de maffior som kontrollerar denna brottsliga verksamhet. Det bör påpekas att Somaly Mam har fått ett stort erkännande i Spanien, Frankrike och Italien.
Detta kan pågå ostraffat genom den korruption som skapas till följd av de enorma ekonomiska vinsterna från sexuellt utnyttjande och människohandel, och det som gör det hela ännu värre för oss är att en stor andel av denna vinst kommer från europeiska sexturister.
Den socialdemokratiska gruppens uppmaning riktar sig till regeringarna i våra länder att ta itu med sexturismen och intensifiera kampen mot de maffior som arbetar med den. Vi riktar också en uppmaning till kommissionen och myndigheterna i de länder där barn- och tvångsprostitution är en realitet, till exempel Kambodja.
Vi bör uppmana dem att i sina förbindelser med dessa länder engagera sig i kampen mot detta slags verksamhet, bland annat genom att stöda de organisationer som arbetar för att rädda och rehabilitera offren. 
Lynne (ALDE ).
   – Herr talman! Människohandel och sexuellt utnyttjande är i själva verket vår tids slaveri. Endast i Kambodja uppskattas att ofattbara 8 000–100 000 kvinnor och barn riskerar att dras in i sexhandelsindustrin. Detta enligt rapporter från den kambodjanska regeringen. Siffrorna har stigit dramatiskt sedan 1990-talet.
Man gör också uppskattningen att rättsväsendet underlåter att fälla för brott i 94 procent av de fall som tas upp i domstol. Fler åtal måste väckas men de måste också resultera i fällande domar, vilket betyder att korruptionen måste utrotas. Det är ofta de fattiga som fälls – till exempel en mor som säljer sitt barn för att få mat på bordet.
Enligt en icke-statlig organisation i Kambodja är polisen, militärpolisen, armén och andra tjänstemän inblandade i denna handel och driver eller skyddar människohandelsligor och bordeller. Människohandlarna får ofta hjälp av tjänstemän på immigrationsmyndigheterna. EU måste samarbeta med regeringar och lokala och internationella icke-statliga organisationer för att få ett slut på denna handel.
Ett samarbete mellan Thailand, Vietnam och Hongkong är absolut nödvändigt för att stoppa flödet av sexarbetare över gränserna. Gränspolisen behöver också utbildas och tränas. För att kunna öka antalet fällande domar bör sexarbetare få tillgång till juridisk rådgivning till ett överkomligt pris. När det gäller hiv och aids måste förebyggande åtgärder dessutom prioriteras.
Icke-statliga organisationer behöver ökade resurser och bistånd, inte bara för dessa områden utan även för att rehabilitera offer. EU måste ge ett fortsatt utvecklingsbistånd till de fattiga delarna av Kambodja så att unga kvinnor som flyr har ett verkligt alternativ och inte luras tillbaka in i handeln av ren desperation. 
Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi är alla överens om att handel med kvinnor och barn är ett brott. Detta fall i Kambodja är tyvärr bara ett bland många och det finns väldigt många sådana fall i hela världen som vi inte känner till.
De senaste veckorna har allmänheten runtom i världen oroats av rapporter i medierna som hävdar att det pågår handel med barn som fallit offer för flodvågskatastrofen. Det som gör detta fall i Kambodja så oroande är att det bara är en slump att det har blivit känt för allmänheten – oss här i kammaren – och tyvärr inte oroar människor i hela världen. Ändå är det bara toppen på isberget i fråga om den världsomspännande handeln med kvinnor och barn. Jag anser att det visar hur utbredd korruptionen är i Kambodja, att landets rättsväsen inte har reformerats och att oavsett vad sexindustrin håller på med, borde Kambodjas regering ha sett till att hallickarna inte frisläpptes inom ett par dagar för att återigen kunna hota sina offer.
Men vi måste också fråga oss vad som ligger bakom denna handel. Det ständigt ökande antalet jordlösa i Kambodja bidrar till en ständigt försämrad situation, eftersom dessa människor inte har några framtidsutsikter om de inte säljer sina söner och döttrar. Detta är något vi måste fördöma, det är här vi verkligen måste peka ut var problemet ligger och äntligen sätta det tryck som krävs på Kambodjas regering så att något liknande aldrig kan hända igen. Vi måste också uttrycka vår oro över att den kommitté som utsetts mycket väl kan vara bara en formalitet, ett slags lugnande medel för att tysta allmänheten och oss. Därför hoppas vi att debatten i denna kammare kommer att få andra att dra fram dessa brott i ljuset och dra världens uppmärksamhet till dem och bekämpa dem. 
Liotard (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är fullständigt oacceptabelt att Kambodjas regering – eller någon annan regering för den delen – inte vidtar tillräckliga åtgärder mot handeln med och utnyttjandet av kvinnor och barn. Kvinnors och barns rättigheter bör inte behandlas som andra klassens frågor. Det är EU:s moraliska plikt att använda allt sitt inflytande för att ändra denna situation. Denna form av modernt slaveri måste bannlysas och detta måste vara en prioriterad fråga i EU:s utrikespolitik.
Dessutom är det oerhört viktigt att de icke-statliga organisationer och människor som kämpar mot utnyttjandet av kvinnor och barn får stöd. Det är en uppgift för både EU och medlemsstaterna. Därför vill jag rikta ett varmt tack till dem som har arbetat med denna resolution. 
Posselt (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det finns knappast något annat land som har lidit så mycket som Kambodja under de senaste 60–70 åren: Först var det andra världskriget, som rasade där lika brutalt som på andra håll; sedan kom de två krigen i Indokina, Röda khmererna med sin stenålderskommunism och den kommunism som infördes av vietnameserna som hävdade att de kom som befriare, och nu håller staten på att falla samman och den organiserade brottsligheten verkar i en omfattning som det inte går att föreställa sig.
Ändå har det med rätta sagts att inget av detta är något skäl för att tolerera eller acceptera det som händer där just nu, inför våra ögon. Det vi ser är en särskilt obehaglig form av nutida – jag vägrar kalla det modernt – slaveri i form av sexuellt utnyttjande av detta lands kvinnor och minderåriga barn. Det är förstås först och främst den organiserade brottsligheten i Kambodja som i hög utsträckning är ansvarig för detta, men ansvaret delas av två andra organ och därför anser jag att artiklarna 12 och 13 i vår resolution är mycket viktiga.
För det första har vi Kambodjas egen regering som sent om sider måste ratificera och tillämpa den relevanta FN-konventionen och det relevanta avtalet om att bekämpa människohandel och organiserad brottslighet. Men vi inom EU bär ett lika stort ansvar. Denna slavhandel skulle inte kunna existera utan en marknad; efterfrågan kommer inte enbart, eller främst, från Asien, utan i stor utsträckning och inte minst från Europa. Av den anledningen är det vårt ansvar inte bara att använda vår utrikespolitik, säkerhetspolitik och utvecklingspolitik för att utrota denna form av slaveri; vi måste också obönhörligt använda alla medel som står till buds för att i Europa bekämpa gränsöverskridande brottslighet och kämpa för vår inre säkerhet och få fast de som driver och organiserar denna sexturism, för om vi inte gör det har vi inte den minsta rätt att peka finger åt andra. Vi måste börja med att ta vårt eget ansvar i Europa och sedan göra klart för våra kambodjanska partner att detta är en fråga om grundläggande mänskliga rättigheter där vi inte kommer att vika en tum och vi måste vara villiga att inte bara ge dem omfattande stöd för att bygga upp sitt rättsväsen utan också göra rent hus inom EU. 
Krupa (IND/DEM ),
   . – Herr talman! I denna värld som blivit avtrubbad av materialismen är det tyvärr bara stora katastrofer, som flodvågen eller terroristattacken i Beslan, som ännu kan väcka våra samveten och fungera som katalysatorer för bistånd och reflektion. Dramatiska händelser som bara kan beskrivas som de fria naturkrafterna har emellertid inträffat varje dag under många år och orsakar främst fysiskt obehag. Men en person som saknar samvete eller moraliska principer kan jämförelsevis orsaka mycket större skada genom att kränka människors värdighet och göra det omöjligt att leva som en människa fullt ut.
Vi har upplevt både moraliskt och andligt förfall under många år i länderna i Sydasien och i Kambodja, som vi diskuterar i dag. Detta förfall blir särskilt tydligt i behandlingen av kvinnor och barn, som tvingas in i prostitution, bortförs för att arbeta i lagerlokaler, fabriker eller gummiplantager eller säljs för pengar. En sådan behandling kränker den mänskliga värdigheten.
Enligt generella uppskattningar säljs över 2 miljoner människor varje år i denna region och handeln med barn kommer på tredje plats i fråga om lönsamhet för den kriminella världen, efter narkotika- och vapenhandel. Enligt sådana beräkningar och rapporter från FN är det särskilt svårt att bekämpa handeln med kvinnor och barn, eller sexuellt utnyttjande av dem, i Kambodja, eftersom både polisen och myndigheterna är korrupta och tar emot stora mutor från rika och depraverade turister. Exploatering av detta slag är en barbarisk form av modernt slaveri.
Över 60 procent av kvinnorna och de unga flickorna tvingas in i prostitution och en majoritet av dem är antingen hiv-smittade eller aidssjuka. Den allra tydligaste orsaken till detta är fattigdom, eller snarare armod, eftersom nästan en fjärdedel av befolkningen i regionen, en befolkning som utgör en tredjedel av världens befolkning, lever på mindre än en dollar om dagen. Under sådana omständigheter tvingas miljontals kvinnor och barn till livsfarliga arbeten och luras med löften om laglig sysselsättning. Detta resulterar i att de säljs och exporteras utomlands som slavar. Där utnyttjas de inte bara som arbetskraft utan även på andra sätt, sexuellt, av pedofiler eller i barnpornografi. En annan orsak är analfabetism och den kommunistiska ideologin hos Röda Khmererna som försökte bygga ett nytt samhälle med hjälp av terror, hot och lögner, med över en miljon offer. Efter åratal under Pol Pots styre lämnades landet och dess hälso- och sjukvårdsinfrastrukturer i ruiner och miljontals barn som förlorat sina föräldrar lämnades utan försörjning. Tyvärr har staten dessutom under de senaste åren rört sig mot ekonomisk liberalism.
Det saknar inte betydelse att den liberala nedbrytningen av familjen och den så prisade utilitaristiska och hedonistiska livsstilen är karakteristisk även hos dem som hjälper humanitära icke-statliga organisationer, där vissa tar emot en skamlig form av betalning in natura för denna hjälp genom att utnyttja kvinnor och barn sexuellt. Det är av denna anledning som denna kammares resolutioner och debatter inte kommer att göra särskilt mycket för att förbättra situationen, eftersom till och med utbildade människor på höga positioner hånar människans och familjens helighet. Det är inte bara ekonomiskt stöd och den så prisade marknadsekonomin som behövs, utan framför allt moralisk förnyelse och etiska principer. Tack så mycket!
Potočnik,
   . – Herr talman! Kommissionen fördömer bestämt alla former av människohandel och sexuellt utnyttjande, särskilt av barn. Kommissionen delar helt ledamöternas oro över förekomsten och omfattningen av människohandeln med Kambodjas medborgare. Det är särskilt upprörande att förövarna av de grymma brottens riktar sin uppmärksamhet på de fattigaste av de fattiga i ett av de minst utvecklade länderna i Sydostasien där den höga andelen fattiga och de centrala myndigheternas begränsade förmåga, liksom korruption och maskopi, gör det lättare för dem att verka.
Denna situation har underlättat utvecklingen av handeln med migrerande arbetstagare för ekonomiskt utnyttjande, handel med kvinnor för prostitution – både inom Kambodja och över gränserna – och handel med barn för prostitution, tiggeri och olagliga adoptioner.
Kommissionens samarbetsåtgärder i Kambodja inriktas uteslutande på fattigdomsbekämpning men de är också avsedda att återspegla EU:s engagemang för mänskliga rättigheter och demokratifrågor, inklusive lika behandling av män och kvinnor och skydd av barn. Närmare bestämt har kommissionen i enlighet med det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter redan överlämnat nästan 1,9 miljoner euro till Unicef och kyrkornas internationella katastrofnätverk Action by Churches Together och DanChurchAid som stöd för två stora handlingsprogram för att trygga de kambodjanska barnens rättsliga skydd, liksom medel för att stödja utvecklingen av lokala icke-statliga människorättsorganisationer.
I kommissionens programdokument för det europeiska initiativet för demokrati och mäskliga rättigheter för 2005 och 2006, ”Främjandet av ett samhälle med respekt för mänskliga rättigheter”, som Kambodja är behörigt för, har man dessutom för avsikt att ta upp frågan om handeln med barn och kvinnor. Den kommer också att främja människorättsaktivisternas rättigheter. Den kommer att förbättra skyddet för, och hålla medborgarna informerade om, förhållandena för dem som på egen risk arbetar för att främja de mänskliga rättigheterna med hjälp av fredliga metoder och ta hänsyn till rekommendationerna i punkt 13 i EU:s riktlinjer för att skydda människorättsaktivister.
Kambodjas regering har nyligen tagit flera positiva initiativ till att ta itu med problemet. Bland annat har man undertecknat ett samförståndsavtal med Thailand om handel med kvinnor och barn samt om hanteringen av migrerande arbetskraft mellan de två länderna. Man deltar också i handlingsplanen mot människohandel – kallad Coordinated Mekong Ministerial Initiative – och under 2002 upprättade man en avdelning på inrikesministeriet för kampen mot människohandel. Jag välkomnar i hög grad dessa viktiga initiativ och jag tvivlar inte på att initiativen också kommer att välkomnas av parlamentsledamöterna.
Men den praktiska verkligheten och de uppenbara svårigheterna att vidta dessa åtgärder har fångat allas vår uppmärksamhet efter de senaste händelserna som drabbat den icke-statliga organisationen AFESIP. AFESIP har fått stöd från Spanien, Förenade kungariket och kommissionen. Händelserna har med rätta gett oss alla förnyade bekymmer. Medlemsstaternas ambassader och kommissionens delegation i Phnom Penh reagerade omedelbart med ett uttalande där man krävde en utförlig granskning och att förövarna skulle ställas inför rätta.
Den 12 december tillkännagav regeringen att den tillsatt en interdepartemental utredning för att utreda händelserna. Medlemsstaternas ambassader och kommissionens delegation i Phnom Penh slöt sig samman med andra bidragsgivare i ett ytterligare uttalande för att välkomna tillkännagivandet och uttrycka hoppet om att utredningens slutsatser skulle vara trovärdiga och att man skulle få insyn i dem. Jag kan försäkra er om att kommissionens delegation i Kambodja tillsammans med medlemsstaternas beskickningar i landet kommer att följa utvecklingen av den statliga utredningen på nära håll och fortsätta att rapportera om framstegen. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag ber om ursäkt, men jag nämnde redan när denna debatt om mänskliga rättigheter inleddes att två framstående människorättsaktivister, Sergej Kovalev från Ryssland och Natalja Estemirova från Tjetjenien, är här i dag för att ta emot vår grupps Robert Schuman-medalj. Ni önskade dem visserligen varmt välkomna, men de hade ännu inte hunnit hit då. Nu har de anlänt och jag vill försäkra våra två gäster om att vi inte kommer att sluta kämpa för mänskliga rättigheter i Ryssland, Tjetjenien eller i andra delar av världen.
Herr kommissionär! Jag kommer fortfarande ihåg den torsdagseftermiddag då denna kammare deklarerade sitt stöd för mänskliga rättigheter i Slovenien och för det landets frihet. I dag har vi en kommissionär från Slovenien och jag hoppas att vi i denna kammare i vår livstid skall få se frihet, mänskliga rättigheter och oberoende för Tjetjenien och Ryssland.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen om följande resolutionsförslag.
Alvaro (ALDE ).
   – Herr talman! Slutet av punkt 7 bör ändras till ”insisterar på att privat sexuellt umgänge mellan samtyckande vuxna innefattas i det som kallas privatliv och kräver att alla personer som sitter fängslade för sådan handling omedelbart släpps”. 

Prets (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill lägga fram ett muntligt ändringsförslag till avsnitt 8, som jag yrkar bör ändras till ”i dess förväntningar om att Iran också vidtar åtgärder i andra frågor som oroar EU när det gäller kampen mot terrorism, respekten för de mänskliga rättigheterna och Irans inställning till fredsprocessen i Mellanöstern”, och jag ber er att godkänna detta förslag. 

Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr talman! Jag anser att det vi har röstat om och tyvärr förkastat, är det stycke som ändrats av Christa Prets; det är inte ändringsförslaget, utan det ändrade stycket. 

Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
