
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om förberedelser inför Europeiska rådets möte (Bryssel 25–26 mars 2004) – Uppföljning av regeringskonferensen. 
Roche,
   . – Herr talman! Det är ett stort nöje för mig att i dag tala här i parlamentet om förberedelserna inför Europeiska rådets vårmöte och uppföljningen av regeringskonferensen.
Som ni vet efter våra ingående diskussioner om Lissabonstrategin under den senaste sammanträdesperioden, är det irländska ordförandeskapet fast beslutet att huvudsakligt fokus vid Europeiska rådets vårmöte bör vara, som fastslogs i Lissabon och Göteborg, uppföljningen av Lissabonstrategin, med stor tonvikt på genomförande och behovet av att göra bestämda områden till mål för gemensamma åtgärder av unionens länder. Även den framtida budgetplanen och aktuella frågor på den internationella dagordningen kommer att behandlas.
Ordförandeskapet har genomgående upprepat behovet av att Europeiska rådet vid vårmötet ger en kraftfull signal om Lissabonstrategins fortsatta betydelse när det gäller att skapa en ram för samtidiga framsteg i fråga om ekonomisk, social och miljömässig förnyelse i hela unionen. När jag talade inför parlamentet i förra månaden, redogjorde jag i stora drag för de frågor på vilka vi avser att fokusera vid Europeiska rådets vårmöte den 25–26 mars.
Det gläder mig att medlemsstaterna delar vår övertygelse att dagordningen för Europeiska rådets möte bör förbli fokuserad samt att de har gett brett stöd för vårt angreppssätt att koncentrera oss på ett begränsat antal centrala frågor. På liknande sätt har medlemsstaterna även samtyckt till att de dominerande prioriteringarna för rådet bör vara hållbar tillväxt och sysselsättning enligt vårt första utkast till den kommenterade dagordningen, som offentliggjordes den 17 februari.
Kommissionens meddelande om den framtida budgetplanen – ”Bygga en gemensam framtid” – lades fram här den 10 februari av kommissionens ordförande Romano Prodi. Ordförandeskapets strategi, som medlemsstaterna har ställt sig bakom, är att man vid Europeiska rådets vårmöte – även om ingen diskussion väntas – bör enas om slutsatser om det förfarande som skall följas vid ärendets behandling under de kommande månaderna.
Premiärministern kommer att lägga fram det irländska ordförandeskapets rapport om läget vid regeringskonferensen. Tanken är att stats- och regeringscheferna skall diskutera saken under middagen den första kvällen. Det är ordförandeskapets avsikt att bjuda in företrädare för observatörer vid regeringskonferensen, däribland Europaparlamentets talman, att närvara. På grundval av vår rapport och efter diskussioner vid middagen kommer det sedan att vara upp till Europeiska rådet att besluta hur man bäst skall gå vidare och, framför allt, om tiden är mogen att sammankalla regeringskonferensen på nytt.
Jag hoppas att ni förstår att det inte är lämpligt att jag här och nu går in på detaljer om vad rapporten kommer att innehålla. Vi har ännu inte helt avslutat vår analys av situationen. Överläggningar och kontakter pågår. Premiärministern är skyldig sina kolleger att för dem redogöra för läget på ett mycket direkt sätt. Jag skulle dock vilja ge följande kommentarer.
I linje med vårt mandat från Bryssel i december har det irländska ordförandeskapet överlagt med en mängd deltagare i regeringskonferensen, däribland Europaparlamentet. Premiärministern har talat med övriga medlemmar av Europeiska rådet. Intensiva och ingående diskussioner har förts även på minister- och tjänstemannanivå. Partnerna har samverkat med oss i god anda och på ett positivt och konstruktivt sätt. Vi har därför en djupare förståelse för alla sidors hjärtefrågor. Vi har också en bättre uppfattning om var det kan finnas utrymme för kompromisser och eventuella överenskommelser.
Vi har fört mycket nyttiga och ingående diskussioner med parlamentets företrädare Klaus Hänsch och Elmar Brok. De har för oss klargjort parlamentets allmänna syn på regeringskonferensen och dess prioriteringar i förhandlingarna. Vi har verkligen uppskattat deras konstruktiva och uppriktiga sätt gentemot oss. Parlamentets starka stöd för våra ansträngningar röner stor uppskattning rent allmänt. Framför allt har ni försökt hålla oss och våra partner fokuserade på den stora bilden, på det väldiga pris som ett antagande av konstitutionen skulle utgöra och på de mycket betydande och ansenliga risker för vår union som skulle bli följden av ett fortsatt dödläge.
I våra överläggningar har vi konstaterat att det finns en rad kvarstående institutionella och andra frågor av varierande komplexitet och känslighet, vilka har tagits upp med oss. Det italienska ordförandeskapet angav de flesta av dessa i den handling som offentliggjordes inför Europeiska rådets möte i december – fastän även andra ligger på bordet. Vi har gått igenom alla dessa frågor noga och rätt ingående. Även om den offentliga debatten till stor del har handlat om sakernas institutionella sida, kan jag försäkra parlamentet att våra diskussioner med partnerna inte är begränsade till dessa aspekter av utkastet till konstitutionellt fördrag.
Även om ett betydande antal frågor kvarstår, har vi allmänt känslan av att det i de allra flesta fall kommer att vara förhållandevis lätt att nå samförstånd inom ramen för en process som leder till en helhetsuppgörelse. Dessutom har vi kunnat konstatera att det finns många andra frågor, däribland några av ansenlig vikt, om vilka det i sak redan råder enighet – även om inget är överenskommet formellt förrän allt är överenskommet. Naturligtvis har huvuddelen av konventets text inte ifrågasatts i något skede i regeringskonferensen, och jag är glad att kunna säga att det på det hela taget fortsätter att vara fallet.
Jag kan i dag inte säga om det blir möjligt för regeringskonferensen att slutföra sitt arbete under det irländska ordförandeskapet. Jag kan dock säga detta: Om det vore upp till det irländska ordförandeskapet, skulle vi lösa saken. Vi har klargjort för parlamentet, och vi har klargjort i många uttalanden att vi är måna och angelägna om att nå en lösning. Men det är också mycket viktigt att föra till protokollet att 25 medlemsstater och 25 regeringar har ett ansvar i detta ärende; allt hänger inte på ordförandeskapet.
Beslutet att sammankalla ytterligare ett möte för regeringskonferensen inom den närmaste framtiden eller inte är i mångt och mycket en bedömningsfråga för Europeiska rådet. Jag kan dock säga – vilket jag åtskilliga gånger har sagt – att om den politiska viljan finns, kommer det att vara lätt att finna en lösning på de kvarstående frågorna. Nyckeln till snar enighet är politisk vilja att enas.
Det är nu över två år sedan Europeiska konventet påbörjade sitt arbete. Frågorna har diskuterats intensivt och utförligt. I nuläget anser jag inte att kvarstående meningsskiljaktigheter kommer att bli lättare att lösa med tiden. Jag har sagt detta vid flera tillfällen under den senaste veckan eller två: de svårigheter som finns i dag kommer att bli ännu större i framtiden. Frågorna kommer inte att vara lättare att lösa under årets andra halva. Det finns en lång rad andra frågor som kommer att komplicera saker och ting. Parlamentet kommer att förändras, kommissionen kommer att förändras, de politiska aktörerna kommer att bytas ut, och det skulle vara oklokt att tro att vi har tiden på vår sida.
Det finns viktiga frågor som skall behandlas under årets andra halva. Jag är fullt övertygad om att de alla med fördel behandlas oberoende av varandra, och det är ett annat skäl till att vi bör söka nå snabbast möjliga lösning, för om frågorna vävs samman, kommer en lösning att bli ännu svårare.
Jag anser fortfarande att den nya konstitutionen absolut ligger i unionens och dess medborgares intresse. Den innebär ett stort steg framåt när det gäller klarhet och tillgänglighet. Den kommer att ge unionen en fast grund för dess framtida tillväxt och framtida utveckling. Den kommer att ge unionen möjlighet att svara effektivare på medborgarnas problem och att spela en mer dynamisk roll i världen i stort. Den är på många sätt ett pris som är väl värt att sträva efter.
Om det finns en vilja att kompromissa – det får inte råda någon tvekan om att det inte kommer att gå att enas utan vissa kompromisser från alla sidor – då tror jag att det bör gå att komma snabbt framåt. Som vi har sagt tidigare: om det finns en verklig möjlighet till framsteg, kommer det irländska ordförandeskapet omedelbart att vidta åtgärder för att gripa den möjligheten.
Kinnock, Neil,
   . – Herr talman! Jag beklagar ordförande Romano Prodis oundvikliga frånvaro, men som ni vet har han ämbetsplikter på annat håll.
Kommissionen välkomnar det tillfälle som diskussionen denna förmiddag erbjuder att fästa uppmärksamhet på vikten av en tillfredsställande överenskommelse om den föreslagna konstitutionen. Den analys som gjordes i Laeken gäller självklart fortfarande, och den utvidgade unionen behöver fortfarande reformeras för att det skall garanteras att den kan fungera i allmänhetens intresse efter högre effektivitetsnormer, mer demokratiskt och med större öppenhet. Det handlar helt enkelt om oavslutat arbete, och vi måste – helt enkelt – gripa oss an detta med beslutsamhet. I den unika sammanslutning av demokratier som utgör Europeiska unionen är noggrant övervägande alltid nödvändigt, men långvariga dödlägen tjänar faktiskt inga konstruktiva intressen. Det är anledningen till att kommissionen helt och fullt stöder det angreppssätt som det irländska ordförandeskapet har valt. Minister Dick Roches redogörelse är tydlig. Kommissionen är övertygad om att ordförandeskapet har gjort, och fortfarande gör, exakt vad som behövs.
Efter sammanbrottet på Europeiska rådets möte i Bryssel var den enda realistiska vägen att gå vidare på det sätt som det irländska ordförandeskapet gjorde och att sondera utsikten till framsteg genom bilaterala överläggningar. Det är en mödosam väg, vilket Dick Roches och hans kollegers flygtimmar utan tvekan vittnar om. Våra irländska kolleger har dock en verklig talang för att främja förståelse – utom när det gäller engelsk rugby, förstås –, och vi hoppas att deras ihärdiga ansträngningar kommer att bära frukt och att ordförandeskapet i sin rapport till Europeiska rådet kommer att kunna dra slutsatsen att alla delegationer är beredda att underteckna det konstitutionella fördraget före valet till Europaparlamentet.
Ett sådant framsteg förutsätter viss beredvillighet att revidera ursprungliga förhandlingspositioner, men kommissionen fortsätter att tro att en sådan utveckling är möjlig och att slutandet av ett konstitutionellt fördrag ligger inom räckhåll under innevarande ordförandeskap. Som Dick Roche sade om denna fråga – det är inte alltid sant i politiken, men det är det i detta fall – kommer tiden inte att förändra de grundläggande förhållandena eller underlätta en lösning.
En av de faktorer som stöder en sådan uppfattning är insikten om det faktum att utsikterna att införa en konstitution för Europa kommer att börja te sig avlägsna om regeringskonferensen inte avslutas med tillfredsställande resultat i år. Den fart som konventet har gett kommer då påtagligt att fortsätta att minska, och – som en följd av politikens själva natur – kommer debatten om fördraget att flätas samman med andra tvister, till exempel dem som naturligt nog och ofrånkomligen kommer att stå i samband med budgetplanen. Ingen demokrat kan, eller torde, frukta utsikten till flerfrågedebatter, men klarheten och skärpan i alla diskussioner skulle självklart tjänas bäst om man såg till att varje olöst fråga angrips utifrån de villkor och förutsättningar som gäller för just den.
Under tiden får den rationella önskan att avsluta regeringskonferensen med framgång och rimlig skyndsamhet inte avleda oss från den väg som parlamentet och kommissionen har följt i fråga om konstitutionens innehåll. Jag är säker på att kommissionen återspeglar åsikten hos det stora flertalet i kammaren när den betonar att den text som utarbetats av konventet inte bör urvattnas.
Vi har alla hört tänkespråket ”hellre ingen konstitution än en dålig konstitution”, och ingen förnuftig person skulle väl rimligen kunna säga emot det. Men dessa kan knappast anses vara de enda egentliga alternativen. Risken är nog inte en dålig konstitution, eftersom det är högst osannolikt att regeringskonferensen skulle säga ja till något som var skadligt eller verkningslöst. Den verkliga risken är snarare att konventets utkast ändras till den punkt där konstitutionens syfte och lockelse, nästan som av en händelse, krymper allt snabbare, och det utmärkta tillfälle att förtydliga och utveckla unionen som utarbetandet av en konstitution erbjuder glider i väg. Europeiska unionens företrädare och, vad som är viktigare, folk skulle då ärva problem i stället för svar.
Det är anledningen till att grundvalen för konstitutionen bör fortsätta att vara den text som konventet lagt fram. På vissa punkter är förbättringar självklart möjliga. Till exempel visade debatter under månaderna före Europeiska rådets möte i Bryssel att det faktum att en föreslagen ändring väcker utbrett stöd bland medlemsstaterna inte nödvändigtvis gör den till ett steg i fel riktning, som vissa tycktes mena vid den tidpunkten.
Under tiden har vi i kommissionen – och, jag betonar, uttryckligen i unionens intresse – med glädje kunnat notera att de flesta, om inte alla, delegationer insett att det helt enkelt inte skulle fungera att göra åtskillnad mellan kommissionärer med och utan rösträtt. Vi är därför förvissade om att inga variationer på detta opraktiska och söndrande tema kommer att dyka upp på nytt.
Parlamentet, rådet, kommissionen och alla andra måste naturligtvis fortsätta att iaktta försiktighet. Till exempel har det italienska ordförandeskapet tjänstvilligt klargjort att några av de texter som cirkulerade under de sista timmarna av Europeiska rådets decembermöte – texter som några uppfattade som ordförandeskapets kompromisser – inte har någon formell status. De flesta av förslagen skulle, har det visat sig, ha varit oacceptabla för antingen kommissionen eller parlamentet eller, för den delen, båda. Vi är säkra på att det irländska ordförandeskapet, som vanligt, kommer att visa sin sedvanliga konstruktiva känslighet, oavsett tiden på dagen eller natten.
Kammaren är fullt medveten om de kontroversiella frågor som återstår. Kommissionen har vid många tillfällen klargjort sin uppfattning att den kompromiss som nåddes i konventet om den ”dubbelhattade” statusen för en utrikespolitisk EU-företrädare inte bör ändras, att Europaparlamentets utökade budgetbefogenheter inte bör röras och att räckvidden för omröstning med kvalificerad majoritet inte bör minskas. Kommissionen har även klargjort sin åsikt att det praktiska argumentet för en utvidgning av omröstning med kvalificerad majoritet är starkare än någonsin, särskilt med tanke på att vi är bara några veckor från en europeisk union med 25 medlemsstater.
I fråga om denna punkt känner kammaren säkert till att kommissionen anser att konventets förslag om dubbel majoritet är den bästa metoden för att definiera omröstning med kvalificerad majoritet. Det återspeglar även praktiskhet och proportionalitet. Det är uppenbart att en fullständig och nödvändig argumentation kommer att medföra att beslutsfattande i den utvidgade unionen aldrig blir enkelt. Att göra det ännu svårare att snabbt och effektivt enas om nödvändiga beslut genom att fastställa en tröskel vid omröstning med kvalificerad majoritet som är så hög att fokus hamnar på att bilda blockerande minoriteter snarare än på att nå samförstånd skulle dock vara ett recept för , och unionen som helhet skulle inte kunna tjäna på det.
Kommissionens uppfattning fortsätter att vara att en dubbel majoritet på 50 procent av medlemsstaterna som utgör 50 procent av befolkning skulle vara både tydlig och balanserad. Kommissionen har dock godtagit konventets kompromiss på 50 procent av medlemsstaterna och 60 procent av befolkningen, även om kommissionen, måste jag säga, fortfarande anser att procentsatserna 50 respektive 55 skulle främja ett effektivt beslutsfattande ännu bättre.
Oavsett vilken kompromiss som slutligen nås får man självklart inte glömma bort att utkastet till konstitution måste godkännas och ratificeras genom de demokratiska processerna i 25 medlemsstater. En ordning som ökar komplexiteten och gör det ännu svårare för den utvidgade unionen att fungera bra skulle sannolikt inte väcka förståelse eller stöd i vare sig parlament eller folkomröstningar. Vi är säkra på att ordförandeskapet, majoriteten här i parlamentet liksom många regeringar och vanliga människor inser det.
Vi önskar det irländska ordförandeskapet lycka till i dess ihärdiga ansträngningar i en modern unions och dess medborgares intressen.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig inleda med några ord till rådsordföranden på min grupps vägnar. Vi vill uttrycka vår stora uppskattning och beundran över hur den irländska regeringen sköter rådets ordförandeskap. Arbetet präglas av välvilja, stark målmedvetenhet, diskretion och effektivitet. Jag menar att detta är ett bra exempel på hur även våra mindre folkrika länder kan nå betydande politiska framgångar. Herr rådsordförande! Jag välkomnar med eftertryck att ni säger att ni skulle slutföra regeringskonferensen på ett framgångsrikt sätt under ordförandeskapsperioden om det bara hängde på det irländska ordförandeskapet. Detta bekräftar vårt intryck att ert ordförandeskap arbetar efter bästa förmåga.
Låt mig som talesman för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna säga att vi varmt välkomnar att saker och ting har börjat hända och att detta även innefattar olösta frågor, framför allt frågan om dubbel majoritet. Själv har jag alltid uppmanat den tyska regeringen att vara flexibel och gå framåt. Eftersom detta nu sker måste jag tydligt visa mitt erkännande av det. Den tyska regeringens insatser måste dock följas av motsvarande insatser från övriga regeringars sida. Detta är varken rätt tid eller plats att klandra någon för misstag eller rigid stelbenthet – nu är det dags för alla regeringar att kompromissa, och vi uppmanar dem att göra det.
Det är mycket som står på spel. Rådsordföranden talade om risker – så tolkade jag hans ord – och det är därför viktigt att vi på nytt erinrar oss vad det är vi vill uppnå med denna konstitution. Våra europeiska värderingar beskrivs i förordet till stadgan om de grundläggande rättigheterna. Europaparlamentets funktioner och ansvarsområden beskrivs i utkastet till konstitution. Konstitutionens bestämmelser utgör ett enormt steg framåt för Europaparlamentet, för demokratin och för parlamentarismen i Europa.
Lagstiftningsverksamheten i ministerrådet måste bli mer öppen, även om vi inte kommer att få det lagstiftande råd vi har bett om. Enligt konventets förslag skall kommissionen ha en sammansättning som återspeglar EU-valets resultat och kommissionens ordförande skall utses på förslag av stats- och regeringscheferna. Detta är verkligen ett mycket stort framsteg, eftersom det skulle ge Europeiska unionens folk möjlighet att påverka kommissionens sammansättning via valurnorna. Även om vi inser att detta ännu inte är tillämplig lagstiftning vill vi att ett sådant förfarande skall införas i tid till årets EU-val. Det skulle innebära att stats- och regeringscheferna skulle ta hänsyn till EU-valets resultat när de föreslår en kandidat till posten som kommissionsordförande. Detta överensstämmer med demokratiska principer, det är en rättvis lösning, den styrs inte av partipolitiska hänsyn utan är en principiell fråga. Herr rådsordförande! När tillsättningen av en kommissionsordförande diskuteras under ert ordförandeskap ber vi er att beakta EU-valets resultat vid överläggningarna.
Vi måste komma ihåg det ihärdiga arbete som utfördes innan konventets förslag kunde ta konkret form. Jag vill upprepa mitt tack till parlamentets två företrädare Klaus Hänsch och Elmar Brok för deras viktiga arbete och givetvis Valéry Giscard d’Estaing för hans insatser som konventets ordförande liksom de Europaparlamentariker och företrädare för nationella parlament och regeringar som har bidragit till det slutliga utkastet. Detta samlade arbete kan inte få sluta i ett misslyckande nu.
Jag minns mycket väl när Frankrikes president i egenskap av ordförande för Europeiska rådet redogjorde för Nicefördraget för oss i december 2000 och att han som svar på vår kritik av Nicetoppmötets resultat gjorde en avsiktsförklaring. Det första steget mot att inrätta konventet om Europas framtid togs när den franske presidenten höll med om att det fanns ett behov av att överväga nya metoder för att reformera EU. Nästa steg togs genom beslutet i Laeken och det arbete som vi alla är väl förtrogna med. Det arbetet får inte ha varit förgäves.
Från den 1 maj kommer vi att vara en gemenskap med 455 miljoner människor. Vi behöver en tydlig och förnuftig rättslig grund för den framtida Europeiska unionen, så att hela denna konstruktion kan hållas samman. I centrum för konstitutionen står de förfaranden genom vilka vi kan enas om gemensamma metoder och lösa intressekonflikter och tvister på ett fredligt sätt. Konstitutionen handlar helt enkelt om en fredlig framtid för vår kontinent, och detta projekt får inte tillåtas att misslyckas.
Herr rådsordförande! Jag önskar er all lycka och hoppas att ni kommer att kunna skörda frukterna av detta arbete innan ert ordförandeskap är till ända.
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Nu har tiden kommit då vi verkligen måste tillämpa principerna om broderskap, solidaritet och jämlikhet och föra EU:s konstitution framåt.
Den irländske premiärministern har tagit upp denna fråga och jag vill uppmana det irländska ordförandeskapet – Irland är ju poesins och litteraturens land – att minnas de ord som yttrades av en stor europé, en fransk medborgare, som på artonhundratalet föreslog ett Europas förenta stater, nämligen Victor Hugo. Han sade att framtiden har många namn. För den svage, ouppnåelig. För den saktmodige, okänd. Men för den modige, möjlighet.
Jag tror att den tiden är här nu, för vi måste komma ihåg att stödet för EU sjunker i nästan alla våra länder, enligt Eurobarometerundersökningen. Men 78 procent av medborgarna är ändå för en konstitution, även 51 procent av britterna, vilket är intressant.
Jag vill därför vädja till Europeiska rådet att förnya regeringskonferensen vid vårmötet, eller ännu hellre ta tjuren vid hornen och låta stats- och regeringscheferna sätta sig ned och lösa de återstående frågorna. Det är vad de skulle göra om de verkligen insåg vilket historiskt vägval vi står inför.
När det gäller de frågor som fortfarande är omtvistade bör vi arbeta utifrån premissen att unionens makt inte får ligga i att blockera beslut, utan i att fatta beslut genom majoritet. I detta avseende, herr rådsordförande, skulle jag vilja uttrycka min grupps och framför allt mitt partis stöd, så att dödläget i mitt land kan brytas, så att tuppfäktningen kan ersättas med konstruktiv debatt. Det är verkligen ett viktigt steg: att använda dubbel majoritet och viktning, vilket gör att vi kan gå framåt och fungera.
En annan viktig fråga, som framför allt är grundläggande för parlamentet, är omfattningen av röstning med kvalificerad majoritet och den balanserade fördelningen av den lagstiftande makten mellan parlamentet och rådet, även makten över budgeten. Betydande steg bakåt har tagits i de senaste förslagen från det italienska ordförandeskapet. Och det är en mycket viktig fråga för oss. Jag menar att parlamentet bör uttrycka sin åsikt klart och tydligt. Vi är inte beredda att acceptera ett tydligt steg bakåt, eftersom konstitutionen har godkänts.
En annan viktig punkt bland många andra som diskuterades vid det informella mötet mellan tre länder i Berlin är inrättandet av en person med ansvar för kommissionens ekonomi, en samordningsminister. Parlamentet har upprepade gånger hävdat att vi behöver ett ansvarsfullt ekonomiskt styre. Vi har ett utkast till konstitution där det finns en utrikesminister, men ingen finansminister. Om vi verkligen vill att Lissabonstrategin skall bli framgångsrik och utvecklas till en strategi som genererar nya arbetstillfällen och tekniska förutsättningar inför framtiden så måste vi ge den ett ansikte. Det finns ingen anledning att regeringskonferensen inte skulle ta till sig detta och ändra i konstitutionen.
När det gäller budgetplanen, som också fortfarande är en omtvistad fråga, stöder vi det förslag till budgetplan som kommissionen har lagt fram i enlighet med sitt ansvarsområde, och vi vägrar att köpslå om det, särskilt nu inför utvidgningen. Parlamentet kunde ha sagt att det godtar 1,4 procent av BNP. Vi har godtagit kommissionens ståndpunkt, men vi tror inte att köpslående bådar gott inför framtiden.
Slutligen, herr talman, håller min grupp absolut med om att hänsyn bör tas till EU-valets resultat, eftersom vi alla vill vinna valet. Men det finns ändå en grundläggande aspekt: med tanke på det politiska landskapet i EU kommer inget parti att dominera, och om vi använder en parlamentarisk metod när en ordförande för kommissionen föreslås så måste vi vara konsekventa.
Det som är viktigast i ett parlamentaristiskt system är att kunna skapa majoriteter, och det sker i enlighet med en plan. Därför, herr Poettering, är det ingen mening att lägga in några veton i förväg. Vi är också beredda att vinna valet och då är vi redo att skapa en progressiv och EU-vänlig koalition. Nu återstår att se hur beredda ni är att göra detsamma.
Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Vårmötet kommer att domineras av den ekonomiska reformdagordningen, och det med rätta. Ändå är det lite konstigt att tala om EU:s framtid när det utkast till konstitution som utformats för att främja denna framtid samlar damm i rådet. Liberaldemokrater och reformvänner här i kammaren välkomnar de intensiva överläggningar som företagits av ordförandeskapet. Tecken från de flesta nationella huvudstäder antyder att det inte bör ligga bortom våra medlemsstaters förstånd att nå en uppgörelse. Herr rådsordförande! Vi uppmanar er att inte ge upp era ansträngningar att bryta dödläget i regeringskonferensen utan i stället säkra en konstitution för Europa före valet till kammaren i juni.
Jag skulle även vilja tacka er, herr rådsordförande, för att ni frångick manuskriptet i era kommentarer. Era ord att det är ”möjligt att nå samförstånd inom ramen för en process som leder till en lösning” är några av sir Humphreys finaste. Det gläder mig att konstatera att han lever och frodas i Justus Lipsius.
Era ord att nyckeln till det hela är politisk vilja är dock helt riktiga.
De potentiella problemen i ett EU med 25 länder är smärtsamt uppenbara. Utan institutionella reformer kan unionen inte fungera effektivt. Det är dags att sluta låtsas att livet på något sätt kommer att gå vidare om regeringskonferensen misslyckas. Glöm den vanhedrande polska parollen ”Nicefördraget eller döden”. För ett utvidgat EU Nicefördraget döden.
Jag delar kommissionens oro över mixtrandet med utkastet till konstitution. Några av EU:s ledare spelar poker om unionens framtid på randen till avgrunden. Det är dags att lägga korten på bordet, såväl regeringar som människor och parlamentariker. Kräver vi ett starkare, mer trovärdigt EU på hemmaplan och utomlands? Insisterar vi på integration där det behövs? Vill vi att kommissionens ordförande skall vara den bästa och skarpaste i EU, med förmåga att samla stöd över partigränserna? Vi liberaldemokrater och reformvänner tvekar inte om våra svar på dessa frågor: ja, ja och ja!
Jag beklagar att EU-vänstern, som gav oss Jacques Delors inspirerande ledarskap, nu tycks sakna övertygelse när det gäller vår kontinents framtid. Hans-Gert Poetterings skara verkar vara mer intresserad av att göra kommissionens nästa ordförande till sin politiska leksak än av innehållet i hans eller hennes program. Det är helt i sin ordning, Hans-Gert Poettering, att Wilfred Martens hävdar att PPE–DE-gruppen är ”orubbligt EU-positiv”; ni ter er i mina ögon mer som EU-positiv! Talar ni för hela er grupp eller bara en del av den? 
Europeiska rådet måste även diskutera EU:s yttre förbindelser. Vi måste inse att unionen utan undantag hörs bättre i världen när den talar med en röst. Det, herr rådsordförande, är anledningen till att jag riktar följande vädjan till er: I går kväll återfördes fem av de nio brittiska fångarna på Guantánamobasen till Förenade kungariket. Trots att jag är brittisk medborgare ser jag detta mindre som en seger för Storbritannien än som en förlust för EU. För om rådet hade satt EU:s sak framför bilaterala uppgörelser, kunde vi ha haft en mer enad och principiell hållning. Vi borde ha insisterat på att få alla fångar från EU-länder frigivna från Guantánamobasen.
Jag uppmanar ordförandeskapet att stå upp för vår unions värderingar genom att tala för EU som helhet på toppmötet mellan EU och USA i frågan om de kvarvarande Guantánamofångarna.
Vi måste nu dra tillsammans som en kontinent, eller så kommer vi att falla sönder. De EU-positiva krafterna i regeringar och här i kammaren måste tala för sin sak med övertygelse, för vi behöver en ny konstitution, ny trovärdighet och nytt självförtroende, och vi behöver det nu.
Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! En av Europeiska rådets uppgifter kommer att vara att göra en konsekvensbedömning av Lissabonstrategin, och då vore det lämpligt att ta till sig de erfarenheter som finns – eller så ser jag det – i det dokument som kommissionen har lagt fram för Europeiska rådet, och som visar att den frimarknadsstrategi som kännetecknar EU:s nuvarande politik är oförenlig med en utvecklad social modell som bygger på en icke-elitistisk och allomfattande uppmuntran av människors förmåga. Jag kan givetvis försäkra kommissionär Neil Kinnock om att kommissionens dokument inte innehåller några sådana slutsatser av Lissabonstrategins fyra år, men omskrivningarna och underdrifterna i dokumentet är ett talande bevis för hur besvärade författarna är över att behöva utarbeta just denna rapport.
Ett av de mål som EU satte upp i Lissabon var full sysselsättning 2010. Hur långt har vi kommit? Sysselsättningen har visat sig ganska motsträvig, åtminstone av rapporten att döma. Där har man till och med uppfunnit ett nytt pikant uttryck – ”försenade ökningar i sysselsättningsgraden”, innan man kommer till den bistra sanningen att sysselsättningen i euroområdet 2003 backade för första gången på tio år, att 200 000 arbetstillfällen (netto) försvann och att arbetslösheten snarast torde öka något 2004.
I Lissabon satte EU även upp målet att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi senast 2010. Hur ser man på detta i kommissionens delrapport? Jo, där står att genomförandet av Lissabonstrategin har lett till viktiga framsteg på väg mot en konkurrenskraftig ekonomi inriktad på tillväxt osv. Sedan presenteras fakta i all sin brutalitet. Efter fyra år med Lissabonstrategin uppger kommissionen i fråga om referensvärden för utbildning att andelen unga människor som slutar utan färdig utbildning uppgick till 18,1 procent 2003 och att 17,2 procent av alla 15-åringar i EU inte har nödvändiga baskunskaper (läsa, skriva och räkna). Kommissionens egna ord. Efter denna rundhänta bedömning talar man om sjunkande investeringar, både i den offentliga och den privata sektorn, vilket drabbar områden som prioriteras i Lissabonstrategin, t.ex. forskning, innovation och utbildning. I kommissionens rapport ges slutligen en ny och djärv definition av ett annat av Lissabonstrategins nyckelbegrepp: ”Synsättet hållbar utveckling får allt större betydelse vid politikutformningen. T.ex. har flera medlemsstater börjat reformera sina pensionssystem för att angripa problemen med åldrande befolkning”. Om det är detta som är hållbar utveckling måste det sannerligen vimla av miljövänner i rådet.
Efter att ha tragglat sig fram till den bedömningen drar kommissionen slutsatsen att frimarknadsmodellen inte leder någon vart, läge leve frimarknadsmodellen – det tycks åtminstone vara kommissionens paroll. Kommissionen anser att det alltså är viktigt med en ”fortsatt kraftfull konkurrenspolitik på den inre marknaden” och säger vidare att stabilitetspakten måste respekteras, att det är nödvändigt att fortsätta reformera pensionssystemen och hälso- och sjukvårdssystemen, att miljöpolitiken måste bli lönsam och till och med att den utbildning som är mest lönsam måste hittas.
Hur allvarlig måste då den sociala och politiska kris som denna frimarknadsideologi orsakat bli innan ett uns av kritisk intelligens får chansen att märkas i maktens korridorer i EU? Allt pekar på att det enda sättet att rädda de europeiska idealen är att göra processen kort med detta maskineri, som spottar ur sig mänskligt kaos och förtvivlan. Efter vårmötet är det dags att verka för en ny vår för EU. 
Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Någonstans i Paris, hos konventets ordförande Valéry Giscard d’Estaing, hänger en stor skrivtavla som på konventets sista sammanträdesdag stod längst fram i kammaren. Samtliga konventsledamöter skrev sitt namn där och visade därmed att de godkände konventets viktiga utkast till konstitutionellt fördrag.
I går bad jag ordförande Valéry Giscard d’Estaing att lämna ifrån sig denna tavla. Jag föreslår att den skall hängas upp på framträdande plats vid stats- och regeringschefernas nästa toppmöte, eftersom många av dem helt tycks ha glömt att de skickade sina egna personliga företrädare att delta i arbetet med att utarbeta konstitutionen och att dessa företrädares underskrifter visar att de godtar resultatet av konventets överläggningar. Det kanske också skulle få stats- och regeringscheferna att minnas vad konventet var och vad det har uppnått.
Just nu har vi två stora problem. Det första är att konventet inte kan försvara sitt eget utkast och att de europeiska parlamenten, nu när konventet har avslutat sitt arbete, har förlorat sitt enda forum för att samordna sina insatser och tillsammans försvara den parlamentariska och demokratiska dimensionen i konstitutionens bestämmelser.
Vårt andra stora problem, herr rådsordförande, är att konventet var offentligt. Regeringskonferensen innebär en återgång till de hemliga, diskreta och konspiratoriska sammankomsterna för våra imperiepotentater, som tar sig friheten att utarbeta EU:s konstitution på detta feodala sätt – en konstitution som till själva sin natur är en parlamentarisk fråga. Det vore därför bra och lämpligt om regeringarna kunde visa parlamenten och författarna till utkastet till konstitution vederbörlig respekt genom att se till att deras överläggningar inte är helt och hållet styrda av ett enda motiv.
Konventet hade mål. Dessa mål anknöt i all enkelhet till demokrati, effektivitet och EU:s roll i världen. Vad är det som har förmått regeringarna att utarbeta de 320 förslag som här har kommit till vår kännedom? Bara ett enda motiv: mer makt till de nationella regeringarna. Det är deras enda mål. Samtliga 320 förslag har en enda gemensam nämnare: inget socialt EU, ingen demokrati, inga grundläggande medborgerliga eller andra rättigheter, ingen parlamentarism, inga insatser för att bygga ett effektivt EU, bara mer makt åt dem själva. Om detta rubbar den demokratiska balansen, om detta är en förolämpning mot republikanska principer eller om det berövar parlamenten deras inflytande har ingen som helst betydelse för dem.
Alla som är allvarligt oroade över denna utveckling kanske ser ännu ett motiv, nämligen nationalism. Hela regeringskonferensen genomsyras av en nationalistisk anda som vi inte längre vill se i Europa, och denna blandning av mer makt till regeringarna och nationalism utgör det största hotet på vår kontinent.
Jag förundrar mig över det milda tålamod som de ärade ledamöterna i denna kammare visar. Var fjärde vecka lägger vi fram en framställning i form av en resolution: ”Ers nådiga regeringskonferens, vi ber allra ödmjukast om att demokratin skall få lov att existera sida vid sida med regeringarnas makt, vi ber om grundläggande rättigheter, även medborgerliga rättigheter, vi bönfaller er att låta parlamentarismen existera sida vid sida med regeringarnas makt”. Men vi har inte ens framgång med våra böner, för de lyssnar inte på oss och ingenting förändras. Fem månader! Det tog 105 personer 16 månader att utarbeta en konstitution för EU, men det tog bara fem månader för 25 regeringar att riva den i småbitar.
Herr talman! Tack för ert tålamod. Kanske kan ni på något sätt bidra till att se till att denna skrivtavla, som en dag kommer att ha historisk betydelse, sätts upp på väggen längst fram i rådet. Låt den stå där som en påminnelse om att det är Europas framtid som står på spel.
Collins (UEN ).
   – Herr talman! Allra först min uppriktiga tacksamhet och uppskattning till rådsordföranden för hans mycket öppna, uppriktiga och raka redogörelse denna förmiddag; den visar tydligt hans respekt för parlamentet, för vilken jag tackar honom. Jag tackar även kommissionens vice ordförande Neil Kinnock för hans gratulationer och lyckönskningar till att Irland har vunnit Triple Crown, särskilt efter deras fantastiska seger i Twickenham i helgen.
Under toppmötet kommer man att fokusera på två huvudfrågor: för det första på att komma framåt med en räcka nya EG-lagstiftningsbestämmelser som skall garantera att Europeiska unionen blir mer konkurrenskraftig och för det andra på att bedöma läget i förhandlingarna om antagandet av ett nytt EU-fördrag.
Det krävs en stark, konkurrenskraftig och stabil ekonomi för att åstadkomma hållbar utveckling och bättre livskvalitet för EU:s medborgare. Vi måste göra mer för att främja Lissabonstrategin, så att unionen verkligen blir den mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomin i världen senast 2010. När vi skapar fler och bättre arbetstillfällen i EU måste vi genomföra en vittomfattande uppsättning politiska åtgärder på EU-nivå. Vi vet att den inre marknaden sägs ha skapat över 2,5 miljoner arbetstillfällen bara under de tio senaste åren. Vi måste fullständigt genomföra initiativet Europeisk aktion för tillväxt, som kommer att medföra en högre investeringsnivå i EU:s energi- och transportnät. Initiativet Europeisk aktion för tillväxt måste även garantera att målet för investeringar i forskning och utveckling på 3 procent av BNP inom unionen nås senast 2010. All ny EG-lagstiftning måste underkastas stränga prövningar av dess inverkan på företagsamheten och konkurrenskraften. Handlingsplanen för finansiella tjänster måste genomföras, så att det finns en integrerad marknad för finansiella tjänster i unionen senast 2005. Dessutom måste ett gemenskapssystem för patentering införas i unionen.
Unionen kan inte bli den mest kunskapsbaserade ekonomin i världen såvida den inte drar full nytta av de nya och framväxande informationsteknikerna. Programmet e-Europe 2005 kommer att syfta till att i större utsträckning införa bredband i skolor, för att garantera tillgång till Internettjänster med hög överföringshastighet och främja kompetensutvecklingen bland våra ungdomar. Jag anser fullt och fast att informationssamhällets fördelar måste spridas till både tätorts- och landsbygdsområden och till alla regioner inom unionen.
Rådets ordförande, premiärminister Bertie Ahern, kommer på mötet att redogöra för en bedömning av läget i förhandlingarna om det nya EU-fördraget. Bertie Ahern har påskyndat förhandlingsprocessen med andra EU-regeringar i ett försök att snabbt komma framåt i diskussionerna om de centrala grundläggande frågorna.
Vi vet alla att vi måste införa ett nytt fördrag för Europeiska unionen, om Europeiska unionen skall moderniseras och bli effektivare i en gemenskap med 25 medlemsstater. Denna process måste rymma ett erkännande av rollen för de mindre staterna, som måste skyddas inom varje ny framtida institutionell ram. Det är aldrig lätt att mäkla en överenskommelse, och det är anledningen till att det tar tid att anta ett nytt fördrag för EU. Dessa förhandlingar får inte förringa ett särskilt faktum, nämligen att utvidgningen av unionen kommer att äga rum den 1 maj 2004. 
Bonde (EDD ).
   – Herr talman, mina irländska vänner! Gratulerar till segern över England i rugby, men glöm inte bort att EU-medborgare inte får kväsas, de måste få bestämma. I stället för att ordna nya matcher i Irland och Danmark när vi röstar nej till ett nytt fördrag vore det bättre om ordförandeskapet kunde utnyttja toppmötet i Bryssel till att säga: Kommissionen kommer inte att underteckna någon ny EU-konstitution förrän samtliga länder har folkomröstat om den.
Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa kommer artigt att rekommendera väljarna att säga nej till en konstitution som ger EU lagstiftande makt inom 15 nya områden, i stället för att begränsa EU:s inflytande till enbart gränsöverskridande frågor, och som innebär att vetorätten avskaffas inom ett fyrtiotal områden, i stället för att väljarna och deras valda företrädare skall ha sista ordet. Dessutom skulle det krävas ett erkännande av att EU:s konstitution har företräde framför de nationella konstitutionerna, i stället för att medlemsstaternas konstitutioner respekteras. Vi vill särskilt varna för att premiärministrarna skall kunna ändra konstitutionen utan att fråga väljarna.
Utnyttja toppmötet i Bryssel till att fastställa att konstitutionen måste debatteras och bli föremål för folkomröstning i samtliga EU-länder innan den kan träda i kraft. Varför inte hålla rådgivande folkomröstningar om utkastet till konstitution i anslutning till valet till Europaparlamentet i juni? Då skulle vi kunna diskutera vår eventuella gemensamma framtid tillsammans och välja företrädare utifrån vår syn på konstitutionen. Då skulle vi själva kunna bestämma om vi vill att mer makt skall överföras från väljarna och de valda företrädarna i medlemsstaterna till EU:s tjänstemän och ministrar.
Och nu en fråga: Kan ordförandeskapet tala om vad som pågår när det gäller de hemliga förhandlingarna om konstitutionen? Vilka deltar, vilka är utestängda och vilka närvarade till exempel i Berlin? Är ordförandeskapet helt informerat? Har man enats om en kompromiss om ett utkast som kan läggas fram när Jacques Chirac anser att tiden är mogen?
Till sist en kort fråga till Graham Watson: Om Nicefördraget är döden för utvidgningen, hur kunde då Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp vara för det? 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Nu inför Europeiska rådets vårmöte visar opinionsundersökningar att en majoritet av de tillfrågade faktiskt – som Enrique Barón Crespo sade – är för en EU-konstitution, men det måste tilläggas att de säger detta utan att ha någon som helst aning om hur en konstitution definieras rättsligt sätt eller vad den konstitution som utarbetats exakt innehåller. Vi kan därför dra slutsatsen att alla dessa människor är för tanken att förtydliga förbindelserna mellan EU och dess medlemsstater, men mer än så kan vi verkligen inte tolka in.
Mot denna bakgrund och efter de uttalanden som rådet och kommissionen just gjorde liksom Valéry Giscard d'Estaings ord till utskottet för konstitutionella frågor i går kan vi urskilja konturerna av en federalistisk strategi som jag tycker är stötande och som kan beskrivas på följande sätt: En principöverenskommelse tillkännages precis före EU-valet. Det gör ett gott intryck på väljarna, som kommer att gå och rösta utan någon föregående ordentlig debatt om ett skriftligt utkast. Slutligen, om konstitutionens förespråkare är tillräckligt nöjda med valresultatet, kommer man att tillkännage att detta val kan betraktas som likvärdigt med ett rådfrågande och att en folkomröstning därför inte behövs. Paradoxalt nog kommer denna strategi i slutändan att snedvrida den demokratiska debatten samtidigt som det har hävdats att den gamla Monnet-metoden blivit omodern på grund av bristande insyn.
EU-valet kan inte ses som ett substitut för en folkomröstning. Valet inrymmer alltför många olika frågor och valresultatet skulle vara alltför förvirrande för att något giltigt budskap skulle kunna utläsas av det. Om statscheferna omedelbart före EU-valet verkligen skulle enas om ett utkast utifrån konventets version – som är en alltför stelbent modell för ett utvidgat EU och som jag inte välkomnar – då skulle den enda utvägen, åtminstone i Frankrike, vara en folkomröstning. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag anser att rådsordföranden tog upp en av de viktigaste frågorna här när han i sitt anförande mycket riktigt påpekade att det kommer att bli mycket svårt att slutligt anta konstitutionen senare om förfarandet fördröjs nu, eftersom vårt kollektiva medvetande kommer att krympa i takt med att nya aktörer träder in på scenen och eftersom den politiska dagordningen utvecklas på ett sätt som gör det hart när omöjligt att blåsa nytt liv i ett projekt efter ett och ett halvt år. Jag menar därför att det irländska ordförandeskapet har valt rätt väg då den söker efter möjliga kompromisser i olika bilaterala samtal.
Tillsammans med Klaus Hänsch, Andrew Nicholas Duff och andra har vi besökt en mängd andra huvudstäder de senaste fem månaderna och fått intrycket att alla vill att fördraget skall ingås. Det var bara en specifik punkt som det var omöjligt att enas om. Jag tycker dock att det verkar som om åsikterna har börjat närma sig varandra och att de som blockerar en överenskommelse nu är färre till antalet. Av denna anledning och eftersom det kommer att bli svårare ju längre tiden går bör det irländska ordförandeskapet uppmuntras att vid toppmötet den 25 mars föreslå att ett extra toppmöte hålls redan före den 1 maj, så att en överenskommelse kan nås.
Om vi inte kan nå denna överenskommelse om det konstitutionella fördraget riskerar vi att gå miste om möjligheten att i samband med utvidgningen skapa ett effektivare EU och förankra EU i en solid grund av gemensamma värderingar, och även överföra mer makt åt medborgarna, som skulle välja kommissionens ordförande när de röstar i EU-valet och, i kraft av stadgan om de grundläggande rättigheterna, få en rad olika rättsliga rättigheter och garantier.
Jag anser även att vi inte får äventyra detta mål genom att odla myten att det finns en avgörande skillnad mellan de stora och de små medlemsstaterna. Under alla mina 24 år som Europaparlamentariker har jag aldrig vid något tillfälle sett en omröstning i rådet eller Europaparlamentet då de stora medlemsstaternas företrädare har gjort gemensam sak mot de små medlemsstaternas företrädare. Omröstningar sker utifrån intresse – om länderna producerar vin eller inte, osv. Det är så det är och denna myt får inte stå i vägen för beslut. Regeringscheferna måste tydligt erkänna sitt ansvar för att se till att denna myt inte hindrar utvecklingen, och de får inte använda den som en ursäkt för att förhala det hela.
Det är därför jag vill peka på just detta: med detta utkast till konstitution har vi en verkligt unik möjlighet att föra samman hela vårt enade EU utifrån principen om jämlikhet mellan länder och regeringar. Om denna strävan skulle misslyckas kommer EU åter att delas upp i grupper som utvecklas med olika hastighet och har en mängd olika hinder mellan sig – inte över en natt, men i stadig takt. Ansvaret för att ta tillvara denna möjlighet ligger hos de 25 stats- och regeringscheferna, och de måste acceptera det.
Låt mig avsluta med att göra en jämförelse med den nuvarande situationen. I mitt hemland sammanträdde en parlamentarisk församling i Sankt Pauls kyrka i Frankfurt 1848 och antog då en demokratisk konstitution som skulle ha banat vägen för ett enat, demokratiskt Tyskland, men som Preussens kung vägrade att godkänna. Vi är alla väl medvetna om de konsekvenser som hans beslut fick för mitt hemland och för Europa. Dagens monarker är stats- och regeringscheferna. Jag hoppas att de inte kommer att göra samma ödesdigra misstag som kungen av Preussen gjorde 1848.
Napolitano (PSE ).
   – Herr talman! Det finns ett behov som vi beslutsamt måste tillgodose: behovet av att hantera regeringskonferensens frågor, eller snarare utkastet till konstitution, på ett öppet sätt, med en strategi som är begriplig för den allmänna opinionen, för medborgarna och för parlamentet självt. Ni förstår, herr rådsordförande, vi välkomnar alla – och jag tror att jag talar för hela utskottet för konstitutionella frågor, som har diskuterat detta i betydande omfattning de senaste veckorna – den beslutsamhet och den finkänslighet som präglar det irländska ordförandeskapet. Det är dock ett faktum att vi har vistats i mörkret i tre månader. Efter den stora öppenhet som konventet skapade under 16 månader omges vi nu av mörker. Ni har nämnt en rad viktiga frågor, både institutionella och andra frågor, som tagits upp under det irländska ordförandeskapet. Vilka frågor? Tagits upp av vem? Av hur många och vilka regeringar? Vi vet inte. Ni använde – det medger jag – en ton fylld av tillförsikt, och sade att det kommer att bli relativt lätt att nå samförstånd om de allra flesta kvarvarande frågorna. Vi kan bara försöka gissa svaren. När det gäller de mest välkända frågorna, de enda som har diskuterats öppet, sätter vi stort värde på Valéry Giscard d'Estaings ord i går till vårt utskott: under inga omständigheter får kriteriet om dubbel majoritet ifrågasättas när det gäller beräkningen av kvalificerade majoriteter. Valéry Giscard d'Estaing uppmanade oss även att inte ”tortera” uppgifterna om dubbel majoritet och heller inte den mängd områden där beslut endast kan fattas med kvalificerad majoritet. När det gäller den saken skulle jag, eftersom ni nämnde de rapporter som det italienska ordförandeskapet lade fram inför rådets möte i december, åter vilja bekräfta att dessa dokument enligt vår mening innehåller allvarliga omsvängningar i just detta avseende och att Europaparlamentet därför inte kan godkänna dem.
Slutligen hade ni alldeles rätt när ni hävdade att nyckeln till att nå enighet tidigt är politisk vilja. Vi hoppas att det skall finnas en medvetenhet hos stats- och regeringscheferna vid det kommande toppmötet om ögonblickets betydelse och allvar för unionen: att inte anta konstitutionen skulle innebära ett verkligt språng ut i det okända för Europeiska unionen. Men om vägen till konstitutionen fortfarande skulle visa sig blockerad vid det kommande toppmötet, med alla de konsekvenser som vi utan problem kan föreställa oss, måste de enskilda regeringarnas ståndpunkter och ansvar i detta fall framgå tydligt för parlamentet och medborgarna.
Duff (ELDR ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja ge fyra förslag för att hjälpa regeringskonferensen att nå ett bra slutresultat. För det första, i fråga om formeln för kvalificerad majoritet, måste vi öka det antal stater som krävs för att bilda majoritet och samtidigt höja den befolkningströskel som krävs för att bilda en blockerande minoritet. Det bör göra de mindre staterna nöjda och inte skrämma de större stater som på allvar har föresatt sig att göra det lättare för rådet att nå ett beslut. Den förnuftiga ekvation som tycks samla störst stöd är 55–55.
För det andra måste regeringskonferensen från konstitutionen utelämna varje bestämt antal när det gäller storleken på kommissionen – ett kollegium som behöver växa och krympa alltefter tillgång och efterfrågan, som alla nationella förvaltningar. Vi bör även utelämna principen om jämlik rotering. Uppriktigt sagt skulle det vara tämligen oacceptabelt att ha en kommission utan en företrädare från Frankrike. Giscard d'Estaing själv medger att konventets formel för kommissionen inte är den mest lysande av våra många bedrifter, och kommissionär Neil Kinnock instämmer.
För det tredje bör regeringskonferensen sammankallas på toppmötesnivå, helst före den 1 maj, för att göra det möjligt att föra en verklig politisk diskussion med en europeisk dimension. Hittills har detta bara inte skett.
För det fjärde och sista måste våra ledare finna det moraliska modet att forma EU politiskt. Om de inte gör det, kommer de att gå till historien som dumma ynkryggar. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi är alla medvetna om de socioekonomiska problem som Europeiska unionen står inför och som skapar osäkerhet hos medborgarna i de flesta medlemsstater. Detta stämmer särskilt bra på mitt eget land, Portugal, där arbetslösheten fortsätter att öka, där vi befinner oss mitt i en ekonomisk recession och där klyftan som skiljer oss från genomsnittet i EU fortfarande vidgas och kommissionen inte tillhandahåller några investeringar för att lösa problemet med underskottet. Därför är det av avgörande betydelse att vi reviderar den politik som bär ansvaret för situationen, och följaktligen måste kommissionen och rådet besvara tre frågor som jag anser vara av grundläggande betydelse och som kräver en omedelbar lösning.
För det första: är dessa institutioner villiga att genast sätta i gång och genomföra de nödvändiga justeringarna av riktlinjerna för den ekonomiska och monetära politiken för att ersätta stabilitetspakten med en pakt för sociala framsteg och sysselsättning, i linje med målsättningen full sysselsättning, ekonomisk utveckling och ekonomisk och social sammanhållning, för att garantera ytterligare offentliga investeringar, fler och bättre arbetstillfällen och bättre social sammanhållning?
För det andra: kommer de att be Europeiska centralbanken sänka räntan för att stödja den ekonomiska tillväxten och exporten, en nyckelfråga för länder med svagare ekonomier, såsom Portugal?
För det tredje: tänker de godkänna ett moratorium för avregleringarna, granska Lissabonstrategin och genomföra en djupgående undersökning av konsekvenserna av det som redan har genomförts inom olika ekonomiska och sociala sektorer, framför allt när det gäller sysselsättning, de tillhandahållna tjänsternas kvalitet och allmängiltighet samt graden av användarnas tillfredsställelse och när det gäller att utöka demokratiseringen av tjänsternas drift och ledning, utan att man bortser från problemen och bristerna i de flesta av utvidgningsländerna?
Om inte dessa åtgärder vidtas kommer det att bli omöjligt att genomföra en politik för att stimulera ekonomin och hålla efterfrågan uppe på kort och medellång sikt. Det som i stället behövs är en omvärdering av produktion och arbetsmarknad i syfte att främja den ekonomiska utvecklingen, sysselsättningen och den sociala sammanhållningen, grundad på en stadig ökning av nationella och gemensamma offentliga investeringar, framför allt inom basinfrastruktur, utbildning och yrkesutbildning, forskning och förnyelse, miljö och stödet för små och medelstora företag.
Detta är de prioriteringar som män och kvinnor i våra länder vill se att man tar itu med före valet till Europaparlamentet den 13 juni. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! I dag ställer sig alla som är för EU:s utvidgning och fördjupning, eller borde åtminstone ställa sig, en gemensam fråga: hur kan man hindra att det utvidgade EU kör fast, hur kan vi förhindra att det förvandlas till ett osäkerhetens gungfly. EU har alltid utgjort en källa till hopp för sina medborgare. Även regeringarna, som regelbundet misslyckas med att lösa problemen, pekar på EU som den plats där man kan finna lösningarna. Men i dag är människorna rädda för EU. Arbetslösheten stiger och människor oroas för att det kommer att bli värre efter utvidgningen. Medlemsstaterna, oavsett om de är små eller stora, kan inte hantera de här problemen på egen hand. Beslut måste fattas på EU-nivå för att främja en reell ekonomisk återhämtning och en faktisk ökning av sysselsättningsnivån. Samtidigt måste medlemsstaterna hitta ett effektivt svar på globaliseringen. Därför är det helt enkelt deras skyldighet att se till att en konstitution antas. Det är inte svårt att förklara för 14-åringar eller 70-åriga pensionärer att vi behöver en konstitution, så varför är det så svårt för våra regeringschefer att inse att denna konstitution måste införas i praktiken? 
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag kan instämma i Hans-Gert Poetterings inledande beröm till det irländska ordförandeskapet och de resultat som uppnåtts av en av EU:s mindre länder. Detta visar tydligt att det skulle vara ett misstag att sluta med systemet med ett roterande ordförandeskap.
Jag uppskattar också Enrique Barón Crespos citat av Victor Hugo: ”Framtiden tillhör de modiga!” Jag har ofta jämfört den europeiska integrationsprocessen med det epos i vilket den store portugisiske 1600-talspoeten Camões säger att vi seglar ”på hittills okända vatten”. Vi måste verkligen behålla denna öppna anda, detta mod och denna förmåga att ta risker.
Men vi måste också se till att fartyget inte seglar på grund. Vi måste se till att besättningen är välinformerad och inte gör myteri. Det är därför oroande att man meddelar att regeringskonferensen kan komma att avslutas snabbt efter en period av visst hemlighetsmakeri. Detta skulle kunna bli en livboj för dem som vill basera sin kampanj inför valet till Europaparlamentet på EU-skepticism, för allmänheten är knappast intresserad för närvarande och vi vet fortfarande inte exakt vad som bestämdes under den första fasen av regeringskonferensen under det italienska ordförandeskapet.
Många har talat om frågan om beslut med kvalificerad majoritet, men jag skulle vilja påminna er om att detta inte var den enda fråga som diskuterades. På bordet låg dessutom kommissionens sammansättning, frågan om unionens ordförandeskap, definitionen av vissa behörigheter, till exempel på området för fiske och marina resurser, den grundläggande principen om staternas lika värde, ett förtydligande av det precisa syftet när det gäller principen om gemenskapsrättens försteg framför nationell lagstiftning, öppenhet och insyn i rådets lagstiftande arbete och överläggningar, ingressen och den uttryckliga hänvisningen till vårt kristna arv och begränsning av flexibilitets- eller övergångsklausulerna. Agendan är med andra ord enorm och jag kan därför stödja och förstå synpunkterna från Portugals president, vars proeuropeiska känslor är välkända, när han för en vecka sedan krävde mer tid för att genomföra förhandlingarna om EU:s konstitution. Han kritiserade det faktum att saker och ting genomförs under press, begärde mer tid och bad oss koncentrera oss på de omedelbart förestående problemen, såsom Lissabonstrategin, utvidgningen och förhandlingarna om gemenskapens nya bidragsramar. 
Bonino (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är fullt medveten om betydelsen av denna diskussion om EU:s framtid. Men jag skulle vilja ta tillfället i akt och hänvisa till en nödsituation som ligger oss radikala ledamöter varmt om hjärtat, och som min kollega Olivier Dupuis har hungerstrejkat för i över 30 dagar. Vi anser att detta är ett nödläge för EU:s framtid, men något som dessvärre inte var ett nödläge i EU:s senaste historia. Herr rådsordförande, kommissionsledamöter, jag skulle än en gång vilja ta upp Tjetjenien. Denna diskussion är utan tvekan viktig för framtiden och för institutionerna, men om vi låter nuet passera utan att göra något, nutidens fasor, så kommer vi att förlora trovärdighet när vi vill konstruera en annorlunda framtid. Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar, som alla vet – men ingen reagerade – har de ryska myndigheterna, med hjälp av marionettregeringen i Tjetjenien, under de senaste veckorna organiserat en serie av cirka 30 arresteringar, som gällt släktingar till Umar Khambiev, den tjetjenske hälsoministern och den folkvalde presidenten Aslan Maskhadovs sändebud. Hans bror Magomed försvarsminister, överlämnade sig själv till de ryska myndigheterna för att undvika ytterligare blodsutgjutelse.
I dramatiska räder med början den 29 februari omringade dussintals maskerade och beväpnade män från den ryska armén och tjetjensk milis byarna, trängde in i husen, misshandlade, förolämpade och hotade att döda medlemmarna av Khambievs familj. De bortförde de medlemmar av Khambievs släkt som de lyckades hitta där. Inga nyheter finns därefter från dem. Sju hundra män kom i pansarfordon till Benoi, Khambievs födelseby, och efter att ha misshandlat invånarna och förstört allt de kunde förstöra, kidnappade de sju personer och krävde att Umar och Magomed skulle ge upp.
Herr rådsordförande, kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Det som nu sker i Europa – och parlamentet har upprepade gånger uttalat sig i frågan från humanitär och ibland även politisk synpunkt – måste utgöra en del av vår politiska nutid. Till och med den amerikanska administrationen har uttryckt bestörtning. I enlighet med Genèvekonventionen kräver vi att Röda korset skall få tillstånd att besöka Khambievs familjemedlemmar och försvarsministerns familjemedlemmar. Genèvekonventionen bör respekteras, herr talman. Vi kommer genast att rikta en fråga till rådet, men jag anser att det är vår plikt att åtminstone reagera på dessa metoder. Inte bara med radikalt icke-våld, utan även med en europeisk politisk närvaro och ett uppfyllande av Genèvekonventionen. Vi lyckades uppnå detta till och med för Saddam Hussein, som fick besök av Röda korset. Det skulle vara obegripligt om vi inte lyckades uppnå det även i detta fall. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är glad över att se kommissionär Neil Kinnock här, men var är kommissionär Romano Prodi? Vilka officiella göromål kan vara viktigare än debatten denna förmiddag? Det skulle vara bra om vi kunde få ett svar före debattens slut.
Låt mig börja med att välkomna de mått och steg som det irländska ordförandeskapet har vidtagit hittills för att nå samförstånd om utkastet till konstitutionellt fördrag. De senaste veckorna har ett antal positiva tecken antytt en ökad beredvillighet från medlemsstaternas sida att enas om en genomförbar kompromiss. Kvarstående meningsskiljaktigheter måste undanröjas på ett beslutsamt och systematiskt sätt för att bryta dödläget i återstående frågor.
Minister Dick Roche och, för den delen, premiärministern har mitt helhjärtade stöd i sin strävan att lösa den svåra uppgift som de står inför under månaderna fram till utvidgningen och valet till Europaparlamentet. Ett förenklat, enda fördrag kommer att göra EU med 25 länder mer begripligt för EU:s medborgare genom att tydligt fastställa EU:s och medlemsstaternas befogenheter. Det kommer att medföra reformer som effektiviserar EU:s arbete och även underlätta beslutsfattande i en utvidgad union.
Sist men inte minst kommer det även att bidra till att slå hål på de många myter som har växt fram. Den största av dessa myter är den om att utkastet till fördrag kommer att leda till skapandet av en så kallad superstat. En enhet som inte själv får ta ut skatter, inte får tillämpa budgetunderskott, inte har rätt att bygga upp en militärmakt och, viktigast av allt, inte får handla utanför de befogenheter som den tilldelats av medlemsstaterna, motsvarar inte bilden av en superstat ens i den vildaste fantasin. EU får bara använda högst 1,2 procent av sina medlemsstaters samlade BNP. Jämför detta med den enda superstaten i världen i dag – Förenta staterna –, vars federala regering använder 20 procent av BNP, så inser ni vilket struntprat denna anklagelse är.
Det konstitutionella fördraget är en frivillig överenskommelse mellan samtyckande regeringar vars nationella parlament i själva verket, enligt villkoren i fördraget, skulle ges en mer framträdande roll när det gäller granskning av kommissionens lagstiftningsförslag.
EU-projektets viktigaste verk hittills har varit att göra slut på förra århundradets rivalitet och fiendskap, som drev denna kontinent till två världskrig, vilka kostade 56 miljoner liv. Storbranden på Balkan nyligen belyser den latenta risken för förstörelse. Vi bör ha modet att använda vår erfarenhet och vår ställning i världen till att främja fred och stabilitet på den globala arenan och till att angripa problemen med fördrivning och terrorism vid källan, till exempel genom att bidra till att garantera en ekonomisk framtid för de miljontals unga människor som lever i Mellanöstern.
Jag skulle vilja fråga rådsordföranden hur långt man har kommit med att fullgöra åtagandena från Lissabon. Även detta står på regeringskonferensens dagordning, men allt vi har hört talas om hittills är Europeiska kommissionens handlingsplan för företagsamhet – som fick ett minst sagt ljumt mottagande och som anklagades för att sakna fokus och konkreta rekommendationer.
Jag skulle vilja avsluta med att säga till rådsordföranden att juryn har lämnat salen, att bollen är på hans planhalva och att han har vårt fulla stöd. 
Van den Berg (PSE ).
   – Herr talman! För andra gången på kort tid, efter det italienska ordförandeskapets misslyckande i december och under irländskt ledarskap, står regeringscheferna i dag inför ett val som är av avgörande betydelse för Europeiska unionens framtid. Europeiska rådet i Italien gjorde en slät figur när det inte lyckades befria sig från trångsynta nationella intressen och välja ett mer demokratiskt, effektivt och öppet Europa. Många undrar om rådet kommer att göra samma misstag igen.
Lyckligtvis har det irländska ordförandeskapet redan gjort en hel del arbete under de senaste månaderna. Det finns en vilja att nå en överenskommelse. Försiktigt börjar det röra på sig i EU. Jag skulle vilja råda det irländska ordförandeskapet att gå försiktigt fram, för ytterligare ett misslyckande skulle vara en katastrof för förtroendet hos de europeiska väljarna när de nu går till valurnorna i juni. Om regeringscheferna gör bort sig en gång till kommer det att bli omöjligt att övertyga de europeiska väljarna om EU:s betydelse.
Mot den bakgrunden är det bättre att vänta lite till än att inte ha någon konstitution alls. Jag vill här än en gång understryka att texten verkligen måste vara till nytta för EU. Låt oss inte producera ännu ett betydelselöst dokument, som hände vid sammanträdet med regeringscheferna i Nice 2000. Europeiska konventets utkast till konstitution var goda nyheter för Europa och dess medborgare. Det ger en mer demokratisk, begripligare och framför allt handlingskraftigare union. Därför måste vi hålla fast vid de förslagen så långt det går, utan att svika Europaparlamentets rättigheter och utan att tillgripa korridorpolitik och utan att förlora något i öppenhet.
Principen med en kommissionsledamot per land bör accepteras, försvarsavtalet från Neapel måste tillämpas, och EU:s sociala dimension måste förstärkas. Jag vill därför uppmana regeringscheferna att den här gången producera ett meningsfullt dokument, snarare än ett meningslöst. Om det inte blir någon konstitution, så kommer regeringscheferna att kasta ut EU i en kris, ytterligare utvidgning blir omöjlig och de ekonomiska problemen kommer att bli omöjliga att lösa. För dem och för EU är detta ett avgörande ögonblick. Det irländska ordförandeskapet arbetar på ett sätt som väcker stort förtroende i denna kammare och jag önskar dem all framgång. 
Caudron (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Dagens förberedande diskussion ger mig möjlighet att lämna ett sista bidrag till den nuvarande och framtida inriktningen för EU:s politik. För mig, som alltid varit Europavän, är detta en möjlighet att understryka att européerna nu har fått nog av ett EU som i första hand är ekonomiskt och finansiellt, ett EU som alltför ofta, för att skapa en fri marknad och konkurrens, offrar arbetstillfällen och bortser från de dagliga problem som allmänheten står inför. Så i dag sällar jag mig till dem, till folket, och påminner om den dröm som EU:s grundande fäder hade, drömmen att bygga ett Europa av fred, kultur, mångfald, social säkerhet och ett medborgarskap i frihet och demokrati.
Efter femtio år är det EU som vi nu lever i sannerligen ekonomiskt starkt – för vissa – men det har varken hjärta eller livsnerv, det tror inte på något och det är alltför fullt av orättvisor. Vi har vad som kallas ett vårmöte, vi står på tröskeln till utvidgningen, en ny regeringskonferens skall genomföras, och budgeten är mycket knapp, men jag vill ändå tro att det fortfarande finns en chans att lägga ut en ny kurs.
Efter att först ha varit en tämligen euforisk europé, och sedan jag nu, efter 15 år i Europaparlamentet, har blivit en mer realistisk, mer kritisk, för att inte säga obekväm, europé, skulle jag vilja använda mina två minuter till att ropa ”Se upp! Varning!” Om det tog 50 år att bygga upp den europeiska union som vi har nu, så finns det i dag en icke försumbar risk att vi en dag får se strukturen implodera på grund av bristen på allmänt stöd eller frånvaron av en ambitiös vision för samhället, på grund av misslyckandet när det gäller att prioritera jobben, respektera nationella och regionala skillnader och bristen på äkta solidaritet. Det är de rikaste, inte de fattigaste, som måste betala för de mest missgynnade. En europeisk konstitution är inget mål i sig. Den är meningslös om den inte uppfyller vanligt folks förväntningar, och i dag har jag påmint er om vilka – enligt min mening – deras viktigaste förväntningar är. 
Nogueira Román (Verts/ALE ).
   – Era ord, herr rådsordförande, och det som kommissionens vice ordförande sade, fick mig att tror att Irland känner sig förmöget att ingå ett avtal om den konstitution som lagts fram av konventet. Vi kommer att bli mycket glada om Irland lyckas uppnå detta, inte bara eftersom Irland är ett keltiskt land som mitt eget, Galicien, utan också eftersom detta än en gång skulle visa att detta är ett av unionens stora proeuropeiska länder. Som ledamot för en av Europas statslösa nationer, och en nation som inte ens erkänns som sådan, har jag invändningar mot denna konstitution. Där finns bristerna i sammanhållningspolitiken och svagheten i de ståndpunkter vi har antagit om vår roll när det gäller att bevara freden i världen. Jag tror emellertid på den väg som Europeiska unionen har slagit in på historiskt sett, och som entydigt stöder mångfald med solidaritet, till skillnad från den enhetliga strategi som intagits av de jakobinska stater som i dag dominerar den stat som jag är medborgare i.
Det skulle var mycket lämpligt, herr rådsordförande, om detta parlament gjorde ett formellt uttalande till stöd för konstitutionen under det irländska ordförandeskapet.
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Herr talman! Även om fred, demokrati, frihet och social rättvisa borde vara hörnstenar i det europeiska bygget – vad tror rådet på? Vad företräder kommissionen? Vad har vi uppnått här i Europaparlamentet? Inte så mycket. Vi har fortfarande fred – om vi bortser från de senaste utbrotten av inbördeskrig. Vi har gjort få framsteg när det gäller demokrati. Jag anser att det finns ett enormt problem med unionens legitimitet, och det som har hänt under de senaste månaderna verkar tyda på ett fortsatt sönderfall snarare än integration.
Detta är farligt, men jag behöver knappast säga att det dessutom är farligt för oss att gömma oss bakom illusionen att vi i Europaparlamentet är de fria rösterna i den institutionella strukturen. Vi borde veta bättre, för vi såg, när Nice diskuterades, hur partiledarna smickrade och trixade med vad som borde vara Europaparlamentets fria ledamöter. Här i kammaren drabbas vi också med jämna mellanrum av att de stalinistiska instinkterna i socialistgruppen, som ofta tar sig friheten att kalla sig socialdemokratisk, leder till upprepade låsningar. Detta måste vi ändra på, inte bara här i parlamentet, utan också på andra håll, och framför allt i rådet. Det kan inte finnas någon demokrati utan öppenhet. 
Raschhofer (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Den nuvarande situationen, efter misslyckandet vid toppmötet i Bryssel, är ganska skrattretande. I den konstitutionella debatten framhöll Tyskland och Frankrike behovet av att flytta fram positionerna i Europa, samtidigt som det är just de som hela tiden har struntat i de gemensamma grundreglerna.
Effekterna av ett sådant beteende är enligt min mening ödesdigra. När Jacques Chirac talar om ett framskjutet garde och beskriver idén med ett Europa i två hastigheter, så är inte det i sig en katastrof. Schengenavtalet och euron har redan etablerat principen om olika hastigheter. Den verkliga tragedin är att spänningar har uppkommit. Detta kommer inte att hjälpa EU att utvecklas.
Framtidsutsikterna för förslaget till konstitution har inte blivit bättre. Förhandlingarna om EU:s budget kan mycket väl komma att innebära någon form av hot om en koppling mellan konstitutionen och de ekonomiska ramarna. Jag kan bara rekommendera vaksamhet.
Substansen i utkastet till konstitution är en blandning av bra idéer som skulle medföra framsteg och, dessvärre, diskutabla inslag såsom inbyggda behörighetskonflikter som blir oundvikliga till exempel på området för utrikespolitik mellan EU:s framtida utrikesminister och rådets ordförande.
Det börjar bli hög tid för EU att förbereda sig för en större gemenskap. Det luktar enligt min mening fanatism att förbjuda stats- och regeringscheferna att diskutera konstitutionella frågor. Jag vägrar behandla dessa regeringschefer som om de vore Europas upproriska rebeller. Samtidigt får dessa ledare inte glömma att de sände företrädare till konventet. Jag vädjar om politisk pragmatism. Det som redan har uppnåtts måste skyddas. Det är dags för EU att förbereda sig. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vad säger våra medborgare till oss när vi träffar dem för att diskutera Europa? Vad frågar de om? I första hand frågar de om Europeiska unionens roll. Vad gör den? Hur leds den och av vem? Det de begär av oss är tydlighet i beslutsfattandet, precision och begriplighet i uppdelningen av behörigheter. Samtidigt som de vill komma närmare Europeiska unionen och dess aktörer vill de också att Europeiska unionen skall komma närmare dem och intressera sig mer för deras framtid.
Konventet har gjort mer än att bara beskriva konturerna av det nya EU. Genom att specificera dess behörigheter och sätta namn på besluten har det format Europeiska unionen. Det har skapat de viktiga kopplingar som kommer att medge att den politiska planen gör framsteg. Jag menar att det bör sägas, och upprepas, att det utkast till konstitution som producerades av konventet under den före detta franske presidenten Giscard d'Estaing är bra. Det som gör förslaget till den bästa av kompromisser är att det, snarare än att syfta till att kombinera nationella institutioner, innebär en helt ny struktur, som skapar större effektivitet och klarhet och som ligger i linje med moderna idéer.
Jag tycker att det är beklagligt att navelskådande, individuella intressen, nationernas egenintressen triumferade i december förra året. Vilken plats har den europeiska allmänheten i denna maskerad? Framför allt är regeringskonferenserna, som kammaren sade, något som hör det förflutna till. Konventet, en ny typ av institution, var ett vågspel som lyckades, och som även visade att den mellanstatliga metoden inte längre passar dagens krav på EU. Regeringskonferensens arbetssätt återspeglar en förlegad ambition som inte lämnar något utrymme för genuint europeiska planer, de planer som ger oss hopp om framtiden.
EU förändras inför våra ögon. Diskussionerna mellan å ena sidan dem som föredrar en mellanstatlig strategi och å andra sidan dem som förespråkar federalism, har ingen förankring i EU:s verklighet. Förslaget till konstitution är ett uttryck för realism och modernt tänkande just eftersom det överbryggar klyftorna från det förflutna som i dag förhindrar oss från att driva EU-projektet framåt. Det ger Europas medborgare större makt. Låt mig avsluta genom att säga att vår kammare kommer att reagera på denna blockering genom att stå fast, genom att se till att vi får en modern konstitution, som gör det möjligt för EU att handla och som gör EU synligare och mer trovärdigt. Jag önskar det irländska ordförandeskapet all framgång. 
Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman! Ett enat Europa som består av 25, 27 eller 30 stater kommer inte att kunna fungera med ett institutionellt system som skapats för en union med 6 eller 15 medlemsstater. Om vi misslyckas när det gäller att anta konstitutionsfördraget riskerar vi i bästa fall ett hämmat, svagt EU, som inte kan agera i politiska termer och som inte kan spela en huvudroll på den internationella scenen. I värsta fall riskerar vi en politisk kollaps för unionen, vilket skulle vara ett farligt steg tillbaka när det gäller de betydande framsteg som gjorts under senare år. Därför är jag övertygad om att den irländska regeringens åtgärder, diskreta men effektiva, bör få stöd. Vi måste vara snabba och underteckna fördraget före valet till Europaparlamentet, men vi måste också göra allt på rätt sätt, vilket Giscard d'Estaing sade i går till utskottet för konstitutionella frågor. Kort sagt, vi kan inte acceptera en urvattnad kompromiss som sätter käppar i hjulet för det viktiga arbete som konventet har utfört.
Det är rätt att återuppta processen på grundval av de resultat som uppnåddes av det italienska ordförandeskapet som under alla omständigheter lyckades samla samtliga länder kring 90 procent av den föreslagna texten. Nu måste vi göra ytterligare ansträngningar för att klara de hinder som i första hand gäller beslut med kvalificerad majoritet. Frågan är emellertid inte bara formell eller teknisk. Det riktiga problem vi behöver lösa är själviskheten på vissa håll, något som vi under alla omständigheter måste ta itu med. Vi måste diskutera detta, men om vi vill att Europa skall bli politiskt starkt och leda fredsinitiativet, så måste vi ta itu med denna egoism.
En slutkommentar, herr rådsordförande: vi får inte glömma att ta med en hänvisning till Europas judisk-kristna rötter i ingressen. Vi kan inte tänka oss att bygga ett stort hus för 500 miljoner medborgare och glömma bort den grund som vårt gemensamma hem måste vila på. 
Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, ärade kommissionärer, mina damer och herrar! Tillåt mig att fortsätta där Tajani slutade. I går, herr rådsordförande, överlämnade jag till er över 10 000 namnteckningar från personer i min valkrets som kräver att en hänvisning till Europas kristna arv skall tas med i ingressen till fördraget. Uppriktigt sagt så kommer alla byggnader som inte vilar på en stark grund förr eller senare att kollapsa. Vi får inte bygga EU på lösan sand, utan på den gemensamma grund som inbegriper vår kontinents arv. Personerna i min valkrets har stort förtroende för det irländska ordförandeskapet och de litar på att ni skall kunna lägga fram förslag som innebär att en sådan hänvisning tas med i ingressen.
Låt mig också säga ett par ord om Europeiska unionens konkurrenskraft, eftersom det är ett ämne som kommer att behandlas särskilt under toppmötet i vår, och jag vill rikta min vädjan till framför allt kommissionen. Det räcker inte att organisera ett toppmöte om konkurrenskraft en gång om året och sedan anse att frågan är utagerad, när vi under hela året dränks av förslag som skulle göra Europa mindre konkurrenskraftigt, vilket lagstiftnings- och policyförslaget om kemikalier bara är ett exempel på. Förslaget kommer att avindustrialisera Europeiska unionen. Kommissionen kan inte sväva i okunnighet om det. Dra tillbaka förslaget, så kommer ni att bidra till ett konkurrenskraftigare Europa. Samma sak gäller reklambegränsningarna. Jag skulle kunna nämna flera andra direktiv. Det jag vill föreslå är att kommissionen förklarar sin vilja att dra tillbaka de tio sämsta förslagen till direktiv. Det skulle kraftigt förstärka Europeiska unionens konkurrenskraft.
Jag skulle också vilja ta upp en annan punkt, nämligen att medlemsstaterna måste uppfylla de åtaganden de gör. Jag kommer själv från ett land vars regering, trots att man i flera år har talat om för den vad som måste göras, inte har gjort något under flera år för att avreglera arbetsmarknaden och skapa en konkurrenskraftigare ekonomi. Detta är också platsen att diskutera olika sätt att utöva en striktare kontroll för att tillse att medlemsstaterna faktiskt uppfyller sina skyldigheter. På så sätt skall vi uppnå tillväxt och sysselsättning i hela Europa. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig säga när det gäller konstitutionen att jag stöder allt som Johannes Voggenhuber och Elmar Brok sade i sina inlägg. De som vill backa från det utkast som konventet utarbetat avfärdar sina egna företrädare och visar förakt för ledamöterna i de nationella parlamenten och därmed för människor i sina egna hemländer.
Totalt 84 av konventets 105 ledamöter var företrädare för de nationella parlamenten och regeringscheferna: detta visar på nytt hur nära medlemsstaterna är engagerade i Europeiska unionens samråds- och beslutsförfarande. Vi vill ha den här konstitutionen, vi behöver den, och vi kräver att man kommer fram till att avtal före den 1 maj.
Låt mig så gå vidare till en annan punkt, nämligen Lissabon, och säga att Lissabonstrategin är programmet för tillämpning av den europeiska modellen för en miljömässigt och socialt ansvarsfull marknadsekonomi. Det enda syftet med vårtoppmötet är inte att varje år kraftfullt framhålla att Lissabondeklarationen fortfarande gäller, trots bristen på engagemang och politisk vilja att tillämpa dess bestämmelser. Detta engagemang och denna vilja saknas bland de nationella regeringarna, som är försedda med de nödvändiga instrumenten, men det saknas också hos kommissionen, vars förberedelser inför och övervakning av vårtoppmötet har varit allt från hafsigt till otillfredsställande. Toppmötet får inte förfalla till en diskussionsklubb. Det måste ge klara besked på människors frågor om tillväxt och sysselsättning samt om social sammanhållning.
Av den anledningen kräver jag en konkret förnyelse- och investeringspakt för att främja konkurrenskraft, tillväxt och social sammanhållning. Denna pakt bör föreskriva exakt vem som skall vidta vilka åtgärder och uppnå vilka mål samt när detta skall göras.
Jag förväntar mig att kommissionen skall utarbeta denna pakt, tillsammans med de antagna projekten, och lägga den till grund för den policy som ligger bakom dess ekonomiska planering. Vi behöver en offentlig diskussion, en offentlig debatt, om graden av uppfyllande av denna förnyelse- och investeringspakt, motsvarande diskussionen om uppfyllandet av stabilitets- och tillväxtpakten. Ett misslyckande när det gäller att uppfylla kraven i stabilitets- och tillväxtpakten blockerar ansträngningarna att nå målen från Lissabon, och de länder som inte klarar stabilitetspaktens mål – Frankrike och Tyskland, tillsammans med Belgien – är också de länder som ligger sämst till när det gäller att införa direktiven om den inre marknaden i den nationella lagstiftningen. Så låt oss inte ställa den ene mot den andre, utan snarare göra det som måste göras. 
Sudre (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Låt mig gratulera det irländska ordförandeskapet till arbetet för att i en regeringskonferens ta upp den tråd som klipptes av i december på grund av bristen på genuin politisk vilja att genomföra en institutionell reformering av EU, trots att detta är av avgörande betydelse för att EU skall fungera bra under de kommande åren.
Som företrädare för den franska delegationen i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, och tillsammans med den överväldigande majoriteten av mina kolleger i kammaren, som ni redan har hört, vill jag be det kommande toppmötet i Bryssel visa politisk beslutsamhet när det gäller att lösa problem som, även om de är viktiga, ändå kommer i andra hand jämfört med vad som verkligen står på spel: att se till att enandet av vår kontinent blir en politisk, ekonomisk och social triumf. Det är av absolut vital betydelse att det utkast till konstitution som lagts fram av konventet, vars fantastiska succé vi inser i dag i ljuset av de svårigheter som regeringskonferensen hade med det, antas snarast. Detta är vårt budskap till det irländska ordförandeskapet.
Lissabonmålen, som är ambitiösa men realistiska, innebär med nödvändighet att man inför proaktiva politiska program som gör det möjligt för oss att konkurrera med våra handelspartner, först och främst Förenta staterna och Japan, på de strategiska områdena forskning och utveckling, utbildning och livslångt lärande. Låt oss därför genomföra dessa nödvändiga reformer och lägga bakom oss våra fruktlösa tvister för att göra EU till en framgång på alla fronter.
EU:s medborgare kommer att kallas till valurnorna i juni för att välja sina företrädare och de förväntar sig mer av Europeiska unionen än vad som ofta sägs. De litar på att vi skall göra det möjligt för dem att leva harmoniskt bortom de egna gränserna, arbeta fritt och så mycket de vill, och att vi skall skydda dem från att dränkas i blanketter och meningslösa skatter.
Även om vårens Europeiska råd sannerligen inte utgör kulmen på den europeiska historien, så skulle det mycket väl kunna bli en viktig milstolpe på vägen mot ett skyndsamt antagande av en konstitution och när vi nu fortsätter i riktning mot att utarbeta de ekonomiska och handelsmässiga ramar som är av avgörande betydelse om vi äntligen skall kunna skapa tillväxt i EU. 
Matikainen-Kallström (PPE-DE ).
   – Herr talman! När vi nu skall försöka hitta lösningar på EU:s institutionella reformer och de problem som har uppkommit på grund av regeringskonferensens misslyckande, så måste vi fokusera på den inre marknaden och bibehålla och förbättra vår ekonomiska konkurrenskraft. Tillämpningen av den lagstiftning som gäller för den inre marknaden på nationell nivå är en absolut förutsättning för att vi skall uppnå Lissabonmålen. Ett ökat underskott när det gäller tillämpningen kommer att leda till att EU:s marknader splittras, vilket undergräver förtroendet för den inre marknaden. Vi kan inte bara anklaga medlemsstaterna för passivitet när det gäller att tillämpa Lissabonmålen. Arbetet i konkurrensrådet måste bli effektivare och det måste komma tillbaka till den grundläggande frågan: vilken effekt kommer varje enskilt lagförslag att få för EU:s konkurrenskraft? Det är också dags för en rejäl vårstädning inom kommissionen. För närvarande är kommissionsledamöterna mycket splittrade när det gäller några av deras direktiv. Förslaget till kemikalielagstiftning är ett bra exempel på detta. EU:s konkurrenskraft kommer inte att förbättras med lagar som dessa. Tvärtom, den kommer att allvarligt äventyras. Nästa höst skall en konkurrensrådgivande kommissionär tillsättas i kommissionen. Hans uppgift blir att genomföra Lissabonmålen och samordna och harmonisera det arbete som utförs av kommissionsledamöterna med ansvar för industri, miljö och sysselsättning. Konkurrenskraft och ett sunt Europa är inte en utopi. Det behövs inga nya magiska underkurer. Medicinen finns: den upptäcktes på våren 2000 i Lissabon. Länderna behöver bara göra det de sade att de skulle göra. 
Evans, Jonathan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill uttrycka min beundran för vad jag tycker var ett stilfullt och ganska utmanande tal av Dick Roche om huruvida det verkligen har gjorts betydande framsteg i regeringskonferensens frågor. Vi har läst att de spanska och polska regeringarna kanske kommer att ändra sina ståndpunkter, och liknande uppgifter har framförts i fråga om den tyska regeringen. I den brittiska pressen sägs nu att Tony Blair och Silvio Berlusconi skriver gemensamma brev tillsammans – det finns vänskap för er! –, och vi hör nu att Tony Blair skall resa till Dublin i morgon för samtal med premiärministern. Som Giorgio Napoletano sade tidigare i debatten är allt detta mycket frustrerande och oklart för dem av oss som står utanför.
Allt detta understryker vikten av att upprepa kravet på demokratisk legitimitet, något som vice ordförande Neil Kinnock medgav i sitt tal. Jag anser att sådan kan uppnås genom en folkomröstning. Enrique Barón Crespo berättade för oss att 51 procent av de brittiska medborgarna vill ha denna konstitution. Jag tvivlar kanske på det, men till skillnad från hans bundsförvanter i Labour skulle jag gladligen låta saken prövas i en folkomröstning. Jag kan tala om för er, herr talman, att mer än 80 procent av människorna i mitt hemland är för. 
Bodrato (PPE-DE ).
   – Herr talman! Bland de olika frågor som tagits upp på agendan inför det kommande rådet finns Lissabonstrategin, unionens budgetberäkningar och återupptagandet av den konstitutionella processen. Jag tänker begränsa mina kommentarer till den senare frågan, eftersom jag anser att den är av avgörande betydelse.
Europaparlamentet har varit en stöttepelare i den federalistiska politiken, vilket erkändes av rådets ordförande, vars försiktighet och envishet vi välkomnar även i dag. Vi instämmer också i hans oro: tiden verkar inte för det konstitutionella fördraget. Vi står i själva verket vid en historisk vändpunkt, inte bara därför att återföreningen av Europa gör ett konstitutionellt fördrag såväl svårare som mer nödvändigt, utan också därför att nästa parlament kommer att innebära ett betydande generationsskifte i de parlamentariska grupper som skapade Europeiska gemenskapen. Europas framtid skulle hotas av en låsning i regeringskonferensen. Ett nytt misslyckande, i stället för att komma till rätta med det demokratiska underskottet, skulle öka risken för en demokrati utan väljare, som hotas av populism. Ett misslyckande skulle också vara en negativ signal när det gäller syftet att göra den europeiska ekonomin konkurrenskraftigare, eftersom det målet kräver större ekonomisk integrering, bättre social sammanhållning och mer demokratisk insyn. Men trots allt håller vi med Kinnock: hellre ingen konstitution alls än ett fördrag som inte lever upp till konventets förslag. Vi vill därför uppmana rådet att åter fatta beslut som tänder entusiasmen för ett mer demokratiskt Europa, enat i sin mångfald och förmöget att bedriva en gemensam utrikes- och försvarspolitik. 
Roche,
   . – Herr talman! Jag vill tacka alla de ledamöter som har bidragit till debatten.
Jag skall börja med Lissabonstrategin. Större delen av debatten har handlat om regeringskonferensen, och jag skall återkomma till den. Graham Watson gjorde en mycket intressant koppling mellan EU:s framtidsutsikter och den nya konstitutionen. Han menade att vi här bör arbeta parallellt. Han har rätt. Graham Watson och Gerard Collins var också mycket tydliga i fråga om vikten av Lissabonstrategin och behovet av att sätta Lissabonmålen i förgrunden. Återigen, de har rätt. Margie Sudre har just sagt något mycket intressant om strategins betydelse när det gäller framtiden.
Europeiska rådets vårmöte och Lissabonstrategin är centrala prioriteringar för det irländska ordförandeskapet, och vi ser fram emot en framgångsrik och fokuserad debatt om de vitala frågorna om unionens framtida ekonomiska, sociala och miljömässiga utveckling. Det är intressant att många av de centrala frågor som har tagits upp under debatten är sådana som återfinns i vårt program och som vi beslutat oss för att fokusera på. Vår strategi när det gäller Lissabondiskussionen har varit att begränsa antalet områden och att fokusera på dessa i avsikt att göra framsteg.
Jag tycker att alla de kommentarer som har gjorts om regeringskonferensen och det konstitutionella fördraget är spännande. Åsikterna hos den klara och överväldigande majoriteten här i kammaren bekräftar för mig den föreliggande uppgiftens angelägenhet. Andrew Nicholas Duff hade vänligheten att fästa min uppmärksamhet på ett förslag som utarbetas för antagande av kammaren. Som Enrique Barón Crespo påminde oss om visade Eurobarometerundersökningen nyligen att människorna i EU vill ha ett konstitutionellt fördrag. Det är en mycket betydelsefull undersökning. Jag noterar att det finns variationer i stödet för det konstitutionella fördraget, men det faktum att människorna vill ha ett konstitutionellt fördrag är något som bör väga tungt i alla våra överväganden.
Min goda vän och ledamotskollega i konventet, Johannes Voggenhuber, kan lita på att jag väl kommer ihåg den dag i konventet när vi klirrade i glasen, lyssnade till Hymn till glädjen och alla skrev våra namn på ett mycket stort vykort. Jag måste säga att jag inte känner igen den ganska negativa beskrivningen av konstitutionen av en annan god vän, Jens-Peter Bonde. Jag håller med Avril Doyle, som var mycket närmare sanningen, om att denna konstitution sannerligen inte banar väg för någon superstat.
Som jag redan nämnt har jag i dag inte möjlighet att gå djupare in på frågorna. Jag har full förståelse för ledamöternas frustration. Ledamöterna har dock lika full förståelse för att förhandlingarna är inne i ett skede i vilket det är omöjligt att vara mer detaljerad än vad vi har varit. Vi har inlett förtroliga diskussioner med medlemsstaterna. Vi har full förståelse för att människor tillhör olika stater och har olika åsikter. Ordförandeskapets uppgift är att skapa ett rum där människor kan träffas för att förhandla och sammanjämka dessa åsikter.
Jag har därför full förståelse för frustrationen över avsaknaden av fler detaljer och skulle även vilja bekräfta att ordförandeskapet är angeläget om att gripa varje tillfälle som erbjuds. Vi noterar att det har skett attitydförändringar den senaste tiden. Hans-Gert Poetterings analys, till exempel, var mycket intressant, och han har helt rätt i att det är av yttersta vikt att hålla farten uppe. Det skulle vara en katastrof om denna fart gick förlorad.
Elmar Brok hade också rätt. Alla säger nu att de vill ha en konstitution, men en av frustrationerna med att inneha ordförandeskapet är att alla säger att de vill nå framgång men att detta alltid villkoras av ett ”men”. Även Margrietus van den Berg sade en mycket intressant sak. Han sade att ordförandeskapet måste komma ihåg att en andra misslyckad sammankomst skulle vara en katastrof. Han har helt rätt, och vi måste balansera alla dessa frågor när vi går framåt.
Ett antal ledamöter – särskilt Giorgio Napoletano – har tagit upp detta med detaljerna. Han har vid mer en ett tillfälle talat med mig om de kvarstående frågorna.
På den institutionella sidan finns det uppenbara frågor att lösa, däribland frågorna om representation i parlamentet, omröstning i rådet och kommissionens sammansättning, samtidigt som detaljerade förslag har lagts fram om EU:s utrikesminister och ordförandeskapet i rådets konstellationer. På den icke-institutionella sidan finns det olika angreppssätt när det gäller frågan om omfattningen av omröstning med kvalificerad majoritet i rådet. Inget av detta är nytt, men dessa är frågorna. Vi måste finna en övergripande balans för att nå enighet.
Låt mig gå in mer bestämt på några av spörsmålen. Som svar på en rad förfrågningar rörande rösträttsfrågan har ordförandeskapets åsikt om detta gjorts fullständigt klar. Premiärministern har sagt att en lösning grundad på dubbel majoritet är den som med störst sannolikhet samlar allmänt samförstånd. I själva verket är det tydligt att det är så beslutet om rösträtt kommer att se ut. Det finns fortfarande olika åsikter om hur den dubbla majoriteten skall beräknas. Det är dock intressant och spännande – och ett antal ledamöter har berört detta – att vi nu faktiskt talar om ett system med dubbel majoritet.
När det gäller kommissionen råder det samsyn om att vi behöver en stark och effektiv kommission. Det finns även ett behov av att finna en lämplig balans mellan likställdhet, de lika tungt vägande kraven på att kommissionen skall vara effektiv och ha något slags representativ åsikt. Varje överenskommelse måste beakta alla dessa överväganden, och det kommer inte att bli svårt att överbrygga alla de olika kraven.
Enrique Barón Crespo och ett antal andra talare nämnde även frågan om budgeten. När det gäller budgeten tror jag att det balanserade synsättet är det som med störst sannolikhet leder till enighet. Det italienska ordförandeskapet lade i december fram ett förslag vilket byggde på det förslag som framlagts av konventet och på de diskussioner det hade fört med partner i regeringskonferensen. Vi har utforskat saken ytterligare i den senaste tidens överläggningar, däribland med parlamentet, och det råder samförstånd om att budgetförfaranden måste respektera den övergripande institutionella balansen.
Slutligen har jag verkligen uppskattat dagens debatt. Jag måste säga att jag har livats upp av den, och jag är mycket tacksam mot ledamöterna för deras positiva ord och uppmuntran. Ledamöter som har talat med mig på tu man hand känner till mitt särskilda engagemang i detta hänseende, liksom de känner till det irländska ordförandeskapets ambition att göra framsteg, om framsteg kan göras. Jag har mycket noga noterat det som sagts. Jag ser verkligen fram emot ett lyckosamt utfall av Europeiska rådets möte den 25–26 mars.
Kommissionär Neil Kinnock sade att regeringskonferensen är steg ett. Ett antal andra talare var också inne på detta. Det stämmer. Steg ett är enighet bland medlemsstaternas regeringar, och nästa steg blir att gå vidare till de olika och mångskiftande ratificeringsprocesserna. Detta leder mig tillbaka till det jag sade i min inledning: dröjsmål kommer inte att främja ratificeringsprocessen. Jag skulle vilja upprepa det. Tiden är inte på vår sida, vi måste nå enighet i denna sak, så snabbt det är möjligt att göra det, och det irländska ordförandeskapet är angeläget om att så sker.
Kinnock, Neil,
   .  Herr talman! Jag vill tillägga några saker till Dick Roches kommentarer i vad som har varit en mycket intressant debatt.
Kanske är det lämpligast att jag börjar med att tacka Elmar Brok för att han har påmint kammaren om den grundläggande realiteten att de hälsosamma skiljelinjerna i det moderna Europa löper genom frågor och – tvärtemot vad som framställs i vissa delar av politiken och medierna – inte mellan stora och små. Detta är något grundläggande, och att inse det betyder att inse att det är stora, medelstora och små länders rättvisa integrering och representativa rättigheter som gör detta till en union och som gör unionen till en stabil 50-årig framgång under utveckling, efter århundraden av storslagen diplomati av storslagna regeringar som gång på gång slutade i fruktansvärd sorg och förfärliga krig. Vid ett tillfälle som detta är det lika bra att påminna oss själva om dessa grunder, som Elmar Brok gjorde.
För det andra gjordes intressanta hänvisningar till Lissabonstrategin, som, det skall vi komma ihåg, medlemsstaterna enhälligt enades om i avsikt att skapa världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi senast 2010. Det kan aldrig ha funnits en mer uppriktig ambition. Det var intressant att lyssna till vad Francis Wurtz, Gerard Collins, Markus Ferber, Othmar Karas och Avril Doyle hade att säga i frågan. Eftersom vi alla verkar för att stödja Lissabonstrategin – kanhända med olika grad av entusiasm – vill jag betona att framgång med att åstadkomma en sådan kunskapsbaserad, dynamisk och konkurrenskraftig ekonomi inte kommer att främjas av tveksamhet när det gäller den inre marknadens vidareutveckling, av falska besparingar med minskade investeringar i den offentliga och privata sektorn eller av ett tak på budgetplanen som hämmar Europeiska unionens satsningar på forskning och utveckling, regional utveckling och åtgärder för att bekämpa fattigdom och underutveckling runtom i världen.
Jag skulle helt kort vilja kommentera det som Hans-Gert Poettering och Enrique Barón Crespo sade – båda med en viss gentlemannamässig elegans – om det faktum att det skulle vara klokt att i framtiden ta hänsyn till resultatet av valet till Europaparlamentet vid nomineringen av kommissionens ordförande. Ingen seriös demokrat kan vända ryggen åt en sådan tanke, men det är likväl nödvändigt att vara försiktig, för om man någonsin gav intryck av att det låg partipolitiska skäl bakom utnämningen, skulle detta eka under fem års tid i parlamentet, i kommissionen, i rådet och mer allmänt. Följderna skulle bli söndrande, destabiliserande och ogynnsamma för unionen. Varken verklig demokratisk ansvarighet eller legitimitet skulle tjänas av en sådan utsikt, och jag är säker på att ingen som förordar att vederbörlig hänsyn skall tas till valresultatet på något sätt förordar att kommissionsordförandens partipolitiska tillhörighet skall bestämmas i förväg.
Jag skulle vilja nämna vad jag anser är debattens kuriositet: ett yttrande av Jens-Peter Bonde, som uppmanade ordförandeskapet att använda Europeiska rådets möte i Bryssel till att kräva en process för nationellt beslutsfattande om konstitutionen. Det var ganska paradoxalt för att komma från en ledamot som jag betraktar som en evangelist för europeisk fragmentering, särskilt eftersom det, om det råd han gav följdes, skulle utgöra den mest omfattande överordnande centraliseringsåtgärden i unionens historia. Jag är säker på att han ursäktar mig om jag, som en stor vän av subsidiaritet, säger att jag inte för första gången måste uttala mig emot hans förslag.
En sista sak, som jag inte kan motstå att ta upp – Jonathan Evans blir knappast överraskad av detta. Jag medgav inte på något sätt att det behövs demokratisk legitimitet. Det är faktiskt – vilket jag är säker på att Jonathan Evans kan tillstå – en av mina grundläggande trossatser. Även om jag anlägger en fullständigt opartisk syn på interna brittiska angelägenheter, såsom anstår en kommissionär, skiljer sig min åsikt något från hans i frågan om en folkomröstning om konstitutionen, och det av ett grundläggande och uppenbart skäl. Såvitt jag vet äger folkomröstningar i Förenade kungariket rum när ett förslag läggs fram om en förändring av styrelsesystemet, antingen det gäller självstyre eller ett beslut att ha valda borgmästare, eller i samband med ett antal jämförbara frågor. Den föreslagna konstitutionen förändrar inte styrelsesystemet i Förenade kungariket. Jag påminner också om att det enda tidigare exemplet på att det parti för vilket Jonathan Evans är en aktad företrädare har verkat för en folkomröstning var i den brännande frågan om söndagsöppet på pubar i Wales. För Jonathan Evans och mig är detta en väsentlig fråga om demokratiska rättigheter och god samhällsstyrning, men den går inte att jämföra med konstitutionen för Europa.
Talmannen.
   – Jag tackar kommissionären för denna fullständigt opartiska syn, som jag är säker på att han hade även i frågan om att öppna pubar i Wales på söndagar! 
Doyle (PPE-DE ),
   – Herr talman! På samma gång som jag välkomnar kommissionär Neil Kinnock till kammaren begär jag vördsamt en fullödig förklaring till kommissionär Romano Prodis frånvaro från kammaren denna förmiddag. 
Kinnock, Neil,
   . – Herr talman! Med all aktning för kammaren sade jag tidigare i dag att tjänsteförpliktelser hindrade Romano Prodi från att vara här denna förmiddag. Han medverkar entusiastiskt i kammarens viktiga verksamhet, vilket jag är säker på att alla här skulle medge, och jag tycker att det räcker med att kommissionens ordförande rättmätigt och ärligt säger att han har göromål i tjänsten som, på grund av tidsschemat, måste gå före även dagens arbete här i kammaren. Jag hoppas att kammaren godtar denna förklaring utan att jag behöver läsa högt ur ordförandens kalender. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit fyra resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
- ett betänkande (A5-0111/2004) av Elmar Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Europeiska kommissionens omfattande uppföljningsrapport om hur långt förberedelserna inför EU-medlemskapet kommit i Cypern, Estland, Lettland, Litauen, Malta, Polen, Slovakien, Slovenien, Tjeckien och Ungern (KOM(2003) 675 – C5-0532/2003 – 2003/2201(INI))
- ett betänkande (A5-0105/2004) av Geoffrey Van Orden för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Bulgariens framsteg på vägen mot anslutning (KOM(2003) 676 – C5-0533/2003 – 2003/2202(INI))
och
- ett betänkande (A5-0103/2004) av Baroness Nicholson of Winterbourne för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Rumäniens framsteg på vägen mot anslutning (KOM(2003) 676 – C5-0534/2003 – 2003/2203(INI)). 
Brok (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag tror det i det här läget, bara ett par veckor före den 1 maj, det datum som bestämts för Europeiska unionens utvidgning, är rätt att säga att samtliga tio anslutningsländer har gjort massiva insatser under det gångna decenniet för att förbereda sig för den dagen. De har ansträngt sig betydligt mer – med djupgående konsekvenser för deras respektive folk – än vi har gjort i Europeiska unionen när det gäller att förbereda utvidgningen, vilket den tidigare diskussionen har visat. Jag hoppas att Cypernfrågan också kan lösas i tid så att vi kan välkomna Cypern i familjen den första maj.
Eftersom detta är det sista betänkandet av sitt slag måste jag samtidigt säga att länderrapporternas författare från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har visat prov på stort ansvar och engagemang när de utfört sin uppgift under de gångna åren. I min egenskap av utskottets ordförande vill jag ta detta tillfälle att officiellt tacka dem.
Den första maj träder gemenskapsrätten, gemenskapens samlade lagstiftning och praxis, så som detta begrepp definieras i anslutningsfördraget, i kraft i de nya medlemsstaterna tillsammans med tillhörande övergångsbestämmelser. Detta innebär att det inte längre får förekomma någon diskriminering åt någotdera hållet och att vi skall fortsätta att lägga stor vikt vid att gemenskapsrätten uppfylls. Vi är övertygade om att kommissionen, i sin egenskap av fördragens väktare, kommer att hålla med oss.
Men när det gäller uppfyllandet finns det fortfarande brister. Vi säger inte detta som kritik, utan som ett sätt att hjälpa till, öka medvetenheten och skapa utrymme för politisk handling för att eliminera dessa brister. Vi måste inse att dessa länder har tvingats genomgå en fullständig omvandling av deras politiska, ekonomiska och sociala system och att de varit tvungna att övergå från kommunistisk centralstyrning till mer regionaliserade styrelseformer. Det står klart att allt detta inte kan uppnås över en natt.
Samma typ av situation råder när det gäller det rättsliga systemet, men dessa brister får följder: om det administrativa maskineriet inte fungerar som det skall, kommer det inte att kunna utarbeta de regionala strategier som krävs för att få tillgång till EU:s strukturfonder. Situationen är likartad när det gäller de regeringsministerier som har ansvar för jordbruk och flera andra verksamhetsområden. Det ligger därför i anslutningsländernas intresse att öka insatserna inom dessa områden. Det finns därför ett behov av att fortsätta de ansträngningar som kommissionen efterlyste i sin rapport i höst.
Vi måste också inse att icke-fungerande rättsystem medför rättsosäkerhet, till exempel på vissa områden inom den regionala verksamheten. Rättsosäkerhet fungerar alltid som ett hinder för investeringar. Det är av avgörande betydelse att skapa rättsäkerhet även på dessa områden. Det handlar inte bara om att göra det möjligt för enskilda medborgare att utöva sina rättigheter. Det påverkar dessutom den ekonomiska utveckling i vissa regioner. Även denna punkt är viktig och båda dessa faktorer är relevanta i kampen mot korruptionen. Som vi har hört i dag finns det korruption i mitt eget land, Tyskland, och det finns sannerligen korruption inom fotbollen också. Men vi måste se till att denna kräftsvulst, som finns överallt i olika hög grad, inte får fäste i Europeiska unionen och äventyrar våra allmänna utvecklingsmål.
En annan fråga som behöver diskuteras är det faktum att frågan om minoriteternas rättigheter inte regleras på samma sätt överallt. Romernas ställning i vissa länder behöver till exempel ses över, och här hoppas vi få se praktiska framsteg. Samtidigt måste vi erkänna att de baltiska staterna har gjort enorma ansträngningar i detta historiska sammanhang när det gäller de egna minoriteterna och att situationen för dessa minoriteter inte är en anledning att inte underteckna eller ratificera gränsavtalen med dem. Vi uppmanar därför Ryssland att göra snabba framsteg så att klarhet kan skapas även i denna fråga.
Vi vill vara säkra på att samarbets- och partnerskapsavtalen gäller i hela Europeiska unionen, principen ”inga omförhandlingar” måste gälla samtliga. Inte heller kan man kräva kompensering på grund av utvidgningen av Europeiska unionen, och vi måste bereda väg för tidigast möjliga tillämpning av Schengennormerna där, för att kunna garantera den interna säkerheten och därmed öppna de inre gränserna. Detta scenario utgör utan tvekan ett av de tuffaste problem vi måste lösa.
Herr talman! Låt mig avslutningsvis säga följande – och här hoppas jag att jag talar för hela kammaren: vi ser fram emot den första maj och anslutningen av våra nya partner.
Talmannen.
   – På parlamentets vägar, Elmar Brok, skulle jag vilja tacka er och de andra föredragandena för det konsekventa arbete som ert utskott har uträttat i denna fråga under hela mandatperioden och för att ni nu är på väg att slutföra arbetet med framgång. 
Van Orden (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Under det senaste årtiondet har vi sett en väldig omvandling av Bulgarien. Landet har arbetat sig bort från ett kommunistiskt förflutet och siktar nu på anslutning till Europeiska unionen senast 2007. Förändringen är sannerligen anmärkningsvärd. 
Mitt betänkande är därför mycket optimistiskt. Jag ser ingen anledning att anslutningsförhandlingarna inte bör slutföras under sommaren, innan det irländska ordförandeskapet avslutas och den nuvarande kommissions mandat löper ut. Detta skulle vara en mycket viktig signal till Bulgariens folk och en påminnelse om att de inte är bortglömda vid en tidpunkt när tio andra länder just kommer att ha anslutit sig till Europeiska unionen. Detta betyder att kommissionen och rådet snabbt måste fastställa EU:s ståndpunkt i fråga om de fyra återstående kapitlen: konkurrens, regionalpolitik, jordbruk och budget.
Det förslag till ekonomiskt paket som kommissionen lade fram den 10 februari – ungefär 4,2 miljarder euro under tre år – utgör en utmärkt grundval för förhandlingarnas slutfas. Mätt som andel av BNP per capita kan paketet faktiskt ses som ett av de mest generösa som har erbjudits ett anslutningsland, även om man i detta sammanhang måste komma ihåg att Bulgariens BNP per capita är lågt.
Det ekonomiska paketet kan behöva anpassas i ljuset av förändringar av den övergripande budgetplanen, och jag lugnas av kommissionens insikt om att samarbetet med parlamentet, som en gren av unionens budgetmyndighet, därför kommer att behöva intensifieras under de närmaste tre åren. Bulgariens anslutningsprocess har hittills kännetecknats av engagemang och god vilja på alla sidor liksom av en gemensam beslutsamhet att klara de många tidsgränser som ställts upp.
De makroekonomiska indikatorerna har utvecklats mycket positivt i Bulgarien. Vi har sett BNP växa med nästan 5 procent, inflationstakten falla betydligt, en ökning i utländska investeringar och en stor nedgång i arbetslösheten. Det kommer att dröja innan verkningarna av dessa förbättringar blir märkbara för stora delar av befolkningen, särskilt i regionerna utanför Sofia, men vi kan räkna med att uppsvinget kommer att stärkas allteftersom anslutningen närmar sig och förtroendet för Bulgariens politiska och ekonomiska omvandling växer.
Förtroende är en central faktor. Det är därför ytterst viktigt att Bulgariens framsteg och anslutning inte på något sätt kopplas samman med eller hålls tillbaka av något annat kandidatland. Som konstateras i mitt betänkande ingår Bulgarien i den omfattande och oåterkalleliga utvidgningsprocess som nu pågår och som grundar sig på principen om egna meriter. Det gladde mig att här i parlamentet i november förra året höra Günter Verheugen säga att det ena landet, Bulgarien, inte skall behöva invänta det andra, Rumänien, och att detta också är något som vi har garanterat. Jag vore tacksam om kommissionären kunde bekräfta denna ståndpunkt. Anslutningsprocessen för andra kandidatländer, eller för den delen en utökning av anslutningsprocessen med nya länder, får inte påverka tidsplanen för Bulgarien och bedömningen av landets framsteg.
Men trots framstegen måste många specifika problem fortfarande övervinnas i Bulgarien. Dessa ligger i hög grad i händerna på de bulgariska myndigheterna, även om vi kan hjälpa till. För att sätta in detta i ett sammanhang vet vi att även många av de länder som kommer att ansluta sig till EU i maj fortfarande har många problem att övervinna. Men i Bulgariens fall har jag särskilt belyst frågan om romerna. Jag vill inte ge detta felaktiga proportioner. Många andra delar av det bulgariska samhället står inför svårigheter, men frågan om romerna är viktig, inte bara för Bulgariens stabilitet och välstånd utan även på grund av dess möjliga inverkan på andra länder i Europeiska unionen, inte minst mitt eget, när Bulgarien blir fullvärdig medlem.
En fullständig och riktig integrering av romerna i det breda samhället i Bulgarien förutsätter förändringar på båda sidor. Romerna behöver förståelse, och massiva resurser måste avsättas för att ge dem livets nödtorft, utbildning och inkomstmöjligheter, men de måste också förändra sin livsstil. Det måste finnas en vilja att integrera sig och att följa familjemässiga och andra sociala normer som inger den bulgariska befolkningen i stort förtroende.
Det är oroande att en stor andel av de barn som omhändertas eller lever på institutioner i Bulgarien kommer från den romska folkgruppen. Detta visar på något grundläggande fel, och saken måste angripas med verklig beslutsamhet. Många av vårdhemmen och skolorna är i dåligt skick, och mina egna väljare i Chelmsford ger ett beundransvärt stöd till en skola i Berkovitsa.
När det gäller ändringsförslagen till mitt betänkande stöder jag inte något av de två ändringsförslag som lagts fram. Påståendet att Bulgarien är det enda anslutningsland som saknar genomförandemekanismer på jämställdhetsområdet är uppriktigt sagt felaktigt. Det andra ändringsförslaget, som rör energipolitik, tillgodoses tillräckligt genom de kompromissformuleringar som redan finns i texten i mitt betänkande. Jag anser inte att ändringsförslagen är nödvändiga.
Jag gratulerar slutligen Bulgarien och tackar kommissionen och rådet för allt det stöd de har gett till Bulgariens anslutningsprocess. Låt oss se till att landet fortsätter längs vägen mot anslutning 2007.
Nicholson of Winterbourne (ELDR ),
   . – Herr talman! Detta betänkande utgör en vittomspännande analys av de problem Rumänien står inför i sin strävan att motsvara de stränga normer vi har uppställt för anslutning till Europeiska unionen. I resolutionen påpekas tydligt att mycket återstår att göra i Rumänien innan de politiska kriterierna är helt uppfyllda. Parlamentets funktion, förhållandet till det verkställande och rättsliga systemet samt rättsstatens övergripande funktion – frågetecken sätts kring allt detta. Denna punkt inbegriper många frågor, såsom korruptionen, som är utbredd i Rumänien och omfattar tjänstemän inom förvaltningen, domare och politiker och som leder till att tillämpningen av rättsstatsprincipen urholkas. 
Detta måste vara anledningen till att korruptionen på området internationella adoptioner ständigt har fått de särskilda adoptionskommissionerna att ägna sig åt bedrägeri. Moratoriet har ignorerats och åsidosatts, vilket betyder att många barn, även spädbarn, som av regeringen och med premiärministerns goda minne har identifierats som lämpliga för adoption, i själva verket har tagits från lämpliga familjemiljöer av myndigheterna, mot sin vilja och utan hänsyn till fosterfamiljernas önskemål och intresse av att adoptera barnet i fråga, vilket man alltså struntar i. Jag har skriftliga belägg på många av dessa fall och visar dem gärna för var och en som önskar se dem.
I kontrast till detta behandlar min resolution även Rumäniens landvinningar på det ekonomiska fältet, där många lovvärda strukturreformer har genomförts. Men dessa måste också och kommer att behöva fortsätta med största kraft under kommande månader och år. Men vi hoppas även att den rumänska regeringen kommer att fästa större vikt vid de behov som finns bland de lägre samhällsskikten i Rumänien. I många områden saknas grundläggande inrättningar som utmärker ett civiliserat samhälle, såsom rinnande vatten och avloppssystem.
Föranslutningsprocessen måste självklart även komma de miljontals utfattiga medborgarna till gagn. Vi i Europaparlamentet vill inte bara hjälpa dem att överleva utan också att frodas. Bara om den rumänska regeringen och förvaltningen är beredda att bekämpa korruptionen i alla dess lömska former kan fattigdomen så småningom besegras i Rumänien. Ärlighet har inte bara ett kommersiellt värde. Ärlighet bygger upp det viktiga förtroende mellan stat och medborgare på vilket demokratin vilar.
I betänkandet framhålls även utvecklingen på området utveckling och genomförande av regelverket, där mycket fortfarande behöver göras för att bygga upp förvaltnings- och rättskapaciteten att inte bara ha lagar på papper och i parlamentet utan också se till att de genomförs på ett sådant sätt att de kan spela en verklig och påtaglig roll i medborgarnas liv.
Betänkandet i sin nuvarande form antogs enhälligt i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, utan några nedlagda röster. Detta ovanliga samförstånd över alla partigränser om betänkandets huvudinriktning har redan haft en positiv inverkan i Rumänien. Situation har dock förändrats. Redan har en genomgripande reform av regeringen ägt rum, med många nya ministerposter och ansvarsområden. Jag har hört att en ny barnlag kommer att antas i morgon.
Jag har märkt att det råder viss tvekan och en smula förvirring bland våra socialistkolleger – på grund av de snabba förändringarna av situationen i Rumänien – om hur man skall rösta. Eftersom omröstningen nu sannolikt kommer att hållas i morgon, uppmanar jag PSE-gruppen att ha en ny diskussion om detta så att jag kan fullgöra min plikt som föredragande och se till att de har så fullödig och aktuell information som möjligt.
Efter omröstningen kommer jag att uppmana kommissionen att återkomma till parlamentet och redogöra för hur kommissionärens arbetslag nu kommer att gå vidare. Jag anser att detta måste ske innan vi bryter upp för EU-valet i maj. Jag kommer också att uppmana rådet att erkänna realismen i parlamentets klara och tydliga ståndpunkt. Rådet kan inte bara fortsätta längs den gamla linjen, att allt är bra i Rumänien och att anslutning 2007 är det som gäller, vilket är vad vi har fått höra sedan Rom förra året.
Så är inte fallet. I Förenade kungariket är parlamentet, av vilket jag också har haft äran av vara ledamot, omnipotent och omnikompetent. Jag tvivlar inte på att andra nationella parlament i EU-medlemsstater har samma ansvar. EU:s folk har sista ordet. Vi vill alla att Rumänien skall gå med i Europeiska unionen, men inte till ett pris som är alltför högt för EU:s medborgare att betala.
Slutligen, Europaparlamentet är en sann vän till Rumänien. Detta kraftfullt formulerade betänkande har sammanställts av ledamöter av Europaparlamentet från båda sidor om den politiska skiljelinjen, från alla medlemsstater och med Rumäniens bästa för ögonen. Regeringen i Bukarest måste följa rekommendationerna i betänkandet om Rumänien skall lyckas i sin föresats att bli medlem av Europeiska unionen. Jag hoppas och tror att det är just vad den kommer att göra.
Talmannen.
   – När det gäller föredragandens fråga om omröstning, kommer tio medföredragande att delta i dagens debatt. Partigruppernas talesmän kommer att tala och dessutom kommer rådet och kommissionen att göra inlägg, liksom 37 kolleger. Detta är föga överraskande med tanke på den aktuella frågans natur. Men när vi avbryter för omröstningen vid middagstid kommer vi inte att ha gått igenom hela talarlistan, vilket innebär att omröstningen om dessa betänkanden kommer att skjutas upp till i morgon. 
Roche,
   . – Herr talman! Först vill jag tacka Elmar Brok för hans mycket uppriktiga och intressanta betänkande om anslutningsländerna. Jag vill också tacka Geoffrey Van Orden för hans insiktsfulla betänkande om Bulgarien samt Baroness Nicholson of Winterbourne för hennes grundliga och ärliga betänkande om Rumänien.
Det är en stor ära för mig att på rådets vägnar medverka i dagens debatt om utvidgningen. Jag föreläste i många år om Europeiska unionen på University College i Dublin och det var mitt mål att få eleverna att förstå hur viktig unionen är. Vi står nu inför ännu ett stort genombrott.
Utvidgningen är något av det mest spännande och positiva som skett, inte bara i unionens utan också i hela Europas historia. Drömmen om ett enat, fredligt Europa ligger bakom alla försök till europeisk integration de senaste femtio åren och den nuvarande utvidgningen spelar en viktig roll för freden. Om mindre än två månader kommer unionen att välkomna tio nya medlemsländer. I många år har utvidgningen bara varit något vi strävat efter, men nu kommer den snart att förverkligas. Europeiska unionen tar itu med det historiska misstaget att på konstgjord väg dela Europa, en delning som skedde efter två fruktansvärda världskrig och som dessutom bestod alldeles för länge.
Som ordförandeland kommer Irland att ha förmånen att på unionens vägnar välkomna de nya medlemsländerna den 1 maj. Vi ser entusiastiskt fram emot denna dag, vilken kommer att högtidlighållas både runt omkring i Europa och i Irland, där vi kommer att fira den med en särskild välkomstdag, ”Day of Welcomes”, för våra nya samarbetspartner.
De nya medlemsländerna har gått igenom en lång och svår process för att nå dit de står i dag. Detta är ett spännande ögonblick för både dem och oss. De har lagt ned många års hårt arbete på att förbereda sig inför medlemskapet. Reformeringen av deras ekonomiska och politiska system har varit – milt sagt – väldigt imponerande. Länderna i Central- och Östeuropa har mycket snabbt skapat stabila demokratier och fungerande marknadssystem.
De omfattande reformer som genomförts har noggrant granskats och kontrollerats av kommissionen i dess regelbundna rapporter under den tid som förhandlingarna pågått och nu senast i kommissionens övervakningsrapporter. Kommissionens omfattande övervakningsrapporter, som publicerades i november, visar mycket tydligt vilka betydande ansträngningar som gjorts i de nya medlemsländerna. Jag vill gratulera kommissionen och framför allt kommissionär Günter Verheugen till hans utmärkta arbete, stora engagemang och förträffliga sätt att sköta hela processen.
Framför allt vill jag gratulera de nya medlemsländerna till deras ansträngningar. Men trots erkännandet att mycket uppnåtts fram till i dag är det viktigt att inte bli självbelåten. Vi uppmuntrar återigen anslutningsländerna att fortsätta med sina ansträngningar under de två månader som återstår fram till anslutningen. Det finns ingen tid för rast och ro. Vi ber dem att särskilt koncentrera sig på de områden kommissionen ansett vara i behov av brådskande åtgärder samt på att effektivt genomföra och övervaka de åtgärder som redan antagits. Det säger sig självt att ju mer arbete som görs nu, desto snabbare kan de blivande medlemsländerna utnyttja medlemskapet fullt ut. Vi är övertygade om att eventuella svårigheter kan och kommer att överbryggas.
Anslutningsfördraget innehåller ett antal skyddsklausuler vars syfte är att skydda unionen från oförutsedda störningar till följd av anslutningen. Dessutom har kommissionen andra åtgärder att ta till för att skydda den inre marknaden om så behövs. Att få integrationen av de nya medlemsländerna att ske smidigt och effektivt är en av de frågor som har högst prioritet under det irländska ordförandeskapet.
De nya medlemsländernas hårda arbete har erkänts, inte bara av kommissionen i dess regelbundna övervakningsrapporter, utan också i Elmar Broks utmärkta betänkande. Utvidgningen har beskrivits som den mest välförberedda utvidgningen någonsin, och jag anser detta vara en rättvis bild av det arbete som utförts.
De blivande medlemsländerna sitter redan nu med runt bordet i rådet och i parlamentet. De deltog fullt ut, aktivt och mycket konstruktivt i Europeiska konventets arbete och i den efterföljande regeringskonferensen om det konstitutionella fördraget. De nya medlemsländerna är redan värdefulla för unionen i alla dess verksamhetsområden och från den 1 maj kommer de också att ha full rösträtt och medverka fullt ut i utformningen av unionens politik. Jag anser att de kommer att ha stort inflytande på vårt sätt att arbeta.
Att de nya medlemsländerna stöder EU-anslutningen bekräftades genom de folkomröstningar som under 2003 hölls i nio av de tio länderna. Dessutom har man genom ratificeringen av anslutningsfördraget sett vilket stort stöd utvidgningen har i de nationella parlamenten hos många av de nuvarande medlemsländerna. Det är viktigt att påpeka att utvidgningen inte bara främjar de blivande medlemsländerna utan att den också – vilket Elmar Brok påminde oss om – är bra för de nuvarande medlemsländerna. Utvidgningen gagnar hela unionen.
Naturligtvis upphör arbetet med utvidgningen inte den 1 maj. Vi har just blivit påminda om att Bulgariens och Rumäniens förhandlingar är långt framskridna. Jag lyssnade noggrant på Geoffrey Van Ordens betänkande om Bulgarien efter att ha träffat Meglena Kuneva i förra veckan för att diskutera läget. Jag lyssnade också mycket intresserat på Baroness Nicholson of Winterbournes tydliga och uppriktiga betänkande. I december satte Europeiska rådet upp en mycket tydlig tidsram för när under 2004 förhandlingarna med de båda länderna skall ha avslutats. Denna tidsram är naturligtvis beroende av hur långt de kommit med den individuella beredskapen inför EU-anslutningen i januari 2007.
En av de centrala frågorna som de nuvarande medlemsländerna fortfarande måste enas om är vilken finansiell ram som skall gälla för de två ländernas anslutning till unionen. Sedan kommissionen publicerade utkastet till finanspaketet i februari har intensiva förhandlingar pågått för att få till stånd ett avtal mellan medlemsländerna, vilket ordförandelandet strävar efter att uppnå senast till mars månads sammanträde i rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser). Att komma överens om finanspaketet skulle göra det möjligt för unionen att fortsätta förhandlingarna med de båda länderna om de återstående finansrelaterade kapitlen.
Ordförandelandet Irland strävar efter att så snabbt som möjligt komma vidare med anslutningsförhandlingarna. Man ser till att samma principer gäller vid förhandlingarna med de båda länderna som för de tio nya medlemsländerna, särskilt i fråga om principen ”egna meriter”. Det är väl värt att nämna att Bulgarien och Rumänien deltar i en pågående och oåterkallelig utvidgningsprocess. Med vilken takt förhandlingarna skall fortskrida kommer även i fortsättningen att bestämmas av de framsteg som görs, och vi uppmuntrar Bulgarien och Rumänien att se till att de åtaganden man hittills förbundit sig till genomförs till fullo.
Unionen kommer att fortsätta att övervaka båda ländernas resultat och man har noggrant noterat parlamentets ståndpunkt, vilken tydligt har framgått av de resolutioner som har diskuterats i dag.
Avslutningsvis vill jag säga att denna utvidgning är en av unionens mest anmärkningsvärda prestationer hittills. Som företrädare för rådets ordförandeskap vill jag tacka parlamentet och er parlamentsledamöter för ert positiva och konstruktiva sätt att angripa frågan redan från processens början. Vi anser att unionen och dess medlemmar kommer att ha stor behållning av detta hårda men spännande arbete.
Detta är ett viktigt ögonblick, ett centralt ögonblick i Europas historia som kommer att vara till gagn för oss alla.
Verheugen,
   . – Herr talman! Ärade ledamöter! Det här är förmodligen den sista stora debatten i detta parlament och den handlar om ett verkligt stort och historiskt projekt. Jag skulle för egen del vilja ta tillfället i akt och framföra mitt varmaste tack till parlamentet för dess samarbete kring detta projekt, framför allt utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, dess ordförande Elmar Brok och föredragandena.
Vi har sett vad vi kan åstadkomma – till och med i ett ärende som rör en så stor och svår uppgift – när Europeiska unionens institutioner har ett tydligt gemensamt mål och är fast beslutna att arbeta tillsammans för att uppnå det. Jag tänker inte dölja min stora tillfredsställelse över att tio nya medlemmar nu ansluter sig den 1 maj och att vi har fullföljt denna svåra process, men jag kan inte heller förneka att min tillfredsställelse grumlas av viss oro.
Jag kan inte bortse från det faktum att en riktigt bred debatt om utvidgningen förs i medlemsstaterna först nu – alldeles för sent, anser jag. Jag har i många år upprepat här i kammaren att denna debatt måste föras i medlemsstaterna för att informera människor och få dem med på vägen. Inte förrän nu, när vi snart står inför dess fullbordan, har frågan fått rubriker i europeiska media och blivit en huvudfråga för den europeiska allmänheten. Ingen i kammaren blir överraskad – inte jag heller – av att alla farhågor, all oro och alla osäkerhetskänslor som vi levt med i flera år, och försökt hantera genom att ge människor information, nu kommer upp till ytan igen.
Låt mig tala klarspråk om detta: det politiska toppskiktet i medlemsstaterna borde ha gjort mer för att få den allmänna opinionen i medlemsstaterna att förstå denna väldiga historiska uppgift. Jag säger det nu, med berått mod och även viss bitterhet, för vi har verkligen, vid tillräckligt många tillfällen, påpekat hur nödvändigt detta är. Det finns fortfarande tid kvar. Det budskap vi måste förmedla till folket är mycket tydligt. Ja, denna utvidgning kommer att skapa problem. Denna utvidgning kommer att tvinga oss att anpassa oss. Många saker kommer att förändras helt jämfört med vad vi är vana vid. Men det fanns inget vettigt alternativ. Vi var tvungna att göra det. Vi var tvungna att acceptera vårt historiska ansvar att utforma den stora omvälvningen i Europa på ett sådant politiskt sätt att den ger folket ökad fred, säkerhet och välfärd.
Budskapet måste vara att denna utvidgning inte ger upphov till problem, utan är det enda sättet som vi kan lösa de problem på som uppstod vid de stora förändringarna i Europa för 14–15 år sedan. Jag måste än en gång få säga detta i början av debatten, eftersom jag är fast övertygad om att processens demokratiska kvalitet är beroende av att de europeiska medborgarna begriper den och har samma mål.
När det gäller beredskapen hittills hos de tio länder som ansluter sig den 1 maj har vi, mina damer och herrar, hållit er informerade om resultaten av vår övervakning. Jag informerade de tio ländernas stats- och regeringschefer om resultaten av denna övervakning i november, och sedan dess har vi arbetat i nära samarbete med länderna för att lösa problemen. Ytterligare samråd har nu genomförts med samtliga tio länder, där vi har varit delaktiga. Vi konstaterade att framsteg har gjorts på samtliga områden, i vissa fall anmärkningsvärda framsteg. Vi får nu ytterligare uppgifter om vidare framsteg varje dag och jag upplever därför att trenden överlag är mycket positiv när det gäller uppfyllandet av resterande krav.
Jag skall dock inte sticka under stol med att det fortfarande finns problem på några områden. Detta gäller särskilt fastställandet av nödvändiga villkor för utbetalning av jordbruksstöd. Vårt system är uppenbarligen mycket komplicerat. Vi skulle kanske fundera över om problemet verkligen är att de tio nya medlemsstaterna inte är tillräckligt intelligenta eller energiska för att lösa problemet, eller om systemet nu kan ha blivit så komplicerat att ett land som inte växt upp med det, inte klarar av att uppfylla våra krav. Jag har börjat hysa starka tvivel om var problemet egentligen ligger, om det enbart handlar om de framtida medlemsstaterna eller om det kanske i stor utsträckning ligger på vår sida.
En annan svår fråga som återstår i flertalet länder är livsmedelssäkerheten, moderniseringen av livsmedelsinrättningar och övervakningen av dem för att skydda folkhälsan. Min kollega, kommissionär David Byrne, står i ständig nära kontakt med behöriga ministrar. Här vill jag än en gång klargöra att kommissionen garanterar att inga kompromisser om livsmedelssäkerheten skall förekomma. Bara de produkter som uppfyller våra normer kommer att nå den inre marknaden.
Kommissionen kommer att använda de styrmedel den har tillgång till för att lösa återstående problem på ett realistiskt och ansvarsfullt sätt. Vi förbereder oss. Jag kan ännu inte berätta huruvida några säkerhetsklausuler måste tillämpas eller inte. Vi har ännu inte nått tidpunkten för sådana beslut. Som jag tidigare har sagt: om det blir nödvändigt gör vi det på ett realistiskt och ansvarsfullt sätt och kommer att hålla er informerade.
Jag skulle också vilja säga några ord om något vi alla tänker särskilt mycket på dessa dagar, nämligen Cypern. Om denna fråga fortfarande kan lösas före den 1 maj skulle det vara helt korrekt att påstå att utvidgningen inte bara förebygger kriser, utan också löser kriser och konflikter. Det skulle vara en oerhört viktig signal till hela regionen.
Det vi kan säga är att Europeiska unionen satte fredsprocessen i rörelse igen och förmådde FN:s generalsekreterare att sammankalla till nya samtal. Jag var i Cypern när samtalen inleddes den 19 februari och förde givande diskussioner med FN och ledarna för de två parterna. Sedan dess har det förekommit täta politiska och tekniska kontakter. Kommissionen har från början sagt att den nu ger Cypernsamtalen högsta prioritet och vi har därför gjort allt som står i vår makt för att stödja fredsprocessen. Kommissionens experter biträder FN:s grupp i Cypern. Jag har gjort allt FN har bett om. När extra stöd har begärts har vi alltid genast bidragit med sådant. De tekniskt inriktade samtalen i Cypern avlöper därför mycket väl och vi har också till sist börjat göra innehållsbaserade förberedelser för en eventuell anslutning av den turkiska delen. Det är sent, det måste medges, men ansvaret för det ligger hos Rauf Denktash.
Vi förbereder nu de rättsliga instrument som behövs inför anslutningen av ett enat Cypern. Vi kommer att behöva bestämmelser för att gradvis införa gemenskapens samlade regelverk på öns norra del.Att använda turkiska som ett nytt officiellt språk kräver förberedelser och vi kommer inte att hinna bli klara med allt till den 1 maj. Vi måste därför införa övergångsperioder på ett antal områden.
Jag vill än en gång säga att vi har ett utgångsläge som gör att vi kan överföra resultaten av Cypernsamtalen till gemenskapslagstiftning under förutsättning att dessa resultat inte strider mot de principer Europeiska unionen bygger på, det vill säga demokrati, rättsstatsprincipen och respekten för de mänskliga rättigheterna.
Vi anger givetvis också villkor, vilka jag härmed upprepar: Vi behöver ett nytt Cypern som talar med en röst. Vi behöver ett nytt Cypern som kan agera i internationella forum under alla omständigheter och inte medför någon risk att dessa blockeras. Vi behöver också ett nytt Cypern vars centrala organisation är tillräckligt stark för att uppfylla och genomdriva samtliga internationella åligganden, inklusive gemenskapens lagstiftning. Dessa villkor är absolut avgörande för oss.
Vi är redo att sammankalla till en internationell konferens med biståndsgivare för att betala kostnaderna i samband med återförenandet och jag uppmanar med kraft de båda parterna, turkcyprioter och grekcyprioter, att utnyttja detta unika tillfälle och visa tecken på att de är redo för fred och försoning i denna del av världen.
Jag skulle nu vilja säga några ord om Rumänien och Bulgarien. Vi kommer att göra allt vi kan för att hjälpa ordförandeskapet att fortsätta förhandlingarna i samma tempo och med samma kvalitet och nå fram till ingångna avtal inom fastslagna tidsramar. Vi har lagt fram ett förslag till gemensamt finansieringspaket för Bulgarien och Rumänien. Diskussionerna har hittills visat att kommissionens förslag som helhet tagits emot väl. Mot bakgrund av finansieringspaketet för de tio nya staterna är finansieringspaketet för Bulgarien och Rumänien rättvist, balanserat och realistiskt. I april lägger vi fram de konkreta förslagen till förhandlingsståndpunkter.
När det gäller Bulgarien instämmer jag i den bedömning som föredraganden, Geoffrey Van Orden, gör och skulle även för min egen del vilja säga att anmärkningsvärda framsteg har gjorts. Landet måste fortfarande vidta ytterligare åtgärder, särskilt för att stärka kompetensen inom förvaltning och rättsväsende. Vi inriktar oss på dessa områden i vårt samarbete med Bulgarien.
Även Rumänien kan räkna med vårt stöd och vår solidaritet. Jag har följt er debatt med stort intresse och jag beundrar parlamentets allvar i arbetet med problemen i Rumänien. Jag tror att ni nu nått fram till en nyanserad bild, vilket innebär att betänkandet varken målar upp en alltför rosenskimrande bild eller ifrågasätter Europeiska unionens politiska vilja att ansluta Rumänien. Det är bra, eftersom Rumänien behöver uppmuntran, men även ett mycket tydligt svar på frågan om vad som fortfarande måste göras. Kommissionen instämmer med föredraganden vad gäller de områden där det krävs ytterligare insatser. Dessa omfattar reformer inom förvaltning, reformer av rättsväsendet och förebyggande arbete mot korruption; när det gäller kampen mot korruption vill jag tydligt framhålla att det politiska systemet måste inkluderas. Det räcker inte att ställa lägre tjänstemän inför rätta; även deras chefer måste in i förhörsbåset. Rumänien måste också bli mer övertygande i fråga om hanteringen av europeisk valuta och, dessförinnan, förbereda sina förhandlingsståndpunkter bättre.
Baroness Nicholson of Winterbourne tog upp frågan om adoptioner. Jag vill än en gång klargöra kommissionens syn i frågan. Vår politik är tydligt och konsekvent inriktad på barnets välfärd. Detta är motsatsen till en politik som tillgodoser intressena hos familjer i alla möjliga länder som letar efter barn att adoptera. Skillnaden är väsentlig. Den som inte är inriktad på barnets välfärd, utan ser till intresset hos de familjer som vill adoptera och till de icke-statliga organisationer som företräder dem, skapar en marknad, och alla som skapar en marknad kan förvänta sig problem i Rumänien. Därför insisterar kommissionen på att det måste finnas ett moratorium för internationella adoptioner fram till dess det finns gällande lagstiftning som till fullo motsvarar internationella normer för skydd av barn, och fram till dess det finns förvaltningsstrukturer som kan garantera att sådan lagstiftning efterlevs.
Kommissionen, parlamentet och medlemsstaterna har fortfarande samma gemensamma mål att avsluta förhandlingarna under 2004 och genomföra anslutningen 2007. Jag är säker på att vi alla kommer att göra allt vi kan för att hjälpa Rumänien och Bulgarien med detta. Nyckeln till framgång ligger dock i Sofia, och i ännu högre grad, i Bukarest.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande och herr kommissionär! Mina damer och herrar! Kommissionär Günter Verheugen har berättat om sin oro över att människor i Europeiska unionens nuvarande länder inte är tillräckligt informerade. Jag delar hans oro, men jag skulle vilja fråga vilka alternativ som finns. Alternativet – och vi måste berätta detta för människor – skulle vara fortsatt brist på frihet, fortsatta totalitära regimer. Därför borde vi vara glada och tacksamma över att länderna i Centraleuropa – och givetvis även Cypern och Malta – på olika villkor går med i vår union av värderingar som bygger på mänskliga rättigheter, demokrati, rättsstatsprincipen och marknadsekonomi. Vi hälsar länderna i Centraleuropa, liksom Malta och Cypern varmt välkomna. Detta är ett tillfälle till glädje. Vår grupp och hela parlamentet har alltid gett sitt stöd till detta.
Vi kommer att hålla det första fria valet till Europaparlamentet. I anslutningsländerna hänvisar våra politiska vänner och människor till detta val till Europaparlamentet som Europas första fria val. Därför måste vi avvisa uppmaningen från premiärministern i ett av anslutningsländerna att vi bara skall ha en enda röstlista. Nej, mina damer och herrar: valet är en politisk tävling och vi skall vara glad över att sådan tävling nu också kan hållas i de centraleuropeiska länderna.
Europeiska unionens utvidgning är dock inte bara en materiell fråga. I grunden är det en fråga om värderingar, en andlig fråga. Vi borde också säga följande till våra nya partner i Centraleuropa, Malta och Cypern: fråga inte vad ni kan få ut av Europeiska unionen, utan låt oss alla i den nuvarande och framtida europeiska unionen fråga oss själva vad vi tillsammans kan göra för Europa för att göra detta Europa starkt, för att göra detta Europa demokratiskt och för att ge detta Europa tyngd i världen.
Jag hyser stor beundran för vad anslutningsländerna uppnått hittills. Efter över 50 år med kommunismen har dessa länder tvingats göra enorma ansträngningar. Mycket återstår dock att göra. Kommissionär Günter Verheugen, Elmar Brok och övriga föredragande har redan fäst vår uppmärksamhet på det.
Jag anser dock att vi klarar det. Vi borde förmedla till folket i Europeiska unionen att vår erfarenhet av utvidgning när Spanien och Portugal gick med visar att till sist är alla vinnare, även materiellt och ekonomiskt sett. Enorma utmaningar återstår i fråga om inre säkerhet.
Jag talade nyligen med en expert inom inre säkerhet vid Europol. Vi måste givetvis säkra de yttre gränserna. Men experten förklarade att narkotikaligorna, som redan orsakar problem inom Europeiska unionen, också kommer att expandera sin verksamhet till anslutningsländerna. Detta innebär att vi måste stärka Europol och polissamarbetet i allmänhet.
En sista kommentar: herr kommissionär, ni och den nuvarande kommissionen måste fortfarande göra en bedömning av Turkiet. Åsikterna inom vår grupp varierar om Turkiet bör bli medlemsland eller inte. Jag skall inte gå in på det nu. Vi förväntar oss dock att kommissionen, att ni, gör er bedömning på grundval av Köpenhamnskriterierna och inte en politiskt opportunistisk rekommendation, utan följer lagarna. Kommissionen är skyldig att göra detta i egenskap av fördragens väktare och vi kommer att bedöma er med den måttstocken. Vi kommer att träffas och diskutera frågan igen.
Titley (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att säga att den socialistiska partigruppen helt står bakom kommissionär Günter Verheugens yttrande om Cypern. Min kollega Jacques Poos kommer utan tvekan att säga mer om detta senare.
Jag har alltid hävdat att denna utvidgning kommer att hela eller dela Europeiska unionen. Om vi sköter den väl kommer den i hög grad att stärka unionen. En rapport som nyligen genomförts av Ernst [amp] Young i Förenade kungariket visade vilken behållning landet skulle ha av en utvidgning. Att däremot missköta utvidgningen skulle skada unionen allvarligt. Det är alltså fortfarande mycket som står på spel när vi skall se till att allt går rätt tillväga. Det är därför det är så viktigt att kandidatländerna uppfyller de uppställda normerna. Om de inte gör det löper vi risken att få ett bakslag i den allmänna opinionen, inte bara hos de femton utan också hos de tio.
Vi måste betona genomförandet och efterlevnaden med ännu starkare eftertryck, precis som Elmar Brok framförde i sitt betänkande. Vi måste ha ordentlig insyn i statligt stöd, konkurrenspolitik och offentliga upphandlingar eftersom affärslivet och fackföreningsrörelsen måste förvissas om att det är rent spel som pågår om utvidgningen skall kunna genomföras. Vi får inte grunda våra ansträngningar på korruption. Korruption minskar möjligheterna till ekonomisk framgång. Det EU-land som enligt Transparency International är minst korrupt är Finland. Det EU-land som har bäst ekonomi är också Finland. Dessa två saker har ett nära samband. Mutor mellan ministrar och höga tjänstemän har ingen plats i en modern, dynamisk ekonomi.
Kandidatländerna måste emellertid också inse att de genom att bli medlemmar i Europeiska unionen förbinder sig att uppfylla unionens krav, till exempel i fråga om demokrati och mänskliga rättigheter. Därför blev jag väldigt upprörd när jag fick veta att Litauens ledande dagstidning hade publicerat grova antisemitiska och homofobiska artiklar, där det i den första artikeln, vilken publicerades den 20 februari, fanns en teckning på framsidan som är som hämtad från 1930-talets nazistiska propaganda. Sådana strömningar har ingen plats i Europeiska unionen. Rasism och xenofobi är cancersvulster som förstör vårt samhälle. Det har skett i det förflutna och det kommer att ske igen om vi inte är på vår vakt. Vi fördömer starkt dessa artiklar. Jag beklagar att det tog tid för de litauiska medierna och myndigheterna att vidta åtgärder och att reagera. Jag hoppas att rådet och kommissionen också fördömer dessa artiklar. 
Vi måste vara medvetna om de svårigheter som några av kandidatländerna stått inför och att de gjort enorma framsteg under en mycket kort tidsperiod. Detta är anledningen till att vi alltid haft ett mycket balanserat förhållningssätt i frågan och att vi uppskattat de ansträngningar som kandidatländerna gjort.
Därför beklagar jag tonen i Baroness Nicholson of Winterbournes ursprungliga betänkande om Rumänien. Vi har alltid sagt att alla länder skall bedömas enligt principen ”egna meriter” och att de måste uppfylla standarderna. Gör de inte det röstar vi mot deras inträde i unionen. Vi har aldrig sagt att förhandlingarna skulle skjutas upp mitt i en process. Vi är medvetna om att det finns allvarliga problem som Rumänien måste ta itu med. Vi är medvetna om att de tidigare regeringarna inte hanterat dessa förhandlingar på ett korrekt sätt, men det gör den nuvarande regeringen. Den gör också stora ansträngningar för att hinna ikapp, vilket Baroness Nicholson of Winterbourne själv medgett. Vårt budskap skall alltså vara att uppmuntra Rumänien att intensifiera sina ansträngningar, och inte att dra undan mattan i detta avgörande ögonblick. Mot bakgrund av en del av den missvisande information som fanns i den ursprungliga rapporten befarar jag att partipolitiken har spelat en större roll än objektiviteten.
De nya länderna har rätt att kritisera Europeiska unionen. Vi har varit mycket strikta när det gäller arbetskraftens fria rörlighet. Jag är bestört över de hemska populistiska kampanjer – ofta rasistiska – som delar av den europeiska pressen bedriver. Ännu mer bestört blir jag av att vissa politiker uttryckt sitt stöd för dessa kampanjer, däribland det brittiska konservativa partiet. De har sagt sig stödja utvidgningen och har aldrig tagit upp frågan tidigare, men började sedan dansa efter tabloidernas pipa. När verkligheten – snarare än myten – uppenbarar sig efter den 1 maj hoppas jag att medlemsländerna kan börja att lätta på dessa restriktioner.
Jag hoppas att vi den 1 maj kommer att stiga in i den sköna nya värld som präglas av solidaritet och samarbete, inte av beskyllningar och nationella spänningar. Dessa länder måste samarbeta om ekonomiska reformer för att skapa arbetstillfällen. Dessa länder måste arbeta tillsammans med oss för att motarbeta den internationella brottsligheten. Dessa länder måste arbeta tillsammans med oss för att ta itu med problemen kring handeln med människor – 2000-talets slaveri. Tillsammans kan vi göra Europa starkare. Lyckas vi med det har vi all anledning att fira. Det är vårt mål den 1 maj.
Malmström (ELDR ).
   – Herr talman! Nu är det bara femtio dagar kvar på den långa resa som inleddes med glädjescenerna den 9 november 1989 under Brandenburger Tor i Berlin. Om femtio dagar blir Europa en enad kontinent och nästan en halv miljard människor går samman för att försvara europeiska värden och tillsammans lösa gemensamma problem: miljöförstöringen, den gränsöverskridande brottsligheten, inte minst människohandeln som alla har nämnt och arbetet för en bättre och rättvisare värld. EU:s utvidgning är ett fantastiskt exempel på vad vi kan åstadkomma när vi har ett klart mål och en klar strategi i EU. Med EU-medlemskapet som hägrande mål och hårt eget arbete har de forna kommunistdiktaturerna nu blivit fullt fungerande demokratier och marknadsekonomier. Ett kommande medlemskap har också bidragit till reformarbetet i Turkiet och till att vi kanske äntligen kan lösa Cypernfrågan.
Naturligtvis återstår det en hel del problem som Elmar Brok i sitt utmärkta betänkande också påpekade. EU kommer att förändras dramatiskt under de närmaste åren och den stora uppgiften under nästa mandatperiod kommer att vara att få detta utvidgade Europa att fungera. Därför är det så oerhört angeläget att konventets förslag faktiskt genomförs så att EU kan fatta beslut och fungera demokratiskt.
ELDR-gruppen är alltid särskilt oroad över minoriteters rättigheter, och därför ser vi med stor oro på oroligheterna inom den romska gruppen i Slovakien. Nedskärningarna i socialbidragen drabbar denna grupp särskilt hårt och vi hoppas att kommissionen kan fortsätta att vaka över romernas situation i såväl de nya som i de gamla medlemsländerna.
Slutligen beklagar också jag att vi ny bygger upp murar gentemot de nya medlemsländerna i form av olika typer av övergångsregler. Land efter land inför nu mer eller mindre diskriminerande bestämmelser baserade på farhågor som tycks djupt ogrundade och ivrigt påhejade av pressen i vissa länder. Istället för att hindra den fria rörligheten borde vi välkomna att allt fler omfattas av den.
Frahm (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det finns en lång rad frågor där Günter Verheugen och jag inte borde ha mycket politiskt gemensamt, men jag måste säga att jag sällan har hört en så bra och träffande beskrivning av de problem vi nu står inför. Inte heller har jag hört en så bra och träffande beskrivning av vårt behov av att hitta en lösning på våra problem.
Jag menar att bristen på folkligt engagemang och bristen på vilja hos det politiska toppskiktet är ett av skälen till att vi nu ser att alltfler medlemsstater väljer att införa restriktioner för arbetskraft från de nya medlemsstaterna. Detta är något jag djupt beklagar. Jag anser att det är fel signal att ge våra nya vänner och kolleger från Öst- och Centraleuropa. Jag är trött på människor som så tydligt utgår från populism och otillförlitliga siffror och uppgifter om hur saker och ting verkligen förhåller sig.
Jag är också nöjd över att många krafter under utvidgningens förlopp har frigjorts för att övervaka situationen för de mänskliga rättigheterna i kandidatländerna, och jag anser att detta är ett område där vi inte kan tillåta oss själva att slappna av, varken nu eller efter den 1 maj. Vi måste ha en ständig övervakning av situationen. Vi vet att det finns problem med den ryska minoriteten i Lettland. Vi vet att romerna har problem i många kandidatländer och vi vet också att de även har problem i de nuvarande medlemsstaterna.
Jag rekommenderar att vi gör samma sak som vi en gång gjorde inom Europarådet när denna institution tog in ett större antal nya medlemsstater, nämligen inför en permanent övervakning av demokratin, de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter, inte enbart i de nya länderna, utan i samtliga EU:s medlemsstater. Det är detta vi måste göra, herr talman. Den fortsatta övervakningen inom dessa områden blir en viktig uppgift. 
Lagendijk (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja koncentrera mig på Rumänien i mitt inlägg, och detta av tre skäl.
Det första skälet är att dagens diskussion om Rumänien enligt min åsikt är den bästa barometer man kan hitta över det nuvarande utvidgningsläget. Det som verkligen framgår tydligt i denna diskussion är att de stora problemen i de nya medlemsstaterna inte hör samman med avsnittet om fiske eller avsnittet om transport, hur viktiga och intressanta dessa än må vara. De mest beständiga problemen i de nya medlemsstaterna hör samman med hur den konstitutionella staten fungerar, med rättsväsendets oberoende och med yttrande- och åsiktsfriheten.
Detta leder mig in på mitt andra skäl, under förutsättning att övriga ledamöter låter mig fortsätta, herr talman, eftersom ljudnivån är ganska hög just nu. Diskussionen om Rumänien har också en avgörande betydelse för framtida utvidgningar som inkluderar Turkiet och länderna på Balkan, av det skälet att vi inte gärna kan insistera på att Ankara och Zagreb förbättrar situationen för de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter om vi samtidigt låter läget i Bukarest förbli som det är och, i själva verket, försämras i ett antal avseenden.
Därmed över till mitt tredje skäl, som är att läget i Rumänien i sig fortfarande är problematiskt. Reformen av den konstitutionella staten befinner sig fortfarande i sin linda. Kritiska journalister har fortfarande ingen möjlighet att utföra sitt arbete. Korruptionen är fortfarande ett enormt problem, ända upp på högsta politiska nivå. Baroness Nicholson of Winterbourne har med all rätt en kritisk inställning till detta i sitt betänkande. Till Europeiska socialistpartiets grupp vill jag säga att de som förespråkar utvidgningen i ännu högre grad än sina motståndare måste vara kritiska, och de måste också förbli kritiska. Det är uppmuntrande att se, herr talman, att just denna kritiska hållning bär frukt. De senaste dagarna har den rumänska regeringen meddelat att nya reformer är på väg och att gamla har påskyndats. Justitieministern tvingades avgå eftersom han anses vara ansvarig för stagnationen. Jag skulle vilja uppmana den rumänska regeringen att fortsätta med reformarbetet, för om den inte gör det kan den lika gärna glömma att ansluta sig 2007. Min vädjan till de icke-statliga organisationerna och journalisterna är att fortsätta sitt granskande arbete och hålla oss underrättade. Herr talman, Europeiska unionen är bra på att påverka länder genom att hålla upp en morot framför dem, men i bland kan ett tillrättavisande slag över fingrarna också göra underverk. 
Belder (EDD ).
   – Herr talman! Vem längtar efter ett Europa som är delat i två motsatta läger? Vem beklagar att folken i Central- och Östeuropa fått personlig och nationell frihet? Deras frigivning kom sent, den dröjde ända till 1989, och vår kontinent hälsar den välkommen den 1 maj, dagen för EU:s utvidgning österut, som alla engagerade så varmt förespråkar och som samtidigt innebär att vi åtar oss ett tungt ansvar. Nu när nyttan av en starkt expanderande europeisk union debatteras offentligt behöver politiker i öst och väst framför allt arbeta för en konsolidering och ett inrättande av stabila konstitutionella stater. Detta skapar en nationell känsla av offentligt ansvarstagande, som utgör själva grunden för samarbetet över hela Europa. För bara några decennier sedan hänvisade Hugh Seton-Watson, som är en känd auktoritet inom central- och östeuropiska frågor, till regionen som Europas sjuka hjärta; mot detta kan det utvidgade EU snart visa sig vara en verkningsfull medicin. Detta kräver avsevärda ömsesidiga insatser, ett uppriktigt tillgodoseende av den andres behov. Det är just detta engagemang som jag har sett bland våra supportrar på gräsrotsnivå. Min grupp och jag vill gärna fortsätta längs denna genuint kristna väg. 
Claeys (NI ).
   – Herr talman! Ingen kan förneka det faktum att de tio blivande medlemsstaterna har utfört ett imponerande arbete när nu anslutningen kommer närmare, men någon eufori är inte riktigt på sin plats. Det finns fortfarande många olösta problem. Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har till exempel i sina rekommendationer beträffande betänkandet uttryckt sin oro över den utbredda korruptionen i jordbrukssektorn och det sätt stöden kommer att betalas ut på.
Ett annat problem är Cypern. Vi står inför en unik situation där en del av en framtida medlemsstat är militärt ockuperad av ett kandidatland, Turkiet. Vi är ännu i dag osäkra på om hela ön går med i EU.
Ett annat stort frågetecken är den invandring som kan härröra från de nya medlemsstaterna. Även om flertalet av de nuvarande medlemsstaterna har annonserat att övergångsåtgärder skall införas kvarstår frågan om i vilken omfattning detta kommer att ske. Jag hoppas jag har fel, men de siffror som används av kommissionen får mig att tro att problemet är grovt underskattat, liksom de övriga problem som utvidgningen kommer att leda till. De flesta av de nya medlemsstaterna är ännu inte redo för anslutning. Alla känner till detta, men knappast någon vågar säga det högt. Jacques Delors är en av de få som har sagt det, och han förtjänar all heder för detta. 
Talmannen.
   – Debatten avbryts. Den kommer att återupptas kl. 15.00.
Vi skall nu gå vidare och underteckna ändringsbudgetarna för räkenskapsåret 2004, vilka vi röstade om i går.
Den första ändringsbudgeten, nr 1, är en tilläggs- och ändringsbudget för utvidgningen. Det är unionens första budget för utvidgningen. Den anslår under 2004 11,7 miljarder euro till åtagandebemyndiganden och 5,1 miljarder euro till betalningsbemyndiganden.
Den andra ändringsbudgeten vi röstade om i går var en tilläggs- och ändringsbudget om Europeiska datatillsynsmannen.
Jag ber föredragandena Jan Mulder och Neena Gill, liksom Terence Wynn, ordförande för budgetutskottet, samt kommissionär Günter Verheugen och minister Dick Roche att tillsammans med mig delta i ceremonin för undertecknandet av de två budgetarna, inte minst för att – med tanke på att debatten behandlar utvidgningen – markera det faktum att vi för första gången i EU:s budgetprocess behandlar utvidgningen ur finansiellt hänseende.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Oavsett om det finns ett fel i texten i ändringsförslag 1 som ingivits av min grupp skulle jag vilja klargöra att syftet med ändringsförslaget är att tillsätta en delegation till den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Chile som är självständig i förhållande till delegationen för förbindelserna med länderna i Sydamerika och Mercosur. 
Talmannen.
   – Vi skall se till att texten ändras.
Andreasen (ELDR ),
   . – Herr talman! Jag föreslår att vi byter ut orden ”Förenta
staternas invasion av Afghanistan” mot orden ”konflikten i Afghanistan”. 

– Omröstningen är avslutad.

Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Detta förslag är ytterst viktigt på två grundläggande områden: det både ökar säkerheten i förvaltningen och användningen av havet och bidrar till att minska nedsmutsningen.
Förslaget till förordning är också av största vikt på grund av den fartygstyp som avses, eftersom förordningens räckvidd utvidgas till att även omfatta fartyg som både seglar i inhemska och i internationella vatten inom gemenskapen.
Kommissionen har gjort ett gott arbete och jag gratulerar den till detta. Utskottet för regionalpolitik, transport och turism har för övrigt utnyttjat betänkandet till att föreslå att förslaget till förordning skall antas.
Här finns åtgärder som vid första anblick kan förefalla mycket tekniska, men när de väl analyserats ordentligt visar sig vara avgörande för att uppnå det avsedda målet.
Vi får inte glömma att transportsäkerhet, inte bara vad gäller sjötransporter utan även luft- och vägtransporter, alltid har varit en av Europeiska unionens främsta prioriteringar och detta avspeglas i den lagstiftning som antagits, särskilt de senaste tio åren.
Av detta skäl, och på grund av att jag är mycket glad över kraften i förslaget, röstade jag för.

Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Betänkandet rör en fråga som ligger mig mycket varmt om hjärtat.
Jag har länge efterlyst ett seriöst förhållningssätt till utvecklingen av järnvägstransporter, framför allt på grund av att jag anser att detta är ett fullt livskraftigt alternativ till vägtransportsektorn som redan nått en mättnad.
Detta är också syftet med det avtal föredraganden uppmanar oss att godkänna.
Gemenskapens anslutning till fördraget om internationell järnvägstrafik (COTIF) är därför avgörande för att främja, förbättra och underlätta internationella järnvägstransporter.
Avtalet är också viktigt på grund av de fördelar det ger från teknisk och juridisk synpunkt.
En annan positiv aspekt av en anslutning till COTIF är att Europeiska gemenskapen inte behöver lämna några bidrag till organisationens budget, trots att den inte har något inflytande över dess beslut.
Eftersom jag anser att anslutningen till fördraget i fråga kommer att leda till avsevärda framsteg för utvecklingen av järnvägssektorn, och eftersom detta är något jag arbetat för i många år, röstar jag för detta betänkande. 

Queiró (UEN ),
   . – Jag ansluter mig till tanken att med utgångspunkt från de kriterier som Europeiska rådet fastställt och de framsteg som görs vid genomförandet av stabiliserings- och associeringsprocessen, helt integrera länderna på västra Balkan, det vill säga Albanien, Bosnien och Hercegovina, Kroatien, f.d. jugoslaviska republiken Makedoniensamt Serbien och Montenegro, inbegripet Kosovo, i Europeiska unionen, även om det sker på lång sikt. I betänkandet föreslås även att europeiska partnerskap ingås för att kunna börja förbereda länderna inför denna fullständiga integrering i Europeiska unionen, så därför röstade jag för betänkandet. Min övertygelse stärktes av två viktiga påpekanden i betänkandet: det ena gäller kravet att samråda med länderna i fråga, det andra de ekonomiska resurser som finns tillgängliga för att hjälpa länderna att genomföra de prioriteringar och mål som fastställts; detta påpekande bygger på nu gällande budgetplan. Det bör tilläggas att betänkandet även innehåller en uppmaning om att den rättsliga grunden skall ändras så att prioriteringarna och villkoren för europeiska partnerskap får en lämplig finansiering och Europaparlamentet hålls vederbörligen informerat om eventuella ändringar av de europeiska partnerskapen, vilket gör att parlamentet noggrant kan övervaka genomförandet och framstegen med dem. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Syftena med det här förslaget från kommissionen är så tydliga de kan vara: att avskaffa de transnationella skattehinder som inte bara hindrar rörligheten över gränserna inom Europeiska unionen, särskilt för multinationella företag, samt att möjliggöra omstrukturering och utflyttning av företag för att få skattelättnader, eller – sett ur en annan synvinkel – för att optimera skattebördan. Detta är någonting som helt klart ligger till grund för skapandet av gemensamma skatteregler i lagsamlingen för det europeiska företaget, för att se till att dess verksamhet inte hindras av diskriminerande skatteregler eller av restriktioner eller störningar som beror på medlemsstaternas skattebestämmelser. Med andra ord tillåts medlemsstaterna att ge skattelättnader för kapital, om de så önskar, vid en tidpunkt då det talas mycket om att minska skattebördan på arbete.
Huvudfrågan är medlemsstaternas suveränitet på skatteområdet och de risker som sammanhänger med ett sänkt skattetryck. Icke desto mindre måste man också ta hänsyn till att beskattningen används som ett verktyg för att granska och övervaka företagens verksamhet, särskilt när det gäller sammanslagningar, i det här fallet sammanslagningar över gränserna, och omstruktureringar av Europeiska unionens stora koncerner.
Huvudsyftet med det här direktivet är att utöka åtgärdens räckvidd, vilket underminerar skyddet för medlemsstaternas ekonomiska intressen. Således måste vi tillbakavisa det. 
Queiró (UEN ),
   . – I linje med målen för Lissabonprocessen, som skapar en större transnationell rörlighet för EU:s företag, har kommissionen lagt fram ett förslag som syftar till att avlägsna de hinder som har med metoderna för att beskatta företagen på den inre marknaden att göra (transnationella skattehinder).
Direktiv 90/434/EEG (det så kallade ”fusionsdirektivet”) tillhandahåller redan en lösning när det gäller en gemensam skatteordning för fusion, fission, överföring av tillgångar och utbyte av aktier eller andelar som berör bolag i olika medlemsstater. Direktivet måste dock förbättras och dess räckvidd utvidgas.
I det här nya förslaget försöker man ändra i fusionsdirektivet för att minska den internationella dubbelbeskattningen vid industriomstruktureringar som berör bolag i olika medlemsstater. I avvaktan på en gemensam skattebas skall dessa särskilt riktade åtgärder avhjälpa de mest brådskande praktiska skatteproblemen för internationellt verksamma företag. Därför röstade jag för. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – I linje med målen för Lissabonprocessen, som skapar en större transnationell rörlighet för EU:s företag, har kommissionen lagt fram ett förslag som syftar till att avlägsna de hinder som har med metoderna för att beskatta företagen på den inre marknaden att göra (transnationella skattehinder).
Direktiv 90/434/EEG (det så kallade ”fusionsdirektivet”) tillhandahåller redan en lösning när det gäller en gemensam skatteordning för fusion, fission, överföring av tillgångar och utbyte av aktier eller andelar som berör bolag i olika medlemsstater. Direktivet måste dock förbättras och dess räckvidd utvidgas.
I det här nya förslaget försöker man ändra i fusionsdirektivet för att minska den internationella dubbelbeskattningen vid industriomstruktureringar som berör bolag i olika medlemsstater. I avvaktan på en gemensam skattebas skall dessa särskilt riktade åtgärder avhjälpa de mest brådskande praktiska skatteproblemen för internationellt verksamma företag.
Därför röstade jag för. 

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries och Theorin (PSE ),
   .– Vi är måna om att direktivet om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier skall träda i kraft så snart som möjligt. Vi stöder därför den uppgörelse som nåtts i rådet. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
    – Rådets förslag gick emot kommissionens och Europaparlamentets förslag på vissa punkter. Närmare bestämt:
- man förkortade den tid under vilken en medborgare i en medlemsstat får vara bosatt i en annan medlemsstat utan att några villkor är tillämpliga från sex till tre månader, vilket innebär att dagens situation består
- man förlängde den tid som äktenskap eller registrerade partnerskap skall ha varat för att individerna inte skall förlora sina uppehållstillstånd vid en separation eller skilsmässa till minst tre år, med några undantag
- definitionen av ”familj” tar inte hänsyn till ogifta par, bara till registrerade partnerskap om värdlandets bestämmelser behandlar ogifta par på samma sätt som gifta. Frågan om ogifta par blir en angelägenhet för värdlandet och således omfattas inte avkomlingar och direkta ättlingar till medborgare som inte innehar medborgarskap i ett av Europeiska unionens länder av direktivet
- man inför ett nytt kriterium för återsändande, som har med den stora belastningen på värdlandets sociala trygghetssystem att göra.
Så gick det med de fyra förslag som vi lade fram för att försöka lösa dessa problem. Jag beklagar att samtliga avslogs. 
Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR ),
   . – Vi ställer oss helt bakom rätten till fri rörlighet för personer såsom en av de grundläggande friheterna på den inre marknaden. Vi är bekymrade över att land efter land inför övergångsregler för de nya medlemsstaterna. Nu riskerar vi att få leva med dessa övergångsregler, som diskriminerar de nya medlemsstaterna, i 10–20 år framöver.
Övergångsreglerna införs med motiveringen att det finns risk för att bidragssystemen i de nuvarande medlemsländerna utnyttjas felaktigt när gränserna till våren öppnas för de nya EU-medborgarna. I dag räcker en anställning om tio timmar i veckan för att få tillgång till det nya landets välfärdssystem. I stället borde kravet vara att man kan försörja sig på sitt arbete.
Vi har därför försökt få igenom generella åtgärder, som omfattar alla EU-medborgare, där definitionen av arbete ändras så att arbetet skall räcka till ens försörjning. Detta gäller redan för pensionärer och studenter. På så vis öppnas EU för fri rörlighet av arbetskraften, men inte för bidragsmissbruket.
Vi är också tveksamma till definitionen av familjemedlem, som borde vidgas och även gälla make/maka, registrerade partner eller ogifta samboende partner, oberoende av kön. När vi nu inte får stöd för detta väljer vi att rösta emot betänkandet. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Vid första behandlingen av förslaget till en gemensam ståndpunkt kände jag mig tvungen att rösta emot den eftersom jag inte var nöjd med att betänkandet underminerades av de stränga förslagen, som främst fick stöd från de ledamöter i parlamentsutskottet som står till vänster. Förslagen minskar värdet av föredragandens mycket mer balanserade angreppssätt.
Europaparlamentet ställde sig då bakom rent ut sagt överdrivna åtgärder, som verkligen var mycket mer långtgående än vad som behövs på det här området.
Vid andra behandlingen fann kommissionen för gott att anta de flesta av Europaparlamentets ändringsförslag, även om den inte gjorde detsamma i fråga om familjepolitiken som tydligen har avförts ur gemenskapens behörighet, vilket jag välkomnar.
Jag står fast vid de övriga synpunkter och invändningar som jag framförde vid första behandlingen.
Vad beträffar de ändringsförslag som kommunistvänstern har lagt fram röstade jag emot. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
    – Jag välkomnar det faktum att det finns ett program för det här området, men det är skrämmande att man gång efter annan avslår betydande ökningar av stödet till ungdomsorganisationerna.
Jag har förståelse för föredragandens ståndpunkt. Inför rådets omedgörlighet ville hon inte riskera att programmet inte skulle kunna träda i kraft vid den fastställda tidpunkten. Däremot är jag förskräckt över att rådet har intagit en så oacceptabel ståndpunkt, som underminerar ungdomsorganisationernas roll. Stödet till ungdomsföreningarna får inte minska. De spelar en avgörande roll för att fostra unga människor eftersom de uppmuntrar till delaktighet och utökar demokratin. Om vi inte höjer stödet sänder vi ut signaler om att vi inte har för avsikt att öka ungdomarnas delaktighet, vilket är djupt beklagligt. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Det här betänkandet är särskilt viktigt för ungdomsområdet.
Syftet med det är att införa ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja organ som är verksamma på ungdomsområdet på EU-nivå, genom att anta ett handlingsprogram som skapar en lämplig rättslig grund för de gemenskapsbidrag som redan ges till sektorn. Jag vill betona den ökning av programbudgeten med 13 procent som parlamentet och rådet kom överens om den 24 november.
Rådet har alltid varit klart förteget i den här frågan, men man skall notera att det i sin helhet, delvis eller i allt väsentligt antog 13 av de 16 ändringsförslagen från parlamentet som lades fram vid första behandlingen och som sedan antogs av kommissionen.
Jag röstade för förslaget till paket, eftersom jag välkomnar det enhälliga utslaget i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Det betänkande som vi har på bordet sammanhänger med Pretsbetänkandet. Det är ännu ett förslag till resolution som har med ungdom och utbildning att göra, och liksom det föregående betänkandet fick det stöd av alla ledamöterna i utskottet. I det här fallet står utbildningen – som också är värd att uppmärksamma – i förgrunden. Rådet följde parlamentets yttrande och nådde enhällighet. De ändringar av kommissionens förslag som rådet lade fram gjorde texten tydligare och mer konsekvent. Budgetmedlen för programmet har ökats. Jag välkomnar föredragandens påpekanden och röstade därför för. Jag röstade för paketet med ändringsförslag, som gav den gemensamma ståndpunkten substans. 
Saint-Josse (EDD ),
   .– Vi anser att det här förslaget bör fördömas av olika skäl, inte bara på grund av att det skadar subsidiariteten och inte respekterar medlemsstaternas befogenheter på utbildningsområdet.
För det första är det inte önskvärt att man gör undantag från budgetbestämmelserna genom att fördröja undertecknandet av konventioner. Vi måste fundera på hur de skall kunna uppfyllas. För det andra är det inte hälsosamt för gemenskapens budget att år ut och år in finansiera en europeisk kloning av de statsvetenskapliga fakulteterna för att försörja en byråkrati som skadar demokratin och den politiska debatten, samtidigt som man, ibland kanske i god tro, hävdar att man vill främja dem. Slutligen har de universitet och institut som stöds ända sedan de startades varit intimt sammanlänkade med gemenskapens institutioners lilla värld, institutioner vars ändamål de entusiastiskt stöder och vilka de systematiskt förser med funderingar kring EU-angelägenheter i en utsträckning som gör att man inte kan utesluta risken för klientelism, beroendeställning och sammanblandning av roller.
Ledamöterna från CPNT-delegationen i Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa röstade därför emot den här resolutionen, som försvarar ett elitistiskt projekt för att skapa ett likformigt Europa, ett Europa som inte vet vad dess medborgare önskar utan som med sina beslut förtrycker dem i deras vardagsgöromål. 

Fitzsimons (UEN ),
   . – Jag gratulerar föredragandena, Doris Pack och Christa Prets, till deras ingående arbete med de viktiga frågor som rör gemenskapens politik på ungdoms- och utbildningsområdena.
Dessa betänkanden överensstämmer väl med gårdagens meddelande från kommissionen om den nya generationen av utbildningsprogram som skall ersätta de nuvarande programmen Sokrates, Leonardo da Vinci, Tempus, Ungdom, Kultur 2000 och Media Plus från och med 2007.
Jag instämmer till fullo med kommissionär Viviane Reding om behovet att stärka och omstrukturera program på ett sätt som är tydligare för medborgarna i ett utvidgat EU. Genom dessa nya program kommer institutioner på utbildnings- och kulturområdet dessutom att kunna förbättra sitt samarbete.
De överensstämmer också med det irländska ordförandeskapets planer enligt vad som kortfattat beskrevs i kulturutskottet i januari. De kommer att bidra till att uppfylla Lissabonmålet att göra EU till världens mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomi fram till 2010.
I en union som kommer att ha nästan 500 miljoner invånare 2007 kommer de nya programmen att ingå i en ny strategi och bygga broar mellan kulturer och individer. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Jag välkomnar det här betänkandet, som syftar till införa ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja organ som är verksamma på kulturområdet på EU-nivå, och närmare bestämt genom att anta ett handlingsprogram som skapar en lämplig rättslig grund för de gemenskapsbidrag som redan ges till sektorn.
Föredragandens rekommendationer – att parlamentet skall acceptera den gemensamma ståndpunkten med några ändringar – är bara tekniska, och är i huvudsak ett resultat av att den politiska överenskommelse som nåddes i rådet (kultur) har blivit överspelad genom de beviljanden som finansministrarna senare gjorde under budgetförlikningen.
Med tanke på att rådets officiella ståndpunkt dock är att den överenskommelse som kulturministrarna nådde skall ligga till grund för den gemensamma ståndpunkten måste parlamentet ändra i rådets gemensamma ståndpunkt, så att kulturministrarnas överenskommelse överensstämmer med vad parlamentet och rådet kom överens om under budgetförlikningen.
Mot bakgrund av både den allmänna samsynen om den gemensamma ståndpunkten och att de ändringsförslag som föredraganden lade fram vid andra behandlingen är av teknisk art röstade jag för. 

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR ),
   .– Vi har valt att avstå i omröstningen om betänkandena Prets/Pack/Ilvari. Skälet till detta är att vi anser att frågor som rör kultur och utbildning bör ligga på nationell nivå där besluten tas så nära medborgarna som möjligt. Vi är principiellt emot att man i betänkandet Pack väljer ut ett litet antal skolor som emottager en stor andel av det totala utbildningsbidraget från EU. Vi tycker att det finns många andra bra skolor som också bör beaktas. För att EU skall bli effektivare och handlingskraftigt i de stora gränsöverskridande frågorna krävs det också att man lämnar den politik som rör vardagsfrågor som till exempel skola, kultur och ungdomsfrågor åt medlemsstaterna själva. Dessa frågor måste ligga närmare medborgarna! 

Martinez (NI ).
   – Herr talman! Majoriteten röstade emot inte bara tobaksodling utan också – oklart varför – olivodling, inspirerad av de Gröna och hälsofanatikerna. Allt detta är resultatet av den enkla logik som säger att tobak orsakar lungcancer, så allt man behöver göra för att avskaffa lungcancer är att sluta odla tobak. Tyvärr är det så att 75 procent av den tobak som röks i Europa, 540 000 ton, importeras, särskilt från Brasilien. Därför kommer inte en bannlysning av våra 350 000 ton europeisk tobak, av vilka 25 000 ton kommer från Frankrike, att ha någon som helst effekt på cancern. Tvärtom kommer den att sätta 50 000 franska arbetstillfällen – i Sarlat, Tonneins, Lille och på andra håll – i farozonen. I Europa står totalt 500 000 arbetstillfällen på spel, arbeten som till stor del innehas av kvinnor – som hur som helst har mindre resurser och därmed mindre förmåga att bekämpa cancer.
Vilken är tankegången bakom denna hastigt hoptråcklade politik? Är det så att Europeiska kommissionen inte tycker om tobaks-, vin- och olivodlare eller människor som brukar jorden? Bryssel är helt för att ge det utländska jordbruket en särbehandling, och föredrar sålunda att också lungcancern importeras. 
Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det gläder mig mycket att vi kunde rösta om de nya bestämmelserna för tobaksmarknadens organisation i dag. Parlamentets förslag om en partiell frikoppling är rätt väg att gå eftersom besluten vid rådets möte i Luxemburg 2003 innebar en partiell frikoppling för alla marknadsorganisationer. Som Jules Maaten sade gäller det långt fler än 400 000 arbetstillfällen.
Jag vill klargöra en annan sak här. Om någon tror att alla skulle sluta röka om vi slutade att odla tobak i Europa så drömmer han. Då skulle tobak importeras och vi skulle bara skada Europas ekonomi, med andra ord jordbrukarna och arbetarna. 
Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Jag instämmer inte med de två senaste talarna. Det är en mycket dyster dag för kammaren när vi nu ställer oss bakom detta betänkande. Jag skulle vilja begränsa mina kommentarer till tobak. Jag anser att kommissionens reformpaket är rättvist. Det program som lagts fram undanröjer direktstöd till en produkt som är den största orsaken till sjukdomar som kan förebyggas i EU. Varje år dör en halv miljon EU-medborgare till följd av tobaksrelaterade sjukdomar – i hela Europa är siffran en miljon.
EU:s medborgare tycker det är skandalöst att nästan 1 miljard euro om året går till att finansiera en gröda som ingen skulle köpa om den inte var subventionerad. En gröda som inte gör något annat än skadar konsumenterna. Dagens antagande av Daulbetänkandet bidrar inte på något sätt till unionsmedborgarnas hälsa. Det är en dyster dag för detta parlament och jag är tacksam att 215 ledamöter röstade mot detta betänkande och mot tobakssubventioner. 
Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries och Theorin (PSE ),
   . – Vi valde att rösta emot samtliga förslag till ändring av kommissionens förslag samt emot betänkandet i dess helhet.
Vi vill se ett modernt europeiskt jordbruk i linje med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi anser att kommissionens förslag är ett steg framåt i att nå målen beträffande unionens jordbrukspolitik.
Vi är för en genomgripande reform av jordbrukspolitiken med frikoppling av jordbruksstöden som ledstjärna. Därför stöder vi kommissionens förslag.
Att stödja skrivningarna i betänkandet vore att ta ett stort steg bakåt i arbetet med att reformera det europeiska jordbruket, eftersom parlamentets skrivningar främjar fortsatt direktstöd samt produktionsbundet stöd i allt för stor utsträckning.
EU:s jordbrukspolitik syftar till att ge lantbrukare större frihet att producera det marknaden efterfrågar vilket leder till ett konsumentanpassat utbud. Detta är viktigt inte minst i ett internationellt perspektiv för att inte försvåra för utvecklingsländerna att konkurrera på den europeiska marknaden med sina jordbruksprodukter. Detta är för oss viktiga grundprinciper som måste beaktas i unionens jordbrukspolitik, inte minst i frågor gällande bomull och tobak. 
Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   . – Vi moderater anser att direktstödet till odling av tobak, oliver, bomull och humle skall avvecklas. Europeiskt stöd för att odla tobak är varken moraliskt eller ekonomiskt försvarbart.
För övrigt anser vi att skyddstullar på oliver skall tas bort. 
Bonino, Cappato, Dell'Alba, Della Vedova, Dupuis, Pannella och Turco (NI ),
   . – För de sju radikala ledamöternas räkning vill vi uttala vårt stöd för de ändringsförslag som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har lagt fram om stödsystemet till tobaksodlingen.
Vi anser att den nuvarande gemensamma politiken snarast måste ändras. Den är onödigt kostsam för de europeiska skattebetalarna och konsumenterna, skadlig för miljön och för jordbrukssektorns konkurrenskraft och nyskapande samt till men för de fattigaste ländernas ekonomier.
I det sammanhanget är den reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken som kommissionen föreslår och som bygger på att bidragen frikopplas från produktionen ett steg i rätt riktning, om än helt otillräckligt. Vi stöder emellertid inte en sträng och diskriminerande behandling som drabbar tobaksodlingen och uttryckligen grundar sig på en förbudsmentalitet i fråga om rökning. Dessutom stöder vi föredragandens ståndpunkt att ett slopat stöd till tobaksproducenter inte på något sätt bidrar till att bekämpa rökning. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
    – Produktionsstödet till olivolje-, tobaks- och bomullssektorn måste bibehållas om vi skall kunna förhindra att många producenter lämnar sektorn och att Medelhavsprodukternas specifika egenskaper faller i glömska. Kommissionens förslag att frikoppla produktionsstödet, som nu har antagits av parlamentet, är oacceptabelt och bådar inte gott för diskussionerna vid jordbruksministerrådet. Detta förslag kommer att få en förödande socioekonomisk effekt och leda till ökenspridning, särskilt i EU:s medlemsstaters fattigaste regioner, till exempel i Portugal.
Detta förslag drabbar särskilt Portugal. När det gäller bomullen har tröskeln för stöd satts till orimliga 360 hektar, trots de potentiella fördelarna med Alquevaprojektet och omvandlingen av karga områden till bevattnad mark. Vad beträffar olivoljan underminerar det ekonomiska paket och det tillvägagångssätt som har fastställts både en modernisering av de portugisiska olivlundarna och nyplanteringsrättigheterna som sattes till 30 000 hektar 1998. Detta trots den avsedda besparingen på 113 miljoner euro. Förslaget skulle innebära att anslagen till Portugal ökar med omkring 20 miljoner euro. Trots det skulle det mest oroväckande resultatet av detta förslag vara att ett antal producenter lämnar sektorn i Portugal, vilket skulle bli följden enligt olika studier. Därför röstade vi emot. 
Muscardini (UEN ),
   . – Nationella alliansen stöder Daulbetänkandet, eftersom en acceptabel kompromiss har nåtts mellan de olika politiska grupperna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, tack vare Sergio Berlatos arbete med att ändra kommissionens ursprungliga förslag.
Vårt mål, med avseende på ett förslag som också skulle ha satt Italiens ställning i fråga om oljan på spel i vissa områden med ogynnsamma förutsättningar, var en överenskommelse som innebar en flexibel 60-procentig partiell frikoppling av stödet, där staterna hade möjlighet att öka denna andel vid behov.
Tillsammans med andra grupper stödde Nationella alliansen och lyckades införa ett kvalitetskriterium, utöver hänsynen till sociala aspekter och till landskapsbilden, vid sidan av åtgärder som ursprungsbeteckningsskydd, biologisk odling, handplockning och andra åtgärder som inte har med kvantitet att göra.
Produktens kvalitet är en garanti för konsumenterna och skyddar de specifika jordbrukstyperna i vissa europeiska länder. Därför är vi nöjda med att Italiens specifika egenskaper när det gäller produktionen av olivolja med hög kvalitet erkänns på ett påtagligt sätt och vi välkomnar stödmekanismerna till olivodlarna, som tryggar sysselsättningen i landsbygdsområden som avfolkas och inför viktiga åtgärder för att värna om europeisk kvalitetsolja.
Därför röstade jag för Daulbetänkandet. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   . – Jag har röstat nej till samtliga ändringsförslag samt i slutomröstningen om betänkandet därför att vi finner det fel att EU fortsätter med och ger mer stöd till tobaksplantager, olivodlingar och bomullsproduktion än vad kommissionens ursprungliga förslag innebär. Vi anser att dessa subventioner skall avvecklas och skattebetalarnas pengar användas på ett mer ändamålsenligt sätt.
PPE-DE-gruppen ser ökade subventioner som ett principiellt problem, och när det gäller tobak föreligger starka etiska argument emot stödet i sig självt. Då många utvecklingsländer är helt beroende av sin produktion av bomull snedvrider ett EU-stöd konkurrensen. Dessa länder har än sämre förutsättningar än regioner inom EU att lösa de övergångsproblem som uppstår ifall viss del av produktionen slås ut. 
Saint-Josse (EDD ),
   . – Reformeringen av den gemensamma organisationen av marknaden för Medelhavsprodukter är en logisk följd av den reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken som startades i Luxemburg i juni 2003, eftersom den på ett liknande sätt bygger på en frikoppling av stödet och på att medel överförs till den andra pelaren.
CPNT-delegationen har alltid varit emot denna reform och fortsätter att framhålla sitt motstånd på ett mycket tydligt sätt. Särskilt inom tobakssektorn kommer frikopplingen av stödet att leda till att denna odling, som fram till i dag har skapat många arbetstillfällen, upphör. Vad skall det bli av dessa jordbruksarbetare när deras styrka inte längre behövs? Landsbygdens utveckling handlar inte om att ta död på en sektor, utan snarare om att bibehålla arbetstillfällen så att vi får en levande landsbygd.
Inför valet mellan en total och en partiell frikoppling av stödet skulle vi föredra en partiell frikoppling. Om vi skulle ombedjas att välja mellan att genomföra reformen omedelbart eller att skjuta upp den skulle vi föredra ytterligare en kort respit. Därför har vi resignerat tvingats rösta för föredragandens text, med tanke på kommissionens förslag. Det är i denna sinnesstämning, ängsliga men ändå inte mindre kamplystna, som vi ser den kommande reformeringen av den gemensamma organisationen av marknaden för socker skymta i fjärran. 
Souchet (NI ),
   . – Genom att förklara sig vara för en övre gräns för frikoppling av det offentliga stödet till de europeiska tobaksodlarna har Europaparlamentet senkommet betygat sin vördnad för dem som kämpade emot införandet av denna perversa mekanism som kommissionen hittade på för att få WTO:s välsignelse av inkomststöd – vilket också lyckades, som vi vet. Genom att välja en frikoppling har Europeiska unionen valt ett system som kommer att hindra unga människor som ger sig ut i arbetslivet, skapa kaos på marknaderna och beröva det offentliga stödet dess legitimitet.
När det gäller tobaken har kommissionen hur som helst förebådat det slopande av stöden som frikopplingen kommer att leda till genom att öppet föreslå en total frikoppling som ett första steg mot ett totalt slopande av det offentliga stödet. Bryssel har således infört en reell preferens för utlandet och gynnat icke-europeiska tobaksproducenter.
Motförslaget från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, som just antogs i plenum, begränsar miljöförstöringen samtidigt som det frikopplar större delen av stödet och erkänner medlemsstaternas reella subsidiaritet. Nu har rådet fått tillbaka bollen. Från och med nu kan det stödja sig på det arbete som parlamentet har gjort för att bevara tobaksodlingen i Europa och särskilt i Frankrike. 

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries och Theorin (PSE ),
   . – Vi valde att rösta emot ändringsförslagen 1–28, 30–39 och 40–43 till kommissionens förslag samt emot betänkandet i dess helhet.
Vi vill se ett modernt europeiskt jordbruk i linje med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi anser att kommissionens förslag är ett steg framåt i uppnåendet av målen beträffande unionens jordbrukspolitik.
Vi är för en genomgripande reform av jordbrukspolitiken med frikoppling av jordbruksstöden som ledstjärna. Därför stödjer vi kommissionens förslag.
Att stödja skrivningarna i parlamentets betänkande vore att ta ett stort steg bakåt i arbetet med att reformera det europeiska jordbruket, eftersom parlamentets skrivningar främjar fortsatt direktstöd samt produktionsbundet stöd i allt för stor utsträckning.
EU:s jordbrukspolitik syftar till att ge lantbrukare större frihet att producera det marknaden efterfrågar vilket leder till ett konsumentanpassat utbud. Detta är viktigt inte minst i ett internationellt perspektiv för att inte försvåra för utvecklingsländerna att konkurrera på den europeiska marknaden med sina jordbruksprodukter. Detta är för oss viktiga grundprinciper som måste beaktas i unionens jordbrukspolitik. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
    – Parlamentet har antagit ett antal ändringsförslag till den förordning vi har på bordet, med resultatet att kommissionens ursprungliga förslag har förbättrats betydligt. Självfallet välkomnar jag dessa ändringar. De viktigaste ändringarna är förbudet på gemenskapsnivå mot att producera och marknadsföra blandningar av olivolja och andra oljor eller fetter, vilket är viktigt för att trygga olivoljans kvalitet, förbudet mot att använda beteckningen ”olivolja” – eller bilder eller symboler som för tankarna till olivolja på etiketter eller i information till konsumenterna – för att beskriva blandningar av fetter eller oljor, för att bekämpa orättvis konkurrens, den obligatoriska ursprungsangivelsen på etiketten, med angivelse av i vilket land oliverna har skördats och det bibehållna produktionsstödet till konserverad fisk och grönsaker. Det var bra att rådet följde parlamentets yttrande på det här området, men parlamentet har inte föreslagit effektiva mekanismer för att reglera marknaden och har accepterat att produktionsstödet upphör.
Vi beklagar att vår grupps förslag avslogs. Det skulle åtminstone ha skyddat en del av det produktionsbaserade stödet – knutet till den faktiskt producerade kvantiteten olivolja och inte till antalet hektar.
Det gläder mig att vårt förslag att behålla dagens övervakningsorgan antogs, men beklagar att alla de övriga avslogs. 
Korakas (GUE/NGL ),
    – Förslagen i Lavarrabetänkandet innehåller inga som helst hänvisningar till de negativa konsekvenserna av halvtidsöversynen eller för olivoljan eftersom det betraktar den som ett fullbordat faktum, och då är det enda som återstår att reglera vissa aspekter av marknaden för olivolja. Därför begränsar Vincenzo Lavarra sig till att göra just det i alla sina ändringsförslag, som nästan alla är positiva (såsom avskaffandet av praxisen att blanda olivolja med andra fetter).
Vi är radikalt emot logiken att betrakta halvtidsöversynen för olivolja som ett i förväg fattat beslut och emot innehållet i översynen, med andra ord frikopplingen av en betydande andel av stöden från produktionen, frysningen av olivproduktionen vid de nivåer som gällde den 1 maj 1998, sänkningen av gemenskapens anslag till olivolja och så vidare.
Kommissionens förslag borde knappt ens utgöra en grund för debatt i Europaparlamentet och borde tillbakavisas i sin helhet, eftersom det skapar en situation som är mycket värre än dagens och inte under några omständigheter tillfredsställer olivproducenterna.
Vi röstade emot betänkandet, trots att det innehåller enskilda positiva delar, eftersom man i det betraktar halvtidsöversynen för olivolja som ett i förväg fattat beslut. Greklands kommunistparti uppmanar olivproducenterna att kämpa för att översynen inte skall förverkligas, för att taken för olivproduktionen skall avskaffas och för att stöden skall betalas på grundval av den faktiska produktionen och för att hånet och förlöjligandet av olivproducenterna skall stoppas. 
Queiró (UEN ),
   . – I det betänkande som vi har på bordet välkomnar jag ändringsförslagen med krav på ett mer tillfredsställande system för klassificering av olja, förbud mot att blanda olivolja med andra oljor eller fetter, den obligatoriska angivelsen av oljans ursprung, som fastställs på grundval av trädets ursprungsort och platsen där oliverna skördats, inte platsen där de har pressats och behandlats (vilket ger upphov till oriktig framställning och varumärkesförfalskningar), ökad insyn i TPA-mekanismen för att säkra att denna inte kan användas för att identifiera eller sälja, som gemenskapsolja, oliver och oljor som importerats från tredjeländer och en ökning av det baspris som automatiskt utlöser privat lagring. Därför röstade jag för. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag röstar för det här betänkandet.
Här har vi ett förslag till en förordning som skall ersätta förordning 827/68/EEG, som kommer att upphöra att gälla i november 2004.
Man försöker åstadkomma en bättre klassificering av olika slags olivoljor, blandningar av olivolja och andra oljor eller fetter, en obligatorisk angivelse på etiketten av oljans ursprung, som konsekvent fastställs på grundval av trädets ursprungsort och platsen där oliverna skördats, inte platsen där de har pressats och behandlats samt ökad insyn i TPA-mekanismen. 
Man föreslår också att termen ”aktörer” skall ersättas av den mer korrekta ”olivproducenter” och att producentorganisationerna inte skall anförtros uppgifter som rör kontroller och marknadsövervakning, vilka fortfarande bör ingå i befogenheterna för de nuvarande nationella kontrollorganen inom oliv- och jordbrukssektorerna.
Dessutom har alla sektorns producenter under en tid krävt en tydligare och öppnare lagstiftning. Vi hoppas att resultatet kommer att infria deras förväntningar. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   .– Jag har röstat nej till samtliga ändringsförslag samt i slutomröstningen om detta betänkande därför att vi tycker att det är fel att EU fortsätter med och ger mer stöd till olivodlingar än vad kommissionens ursprungliga förslag innebär. Vi anser att dessa subventioner skall avvecklas och skattebetalarnas pengar användas på ett mer ändamålsenligt sätt.
PPE-DE-gruppen ser ökade subventioner som ett principiellt problem. Då många utvecklingsländer är helt beroende av sin produktion av bomull snedvrider ett EU-stöd konkurrensen. Dessa länder har ännu sämre förutsättningar än regioner inom EU att lösa de övergångsproblem som uppstår ifall en viss del av produktionen slås ut.
Parlamentets förslag innebär inte bara högre subventioner än de kommissionen föreslår utan ställer även mer specifika produktkrav och klassificeringssystem. Detta kan vara lovvärt, men är ofta ett sätt att skydda sig mot konkurrens utifrån, dvs. ett dolt handelshinder som försvårar frihandel. 

Patakis (GUE/NGL ),
   . – Europaparlamentets resolution om den internationella kvinnodagen kan bara beskrivas som en förolämpning och ett hån mot kvinnor. Främjandet av jämställdhet för kvinnor och försöken att fördela ansvaret för de triviala resultaten överskuggas av lovord för EU:s politik och positiv kritik av besluten vid toppmötena i Lissabon och Barcelona. Den krassa verkligheten som kvinnor i EU upplever (hög arbetslöshetsgrad, få, dåligt betalda och otillräckliga jobb, terrorism på arbetsplatserna, bristen på åtgärder som ger familjen stöd från samhället, höjd pensionsålder, lönediskriminering och så vidare) är resultatet av EU:s strategiska val, som toppmötena i Lissabon och Barcelona i betydande utsträckning drev på.
Förslagen att verka för kvinnliga kommissionärer, att skapa en särskild portfölj för kvinnors rättigheter inom kommissionen, att ge kvinnor lika representation på röstsedlarna till Europaparlamentet, att inrätta ett europeiskt institut för könsfrågor osv. visar hur långt ifrån arbetarklasskvinnornas verkliga problem och bekymmer de tillfälliga makthavarna i Bryssel befinner sig. Hur kan en deltidsanställd, delvis avlönad, delvis pensionerad kvinna, som är den modell som främjas eller åtminstone accepteras av dem som står bakom dylika texter, bli fullt delaktig i det samhälleliga och politiska livet?
Därför avstod vi ledamöter från Greklands kommunistparti i omröstningen. 

Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I betänkandet om Guantánamofångarna från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik talar man med rätta om brott mot den internationella rätten och de mänskliga rättigheterna. Dessa människor, som är offer för den imperialistiska expansionism som antog formen av ett ”krig mot terrorismen”, behandlas inte bara inte som krigsfångar utan utsätts också för tortyr och förnedring av alla de slag. Så civiliserade visade sig de vara som framställer sig själva som civilisationens mästare och vill lära resten av världen demokrati.
Icke desto mindre accepterar man i betänkandet kärnan i den imperialistiska politiken och den amerikanska synen på terrorism, rättfärdigar attacken mot Afghanistan, underlåter att fördöma arresteringarna och de olagliga frihetsberövandena och begränsar sig till att kräva en rättvis rättegång för fångarna.
Därför avstod vi ledamöter från Greklands kommunistparti i omröstningen och kräver att alla fångarna skall friges omedelbart och kompenseras för det som de har gått igenom. 
Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   . – Vi svenska moderater instämmer i kravet på att Guantánamofångarna skall få en rättvis rättegång, och vi har därför röstat för föreliggande betänkande. Vi finner det däremot inte uppenbart att fångarna uppfyller villkoren enligt Genèvekonventionen för att kunna betraktas som krigsfångar och att det sålunda inte är korrekt att i betänkandet åberopa Genèvekonventionens regler för hantering av krigsfångar såsom rättigheter för Guantánamofångarna. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Den här rekommendationen, som bygger på ett initiativ som min parlamentsgrupp var delaktig i, var angelägen och nödvändig, även om jag inte instämmer i alla formuleringarna i det. Emellertid kommer det tyvärr sent, med tanke på att hundratals människor, däribland barn, från ett fyrtiotal länder, särskilt länder i Europeiska unionen, har hållits fångna på Förenta staternas militärbas i Guantánamobukten sedan januari 2002 under oacceptabla omständigheter och villkor och utan några rättigheter eller garantier.
Det är angeläget och nödvändigt att de amerikanska myndigheterna omedelbart sätter stopp för detta flagranta brott mot de mest grundläggande mänskliga rättigheterna och den mänskliga värdigheten, stick i stäv med alla internationella standarder och lagar, särskilt rätten till en rättvis rättegång och förbudet mot godtyckligt frihetsberövande.
Det är angeläget och nödvändigt att regeringarna i Europeiska unionens länder slutar att samtycka till denna situation, på ett fast, tydligt sätt fördömer denna oacceptabla situation och kräver att de amerikanska myndigheterna garanterar att dessa fångar omedelbart får tillgång till rättsväsendet i enlighet med internationella standarder och lagar. 
Pasqua (UEN ),
   .– Det finns knappast någon som visar ett så passionerat intresse för de omständigheter under vilka fångarna lever i Guantánamo, eller visar en sådan medkänsla med dem, som kammaren gör.
Jag instämmer inte i det förhärskande synsättet i kammaren: jag betraktar inte detta som en prioriterad fråga och dessa människors omständigheter får mig uppriktigt sagt inte att sympatisera med dem i någon högre grad.
Jag vill påminna den upplysta eliten, de dygdiga försvararna av grundläggande rättigheter, som bara ser stackars fångar och offer för amerikansk despotism i Guantánamo, att vi talar om människor som misstänks för att tillhöra den farligaste kriminella organisation som någonsin har funnits, aktiva medbrottslingar, i olika grad, till ett av det blodigaste brotten i historien, islamiska terrorister som har förklarat totalt krig mot väst och dess värden.
En exceptionell situation, såsom kriget mot den internationella terrorismen, kan rättfärdiga exceptionella åtgärder.
Hur fångarna i Guantánamo har det – en fråga som endast är en angelägenhet för Förenta staterna, skall tilläggas – tycker jag är mindre intressant än hur offrens familjer har det, men dem bryr man sig mindre om. 
Queiró (UEN ),
   .– Frågan om frihetsberövande och behandling av samt rättegång för vissa icke-medborgare i kriget mot terrorism i Guantánamobukten har klart hanterats som en politisk fråga i somliga europeiska kretsar, mera för att hindra att de transatlantiska förbindelserna förbättras än för att upprätthålla de grundläggande värdena med rättsstaten och full respekt för internationella humanitära normer. Tonläget i betänkandet syftar till att underblåsa inte bara den missämja som uppstod i Europa vid tiden för Irakkriget utan också en fientlighet gentemot USA. För min del håller jag med om den åsikt som Europeiska rådet framfört att ”de transatlantiska förbindelserna är av stort värde och oersättliga och kan vara en utmärkt kraft för det goda i världen om grundläggande respekt för mänskliga rättigheter, som t.ex. rätten till en rättvis rättegång och förbud mot godtyckligt frihetsberövande, klart respekteras som allmängiltiga och som omöjliga att förhandla bort samt att de är kärnan i EU:s och Förenta staternas värderingar och gemensamma intressen”. Betänkandet genomsyras dock av det faktum att de krav som ställs på Förenta staterna i betänkandet ställs eftersom de förmodade terroristerna hålls i Guantánamo, på bekvämt avstånd från Europa. Därför röstade jag emot det här betänkandet, mera på grund av den antiamerikanism som det innehåller än på grund av de grundläggande principer som man åberopar i det, principer som jag alltid har hållit högt. 
Talmannen.
   – Röstförklaringarna är avslutade.

(1)

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är fortsatt gemensam debatt om utvidgningen och kandidatländerna. 
Schröder, Jürgen (PPE-DE ),
   – Tack, herr talman. Mina damer och herrar! Först vill jag tacka kommissionär Günter Verheugen för ett konstruktivt och mycket nära samarbete under åren.
Att Tjeckiska republiken har haft framgång under de senaste åren står utan tvivel. Emellertid finns det fortfarande brister på en del områden, till exempel när det gäller standarden inom livsmedelsproduktionen. Våra konsumenter behöver dock inte vara oroliga: ingenting som inte uppfyller våra normer kommer att släppas in på EU:s inre marknad.
Ett annat problem som allt oftare har påtalats för mig på sistone är misstankarna om människohandel och särskilt handel med barn längs gränsen mellan Tyskland och Tjeckien. Här bör Tjeckiens regering främja stödprogram för offren. Det behövs också utbildningsprogram för poliserna och gränsvakterna för att öka medvetenheten om människohandeln och ett utökat gränsöverskridande samarbete på basis av Interreg.
När det gäller dammplanerna vid floden Elbes övre lopp har jag lyckats övertyga kommissionen om att en miljökonsekvensanalys av detta projekt är helt nödvändig och att intermodala alternativ bör utredas. Jag bor i Sachsen i Elbedalen, som översvämmades sommaren 2002, så jag vet vad jag talar om.
Slutligen vill jag ta upp det tjeckiska parlamentets avsikt att hedra den tidigare tjeckoslovakiske presidenten Edvard Beneš.
Efter att vi har ägnat år åt frågan om Beneš dekret här i parlamentet och att jag kom fram till en kompromiss som antogs av en överväldigande majoritet vid plenumsammanträdet i april förra året tycker jag att det är okänsligt och provocerande att tjeckerna nu, strax innan landet skall gå med i EU, antar en lag som inte bara åberopar det förflutna utan faktiskt förhärligar det. Jag vill inte att någon som stöder denna lag kommer med i min grupp i framtiden. 
Gahler (PPE-DE ),
   – Herr talman! Den här mandatperioden går mot sitt slut och det gör också processen att ansluta tio länder till Europeiska unionen. Jag var mycket intresserad av Estland också innan jag blev parlamentets föredragande för landets anslutning, och har besökt landet regelbundet under 11 år. Därför är jag helt övertygad om att vi inte bara är artiga när vi säger att ”Europaparlamentet framhåller de estniska myndigheternas beslutsamhet och kontinuitet i förberedelserna inför anslutningen under hela övergångsperioden”.
Jag ser – nu gick han precis ut – jag såg den förre utrikesministern Toomas Hendrik Ilves i kammaren och jag vill tacka honom på alla våra andra estniska kollegers vägnar för den beslutsamhet som alla politiska läger i Estland har visat.
Imponerande personligheter som – bland andra – den förre presidenten Lennart Meri, eller Mart Laar, som har varit premiärminister två gånger, har tidigare gjort mycket för att leda landet mot Europa. Jag är övertygad om att landets dynamik, som särskilt märks i Tallinn, med EU:s stöd också kommer att påskynda den ekonomiska och sociala utvecklingen även i andra, mer perifera delar.
Angående Ryssland har Elmar Brok redan sagt något om gränsfördragen och jag vill tillägga att det också måste stå klart att EU:s partnerskaps- och samarbetsavtal med Ryssland är tillämpligt på alla de nya medlemsstaterna.
Jag efterlyser tydliga svar från ministerrådet på att den ryske ministern Sergei Ivanov den 5 mars upprepade Sovjetunionens – och tråkigt nog i dag även Rysslands – propagandalögn i  – det vill säga att Sovjetunionen inte invaderade de baltiska länderna utan tillkallades för att hjälpa dem. Sådan propaganda och sådana sagor bör inte längre spridas här, och det måste Europeiska unionen göra klart för Ryssland. 
Poos (PSE ),
   . – Herr talman! I egenskap av föredragande om Cypern gläder det mig att kunna säga att kommissionens uppföljningsrapport bekräftar att landet på de flesta områden i stor utsträckning har anpassat sig till gemenskapens regelverk. Även om detta är tillfredsställande överskuggas det av det faktum att tillämpningen av gemenskapens regelverk för närvarande fortfarande ligger nere i den ockuperade delen av ön och att samtalen mellan parterna nu tycks ha gått i stå.
Den grundläggande orsaken till detta dödläge är att huvudförhandlaren för den turkiska delen av Cypern, Rauf Denktash, fortfarande inte är beredd att tillstå, eller trots Annanplanen inte kan inse, att Cypern är ett självständigt och odelbart land. Det kan bara gå med i Europeiska unionen under förutsättning att det antar en konstitution som ger det en enda internationell gestalt och fungerande federala institutioner. Denktashs strategi kan inte syfta till något annat än att åstadkomma ett sammanbrott i de bilaterala förhandlingarna, vilket hans uttalanden nyligen, i vilka han tillbakavisar Annanplanen, tyvärr bekräftar.
Det är tur att FN-planen innehåller två kompensationsmekanismer. Den första är planen att Grekland och Turkiet skall delta i de bilaterala förhandlingarna den 22 mars. Det kommer att ge Turkiet möjlighet att avlägsna vad som enligt kommissionen är ett allvarligt hinder för landets egna EU-anslutning, nämligen avsaknaden av en lösning på Cypernfrågan. Folkomröstningen den 22 april kan skapa ett andra säkerhetsnät eftersom spökena från det förflutna kan förvisas till historiens skräpkammare om turkcyprioterna röstar för Annanplanen och anslutning.
De närmaste dagarna kommer att bli avgörande för Cyperns framtid. Europaparlamentet håller med kommissionär Verheugen och kan inte annat än hoppas att Cyperns folk, både grekerna och turkarna, kommer att ta vara på detta historiska tillfälle. 
Schroedter (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Vid mitt senaste besök i det land som jag är föredragande för – Lettland – fick jag intrycket att medlemskap i Europeiska unionen fortfarande inte är någonting som fångar den politiska elitens tankar. De förväntade sig att övervakningsrapporten skulle lovorda anpassningsprocessens framgångar. Det är dock inte det som är dess syfte. Syftet är att analysera de problem som har direkt och indirekt betydelse för samexistensen inom Europeiska unionen, så att en integration med Europeiska unionen kan bli en framgång för alla inblandade.
Det gladde mig att Lettlands regeringsföreträdare i Bryssel och landets tidigare chefsförhandlare betraktar mitt arbete som grundligt och sunt och bekräftade att betänkandet beskriver landets problem på ett korrekt sätt.
Jag vill passa på tillfället och framföra mitt tack för de intensiva diskussionerna med ambassaden liksom med ministerier och statliga organ. Den information jag har fått från dem har hjälpt mig att skapa mig en realistisk bild av situationen i landet. Jag vill också tacka mina kolleger för det nära samarbetet.
Till skillnad från kommissionen anser jag att arbetet vid det nya kontoret för förebyggande och bekämpning av korruption kan beskrivas som effektivt och lovande. Jag är övertygad om att det kommer att göra det möjligt för Lettland att komma ifrån sin negativa profil.
När jag besökte landet mötte jag också en engagerad justitieminister och jag är övertygad om att reformerna är i goda händer och kommer att leda till framsteg snabbare än kommissionen förmodar i sin rapport. Jag kan säga samma sak om jordbrukspolitiken.
Det gläder mig också att mitt betänkande har utlöst en politisk debatt om det som förmodligen är landets största sociala problem, hur den rysktalande befolkningen bättre skall kunna integreras. Debatten kring mitt betänkande innehöll en diskussion om hur en grupp som utgör en femtedel av befolkningen kan få medborgarskap och hur processen kan påskyndas. Jag har tålmodigt stått ut med de anklagelser, fördömanden och förolämpningar som har kastats efter mig på senaste tiden i förhoppningen att debatten om mina förslag, som trots allt fick stöd av Europarådet, skulle få en lyckosam utgång, det vill säga resultera i högre naturaliseringssiffror.
Tvärtemot vad en del lettiska politiker hävdar är innehållet och kraven i mitt betänkande identiska med vad andra europeiska organisationer kräver. Vi kan inte anklaga Europarådet och OSSE:s höge kommissarie för att tillhöra någon viss politisk grupp. Det är naturligtvis sant att jag i mitt betänkande inte har tillfredsställt de heroiska nationella anspråk som en del av landets politiska elit, som anser sig ofelbar, har. Det var inte mitt syfte. Jag skrev det här betänkandet med en känsla av ansvar för vår Europeiska unions gemensamma värden. Dessa inbegriper att den mänskliga värdigheten är odelbar, och det står jag för. 
Souladakis (PSE ),
   . – Herr talman! Först av allt vill jag tacka kommissionären och gratulera honom till hans utmärkta arbete.
Sommaren 1999 när vi inledde vår mandatperiod kom vi hit samtidigt med Helsingforsbeslutet som markerade det enhetliga förfarandet för att integrera de nya länderna, den gemensamma anslutningen. I dag när vår mandatperiod går mot sitt slut sluts också denna cirkel och det är någonting mycket, mycket allvarsfyllt och viktigt för hela Europa. De två månader som återstår är ingen lång tid. I dag kritiserar vi de nya länderna som kolleger, inte som observatörer och rådgivare. I den meningen vill jag, som officiell föredragande om Litauen, bekräfta att det har utförts ett viktigt och positivt arbete i landet som har hjälpt det att utvecklas, så att landet om två månader kommer att vara i stånd att bli en fullfjädrad medlem i Europeiska unionen.
Det finns problem, som i alla de nya länderna. Emellertid har man löst svåra problem, som till exempel Kaliningradfrågan, förbindelserna med Ryska federationen, frågan om kärnkraftverket i Ignalina och frågan om det regionala samarbetet. Vad behöver vi göra? Vi måste stödja denna ansträngning. Stödja miljöfrågorna, stödja förstärkningen av de transeuropeiska näten i fråga om energi och transporter, så att dessa länder bättre integreras med de europeiska strukturerna.
Eftersom jag även har en annan identitet (jag kommer från en ö i Medelhavet, Kreta) vore det ett förbiseende från min sida om jag inte skulle ta upp Europeiska unionens integration i Medelhavsområdet genom Cypern och Malta. Cirkeln håller på att slutas och den sluts på ett exceptionellt sätt. På grundval av vad kommissionären sade till oss tidigare hoppas jag att Europeiska unionens ståndpunkt kommer att ligga fast, så att gemenskapens regelverk kan tillämpas fullt ut på alla politikområden i hela det återförenade Cypern när Cypern blir medlem i Europeiska unionen och den cypriotiska frågan har lösts, som vi hoppas att den kommer att göra.
Queiró (UEN ),
   . – Herr talman, herr kommissionär! Vi betraktar Ungern med den respekt och högaktning som tillkommer ett folk som i vår union hoppas finna inte bara respekt för sin nationella självständighet och identitet utan också den kollektiva säkerhet och det ekonomiska välstånd som det förnekades under kommunistdiktaturen, som kuvade det tillsammans med så många andra under nästan 40 år. Vi måste emellertid inse att det historiska steg som utvidgningen innebär väcker legitima frågor och farhågor hos båda sidor inför utmaningen att förena två världar som tyvärr har uppnått mycket skilda utvecklingsstadier under de senaste decennierna. Detta kommer oundvikligen att framhäva skillnaderna mellan rikare och mindre välmående regioner och leda till att den andel av befolkningen som bor i de mindre missgynnade regionerna ökar. 
Det är sant att vi måste acceptera det. Emellertid är det också sant att det steg som vi skall ta i maj 2004 har ytterst stor politisk betydelse, eftersom det på ett kraftfullt sätt visar hur vitala alla de länder i Europa som är delaktiga i utvidgningen är när de står inför den utmaning som historien har satt upp för dem.
Herr talman! Min förhoppning är att vi alla – nuvarande och nya medlemsstater – från den stunden och framåt kommer att ha möjlighet att arbeta tillsammans och ta vårt gemensamma ansvar för att utveckla Europeiska unionen. Detta gemensamma ansvar innebär att bibehålla och även stärka principen om ekonomisk och social sammanhållning. Från den synpunkten ser vi utvidgningen som ett kontrakt som ger ömsesidiga fördelar för både de nya länderna i unionen och de av de nuvarande länderna som har sådana inkomstnivåer att utvecklingsstöd från gemenskapen utgår. I det avseendet välkomnar vi verkligen förslaget till budgetplan för 2007–2013 som kommissionen just har lagt fram för parlamentet. Det innebär också att höja kvaliteten på demokratin inom de europeiska institutionerna, där det är avgörande att skapa en större demokratisk insyn och övervakning, tillsammans med ett större och mer verkningsfullt deltagande från de nationella parlamenten i byggandet av Europa.
Herr talman, herr kommissionär! Ungern är ett av de länder som har förberett sig på att gå med i Europeiska unionen på ett enastående sätt. Mitt uppdrag har varit att följa denna utveckling noggrant. Det är sant att det fortfarande finns en del problem som Ungern måste lösa, men vi är medvetna om att landets regering är besluten att i god tid uppfylla de åtaganden som den har gjort. Jag vill inte lyfta fram dem nu, utan anser att det är lämpligare att betona landets framgångar under de senaste åren i fråga om att ta itu med de utmaningar det har ställts inför och beslutat sig för att klara av. Liksom alla de andra anslutningsländerna kommer Ungern till slut att inta sin välförtjänta plats som en medlemsstat i Europeiska unionen. Som föredragande för detta land uppmanar jag därför er alla att stödja Brokbetänkandet, som inbegriper åratal av ansträngningar och hårt arbete och inleder en ny era i Europeiska unionens liv. 
Stenzel (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Eftersom det här är parlamentets sista betänkande före det historiska datum då EU skall utvidgas vill jag göra ett uttalande i min egenskap av en av ordförandena för den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Tjeckiska republiken och föredragande för Malta.
I takt med att datumet kommer närmare blir förväntningarna allt mer realistiska. Utvidgningen kommer inte att lösa alla problem på en enda gång. Gång efter annan får jag brev från allmänheten i vilka man påtalar hur Beneš dekret än i dag tillämpas i fall av obetald kompensation, tvärtemot den officiella linjen. Min enda kommentar till detta är att jag skulle tycka att det vore önskvärt om historien och sådana historiska personer som Edvard Beneš hade hanterats på ett hänsynsfullare sätt. Icke desto mindre är Österrike ett av de länder som har mest att vinna på utvidgningen och landet drar nytta av framför allt utökade handelsförbindelser med och investeringar i Tjeckiska republiken. I egenskap av grannland stödde vi dess medlemskap med kraft, i förhoppningen att en utvidgning i Centraleuropa skulle leda till en fredlig utveckling och ekonomisk tillväxt.
För att övergå till Malta kan jag inte göra annat än gratulera detta viktiga lilla Medelhavsland, som ligger där Europa och Nordafrika möts, till beslutet att gå med i Europeiska unionen, ett beslut som nu alla landets politiska krafter stöder, och också till de ansträngningar som landet har gjort för att förbereda sig för EU. Om man beaktar de strukturella svagheterna hos landets varvsindustri och, allmänt sett, behovet av att omvandla en skyddad ö-ekonomi till en öppen marknadsekonomi, var antagandet av EU:s regelverk en stor utmaning och en stor bedrift för denna lilla ö-stat. Det enda jag kan säga till det maltesiska folket är dock att de inte skall vara rädda för att deras lilla land skall drunkna i någonting så stort som Europeiska unionen. Att Maltas utrikesminister Borg har utsetts till landets kommissionär visar hur stort värde Malta sätter på medlemskapet i EU. 
Gawronski (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Låt mig för en gångs skull låta bli att tala om de stora och små problem som Polen fortfarande måste lösa för att kunna återta sin rättmätiga plats i Europa. För mig, som har genomlevt de hårda åren under kommunistdiktaturen – om än i den privilegierade rollen som utrikeskorrespondent – och som därefter kom tillbaka för att täcka Polen i egenskap av föredragande, är detta ett viktigt ögonblick, och jag skulle till och med vilja gå så långt som att kalla det ett känslosamt ögonblick. Under de där åren skulle jag aldrig ha trott att det hade varit möjligt att återupprätta demokratin och en fri och verksam ekonomisk utveckling i Polen och de tidigare kommunistländerna på så kort tid. Jag tror att det här kommer att bli den sista gången som jag talar om Polen i den här plenisalen och jag vill tacka alla dem som, både här och där, både i Bryssel och i Warszawa – jag ser att kommissionär Verheugen är här – har bidragit till att läka detta sår på vår kontinent. Dessutom hoppas jag att Polen kommer att uppskatta hela storheten i den europeiska drömmen. Emellertid vill jag också kort nämna ett annat land, nämligen Rumänien. Guido Podestà kommer snart att tala om detta land mer i detalj. Rumänien har fortfarande en lång väg kvar att gå, men gör allt det kan för att komma i fas med Europa och förbereda sig. Vi kritiserade Rumänien för förseningar och landet reagerade genom att försöka ordna upp sina affärer. Nu måste vi förstås granska, sporra och övervaka landet, men vi måste också uppmuntra det, och därför var den förebrående tonen i Baroness Nicholson of Winterbournes betänkande att gå för långt. Vi stöder således de ändringsförslag som Guido Podestà har lagt fram och som just har denna inriktning, det vill säga utgör konstruktiv kritik.
Volcic (PSE ),
   . – Herr talman! Som vi vet är Slovenien det av de tio kandidatländerna som bäst uppfyller kriterierna för medlemskap: landet hade bara en negativ punkt. Den gällde erkännandet av utländska betyg och den frågan löstes nyligen i och med en ny lag. I dag erkänns utländska betyg officiellt på samma sätt som slovenska. Det kommer naturligtvis att uppstå problem, men som kommissionär Verheugen – den man som skall ha stor heder för denna enorma politiska och diplomatiska insats – med rätta sade i morse finns det inga alternativ.
Sloveniens positiva situation beror både på den utbredda konsensus som råder mellan regerings- och oppositionspartierna och graden av anpassning till gemenskapens regelverk och på den omsorg och skicklighet med vilken detta har gjorts. Nästa mål är redan att komma in i euroområdet, ett mål som verkade svårt att nå för några år sedan då inflationen var ganska hög, men som nu verkar vara inom räckhåll inom en rimlig tidsperiod, med tanke på att inflationen i slutet av 2003 sjönk och nu håller sig mellan 4 och 5 procent. Slovenien har därför kunnat omvandla en del stora anläggningar – arvet efter realsocialismen – till småföretag som därefter har blivit relativt dynamiska.
Utrikespolitiskt är frågan om förbindelserna med Kroatien fortfarande öppen: nyligen har vi hört att det kroatiska parlamentet har ratificerat avtalet om fördelningen av tillgångar mellan de länder som har bildats i det före detta Jugoslavien, ett avtal som undertecknades i Wien 2001, men som hittills bara Kroatien har ratificerat. Inom denna rättsliga ram kommer det därför att bli lättare att lösa andra problem, inte minst problemet med Kroatiens ensidiga deklaration om den exklusiva havsmiljözonen i Adriatiska havet, som Europeiska unionen också har kritiserat för att vara unilateral och inte ha tillkommit genom en överenskommelse mellan alla berörda parter. Det allmänna klimatet mellan Zagreb och Ljubljana har dock förbättrats på senaste tiden och de värden i form av säkerhet, stabilitet och välstånd som Slovenien har satt upp sammanfaller med Europeiska unionens värden.
Ett medlemskap i EU innebär att den väg man har valt – att modernisera landet samtidigt som gemenskapens värden och principer respekteras – bejakas. Således gratulerar och välkomnar jag Slovenien. 
Wiersma (PSE ),
   . – Herr talman! Jag är också mycket frestad att säga en hel del om Rumänien, men i dag skall jag begränsa mig till det land som jag har varit ansvarig för under de senaste åren, nämligen Slovakien. Jag inser att det här betänkandet inte är det allra viktigaste, och att det kan vara det minst viktiga av alla de betänkanden som vi har producerat om det landet under de senaste sex eller sju åren. Faktum är att Slovakien kommer att bli medlem i Europeiska unionen den 1 maj. Jag har övervakat landet i åratal och det är inte tu tal om att det har gjort framsteg på många områden. Låt mig ge denna komplimang till ett litet land, som var det sista som blev självständigt och vars politiska problem före valet 1998 innebar att det också sent inlemmades bland de länder med vilka förhandlingar fördes. I dag talar vi om de frågor som ännu inte är lösta och om vad mer som skall göras i anslutningsländerna före den 1 maj. Vad det anbelangar instämmer jag i kommissionens syn på Slovakien. Regeringen i Bratislava måste göra vad som fordras, annars kommer landet att få problem efter den 1 maj, med allt det skulle medföra. Jag instämmer till fullo i det som kommissionär Verheugen sade i förmiddags: om ett problem av det slaget uppstår kan vi i Europeiska unionen inte ta till några kompromisser, utan vi måste ha modet att agera med fasthet. Jag hoppas dock liksom han att problemen kommer att vara lösta den 1 maj.
Det här betänkandet fordrar några allmänna påpekanden. Jag vill återigen nämna min oro för korruptionen och uppmana regeringen att prioritera den fortsatta kampen mot den högt. Slovakien fortsätter att förbättra sin ekonomiska utveckling. Den ekonomiska tillväxten är aktningsvärd och arbetslösheten sjunker, men jag tvivlar på att alla slovaker har glädje av det. Även om reformeringen av den sociala tryggheten, särskilt i syfte att få socialbidragstagare tillbaka in i arbetslivet, genomfördes nyligen tycks den i praktiken ha en negativ inverkan på vissa grupper. Det gäller särskilt romerna i vissa delar av landet, särskilt i östra Slovakien där det knappt finns några arbetstillfällen för dem. Det behöver inte sägas att ett sådant regelverk då blir verkningslöst. Detta kan ha varit ett av skälen till de olika otrevliga händelserna på senaste tiden, som till exempel butiksplundringarna. Det finns ingen ursäkt för sådana handlingar i sig. De är olagliga, men icke desto mindre vill jag råda slovakerna att granska sin sociallagstiftning noggrant en gång till. Eftersom Slovakien har lovat att göra mer, och inte mindre, för romerna har jag inga invändningar mot ändringsförslag som understryker detta igen. Däremot stöder jag inte ändringsförslag i vilka man godtar att det finns ett samband mellan plundring av butiker och de sociala trygghetsproblemen. Enligt min mening är det förstnämnda oacceptabelt och det andra någonting som bör åtgärdas. 
Koukiadis (PSE ),
   . – Herr talman! Tio nya länders integrering i Europeiska unionen innebär, precis som föredragande Brok påpekar, ett ömsesidigt erkännande av att det utöver traditionella nationella intressen finns mer övergripande europeiska intressen som varje land bör se som en del av sina nationella intressen. Gamla och nya länder måste därför sluta att tänka strikt etnocentriskt. Dessutom påskyndar hela integrationsprocessen, som betänkandet tydligt visar, dessa länders reformer av sina ekonomiska, administrativa och politiska förhållanden, vilket är den största vinsten för deras folk.
Jag vill särskilt uttrycka den tillfredsställelse som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden känner över att dessa länder anpassar sig till gemenskapens regelverk beträffande bolagsrätt, redovisningsbestämmelser, tullbestämmelser och kapitalrörelser och, mer generellt, över de anmärkningsvärda resultat som har uppnåtts över huvud taget när det gäller att införliva lagstiftningen med de nationella lagarna.
Men jag vill samtidigt uttrycka utskottets besvikelse över dröjsmålen i vissa länder när det gäller handel, gränsöverskridande transaktioner och erkännande av yrkeskvalifikationer. Utskottet vill i detta sammanhang framhålla att man bör sända ett tydligt budskap om att de enorma möjligheter som nu öppnas för deras invånare är förbundna med ländernas skyldighet att tillämpa gemenskapslagstiftningen.
Van Velzen (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Som föredragande för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi vill jag först och främst gratulera Bulgarien till de framsteg som har gjorts: 26 kapitel är avklarade, ytterligare sex är fortfarande öppna, men mycket återstår att göra när det gäller förutsättningarna för investeringar, bl.a. att man skapar ett öppet och tydligt företagsklimat, där företag kan känna sig förvissade om att deras investeringar är säkra och inte kan gå förlorade på grund av korruption.
När det gäller kärnkraftverket i Kozloduy vill jag säga följande. Om det skulle framgå av den inspektion som genomfördes i november 2003 att alla rekommendationer från Atomic Question Group har genomförts skulle kommissionen kunna överväga att skjuta upp stängningen av Kozloduy 3 och 4 ännu en tid. Men om så inte skulle vara fallet måste kommissionen hålla fast vid den överenskomna tidsplanen för stängningen av enheterna 3 och 4.
Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi känner betydligt större oro över Rumänien. Trots den rumänska regeringens alla ansträngningar tvingas vi konstatera att landet hittills inte har någon fungerande marknadsekonomi. I praktiken måste fortfarande mycket mer göras för att utrota korruption och genomföra strukturreformer på ett konkret och konsekvent sätt. Rumäniens väg mot Europeiska unionen är svår eftersom privatiseringen kom i gång så sent, reformeringen av statsägda företag dröjde och det faktum att landets investeringsklimat fortfarande lämnar mycket övrigt att önska. Rumäniens bristande dragningskraft på utländska investerare är ett annat skäl till att rättssäkerheten snarast bör stärkas när det gäller Rumäniens ekonomi. Man måste etablera en kultur av ansvarighet och rättstillämpning. Därför välkomnar vi verkligen förslaget i Brokbetänkandet om en nyorientering och att större uppmärksamhet samtidigt skall ägnas problem som rör rättssäkerheten. Det krävs också en omstrukturering av centrala sektorer som energi, gruvdrift och transport. Rumänien har överhuvudtaget ett enormt arbete framför sig. 
Smet (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det här är sista gången som jag i egenskap av föredragande för utskottet för sysselsättning och sociala frågor tillsammans med Harald Ettl kan fälla ett omdöme om kandidatländernas förberedelser på det sociala området. Jag måste säga att samtliga länder har gjort oerhörda ansträngningar att göra framryckningar på olika sociala fronter. De sitter med flera trumfkort som man vet alltför lite om, inte minst i våra länder där folk ofta tror att de nya medlemsstaterna fortfarande befinner sig på ett tidigt utvecklingsstadium. Så är naturligtvis inte fallet. Befolkningen är till exempel mycket välutbildad: av 20–24-åringarna har 88 procent åtminstone genomgått högre utbildning. Det är mer än i dagens 15 medlemsstater, där motsvarande siffra är 74 procent. Befolkningen i de tio nya länderna är dessutom yngre än i de 15 nuvarande medlemsstaterna. Därför kommer det att dröja lite längre innan de känner av fenomenet med en åldrande befolkning.
Dessa länder har kort sagt en stor potential i form av mänskliga resurser. Att utnyttja denna potential fullt ut bör stå högt på dagordningen. För närvarande utnyttjas de mänskliga resurserna fortfarande inte tillräckligt. Arbetslösheten i de anslutande länderna är hög och sysselsättningsmöjligheterna små. Bland invånarna i arbetsför ålder är 14,3 procent arbetslösa, jämfört med 8 procent i Europeiska unionen. Arbetslösheten bland unga människor under 25 år har vuxit till tragiska proportioner: med sina 32 procent är den dubbelt så stor som i Europeiska unionen. Polen är ett extremfall med en ungdomsarbetslöshet på 41 procent. I sju av de tio kandidatländerna steg ungdomsarbetslösheten dessutom 2003 jämfört med året innan. Det står alltså klart att dessa länder måste utveckla en aktiv och hållbar sysselsättningspolitik, i enlighet med den europeiska sysselsättningsstrategin. Genom ett livslångt lärande bör arbetstagarna ständigt vidareutvecklas på en föränderlig arbetsmarknad. Antalet människor mellan 25 och 65 som deltog i utbildningar 2002 var 5 procent jämfört med 8 procent i Europeiska unionen och det finns också en risk att högutbildade arbetstagare flyr utomlands.
En annan punkt gäller arbetsmiljöfrågorna. En del länder föredrar att betala högre löner på bekostnad av arbetsmiljöbestämmelserna ute på verkstadsgolvet. Köpkraften och inkomsterna före skatt är mycket lägre än genomsnittet i EU, även om de har stigit – i hög grad, till och med – samtidigt som de har sjunkit i våra länder. Detta är helt enkelt ett enastående resultat. Men ett stort problem är att lönerna fortfarande är för låga för att människor skall kunna undkomma fattigdom. Fattigdomen i de tio berörda länderna drabbar 40 procent av den arbetande befolkningen. Den sociala tryggheten måste byggas ut mer i praktiken. Arbetsmarknadens parter måste organiseras på ett effektivare sätt, för i dagsläget saknar de fortfarande den organisatoriska kapacitet som krävs för att verkligen organisera sociala förhandlingar i de berörda länderna. 
Ettl (PSE ),
   . – Herr talman! Även om jag bara kan understryka vad Miet Smet redan har sagt får de stora framsteg som har gjorts i de nya medlemsstaterna inte göra oss blinda för de problem som de fortfarande dras med på det sociala området, eller för deras växande sysselsättningsproblem.
Den ekonomiska anpassningen och den industriella omstrukturering som främst drabbat arbetare leder till ännu större problem på de nya medlemsstaternas arbetsmarknader. När de nu står på tröskeln till medlemskap kan man inte nog betona att det sociala Europas övergripande mål och ambitioner står fast och inte kan sänkas. För att lyckas genomföra Lissabon-strategin i ett utvidgat Europa måste det finnas sociala standarder och sociala bestämmelser, som båda är medel för att nå detta mål.
Utskottet för sociala frågor uppmanar vidare de nya medlemsstaterna att i sin politik lägga större vikt vid humankapitalet. I ett EU med 25 stater finns det ingen plats för tillbakagång eller social passivitet som skulle kunna leda till nya konflikter.
Låt mig rent allmänt och avslutningsvis säga att tendensen att behandla både sociala frågor och sysselsättning som ”mjuk lagstiftning” är ett problem för hela Europeiska unionens framtida utveckling 
Olsson (ELDR ),
   . – Herr talman, rådsordförande, kommissionsledamot! Femton år efter att länderna i östra Europa kastade av sig den kommunistiska tvångströjan är det ett helt nytt liv och egentligen nya länder vi ser. Det är en fantastisk prestation från dessa folk. Som medlemmar i EU skall de precis som vi andra få fri rörlighet för att skapa ökad samhörighet och styrka i hela unionen.
På olika sätt under mitt arbete med utvidgningen har jag träffat många ambitiösa, arbetsamma människor. Därför beklagar jag att vi i de nuvarande medlemsländerna verkar vara så rädda för att arbetskraften skulle komma hit. Jag skäms över att man i mitt eget land talar om social turism. Denna rörlighet skulle innebära en nödvändig injektion i våra lite stelnade arbetsmarknader.
Jordbruket är viktigare i dessa länder än i de nuvarande medlemsländerna. Arealen är större, befolkningen i jordbruket är tre gånger så stor som i nuvarande EU och jordbruket har en större andel av bruttonationalinkomsten, dvs. jordbrukspolitiken är viktigare för dessa länder än vad den egentligen är för oss. Vi behöver ha en politik för alla länder. Vi behöver naturligtvis se till att de nya medlemsländerna har organisationer för stöd och kontroll, att de kan skärpa livsmedelsstandarden samt den veterinära och fytosanitära granskningen. Mycket har hänt och om man jämför dagsläget med kommissionens rapport så kan vi glädja oss över att vi får meddelanden om att mycket av det som inte var gjort den 30 september 2003 nu är gjort. Vi hoppas att resten blir klart före den 1 maj 2004.
När det gäller de två länderna som vi också behandlar, Bulgarien och Rumänien, är det viktigt att tala om att Bulgarien har gjort stora framsteg under senare år och att landet är värt allt beröm för detta. Rumänien har haft ett svårare läge och har mer att hämta in, men vi har inte minst under denna förmiddag fått rapporter om att saker är på gång, och det måste vi naturligtvis bejaka och tycka är bra.
Rumänien är det mest typiska jordbrukslandet bland ansökarländerna med många små jordbruk. 40 procent av befolkningen är fortfarande aktiv i jordbruket och många jordbruk bygger på ren självhushållning. Det är en enorm ekonomisk och social omställning som är nödvändig för att klara utvecklingen, men vi måste komma ihåg att vi har ett delat ansvar. Ansökarländerna har sitt ansvar, men de nuvarande medlemsländerna har också ett ansvar. Kommissionen måste medverka och inte bara ställa krav. Den måste också stimulera och ställa medel till förfogande. Sapard-medlen måste kunna användas på ett effektivare sätt.
Efter att ha försökt följa utvecklingen i Central- och Östeuropa i snart 40 år känner jag en ärlig glädje över att kunna hälsa dem välkomna både den 1 maj 2004 och under 2007. 
Wenzel-Perillo (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vad jag vill säga i egenskap av föredragande för mitt utskotts yttrande är att de flesta länderna, när det gäller regionalpolitik och strukturfonderna, redan vid sin anslutning bör kunna tillämpa centrala områden av gemenskapens regelverk. Men det är synd att alla är tvungna att göra större ansträngningar på sådana viktiga områden som ekonomiförvaltning och ekonomistyrning.
Mest nedslående inom transportsektorn är Tjeckiens, Polens och Ungerns misslyckande att uppnå framsteg inom vägtransporter. Det krävs ytterligare beslutsamma åtgärder för att höja säkerhets- och miljökraven och följa gemenskapens regelverk.
Eftersom de transeuropeiska transportnäten är mycket viktiga för hela Europa måste man kräva att inte bara anslutningsstaterna utan också de 15 nuvarande EU-staterna inte bara ser dem som ett hjälpmedel för att förverkliga sina nationella prioriteringar, utan som något som bidrar till den europeiska sammanhållningen och till integreringen av ett återförenat Europa. 
Van Dam (EDD ),
   . – Herr talman! I utskottet för regionalpolitik, transport och turism är vi mycket nöjda med betänkandet om Rumänien. Det finns ett par saker som jag i egenskap av föredragande för utskottets yttrande vill ta upp.
Rumänien gör stora framsteg på tranportområdet. Ändå bör man ägna privatiseringar och omstruktureringar inom denna sektor särskild uppmärksamhet. När det gäller säkerhet, i synnerhet till sjöss, vet man att situationen på fartyg som seglar under rumänsk flagg ofta är tvivelaktig. Europaparlamentet tar detta problem på allvar. Rumänien måste lösa denna fråga före anslutningen.
Den allmänna bristen på förvaltningskapacitet när det gäller regionalpolitik gör att det finns en risk att stimulansstödet från de europeiska fonderna inte uppnår sitt avsedda syfte, trots att det med tanke på den socioekonomiska situationen verkligen behövs. Vi ber Rumänien att göra en kraftansträngning att modernisera sin offentliga förvaltning så att det finns garantier för att medlen används korrekt och kontrollerat. Syftet med mina ändringsförslag är att åstadkomma några ändringar med den innebörden.
Även om det inte kan förnekas att Rumänien gör framsteg har man fortfarande långt kvar på vägen mot medlemskap. Jag vill uppmuntra landet att beslutsamt fortsätta på den inslagna vägen. 
Mastorakis (PSE ),
   . – Herr talman! Jag skall ta upp de viktigaste punkterna i mitt betänkande såsom det har godkänts.
Vårt utskott uttrycker tillfredsställelse över Bulgariens framsteg inom de flesta av de enskilda transportsektorerna och kräver att landet tillämpar gemenskapens regelverk inom väg-, järnvägs- och luftfartssektorerna. Vi kräver att landet fortsätter att prioritera målet att få bort den bulgariska flaggan från den lista över svartlistade fartyg som upprättats i Paris. Vi beklagar att kapitel 21 om regionalpolitiken och samordningen av strukturinstrument ännu inte har avslutats. Vi kräver att Bulgarien ser till att det finns effektiva strukturer för att förhindra, upptäcka och bestraffa fall av bedrägeri och korruption, särskilt för Phare- och ISPA-programmen. Vi kräver vidare starkare samordning och samarbete mellan ministerier och med relevanta myndigheter och andra intressenter. Vi anser att det behövs direkta insatser för att åstadkomma ett effektivt samarbete och kommunikation, främst mellan central- och regionalnivåerna, där vi anser att det finns problem, samt för att konsolidera och komplettera de institutionella strukturerna på både central och regional nivå.
Enligt utskottets mening står det slutligen klart att Bulgarien har kapacitet att ansluta sig till EU i enlighet med tidsplanen. 
Lulling (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det är tydligt att den internationella kvinnodagen redan har glömts bort, eftersom föredraganden för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor självklart är den sista som får tala. I egenskap av föredragande anser jag att vi inte får vara mindre stränga mot anslutningsländerna än vi är mot oss själva när det handlar om det fullständiga införlivandet av gemenskapens regelverk på jämställdhetsområdet.
I stället för att fokusera på bristerna bör vi uppskatta de framsteg och reformer som ett land som Bulgarien sedan sin frigörelse från den kommunistiska diktaturen och under svåra förhållanden har lyckats uppnå. När allt kommer omkring är det ju faktiskt många länder som har varit medlemsstater i flera år som fortfarande har problem med att verkligen införliva direktiven om lika rättigheter och möjligheter för kvinnor och män, vilket för övrigt tydligt framgår av kommissionens senaste rapport om Lissabonstrategin inför vårens toppmöte. I det här skedet bör vi därför enligt min ödmjuka uppfattning vara försiktiga med att leverera alltför många moralpredikningar till länder som Bulgarien. Vi bör i stället göra allt vi kan för att hjälpa Bulgarien och liknande länder och uppmuntra Bulgarien och andra att fortsätta vidare på den rätta vägen, där de har stött på dessa svårigheter, så att detta underbara europeiska land förhoppningsvis kan ansluta sig till vår europeiska union 2007. Detsamma gäller skyddet för barn, där det förvisso återstår mycket att göra. 
Podestà (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tar till orda för att tala om betänkandet om Rumänien.
När jag de senaste veckorna har fört samtal med föredraganden och andra ledamöter har jag försökt förbättra detta betänkande, men jag måste erkänna att mina försök har misslyckats, och det är skälet till att jag har lagt fram vissa ändringsförslag som vi kommer att rösta om i parlamentet i morgon. Enligt min uppfattning verkar betänkandet inte vara särskilt balanserat, utan felaktigt, och det tycks inte nå upp till parlamentets vanliga nivå. På grund av tidsbristen skall jag bara ta upp två saker.
För det första frågan om barnen på institutioner och frågan om adoptioner. Frågans allvarliga karaktär borde få oss att bedöma de ansträngningar som har gjorts, de förbättringar som har åstadkommits och vad som återstår att göra på ett seriöst och balanserat sätt. Framför allt bör vi, för att inte förolämpa ett vänligt sinnat land och skada parlamentets trovärdighet, bortse från påståenden som inte har bevisats. Det behövs självklart stränga krav, men inte fördomsfullhet.
För det andra instämmer jag inte med dem som – med hänvisning till ett helt förståeligt krav att den rumänska regeringen skall nyorientera sin politik mot vissa känsliga frågor som rör den europeiska integrationen – helt ratar de resultat som hittills har uppnåtts. Jag vill inte tro att denna förhastade och ogenerösa kritik har påverkats av kostnaderna för utvidgningen till länderna i Karpaterna och på Balkan. Om så skulle vara fallet och den här typen av politisk närsynthet verkligen existerar skulle jag – som Joseph Daul gjorde i parlamentet i morse – vilja nämna de 50 miljoner människor som dog under förra århundradets världskrig. Jag anser att det enda sättet att i framtiden undvika de risker som visade sig vara möjliga och som blev ett faktum även i det senaste kriget i Jugoslavien, är att gå vidare med integreringen. Det behövs självklart stränga krav, men det behövs också förståelse för de ansträngningar som görs och de resultat som uppnås. Det kommer att vara mycket lättare för stater att uppnå full legitimitet inom EU än utanför. Jag anser att 2007 måste fortsätta att vara målet för Rumänien och Bulgarien. Det är inte något givet, utan ett mål, även om nyckeln till framgång – som kommissionär Günter Verheugen sade – i första hand ligger i Sofia och Bukarest. 
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman! Unionen fattar nu sitt största politiska beslut någonsin, eftersom skillnaderna mellan de nya och de nuvarande medlemsstaterna är större än vid tidigare utvidgningar. Förhoppningsvis förstår de nya länderna att unionen inte handlar om nationella mål, utan om att göra framsteg på grundval av samarbete.
Man får hoppas att det inte görs några försök att utnyttja unionen som ett forum för att straffa öst för tidigare orättvisor eller stödja västs unilateralism. Europeiska unionen kan inte lösa konflikter genom krig eller genom att bruka våld, utan genom förhandlingar. Detta är vad historien har lärt oss. Den europeiska modellen skiljer sig från vad som gällde i öst och väst genom att demokratin även innefattar medborgerliga rättigheter på arbetet, inom utbildningen och till och med i informationssamhället. Den är också knuten till arbetstagares rättigheter och därmed bör även trepartsmodellen för arbetsmarknadsrelationer så snabbt som möjligt bli standard i de nya medlemsstaterna.
Det utvidgade Europas viktigaste partner kommer att vara USA och Ryssland. Det finns politiska och handelsrelaterade problem beträffande båda dessa länder. Internt är vi ovanligt splittrade. När utvidgningen har ägt rum kommer författningen ännu inte ha trätt i kraft, det kommer inte ha fattats några beslut om de framtida ekonomiska ramarna och den avgående kommissionen kommer att ha dragit rådet inför rätta. Två tredjedelar av parlamentets ledamöter kommer att avgå före kommissionärerna. Nationalismen verkar öka och de största medlemsstaterna trycker på för att få privilegier.
Om vi inte når en överenskommelse om konstitutionen i år kommer detta att bli allt svårare att nå under kommande år. Förhoppningen är att detta inte skall visa sig ha varit ett egennyttigt projekt. Utvidgningen kommer hur som helst att visa att fredligt och jämlikt samarbete är det som i alla lägen varar längst. 
Andreasen (ELDR ).
   – Herr talman! Framstegen i Europa under en mansålder formar svaret på den politiska utmaningen sedan Berlinmurens fall 1989. Nu förenas det Europa som sedan andra världskriget har varit delat av en både fysisk och ideologisk järnridå. Målet är både en politisk och en formell förening, samt en verklig utjämning av de stora ekonomiska och politiska skillnader som har delat Europa. Därför skall vi glädja oss över utvidgningen, också när den visar sig vara problematisk.
Men vi måste också komma ihåg att berätta för Europas invånare om vår gemensamma europeiska framgång. Trots framgången med utvidgningen och EU:s allt större betydelse i människors dagliga liv är det ett faktum att vi politiker fortfarande inte är tillräckligt bra på att få ut budskapet till medborgarna. Det måste därför upprepas ännu en gång: informationen till och kommunikationen med medborgarna måste fortfarande ges högre prioritet i vårt politiska arbete. Kanske kommer vi redan i de kommande valen att få oss en läxa i form av ett nedslående lågt valdeltagande.
Det kan därför inte nog upprepas: ett framgångsrikt EU med 25 medlemsstater kräver att politiker och institutioner för en dialog med medborgarna. 
Modrow (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Även om det visserligen har gjorts framsteg är det samtidigt en offentlig hemlighet att allmänhetens entusiasm för EU har minskat i flera anslutningsländer och detta kommer att visa sig i valet till Europaparlamentet. Arbetslösheten i Central- och Östeuropa är bedrövligt hög, klyftan mellan rika och fattiga har aldrig varit större, de sociala spänningarna ökar och korruptionen breder ohejdat ut sig. EU:s ensidiga påtryckningar om privatiseringar snarast möjligt har fullständigt ödelagt tidigare livskraftiga industriområden i Polen, Tjeckien, Ungern och Slovakien.
Social instabilitet äventyrar demokratin och därför är Köpenhamnskriterierna inte längre rätt instrument att hantera den. Sådana tendenser måste kraftfullt bromsas och förhindras.
Även om enskilda länder har fått varningar på grund av sin behandling av romer står det klart att EU måste ha en gemensam hållning, annars kommer problemet inte att kunna lösas. Det kommer inte att ske genom att stater agerar på egen hand. När det gäller de ryska minoriteterna i de baltiska staterna är detta en politisk fråga, där Moskva mycket väl kan anses utöva påtryckningar, men i realiteten är det en konflikt som handlar om utbildning och medborgerliga rättigheter, som kräver en politisk lösning.
Det är enligt min uppfattning minst sagt en politisk skandal att en person som Pavel Telička, som skickligt har väglett Tjeckien mot anslutning, får sin utnämning till kommissionär offentligt ifrågasatt på grund av att han som ung man under ett par år eller så var medlem i kommunistpartiet. Bakom detta står en nattstånden antikommunisms onda väsen, som kan förgifta stämningen inte bara här i parlamentet utan även i de anslutande staterna. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Våra föredragandes inlägg visar att de anslutande länderna har gjort stora ansträngningar, men att mycket fortfarande behöver göras för att bekämpa korruption, bedrägerier och människosmuggling, och inte minst i fråga om tillämpningen av lagstiftningen. De mest smärtsamma punkterna i flera betänkanden handlar om romerna, som diskrimineras, missgynnas och behandlas som andra klassens medborgare överallt, även i de nuvarande medlemsstaterna. I Slovakien har detta redan kulminerat i upplopp och till och med i ett dödsfall, främst på grund av reformer i Slovakien som bland annat innebär att man har satt ett tak för socialbidraget så att dess storlek inte längre bestäms av antalet familjemedlemmar. Detta får direkta följder för romerna som har stora familjer och anser att åtgärden är riktad mot dem. Jag vill därför efterlysa effektivare åtgärder inte bara i Slovakien utan även annorstädes för att förbättra romernas svåra situation. Åtgärderna bör dessutom inte bara vidtas för romernas räkning, utan framför allt genomföras av dem själva eftersom de inte är tillräckligt delaktiga i sin egen frigörelse och i förbättringen av sin situation. 
Mathieu (EDD ).
   – Herr talman! Jag instämmer i föredragande Broks påpekande om de tio anslutningsländernas katastrofala brist på förberedelser. Jag vill här rikta in mig på jordbruksfrågorna i samband med utvidgningen.
I likhet med föredraganden är jag oroad över risken att det uppstår sociala problem som utflyttning från landsbygden och ökad arbetslöshet och vill understryka den viktiga roll som deltidsjordbruken har i anslutningsländerna. I likhet med honom kan jag konstatera att det fortfarande finns stora problem, som det faktum att flera länders förvaltningar fortfarande inte kan tillämpa gemenskapslagstiftningen, inklusive utbetalningen av jordbruksbidrag, på ett korrekt sätt. Situationen är särskilt oroande med tanke på hur omfattande korruptionen är i några kandidatländer.
I likhet med mina kolleger i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling är jag särskilt oroad över en rad problem som rör livsmedelssäkerhet och folkhälsa. Den 4 mars till exempel, knappt två månader före anslutningen, begärde Polen en övergångsperiod på ytterligare sex till tolv månader för att EU-anpassa runt 300 jordbruks- och livsmedelsföretag som i själva verket skulle ha varit klara den 1 maj 2004, och erkände därmed att man inte är redo.
Det bör påpekas att de tio anslutningsländerna sedan 2001 har fått omkring 500 miljoner euro om året i Sapard-medel just för att anpassa sitt jordbruk till sina landsbygdsområden. Detta har de långt ifrån lyckats med. Det är synd att hela detta arbete utfördes så brådstörtat. Utvidgningen verkar nu vara som ett skenande tåg som ingen vill eller vet hur man hejdar. Jag kan därför inte se hur jag skulle kunna dela föredragandens slutsatser; jag är snarare oroad över dem. Jag kommer därför att rösta mot betänkandet. 
Dell'Alba (NI ).
   – Herr talman! Under den minut som jag har till mitt förfogande skulle jag vilja tala om Rumänien och Nicholsonbetänkandet. Detta betänkande hanterades av utskottet på ett sätt som förblev korrekt från början till slut och som jag och övriga ledamöter i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik varit nöjda med. Vårt budskap till människorna och regeringen i Rumänien måste vara bestämt men också hoppingivande. Rumänien måste fortsätta reformarbetet med större nit och beslutsamhet, men det är viktigt att landet kommer med anslutningståget, EU-tåget. Vi får inte skicka ett hopplöshetens budskap som utestänger Rumänien från denna möjlighet. Det är viktigt att vår familj utvidgas till Rumänien, ett land som behöver Europeiska unionen och som behöver och, i vissa sektorer, även vill ha demokrati trots de nuvarande problemen. Låt oss därför anta den här nya versionen av Nicholsonbetänkandet förvissade och hoppfulla om att det kommer att uppmuntra de strukturreformer som krävs för att Rumänien skall kunna gå med i Europeiska unionen 2007. 

Galeote Quecedo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag vill fokusera på de framsteg som Rumänien har gjort när det gäller att uppfylla Köpenhamnskriterierna.
Jag vill ta upp två saker. För det första anser jag att vi bör erkänna att Rumänien vidtar åtgärder och gör ansträngningar att uppfylla dessa kriterier fullt ut. Det är synd att kommissionär Günter Verheugen inte erkände detta. Som vi alla vet betyder detta inte att det inte fortfarande finns hinder som måste övervinnas, men det är uppmuntrande att dessa hinder har identifierats och att de rumänska myndigheterna har vidtagit åtgärder för att undanröja dem. Bekämpningen av korruption för att, som kommissionären nämnde, garantera rättsystemets oberoende – och i detta sammanhang har grundläggande lagstiftningsreformer, som är en följd av den nya grundlagen, kommit igång –, pressfrihet, reformeringen av den offentliga förvaltningen osv.
I detta sammanhang vill jag påpeka att några av rekommendationerna i Nicholsonbetänkandet, bland annat om att rapporten från Europarådets Europeiska kommitté till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning skall offentliggöras, har fått ett positivt mottagande av de rumänska myndigheterna och jag tror därför att punkterna 17 och 18 inte längre är aktuella. Och bland de återstående hindren måste jag förstås nämna skyddet för barn vid internationella adoptioner.
För det andra vill jag påpeka att även om det är viktigt att anta konkreta åtgärder inom de fastställda tidsfristerna är det också viktigt att alla dessa åtgärder tydligt går i riktning mot ett fullständigt uppfyllande av kriterierna.
Det var den hållning som intogs beträffande de tio stater som kommer att ansluta sig till oss den 1 maj, och samma hållning bör gälla även här. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Allteftersom dagen för anslutningen rycker närmare får jag, och förmodligen också mina kolleger här i parlamentet, frågan om vi inte har gått för fort fram och om denna anslutning – denna utvidgning – möjligen inte kommer för tidigt. Självklart är det för tidigt om man anser att alla problem måste lösas innan ett land ansluter sig till Europeiska unionen, men då skulle sannolikt ingen av oss kunna tillhöra unionen.
Jag tror däremot att datumet är det rätta om man anser att det nu – från och med nu – är rätt tid att gå samman med dessa länder i en gemensam union för att lösa svårigheterna. Oavsett den berättigade kritik som kan ha riktats mot dessa länder kvarstår det faktum att de har arbetat mycket hårt under de senaste åren för sin egen modernisering och samhällsutveckling.
Samtidigt anser jag att det finns vissa problem som kräver särskild uppmärksamhet: korruptionen har redan nämnts, liksom brottsligheten. Ett problem jag skulle vilja nämna här är sociala problem, sociala frågor. Vad som spelar roll är enligt min mening inte bara prisstabilitet, nollunderskott och skattesänkningar. Viktigast av allt är tillväxt och nya arbeten – tryggare arbeten också – liksom stöd och uppmuntran till den sociala stabiliteten i dessa länder. Vi har under senare veckor och månader fått se vilka problem som finns i området, till exempel med romerna och sinterna i Slovakien. Man kan se något av en logisk följd mellan dessa störningar och skattesänkningar, utgiftsneddragningar och slimmade sociala utgifter. Jag vill inte säga att just detta problem är det enda exemplet, och detsamma gäller självklart andra länder.
Det faktum att det finns totalt 
Vallvé (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Europeiska unionen är på väg att fullborda utvidgningsprocessen. Jag tror inte att det är en tillfällighet att dagens debatt har hållits parallellt med uppföljningsdebatten efter regeringskonferensen, vilken bör leda fram till en konstitution för Europa, eftersom jag anser att dessa båda debatter inte bör skiljas åt.
Under den minut jag har till mitt förfogande kommer jag att tala om betänkandet om Rumänien av Baroness Nicholson of Winterbourne. Enligt min mening är detta ett väl utfört och uttömmande betänkande om problemen i landet. Här framhålls att landet måste göra framsteg för att rätta sig efter lagen och bekämpa korruptionen samt stärka rättsstaten och respekten för minoriteter. Jag tänker särskilt på den ungerska minoriteten med fler än en miljon invånare i Rumänien och självklart den romska minoriteten.
När det gäller frågan om övergivna barn och adoptioner tror jag att kommissionsledamoten har gett ett tydligt svar: barnens välbefinnande måste styra denna process.
Jag tror att betänkandet kan bli en positiv drivkraft, så att Rumänien fortsätter längs den väg som det har börjat följa.
Borghezio (NI ).
   – Herr talman! När det gäller Slovenien är vissa allvarliga problem fortfarande olösta. Det handlar för det första om den materiella och icke-materiella ersättningen till offren för den massutvandring som orsakades av den fruktansvärda etniska rensningen som avslutades först 1975, och som framför allt tvingade folk från områden som Piran, Koper och Pristina (f.d. zon B). För det andra handlar det om det historiska minnet av och det olösta problemet med skyddet för kulturminoriteter från Italien och Veneto.
I Europa är det inte valfritt att skydda minoriteter. Slovenien har äntligen tagit fasta på detta i handling och vet att de som försvarar och förkunnar sin egen kultur i detta land – vilket är deras rättighet – drivs av legitima avsikter och syften, och att de så att säga står under Europeiska unionens moraliska och politiska beskydd.
Jag vill också sluta upp bakom de berättigade krav som samtidigt ställdes på Republiken Tjeckien 
Oostlander (PPE-DE ).
   – Herr talman! I dag håller vi den avslutande debatten om tio kandidatländers anslutning till Europeiska unionen. För inget av dessa tio länder har ett datum slagits fast, vilket uppmuntrar dem att se sig själva som fullt ansvariga för anslutningsprocessens framgång.
Det finns fortfarande två kandidatländer, Rumänien och Bulgarien, som måste fortsätta att arbeta mot slutmålet, och Rumänien ligger mest efter. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna stöder helhjärtat betänkandet av Baroness Nicholson of Winterbourne. Vi ser det som ett viktigt bidrag till en genomlysning av alla problem som Rumänien lämnas kvar med, särskilt i strävan efter att uppfylla de politiska Köpenhamnkriterierna.
Listan över problem har fått utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik att sända en enhällig varning till Bukarest. Tonen var tillräckligt tydlig för att den rumänska regeringen skulle vakna. Det som nu krävs är en omläggning av processen.
I början bedrev den rumänska regeringen en omfattande lobbykampanj med budskapet att en omläggning var onödig. Mycket mer konstruktiv var den rumänske premiärministerns senare lista över uppgifter som fortfarande måste utföras och de senaste regeringsreformerna, som syftar till att ge förhandlingarna med EU ökade chanser att lyckas. På så sätt har man lagt grunden för att kunna uppfylla kraven från Köpenhamn.
Vi är mycket nöjda över att rådet och kommissionen delar parlamentets oro. Eftersom utvidgningen den 1 maj väcker EU-medborgarnas rädsla för det okända – vilket kommissionsledamoten redan har framhållit – bör vi vara så försiktiga vi kan när vi hanterar framtida anslutningar. Allmänheten måste vara verkligt övertygade om att kandidatländerna erbjuder dem samma säkerhet som de nuvarande 15 medlemsstaterna.
Korruption, som tas upp i många klagomål till humanitära organisationer i våra länder; pressfriheten, också föremål för många klagomål; problem med rättsväsendet och barnomsorg – dessa viktiga frågor måste diskuteras och lösas som prioriterade frågor. De rumänska medborgarnas många brev tyder på att detta tillvägagångssätt har väckt stor entusiasm bland dem. Det är viktigt att vi visar dem att vi bryr oss om deras öde. Mot den bakgrunden är bidraget från Baroness Nicholson of Winterbourne avgörande.
Leinen (PSE ).
   – Herr talman! Kammaren har alltid välkomnat anslutningen av folken i Central- och Östeuropa; vi har alltid stått upp för människorna i dessa stater som har velat ha en inträdesbiljett till Europeiska unionen. Detta faktum gör det ologiskt att kräva att Rumäniens anslutningsförhandlingar skjuts upp. Det skulle sända helt fel budskap. Motsatsen är det rätta: vad som krävs är inte att förhandlingarna avbryts utan att de intensifieras. Vi har klargjort att vi nu kommer att arbeta ännu hårdare med alla våra rumänska partner för att få i hamn oavslutade kapitel och lösa landets problem. Ett sådant budskap måste vi ge Rumänien i dag och när vi röstar om betänkandet i morgon: Vi kommer att hjälpa er, men ni måste göra arbetet i ert eget land själva – det är ni som måste uppfylla Köpenhamnskriterierna.
Det stämmer att Rumänien har mycket tid att hämta igen. Under nästan hela 1990-talet gjordes inga framsteg alls i reformprocessen. Det skall dock medges att det har gått snabbare framåt under senare år inom vissa kapitel, och det är något som måste stödjas. Vi anser att det är fel att i betänkandet, i punkt 1, hävda att det är omöjligt för Rumänien att bli medlem 2007. Detta måste formuleras i mer positiva ordalag: det är fortfarande möjligt för Rumänien att bli en medlemsstat 2007 – under förutsättning att de problem vi känner till kan hanteras och under förutsättning att det finns ett oberoende rättssystem, att korruptionen bekämpas, att förvaltningen är effektiv och att minoriteterna integreras.
Vi måste se upp så att vi inte i alltför hög grad gör landet till syndabock. Jag ser att vi i punkterna 17, 18 och 19 kräver att undervisning erbjuds på minoritetsspråken. Jag skulle vara en lycklig man om människor i andra länder, inklusive EU:s medlemsstater, kunde använda sitt eget språk i skolor och på bibliotek och teatrar på samma sätt som tyskar och ungrare i Rumänien.
Omnämnandet av barnäktenskap i punkt 19 måste ändras. Att barn tvingas in i äktenskap är inget allmänt förekommande fenomen i Rumänien, även om det händer i vissa romska familjer.
Det blir viktigt för min grupp att se om våra ändringsförslag antas
Nordmann (ELDR ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja framföra mitt stöd till det utmärkta betänkandet av Geoffrey Van Orden om situationen i Bulgarien, det land i Europa som kanske har oturen att vara geografisk granne med Rumänien och därför förknippas med det, även om förhållandena är helt annorlunda. Situationen i Bulgarien i dag påminner i princip om situationen i Portugal just innan det blev medlem av EU. Det har samma fördelar och samma utvecklingspotential, särskilt när det gäller turism. Jag tror att vi mycket snart kommer att få se Bulgarien byta ut export av prostituerade mot import av turister, vilket kommer att betyda oerhört mycket för landets utveckling.
Självklart måste rättsstaten upprättas med lagliga metoder, om den skall bli effektiv. Utan rättsstaten – som är avgörande för utveckling – kan Bulgarien inte, särskilt inte ur vår europeiska synvinkel sett, bilda d
Morillon (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som vår vän Arie Oostlander sade: genom att anta betänkandet av Baroness Nicholson för fjorton dagar sedan valde vi att uttrycka parlamentets oro för de rumänska myndigheternas attityd under förhandlingarnas tidigare och nuvarande faser. Oron var att vi tvivlade på att förhandlingarna skulle kunna avslutas till slutet av året och därmed att Rumänien skulle kunna ansluta sig 2007.
Detta kraftfulla budskap har i dag tagits emot av Rumänien på högsta nivå och vi välkomnar varmt premiärministern Adrian Nastases personliga åtaganden, framför allt eftersom dessa åtaganden följdes av mycket konkreta inledande åtgärder. Dessa åtgärder kommer säkerligen att påskynda de reformer som fortfarande krävs för att landet skall rätta sig efter Köpenhamnskriterierna.
Vi får inte glömma att kommissionen hittills har kunnat avsluta 22 av de 31 kapitel som man har behövt gå igenom. Efter den pågående omfattande regeringsombildningen kommer dessutom stora framsteg att göras mycket snart, på viktiga områden som reformen av rättssystemet och korruptionsbekämpningen. Ytterligare påtagliga bevis på de rumänska myndigheternas vilja är upphävandet av bestämmelser i strafflagen som kan begränsa pressfriheten och, vilket är viktigare, det snabba antagandet av rättsliga bestämmelser för bättre skydd för barn.
Avslutningsvis välkomnar vi dessa uppmuntrande tecken och hoppas att de kan få kommissionen att i god tid garantera att Rumäniens anslutning sker vid den tidpunkt som planerats och under förhållanden som tryggar en fortsatt väl fungerande utvidgad union.
Lalumière (PSE ).
   – Herr talman! För mig blir det inga problem att rösta för betänkandet av Elmar Brok och de tio betänkanden som bildar detta allmänna betänkande. På så sätt ger jag gärna ett bidrag, blygsamt fast innerligt, till ankomsten av tio nya medlemmar i Europeiska unionen. Detsamma gäller Geoffrey Van Ordens betänkande om Bulgarien. Det stämmer att föredragandens kommentarer ibland kan framstå som mycket positiva, till och med alltför positiva med hänsyn till situationen i Bulgarien. Men på det hela taget tycks slutsatsen i detta betänkande vara rätt.
Intrycket av Baroness Nicholsons betänkande är ett annat, ja skillnaden är faktiskt slående. Man känner sig obekväm när man ser överseendet i betänkandet om Bulgarien och strängheten i förhållande till Rumänien, samtidigt som dessa båda länder har mycket gemensamt. Baroness Nicholson har i flera månader gjort ett stort arbete för att sätta sig in i Rumäniens förhållanden, och jag välkomnar hennes insatser. Men hennes fokusering på synnerligen smärtsamma problem, till exempel adoptioner, har fått henne att göra mycket hårda omdömen, så hårda att utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik redan har ändrat den ursprungliga texten betydligt, vilket jag välkomnar. Andra ändringar som vi har lagt fram hoppas jag kommer att antas under plenarsammanträdet.
Resolutionen framför oss innehåller slutligen flagranta motsägelser. Flera av bestämmelserna bygger på olika ståndpunkter och jag är rädd att den som helhet saknar den konsekvens som behövs för att Europaparlamentets budskap till Rumänien skall bli klart, tydligt och fast. Jag beklagar detta eftersom Rumänien – som har enorma problem och till stor del är underutvecklat – behöver förståelse, kritik när det är befogat, men också råd och uppmuntran när det gäller den väg vi vill att landet skall följa så att det kan bli en av oss. 
Sacrédeus (PPE-DE ).
   – Herr talman! Europaparlamentet delar helt kommissionens och kommissionsledamoten med ansvar för utvidgningen Günter Verheugens uppfattning att ett uteblivet avtal om Cypern skulle kunna utgöra ett allvarligt hinder för Turkiets strävan efter medlemskap i Europeiska unionen. Parlamentet menar att Cypernfrågan således framstår som ett allvarligt hinder på Turkiets väg mot anslutning och blir ett politiskt prov på Turkiets vilja till medlemskap. Parlamentet hoppas att de politiska makthavarna i Turkiet förstår hela innebörden av detta.
Jag vill citera en mycket viktig mening i punkt 63. ”Det är faktiskt svårt att begripa att Turkiet kan ansluta sig till en union i vilken det ingår en medlemsstat som landet inte erkänner, vars territorium det delvis ockuperar militärt, vars fartyg det bojkottar och som inte har tillträde till deras luftrum.” 

 Jag övergår nu till att tala engelska eftersom det irländska ordförandeskapet inte lyssnar på det som har sagts. Det jag sade när det gäller punkt 63 är att vi tycker att det är mycket märkligt att Turkiet skulle kunna bli medlem i Europeiska unionen i ett läge där det delvis ockuperar en EU-medlemsstat. Detta är en fråga om EU:s trovärdighet i strävan efter fred. Vi kan inte tillåta att Europaparlamentet accepterar ett land som ockuperar en medlemsstat i Europeiska unionen. 
Howitt (PSE ).
   – Herr talman! Jag instämmer med de övriga som varnar för att det fortfarande måste ske stora förändringar i Rumänien, men som ogillar den avvisande formulering som använts. Vi bör erkänna de framsteg som Rumänien har gjort när det gäller förstärkningen av revisionsrätten, reformen av rättssystemet och införandet av den nya författningen, och vi bör inte utesluta att förhandlingarna skulle kunna slutföras i år. Allt måste göras, särskild av rumänerna själva, för att se till att utvecklingen fortsätter. Vi bör emellertid signalera vår avsikt till dem, och det gör vi genom att sträva efter att ändra resolutionen och ersätta formuleringen i punkt 1 att ”man inte kommer att kunna låta Rumänien bli EU-medlem” 2007.
Det återstår emellertid problem. Trots de åtgärder som vidtagits för att minska det antal barn som befinner sig på institutioner rapporterar Rädda barnen Rumänien att det inte görs någonting för att bekämpa människohandel för sexuellt utnyttjande. Den senaste rapporten om att 17 psykiskt sjuka patienter avlidit på ett sjukhus i södra Rumänien till följd av undernäring och nedkylning visar på den allvarliga situationen för funktionshindrade. Av vårt ändringsförslag 3 framgår att diskriminering av dessa och andra grupper är mer omfattande inom de romska samfunden.
Jag delar helt föredragandens uppfattning att utmaningen inte bara består i att slutföra förhandlingskapitlen, utan att det fortfarande också handlar om den utbredda korruptionen och politiska reformer för att uppfylla Köpenhamnskriterierna för demokrati och mänskliga rättigheter.
Till sist vill jag säga att det gläder mig att människor från min egen region i östra England står i förbindelse med grevskapsrådet i Arad i Rumänien genom ett nätverk som kallas ”Praxis”. Vi får inte glömma bort vår ambition, som inte bara är att slutföra en politisk process för unionens utvidgning utan även att sammanföra människorna i Rumänien med alla dem som vi företräder. 
Laschet (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Under de år som vi här i kammaren ägnade oss åt resolutioner om utvidgningsprocessen tyckte jag ibland att det var oroväckande när vi ställde ganska ingående och exakta krav på länderna i fråga, när vi ålade dem krav som vi själva inte uppfyllde och talade om för dem att det, det och det måste förändras i grunden.
Därför anser jag att kommissionsledamot Günter Verheugens kommentar om jordbrukspolitiken i förmiddags var till stor hjälp. Om anslutningsländernas förvaltningar inte kan genomföra de här sakerna riktigt så snabbt borde vi kanske allvarligt fundera på om problemet inte ligger hos oss i stället för hos de länder som vi kräver allt detta av. Efter att de har anslutit sig till oss skulle jag vilja se en stor del av vår egen dödvikt granskas, precis som vi i Tyskland fick göra efter återföreningen. På så sätt kan vi titta närmare på all den byråkrati som har ackumulerats under årens lopp och överväga om inte de nya medlemsstaterna kanske kunde komma med flexiblare och snabbare lösningar.
Allt detta är en allmän kommentar. Jag är skuggföredragande för Ungern, som självklart alltid har varit föregångslandet, ett land som så tidigt som i augusti 1989 hjälpte till att bryta igenom järnridån och riva muren. Mitt i den alleuropeiska glädjen i augusti 1989, när allting hängde på en skör tråd, sände Ungern en avgörande signal till Europa, och de har alltid lyckats mycket bra med att uppfylla kriterierna, så att de verkligen kunde bli ett föredöme för de andra. Jag är därför särskilt förbluffad över den ungerske premiärministerns märkliga förslag att kandidaterna skulle stå på ett slags enhetslista, med mandat fördelade mellan regeringen och oppositionen, och att detta skulle vara sättet att gå in i det nya Europa. Detta är verkligen ett gammalt sätt att tänka. Ganska många stats- eller regeringschefer skulle vilja att saker och ting delades lika mellan regering och opposition, kanske skulle den tyske förbundskanslern också vilja det i sin nuvarande situation. Det enda är att demokrati handlar om konkurrens, det handlar om att brottas med problem för att hitta de rätta lösningarna. Jag önskar därför att Péter Medgyessy, Ungerns premiärminister, slopar idén och återgår till vårt sätt att föra parlamentariska debatter och, i sin inrikespolitik
Rothe (PSE ).
   – Herr kommissionär, herr rådsordförande, mina damer och herrar! I dag är det sista gången i kammaren som vi kommer att kunna diskutera den process som innebär att tio nya länder blir medlemsstater i Europeiska unionen. Det är bara 51 dagar kvar till det historiska datumet den 1 maj 2004, då Europeiska unionen kommer att växa och bli en union med 25 medlemsstater. Denna särskilda utvidgning av Europeiska unionen kommer att fullbordas på arbetarnas dag, ett datum som symboliserar det faktum att vi måste anta utmaningen att skapa ekonomisk och social sammanhållning i en union med 25 medlemmar.
Eftersom det utvidgade EU:s inrikespolitik är ett fredsarbete är det inte mindre viktigt att vi utvecklar den till en verkligt utåtblickande, gemensam europeisk fredspolitik. Jag har drivit Cypernfrågan ända sedan jag först kom hit 1984, då få trodde att ett EU-medlemskap för Cypern var en realistisk möjlighet. Några år senare förespråkade parlamentet bestämt att en lösning på Cypernproblemet inte skulle vara en nödvändig förutsättning för medlemskap i EU.
Jag kommer väl ihåg tidigare ledamöter i Europaparlamentet, som Pauline Green, Jan Willem Bertens och Yannos Kranindiotis. Vår uppfattning var att anslutningsprocessen skulle bli den utlösande faktorn för en återförening. Det finns nu stora möjligheter för att den 30-åriga delningen av Cypern kommer att upphöra till och med före den 1 maj. Man kan inte bara hoppas utan även förvänta sig att förhandlingsparterna ta
Gomolka (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I dag analyserar vi och beskriver de sista stegen på vägen till en fredlig och omfattande ombildning av vår kontinent. Aldrig tidigare under historiens gång har en nyordning åstadkommits utan krig eller användning av våld. Denna utveckling framstår särskilt tydligt när vi tänker på den väg som dessa stater har gått för att övervinna vad som kallades realsocialism och hitta sin väg till frihet och demokrati.
Estland, Lettland och Litauen förtjänar särskild uppskattning för att de på sin väg mot friheten återvann sin självständighet som stater. Personligen är jag tacksam för att Lettlands folk, parlament och regering med Europeiska unionens stöd har skapat förutsättningarna för att lösa ett extremt invecklat problem, nämligen att steg för steg integrera en stor rysktalande minoritet. Om man tänker på att landets etniska sammansättning mer än något annat är resultatet av årtionden av ockupation var det inte självklart att detta skulle ske. Man bör också komma ihåg de ständiga missförstånden och antagandena, bland annat från den ryska dumans sida. På denna punkt vill jag också tacka Elmar Brok, som i förmiddags gav uttryck för en tydlig förväntan om en ändring av den ryska ståndpunkten.
Liksom Estland har Lettland formulerat ett uppdrag som i framtiden kommer att ha en europeisk dimension. Jag är övertygad om att den ryskspråkiga minoriteten kommer att integreras framgångsrikt med det lettiska samhället, men detta kommer att bero på om dessa medborgare ger ofelbara bevis på sin lojalitet gentemot den lettiska staten. Det kommer också att bero på om de ovillkorligen godtar Europeiska unionens värderingar och principer.
Ett starkare och mer omfattande samarbete med Ryssland i framtiden kommer framför allt 
Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman! När jag talade om Estland tidigare berömde jag landets f.d. premiärminister Mart Laar och utrikesminister Ilves – i deras frånvaro – för deras konsekventa reformpolitik på hemmaplan, och i utrikespolitiken för att föra Estland närmare Europa. Nu sitter båda här bredvid mig, och jag vill därför än en gång tacka dem och uttrycka min uppskattning för deras insatser.
Som skuggföredragande för Litauen var jag särskilt nöjd över att så många – mer än 91 procent – röstade för ett EU-medlemskap i folkomröstningen, men också över landets höga ekonomiska tillväxt under senare år. Tillväxten i sig har gjort det möjligt att uppbringa de medel som krävs för att de sociala problemen med omställningen skall kunna lösas.
Men Litauen är också ett träffande exempel på de fortsatta spänningarna mellan de demokratiska institutionerna och maffiagrupper som försöker utöva inflytande på högsta statsnivå. På denna punkt har jag förtroende för den litauiska författningsdomstolens oberoende. Jag är också optimistisk om att det litauiska parlamentets undersökningar, som syftar till att avsätta den nuvarande presidenten, kommer att ge resultat som står i proportion till rättsstatens krav.
Kanske är det just detta, bland andra saker, som saknas i Rumänien. Många talare har redan tagit upp detta, bland annat i förmiddags. Kanske är det inte bara småskurkarna som skall straffas, utan också ledarna. Också i Rumänien har korruptionen och nepotismen letat sig ända upp till toppen, vilket är en anledning till att landet har hamnat på efterkälken. En annan orsak är att alltför få personer byttes ut efter den politiska förändringen. Revolutionen var ingen fullständig framgång. Ett enkelt faktum är att många av de gamla strukturerna fortfarande är kvar – inte bara högst upp utan även på andra nivåer.
Om kritiken är berättigad är det också rätt att vi ger vårt stöd och uttrycker vår vilja att hjälpa till, men huvudsaken är att arbetet måste göras i själva landet, och ibland måste storstädningen börja högst upp.
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den 1 maj 2004 markerar det definitiva slutet på det kalla kriget och beseglar återföreningen av en kontinent som vi inte lyckades försvara mot kommunismens förtryck. EU, en union med 25 stater, kommer snart att ha en befolkning på 455 miljoner och vara det största ekonomiska området i världen, till och med större än Förenta staterna.
I Slovakien, för vilket jag är skuggföredragande för min grupp, har det skett enorma förändringar de senaste tio åren och den sittande regeringen är fast besluten att avreglera. Den sänkte till exempel nyligen bolagsskatten, tillsammans med inkomstskatten, till en konkurrenskraftig enhetlig skattesats på 19 procent. Detta är mycket oroande för granlandet Österrike, som fruktar att företagen kommer att omlokaliseras över gränsen. Liknande stora och uppenbara förändringar har även skett i fråga om välstånd, säkerhet, demokrati, rättssäkerhet och bekämpandet av korruptionen inom den offentliga förvaltningen. Framför allt har vi sett kraftiga förbättringar i fråga om de mänskliga rättigheterna, inbegripet minoriteters rättigheter, till exempel för romerna och homosexuella. Även andra så olika saker som lagstiftning om säkerhet vid kärnkraftverk och livsmedelshygien har också genomförts i enlighet med EU:s höga normer.
Säkerheten förbättras samtidigt för hela vår kontinent eftersom alla anslutande länder, med undantag för Malta och Cypern, som jag särskilt välkomnar som stater inom Samväldet, inom kort kommer att ansluta sig till Nato. Vi kan lugnt säga att tidigare utvidgningar av EU historiskt sett har varit framgångsrika. De konservativa välkomnar på det hela taget processen och förväntar sig en liknande utveckling denna gång. Vi i Förenade kungariket har emellertid rätt att vidta åtgärder för att förhindra bidragsturism, samtidigt som vi välkomnar de som vill arbeta i vårt land.
Framöver ser vi fram emot Rumäniens och Bulgariens anslutning 2007. Jag är säker på att den kraftiga varningen i betänkandet om Rumänien kommer att sporra landets regering att driva igenom de nödvändiga reformerna för att uppfylla alla Köpenhamnskriterierna i tid för att Rumänien så småningom skall kunna ansluta sig enligt planerna. Dagens avskedande av den rumänska justitieministern är ett tydligt bevis på den nödvändiga politiska viljan i denna process. 
Roche,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka de ledamöter som har deltagit i denna debatt. Vid mina besök i anslutningsländerna har jag själv kunnat se de enorma framsteg som faktiskt har gjorts, och ledamöterna har med rätta uppmärksammat dessa framsteg. Allt arbete är emellertid inte slutfört, men en stor del är redan avklarat.
Parlamentet har behandlat denna fråga mycket effektivt. Jag vill tacka ledamöterna för den roll de har spelat i den mycket viktiga uppgiften att se till att medborgarna i deras länder förstår vilken unik och oerhört betydelsefull händelse vi nu står inför när det gäller utvidgningen.
Jag instämmer också i vad kommissionär Günter Verheugen sade i morse om behovet att sända ett positivt meddelande – och detta är verkligen ett mycket positivt meddelande. Jag kan inte förstå att demokraterna inte riktigt inser hur stort det är att Europa återförenas den 1 maj och att denna högst anmärkningsvärda händelse kommer att inträffa utan att ett enda skott har avlossats, som en eller två ledamöter har sagt.
Ordförandeskapet har fullt förtroende för kommissionens förmåga att se till att anslutningsländernas övergång till medlemskap sker friktionsfritt. Jag har redan berömt kommissionär Günter Verheugen för detta. Kommissionen har exklusiv behörighet bland institutionerna när det gäller att se till att alla politikområden fungerar väl. Jag anser att detta sker.
Ordförandeskapet uppmanar samtidigt de nya anslutningsländerna att slutföra sina förberedelserna och i synnerhet att slutföra förberedelserna inom de områden där kommissionens har identifierat problem. Detta lönar sig för både de nya anslutningsländerna och för unionen. Jag skulle råda till full uppmärksamhet i detta avseende.
När det gäller Bulgarien och Rumänien har vi i dag tagit del av två utmärkta betänkanden från Geoffrey Van Orden och Baroness Nicholson of Winterbourne. Ordförandeskapet har för avsikt att, tillsammans med dessa länder och kommissionen, se till att den grundläggande principen för denna utvidgningsprocess tillämpas, och särskilt principen om att varje förhandling skall grundas på ”egna meriter”. Europeiska unionen kommer att fortsätta att noga övervaka de åtaganden som gjorts och det effektiva genomförandet av i syfte att vägleda dessa två länder i deras förberedelser inför medlemskap. Ordförandeskapet uppmanar båda länderna att med kraft fortsätta med dessa förberedelser. 
Vi är fast beslutna att göra allt vi kan för att utföra vårt mandat från Europeiska rådet i december och för att slutföra förhandlingarna i år. Att kunna välkomna båda dessa länder till unionen i januari 2007 förblir Europeiska unionens mål.
Några ledamöter nämnde särskilt frågor som rör Cypern och Turkiet. Särskilt Jacques Poos berörde detta. Vid rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) sammanträde förra månaden betonade ministrarna åter att rådet klart föredrar anslutning av ett enat Cypern. Vi välkomnar avtalet mellan parterna om att återuppta förhandlingarna om en övergripande lösning av Cypernproblemet, inom ramen för generalsekreterarens medlingsuppdrag. Rådet stöder beslutsamt generalsekreterare Kofi Annans ansträngningar att få till stånd ett avtal, och är fortsatt berett att anpassa villkoren för en lösning i överensstämmelse med de principer som ligger till grund för unionen. Jag hoppas att parterna kommer att fördubbla sina ansträngningar för att nå enighet i de pågående samtalen, vilket utan tvekan ligger i alla cyprioters intresse.
Inför Europeiska unionens beslut om Turkiet i december måste vi också välkomna de framsteg som Turkiet hittills har gjort med avseende på den lagstiftning som behövs för reform. Minister Brian Cowen underströk att det är absolut nödvändigt att gå vidare med det praktiska genomförandet av reformer på alla förvaltningsnivåer och i hela landet när han ledde EU:s trepartsmöte med utrikesminister Abdullah Gül i Ankara förra måndagen. Minister Cowen försäkrade på nytt minister Abdullah Gül om att EU kommer att inleda förhandlingar om Europeiska rådet i december bedömer att Turkiet uppfyller de politiska kriterierna från Köpenhamn.
Även ett antal andra frågor togs upp, men jag vill återvända till en fråga – frågan om fri rörlighet och migration. Flera ledamöter hävdade att det inte finns några som helst bevis som stöder vissa av de mer besinningslösa historier som har spridits när det gäller detta. Jag välkomnar dessa särskilda bidrag. Naturligtvis finns det vid den här tidpunkten absolut ingenting som tyder på att dammluckorna kommer att öppnas från och med den 1 maj. I bästa fall är detta sensationshysteri. En undersökning från Europeiska kommissionen och Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor visar att även under förhållanden med fullständigt fri rörlighet skulle migrationen från alla nya medlemsstater till alla nuvarande medlemsstater sannolikt uppgå till omkring 1 procent av den arbetsföra befolkningen i de nya medlemsstaterna under de kommande fem åren. Detta är knappast en störtflod!
Undersökningen visar att typiska potentiella migranter är unga och mycket välutbildade – just den sortens människor vi behöver i unionen. Den visar också att de är ogifta, utan familjemedlemmar, och att de är mycket benägna att återvända hem till sina länder. Undersökningen bekräftar Europeiska kommissionens uppfattning att oron för en stor migrationsvåg från de nya medlemsstaterna efter den 1 maj är obefogad.
Jag nämner detta särskilt eftersom jag av den inhemska debatten på dagordningen i Irland vet hur lätt det är för människor med onda avsikter att ge en missvisande bild av situationen. Faktum är att unionen bör vara en union som välkomnar de tio anslutningsländerna och fullt ut uppfyller alla våra skyldigheter gentemot de tio staterna.
Avslutningsvis vill jag tacka ledamöterna. Det har varit en mycket tankeväckande och ingående debatt. Jag vet att ledamöterna har lagt ned enormt mycket tid och arbete på vad som nödvändigtvis var nedkortade bidrag. Men ordförandeskapet har noga noterat synpunkterna. 
Verheugen,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka alla föredragande och talare för en debatt som för det första har visat att vi verkligen ger våra nya medlemmar ett varmt välkomnande och för det andra att vi är eniga om när det krävs beröm och kritik. Jag tror att vi också är ense om att folken i de nya medlemsstaterna har visat en vilja till förändring, en vilja att fortsätta med långtgående reformer, som några av oss skulle vilja se i våra egna länder.
Jag är ledamot av Europeiska kommissionen och jag menade inte något särskilt land – det behövs reformer i alla europeiska länder, oavsett vem som leder dem.
Jag vill tacka ordförandeskapet, som i nära samarbete med kommissionen driver den här processen framåt och tillsammans med oss gör insatser där det fortfarande krävs.
Låt mig bara komma med några fler kommentarer till förmiddagens diskussioner. När det gäller frågan om antisemitism i Litauen skulle jag vilja säga Gary Titley att vi omedelbart tog itu med de antisemitiska utbrotten i de litauiska dagstidningarna. Det var faktiskt kommissionen som först tog upp frågan, och den litauiska regeringen har sedan dess svarat genom att vidta lämpliga åtgärder.
Till de medlemmar i kammaren som har talat om romerna skulle jag vilja säga att detta faktiskt är en av de stora olösta frågorna i Europa, men att vi inte kan förvänta oss att EU-medlemskapet kommer med lösningen. Det kommer att ta minst en generation, om inte flera, innan vi kan göra oss av med samhällets diskriminering av romer. Men det vi insisterade på som ett nödvändigt villkor för EU-medlemskap var en utförlig strategi som hjälper till att få bukt med den typen av diskriminering på alla områden.
Jag skulle vilja svara på Lennart Sacrédeus intressanta kommentar om Turkiet och Cypern genom att påpeka att det var kommissionen som gjorde en uttrycklig politisk koppling mellan Cypernproblemet och Turkiets politiska ambitioner i Europa, och som förklarade att vi hade svårt att föreställa oss att vi skulle kunna inleda anslutningsförhandlingar med ett land som inte erkänner en medlemsstat i EU eller som har placerat ut trupper i landet i en så stor omfattning som krävs för att handla i strid med FN:s resolutioner. Av detta följer att Sacrédeus vädjan inte skulle ha behövts och det var den linje vi intog – det var detta som ledde fram till de Cypernsamtal som pågår just nu.
Låt mig avsluta genom att återgå till frågan om Rumänien. 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Berthu (NI ),
   – I denna gemensamma debatt om utvidgningen har det återigen påpekats att konventets förslag till konstitution kommer att bilda en ”ram som gör att den utvidgade unionen kan fungera effektivt” och att det bör antas så snart som möjligt, till och med före den 1 maj 2004.
Detta stämmer inte. I verkligheten är det faktiskt tvärtom. Utkastet till konstitution är helt olämpligt för ett utvidgat EU, av två skäl:
För det första stakar den ut en statsstruktur som är alltför tungrodd och rigid för så många olika länder med vitt skilda problem. I ett utvidgat EU behöver vi i själva verket en uppstramad och flexibel samarbetsstruktur som tillåter en mängd former på ett mycket enklare sätt än vad som är fallet i det nuvarande utkastet till konstitution.
För det andra innebär utkastet att EU:s institutioner i huvudsak kommer att 
Hudghton (Verts/ALE ),
   . – Detta betänkande om de detaljerade förberedelserna inför EU-medlemskapet i de 10 nya medlemsstater som kommer att ansluta sig den 1 maj har återigen välförtjänt fått ett omfattande principiellt stöd i denna kammare. Det är intressant att notera att Förenade kungarikets unionistpartier är så entusiastiska över EU:s utvidgning och så måna om att välkomna dessa nya medlemsstater, av vilka många, liksom Skottland, är små och i flera fall nyligen har återfått sin självständighet.
På hemmaplan intar dessa unionistpartier en rakt motsatt hållning, där de anser att Skottland är alltför litet, fattigt och svagt för att kunna utöva normala egna suveräna rättigheter och befogenheter.
Irland, till exempel, har uppenbart haft stora framgångar som självständig EU-medlemsstat och det är passande att Irland, i sin roll som EU:s ordförandeland, kommer att leda detta, den största utvidgningen av EU någonsin på en och samma gång. Jag är fullständigt övertygad om att även Skottland skulle klara sig bättre på egen hand än att regelbundet smutskastas och svikas av ministrar i rådet från Förenade kungariket. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0110/2004 av Philip Charles Bradbourn för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av det ändrade förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av beslut nr 1692/96/EG om gemenskapens riktlinjer för utbyggnad av det transeuropeiska transportnätet (nytt föreläggande). 
De Palacio,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det var i oktober 2001 som kommissionen med utgångspunkt i vitboken lade fram ett första förslag om ändring av beslutet om riktlinjerna och uppdatering av de 14 prioriterade projekt som hade godkänts 1994 av Europeiska rådet i Essen. Vid första behandlingen godkände parlamentet huvudpunkterna i förslaget till revidering av riktlinjerna för de transeuropeiska transportnäten, enligt den kompromiss som träffats.
Kommissionens förslag av den 1 oktober – som nu ligger hos parlamentet för den här typen av ”första andra behandling” – fullbordar detta.
Under tiden har rådet nått en politisk överenskommelse om den text som innefattar de båda förslagen där de transeuropeiska näten, vilket vi måste komma ihåg, utformas för ett utvidgat EU, ett EU med 27 medlemsstater.
Jag måste säga att kommissionens förslag i dag uppdaterar de prioriterade projekten men också – vilket jag vill betona – de organisatoriska resurser som skall förbättra planeringen, övervakningen, samordningen och finansieringen av projekten och således också deras genomförande på EU-nivå. Vår avsikt i det här fallet är att vägkartorna skall bli verklighet inom vårt geografiska område i Europa.
Vilka är då de viktigaste målen med detta förslag? Jag vill för det första påpeka att högnivågruppen utifrån ca 100 förslag från staterna rekommenderade en närmare granskning av de projekt som uppfyller följande kriterier: att de ligger längs viktiga europeiska vägar, att staterna i fråga verkligen har åtagit sig att genomföra dem med en tidtabell som innehåller ett slutdatum och att de ger fördelar till exempel i form av miljöskydd, jämvikt mellan olika transportsätt och regional sammanhållning.
I denna högnivågrupp, som leddes av f.d. kommissionsledamoten Karel van Miert, var inte bara unionens stater, de tio anslutande länderna och de två anslutningsländerna representerade, utan även Europeiska investeringsbanken, vars utlåtanden om projektens ekonomiska aspekter har varit mycket värdefulla.
Det bör noteras att ett av dessa prioriterade projekt rör de så kallade motorvägarna till sjöss, som är alternativ till de igenproppade landkorridorerna, och som bör förbättra tillgängligheten till regioner som är mindre gynnade på grund av sitt geografiska läge, dvs. de avlägset belägna regionerna.
Den viktigaste nyheten är att det inom ramen för de transeuropeiska näten blir möjligt att – på särskilda villkor – bevilja bidrag för genomförande av projekt -som utgör intressanta alternativ för det europeiska transportsystemet, men som också lägger tonvikt på utrustningen i förbindelsehamnar och hamnarnas länkar med omgivande områden.
Jag måste säga att stödet till de nya leder som kommer att bilda motorvägar till sjöss blir begränsat till vad som är absolut nödvändigt för att garantera hållbara ekonomiska förhållanden mellan de två stater som gemensamt beslutar sig för att upprätta en sådan reguljär länk som ett alternativ till andra transportsätt.
Den fullständiga förteckningen över prioriterade projekt – varav tre har avslutats – motsvarar en investering på 224 000 miljoner euro från i dag och fram till 2020. Men detta är bara den allra viktigaste delen, toppen av isberget, för vi måste komma ihåg att den totala kostnaden för projekten i det transeuropeiska transportnätet för en union med 27 medlemsstater är mer än 600 000 miljoner euro. Med andra ord: om vi verkligen skulle genomföra alla projekt som vi anser har ett transeuropeiskt intresse i syfte att strukturera transporterna i Europeiska unionen, ja då talar vi om en investering på mer än 600 000 miljoner euro. Det vi menar är att av dessa 600 000 är åtminstone 225 000 miljoner euro den mest överhängande summan.
Det gläder mig att föredraganden i sitt betänkande understryker behovet av att koncentrera stödet och finansieringen till prioriterade projekt inom ramen för ett projekt som har ett europeiskt intresse. Ett sådant första urval är mycket viktigt för att klargöra vad som har ett gemensamt intresse inom ramen för större nät och vad som till exempel hör till regional utveckling.
För att förbättra samordningen mellan unionens stater föreslår kommissionen – nu kommer vi in på nya tillskott som inte har att göra med utstakningen av stora vägar – en EU-samordnare för ett eller flera specifika projekt med ett transeuropeiskt inslag. Samordnarens arbete blir att ge råd till projektansvariga när det gäller finansiering och bedömning och att främja samtidig utveckling på bägge sidorna gränsen ifall det handlar om transeuropeiska projekt, liksom att sköta de olika administrativa rutinerna kring den typen av projekt.
När det gäller utvärdering bör det påpekas att vi är medvetna om att detta kommer att kräva samråd och arbete, inte bara med staterna i första hand, utan i många fall också med berörda regioner och närboende människor.
Kommissionen föreslår också ett förfarande för förklaring om europeiskt intresse som innebär att staterna uppmuntras att respektera tidtabellen för de arbeten som anges i förslaget och att bedömningsförfaranden som delats upp mellan olika stater slås samman. Det slutliga målet är med andra ord att införa enhetliga och samordnade utvärderingsförfaranden mellan de två staterna, vilket gör att gränsområden kan göra framsteg samtidigt och, där det är nödvändigt, att gränsregionerna blir bättre samordnade.
Enligt kommissionens förslag skall denna förklaring kunna dras tillbaka om kraven inte uppfylls, särskilt när det gäller tidtabellen för arbetet och processens framsteg.
Alla mål som jag har beskrivit är tydliga, möjliga att uppnå och enligt vår mening centrala.
Jag skulle vilja avsluta med att säga att det fortfarande är möjligt att anta förslaget under denna mandatperiod – även om vi ju inte har mycket tid – och det är därför nödvändigt att de tre institutionernas tillvägagångssätt bygger på samarbete och en vilja att göra framsteg och uppvisa ett visst mått av flexibilitet.
Såvitt jag vet är de nuvarande skillnaderna egentligen inte så stora och jag tror att det är möjligt att nå en överenskommelse – och detta vill jag trycka på – före mandatperiodens slut.
Att detta förslag godkänns före den 1 maj skulle vara ytterst viktigt, särskilt för de nya staterna, som från och med detta datum skulle kunna gagnas av och verkligen omfattas av detta stora projekt som vi nu bygger upp bland oss alla.
Bradbourn (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Ett av Europeiska unionens viktigaste gemensamma mål har varit och kommer alltid att vara en inre marknad. De transeuropeiska näten är en tydlig symbol för denna inre marknad och skapar transportförbindelser som genomkorsar hela EU:s längd och bredd och ger både företag och människor mätbara fördelar. Som parlamentets föredragande har jag utgått från detta grundläggande övervägande när jag har utarbetat detta förslag. I maj kommer gemenskapen att utvidgas, vilket innebär att den kommer att omfatta ytterligare 75 miljoner medborgare, samtidigt som en kraftig utbyggnad av våra viktigaste transportnät planeras under nästa årtionde. Detta är mer än någonsin rätt tid att koncentrera våra insatser och se till att detta program avslutas i god tid. Vi har ett strålande tillfälle att få detta beslut avklarat, endast tre månader efter parlamentets första behandling av detta omarbetade dokument.
Samtidigt som jag fullt och fast anser att parlamentet kan uppnå nästan allt det vill inom ramen för detta förslag, återstår av allt att döma ett antal frågor som kräver gott omdöme och flexibilitet av oss alla. Jag skulle vilja uppmana alla ledamöter att tillsammans framgångsrikt slutföra denna lagstiftning genom att fatta ett beslut så snabbt som möjligt. EU behöver förbättrade transportförbindelser nu. Vi måste komma ihåg att denna lagstiftning drivs av medlemsstaterna, och det faktum att medlemsstaterna har träffats och lyckats komma överens om en omfattande lista med projekt måste ges ett positivt erkännande, samtidigt som parlamentet inte förnekas sina rättigheter inom ramen för medbeslutandeförfarandet.
Det finns vissa frågor som fortfarande måste åtgärdas. Enligt vår uppfattning går rådets ståndpunkt inte tillräckligt långt när det gäller att begränsa statligt stöd för vissa nyckelelement. Efter kommissionens beslut om Charleroi anser vi att denna princip bör upprätthållas med avseende på de transeuropeiska näten och särskilt den del av programmet som rör motorvägar till sjöss. Ni kan inte välja och vraka när det gäller att upprätthålla reglerna om statligt stöd och ni kan inte lägga till statligt stöd .
Vi har också diskuterat tidsgränsen för finansiering och det gläder mig att kommissionären hänvisade till detta i sitt anförande. Jag hoppas att både rådet och kommissionen kommer att dela parlamentets uppfattning om detta, eftersom det för att garantera hållbarhet i de transeuropeiska näten på lång sikt är absolut nödvändigt att vi först får ett åtagande att agera, samt en sund förvaltning och ekonomisk redlighet hos lämpliga projekt.
Sammanfattningsvis kan man säga att TEN-programmen förtjänar att genomföras. De spelar en central roll för att förverkliga en inre marknad. Jag hoppas verkligen att vi kan få till stånd en klok och framför allt balanserad strategi för EU:s infrastrukturbehov, som när allt kommer omkring kommer att bidra till att fastställa den framtida utformningen av transportnäten på vår kontinent för årtionden framöver. Jag rekommenderar att kammaren antar detta betänkande. 
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru vice kommissionsordförande! Det hade varit trevligt om rådsordföranden fortfarande varit här för att höra oss diskutera detta, men vad skall man göra – vi är vana vid sådana saker. 
Fru vice ordförande! Jag skulle vilja börja med att upprepa att ni verkligen har bemödat er om att lägga fram ett mycket väl övervägt förslag. Att tillsätta Van Miert-gruppen var en mycket god idé och kommissionens förslag har påverkats av vad gruppen producerade och ni reviderade. Ett stort tack för det, och ett särskilt tack också till min kollega Philip Charles Bradbourn, vars betänkande är resultatet av ett mycket grundligt arbete. Som det ser ut nu är betänkandet inte helt som han hade velat ha det, eftersom en tillfällig majoritet i utskottet drev igenom genomgripande ändringar av bilaga III. Detta är föremål för ett antal ändringsförslag, men det kan vi kanske lösa i morgon.
Det finns bara tre viktiga punkter som jag vill diskutera. Min grupp är med på att de prioriterade projekten i förteckningen nu utvidgas till 30. Men jag får nu höra att rådet plötsligt har beslutat att det inte längre vill ha det trettionde projektet. Då måste rådet besluta vad det egentligen vill ha. Även om vi är beredda att utvidga förteckningen genom att till exempel lägga till projektet för en fast förbindelse över Fehmarnbelt, vill vi ha en mer precis definition av projekten på vissa av de områden som omfattas av bilaga III. Detta är vad flera ändringsförslag handlar om, och jag hoppas att rådet kommer att godta dem. 
Min grupp är för närvarande beredd att hålla förteckningen till 30 projekt, eftersom vi vet att beslut om transeuropeiska transportnät enligt artikel 156.2 inte får fattas mot medlemsstaternas vilja. Därför är det ingen idé att göra några viktigare tillägg till förteckningen på den korta tid vi har på oss. Detta betyder att vi intar samma linje som kommissionsledamot Loyola de Palacio, och jag hoppas att de andra grupperna kommer att göra likadant.
Fru vice ordförande! Vi välkomnar verkligen idén om motorvägar till sjöss. Jag ser utvecklingen av närsjöfarten, särskilt färjetrafiken, som oerhört viktig. Som transportsätt sparar den mycket energi, är mycket miljövänlig och minskar trycket på vägar och järnvägskorridorer. Men, fru vice ordförande, vi står bakom föredraganden. Motorvägar till sjöss får inte användas som ursäkt för att pumpa in offentliga medel i form av bidrag, och för att staten till och med skall köpa fartyg för att konkurrera med privata företag. Detta strider mot hela idén med transeuropeiska transportnät, vars syfte alltid har varit att förbättra infrastrukturen så att företag kan använda den. Att utnyttja dem för att bygga ut infrastrukturen är inte acceptabelt. 
Jag tror att vi kommer att reda ut saker och ting med rådet på ett förnuftigt sätt, men vi har mycket lite tid på oss för att nå en överenskommelse. Om rådet inte har preciserat sina intressen på måndag kväll och därmed gett oss möjlighet att komma överens om detaljerna, kommer ingenting att ha hänt den 1 maj. Faktum är att parlamentet helt enkelt inte kommer att överge de utmärkta ståndpunkterna i Bradbournbetänkandet bara för att rådet envist håller sig till sina egna. Detta är en fråga om medbeslutande.
Savary (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, herr Bradbourn! Jag vill först och främst välkomna ambitionerna med detta transeuropeiska nätverksprogram. Det är nödvändigt för sysselsättningen och tillväxten över hela kontinenten, för solidariteten mellan EU:s länder – särskilt med de nya medlemmarna – och för stödet för den inre marknaden. Jag skall göra några kommentarer om den text vi har framför oss.
Den första kommentaren gäller frågan om motorvägar till sjöss, där jag har en annan åsikt än Philip Charles Bradbourn och Georg Jarzembowski. Jag menar att de är verktyg för fysisk planering. De är verktyg för transportpolitiken. Om de bara var marknadsverktyg skulle motorvägar till sjöss inte bli verklighet eftersom de inte skulle kunna tävla med vägarna och i bästa fall bara skulle utgöras av motorvägar till sjöss mellan Antwerpen, Rotterdam och Hamburg, vilket skulle vara smärtsamt otillräckligt för att minska den generella trafiken i Europa. Jag anser att de behöver offentligt stöd eftersom de är verktyg för den offentliga politiken och inte bara marknadsverktyg.
För det andra skulle jag vilja uppmärksamma er på behovet av att Europaparlamentet är så informerat som möjligt om de senaste ändringarna och, om så är möjligt, om tillämpningen av dem. Vi vet att snabbstartsprogrammet existerar – inte i laglig mening, men i praktiken. Jag tycker att det vore rimligt om parlamentet regelbundet fick information om genomförandet av de projekt där det deltar.
Om finansieringen, slutligen, sade ni själv, fru kommissionär, att ni behövde 4,8 miljarder euro per år för att dra i gång detta verkligt ambitiösa program. Dessvärre har jag nu intrycket att vi ges lyxen att välja ett utgiftsprogram utan begränsningen att hitta intäkter. Jag skulle vilja säga att parlamentet kommer att ge er sitt stöd i rådet för att hjälpa er att se till att det här programmet inte bara existerar på papperet och att det inte slutar med Essen-syndromet, det vill säga att det inte bara blir något som det talas om men som inte har någon framtid. 

Costa, Paolo (ELDR ).
   – Herr talman, fru vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Den korta tid som parlamentet har accepterat för debatt om omröstningen om dessa riktlinjer, liksom de stora ansträngningar som man gör för att komma fram till en överenskommelse som gör det möjligt att slutföra arbetet före utgången av denna mandatperiod, är ett bevis för att också parlamentet anser att utarbetandet av europeiska transportnätverk är viktigt. Dessa ses som verktyg både för att bygga den inre marknaden och för att stärka sammanhållningen inom gemenskapen. De är verktyg som kommer att leda till en grundläggande omvälvning och till nya prioriteringar inom gemenskapens territorium, och som kommer att leda till att alla måste hitta sin egen roll i uppbyggnaden av det nya europeiska området.
Transeuropeiska nät definierades först 1996, och sedan fann vi undan för undan att vi måste titta på projektet flera gånger på nytt, och att vi också måste ändra innehållet eftersom motorvägar till sjöss i grund och botten är något nytt, som framför allt måste ses som ett verktyg för att få bort viss trafik från unionens alltför hårt belastade vägar. Vi står nu inför en dubbel nödvändighet: att strategiskt definiera de åtgärder som kommer att få långsiktiga effekter och som i betydande utsträckning kommer att minska byggnadstiden, och att fortlöpande anpassa oss till de ekonomiska och sociala förändringar som i sin tur leder till förändringar i behovet av transporter. Det är därför nödvändigt med flexibilitet på två nivåer: flexibilitet över tid, som delvis – och, vill jag betona, korrekt – måste garanteras genom rapporter vartannat år som kan leda till att de överenskomna formerna revideras, och flexibilitet i den faktiska definitionen av den grupp projekt som motsvarar vart och ett av dessa förslag. Jag säger detta därför att vi i grund och botten talar om större farleder, men större farleder kan bara klassificeras som sådana om de har fungerande anslutande mindre farleder och om lämpliga länkar till dessa upprättas. Jag tänker ta mig friheten att insistera på att man överväger möjligheten att se till att större anslutande farleder och de länkar som är nödvändiga för att de stora farlederna skall fungera jämställs med varandra, enligt vad som sägs i de ingivna ändringsförslagen. 
Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! På grund av att det finns ett antal flaskhalsar i det transeuropeiska transportnätverket blir det trafikstockningar vid person- och varutransporter över Alperna och Pyrenéerna och vid några sund i havet.
Inte bara de som sköter transporterna utan också invånarna i bergsområden, dalar och semesterorter vid havet klagar över en enorm trafikbelastning. Ingen har tagit på sig uppgiften att själv bygga tunnlar och broar för att få bort flaskhalsarna. Vidare tillgodosågs under många år inte behovet av snabba anslutningar mellan storstäderna i olika länder via tågtrafiken. Det är därför absolut nödvändigt att vi arbetar för att upprätthålla, förbättra och utöka transportnätet i Europa, och i det arbetet bör vi främst satsa på järnvägs- och sjötransporter, vilka är de minst miljöstörande transporttyperna.
Det skulle vara trångsynt att mäta vårt välstånd, vårt välbefinnande och våra framsteg enligt ökningen av transporterna eller enligt åtgången av asfalt och betong till motorvägar och flygplatser. Tvärtom bidrar vi genom att förhindra onödiga transporter till en bättre miljö och till människors och djurs välbefinnande.
Enligt min grupp är det oumbärligt med tillräckligt ekonomiskt statsstöd för de offentliga tjänsterna, för den sociala tryggheten och för miljön. Storhetsvansinne och slöseri med statliga medel löser dock inga problem. Vi är emot tanken på att ständiga investeringar i asfalt från gemenskapens sida är det bästa sättet att skapa och behålla arbetstillfällen eller att hjälpa nya medlemsstater. Vi ställer oss inte heller bakom viljan att ge företag överkapacitet och på så sätt göra det möjligt för dem att alltid kunna välja vilken infrastruktur, finansierad med bidrag från gemenskapen, som de för tillfället kan använda sig av på kostnadseffektivast möjliga sätt.
När Van Miert-planen presenterades i slutet av juni förra året hyllades den omedelbart av den italienske transportministern som transportområdets svar på euron. Ser han transporter som ett ohanterligt naturfenomen som folk är helt utlämnade åt? Vi ser transporter som något som kommer i andra hand, efter människorna och miljön. Det är därför vi anser att Van Miert-planen är för tungrodd, för miljöstörande och alldeles för dyr. En mer selektiv plan med inriktning på snabbare och mer direkta järnvägstransporter är att föredra. Det kommer att vara vår vägledande princip när vi ändrar detta förslag. 
Schroedter (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Den reformering av de transeuropeiska transportnätverken som har nämnts i denna debatt har ingen framtid. Den ser inte ut att vara underbyggd av något egentligt och hållbart koncept för rörligheten inom hela Europa, utan är inget annat än bara ytterligare ett hopkok av olika nationella intressen. De förslag som har lagts fram är de som man har trott skall vinna gehör.
Projekten verkar inte ha analyserats med tanke på fördelar och optimala kostnader, och i många avseenden strider de mot europeisk miljölagstiftning. Detta står klart bland annat genom att projekt som fått prioriterad status strider mot fågeldirektivet, habitatdirektivet och ramdirektivet för vatten. Låt mig bara som ett par exempel nämna Kresna-passet och bron över Messinasundet. Idén om transeuropeiska transportnätverk måste tåla en strategisk miljögranskning om projekten skall kunna få bidrag från EU. Endast projekt som klarar denna granskning kan få stöd.
Europeiska medel måste investeras på ett hållbart sätt, och de måste också kunna öppna nya vägar framåt och göra det möjligt för våra barn att dra nytta av rörligheten i framtiden. De projekt vi planerar är långsiktiga. Vi avvisar bestämt dessa missriktade planer, särskilt dem jag hänvisade till. 
Poli Bortone (UEN ).
   – Herr talman, kommissionär de Palacio. Jag skall bara fokusera på några av de aspekter som har att göra med uppdateringen av de prioriterade projekten, särskilt projekt nr 29 och mer specifikt den joniska/adriatiska intermodala järnvägen, som har kommit att förkortas med en sträckning som i dag i stället borde ha öppnats igen: sträckan Bari–Varna.
Vi tycker att detta är en fråga som är mycket viktig om det stämmer att EU och detta parlament anser det viktigt att integrera även Balkan med de transeuropeiska transportnätverken. Man kan inte påstå att detta inte är ett projekt som är av intresse för Europa eftersom det tillför ett stort mervärde – underlättande av rörlighet för varor och människor – och eftersom det kommer att bidra till EU:s territoriella sammanhållning.
En invändning som görs för närvarande gäller omöjligheten att använda strukturfonderna då dessa länder inte ingår i EU. Detta är dock ett hinder som enligt min mening enkelt kan övervinnas bara om det finns en vilja att föreslå rätten att utnyttja EIB-medel, eller en mer välbetänkt omorganisation av de medel som EU redan öronmärkt för hela Balkan.
Balkanområdet är mycket viktigt inte bara i transporthänseende utan också i säkerhetshänseende, och transporterna kan inverka positivt på säkerhetsfrågorna, särskilt i ett område där olaglig invandring innebär en konstant fara för de angränsande länderna, till exempel Italien, och för hela Medelhavsområdet. Det är därför vi hoppas att de tre institutionerna, vilket kommissionären nämnde, på ett så rationellt sätt som möjligt tillsammans kan komma fram till ett antal riktlinjer som ges via de moderniseringsprogram som räknas upp i bilaga III. 
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman! Alla bakom kulisserna arbetar mycket hårt under ledning av föredraganden för att färdigställa denna rapport innan mandatperiodens slut. Med tanke på hur viktig frågan är och med tanke på hur mycket tid som redan gått är tiden mycket viktig. Inom några månader kommer antalet intresserade parter att växa till 25, vilket ytterligare kan fördröja beslutsprocessen, särskilt om projektlistan i bilagan utökas. Det gläder mig att vissa parlamentsledamöter verkar bestämma sig för en optimering av de projekt som redan finns med. Då detta är fallet kommer det enda tillägget att bli Seine-Nord, för vilket det redan finns ett betydande stöd. Det som oroar oss är ytterligare åligganden som genomdrivs på grundval av rapporter om miljöpåverkan. Dessa åligganden finns redan i de flesta medlemsstater, och en duplicering av dem skulle innebära att genomförandet av projekten skulle fördröjas ännu mer än vad som redan är fallet. Det är tillräckligt illa att finansieringen fördröjer projekten en viss tid. Låt oss kort sagt komma fram till en överenskommelse med rådet snart, i stort enligt kommissionens förslag. 
Rack (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är ledsen att behöva börja mitt anförande med kritik. Det faktum att ordföranden och ordförandeskapet har lämnat kammaren bådar inte gott för detta projekt. Dick Roche var närvarande tidigare då vi hade en mycket givande och positiv diskussion om utvidgningsfrågan, men nu när vi behandlar de tekniska detaljerna för att göra utvidgningen möjlig, för att ge den innehåll och liv, så finns ordförandeskapet inte här. För sådan underlåtenhet måste vi klandra det irländska ordförandeskapet, som annars har skött sitt arbete så omsorgsfullt.
För att nu övergå till den fråga som behandlas vill jag i likhet med ett antal andra talare påpeka att vi behöver en fungerande infrastruktur om EU – och särskilt den inre marknaden – skall fungera. Ingenting kommer att fungera utan lämpliga järnvägs-, väg- och vattenförbindelser. Utvidgningen av EU gör det till en akut nödvändighet att bygga ut nätverket. För att vara mer exakt innebär detta att upprätta eller snarare återupprätta förbindelser som i vissa fall fanns i Europa för sjuttio år sedan men som i de flesta fall stängdes under de sjuttio år då delar av Östeuropa styrdes av kommunister. Vi måste nu lägga ned stor möda på att fylla dessa tomrum.
Jag syftar särskilt på ett antal förbindelser från mitt hemland Österrike, för vilka jag har föreslagit ett antal smärre tillägg, och jag skall ta tillfället i akt och säga emot min kollega Georg Jarzembowski. De flesta fanns inte där på grund av tillfälligheter, utan på grundval av avsikten och den tydliga inriktningen på att täppa till luckor – vi var bland annat särskilt intresserade av järnvägsförbindelsen mellan Graz och Spielfeld, som innebär en fungerande järnvägsförbindelse med den nya medlemsstaten Slovenien, av linjen från Linz till Prag och av vad som kallas Summerau-linjen. Det var också viktigt för oss att Tjeckien skulle få en lämplig och fungerade järnvägsförbindelse. Jag skulle bli mycket glad, även om motståndet är starkt, inte minst i mitt hemland, om vi också kunde införliva det som kallas södra järnvägen och Semmering-länken i nätverket.
Jag ser det som vice ordföranden sade tidigare som mycket viktigt med tanke på den nuvarande diskussionen och med tanke på vilka framsteg vi kan förvänta oss. Det vi behöver är inte streck på en karta, det måste bli verklighet. Det är därför vi måste ta på oss ansvaret för att dessa projekt verkligen påbörjas, att de slutförs och att de får finansiering. Om vi lyckas med detta kan det förväntas inverka positivt på sysselsättningen. Vi skulle på så sätt förverkliga vissa av de saker som vi ständigt hänvisar till som önskvärt med hänvisning till Lissabon. 
Piecyk (PSE ).
   – Herr talman! Det skulle naturligtvis vara mycket roligt att tala om trätan bland de konservativa, men eftersom Philip Charles Bradbourn har lagt fram ett bra betänkande skall jag avhålla mig från att göra detta. Jag tycker att vi skall börja med att betona vilket fascinerande europeiskt transportprojekt de transeuropeiska nätverken är. Det gäller arbetstillfällen såväl som varutransporter, och det handlar naturligtvis också om hur detta kan genomföras utan att miljön tar skada.
Kommissionens förslag är mycket konsekvent då man klargör att målet för Europa är att övergå till miljövänliga transportmetoder och till vattentransporter. Med motorvägar till sjöss bryter vi ny mark och det länder den europeiska transportpolitiken till heder. Det måste dock sägas att järnvägsprojekt och farleder har miljöpolitiska effekter, och alltså finns det i samband med de transeuropeiska transportnätverken ett behov av strategiska miljöbedömningar. Om medbeslutande betyder något över huvud taget så betyder det att det måste ske förändringar i hur givna projekt utvecklas. Om det finns planer på motorvägar till sjöss mellan Nordsjön och Östersjön – och jag tror att detta skulle vara positivt – samtidigt som kanalen mellan Nordsjön och Östersjön – vilken skulle förkorta resan betydligt – glöms bort, så är det helt enkelt otänkbart, det skulle vara absurt. Därför behövs förbättringar här.
Jag tror att vi behöver säga till rådet att vi här i parlamentet har erfarenheter från utvecklingen av transeuropeiska transportnätverk – låt mig bara nämna Christophersen Group- och Essen-projekten. Därför kan det inte komma som en överraskning att parlamentet fäster stor vikt vid genomförandet – och alltså också finansieringen – av de transeuropeiska transportnätverken, och vid att de prioriterade projekten underställs strikt kontroll och noggrann övervakning. Jag ser detta som en av våra uppgifter som parlament.
Om rådet vill ha lösningar – och jag tror att det är kapabelt att åstadkomma dem – så behövs rättvisa kompromisser, och vi måste komma fram till dem gemensamt; rådet kan inte bara presentera en färdig överenskommelse. Om rådet utnyttjar tillfället kan vi nå rätt resultat. 
Pohjamo (ELDR ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Förslaget till uppdatering av de prioriterade projekten för transeuropeiska transportnätverk är viktigt för Europas utveckling. Jag hoppas att det kommer att genomföras snabbt, och därför skulle det vara förnuftigt av parlamentet att visa återhållsamhet med antalet projekt.
Motorvägar till sjöss är ett nytt driftssätt som jag också hoppas kommer att förverkligas genom snabba beslut. Det kommer att möjliggöra utvecklingen av en mer hållbar och miljövänlig verksamhet där logistiken kan göras så effektiv som möjligt.
Jag tycker att konceptet för motorvägar till sjöss inte skall begränsas alltför mycket. Dessa projekt måste också kunna vara möjliga för existerande rutter till havs. I fråga om den nordiska triangeln finns det ett förslag för omröstning om att utvidga den så att den också omfattar Bottenviken. Jag stöder detta lilla ändringsförslag som, om projektet förverkligades, skulle innebära en förbättring av järnvägstransporterna mellan Finland och Sverige. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Kommissionen har presenterat en ny ändring av riktlinjerna för de transeuropeiska transportnätverken för oss, där man föreslår en utökning av antalet prioriterade projekt som förklaras vara av europeiskt intresse. Vi håller inte med på vissa punkter, och vad vi framför allt inte kan acceptera är att en förteckning över snabbstartsprojekt skulle föreslås kommissionen, och att den skulle vara restriktiv av det skälet att det är nödvändigt för gemenskapens tillväxtstrategi.
För att de prioriterade projekten skall kunna genomföras någon gång under tiden fram till slutet av 2006 föreslår vi att man inrättar en finansieringsbonus för arbetscertifikat som faktiskt kommer till stånd under denna period. Detta skulle verkligen bidra till utvecklingen, till skillnad från restriktiva åtgärder som förteckningen över snabbstartsprojekt.
Vi välkomnar det faktum att motorvägar till sjöss tagits med, men vi måste se dem som gränsöverskridande rutter så att så mycket gemenskapsfinansiering som möjligt blir tillgänglig för dem.
I de fall då stater har svårigheter med att i tid finansiera ett visst projekt av europeiskt intresse vill vi slutligen begära att självstyrande samhällen och regioner som har egna resurser och som är intresserade tillåts presentera förslag om genomförande, och också att dessa samhällen kan ansöka om finansieringsstöd för transeuropeiska transportnätverk som inkluderas i alla poster i gemenskapens budgetar. 
Camisón Asensio (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste börja med att ge föredraganden, Philip Charles Bradbourn, en eloge för det arbete han har lagt ned på sitt betänkande genom alla förhandlingar.
För de projekt som berörs, de som har klassificerats som prioriterade projekt och som kommer att förklaras vara av intresse för gemenskapen, kommer den betydande fördelen att finnas att de lättare kan finansieras med tillgängliga resurser inom gemenskapen.
Vi är från vår sida glada över att ändringen av projekt nummer 16 i bilaga III har införts, om järnvägslinjen Sines–Badajoz, där storleken förändrats och där man har lagt till vissa väg- och järnvägslänkar som också kommer att innebära större transportkapacitet genom Pyrenéerna, vilket avlägsnar de flaskhalsar som är vanliga i området. Men det måste klargöras att denna kapacitet genom Pyrenéerna – och detta är vår åsikt och vårt krav – måste fortsätta ända fram till Algeciras.
Vi gläds också över stödet för de så kallade motorvägarna till sjöss, eftersom det faktum att man anser dessa transnationella havsrutter vara lika viktiga som motorvägar och järnvägar kommer att underlätta kommunikationerna med länder som isoleras av naturliga barriärer. Fördelarna kommer utan tvekan också att gälla länder med öar eller andra perifera regioner.
I linje med detta tänkande kan vi dock inte förstå varför de specifika hänvisningarna till Iberiska halvön (Spanien och Portugal) i vissa passager tas bort där de förekommer tillsammans med Nordsjön och Irländska sjön. Vi kommer att rösta i enlighet med dessa överväganden. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, fru vice ordförande, mina damer och herrar! Den 1 maj kommer en rad nya stater att bli medlemmar i EU, men den dagen kommer naturligtvis inte i sig att leda till någon integrering eller något verkligt enande av Europa – för detta kommer många åtgärder att krävas, särskilt i fråga om infrastrukturen och utbyggnaden av järnvägarna. Jag minns, herr Jarzembowski, när vi hade en dust om transiteringsförordningen här i parlamentet och att vissa av er – ni också, käre herr Jarzembowski – sade: ”Men låt oss då investera mer i järnvägarna!” Ja, nu har vi chansen att stödja inte bara Österrike utan också de angränsande länderna, om vi i morgon röstar för att dessa järnvägsprojekt som länkar samman öst med väst och norr med söder skall kunna bli verklighet.
Jag syftar nu dels på det projekt som redan har nämnts, dvs. järnvägen från Prag till Graz via Linz och sedan vidare söderut, dels på den södergående linjen genom Wien. Dessa kommer att hjälpa inte bara våra grannar, särskilt Tjeckien och Slovenien; om vi tänker framåt lite kommer hela Balkan att inkluderas, och om vi vill skapa utrymme på vägarna för dem som måste eller bör använda dem, oavsett om det handlar om privata fordon eller tunga lastfordon, så tror jag att den här järnvägsutbyggnaden är vad som behövs.
Fru vice ordförande, jag är mycket glad över att en representant från kommissionen som talade inför utskottet under dess överläggningar intog en mycket positiv hållning till det som är känt som Summerau-projektet, alltså den södergående linjen från Prag via Linz. Jag hoppas att kommissionen kommer att ge sitt stöd till dessa projekt, för det som betyder något är att vi ger vårt Europa en infrastruktur som är miljövänlig och fungerar effektivt och som verkligen länkar samman länderna i Centraleuropa med varandra.
Jag skall inte förneka att vinster genom detta skulle kunna tillfalla Österrike, som påverkas mycket negativt av tung godstrafik, men jag hoppas att vi kommer att få stöd från alla delar av parlamentet – det här handlar inte om egenintressen utan om intressen som gäller Europa som helhet, och när det gäller att tillgodose och vidmakthålla dem bör vi så långt det är möjligt vara överens. 
Ferrández Lezaun (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Jag skulle vilja beskriva en situation där jag inte kan se någon lösning: Låt oss föreställa oss ett nätverk, en länk mellan två länder, som stöds av en mängd studier som säger att vi 2010 kommer att drabbas av ett sammanbrott i trafiken av varor och människor mellan de två länderna. Vi står inför problemet att ett av de två länderna inte stöder genomförandet av projektet. Vi kan inte hitta en lösning. Något fungerar inte, för resultatet kommer att bli att sammanbrottet kommer att ske 2010 och nätverket kommer inte att skapas.
Jag är från Aragonien, och då ni liksom jag är spanjor vet ni att jag talar om Vignemal. Vi talar om ett projekt som är absolut oumbärligt för det inbördes förhållandet mellan norra och södra Europa, och där ett land, i det här fallet Frankrike, inte verkar vara för ett genomförande av projektet. Uppriktigt sagt, fru kommissionär, kan jag inte se någon lösning på detta problem i kommissionens dokument.
Jag hoppas att ni, som jag vet är mycket starkt för projektet, kan lösa detta problem som jag ser framför mig. 
Hedkvist Petersen (PSE ).
   – Herr talman! Som representanter för Europas väljare och folk har vi några övergripande uppgifter som politiker. För det första gäller det att se till att vi har en god livsmiljö och för det andra att vi har sysselsättning, inte minst för våra ungdomar i framtiden. För att kunna genomföra en bra miljö, sysselsättning och tillväxt, måste vi använda transportlederna, kommunikationerna. Vi måste använda de transeuropeiska nätverken i ett europeiskt sammanhang för detta. På så sätt kan vi skapa både tillväxt och bra miljö.
Detta måste också ske i de perifera delarna i norr där vi har nära handelsrelationer med bl.a. Ryssland. Det skulle gynna hela EU industriellt och skapa arbetstillfällen. Därför föreslår vi i ändringsförslag 47 att Haparandabanan skall vara ett prioriterat projekt inom de transeuropeiska näten. Denna järnväg ansluter till de stambanor som tillsammans utgör ett viktigt godsstråk inom norra Sverige och som i sin tur ansluter till den nordiska triangeln, rådets projekt nummer 12.
Haparandabanan är en . Det är ett moget projekt som omfattar upprustning respektive nybyggnad av järnvägen på den svenska sidan för att höja standarden och en rationell spårviddsväxlare vid riksgränsen i Haparanda–Torneå.
Projektet skulle underlätta handeln med Ryssland och förbättra miljön i EU. Nordvästra Ryssland har mycket stora råvarutillgångar som bör vara intressanta för den europeiska industrin och som transporteras denna väg. En förbättring av järnvägsförbindelsen kan därför förväntas bidra till en fortsatt gynnsam utveckling av handelsutbytet. Projektets del som gäller spårviddsväxlare kommer att ge erfarenheter som kan nyttjas även på andra platser i EU som har problem med sammankoppling av järnvägsnät med olika spårvidd, t.ex. mellan de baltiska länderna och Centraleuropa samt mellan Ryssland och EU.
Jag vill sist instämma i vad Gilles Savary sade i inledningen av debatten. 
Izquierdo Collado (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Vi befinner oss i första behandlingen, inte i ”andra första behandlingen”, och jag måste som föredragande av betänkandet om vitboken säga till er att det projekt ni presenterar för oss är organiserat enligt de rekommendationerna och ligger i linje med dem. Jag vill därför ge en eloge till Karel van Miert och tacka honom för hans arbete, då järnvägarna, hamnarna, sjötransporterna, inlandssjöfarten och vägarna, särskilt i utvidgningsländerna, helt naturligt och mycket riktigt har inkluderats, och vi går därför i rätt riktning.
Det är nu dags att visa respekt för parlamentets roll. Vi kan inte vara övertygade om, vilket föredraganden syftade på, att parlamentet inte skulle ändra detta förslag. Parlamentets förslag utgör inga petiga ändringar. Jag tror att kommissionen måste fortsätta att spela sin roll så att många av de mycket rimliga förslagen – som jag inte tänker gå in på närmare – godkänns eftersom de innehåller många mycket positiva komponenter. 
Fava (PSE ).
   – Herr talman, kommissionär de Palacio! Jag kommer att använda den här minuten till att meddela att vår grupp kommer att rösta för ändringsförslag 39 och 45, vilka handlar om att bron över Messinasundet skall uteslutas från den projekterade Berlin–Palermo-korridoren. När bidrag till nya offentliga bygg- och anläggningsarbeten debatteras är det ganska sällsynt med ändringsförslag som går ut på att saker skall tas bort. I allmänhet föreslår parlamenten tilläggsåtgärder. På så sätt betonas ytterligare den politiska betydelsen av vår grupps ställningstagande i relation till ställningstagandet hos andra grupper som kommer att rösta för dessa ändringsförslag, eftersom det grundar sig på att bron inte är ekonomiskt och miljömässigt hållbar.
För att länka samman Palermo med Berlin skulle det krävas mer än en bro, fru kommissionär. Det skulle behövas en hel järnväg. På Sicilien kör tågen ännu på enkelspåriga järnvägar, precis som på kung Vittorio Emmanueles tid. Vi betonar att vi inte har några ideologiskt betingade förutfattade meningar i frågan – vi är helt enkelt övertygade om att det är ett onödigt, orealistiskt och kostsamt projekt. 
De Palacio,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först tacka er alla för era inlägg, och naturligtvis särskilt föredraganden, Philip Charles Bradbourn, för det mycket omfattande arbete han har utfört, liksom hela utskottet för regionalpolitik, transport och turism, som har omarbetat ändringsförslagen och tillfört ett stort mervärde för Europa och kommit fram till mycket intressanta förslag.
Jag vill meddela parlamentsledamöterna att jag i går vid transportministerrådets möte sade att om rådet hade ändrat kommissionens första föreslagna projekt – även om det var en enda ändring som behandlades och stöddes av Van Miert-gruppen men som först inte hade fått grönt ljus av staterna – så måste vi tillåta parlamentet att handla på ett liknande sätt.
Med andra ord att inkludera och att där så är nödvändigt ändra projekten, under förutsättning att de hade behandlats av Van Mierts högnivågrupp, diskuterats av alla staters representanter – även av EIB och andra – och dessutom fått grönt ljus av staterna i fråga. Jag sade också till dem att det inte handlade om att göra några omfattande ändringar i bilaga III eller i fråga om alla projekten, utan om att tillåta parlamentet att utöva sina särskilda rättigheter, alltså att påverka förslagen för de transeuropeiska nätverken. I detta sammanhang noterade jag flexibiliteten från rådets sida, en konstruktiv flexibilitet som man skulle kunna tolka in följande betydelse i: ”Vi har också visat stor respekt – det har varit ett exceptionellt fall – och frågan kan nu inte plötsligt öppnas upp för diskussion igen.” Och det är inom ramen för denna balans vi måste verka.
Mina damer och herrar, jag skulle vilja säga att det utöver de specifika ändringar av specifika projekt som jag kommer att hänvisa till i slutet av mitt inlägg finns olika förslag till ändringar från er som gäller allmänna frågor, och att många av dem har godkänts. I detta sammanhang är jag glad att kunna berätta för er att de flesta av dem vars syfte var att förtydliga texten i förslaget till beslut kan godkännas av kommissionen. Exempel på detta är ändringsförslag 1, 3, 4, 5, 6, 9, 11 (första delen), 12 (andra delen) och 16 och 17. Andra kan godkännas med vissa ändringar av ordalydelsen, exempelvis nummer 10 (första och andra delen) och nummer 40, i fråga om hänvisningen till miljöanalyser. Det står klart att alla projekt som finansieras av kommissionen måste ligga inom ramarna för gällande miljölagstiftning – det är ett krav. Kommissionen godkänner därför tillägget av den hänvisning i texten där syftet är att betona denna aspekt, liksom i ändringsförslagen 33, 34, 37, 42, 43 och 44. Vad gäller de andra ändringsförslagen kan vissa inte godkännas eftersom de redan underförstått har inkluderats i förslaget och därför är överflödiga. Några exempel är ändringsförslag 11 (andra delen), 12 (första delen), 18 och 21. Andra ändringsförslag har förkastats eftersom de ligger utanför tillämpningsområdet för förslaget till beslut, till exempel ändringsförslag nummer 2 och 13 (andra delen). Ändringsförslag 7, 8 och 15 motsvarar inte direkt målen med förslaget och därför är det inte relevant att godkänna dem. Ändringsförslag 7 kan vi inte godkänna i dess helhet eftersom vi inte anser att vi bör utsträcka begreppet ”motorvägar till sjöss” så långt, då detta i slutändan skulle förta den kraft som ligger i att man koncentrerar sig på vissa utvalda projekt. Ändå finns det en del som jag skulle vilja nämna som vi kan godkänna och som gäller ändringsförslag 22 från Georg Jarzembowski, nämligen att vi uttryckligen skulle kunna nämna det faktum att motorvägar till sjöss också syftar på kanaler mellan två hav. Jag anser att detta är rimligt, och vi kan ta med denna ändring.
Vi bör inte avskaffa den öppna konkurrensprocessen, det vill säga framläggandet av förslag. Mina damer och herrar, vi får inte bara överlåta motorvägar till sjöss till dem vi känner, då detta skulle stå i klar motsats till vår hållning. Vad vi måste göra är att öppna kontrakten för konkurrens, eftersom det är det enda sättet att vidmakthålla balansen i systemen, att dra största möjliga fördel av olika möjligheter och att upprätthålla fördragens grundläggande principer. Vi måste se till att garantera insyn och konkurrens, och det betyder att vi måste ha öppna procedurer för anbudsförfaranden, tillkännagivanden och förslag.
De ekonomiska villkoren anges i budgetförordningen och inte i detta dokument. I fråga om den europeiska samordnaren godkänner kommissionen som jag nyss nämnde ändringsförslagen 9 och 10, med vissa klargöranden, medan ändringsförslag 8 inte kan godkännas som sådant av kommissionen, vilket inte betyder att parlamentet inte kommer att bli informerat om utnämningen av samordnare, men att kommissionen kommer att informera parlamentet om utnämningarna när de är klara.
Vad gäller bilaga III anser kommissionen som sagt att frågan inte bör öppnas upp för diskussion igen, utan att det bör finnas viss flexibilitet, eftersom kammaren – vilket jag vidhåller – stiftar lagar på helt jämställd basis med rådet. Rådet har öppnat frågan för diskussion på nytt och därför anser vi att vi måste lämna visst utrymme för flexibilitet. Vidare har rådet hört kommissionens argument. I detta sammanhang skulle jag vilja nämna att fyra ändringsförslag som innefattar ändringar av eller detaljer om rutter för projekt som redan ingår i bilaga III, som föreslagits av kommissionen, måste godkännas under förutsättning att länderna i fråga accepterar dessa ändringar. För vi kan inte göra något mot deras vilja. Och som svar till Juan Manuel Ferrández Lezaun vill jag säga att ni inte kan ana hur väl jag förstår er. Tyvärr är fallet inte unikt – när man är i min ställning inser man att detta inte är det enda landet, och att Pyrenéerna inte heller är den enda gränsen, där det uppstår vad vi kanske kan kalla situationer där det råder otakt eller bristande tidssamordning, och att detta är negativt för alla.
Vi kan därför inte göra ändringar som inte accepteras av länderna. I denna fråga försökte vi i går att nå fram till en överenskommelse med länderna om ändringar av detta slag som de skulle vara beredda att acceptera. Jag har fått vissa svar som jag skall nämna för er. Till exempel skulle första delen av ändringsförslag 22 kunna godkännas, det vill säga sammanlänkningen av de två kanalerna, antingen därför att vi presenterar det svart på vitt eller därför att vi presenterar det på ett allmänt sätt, men i det här fallet är de berörda länderna beredda att ta med det.
Första delen av ändringsförslag 20, Algeciras–Bobadilla, som är ett blandat projekt, inte som det är just nu, då det bedöms som transport: Det ingår redan i projekt 19 och vad vi måste göra är att inkludera det som en del av Sines–Madrid–Paris, den stora godstrafiksträckan, och vi måste få grönt ljus här också. Andra delen av ändringsförslag 22, farleden i Östersjön, projekt 21, kan gå så långt som till Nordsjön. Namnet kommer att ändras till Farleden i västra Europa, och vi har fått grönt ljus från de berörda länderna.
I första delen av ändringsförslag 19, som gäller projekt 6, alltså Lyon–Turin–Trieste/Koper–Ljubljana–Budapest, skulle det handla om att specificera att järnvägslinjen från Trieste till Ljubljana skulle gå genom Divaca och att linjen mellan Venedig och Trieste skulle gå genom södra Ronchi. Kommissionen har svårigheter här eftersom de berörda länderna inte ger sitt samtycke. Vi talar om ändringar som innebär att skapa en rutt som går 20 km längre norr- eller söderut, som till exempel i fallet södra Ronchi. På den ungefärliga skiss vi har på vår karta är det inte klart om den går lite längre norrut eller lite längre söderut. Vad det till slut kommer att handla om är viljan hos landet i fråga, och om de sträckningar som kan definieras i enlighet med miljökrav och alla andra typer av kriterier. Ändå, mina damer och herrar, är det svårt för staterna att acceptera det som det är. Och samma sak gäller för förslaget att sträckningen Trieste–Ljubljana skall gå genom Divaca. I Slovenien säger man att man har svårt att acceptera det. Låt mig göra det helt klart att kommissionen inte har något problem, utan att problemet finns i de berörda länderna, och att det vi talar om är ändringar på 20 km, om diskussioner om detaljer på de viktiga sträckningarna. Jag betonar att kommissionen inte ser några problem, men att vi behöver samtycke från staterna i fråga.
Vissa ändringsförslag gäller tillägg av projekt eller sektioner som redan noga har utvärderats av Van Miert-gruppen. I fråga om dessa – om villkoren i artikel 19 uppfylls, vilket även omfattar staternas bestämda åtagande att genomföra dem – är kommissionen helt beredd att bidra till att en överenskommelse skall bli möjlig. Men bara två projekt har analyserats enligt detta kriterium: Det ena är Sena–Escalda-flodprojektet, som inte verkar utgöra något problem, eftersom rådet godkände det vid mötet den 5 december, och om parlamentet föreslår det har kommissionen naturligtvis inget problem. Och det andra projektet är ändringsförslag 26, som gäller Prag–Linz-länken. Jag vet att detta är mycket viktigt för vissa parlamentsledamöter. För den här sträckan kan vi mycket väl få grönt ljus av de berörda länderna, men jag är inte lika säker på att vi kommer att få grönt ljus av dem för resten av projektet. Jag vill därför be er, mina damer och herrar, att inte rösta för detta projekt, eller åtminstone att bara ta den första delen i beaktande. Kommissionen kommer naturligtvis att acceptera det man från de berörda ländernas sida säger i rådet, eftersom vi inte kan gå emot deras åsikt.
Andra ändringsförslag innebär betydande förändringar som inte har utvärderats av Van Miert-gruppen, till exempel järnvägslinjen Marseilles–Turin, som behandlas i ändringsförslag 19, och som har förkastats. Detsamma gäller Haparandalinjen, som behandlas i ändringsförslag 47. Dessa projekt presenterades inte inledningsvis av staterna i fråga och uppfyller inte alla urvalskriterierna i artikel 19, särskilt medlemsstaternas anslutning till en tidtabell. I enlighet med artikel 156 i fördraget krävs för projektriktlinjer samtycke från staten i fråga, och kommissionen måste därför motsätta sig dessa ändringsförslag.
Andra ändringsförslag gäller sträckningar i tredjeländer. I detta fall kan kommissionen inte inkludera rutter som korsar tredjeländer i de transeuropeiska nätverken, men vi är medvetna om det problem som efter utvidgningen ligger i att det finns en enklav som omges av EU:s territorium. I Compostela kommer vi i juni att träffa de ansvariga för de olika paneuropeiska korridorerna för att utvärdera dem, mot bakgrund av att två tredjedelar av dessa korridorer efter utvidgningen till 27 stater kommer att finnas inom unionen och kommer att vara transeuropeiska nätverk, vilket är vad vi godkänner i dag. I denna utvärdering av de paneuropeiska korridorerna kommer vi att bli tvungna att på ett mycket konkret och dynamiskt sätt handskas med de projekt som innebär en anslutning av europeiskt territorium via icke-europeiskt territorium, som i fallet med vissa länder i det tidigare Jugoslavien på Balkanhalvön.
Mina damer och herrar, i vissa ändringsförslag föreslås tillbakadraganden eller borttaganden av delar som redan har integrerats inom ramen för förslagen från kommissionens Van Miert-grupp och godkänts av rådet. Dessa ändringsförslag, som kommissionen inte kan godkänna, är ändringsförslag 1, 7, 20 och 25. Jag vill betona att projekten i bilaga III är baserade på ekonomiska studier och på politiskt godkännande från både Van Miert-gruppen och rådet.
Mina damer och herrar, det har begärts att man i samband med motorvägar till sjöss uttryckligen skall nämna Spanien och Portugal i stället för att bara säga ”södra Europa” – detta är vad Felipe Camisón sade. Jag skall undersöka detta, men vad jag vet står det kvar i förslagen. I fråga om den centrala övergången i Vignemal, den centrala övergången i Pyrenéerna, vill jag insistera på att vi måste respektera staternas vilja. Vi måste försöka uppmuntra dem, men vi måste respektera det som står i fördragen: Utan en stats samtycke kan arbeten inte utföras på dess territorium.
Jag skulle vilja avsluta med att ännu en gång tacka parlamentsledamöterna och säga att kommissionens och rådets respektive hållningar som ni kan se ger möjlighet till viss flexibilitet med syftet att beakta vissa av de förslag och bidrag från parlamentet som innebär förbättringar av den ursprungliga texten, och som dessutom visar på respekt för balansen mellan institutionerna.
Jag vill be parlamentet att uppmärksamma att detta utrymme för flexibilitet finns, men att det är omöjligt att helt och hållet på nytt överväga de grundläggande frågorna och alla förslagen för dessa nya transeuropeiska nätverk, som vi måste godkänna snabbt så att de tio nya medlemsstaterna inkluderas i dem från och med den 1 maj 2004 när vi är 25 i stället för 15 länder, eftersom de kommer att ingå i unionen som helhet.
Jag skulle vilja tacka Philip Charles Bradbourn och hela utskottet för regionalpolitik, transport och turism för det arbete de utfört. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0066/2004).
Följande frågor är riktade till rådet. 

Sedan Förenade kungariket började arbeta tillsammans med Frankrike och Tyskland på vissa politiska områden inom gemenskapen, till exempel på försvarsområdet, och gav sitt stöd till båda länderna då de inte kunde leva upp till stabilitetspakten tolkas detta på vissa håll inom institutionerna och media som att den axel som utgörs av dessa tre länder inför de problem som uppstår genom antagandet av utkastet till konstitution håller på att röra sig i riktning mot skapandet av en ”pionjärgrupp”, vilket skulle leda till ett Europa i två hastigheter på relativt stort avstånd från de andra demokratiska institutionerna inom gemenskapen. Vilka åtgärder tänker rådets ordförandeskap vidta för att avstyra denna allvarliga fara och på samma gång söka samförstånd om antagandet av det utkast till konstitution som framlagts av konventionen? 
Roche,
   . – I mars kommer ordförandeskapet att lägga fram en bedömning för Europeiska rådet om utsikterna till framgångar inom ramen för regeringskonferensen, i enlighet med vad som beslutades vid Europeiska rådets möte i december 2003. Det är emellertid inte ordförandeskapets sak att på rådets vägnar yttra sig över de frågor som ställs i den ärade ledamotens fråga. Rådet har varken diskuterat eller intagit någon ståndpunkt om frågan om en union i två hastigheter. Den finns inte med på dagordningen. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr rådsordförande! Jag skulle vilja ställa en följdfråga till er på Camilo Nogueira Románs vägnar och sedan, om ni tillåter, ställa en egen fråga. 
Talmannen.
   – Herr Ortuondo, ni kan bara agera som ersättare för Camilo Nogueira Román, eftersom det enligt arbetsordningen finns andra ledamöter som vill ställa följdfrågor. Var vänlig och håll er till att tala i egenskap av frågeställare. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag är ledamot i Europaparlamentet och har samma rätt som alla andra att föra min egen talan. 
Talmannen.
   – Var vänlig och följ presidiets instruktioner. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr rådsordförande! Vi har hört att de största tvistefrågorna vid regeringskonferensen är kommissionens sammansättning – om det skall finnas eller inte finnas en kommissionär per medlemsstat –, rådets olika ordförandeskap och omdefinieringen av den kvalificerade majoriteten för antagandet av beslut i rådet enligt en majoritet av stater och en befolkningsmajoritet. Tror ni inte att representation från alla stater i kommissionen innebär att fler medborgare upplever att integreringen i Europa är något som rör dem, och tror ni inte att hållningar som den hos den spanska regeringen, där syftet är att skapa blockerande minoriteter på grundval av det tredje Nice-kriteriet – antalet röster i rådet – kan leda till att andra regeringar försöker kringgå restriktionerna och röra sig i riktning mot ett Europa i två, tre eller fler hastigheter? 
Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Även om jag inte helt och hållet delar de farhågor som uttryckts av Camilo Nogueira Román och Josu Ortuondo Larrea skulle det vara bra om det kunde klargöras i parlamentet vilken vikt som bör fästas vid dessa möten som hålls av bara några få medlemsstater. Faktum är att tre länder höll detta möte den artonde februari, och tydligen diskuterades då också vissa saker som rörde konstitutionen. Information har öppet cirkulerats om dessa röstningsprocedurer, viktningen av röster i rådet och förordnandet av kommissionärer, och det skulle vara bra om vi fick höra från er hur Irland i egenskap av ordförandeland handskades med dessa frågor. Behandlades de, resulterade de tre storas möte i några konkreta förslag till rådet, och vilka är de framtida intentionerna i denna fråga? 
Roche,
   . – Som jag inledningsvis sade finns inte frågan om en union i två hastigheter med på dagordningen och jag tänker inte spekulera i detta. Jag är, vilket jag hänvisade till i mitt anförande i morse, medveten om de många övriga frågor som skall behandlas inom ramen för regeringskonferensen.
Den närmare följdfrågan om mötet i Berlin mellan de tre länderna har jag redan besvarat under en tidigare sammanträdesperiod. Jag uppgav att dessa tre länder förde diskussioner sinsemellan, att de inte var de enda länderna som gjorde detta och att dessa i själva verket var värdefulla för det irländska ordförandeskapet. Själva poängen är dock att frågan om en union i två hastigheter inte finns med på dagordningen inom ramen för våra överläggningar under regeringskonferensen. 
Talmannen.
Kubas årliga bokmässa är en kultur- och mediehändelse med stor internationell prestige. Det här året planerade organisatörerna att Tyskland skulle vara ”hedersgäst” men den tyska regeringen tackade nej till inbjudan, i linje med den gemensamma ståndpunkt som fastställts av rådet i enlighet med dess senare politik av kulturella sanktioner mot Kuba. Antalet deltagande författare och förlag från Tyskland och andra EU-länder har dock inte minskat.
Anser rådet att den gemensamma ståndpunkten och sanktionerna är till nytta, eller bara till skada för både det kubanska och det europeiska kulturlivet? Upplevde inte rådet att dess auktoritet underminerades, med tanke på det faktum att de europeiska affärsmän och författare som inbjudits till bokmässan ignorerade rådets linje och kommer att delta? Ett antal av dem har sagt att EU:s politik av kulturella sanktioner mot Kuba är ”absurd och orättvis och strider mot våra intressen”. 
Roche,
   . – Som både rådet och kommissionen vid upprepade tillfällen har klargjort i Europaparlamentet ingick det beslut som togs den 5 juni 2003 i ett paket av åtgärder som vidtogs sedan de kubanska myndigheterna förra året brutit mot de internationella normerna för de mänskliga rättigheterna. Detta tog sig uttryck i summariska rättegångar och långa fängelsestraff gentemot ett stort antal oliktänkanden för att dessa utövat sin rätt till yttrandefrihet och deltagande i offentliga angelägenheter, samt den summariska rättegången och snabba avrättningen av tre personer som kapat en färja, vilket var ett brott mot internationella miniminormer för verkställande av dödsstraff.
De fyra åtgärder som offentliggjordes den 5 juni 2003 var symboliska och politiska till sin natur, och genomförandet av dem rör därför endast regeringarna i Europeiska unionens medlemsstater och deras tjänstemän. Det påverkar varken den privata sektorn eller enskilda medborgare, som är fria att delta i bokmässan på Kuba samt i varje annat kulturevenemang som organiseras av den kubanska regeringen om de så vill.
När det gäller de personliga åsikter som nämndes i frågan har rådet inga kommentarer till vad de som besökte mässan har sagt. De har rätt att uttrycka sina åsikter, även om deras åsikter är felaktiga.
EU uppmanar åter de kubanska myndigheterna att omedelbart frige alla politiska fångar och att återinföra ett uppskov med att tillämpa dödsstraffet. Rådet bekräftar att den gemensamma ståndpunkten alltjämt gäller och att ett konstruktivt engagemang förblir grunden för Europeiska unionens politik gentemot Kuba. Detta skall eftersträvas genom politisk dialog i syfte att främja konkreta resultat, särskilt på det politiska och ekonomiska området och när det gäller de medborgerliga rättigheterna. 
Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr rådsordförande och käre vän! Jag känner inte för att argumentera om ordval. För några månader sedan gjorde de kubanska myndigheterna vissa saker som EU reagerade på med åtgärder som ni tyckte var lämpliga och som jag tyckte var oproportionerliga, orättvisa och absurda – särskilt åtgärderna på det kulturella samarbetsområdet.
Jag vet inte vad ni vill kalla dessa åtgärder. Ni säger att det inte är sanktioner. Jag skulle vilja hitta ett annat ord. Jag vet inte om det är restriktioner, repressalier, påtryckningar, tvångsåtgärder eller kulturell blockad – som kubanerna själva säger. Jag skulle vilja att ni berättade för oss vilket ord vi skall använda så att vi verkligen kan finna ett svar på vår fråga.
Utöver denna fråga skulle jag vilja upprepa den fråga jag har ställt: Tror ni att de åtgärder som har genomförts på det kulturella samarbetsområdet är till hjälp eller skada för kubaner och européer? Och, för det andra, tror rådsordföranden att det civila samhällets beteende – att i stor skala delta i aktiviteter som, om de inte bojkottats, åtminstone har motarbetats av EU – är det civila samhällets sätt att uttrycka tveksamhet mot unionens politik gentemot Kuba? 
Roche,
   . – De ord jag använde var mycket specifika. Som jag sade är åtgärderna symboliska och politiska till sin natur, och genomförandet rör därför endast regeringar och EU:s medlemsstater. De har inga direkta konsekvenser för enskilda medborgare.
Jag vill dessutom klargöra att de åtgärder som offentliggjordes den 5 juni vidtogs först efter mycket ingående överläggningar. Enligt rådets grundade mening vid den tidpunkten utgjorde tillämpningen av åtgärderna en balans mellan att upprätthålla viljan till politisk dialog för att möjliggöra konkreta resultat, och nödvändigheten att klargöra att sådana allvarliga brott mot de mänskliga rättigheter liknande dem som har skett på Kuba de senaste 12 månaderna inte var acceptabla. Jag är säker på att Miguel Angel Martínez Martínez håller med om att detta är fallet.
Till sist, och mer allmänt när det gäller EU och Kuba: de åtgärder som rådet antog var mycket noga avvägda. Några anser kanske att de är för milda, men de är proportionerliga i förhållande till de särskilda omständigheterna. Europeiska unionen värdesätter detta förhållande till Kuba och hoppas att förbindelserna kan förbättras. Det är av ömsesidigt intresse att försöka förbättra dem. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr rådsordförande! Jag stöder naturligtvis inte de avrättningar som verkställts av den kubanska regeringen. Men jag måste påpeka att det verkställts många avrättningar i USA och också många selektiva mord i Israel. Detta inträffar dagligen.
Jag skulle i detta sammanhang vilja fråga om rådet kommer att vidta någon åtgärd med hänvisning till avtalen med dessa två länder som jag har nämnt. 
Roche,
   . – Följdfrågan går faktiskt utöver Miguel Angel Martínez Martínez fråga. Om Josu Ortuondo Larrea vill ställa en fråga om något specifikt han har på hjärtat skall jag besvara den. 
Sörensen (Verts/ALE ).
   – Jag har något jag skulle vilja säga till rådet. Jag har just återvänt från Kuba, där jag kunde observera situationen på plats med öppet sinne, och ett besök på ön kanske inte skulle vara någon dålig idé för vissa med tanke på hur kammaren diskuterar brott mot mänskliga rättigheter. Genom vår politik mot landet förbiser vi en verklig pärla. Vad som än kan sägas om Kuba så har landet mycket att erbjuda. Vi har mycket att lära därifrån, särskilt när det gäller åtgärder för att hjälpa särskilda målgrupper i utvalda bostadsområden. Dessutom är det beklagligt att Europas attityd innebär att många europeiska icke-statliga organisationer nu har det mycket svårt där. Inom dessa organisationer anser man att Europa bör återställa och förbättra relationerna med Kuba och betrakta landet från ett annat perspektiv utan att låta sig påverkas av tredje part. Det finns många rykten om Kuba, och i jämförelse med andra länder är det ett land som vi betraktar med andra ögon. Utan att gå in på detaljer skulle jag kunna räkna upp andra länder där dödsstraffet fortfarande existerar. Kort sagt händer det mycket intressant på Kuba, och det kan vara nyttigt att besöka landet och betrakta det lugnt och sansat. 
Roche,
   . – Jag är säker på att allt ledamoten sagt är korrekt. Jag är säker på att Kuba är ett fängslande och intressant land. Syftet med de diplomatiska sanktioner som offentliggjordes den 5 juni var att sända en signal till de kubanska myndigheterna om att de nya och allvarliga överträdelserna av de mänskliga rättigheterna helt enkelt inte var acceptabla. Åtgärderna syftade inte på något sätt till att isolera Kuba. Tvärt om, genom att den 21 juli 2003 bekräfta att den gemensamma ståndpunkten om Kuba alltjämt gäller underströk rådet att den politiska dialogen bör fortsätta i syfte att främja konkreta resultat, särskilt på det politiska och ekonomiska området samt när det gäller de mänskliga rättigheterna. Rådet är fortfarande mycket öppet för politisk dialog.
När det gäller det som sagts om följderna, är den kubanska regeringen medveten om att rådet erkänner de betydande resultat som uppnåtts på området för sociala rättigheter, såsom hälsa och utbildning. Vi hoppas emellertid fortfarande innerligt att de kubanska myndigheterna skall inse att det är nödvändigt att åstadkomma liknande resultat på området för grundläggande medborgerliga, politiska och mänskliga rättigheter. Samma resultatnivå inom dessa områden som inom de områden som den ärade ledamoten nämner skulle vara mycket välkommet. 
Talmannen.
Enligt dokument som medborgarrättsorganisationen EPIC har fått tillgång till genom USA:s lagstiftning för informationsfrihet så har det USA-baserade flygbolaget Northwest Airlines – som flyger mellan större städer i USA och Europa – givit NASA tillgång till miljoner bokningsuppgifter som en del i ett mycket stort datautvinningsexperiment. Uppgifterna gjordes tillgängliga i strid med Northwests integritetspolicy, och NASA:s insamling och användning av dem kan också ha varit i strid med USA:s federala konfidentialitetslagar. Enligt EU:s lagar är det förbjudet att rutinmässigt avslöja personliga uppgifter för andra syften än för dem för vilka uppgifterna samlades in.
Känner rådet till detta brott mot EU:s och USA:s lagar? Vet rådet om dessa uppgifter gäller EU-medborgare, och om de inbegriper bokningsnummer? När kommer rådet att ta upp frågan med lämpliga myndigheter i USA? Anser inte rådet att USA:s nuvarande integritetspolicy (överföring av personliga uppgifter till NASA, skapandet av CAPPS II, ensidigt förfarande med passageraruppgifter som strider mot EU:s lagar) innebär att USA inte kan definieras som ”adekvat” enligt EU:s direktiv, vilket också har påtalats av franska CNIL och andra nationella integritetsmyndigheter liksom av personer engagerade i integritetsfrågor? 
Roche,
   . – Rådet förfogar inte över någon specifik information med avseende på de frågor som ställs i fråga H-0075/04 om att Northwest Airlines lämnat ut passageraruppgifter till NASA, och är därför inte riktigt i stånd att helt besvara den fråga som ställts av den ärade ledamoten.
Rådet känner till att den ärande ledamoten även har ställt sin fråga direkt till kommissionen, som är det behöriga organet med avseende på de flesta av frågorna.
Jag skulle emellertid vilja påstå att detaljerade förfrågningar av detta slag omfattas av behörigheten hos dataskyddsmyndigheterna i de olika medlemsstaterna. Behörigheterna hos dataskyddsmyndigheterna i detta fall skulle vara de som rör de särskilda flygningarna i fråga. Exempelvis skulle Förenade kungarikets myndighet vara den behöriga myndigheten för uppgifter som samlats in om en flygning mellan Boston och London Gatwick, medan de nederländska myndigheterna skulle ansvara för uppgifter som samlats in om en flygning mellan Boston och Amsterdam.
Som jag inledningsvis sade har jag inte tillräckliga underlag för att ge ledamoten ett mer uttömmande svar. Jag är säker på att ledamoten kommer att förstå att jag, utifrån det underlag jag förfogar över, inte kan vara mer detaljerad. 
Cappato (NI ).
   – Jag förstår naturligtvis att rådet inte har haft tillfälle att inhämta information. Jag måste dock också påpeka för rådet att det fanns gott om tid att inhämta den. Vi talar faktiskt om procedurer som rör avslöjanden, det vill säga tillgången till dokument och om förfaranden varigenom dessa dokument görs offentliga. Vi har försett er med alla detaljer om de dokument det gäller, och det framstår för mig som mycket märkligt att det inte har funnits tid att läsa dem. Det står exempelvis mycket klart genom dessa dokument att Northwest har ett samarbetsavtal med KLM, vilket vi vet, och att det därför finns en mycket stor överlappning mellan databaser för flygbiljettreservationer, inklusive sådana som berör den interna flygtrafiken inom EU. Ni sade att kommissionen har ansvaret för frågan. Detta är inte sant, eftersom det är rådet som ger tillstånd att teckna de internationella avtalen. Det var rådet som gav Europeiska kommissionen befogenheten att avgöra vad som är adekvat för integritetsskydd i USA. Det politiska ansvaret ligger därför hos rådet. Avser rådet därför att inkludera denna punkt i de pågående förhandlingarna eller är det av en annan uppfattning? 
Roche,
   . – Jag skulle vilja uppmärksamma ledamoten på att det inte är en fråga om tid, utan mer en fråga om behörighet. De behöriga myndigheterna i detta särskilda fall är, som jag sade i mitt huvudsvar, dataskyddsmyndigheterna i de enskilda medlemsstaterna. Behörigheten ligger på nationell myndighetsnivå, inte på denna nivå. 
Boogerd-Quaak (ELDR ).
   – Herr talman! Jag är mycket förundrad över rådsordförandens svar. Just nu diskuterar rådet en europeisk överenskommelse med USA, genom vilken artikel 31-kommittén, som har kompetens på området, har fått – eller praktiskt taget har fått – grönt ljus på rådets vägnar för att sluta en överenskommelse med USA.
I bilagan till denna överenskommelse hänvisas också till CAPPS II (Computer Assisted Passenger Pre-screening System II). Det är därför mycket osannolikt att rådet inte känner till vad som pågår, och Marco Cappatos fråga är som jag ser det mycket tydlig: Han har frågat om detta inte är olagligt eller strider mot våra förordningar. Rådet kan inte säga att detta är en fråga enbart för dataskyddsmyndigheterna, som själva har antytt att detta är olagligt. Här krävs verkligen handling. Rådet har rätt att säga att detta skall hanteras på nationell nivå, men det har självt en uppgift att utföra här. Rådet har i viss utsträckning vidarebefordrat frågan till Europeiska kommissionen, man har uppenbarligen inte känt till fakta i frågan och, vad som är värre, man har inte informerat de nationella parlamenten. Jag ber därför rådet att se till att detta görs. 
Roche,
   . – Följdfrågan rör överföringen av namnuppgifter. Den allmänna frågan om överföring av namnuppgifter till de amerikanska myndigheterna vid flygningar över Atlanten är något som djupt bekymrar rådet. Vi ifrågasätter inte ledamöternas oro, och särskilt inte Marco Cappatos oro enligt vad som uttryckts i hans ursprungliga anförande. Detta är en fråga för pågående diskussioner och förhandlingar med Förenta staterna.
Efter förra årets ensidiga införande av ett amerikanskt krav på att alla europeiska flygbolag skall tillhandahålla passagerarlistor för flygningar till USA, har Europeiska unionen arbetat för att fastställa en rättslig ram för överföring av passagerarlistor till amerikanska tull- och gränsskyddsmyndigheter.
I de pågående förhandlingarna vidtas alla åtgärder för att förbättra den rättsligt bindande naturen i projektet för att skydda EU-medborgares personuppgifter, vilket är det som tas upp i följdfrågan. Detta är emellertid inte enbart en fråga som rör EU och Förenta staterna, eftersom det fullt ut förväntas att även andra länder inom kort kommer att begära tillgång till passagerarlistor för att kunna förbättra passagerarnas allmänna säkerhet.
Europeiska unionen eftersträvar därför en övergripande strategi för överföring av sådana uppgifter med hänsyn till gränskontroll och flygsäkerhet. Detta är till stor del ett initiativ för att inrätta en multilateral ram för överföring av passagerarlistor inom den internationella civila luftfartsorganisationen. Man föreslår att alla åtgärder som avtalas med Förenta staterna skall vara tillfälliga och att de så småningom skall bekräftas genom internationella avtal.
När det gäller planerna på ett internationellt avtal mellan EU och Förenta staterna för överföring av passagerarlistor, skulle jag särskilt vilja nämna att förhandlingarna, vilket de ärande ledamöterna vet, fortfarande pågår mellan kommissionen – och det är kommissionen som för dessa förhandlingar – och de amerikanska myndigheterna. När förhandlingarna har avslutats kommer detta avtal att läggas fram för och behandlas av parlamentet. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Jag instämmer med Johanna L.A. Boogerd-Quaak och Marco Cappato. Rådet gör fel i att påstå att detta är kommissionens ansvar. Detta blev ganska uppenbart i går i samband med en annan fråga, om Guantánamo, när kommissionär Patten sade: ”Vi kan inte göra någonting utan rådet”. Marco Cappato frågar: ”När kommer rådet att ta upp frågan med behöriga amerikanska myndigheter?” 
Rådet försöker smita undan sin plikt här. Detta är inte bara en fråga för kommissionen, det är en fråga för rådet. Nog skulle den väl kunna tas upp vid det kommande toppmötet mellan EU och Förenta staterna och även under de pågående förhandlingarna om detta. Det är fullständigt oacceptabelt att EU:s medborgare och deras rätt till privatliv inte skyddas. Detta är rådets ansvar. Rådet borde åtminstone besvara den delen av frågan. 
Roche,
   . – Rådet har besvarat den delen av frågan. Jag skulle särskilt vilja uppmärksamma Patricia McKenna på vad jag har sagt när det gäller de nationella myndigheternas behörighet – i fråga om Förenade kungariket och i fråga om de nederländska myndigheterna – på området för dataskydd.
Ledamoten gör dessutom orätt i att välja att ignorera det faktum att kommissionen ligger i förhandlingar med de amerikanska myndigheterna. Det är att förvränga rådets roll att föreslå att det är en uppgift för rådet. Det är det inte, vilket ledamoten mycket väl vet. 
Talmannen.
Hur föreslår rådet att man följer upp parlamentets resolution från december angående Kina och upprätthållandet av EU:s vapenembargo? Hur kan rådet ge parlamentet försäkringar om att embargot, trots det beslut som togs i Rom efteråt av rådet för att föra upp frågan på dagordningen på rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) (GEARC) för ”förnyad granskning”, inte kommer att hävas i tysthet vid ett av de kommande GEARC-mötena? 
Roche,
   . – Jag skulle vilja tacka ledamoten för frågan. Rådet har noterat Europaparlamentets resolution om vapenembargot mot Kina. Vi kommer att överväga denna, tillsammans med andra inslag i den pågående granskningen av detta ärende.
Den 26 januari uppmanade rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser), i enlighet med uppmaningen från Europeiska rådets mötet den 12 december 2003, Coreper och Kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik att undersöka denna fråga. Rådet skulle än en gång vilja understryka att den inte har fastställt något särskilt datum för beslut om vapenembargot mot Kina. Det verkar finnas en uppfattning om att ett datum skulle ha fastställts. Det har det inte. Beslutet kommer att omfattas av de gällande reglerna för öppenhet. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Jag trodde att rådet än en gång skulle säga att detta inte var rådets ansvar. Min uppfattning skiljer sig fortfarande helt från rådets ståndpunkt när det gäller den sista frågan. När det gäller Kina hoppas jag verkligen att rådet intar en ståndpunkt som speglar den ståndpunkt som parlamentet företräder: den enda demokratiskt valda institutionen i Europeiska unionen. Det skulle vara mycket svårt att häva vapenembargot mot Kina, särskilt mot bakgrund av det som hänt de senaste åren.
Jag hoppas att rådet tar denna fråga på stort allvar och inte ger efter för påtryckningar, trots att det kanske finns vissa länder i Europeiska unionen som skulle vilja göra detta. Jag hoppas att rådet inte ger vika. Vapenembargot bör inte slopas förrän vi ser något som berättigar att det hävs. Jag tror inte att det kommer att finnas något som berättigar detta, eftersom vapenembargon är utmärkta lösningar med avseende på alla länder. 
Roche,
   . – Jag vet vad Patricia McKenna anser om vapenembargon, vilket inte ligger ljusår från min egen uppfattning. Rådet har beaktat Europaparlamentets resolution och kommer att fortsätta att göra detta. 
Talmannen.
Vilka åtgärder vidtar rådet för att intensifiera åtgärderna mot påtvingad prostitution, barnprostitution och människohandel vid den nuvarande Schengen-gränsen mot anslutningsländerna och också vid de nya medlemsländernas östra gränser? 
Roche,
   . – Detta är en mycket allvarlig fråga. När det gäller människohandel skulle rådet vilja hänvisa till sitt svar på den muntliga frågan H-0575/03. Som påpekades i det svaret måste den omfattande frågan om människohandel tas upp på både nationell och internationell nivå och behandlas i ett bredare sammanhang, som inbegriper straffrätt, asyl, invandringspolitik och förebyggande åtgärder.
Rådet har nått en allmän överenskommelse om ett förslag till rådets direktiv om uppehållstillstånd för tredjelandsmedborgare som är offer för människohandel och som samarbetar med de behöriga myndigheterna. Syftet med detta förslag är att erbjuda offer som är villiga att samarbeta vid rättsliga åtgärder mot människohandlare en möjlighet att stanna kvar i medlemsstaterna medan dessa åtgärder pågår och erhålla andra förmåner för att hjälpa dem att komma bort från människohandlarnas inflytande och återvända till ett normalt liv. Sådana andra fördelar kan till exempel inbegripa tillträde till arbetsmarknaden, utbildning och yrkesutbildning och andra särskilda program. När det antas kommer detta instrument att spela en betydande roll i kampen mot människohandlare. Det kommer att kunna antas formellt när parlamentet har avgivit sitt yttrande.
Förutom det rambeslut om bekämpande av människohandel som antogs den 19 juli 2002, antog rådet ett rambeslut om bekämpande av sexuellt utnyttjande av barn och barnpornografi den 22 december 2003.
I fråga om gränskontroller erinrar rådet om att det under 2002 lades fram två strategier som innehöll en rad åtgärder som utformats för att uppnå en högre säkerhetsnivå vid de yttre gränserna och för att bekämpa människohandel. Den första är en övergripande strategi mot olaglig invandring och människohandel, som rådet antog i februari 2002. Den andra var strategin för förvaltning av EU-medlemsstaternas yttre gränser, som rådet antog den 13 juni 2002. Båda dessa strategier innehåller kort- och långsiktiga åtgärder som syftar till att skapa en integrerad förvaltning av gränserna.
Sedan 2002 har olika pilotprojekt och gemensamma verksamheter satts igång vid de yttre gränserna. Ett nätverk av kontaktpersoner i medlemsstaterna har inrättats. En gemensam modell för riskanalys och gemensamma centrala delar för utbildningen av gränsvakter har tagits fram. Dessa åtgärder är mycket välkomna. Olika tillfälliga centrum har upprättats eller håller på att upprättas av medlemsstater, vart och ett med anknytning till en särskild gränstyp, till exempel ett centrum för luftgränser, ett centrum för landgränser och ett centrum för sjögränser. Dessutom håller även ett centrum för särskild utbildning av gränsvakter och ett centrum för riskanalys på att upprättas. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är tacksam för det uttömmande svaret, men min fråga rörde EU:s nuvarande gränser mot kandidatländerna, deras framtida östra gränser mot staterna inom Oberoende staters samvälde, och mer specifikt de program som är tänkta att stävja den prostitution som är utbredd där.
Vad som för närvarande händer i det område där Tjeckien gränsar mot Bayern är följande: De flesta av offren och många av förövarna kommer österifrån, det vill säga från Ryssland och Rumänien, stater som ännu inte står i tur att gå med i EU. Platsen för brottet är i allmänhet Tjeckien, som är ett anslutningsland, och kunderna, de som spenderar pengarna, kommer beklagligt nog huvudsakligen från det nuvarande EU – från Tyskland, faktiskt – så detta är ett gränsöverskridande problem.
Vad jag specifikt är intresserad av att få veta är vad som görs i gränsregionerna för att komma till rätta med den omfattande prostitution som sker där. 
Roche,
   . – Jag förstår ledamöternas engagemang i denna fråga. Detta är en särskilt ondskefull och avskyvärd handel. Någon sade tidigare att detta är vår tids motsvarighet till slaveriet. Det är något som tillhör medeltidens mörka århundraden och jag tror att varje civiliserad människa rätt ut fördömer det som pågår.
Jag har nämnt flera åtgärder och gett ett omfattande svar. Även andra gemensamma åtgärder planeras och kommer inom överskådlig tid att genomföras vid medlemsstaternas och – som talaren nämnde – anslutningsländernas land-, sjö- och luftgränser.
Rådet riktar dessutom särskild uppmärksamhet mot inrättandet av en europeisk byrå för förvaltningen av samarbetet vid yttre gränser, som kommer att integrera tillfälliga centrum inom institutionella gemenskapsramar. Detta skulle ligga helt i linje med vad ledamoten anser. Den 27 november 2003 till exempel antog rådet (rättsliga och inrikes frågor) en slutsats om byråns huvuduppgifter. Man samtyckte till att byrån bland annat skulle samordna det operativa samarbetet mellan medlemsstaterna på området för förvaltningen av de yttre gränserna, bistå medlemsstaterna med utbildning av nationella tjänstemän för gränskontroll, genomföra den typ av riskanalyser som jag redan har nämnt och bistå medlemsstaterna under förhållanden som kräver ökat tekniskt och operativt bistånd vid de yttre gränserna. Jag hoppas att detta besvarar ledamotens fråga. Ett av de märkliga inslagen i denna särskilt ondskefulla handel är det extremt utstuderade sätt på vilket förövarna lyckas smuggla sina offer.
Rambeslutet om bekämpande av sexuellt utnyttjande av barn och barnpornografi hänger samman med hela detta område. Beslutet antogs den 22 december 2003 och slår fast att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att straffbelägga alla handlingar som rör barnpornografi och utnyttjandet av barn internationellt.
Som sagt, detta är en ondskefull handel som utförs av hänsynslösa människor. Det är vår tids motsvarighet till slaveriet. Varje rättvis, objektiv analys skulle emellertid visa att unionen tar itu med denna fråga från flera olika håll. 
Evans, Robert J. E. (PSE ).
   – Oaktat Bernd Posselts sätt att se på saken, och rådets svar – och jag är inte oense med någon av dem : Håller rådsordförande med om att tvångsprostitution, barnprostitution och människohandel tyvärr även är konsekvenser av och ett oundvikligt inslag i stater som plågas av fattigdom och brist på bättre ekonomiska möjligheter? Antingen vi vill det eller inte, så är det sant. Den parallell som ministern drar om att det är vår tids motsvarighet till slaveriet kan å ena sidan stämma, men det finns även en annan aspekt.
Anser rådet att det kommer att krävas betydligt mer investeringar i och ekonomiskt stöd och bistånd till de länder som gränsar till Europeiska unionens nya yttre gränser – och på Balkan – i en utvidgad Europeisk union? Herr rådsordförande! Vilka åtgärder anser ni personligen skulle vara gynnsamma för antingen det irländska ordförandeskapet eller varje följande ordförandeskap att vidta? 
Roche,
   . – När ni tar upp aspekterna kring de särskilda åtgärder som jag har nämnt, tar ni upp symptomen och inte de bakomliggande orsakerna. Orsaken till detta är naturligtvis fattigdom, kriminalitet och ett sönderfall av det civila samhället. Orsaken är också de enorma förändringar som äger rum i länder när ett system som har verkat tryggt försvagas och ersätts med ett annat. Ni har rätt, Robert J.E. Evans: om man betraktar unionens samlade politik ur ett brett perspektiv är det exakt den strategi som unionen väljer. Unionen väljer en holistisk strategi.
På Balkan, som ni nämnde, för unionen en mycket specifik politik, som är väl underbyggd och väl fokuserad. Den ger människor, särskilt medlemsstaterna och deras regeringar, möjligheter till ett allt närmare förbund med Europeiska unionen och klargör tydligt att vi har vissa normer som de måste fastställa. Så å ena sidan uppmuntrar vi dem och å andra sidan avråder vi från vissa åtgärder. Vi intar en holistisk syn. Jag håller med Robert J.E. Evans. 
Sacrédeus (PPE-DE ).
   – Jag vill tacka Roche från det irländska ordförandeskapet för att han är så väldigt tydlig och säger att detta är vår tids motsvarighet till slaveriet. Det är faktiskt i den rika, västeuropeiska världen som avskyvärda män exploaterar kvinnor och barn. Detta är inte något som bara har med fattigdom att göra. Det är här i det rika Västeuropa inom EU som de förnedras.
Min fråga handlar om följande. Är det irländska ordförandeskapet berett att prioritera kampen mot människohandel och den sexuella exploateringen av barn och kvinnor så att denna anständighetsfråga förs upp där den hör hemma som den absolut viktigaste av alla civilisationsfrågor gällande Europas anständighet?
Min andra fråga är om det irländska ordförandeskapet är berett att stärka det europeiska polissamarbetet och att involvera Europol och Eurojust i denna nödvändiga kamp för anständigheten i Europa och för människovärdet? 
Roche,
   . – Jag skulle vilja tacka Lennart Sacrédeus för hans kommentarer. De punkter han nämnde berördes i mitt första svar och vidareutvecklades i kompletteringarna. Det här är ett problem som måste angripas från en rad olika håll. Min åsikt skiljer sig endast från Lennart Sacrédeus på en punkt: tyvärr exploateras de kvinnor och barn som är offer i detta särskilda fall redan från födseln. De exploateras på grund av de förhållanden som råder i deras länder. De exploateras också genom att likt produkter exporteras till det rika Västeuropa.
Detta är något som alla länder måste ta ansvar för. Jag är stolt över det arbete som Europeiska unionen utför på detta område eftersom det utgör en förebild för resten av världen – i detta avseende skiljer sig inte min åsikt från Lennart Sacrédeus. 
Talmannen.
Sedan årsskiftet har ett informationsblad om ”tillträde till de territorier som står under den palestinska myndighetens kontroll” delats ut till besökare, frivilligarbetare och tjänstemän från EU och från internationella organisationer. I dokumentet sägs det att tillträde till Gazaremsan och Västbanken, vilka kallas Judéen och Samarien (Område A), är förbjudet utan skriftligt tillstånd i förväg från de israeliska myndigheterna. Inresa till dessa territorier utan sådant tillstånd kan resultera i rättsliga åtgärder mot berörda personer, och dessa kan bestå i utvisning och förvägrat framtida tillträde till Israel.
Anser inte rådet att detta är ett brott mot Osloavtalet, och mer allmänt mot folkrätten, och att det dessutom utgör ett avsiktligt åsidosättande av den palestinska myndighetens självständighet?
Anser inte rådet, mot bakgrund av att den palestinska myndigheten inte kontrollerar några gränser, att detta utgör ett hinder för den fria rörligheten för dem som vill resa in i de palestinska territorierna?
Har rådet gjort några uttalanden riktade till de israeliska myndigheterna där man begär att de skall dra tillbaka dokumentet och de åtgärder som beskrivs i det, eller avser rådet att vidta någon sådan åtgärd i framtiden? 
Roche,
   . – Jag skulle vilja tacka Luisa Morgantini. Rådet är fullt medvetet om de restriktioner som de israeliska myndigheterna har infört för inresa till de ockuperade områden som Luisa Morgantini beskriver.
I en färsk gemensam rapport som Europeiska unionens råd begärt bekräftade cheferna för delegationerna i Tel Aviv, Jerusalem och Ramallah dessa restriktioner, som införts gradvis och som kraftigt påverkar den fria rörligheten för medborgare från Europeiska unionen, företrädare för kyrkor, journalister, icke-statliga organisationer och till och med tjänstemän från Europeiska unionen och diplomatisk personal. Tillämpningen av dessa på platsen förefaller ofta vara diffus och oproportionerlig.
Europeiska unionen och dess medlemsstater har en nära samordning av sin strategi i fråga om detta. De tar upp problemen med tillträde till de palestinska områdena i sin regelbundna dialog med de israeliska regeringstjänstemännen. Dessutom spelar Europeiska unionen en ledande roll i arbetsgruppen för genomförande av projekt som världssamfundet inrättat för att hantera problem i samband med tillträde för biståndsarbetare. 
Morgantini (GUE/NGL ).
   – Jag förstår att resultaten av undersökningen också bekräftar vad jag påtalade: bland annat det faktum att utländska medborgare som reser till Israel för att komma till Palestina – eftersom palestinierna inte har några gränser som de övervakar – ständigt underkastas denna procedur, och vi har själva upplevt hinder för rörligheten.
Det finns ytterligare en fråga, som gäller mer än vår rörelsefrihet och som jag anser att rådet måste ta under övervägande, och det är den palestinska suveräniteten. Den nuvarande situationen innebär inte bara att palestinier inte längre kan ta emot frivilligarbetare, tjänstemän eller medborgare, utan också att de i praktiken är fångar – delvis på grund av det som för närvarande sker med muren – inne i Palestina. Därför sätts Osloavtalet, som tvärtom föreskriver självständiga palestinska områden, totalt ur spel av Israel när man minskar rörelsefriheten även för utländska medborgare. Jag anser därför att rådet borde överväga även denna aspekt och framför allt vidta specifika åtgärder för att hindra Israel att inskränka rörelsefriheten, delvis därför att vi som situationen nu är också kan svara med samma mynt. Om vi har problem att komma in i Israel så skulle kanske israeliska medborgare också kunna få problem med att komma in i Europa. 
Roche,
   . – Det jag sade tidigare är att rådet och Europeiska unionen fortsätter att övervaka situationen i regionen. Vi har oavbrutet understrukit den oro vi känner och jag är inte alls övertygad om att någon form av vedergällningsaktioner verkligen skulle hjälpa.
De israeliska myndigheterna vet att vi anser att de åtgärder de vidtar är beklagansvärda. Europeiska unionen och både de politiska och officiella kontakterna i regionen har varit mycket tydliga i detta. Jag är däremot inte så säker på att vedergällning skulle hjälpa eller ge resultat.
Ledamoten kan vara fullständigt förvissad om att det irländska ordförandeskapet lägger mycket tid och stor uppmärksamhet på denna fråga. Vi vill inte göra något som ytterligare skulle kunna förvärra situationen i en redan problematisk del av världen. Som ni vet har minister Brian Cowen besökt regionen. Myndigheterna där är fullt medvetna om vår oro och fullt medvetna om Europeiska unionens oro. 
Schmidt, Olle (ELDR ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja ställa en kompletterande fråga till ministern. Anser ni att det med tanke på den situation som råder i Mellanöstern, Israel och Palestina, och de terrorattacker som Israel utsätts för, kan vara svårt att upprätthålla full fri rörlighet? Kan ni dela den uppfattningen att det kan vara svårt för Israel att upprätthålla den fria rörligheten med tanke på att landet också har en rätt att skydda sig mot terrorattacker? 
Roche,
   . – Jag sade i ett tidigare svar att man måste förstå båda sidorna i denna allvarliga konflikt. Jag sade att det skulle vara dumdristigt att hävda att omständigheterna gör annat än bidrar till konflikten.
Luisa Morgantinis särskilda fråga rörde konsekvenserna. Jag sade i ett tidigare svar att det vi alla strävar efter i Mellanöstern är ett tillstånd där det palestinska och det israeliska folket kan leva sida vid sida i fred och med respekt för varandras kulturer – ett tillstånd där unga palestinska män och kvinnor inte strävar efter att bli självmordsbombare och där unga israeliska kvinnor och män inte behöver överväga att ta värvning eller riskerar att sprängas i bitar på sina gator. Rådet är naturligtvis fullt medvetet inte bara om den historiska bakgrunden till staten Israel, utan även om den fasa som ligger bakom den typ av självmordsbombningar som inträffat där. Ingenting som jag har sagt – och jag är säker på att detta inte var ledamotens avsikt – bör tolkas på ett sätt som förringar de fasor som präglar det dagliga livet i regionen. 
Ahern, Nuala (Verts/ALE ).
   – Herr rådsordförande! Jag håller fullständigt med er. Jag skulle vilja uppmärksamma er på en delegation från denna kammare som åkte för att titta på den konstruktion som i vardagstal kallas för ”muren”. Jag var inte med själv, men jag har fått mycket upprörande rapporter om den från mina kolleger här i kammaren.
I eftermiddags deltog jag i ett möte med några israeliska medborgare som talade om sin önskan om fred. Vid detta möte lades ett förslag fram om att en delegation från kammaren skulle resa, inte återigen till Israel eller de palestinska områdena, utan till Dublin för att fråga det irländska ordförandeskapet vad som skyndsamt skulle kunna göras för att bidra till att lösa konflikten. Om en sådan delegation skulle komma från denna kammare, skulle ordförandeskapet bemöta den positivt? 
Roche,
   . – Som Nuala Ahern vet skulle varje delegation som hon är medlem i tas emot med öppna armar.
Hon har helt rätt i att detta är en mycket allvarlig fråga. För att hänvisa till den tidigare följdfrågan har vi till exempel konsekvent fördömt självmordsbombningar, som utgör en del av denna våldsspiral. Självmordsbombningar har ingen legitim plats på någon dagordning.
När det gäller muren, avspärrningen, barriären eller stängslet – vilken förskönande omskrivning man än väljer – har unionen uttryck sin oro. Den har särskilt uttryckt sin oro över att den planerade sträckningen för muren på flera ställen kraftigt avviker från den gröna linjen. Jag kan inte använda starkare ord än de jag använde vid ett tidigare tillfälle: detta kommer inte att leda till fred. Att hålla människor åtskilda fungerar aldrig. När allt kommer omkring så vet vi att det är dialog som fungerar. När människor träffas och för en dialog kan de lösa sina tvister. 
Talmannen.
Den 1 maj 2004 kommer antalet officiella språk inom unionen att öka från 11 till 20, och detta kommer att inbegripa en ändring av rådets förordning 1/1958. Iriska, som är ett fördragsspråk enligt artikel 314, listas inte under sekundärlagstiftning som officiellt språk. Kan rådet bekräfta att proceduren för att ge iriska status som officiellt språk följer på inlämnandet av en ansökan om detta från den irländska regeringen, och kan rådet sammanfatta den procedur som skulle följa på en sådan ansökan? Kan rådet slutligen uppge om det finns faktorer som skulle leda till att en sådan ansökan inte skulle bli framgångsrik? 
Roche,
   . – I artikel 314 i EG-fördraget och förordning nr 1/58 fastställs de autentiska språkversionerna av fördraget respektive de officiella språken och arbetsspråken för EU:s institutioner. Förordning nr 1/58 grundas på artikel 290 i EG-fördraget, i vilken föreskrivs att ”Reglerna i fråga om språk för gemenskapens institutioner skall, med förbehåll för bestämmelserna i domstolens rättegångsregler, enhälligt fastställas av rådet”.
Historiskt sett har dessa bestämmelser, som omfattas av primärlagstiftningen när det gäller artiklarna 2 och 4 i fördraget och av sekundärlagstiftning när det gäller förordning nr 1/58, endast antagits vid anslutningar, genom successiva anslutningsfördrag. Följaktligen föreskriver artikel 61 i det anslutningsfördrag som undertecknades i Aten att texterna till de grundläggande fördragen och till de fördrag som ändrar eller kompletterar dessa skall översättas till de nya språken. Dessa översättningar bifogas anslutningsakten och är autentiska på samma villkor som de ursprungliga fördragstexterna. Med andra ord, efter anslutning måste fördragen tolkas på grundval av den text som finns på 21 språk och inte bara på de fyra ursprungliga gemenskapsspråken.
Genom förordning nr 1/58, senast ändrad genom Atenfördraget, ökas antalet officiella språk och arbetsspråk för EU:s institutioner till 20.
Vid Irlands anslutning till gemenskapens översattes de grundläggande fördragen till iriska. Den iriska språkversionen är en autentisk version av dessa fördrag. Trots att iriska inte finns upptaget som officiellt språk eller arbetsspråk för institutionerna, offentliggörs alla på varandra följande fördrag på både iriska och de elva övriga arbetsspråken. Texterna på iriska är lika autentiska och har samma status som texterna på alla övriga språk.
I egenskap av ledamot av det irländska parlamentet och, närmare bestämt, som irländsk medborgare, skulle jag kunna tillägga, vilket den ärade ledamoten vet, att det pågår en offentlig debatt i Irland om iriskan bör erkännas som ett officiellt språk och arbetsspråk i Europeiska unionen. Den irländska regeringen har inrättat en arbetsgrupp som granskar olika möjligheter att ytterligare stärka och öka iriskans status inom Europeiska unionen.
Arbetsgruppen håller på att undersöka en rad frågor för att identifiera ytterligare möjligheter i detta hänseende. Jag tackar ledamoten för frågan. 
Beazley (PPE-DE ).
   – Herr talman! Får jag ställa en följdfråga till rådsordföranden efter Nuala Aherns och Luisa Morgantinis frågor? 
Talmannen.
   – Christopher Beazley! Jag har följt arbetsordningen, som tillåter två talare, från olika grupper, utöver den ledamot som formulerar frågan. Jag har följt arbetsordningen. 
Beazley (PPE-DE ).
   – Jag vet det. Såvitt jag vet är varken Nuala Ahern eller Luisa Morgantini medlemmar av PPE-DE-gruppen. 
Talmannen.
   – De tillhör andra grupper. 
Beazley (PPE-DE ).
   – Så jag får inte ställa en fråga till rådsordföranden? 
Talmannen.
   – Tyvärr, herr Beazley. Jag försäkrar er att jag följer arbetsordningen. 
Crowley (UEN ).
   – . Jag tackar rådsordföranden för hans svar. Jag skulle också vilja ställa en följdfråga. Håller han med om att det redan finns ett allt större antal irländare som talar språket och att det antal människor som får sin utbildning på gaeliska i Irland har ökat dramatiskt, särskilt de senaste 20 åren? Håller han med om att Europeiska unionen och Europeiska unionens institutioner bör uppmuntra och stödja denna utveckling och att denna ytterligare utveckling skulle stödja argumentet för att låta iriskan bli ett arbetsspråk i Europeiska unionen och för Europeiska unionens institutioner? 
Roche,
   . –  Tack så mycket, Brian. Jag instämmer helhjärtat med din inledande punkt. Det fantastiska som har hänt de senaste 30 åren är ett explosionsartat intresse för ett språk som för 30 år sedan verkade vara hotat. Ett av de argument som framfördes för 30 år sedan var att minoritetsspråk skulle utplånas och att särskilt iriskan skulle försvinna i Europeiska unionen. Detta har inte hänt. Brian Crowley har helt rätt i att ett av de märkvärdigaste inslagen har varit det explosionsartade intresset för iriskan inom utbildningssektorn. Det snabbast växande utbildningssegmentet i Irland är Gaelscoileanna, de skolor på primär- och sekundärnivå där all undervisning och kommunikation sker på iriska. Han har rätt i detta. 
Den irländska regeringen välkomnar detta. Vi har alltid hävdat att Europeiska unionen inte skulle innebära slutet för vårt språk. Vår kulturella identitet är nu starkare än någonsin.
Detta språk har fått en ganska tydlig status inom unionen sedan Irlands anslutning 1973. Iriskan fick status som fördragsspråk 1973 och den rättigheten bekräftades i Amsterdam- och Nicefördragen. Den fastställs dessutom till fullo i det nya fördraget; i detta hänseende har det inte hänt särskilt mycket.
I praktiken har unionen vidtagit ett antal positiva åtgärder i förhållande till iriskan. I till exempel Amsterdamfördraget bekräftades unionsmedborgarnas rätt att vända sig till institutionerna på något av fördragens officiella språk, inbegripet iriska. Om jag minns rätt görs en hänvisning till det i artikel 42 i det nya fördraget.
Jag anser att sådana åtgärder klart gynnar iriskan. De speglar den typ av konstruktiva åtgärder som på ett meningsfullt sätt kan bidra till medborgarnas förbindelser med unionen och dess institutioner. Kort sagt, det är praktiska åtgärder som betyder mycket. Iriska är det enda språk utöver de som anges i rådets förordning nr 1 från 1958 för vilket dessa rättigheter gäller. Dessutom erkänner Lingua, unionens program för att främja språkundervisning och språkinlärning, iriska för detta ändamål.
Som jag påpekade i mitt svar har den irländska regeringen inrättat en arbetsgrupp som skall slå fast vilka ytterligare steg som kan tas. Det är inte bara, som vissa människor tror, att knacka på, . Vi engagerar oss i den här frågan. Jag känner till debatten. Det är en debatt som intresserar mig. I egenskap av en person som kommer från Gaeltacht-området i Irland har jag – liksom Brian Crowley – ett passionerat intresse för den. 
Beazley (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som en före detta brittisk kommissionsledamot en gång sade: ”Jag tvekar att ingripa”. Jag förstår ert beslut och respekterar att ni följer parlamentets arbetsordning.
Formellt tillåter arbetsordningen valda ledamöter som är närvarande att ställa följdfrågor till rådsordföranden. Får jag ställa en fråga om corniskan till rådsordföranden? 
Talmannen.
   – Ja, herr Beazley, men efter Ian Paisley som hade begärt ordet först. 
Paisley (NI ).
   – Jag skulle vilja ställa en fråga till rådsordföranden som rör det viktiga ämne som vi diskuterar i dag: Skulle han även kunna undersöka det skotsk-irländska språket i Nordirland? Liksom med iriskan har det blivit ett stort intresse för detta och i dag talar fler människor skotsk-irländska än på flera år. I Nordirland har man dock en känsla av att varken Förenade kungarikets regering eller Europeiska unionen betraktar detta som något positivt, jämfört med andra språk.
Jag skulle vilja be rådsordföranden att undersöka denna fråga om det skotsk-irländska språket och se till att principen om lika behandling tillämpas för detta språk, samt för alla andra språk i Europeiska unionen, så att lika villkor gäller. 
Roche,
   . – Mitt svar, Ian Paisley, är att jag naturligtvis är medveten om det fantastiska och unika arbete som har gjorts i fråga om det skotsk-irländska språket. Jag känner till nämnden, och får faktiskt regelbundet brev från den. Det är mycket trevligt att få ett julkort på det språket från nämnden.
De mindre använda språken – oavsett om vi talar om ulster-skotskan eller, till exempel, corniskan – är en fråga som har engagerat unionen. Stöd för språken är emellertid inte bara en fråga för rådsordföranden.
För iriskans del vidtogs en specifik och unik åtgärd 1973. Kanske den även borde ha vidtagits för de andra mindre använda språken som har nämnts här. För att ge Ian Paisley ett direkt svar: jag känner till det spirande intresset för ett språk som vid en tidpunkt praktiskt taget hade försvunnit. 
Beazley (PPE-DE ).
   – Jag skulle vilja ställa en fråga till rådsordföranden som redan delvis har besvarats. Jag stöder tankegången i Ian Paisleys fråga om att alla minoritetsspråk bör värderas på lika villkor.
Bretonska förekommer i Bretagne. Jag hade äran att representera Cornwall och Plymouth i denna kammare under tio år. Som engelsman tycker jag att det är tragiskt att corniskan dog ut på 1700-talet. Det kanske inte ligger i er makt, herr rådsordförande, att fullt ut besvara Ian Paisleys fråga, men jag håller med om vad ni sade om iriskans betydelse. Skulle ni kunna bekräfta att ni lägger lika stor vikt vid de övriga minoritetsspråken – med vilket jag menar kulturer – i hela Europeiska unionen, inbegripet de tio nya medlemsstaterna? 
Roche,
   . – Jag skulle vilja be den ärade ledamoten att inte förringa den betydelse jag fäster vid minoritetsspråk. Faktum är att den del av Irland där jag är född ligger mycket nära Cornwall. Faktum är att det i vissa delar av Wexford, där jag föddes, fanns ett minoritetsspråk som i mycket stor utsträckning hade lånat ord från corniskan.
Unionen bör ha ett intresse och en generös policy för de mindre använda språken, eftersom de utgör en del av den särskilda kulturella mångfalden i Europeiska unionen. Jag vill inte säga att iriskan tillhör en särskild kategori. För mig tillhör det en särskild kategori, men rent rättsligt har det en något annorlunda ställning än vissa andra mindre använda språk. Jag förstår emellertid vad ni menar.
Förringa inte mitt intresse, för jag är intresserad av detta samt av frågan om ulster-skotskan och den fantastiska renässans som detta språk upplever.
Kanske jag har sagt mer än jag borde som rådsordförande. 
Talmannen.
Nyligen gjorde den pakistanske presidentens vetenskaplige chefsrådgivare Abul Qadeer Khan, som avgick för en kort tid sedan, det chockerande erkännandet att han hade organiserat ett upphandlings- och försäljningsnätverk för kärnvapen och i hemlighet sålt komponenter till Iran, Libyen och Nordkorea. Kommer ordförandeskapet mot bakgrund av detta att vidta omedelbara åtgärder för att stoppa exporten från EU-länderna av material som kan användas i kärnvapen, inklusive plutonium från anläggningar som Sellafield, och av höganrikat uran, åtminstone tills omfattningen av den olagliga försäljningen av komponenter till kärnladdningar klart har fastställts? 
Roche,
   . – Nuala Ahern har tagit upp en mycket allvarlig fråga. Den senaste tidens avslöjande om att Pakistans tidigare vetenskaplige chefsrådgivare Abul Qadeer Khan organiserat ett hemligt nätverk som olovligt sålt mycket känslig kärnvapenutrustning och kärnvapenteknik, är mycket oroväckande. Under Europeiska unionens ministertrojkas besök i Islamabad nyligen togs detta upp på högsta nivå med Pakistan, och vi försäkrades om att nya kontroller har införts för att förhindra spridning.
För Europeiska unionens del regleras export av mycket känslig utrustning och teknik genom rådets förordning (EG) nr 1334/2000. I fråga om export från Europeiska unionen av material som kan användas till kärnvapen – till exempel plutonium och höganrikat uran –, kan detta endast godkännas i enlighet med denna förordning, samt andra relevanta internationella regler och förfaranden som reglerar sådan export. Så länge det finns kvar inom den civila kärnbränslecykeln omfattas dessutom allt kärnmaterial inom Europeiska unionen av de säkerhetskontroller i form av inspektioner av kärntekniska anläggningar som utförs av kommissionens tjänstemän och, när materialet skall föras ut ur Europeiska unionen, av Internationella atomenergiorganet.
När det gäller export till ett tredjeland kommer IAEA även att tillämpa säkerhetskontroller gentemot det tredjelandet och kommer, bland annat, att verifiera den deklaration avseende mängd och sammansättning som gjorts före leverans av varje material.
När det specifikt gäller Pakistan, vilket är den fråga som ställts av ledamoten, finns det ytterligare överväganden. Till skillnad från samtliga medlemsstater i Europeiska unionen har Pakistan inte undertecknat fördraget om förhindrande av spridning av kärnvapen och har inte ett heltäckande avtal om kontroll av kärnämnen med Internationella atomenergiorganet.
I de principer och mål för icke-spridning av kärnvapen och kärnvapennedrustning som man kom överens om vid 1995 års konferens om revidering av icke-spridningsavtalet, fastställs att heltäckande säkerhetskontroller skall vara en nödvändig förutsättning för förflyttningar av kärnråmaterial och speciellt klyvbart material eller särskilt utformat material av detta.
Gruppen av länder som levererar kärnmaterial och det exportkontrollsystem i vilket alla EU-medlemsstater deltar fastställer heltäckande säkerhetskontroller som ett villkor för leverans av känsligt kärnmaterial och relaterad teknik. Detta innebär att ingen medlemsstat skall tillåta export av kärnmaterial i någon form till Pakistan.
Rådet är fast beslutet att fortsätta stärka politiken och förfarandena för exportkontroll i samarbete med våra partner inom ramen för olika exportkontrollsystem och i andra tredjeländer. Detta återspeglas i EU:s strategi mot spridning av massförstörelsevapen som stats- och regeringscheferna antog vid Europeiska rådets senaste möte i Bryssel i december. 
Ahern, Nuala (Verts/ALE ).
   – Jag är på det klara med att ordförandeskapet tycker att det här är ett allvarligt problem. Vi alla, och i synnerhet EU:s institutioner, måste emellertid inse att det plutonium som skickas över havet till Japan från både Sellafield i Förenade kungariket och La Hague i Frankrike är direkt användbart i kärnladdningar. Om terrorister skulle lägga beslag på detta material skulle vi stå inför ödeläggelse. Vi har redan sett exempel på detta den 11 september. 
Denna handel undergräver alla försöka att stoppa spridning, och jag skulle vilja uppmärksamma ordförandeskapet på ett uttalande som gjordes i Washington den 11 februari av president George W. Bush som sade att upparbetning inte var nödvändigt när det gäller civila kärnenergiprogram. Andemeningen i hans kommentarer är ett fördömande av upparbetning som en illvillig verksamhet. Vi måste ta tag i spridningen, och i detta sammanhang liknar EU:s handel med kärnteknik den lika livsfarliga handeln med heroin.
Jag uppmanar ordförandeskapet att ta initiativet för att stärka Europeiska unionens trovärdighet i fråga om icke-spridning genom att sätta tryck på Förenade kungariket och Frankrike att stoppa denna handel med plutonium, som inte för inte uppkallades efter Pluto, underjordens gud. 
Roche,
   . – Jag är väl medveten om ledamotens passionerade engagemang för denna särskilda fråga. Hon har helt rätt i att det inte var en tillfällighet som gjorde att det fick sitt namn: och kanske var det en lycklig tillfällighet.
Det som nämns i frågans första del är något absolut fruktansvärt. Sedan den rapporten blev tillgänglig har det förekommit ytterligare rapporter om människor som åker runt med cesium i bagageutrymmet på sin bil. Dessa rapporter, och det underförstådda i dem, är fruktansvärda. Detta är om något mer fasansfullt än heroin.
Gemenskapen engagerar sig i denna fråga. Vi har framfört gemenskapens oro till de pakistanska myndigheterna. Jag förstår vad Nuala Ahern vill ha sagt med sin följdfråga om saker som ligger närmare hemmet, men det är inte upp till mig att tillhandahålla en definitiv lösning.
Den allmänna uppfattningen om icke-spridning är att en förstärkning av icke-spridningsavtalet är den självklara vägen och att det är den väg civiliserade länder kommer att ta. Sedan den 11 september ser vi på säkerheten på ett annat sätt, och vi bör alla vara mycket medvetna om följderna inom detta särskilda område. 
Talmannen.
   – Eftersom den tid som avsatts för frågor till rådet har tagit slut, kommer frågorna 9–26 att besvaras skriftligen.(1).
Frågestunden är avslutad.

(2)

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
- andrabehandlingsrekommendationen (A5-0064/2004) av Nicholas Clegg för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om skydd mot subventioner och illojal prissättning av flyglinjer från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen
- betänkandet (A5-0061/2004) av Jan Dhaene för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2320/2002 om införande av gemensamma skyddsregler för den civila luftfarten
och
- andrabehandlingsrekommendationen (A5-0088/2004) av James Nicholson för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om försäkringskrav för lufttrafikföretag och luftfartygsoperatörer. 
Clegg (ELDR ),
   . – Herr talman! Låt mig lite melodramatiskt be om ursäkt på förhand. Av någon anledning har jag drabbats av ett elakt litet virus under den senaste trekvarten, så jag hoppas att ni ursäktar mig om jag inte verkar riktigt vettig och om jag avviker tidigare i dag. 
Jag vill sammanfatta de punkter där jag anser att denna lagstiftning har förbättrats eller ändrats till det bättre under våra förhandlingar. På ett sätt fick kommissionens förslag en något vacklande och osäker start. Som föredragande slogs jag av hur svagt stöd denna åtgärd verkade ha bland ett antal europeiska flygbolag. De uttryckte farhågor, som jag i början av diskussionerna också delade, om att det instrument som föreslogs och diskuterades här skulle kunna missbrukas som en förevändning för protektionistiskt beteende, i stället för att, som det var tänkt, användas som ett riktat instrument för att avskräcka från orättvis prissättning och överdrivet användande av subventioner på annat håll.
Det ursprungliga utkastet var lite för obestämt. Det föreskrev rent ut att Europeiska unionen skulle ha befogenheter att för första gången utsträcka antidumpningspåföljder från handeln med varor till handeln med tjänster, utan att ge så mycket detaljer om hur detta skulle gå till. Våra ansträngningar i parlamentet, särskilt under den första behandlingen, har gått ut på att fylla igen några av hålen och göra den till ett mer användbart och förtroendeingivande instrument snarare än ett slags muskedunder till hot som enligt mitt förmenade skulle ha varit för grovt för att kunna användas alls.
Vi är därför glada att rådet antagit en del av de ändringar som vi föreslog vid första behandlingen, i synnerhet och kanske viktigast, de som i själva lagstiftningen fastställer att kommissionen måste utveckla en detaljerad metod för att beräkna dumpade, illojala priser så att det skall finnas en konsekvent och trovärdig metod att skilja mellan dumpade priser och normal prissättning.
Jag är mycket nöjd med att rådet antog detta. Kommissionsledamoten och kommissionen skall också ha stort tack för att de antagit dessa ändringar. Som föredragande hade jag gärna sett att både rådet och kommissionen gått lite längre mot de ståndpunkter vi antog vid första behandlingen. Jag är fortfarande lite orolig över att lagstiftningen inte innehåller något förbehåll om att instrumentet endast skall användas i fall då europeiska flygbolag drabbas av väsentliga materiella skador. Det finns en teoretisk, men ändå möjlig risk att instrumentet kan komma att användas i bagatellartade eller obetydliga fall. Detta instrument bör användas med återhållsamhet och jag hade hellre sett att man i större utsträckning använt den formulering vi föreslog, som riktade in sig på de verkligt viktiga fallen.
Med detta sagt, har jag böjt mig för mina klokare kollegers visdom i utskottet för regionalpolitik, transport och turism, där jag bara är en tillfällig gäst, då de under debatten inför andra behandlingen talat om för mig att detta var ett bra paket att acceptera. Det gjorde jag glatt, utom på en punkt, och detta på sätt och vis på kommissionens vägnar, eftersom den uttryckt förståeliga farhågor om bestämmelserna i skäl 5 och föreslagit att förordningen skall vara underordnad befintliga bilaterala överenskommelser. Jag är det irländska ordförandeskapet mycket tacksam för att det, enligt de redogörelser jag fått, övertygat sina kolleger i rådet om att de stötande orden skall strykas så att en strikt hierarki mellan bilaterala instrument och EU-instrument inte upprättas till de sistnämndas nackdel.
Låt mig använda de återstående sekunderna till att tacka kommissionens enheter, som har varit fantastiskt hjälpsamma och tillhandahållit tekniska detaljer till en helt okunnig lekman som mig. Jag vill tacka kommissionsledamoten som lagt fram det ursprungliga förslaget och godtagit den slutgiltiga överenskommelsen, och jag vill också tacka rådet och, framför allt, mina kolleger i transportutskottet. Som jag sade förut är jag en inkräktare från affärsvärlden, och det har verkligen varit en intressant och nyttig erfarenhet för mig att se hur handelspolitiken och transportpolitiken i detta fall kunnat förenas på ett mycket tillfredsställande sätt. 
Talmannen.
   – Med tanke på den bacill som drabbat er, Nicholas Clegg, är jag säker på att ingen tycker illa vara om ni vill åka hem tidigt och bädda ner er med något varmt att dricka. 
Dhaene (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Mot bakgrund av att det råder ett brett samförstånd om mitt betänkande och kollegerna Nicholas Cleggs och James Nicholsons betänkanden kan jag fatta mig kort, och jag skall inte använda mer talartid än nödvändigt. Enligt kommissionen måste säkerhetsåtgärderna vid mycket små flygplatser anpassas eftersom de var svåra att genomföra i praktiken. Det var nödvändigt att mildra de problem som blev resultatet av tillämpningen av förordning (EG) nr 2320/2002 av den 16 december 2002 där gemensamma skyddsregler för den civila luftfarten fastlades.
Flygsäkerhet har alltid varit viktigt för allmänheten, och därför också för detta parlament, särskilt efter den 11 september 2001. Därför studerade utskottet för regionalpolitik, transport och turism ämnet noga under 2002 och betonade betydelsen av hundraprocentig kontroll och lämpliga tekniska standarder och vikten av frågan om vem som skall betala för alltihop. Den 16 december 2002 antogs en förordning som trädde i kraft ungefär en månad senare. Jag var fortfarande ny i parlamentet vid den tidpunkten och hade ingen egentlig möjlighet att följa dessa diskussioner. Förordningen i fråga hade arbetats fram av kommissionen på kort tid, som ett svar på den ökade oron för bristande säkerhet inom den civila luftfarten. Parlamentet var mycket angeläget om att godkänna förordningen så fort som möjligt. Erfarenheterna av de första försöken att tillämpa den visade att det fanns utrymme för förbättringar på vissa områden och att vissa saker behövde förtydligas. Det var så detta främst tekniska ändringsförslag kom till. Det framstod som ineffektivt och dyrt att tillämpa samma säkerhetsföreskrifter på flygplatser för endast små flygplan och på närliggande områden för små flygplan inom större flygplatser.
Ändå måste säkerheten garanteras också på dessa platser. Detta är skälet till att säkerhetsåtgärder som har beslutats nationellt nu kommer att gälla vid varje tillfälle då det i förordningen föreskrivs åtgärder som objektivt sett är opraktiska eller oproportionerliga. Följaktligen har det för små flygplan inom allmänflyget införts särskilda områden som är avgränsade från resten av flygplatsen. Dessutom har ett villkor för vad som skall få räknas som en liten flygplats förtydligats. Ordet ”kontroll” har också förtydligats, och ett antal inkonsekvenser har tagits bort. Jag anser att det är viktigt att förordningen görs tydligare och att misstagen i lagtexten rättas till, men framför allt att förordningarna går att tillämpa praktiskt. Vi har återigen haft ett mycket bra samarbete med kommissionen, men om rådet vid första behandlingen intar en hållning som leder till att förordningen förändras dramatiskt bör vi förmodligen ompröva vårt synsätt. Jag föreslår att vi i det här stadiet godkänner förslaget till ändring av förordningen, och jag vill tacka enheterna för det stöd jag har fått då jag har utarbetat mitt betänkande. 
Nicholson (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Detta betänkande är sprunget ur behovet att se över försäkringskraven för lufttrafikföretag efter de ohyggliga händelserna i New York den 11 september. Det verkar vara länge sedan, men händelserna består i våra minnen. Vi var tvungna att skapa jämlika spelregler mellan de europeiska lufttrafikföretagen och flygtrafikföretagen i USA, som då fick ännu mer stöd än våra. Vi måste också behålla den nödvändiga balansen mellan passagerarnas rättigheter, deras säkerhet, och framför allt skyddet för flygtrafiken mot de nya terrorhot som drabbat alla i Europa och i hela världen.
Vi har kommit långt i vår strävan att åstadkomma detta. Efter den första behandlingen antog rådet 16 av utskottets 26 ändringar, bland annat bestämmelsen om att deponering av försäkringsbevis i en medlemsstat skall vara tillräckligt för alla medlemsstater. Det antog också definitionen av passagerare. Statliga luftfarkoster har undantagits. Tillämpningen av totala belopp i enlighet med vad som är praxis på marknaden har också godkänts, liksom, på en rad andra områden, inkluderande av lokala flygningar, åtgärder som skall vidtas om flygplan landar utan tillräckligt försäkringsskydd och indragning av den operativa licensen om försäkringsskyddet är otillräckligt.
Det finns dock fortfarande meningsskiljaktigheter mellan oss. Rådet delar inte vår syn på hur överflygningar skall regleras. Inte heller antog det parlamentets ståndpunkt om behovet av ett harmoniserat inspektionssystem. Ledamöterna minns säkert mina farhågor om vilken inverkan våra förslag skulle få på operatörer av mindre flygplan och hur vi skulle kunna lösa detta, och på de som sysslar med fritidsflygning, oavsett om det rör sig om glidflygplan, hängflygning eller ultralätta flygplan. Jag tror att det skulle vara helt fel att belasta något av dessa områden. Därför kämpade jag för ett rättvist avtal för dem.
För alla flygplan i de mellersta och största kategorierna har vi nu lyckats få fram grundläggande överenskommelser. För att skydda fritidsflygarna har jag i fråga om glidflygplan och ultralätta plan bett min grupp lägga fram ett ändringsförslag. Jag har kommit överens med rådet och kommissionen – och jag hoppas de övriga kollegerna också kommer att instämma i detta – om vad jag hoppas är den bästa konsensus vi kan nå.
Det finns de som har sagt till mig att detta fortfarande inte går tillräckligt långt, men jag tror som sagt att vi har fått fram den bästa konsensuslösning vi kan komma fram till just nu. Den medger att de som är involverade i fritidsflygning får göra undantag i fråga om försäkring som täcker krig och terrorism. Ultralätta flygplan har små motorer, de kan inte flyga fortare än 35 knop och de har en begränsad vikt. Jag anser att ändringen täcker en godtagbar kompromiss. Om rådet och kommissionen godtar detta kommer jag att dra tillbaka min ändring, och då behövs det inte någon tredje behandling av just detta betänkande. Då kan vi fortsätta in i framtiden.
Jag vill lägga till ett varningens ord. Detta är ett lagstiftningsområde som kan förändras snabbt. Vi bör se över och justera detta direktiv inom tre eller fyra år, mot bakgrund av de ändringar som då kan ha skett. Vi måste se och analysera effekterna av direktivet. Sanningen är att de största aktörerna inom flygtrafikbranschen har varit helt oberörda, det har inte påverkat dem. Det är i stället de små, de sårbara och hobbyflygarna som kan drabbas hårdast.
Jag vill tacka kommissionen och rådet för deras mycket positiva samarbete. Jag vill tacka det irländska ordförandeskapet för att det, som påpekats i Nicholas Cleggs betänkande, arbetat positivt för att se till att vi kom fram till en slutgiltig lösning. Utan det samarbetet hade vi inte kunnat få fram detta resultat, som jag är säker på kommer att leda till ett fungerande direktiv.
Jag tackar mina skuggföredragande för deras samarbete, som har gjort det möjligt för oss att komma fram till detta stadium, och även mina kolleger i utskottet för samarbetet. För mig har detta varit något av en övning i att få fram ett direktiv till parlamentet, som jag hoppas kommer att vara gällande lagstiftning när jag ställer upp för omval. Detta är något jag kommer att ha med mig länge. Jag ser fram emot framtiden. Detta har nu blivit ett mycket bra betänkande. 
De Palacio,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Parlamentet har beslutat att vi på en och samma gång skall behandla tre frågor som rör luftfarten men som är sinsemellan olika. Jag skall därför tala om dem i tur och ordning och var och en för sig, och jag skall följa samma ordning som parlamentsledamöterna i sina anföranden.
Jag skall börja med illojal prissättning av flyglinjer från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen, och jag skulle vilja tacka Nicholas Clegg för att han stannar kvar ett tag i kammaren trots sitt tillstånd.
Jag vill först säga att jag är glad över att vi har nått fram till andra behandlingen under bästa möjliga omständigheter sett i relation till detta viktiga förslag, som måste användas för att skydda vår luftfartssektors ställning, även om det är helt rätt att säga att det under inga omständigheter får användas för att hämma konkurrensen eller tredjeländers tillträde till vår sektor – snarare tvärtom. Vad som måste uppnås genom förslaget är ett skydd för våra företag så att de inte hamnar i en ofördelaktig situation jämfört med tredjeländer.
Vi kan förvänta oss att denna text träder i kraft snart tack vare den fantastiska samarbetsandan mellan institutionerna, och mot bakgrund av detta vill jag ännu en gång tacka parlamentet och särskilt Nicholas Clegg som vi har samarbetat nära med.
Texten innebär att unionen får nya instrument för att försvara sig mot eventuella konkurrensbegränsande åtgärder från tredjeländers sida.
Parlamentet har upprepade gånger uttryckt sin oro för den skada som skulle kunna tillfogas konkurrensmekanismerna inom luftfarten genom vissa subventioner från tredjeländer. Ingo Schmitt, författare till betänkandet om förhandlingen om bilaterala avtal med USA, har betonat vikten av just detta och jag hoppas att godkännandet av denna förordning om denna typ av illojala åtgärder vid andra behandlingen kommer att infria hans förväntningar och på så sätt vara till hjälp för utvecklingen på området avtal med tredjeländer.
Vid första behandlingen bidrog Europaparlamentet till att tydliggöra och effektivisera de mekanismer som definierats i utkastet till förordning, särskilt genom införandet av tidsgränser. Den enda ändring som föreslås i andra behandlingen kommer att göra texten helt konsekvent, då man bestämmer ordningsföljden för aktiveringen av de mekanismer som definieras i statens bilaterala instrument och aktiveringen av mekanismerna i gemenskapens instrument. I detta hänseende stöder kommissionen helt och fullt målen med denna ändring.
När förordningen väl har godkänts – vilket jag hoppas blir mycket snart – kommer den att vara ett oumbärligt verktyg för unionen för att förhindra och motverka alla slags åtgärder från flygbolag i tredjeländer som står i strid mot riktlinjer för rättvis konkurrens.
Jag ser utan tvekan detta som en viktig kompletterande åtgärd att lägga till de andra framsteg som gjorts under det senaste året inom konsolideringen av vår luftfartspolitik, med målet att få full kontroll över den mycket viktiga internationella dimensionen av luftfartssektorn och försvara den redan mycket framskjutna position som vår industri har.
När det gäller det andra betänkandet skulle jag vilja fästa särskild uppmärksamhet vid det arbete som föredraganden Jan Dhaene har utfört, och i fråga om säkerheten för den civila luftfarten säga att införandet av vissa ändringar av förordning (EG) nr 2320/2002 om skyddsregler för den civila luftfarten med tanke på de många förslag som presenteras inte betyder så mycket. I själva verket är syftet att rätta till vissa brister i ramförordningen som medlemsstaterna påtalade 2003 när man försökte tillämpa EU:s regler för luftfartssäkerhet på mindre flygplatser, där det beroende på flygplatsernas storlek och verksamhet fanns aspekter som inte var ändamålsenliga.
Förslaget har ingen inverkan på några principiella frågor, och det gläder mig att kunna säga att både rådet och Europaparlamentet har uttryckt sin önskan att godkänna det snabbt vid första behandlingen. Därför är kommissionen beredd att upprätthålla en dialog om eventuella ändringar av innehållet i denna viktiga förordning under tiden för nästa lagstiftande församling, om vi anser att det ännu finns frågor som måste behandlas.
I fråga om det tredje betänkandet, av James Nicholson – som jag önskar all lycka i det kommande valet – om försäkringskrav för lufttrafikföretag och luftfartygsoperatörer, måste jag säga att jag är mycket nöjd med den långa resa som förslaget till förordning har haft. Det är en extremt viktig förordning, som vi såg efter den 11 september, då våra företag fick anstränga sig till gränsen av sin förmåga och tvingades vidta lämpliga åtgärder med stöd från den offentliga sektorn.
I beslutsprocessen har det funnits starkt stöd från alla institutioner för att nå en kompromiss. Jag vill uttrycka min tillfredställelse med parlamentets konstruktiva roll och jag vill än en gång betona vikten av denna institutions roll och vikten av dess åtgärder för att inhämta socialt stöd och stöd från de sektorer och människor som är inblandade. Jag vill särskilt tacka James Nicholson för det viktiga arbete han har utfört.
Det har visat sig vara nödvändigt med flygförsäkringar för att man skall kunna garantera att människor och ägodelar är försäkrade på riktigt sätt mot eventuell skada på marken och under flygning. Vi vill garantera täckning för alla slags skador, också skador som uppkommer genom krigshandlingar och terrorism.
Kommissionen förstår och stöder den formella och innehållsmässiga ändringen i den gemensamma ståndpunkten som Europaparlamentet har lagt fram. Faktum är att den återspeglar kommissionens ursprungliga förslag om sport- och rekreationsflygning med små flygplan på under ett halvt ton.
Med tanke på den skada som uppstår genom krig och terrorism, innebär detta samtidigt att försäkringskraven för vissa flygplan faller under subsidiaritetsprincipen. Genom detta garanteras å ena sidan att regeringar om de vill kan definiera försäkringskraven för sådana risker, och å andra sidan att denna typ av flygverksamhet kan bedrivas utan alltför stora kostnader, eftersom de försäkringskrav för krig och terrorism som anges i förordningen inte kommer att gälla för flygplan på under 500 kg, alltså glidflygplan och ultralätta flygplan.
Jag vill påpeka att James Nicholson har helt rätt när han säger att det här rör sig om ett lagstiftningsförslag som förmodligen måste revideras om tre eller fyra år eftersom det är beroende av de internationella framsteg som görs på området – och vi hoppas att de blir så stora som möjligt – i fråga om ansvarsskyldighet gentemot tredje part och framstegen med Romkonventionen – där frågan i nuläget behandlas. När den tiden kommer bör vi ändra förslaget, vilket vi är beredda att göra.
I vilket fall som helst hoppas jag att det allmänna resultatet kommer att vara acceptabelt för parlamentet och rådet och att medbeslutandeförfarandet i denna fråga kan slutföras vid andra behandlingen och av den nuvarande lagstiftande församlingen.
Så jag vill sluta, herr talman, mina damer och herrar, med att ännu en gång tacka de tre föredragandena för deras fantastiska arbete, som ligger inom ramen för vårt stöd för den europeiska luftfartssektorn, och jag hoppas att det genom rådets samtycke kan avslutas snabbt. 
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru vice ordförande! På min grupps vägnar vill jag varmt tacka de tre föredragandena. Det är ganska sorgligt att ingen är här – inga journalister, inga företrädare för allmänheten – men så är det nu bara. De tre föredragandena har gjort en utmärkt insats i sitt arbete med betydande lagstiftningsinitiativ, och vi känner tillfredsställelse över de framsteg som har gjorts.
Jag vill tacka Nicholas Clegg för att han har gjort det möjligt för oss att nå fram till en uppgörelse med rådet om en gemensam förordning som skyddar våra flyglinjer mot subventionering och illojal prissättning. Vi är båda – och, tror jag, alla – överens om att detta inte så mycket handlar om att använda vapen som om att lägga upp ett ammunitionslager, ett som vi hoppas kommer att göra det möjligt för oss att förhindra illojal subventionering bland annat i USA. I vilket fall som helst kan vi om detta inte stoppas hota dem med ett helt ammunitionslager fullt av sanktioner mot deras flyglinjer, sanktioner som är till vår egen fördel. Vi vill inte hämma konkurrensen, men vi vill ha ett ammunitionsförråd för att värna om rättvis konkurrens på global nivå.
Jan Dhaene har gjort ett bra arbete med att förbättra de praktiska detaljerna i förordningen om gemensamma skyddsregler för den civila luftfarten. Jag tror att parlamentet och rådet kommer att ställa sig bakom kommissionens hållning, som innefattar en anpassning av de mycket strikta regler vi behöver efter den 11 september till mindre flygplatser så att de blir praktiskt och ekonomiskt hållbara, så jag är tacksam mot Jan Dhaene för hans praktiska lösning. I motsats till vad vissa kanske tror ibland sysslar vi inte bara med att utarbeta meningslösa lagar.
James Nicholson hade förmodligen den svåraste uppgiften, den om försäkringskrav, som är den dyraste frågan att handskas med. Den inverkar på försäkringspremierna, som kan bli mycket dyra. Jag menar att vi har lyckats förena passagerarnas intresse av att få ett passande och fullödigt försäkringsskydd med flygbolagens intresse av premier till rimliga kostnader. Summorna i lösningen utgör en rättvis kompromiss. Jag ser det som mycket positivt att James Nicholson också har lyckats inta rätt hållning till glidflygplan.
Till slut vill jag återigen tacka vice ordförande Loyola de Palacio. Vi håller på med – vilket vi behöver göra – att anta alla slags lagar som gäller lufttransporter före utgången av denna lagstiftningsperiod. Man kan säga att en majoritet i kammaren med företrädare för alla politiska grupper står enad bakom dessa praktiska regler för verkligt säkra lufttransporter, så låt mig på min grupps vägnar tacka föredragandena och kommissionens vice ordförande. 
Vermeer (ELDR ).
   – Herr talman! Den europeiska flygindustrin är i full verksamhet och är inne i en spännande period. Sedan den 11 september 2001 har verksamheten varit intensiv. Innan jag kommenterar innehållet i betänkandena vill jag säga till kammaren hur nöjd jag är med att vi har fått ett europeiskt godkännande av sammanslagningen av Air France och KLM och att den relevanta amerikanska myndigheten också har gett sitt samtycke. Detta är viktigt för branschen, särskilt när det gäller stärkandet av den europeiska flygindustrin, eftersom mer kommer att hända. Ännu mer återstår att göra för att ge industrin en sund ekonomisk bas.
I fråga om betänkandet från min kollega Nicholas Clegg, som nu har lämnat kammaren, vill jag betona värdet av ändringen mot bakgrund av den ökande konkurrensen. Många internationella konkurrenter till europeiska flygbolag bedriver sin verksamhet opåverkade av regeringsåtgärder, och detta gör att de kan konkurrera med europeiska flygbolag på ett orättvist sätt. Det är bra att stå emot detta slags handlande.
Med tanke på Jan Dhaenes betänkande skulle jag tycka att det var mycket trevligt om någon kan ge en specifik och realistisk förklaring till att han inte skriver ett initiativbetänkande just nu. Jag tycker att detta vittnar om hög klass och jag förväntar mig att han organiserar ytterligare en cykelfärd – kanske blir det då nästa diskussionsrunda kan hållas.
När det slutligen gäller James Nicholsons betänkande gläder det mig att vi att vi kunde arbeta tillsammans så intensivt på ett tidigt stadium, tvärs över en politisk klyfta, för att uppnå ett realistiskt resultat som också står i samklang med ICAC-avtal (International Civil Aviation Conference) för ett system för internationella premier. Inom detta ramverk för det europeiska flyget elimineras praktiskt taget snedvridning av konkurrensen. Det särskilda undantag som uppmärksammades under kvällen är naturligtvis mycket viktigt för ultralätta flygplan, regeringsflygplan och historiska flygplan. Jag är glad över framstegen och jag ser det också som mycket positivt att James Nicholson har gjort alla ansträngningar, ända fram till slutet, för att se till att vi har en bra produkt framför oss. 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0116/2004) av Bill Miller för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén – Strategin för den inre marknaden: prioriteringar för 2003–2006. 
Miller (PSE ),
   . – Herr talman! Jag vill tacka alla som varit inblandade och som hjälpt mig att utforma detta betänkande. Betänkandet är lite halvdant – det har delar som är bra, och delar som är mindre bra. I själva verket har det också delar som är riktigt dåliga. Jag hoppas att vi i morgon kommer att kunna rätta till de dåliga delarna och få bort dem.
Jag vill först koncentrera mig på ett par av de bra bitarna. I betänkandet välkomnas att Solvit-projektet är igång och fungerar. Parlamentet medger att det finns ett behov av en konsekvent och korrekt tillämpning av EG-märkningen. Detta stöder rådet (konkurrenskraft) i dess arbete. Det erkänner att den inre marknaden handlar om att skapa nya och bättre arbetstillfällen, den handlar om att skapa välstånd, inte bara för företagen, och den handlar om social sammanhållning. Parlamentet erkänner också riktmärkningen av de befintliga liberaliserade tjänsterna, grundat på ett brett urval av kriterier, varav en del sociala. Vidare har vi samrådet med arbetsmarknadens parter. Parlamentet uppmanar också medlemsstaternas parlament att ta itu med problemet med överreglering (”gold plating”). Det här var de bra delarna av betänkandet. Tyvärr utgör de bara glasyren på kakan. När vi väl kommer in på själva kakan upptäcker vi de dåliga bitarna. Och det är här betänkandet hamnar fel.
När man läser kommissionens dokument steg för steg finns ett tydligt program. Kommissionen menar att många medlemsstater för närvarande har en vikande ekonomi och att vi för att ge dem mer skjuts och hjälpa upp dessa slokande ekonomier måste överväga mer strukturella reformer. Vad menar kommissionen då med strukturella reformer? Man fortsätter att läsa, och då börjar kommissionen tala om liberalisering av fler av våra samhällsomfattande tjänster. Argumentet är att eftersom el- och gassektorerna är mindre än sektorn för vattenförsörjning och de har avreglerats, bör vi avreglera vattenförsörjningssektorn också. Om man drar det argumentet vidare, kan vi se att hälso- och sjukvårdssektorn och utbildningssektorn i Europa i dag är ännu större än vattensektorn. Om man slår in på vägen mot avreglering av vattensektorn slår man in på vägen mot liberalisering av hälso- och sjukvården och utbildningssektorn. Det är inte vad jag står för.
Jag har tittat på betänkandet. Det här är inte vad Europa handlar om. Vi har liberaliserat vissa branscher i Europa. Jag behöver bara se på British Rail för att se vilken katastrof det varit. Innan vi går in för ytterligare liberaliseringar av tjänster måste vi utvärdera vad som hänt hittills.
Vi har talat om Lissabonmålen. De nämns flitigt i kommissionens rapport om den inre marknaden. Men när vi tittar på Lissabonmålen ser vi att det som hela tiden kommer upp är de ekonomiska kriterierna. Det finns en annan sida av Lissabonmålen – en social sida. Den sidan nämns aldrig nu för tiden. Vi glömmer alltid arbetstagarnas rättigheter när vi talar om Lissabonmålen. I ställer är det marknaden, marknaden, marknaden. Det är hög tid vi kommer bort från detta.
Jag anser att den inre marknaden handlar om arbetstagarna. Den handlar om deras rättigheter, om hälsa och säkerhet, om levnadsvillkor. Den handlar om äldre, om ungdomar, om funktionshindrade – om sysselsättning och arbetslöshet och om utbildning för unga, gamla och arbetslösa. Den handlar inte bara om vinster för storföretagen. I morgon skall vi rösta om en av de viktigaste frågorna medborgarna i Europeiska unionen står inför – nämligen om vi skall ge klartecken åt kommissionen att börja överväga avreglering av vår vattensektor.
Jag anser inte att vatten är en fråga för den inre marknaden. Jag anser inte ens att detta skall finnas med i betänkandet, men det gör det. Jag hoppas att vi kommer att kunna ta bort det i morgon. Våra medborgare vill inte ha en avreglerad vattensektor. Europa har en själ. Om vi säljer ut vår sociala dagordning, som är en del av dagordningen för den inre marknaden, en del av Lissabonmålen, är vi förlorade för alltid. Vi får inte svika medborgarna. I morgon måste vi ge vårt stöd till alla ändringar som motsätter sig ytterligare liberaliseringar.
Harbour (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag är ledsen att jag missade inledningen till denna passionerade kritik mot liberalisering. Jag sitter här i dag på två stolar. För det första har jag nöjet att vara skuggföredragande till Bill Miller för detta betänkande i mitt eget utskott, och för det andra är jag föredragande för yttrandet från industriutskottet där vi under tiden gjort det vi blivit ombedda, nämligen att yttra oss om kommissionens strategidokument. 
Bill Miller har lagt fram ett mycket intressant betänkande, som jag till stora delar inte instämmer i. Jag är glad att säga att utskottet delat min syn på detta och att vi därför gjort betydande förbättringar av det i utskottet. Jag hoppas verkligen, och uppmanar kammaren att godkänna vår version av betänkandet i morgon, eftersom det tar upp flera av de frågor som kommissionen bett oss ta upp och inte är avsett att bli en förelöpare till PSE-gruppens manifest inför det kommande valet.
Jag vill ta upp ett par punkter, men först måste jag kort svara på vad Bill Miller sade. Den inre marknaden har varit en av Europeiska unionens största framgångar. Jag hade privilegiet att tala när Frits Bolkestein lade fram tioårsrapporten om den gemensamma marknaden förra året, och vi har sett dessa siffror, som inkluderades i mitt utskottsbetänkande, vilket gläder mig. De ifrågasattes av vissa som inte godtar det faktum att marknader skapar sysselsättning, skapar ekonomiskt välstånd och därför skapar just det slags samhällsvinster som Bill Miller förespråkade så vältaligt för en stund sedan.
Kärnan i den europeiska socialpolitiken är att ha en välmående och aktiv ekonomi. Detta beror på att vi fått den inre marknaden att fungera, på att vi stimulerat konkurrensen och, ja, på att vi släppt fria de slumrande privatiseringsjättarna inom de statliga industrierna och konkurrensutsatt dem, vilket ökat konsumenternas valmöjligheter och minskat deras kostnader. Bill Miller och hans kolleger behöver bara ta en titt på kommissionens rapport, se vad som hänt med energikostnaderna och kostnaderna för telekommunikationer, för att se vad som kan åstadkommas.
Jag skall inte hänga upp mig för mycket på vattenfrågan. Det är intressant att se att detta är så fantastiskt intressant för våra kolleger på andra sidan av kammaren. Frågan nämns här, men kommissionen gör det faktiskt fullständigt klart att ägandeskapet inte är en politisk fråga. Det råder ändå inget tvivel om att det finns gott om utrymme för förbättringar av effektiviteten och leveransen av vattentjänster. Man behöver bara se på den stora skillnaden på kostnaderna för vatten till samhällen på olika platser i Europeiska unionen för att se att något måste göras åt det. Det är allt vi ber om, och det är vad vi, genom ändringsförslag 1, hoppas att våra kolleger kommer att stödja i morgon.
Avslutningsvis skall jag kommentera ett par punkter. Jag vill gratulera kommissionen som för första gången har utarbetat ett tydligt och framåtblickande treårigt framtidsperspektiv med en rad viktiga och sammanhängande politiska åtgärder för att få den inre marknaden att fungera bättre. Jag vill gratulera kommissionen till att ha lagt mer prioritering på att leverera resultat, genomdrivit åtgärderna på den inre marknaden och förbättrat processen för ömsesidiga erkännanden, och jag håller med kommissionen om att detta är helt grundläggandet för hela projektet med en inre marknad. Detta kommer att ge oss ett betydelsefullt framtidsperspektiv. Jag hoppas att vi tillsammans med kollegerna i nästa parlament kommer att finnas här för att se det igen.
Sammanfattningsvis är detta ett utmärkt betänkande. Jag vill tacka kommissionsledamoten som tagit med så mycket av det tidigare betänkandet från utskottet för den inre marknaden, för vilket jag hade nöjet att vara föredragande. Jag är glad att kunna säga att kolleger i mitt utskott har instämt i ändringarna och att vi har anpassat betänkandet så att det återspeglar en fortsättning av vad jag gjorde tidigare, och inte de bakåtsträvande ståndpunkterna hos föredraganden i denna instans. Tack för detta betänkande. Vi ser fram emot att få samarbeta med er för att ge fortsatt välstånd till alla medborgare i Europeiska unionen. 
Van den Burg (PSE ),
   – Herr talman! Här i Strasbourg denna eftermiddag presenterade kommissionsledamot Frits Bolkestein sin senaste bok om Europas gränser. Tyvärr hade jag ingen möjlighet att närvara vid denna presentation, herr kommissionsledamot, men jag vill i alla fall gratulera er till den. Denna kväll tänker jag reflektera över begränsningarna i kommissionsledamotens strävan efter liberalisering, vilken verkar vara obefintlig.
Först och främst vill jag framföra mitt varma tack till Bill Miller för den goda arbetsrelationen. Det är inte hans fel att betänkandet blev något förvrängt vid omröstningen i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Som jag förstår det tar Malcolm Harbour på sig skulden för detta. Som föredragande för utskottet för sysselsättning och sociala frågor är jag givetvis mycket besviken över att endast tre av mina ändringsförslag har antagits av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Min grupp har återigen lagt fram de andra ändringsförslagen och vi hoppas att kristdemokraterna och liberalerna tar på sig sina socialdemokratiska glasögon och stöder dessa i morgon. 
När det gäller strävan efter liberalisering kan jag lugna Frits Bolkestein på den punkten. Till skillnad från några av mina kolleger här på vänsterkanten är jag inte emot liberalisering per definition, men jag är emot marknadsfundamentalism och genomförandet av avreglering till vilket pris som helst, om villkoren och de offentliga garantierna ännu inte är uppfyllda på långa vägar, och om avregleringen är olönsam på alla fronter utom för de privata monopolen och deras anhängare som kan utnyttja möjligheterna i det här. Det är hög tid att vi i Europa bromsar en avreglering av den sorten och att ett ramdirektiv genomförs för tjänster i allmänhetens intresse, som därmed kan utgöra en motvikt till de dominerande konkurrensreglerna. Jag kan förstå att kommissionsledamoten tvekar i detta avseende, och han avfärdar oss med den ena ursäkten efter den andra.
En sista kommentar om det nya direktivet om den inre marknaden för tjänster: för mig ser det verkligen ut som fullständigt vansinne eftersom det urholkar allt som vi har offrat i Europa på området subsidiaritetsprincipen och företrädesrätten för de regler som gäller i det land där tjänsterna utförs. Det nya förslaget till direktiv sprider total förvirring om den nuvarande förordningen och hotar att drastiskt begränsa medlemsstaternas politiska utrymme att fastställa villkor baserade på allmänhetens intresse, som övervakar kvaliteten för samhället och för miljön och som garanterar de grundläggande rättigheterna. Enligt min uppfattning stämmer vissa delar inte överens med motsvarande bärande principer i fördraget. Det övergår mitt förstånd varför ni vill driva igenom detta i parlamentet innan ni avgår, och jag är glad att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden i alla händelser har beslutat att inte fortskrida för snabbt med denna fråga. I Millerbetänkandet yrkar vår grupp på att inga avgörande beslut ännu skall fattas, bland annat om detta nya direktiv, förrän diskussionen om lagstiftningen för tjänster i allmänhetens intresse är avslutad. För mig verkar inte detta vara orimligt. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Eftersom det bara är veckor kvar till utvidgningen är det mycket välkommet att parlamentet sänder en stark signal om att det vill att den inre marknaden skall stärkas för att effektivt tillmötesgå kraven och förhoppningarna bland Europeiska unionens över 450 miljoner invånare och över 20 miljoner företag.
Jag vill tacka föredraganden Bill Miller och hans kolleger i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden för deras hårda arbete med att höja den inre marknadens profil under de senaste åren. De kan verkligen ta åt sig äran för en del av åtgärderna i kommissionens strategi för den inre marknaden, eftersom idéerna ursprungligen kommit från dem.
Den inre marknaden är en av Europas största framgångar. Sedan 1993 har den bidragit till att skapa över 2,5 miljoner nya arbetstillfällen och bidragit med nära 900 miljarder euro, kumulativt, till vårt gemensamma välstånd. Och det kommer mer! Det finns fortfarande stora brister i den rättsliga ramen, bland annat när det gäller tjänster och beskattning. Dessutom behöver vi, i en union med 25 eller fler medlemsstater, stärka de grunder på vilka den inre marknaden vilar.
I strategin för den inre marknaden för perioden 2003–2006 fastställs exakt vad som måste göras av vem och när. Det är en tiopunktsplan för att stärka Europa. Vi har inte tid nu att gå in på alla detaljer i parlamentets betänkande, eller för den delen i strategin för den inre marknaden. Därför skall jag inrikta mig på några nyckelfrågor.
Jag välkomnar parlamentets stöd för stärkandet av principen om ömsesidigt erkännande. Jag vet att synpunkterna går isär om var balansen skall ligga mellan ömsesidigt erkännande och harmonisering. Fördelarna med ömsesidigt erkännande är att man respekterar de nationella traditionerna och undviker ytterligare reglering på EU-nivå. Vi vet alla att det inte blir någon sinekur att förhandla om harmoniseringsdirektiv med 25 medlemsstater kring förhandlingsbordet. Om vi alltså kan undvika mer lagstiftning är det bara bra.
Poängen är dock inte att tvinga fram ömsesidigt erkännande till varje pris. Genom att få medlemsstaterna att anmäla fall där man inte kan förlita sig på ömsesidigt erkännande kommer vi att ligga mycket bättre till när det gäller att föreslå riktade lösningar som inte går utöver vad som krävs för att kickstarta den fria rörligheten igen.
Jag delar parlamentets oro över den långsamma införlivningen av direktiven om den inre marknaden. Försenade överföringar skapar rättsosäkerhet och kan allvarligt skada företag och medborgare från andra medlemsstater.
Det är svårt att förstå varför medlemsstater som fullgör sina skyldigheter inte sätter press på de andra medlemsstater som konsekvent är sena med att fullgöra sina. Kommissionen vidtar naturligtvis omedelbart rättsliga åtgärder när medlemsstaterna inte överför lagstiftningen i tid. Vi skyggar heller inte för att hänga ut medlemsstaternas smutsiga byk på tork. Offentlig förödmjukelse har ofta mer effekt än en rad processer om överträdelser med posten.
Förseningar vid överföringen är dock bara ett symtom på ett större problem. Till syvende och sist handlar det om att vi inte kommer att ha en fullt fungerande inre marknad så länge medlemsstaterna behandlar den inre marknaden som en hyrbil som de varken behöver tvätta eller underhålla. Jag tilltalas därför av parlamentets förslag att medlemsstaterna borde inrätta kontor för den inre marknaden som skulle ansvara för gott uppförande på den inre marknaden och dit folk kunde vända sig vid problem. Vi kommer sannerligen att gå vidare med denna tanke. 
Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Genomförandet av den inre marknaden är verkligen ett av de viktigaste stegen mot att uppnå Lissabonmålen. Om den inre marknaden skall fungera effektivt behövs ett uppriktigt engagemang, dels på överstatlig nivå med tanke på målsättningen för den inre marknaden, dels på nationell nivå med tanke på genomförandet av beslut. Även om målen föreligger och de nödvändiga lagarna nu har antagits på EU-nivå, är genomförandegraden i många medlemsstater sannerligen skamlig. Kommissionen bör ägna mer tid åt att övervaka genomförandet av de beslut som fattas. Jag håller med föredraganden, Bill Miller, om att medlemsstaterna bör fördömas oftare, snabbare och hårdare än vad som nu är fallet när de bryter mot sina skyldigheter, genom att till exempel införa böter. Dessutom bör följden och effektiviteten av EU:s lagstiftning utvärderas kontinuerligt, eftersom onödiga lagar är något som vi kan vara utan.
En vital inre marknad är ett utmärkt sätt att skapa arbetstillfällen och välstånd. Ett av de skadligaste hindren för en korrekt fungerande inre marknad är en begränsad rörlighet av arbetskraften och en oflexibel arbetsmarknad. Beslutet i många medlemsstater, inklusive Finland, att inte tillåta fri rörlighet av arbetskraft från de nya medlemsstaterna är inget mindre än en grov diskriminering av medborgarna från dessa länder. Hittills har endast Irland och Storbritannien sagt att de öppnar sina gränser den 1 maj för den arbetskraft som kommer från de centraleuropeiska länder som blir medlemmar i unionen. Andra nuvarande medlemsstater utnyttjar möjligheten att hålla sina gränser stängda, trots att den fria rörligheten av arbetskraft är en av EU:s pelare. De nya medlemsstaterna kan garanterat inte ha förväntat sig de beslut som fattades på grund av påtryckningar från fackföreningsrörelsen. Restriktionerna kanske till och med hade accepterats om de nya medlemsstaterna hade känt till dem i Köpenhamn precis när medlemskapsavtalen undertecknades. Det är kortsiktigt och meningslöst av de nuvarande medlemsstaterna att vara rädda för förändring på detta sätt och vara ovilliga att genomdriva grundläggande strukturella lösningar, och det undergräver utsikterna för ekonomisk tillväxt i både de nuvarande och de nya medlemsstaterna.
Marknadsöppningen för företagen inom nätverkssektorn har medfört stora fördelar för konsumenterna och samhället: ökad konkurrens, fler valmöjligheter, ökad teknologisk innovation och lägre priser. För att uppmuntra till internationell konkurrens är det viktigt att ta itu med problemen för den inre marknaden. Det viktigaste är att undanröja de gränsöverskridande hindren mot handeln med tjänster inom tjänstesektorn. Jag hoppas att direktivet om tjänster gör snabba framsteg. 
Koukiadis (PSE ).
   – Herr talman! Millerbetänkandets stora förtjänst är att det intar en global hållning. Således är det helt riktigt att strategin för marknaden, tillsammans med riktlinjerna för en bred ekonomisk politik och sysselsättning, är ett av de tre medlen för att främja Lissabon- och Göteborgsmålen. En korrekt fungerande marknad förutsätter därför att detta grundläggande politiska mål accepteras. Om Lissabonstrategin misslyckades med att åstadkomma de resultat som vi förväntade oss, berodde detta på oklarheter om dess riktiga innehåll. Vi anser att den sociala dimensionen i strategin också bör utvärderas gemensamt utan farhågor, på samma sätt som konkurrenskraft föreslås för marknaden. Därmed blir konkurrenskraft en allmän princip för alla sociala relationer, i meningen ”konkurrenskraft baserad på kvalitet” snarare än ”konkurrenskraft baserad på undergrävande arbetskostnader”, liksom en bärande princip för ekonomiska förbindelser. Endast då blir det möjligt för den europeiska modellen att exporteras och att spela en ledande roll på den globala marknaden. Om detta strategiska mål accepteras oreserverat, kan vi lösa de enskilda problemen på den inre marknaden på ett effektivare sätt.
Vårt främsta problem är att medlemsstaterna till sist måste övertygas om att en inre marknad inte kan fungera utan en avancerad harmonisering av lagstiftningen, inklusive avskaffandet av skattehinder, och inte heller utan ökat ansvar för att de avtalade reglerna tillämpas utan försening och utan snedvridning.
Det nuvarande systemet som övervakar tillämpningen av gemenskapsbestämmelserna har misslyckats, och radikala reformer behövs. Det andra problemet är företeelsen på den inre marknaden att bara vissa delar av företagen och den aktiva befolkningen utvecklas. Om inte små och medelstora företag och konsumenter beaktas, kommer eventuella beslut som vi fattar på EU-nivå att få begränsade resultat.
Därför måste vi framför allt titta på vad det är som gör att mannen på gatan är emot den inre marknaden och hur vi kan koppla ihop dess framtid med Europas vision. 
Herzog (GUE/NGL ).
   –Herr kommissionsledamot! Ni vill bygga den inre marknaden endast på handelsprinciper och med skattekonkurrens och reglerad konkurrens, när en effektiv inre marknad i enlighet med den europeiska sociala modellen kräver ett skapande av allmänna tillgångar och en väsentlig harmonisering av bestämmelserna på EU-nivå. För att driva igenom era åsikter brukar ni sabla ned era meningsmotståndare.
Jag vill ta tillfället i akt och säga att direktivet om tjänster utgör en stor fara, ett gift för Europeiska unionen. Ni vill ha avreglering på alla områden, medan parlamentet i januari 2004 återigen avslog avregleringen av sektorerna utbildning, hälsa, sociala tjänster och vatten. Ni vill ta bort de exklusiva rättigheterna för tjänster av allmänt ekonomiskt intresse och införa bestämmelser för offentliga marknader, medan parlamentet har begärt att dessa tjänster skall ha en rättslig ram genom medbeslutande och har yttrat sig till förmån för rätten till egenproduktion för allmänna organisationer. Ni vill utvidga principen om ömsesidigt erkännande och tillämpningen av lagen om leverantörens ursprungsland över hela linjen. Detta kan endast orsaka dålig stämning och tvister. Det som kan förena européerna är en metod som genom medbeslutande fastställer gemensamma, tydliga normer för den inre marknadens olika sektorer, vilket skulle skapa harmoniserande bestämmelser i enlighet med vår sociala modell.
Jag måste också belysa bristen på samråd med civilsamhället i ert förfarande. Detta är till stor del skälet till texternas dåliga kvalitet och de många tvisterna. Lamfalussy-förfarandet för finansiella tjänster innebär mycket mer delaktighet än det förfarande som ni tillämpar inom andra områden där ni försöker få oinskränkt fullmakt för att riva rättsliga hinder. Lamfalussy-förfarandet har dock många brister som vi vill överbrygga: bristen på återkallanderätten för parlamentet, otillräckliga ekonomiska analyser, och samråd som fortfarande i stort sett är förbehållna experter.
Av alla dessa skäl bönfaller jag mina kolleger – och jag har redan skrivit till dem alla om detta – att återinföra den politiska linjen i parlamentet till förmån för den sociala marknadsekonomin. Denna linje offrades vid omröstningen i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. För att kunna återinföra den måste vi anta de ändringsförslag som har lagts fram av herrarna Miller och Ortega. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Med stöd för Bill Millers allmänna ståndpunkter om detta betänkande och i synnerhet för hans synpunkter på vatten, vill jag särskilt fästa uppmärksamheten på ändringsförslag 13. Det skulle vara en mycket oliberal doktrin att säga att liberalisering bör genomföras på ett oflexibelt sätt, utan känsla för den lokala verkligheten. Vi måste till exempel se på läget i de mer avlägsna delarna av Europeiska unionen. Vi bör därför till exempel välkomna den flexibilitet i fråga om lokala transporttjänster som angavs i Altmark-domen nyligen. Tyvärr har dock kommissionen förklarat att detta omöjligen kan tillämpas på färjor. Bussar är inte färjor – det är de sannerligen inte – men transporter är transporter, både till sjöss och på land.
Bill Miller nämnde problemen med järnvägen i Förenade kungariket. Skilj ägandet av rälsen från ägandet av tågen och man får en galen situation. I Skottland verkar vi vara på väg att skilja mellan ägandet av fartyg och ägande av rederier. Järnvägar till sjöss! Detta är liberalisering genomförd på ett extremt och oflexibelt sätt. Frits Bolkestein är en ofta och väl sedd besökare i Skottland. Jag hoppas att han vid sitt nästa besök på Hebriderna inte behöver resa under antaget namn för att dölja sitt ansvar för det fiasko som håller på att nedkallas över oss! 
Della Vedova (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag anser också att principen om ömsesidigt erkännande är en av lösningarna för att utveckla den inre marknaden. Under de få sekunder som jag har tillgodo vill jag dock fokusera på den mycket diskuterade frågan om vatten. Vattensektorn, eller vattenförsörjningen, är, och kommer att vara, avgörande även i Europa. Jag anser att det vore orimligt, särskilt inom denna sektor, att avstå från den effektivitet som kan bli följden av liberalisering och konkurrens. Äganderätten till vatten står inte på spel, i motsats till vad någon har sagt, dock inte i denna kammare. Inte heller handlar det här om privatisering av vatten, utan endast om att öppna marknaden för vattenförsörjningen, vilken ofta hanteras på ett ineffektivt sätt av offentliga, lokala och nationella monopol. Till dem som säger ”kom och titta på järnvägarna i Storbritannien”, vill jag säga ”kom och titta på de offentliga vattenledningarna i Italien, inklusive huvudledningarna, tillsammans med slöseriet av vattenresurser och offentliga medel”. Jag säger inte att det måste finnas en fastslagen sanning, men jag anser att öppnandet av de offentliga tjänsterna för konkurrens och av marknaden faktiskt är ett steg mot ett socialt Europa. 
Gebhardt (PSE ).
   – Herr talman! Vi måste vara mycket försiktiga och inte vända upp och ned på Bill Millers enastående arbete när vi röstar om betänkandet om strategin för den inre marknaden, så att det inte slutar med att kammaren efter endast några veckor omkullkastar det beslut som fattades i januari om offentliga tjänster i allmänhetens intresse.
Låt mig förklara vad jag menar genom att referera till vårt vatten. I januari uttryckte vi vårt motstånd mot den obegränsade privatiseringen av grundläggande tjänster såsom vatten och avlopp, sjukvårdsmyndigheter och utbildning. Vi skrev ned vårt erkännande att det måste fattas beslut om dessa angelägenheter, om det alls är möjligt, nära medborgaren i städer och samhällen. Tjänster i allmänhetens intresse är angelägenheter för de människor som använder dem. De skall inte vara en leksak för en obegränsad marknad.
Detta är den poäng som Bill Miller upprepade i sitt betänkande om strategin för den inre marknaden, där han använder övertygande exempel som varnar för den risk som uppstår om vi till exempel gör vårt värdefulla vatten till inget annat än en vanlig handelsvara. Det var dock uppenbart vid överläggningarna i utskottet att det finns starka konservativa och liberala krafter som tycker att det går att göra fler och snabbare vinster på de offentliga tjänsterna. Detta skall vara betänkandet av Bill Miller. Vi måste se till att det verkligen blir så genom att stoppa dem i deras framfart på plenarsammanträdet. Ändringsförslagen behövdes för att gottgöra för det strunt som det ansvariga utskottet har lagt fram. Jag ber er alla att bidra till att se till att våra städer och samhällen inte får ett hugg i ryggen, vilket är vad denna oheliga allians mellan konservativa och liberaler vill skall inträffa. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Jag skulle verkligen tycka om att besöka Isle of Skye, och kanske vill Neil MacCormick göra mig sällskap. Men jag skulle naturligtvis inte resa under antaget namn, utan under mitt eget. Jag hoppas Neil MacCormick går med på detta.
Jag skall ta upp två punkter som framstår som mycket viktiga i denna debatt. Den första gäller frågan om huruvida strategin för den inre marknaden tar tillräckligt stor hänsyn till sociala frågor, sysselsättning och miljö. Jag måste understryka att huvudmålet med den inre marknaden är att stärka tillämpningen av de huvudprinciper som den inre marknaden grundas sig på, särskilt nu när unionen utvidgas och kommer att omfatta tio nya medlemsstater. Det är därför vi fokuserar på den fria rörligheten för varor och tjänster, ömsesidigt erkännande, skattehinder, införlivande och genomdrivande samt förenkling av regler.
Detta betyder inte att de sociala aspekterna och miljöaspekterna är oviktiga. Det finns emellertid andra instrument som är bättre lämpade för att hantera dessa frågor, som till exempel riktlinjerna om sysselsättning. Varenda fråga kan inte tas upp i varje dokument som kommissionen producerar.
Jag håller inte med om ståndpunkten att den inre marknaden inte är samhällstillvänd eller miljövänlig. Över 2,5 miljoner arbetstillfällen har skapats sedan 1993 tack vare den inre marknaden. Nära 900 miljarder euro har kumulativt lagts till vår sammanlagda bruttonationalprodukt – pengar som ger stöd till våra system för social trygghet, pensioner, hälso- och sjukvård och utbildning. Kostnadspaketet för tjänster och varor omfattar arbetstillfällen, vilket lämnar mer pengar kvar i fickan. Den inre marknaden har främjat innovation och tillämpning av tekniker för renare luft. Därför är den inre marknadens politik en bra politik för social välfärd och miljö.
För det andra vill jag när det gäller liberaliseringen inledningsvis understryka att privatisering inte är en fråga för kommissionen. I själva verket förbjuder artikel 295 i fördraget kommissionen att ingripa i medlemsstaternas egendomsordning. Liberalisering och konkurrens är frågor för kommissionen, men inte privatisering.
När det gäller tjänster av allmänt ekonomiskt intresse ber kommissionen inte om ursäkt för sina åtgärder för att öppna nätbranscherna för ytterligare konkurrens. Industrin och medborgarna har generellt sett tjänat på detta, vilket illustreras av resultat och utvärderingar. Kvaliteten och kundtillfredsställelsen är högre än innan marknaden öppnades, och priserna är ofta lägre. Ytterligare öppning av marknaden är önskvärd. Kommissionen har exempelvis nyligen föreslagit ytterligare åtgärder inom järnvägssektorn och vi tittar också på olika sätt att få mer konkurrens inom sektorn för vattenförsörjning.
Denna debatt handlar inte om avreglering utan om omreglering. Kvaliteten på tjänsterna och respekten för allmännyttan förblir väsentliga krav. Jag håller dock inte med om att de statliga monopolen är en naturlig garant för dessa normer. Konkurrens är konsumentens bästa vän. Det kommer alltid att vara regeringarnas sak att fastställa vilka villkor de allmännyttiga tjänsterna – privata eller offentliga – måste uppfylla. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Frits Bolkestein erbjuder sig att besöka Skye. Mycket klokt av honom! Det är den enda ön i Hebriderna som nu har broförbindelse till fastlandet och som därmed inte är beroende av färjor som omfattas av kraven på allmännyttiga tjänster.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstning kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Ribeiro (GUE/NGL ),
   . – Detta betänkande är enormt viktigt. Det är ett strategiskt betänkande, även om det förtiger eller döljer sin klasskaraktär, vilket den så kallade Lissabonstrategin avslöjar tydligt.
Bara fyra punkter.
Först punkt 38: jag välkomnar påpekandet att den fria rörligheten av arbetskraft är den minst utvecklade – särskilt i jämförelse med den gränslösa rörligheten av kapital. Ändringsförslaget från GUE/NGL-gruppen skulle göra det ännu tydligare och bestämdare.
För det andra, punkt 40: de två fria rörligheterna som nämns ovan strider mot varandra i förvaltandet av pensionsfonder av multinationella företag, vilket beskrivs som ytterst önskvärt. För vem? Vilken sorts ekonomi främjas av det? En spekulativ?!
För det tredje, punkt 10: välkomnandet av ”förslagen om att fullfölja avregleringen och öppnandet av marknaderna inom andra sektorer (bland annat vattenförsörjning och posttjänster)” ger mig en känsla av något som går tvärtemot ett välkomnande och får mig att starkt stödja de ändringsförslag som har lagts fram av min grupp och föredraganden. Vi måste vara extremt försiktiga i fråga om kommissionens uttalade om ”neutralitet” när det gäller situationen för äganderätten till vatten.
För det fjärde, punkt 9: detta bör helt enkelt formuleras tvärtom: ”det effektiva och kompetenta arbetet med den inre marknaden bör stärka snarare än hindra den sociala dimensionen”.
Det var allt för tillfället, även om det finns mycket mer! 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande 2 (A5-0122/2004) av Olle Schmidt för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 77/388/EEG beträffande mervärdesskatt på tjänster som tillhandahålls inom postsektorn. 
Bolkestein,
   . – Enligt artikel 93 i fördraget skall bestämmelser om mervärdesskatter antas i den mån det krävs harmonisering för att se till att den inre marknaden upprättas och fungerar. Direktiv 97/67/EG var det första steget mot upprättandet av en sådan inre marknad för posttjänster. För första gången erbjöds konsumenterna ett val, och operatörerna blev fria att tillhandahålla sina tjänster utanför sina egna små nationella marknader.
Som så ofta är fallet med europeisk skattelagstiftning, har mervärdesskattedirektivet släpat efter och kräver nu brådskande ändringar eftersom det inte längre återspeglar behoven och situationen i gemenskapen. Såsom de nuvarande mervärdesskattesystemen för närvarande tolkas av många medlemsstater är de inte förenliga med upprättandet av en inre marknad eftersom de medger undantag för tjänster som tillhandahålls av vissa operatörer på deras egen marknad, beskattning så snart de vågar sig på att tillhandahålla tjänster i andra medlemsstater och beskattning av alla andra operatörer till standardsatser, var de än råkar tillhandahålla tjänster.
Om vi inte gör något åt lagstiftningen finns det en klar risk för att EG-domstolen kommer att åberopas för att lösa denna uppenbara överträdelse av skatteneutraliteten för att återupprätta jämlika spelregler och se till att den inre marknadens principer respekteras. Det enda sättet domstolen kan göra detta på är genom att begränsa räckvidden av undantaget till de tjänster som ännu inte är öppna för konkurrens. Det skulle innebära full beskattning för alla andra tjänster.
Genom att lägga fram detta förslag fullgör kommissionen sina skyldigheter enligt fördraget, och särskilt enligt artikel 93. Förslaget läggs fram efter omfattande samråd med samhällsomfattande posttjänster och andra postoperatörer, liksom med företrädare för postkunder. Kommissionen har tagit hänsyn till deras åsikter, särskilt synpunkterna från privatkunder och välgörenhetsorganisationer, genom att föreslå att en reducerad skattesats skall tillämpas på tjänster som försändelse av brev, små paket och direktpost, vilket är vad dessa kunder mest använder sig av. Tanken är att de besparingar postoperatörerna kan göra med den avdragsrätt förslaget ger dem, i kombination med tillämpningen av en reducerad skattesats för en lång rad posttjänster, skall begränsa eller neutralisera eventuella höjningar av priser för posttjänster.
Det var kommissionen som förespråkade konceptet samhällsomfattande tjänster i direktiv 97/67/EG och vi anser att varje medborgare i unionen har rätt till ett omfattande utbud av kvalitativa posttjänster till rimliga priser. De som tillhandahåller samhällsomfattande posttjänster kommer inte att kunna tillhandahålla dessa tjänster om de avskräcks från att göra investeringar och moderniseringar och därmed inte längre kan konkurrera med andra operatörer på de delar av marknaden som redan är öppna för konkurrens. Det nuvarande momsundantaget gör investeringarna dyrare. De som tillhandahåller samhällsomfattande posttjänster i Europa erkänner dessa utmaningar och följaktligen stöder de flesta av dem förslagets syften.
Sammanfattningsvis vill jag be parlamentets ledamöter ge sitt stöd till kommissionens förslag. 
Schmidt, Olle (ELDR ),
   . – Herr talman! Herr kommissionär! Så är vi här igen och jag gör ett nytt försök att få detta hus att inse vikten av att förändra gällande regler för momsuttag på posttjänster. Utskottet och plenum avvisade mitt förslag för några månader sedan, så nu återkommer Lulling och jag med en rad ändringsförslag för att blidka de kritiska kollegerna. Själv hade jag, precis som kommissionären säger, föredragit kommissionens förslag rakt av, men det fanns det inte majoritet för.
Marknaden håller på att liberaliseras på europeisk nivå såväl som på nationell nivå. Flera gamla statliga post- och telefonbolag har omvandlats till aktiebolag. De behöver andra regler. Den orättvisa skattebehandling som nu förekommer inte bara hindrar utvecklingen av öppna marknader – och därmed en avreglering av posttjänsterna – utan den snedvrider och försvårar också konkurrensen för både de offentliga och de privata operatörerna. Den ekonomiska effekten för konsumenterna skulle bli försumbar. Det är den berömda ökningen med en penny för ett frimärke, eller ingen ökning alls. Det kan till och med bli en prisminskning om medlemsstaterna använder sig av en reducerad skattesats. De postoperatörer som kommissionären nämnde betalar mervärdesskatt. Då kan de också dra av ingående mervärdesskatt. På så vis kan de sänka sina kostnader totalt sett. Detta är bra för nyinvesteringar och modernisering av gamla monopolföretag. Jag vill gärna upprepa det.
Vi har gjort några modifieringar sedan förra behandlingen. En höjning föreslås av viktgränsen för den reducerade skattesatsen för standardpostförsändelser från 2 till 10 kg. Detta är en av de viktgränser som satts av UPU. På detta sätt skulle viktiga delar av standardpostförsändelserna ingå i viktklassen för reducerad skattesats. Det handlar om dagstidningar, veckotidningar och andra paketförsändelser.
Direktivets ikraftträdande uppskjuts till 2007. Det kommer att ge medlemsstaterna och postoperatörerna tillräckligt med tid för att anpassa sig till direktivets nya bestämmelser. Det passar också med de olika avregleringssteg som planeras för postmarknaden.
Dessutom föreslås att de medlemsstater som den 1 januari 2003 tillämpade en superreducerad skattesats får fortsätta att tillämpa denna skattesats på posttjänster. Vi har också förslag om olika organisationer som ägnar sig åt sådant som gåvor och annat.
Jag hoppas att dessa kompromisser är tillräckliga. Det vore olyckligt om det inte skedde någonting alls. Den stora frågan som har behandlats den senaste tiden är vad som händer med Royal Mail. Övriga postföretag, vilket också kommissionären säger, stöder detta förslag. Industrin tycker att det är bra. Uppgifter från den nationella regleringsmyndigheten Postcom i Storbritannien visar att ett upphävande av momsskatteundantaget för offentliga operatörer inte skulle resultera i prisökningar för konsumenterna. I stället skulle det skapa lika villkor som slutligen skulle leda till ökad konkurrens, större valmöjligheter för postkunderna och lägre priser.
Jag talade med en ledande tjänsteman på Postcom som uttryckte sig så här: Det finns ingen anledning för Royal Mail att behålla detta momsundantag. Det behövs inte för att skydda Royal Mail. Det behövs inte för att skydda konsumenterna. Snarare är det precis tvärtom.
Jag tycker att det är synd att så många kloka kolleger som Goebbels, Skinner, Villiers och inte minst min egen partikollega Huhne, inte har gått att övertyga i förnuftig riktning. Jag beklagar detta och kan bara konstatera att om parlamentet i morgon åter säger nej, vilket tyvärr mycket talar för, har jag gruvligen misslyckats. Det kan vi möjligen leva med, jag kan leva med det, men däremot har Europas konsumenter förlorat. Det är de som är de stora förlorarna. Det hoppas jag att mina kolleger kan tänka på, om inte annat under natten innan omröstningen sker i morgon. 
Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Ni har just hört att föredraganden Olle Schmidt, från Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, och jag inte tänker ge upp. Inför valupptakten stöter vi på motstånd, från bland annat populister, för våra ansträngningar att få kammaren att säga klart och tydligt vilka förslag den måste lägga fram med avseende på kommissionens förslag för mervärdesskatt på tjänster inom postsektorn. Det är av den anledningen som vi återigen har lagt fram våra ändringsförslag till kommissionens förslag.
Att bara avslå detta förslag utan vidare, vilket är vad Robert Goebbels och övriga som talar för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har försökt göra i nästan ett år nu, är ett för primitivt tillvägagångssätt. Naturligtvis går det hem hos allmänheten när ni uttalar ert motstånd mot mervärdesskatt på frimärken, men vi är väl medvetna om att när olika posttjänster har liberaliserats, kommer det på lång sikt inte att finnas något sätt att komma undan behovet av att behandla leverantörer av posttjänster och privata tjänster lika, för att undvika en snedvriden konkurrens inom denna sektor. Så för oss verkar det vettigare att informera ministerrådet och även kommissionen om vad vi vill göra för att förhindra att priset på frimärken ökar.
Detta är vad våra ändringsförslag syftar till. Först och främst vill vi skjuta upp ikraftträdandet av detta direktiv till 2007, så att postoperatörerna får tillräckligt med tid att genomföra det utan svårighet. Dessutom vill vi låta de medlemsstater som tillämpar en superreducerad momssats – Luxemburg har gjort det sedan januari 2003, vår är tre procent – att tillämpa den även för posttjänsterna. Det är en konkret och positiv politik. Att bara säga ”nej” eller att inta en liknande populistisk hållning främjar varken posttjänsten eller dem som använder den. Jag hoppas därför att majoriteten i kammaren röstar för att godkänna det kloka förslag som jag, på min grupps vägnar, lägger fram ihop med föredraganden. 
Goebbels (PSE ).
   – Herr talman! Astrid Lulling förkroppsligar intelligensen hos en icke-populist. Hur som helst så har en total harmonisering av indirekt beskattning aldrig varit ett mål för Europeiska unionen. En inre marknad kan fungera utmärkt med skattekonkurrens, så länge det är en rättvis konkurrens. Beviset på det är den amerikanska inre marknaden, där unionens 50 stater fortfarande har en konsumtionsskatt genom lokala skatter på mellan noll och tio procentenheter.
Samordningen av momssatser och punktskattesatser som ägde rum med mitt blygsamma deltagande under Luxemburgs ordförandeskap 1991, fastställde standardsatserna, inklusive nollskattesats för vissa områden och full momssats, som ger medlemsstaterna en viss frihet att vidta åtgärder för en nationell skattepolitik. Kommissionen kämpar dock fortfarande för en skatteharmonisering. Var och en av gemenskapens regelverk försvaras envist. Så ligger det till i debatten som handlar om en eventuell minskning av momssatserna för vissa mycket arbetsintensiva tjänster. Vanligtvis, herr talman, brukar människor äta där de råkar bli hungriga. Väldigt få medborgare åker utomlands för att hitta en frisersalong med en bättre momssats. Ännu färre medborgare uppmanar till europeisk konkurrens när de har problem med röranläggningar.
Varför uppmärksammar inte kommissionen att medlemsstaterna till exempel vill främja sysselsättningen i vissa sektorer där momssatsen är för hög? Kommissionens förslag att avskaffa mervärdesskattundantaget som gäller för offentliga posttjänster, kommer från samma vaga önskan om standardisering. Postsektorn är fortfarande en tjänst som organiseras på nationell nivå med ett nationellt prissystem. Det kommer inte att finnas en inre postmarknad, eller en riktig snedvridning av konkurrensen mellan de olika postsystemen, förrän det exempelvis går att sätta ett italienskt eller svenskt frimärke på ett brev i Frankrike. Skälen till att postsystemen kämpar för införandet av en momssats är ändå krasst materialistiska. Även genom en minimal mervärdesskatt på standardposttjänster kan postoperatörer dra av den betalda mervärdesskatten på sina inköp. De som inte gynnas av detta är konsumenterna. De skulle mycket snabbt märka ökningar i postpriser.
Majoriteten av den socialdemokratiska gruppen kommer att rösta mot mervärdesskatt på posttjänster. Vi vill försvara konsumenterna. den harmonisering av mervärdesskatt på posttjänster som kommissionen eftersträvar är i själva verket bara ett försök att skapa de förutsättningar som behövs för en efterföljande privatisering av offentliga tjänster till förmån för vissa privata företag som redan är aktiva på området. Vi motsätter oss privatiseringen av denna samhällsomfattande tjänst, som även i Förenta staterna fungerar som en offentlig tjänst. 
Herzog (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag anser att mervärdesskattundantaget skall tas bort. Jag delar inte kommissionsledamotens åsikter om liberalisering, men jag är inte övertygad av Robert Goebbels argument. Jag anser att det redan finns en inre marknad för posttjänster, utom för privat bruk. Post till enskilda individer, till exempel, representerar endast tio procent av omsättningen hos den franska posttjänsten. Resten fastnar i konkurrens, och det finns olikheter i den konkurrensen. I motsats till vad Olle Schmidt sade, tror jag att de traditionella offentliga operatörerna särskilt drabbas av det olämpliga skattesystemet och av att inte kunna dra av mervärdesskatten från sina inköp. Orsakerna är inte bara finansiella. Det handlar om att kunna utvecklas. Jag vill också tillägga att det finns en skatt på löner som skall kompensera för det så kallade privilegiet med mervärdesskattundantaget.
Det vore paradoxalt att hävda att man vill försvara företag i allmänhetens tjänst samtidigt som man tillåter att dessa företag hämmas. Jag tror att den rätta lösningen under dessa omständigheter är att behålla ändringsförslagen av Olle Schmidt och Astrid Lulling, som är ytterligare ett steg till vänster, med obligatoriskt reducerade och superreducerade skattesatser på tjänster som är en del av den samhällsomfattande tjänsten. 
Blokland (EDD ).
   – Herr talman! Först och främst vill jag uttrycka min uppskattning för Olle Schmidts arbete. Att behöva lägga fram ett ändrat betänkande två gånger för att få tillräckligt med stöd är ingen dålig bedrift. Jag hoppas att ändringsförslagen av Olle Schmidt och Astrid Lulling stöds i plenarsammanträdet i morgon.
I Europeiska unionen kommer postmarknaden att avregleras senast i början av 2009. Ni kan tycka att det är bra eller dåligt, men nu när beslutet ligger framför oss är det viktigt att se till att det inte leder till kaos, så att allmänheten inte längre kan skicka eller ta emot post. Den lika behandlingen av offentliga och privata leverantörer av posttjänster när det gäller beräkningsunderlaget för mervärdesskatt och mervärdeskattesatsen är därför av stor betydelse. Med tanke på den fria postmarknaden måste dessutom förberedelser göras för lika möjligheter inom den inre marknaden. Därför kommer jag att stödja de ändringsförslag som har lagts fram av Olle Schmidt och Astrid Lulling. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Det statliga postverket i Irland, An Post, kämpar för närvarande för sin överlevnad. Till följd av liberaliseringen har det förlorat betydande delar av den lönsamma delen av marknaden, medan det fortsätter att bära bördan av de samhällsomfattande tjänsterna ut i de yttersta ändarna av Irland.
Det statliga postverket måste leverera ett brev, som kan komma från Förenade kungariket eller någon annanstans, oavsett kostnaderna och oavsett till vilken av landets regioner det är adresserat. På grund av krav på offentliga upphandlingar förlorar verket också betydande statliga kontrakt, som gjort det möjligt för verket att uppfylla sina allmännyttiga skyldigheter.
Att nu tvinga An Post att tillämpa mervärdesskatt på sina posttjänster skulle mycket väl kunna innebära dödsstöten för företaget. Det är ingen tvekan om att många av den fria marknadens entusiaster skulle gnida händerna av förtjusning inför den utsikten, eftersom de då kan plocka upp vad som återstår av lönsamma bitar av den irländska marknaden. Men vad händer då med de allmännyttiga förpliktelserna? Vem skall bära ut brev till en människa som lever ensam längst ut i nordvästra eller sydvästra Irland?
Den irländska regeringen har nyligen framhållit sitt motstånd mot denna åtgärd, efter att ha tigit still sedan ämnet först togs upp av kommissionen under 2000. Jag välkomnar denna senaste vändning och hoppas att man lyckas blockera åtgärden. Det måste finnas något sunt förnuft i vårt sätt att handskas med samhällsomfattande tjänster som posttjänsterna. 
Bolkestein,
   . – Kommissionen hoppas på parlamentets stöd för detta förslag och är beredd att ta hänsyn till ett antal väsentliga ändringar som parlamentsledamöterna föreslagit. Kommissionens ståndpunkt i fråga om ändringarna är följande: Kommissionen anser att varje undersökning av postsektorn, och särskilt de som genomförs enligt direktiv 97/67/EG, bör ta hänsyn till effekterna av mervärdesskatt inom denna sektor. Kommissionen åtar sig att ta hänsyn till andemeningen i ändringsförslag 5.
Med tanke på en eventuell kompromiss med parlamentet och med beaktande av ändringsförslag 4 och 11, kan kommissionen godta att ikraftträdandet av själva tillämpningen av direktivet skjuts upp till den 1 januari 2007, för att ge operatörerna tid att anpassa sina system.
Med tanke på en eventuell kompromiss med parlamentet, som understrukit behovet av att skydda konsumenterna från prishöjningar på standardpostförsändelser, och med beaktande av ändringsförslag 6, 9 och 10, kan kommissionen gå med på att utöka den föreslagna omfattningen av posttjänster som kan vara berättigade till en lägre skattesats, så att denna kategori omfattar standardposttjänster som gäller försändelser som väger upp till 10 kg.
Med beaktande av ändringsförslag 1 och 7, har händelser på senare tid än en gång visat att medlemsstaterna är mycket angelägna om att reduktionen av skattesatser skall vara frivillig, och kommissionen kan därför inte åta sig att ändra sitt förslag i detta avseende. Ändringarna visar dock tydligt att parlamentet anser att prisstabiliteten i fråga om posttjänster är mycket viktig, och det sänder sannerligen en politisk signal till medlemsstaterna om att de bör använda sig av de valmöjligheter som förlaget innehåller.
När det gäller ändringsförslag 3 och 8 anser kommissionen att reducerade skattesatser under 5 procent är tillfälliga åtgärder som inte bör tillämpas på nya kategorier av varor och tjänster.
I fråga om ändringsförslag 2, om att stödja en återbetalningsmekanism för välgörenhetsorganisationer, vill kommissionen upprepa sin ståndpunkt att ingenting i sjätte direktivet hindrar medlemsstaterna från att införa en sådan mekanism utanför mervärdesskattesystemet. Det vore dock inte lämpligt, och inte heller förenligt med subsidiaritetsprincipen, att ändra förslaget för att tala om för medlemsstaterna hur de skall använda sina skatteinkomster.
När det slutligen gäller ändringsförslag 13, anser kommissionen att de frågor som gäller samlarfrimärken inte skiljer sig från vad som gäller i dag. Enligt den nuvarande lagstiftningen är frimärken bara undantagna när de säljs till det nominella värdet. I alla andra fall skall de beskattas. Eftersom denna olika beskattning inte ställer till några problem i dag, bör den inte heller göra det när förslaget väl är godkänt. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0115/2004) av Godelieve Quisthoudt-Rowohl för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets beslut om ingående av ett avtal om vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan Europeiska gemenskapen och Staten Israel. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Jag är tacksam för detta tillfälle att med parlamentet få diskutera frågan om vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan Israel och Europeiska gemenskapen. Först och främst vill jag tacka föredraganden, Godelieve Quisthoudt-Rowohl, och ledamöterna i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi för deras arbete och outtröttliga intresse för frågor om vetenskap och forskning.
Syftet med detta avtal är att möjliggöra ett fortsatt samarbete med Israel inom området vetenskap och teknik. Detta förhållande har utvecklats fortlöpande sedan Israels deltagande i det fjärde ramprogrammet för forskning. Det skulle också betona vikten av detta samarbete inom ramen för utvecklingen av partnerskapet mellan EU och Medelhavsområdet, liksom genomförandet av det europeiska området för forskning. Det aktuella avtalet är en utvidgning av det som associerar Israel med verksamheten inom det femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling. Detta sistnämnda är baserat på den grundläggande principen om ömsesidighet, som tar hänsyn till de två parternas gemensamma intressen och omfattar alla de områden som föreslås i det sjätte ramprogrammet, med undantag för kärnforskning.
Det vetenskapliga samarbetet med Israel har redan resulterat i flera gemensamma projekt inom forskning och teknisk utveckling. Under det femte ramprogrammet inleddes 623 projekt av europeiska forskarlag tillsammans med israeliska forskarlag, vilka samordnade 149 av dessa projekt. De offentliga och privata partner som deltog i detta samarbete har understrukit värdet av samarbetet och nyttan av det. Detta betonades ytterligare vid utvärderingen av effekterna av avtalet om Israels associering med femte ramprogrammet.
Jag vill också framhålla värdet av denna typ av avtal i samband med utvecklingen av det regionala vetenskapliga samarbetet mellan EU och Medelhavsområdet. I projektet Hortimed associeras exempelvis Israel med grannländer som Egypten, de palestinska områdena, Cypern och Grekland i sökandet efter ekonomiska och hållbara lösningar för användningen av vatten i konstbevattnade odlingar, bland annat genom utnyttjandet av återanvänt och renat vatten.
En annan viktig del, som tidigare nämnts, är avtalets bidrag till genomförandet av det europeiska området för forskning och öppnandet av detta mot resten av världen. Mer allmänt bidrar det också till utvecklingen av ett samhälle baserat på kunskap.
I detta sammanhang är kommissionen villig att främja internationellt partnersamarbete i vetenskapliga och tekniska frågor med tredjeländer. Samarbetsavtalet med Israel passar naturligt in i denna strategi, särskilt när det gäller Mellanöstern. Avtalet bör också göra det möjligt för forskarna att fortsätta sina ansträngningar för regionalt samarbete med Israels grannländer, i allas intresse, och detta under de svåra omständigheter som för närvarande råder i Mellanöstern. Jag är därför övertygad om att parlamentet bör och kommer att ge sitt stöd till ingåendet av detta avtal. 
Quisthoudt-Rowohl (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Den 20 november 1995 slöts ett Medelhavsavtal mellan EG och Israel, varigenom Israel associerades med gemenskapen på områdena fri handel med varor och tjänster, etableringsrätt, kapitalrörelser samt ekonomiskt och kulturellt samarbete. Detta institutionaliserade en politisk dialog med Israel, vilken redan i hög grad ägde rum regelbundet. Med den autonoma palestinska myndigheten har EU särskilda förbindelser, och myndigheten är en partner i fredsprocessen för Mellanöstern. Därmed har jag nu nämnt två delar som är avgörande vid beaktandet av detta avtal.
Sedan 1975 samarbetar Israel och Europeiska unionen på området forskning och utveckling. År 1983 började man gemensamt finansiera forskningsprojekt, och Israel deltog fullt ut i det femte ramprogrammet, precis som kommissionsledamot Frits Bolkestein redan har sagt. Jag var föredragande för denna sammanslutning vid den tidpunkten.
Dessa avtal var och är ett erkännande av forskningens internationella karaktär vid nittonhundratalets slut och innebär också att en begränsning av forskningen till EU:s territorium många gånger skulle strida mot EU:s intresse. Det råder ett mycket innovativt forskningsklimat i Israel, som i förhållande till sin BNP fortfarande spenderar mer på forskning än vad EU gör och är världsledande när det gäller antalet vetenskapliga publikationer per capita. Jag tänker inte upprepa den statistik som redan har nämnts.
Båda sidor har främjats av samarbetet under det femte ramprogrammet. Israel får åtkomst till ett större nätverk av forskningsinstitut, medan EU kan utnyttja Israels innovativa potential. Hur framgångsrikt detta samarbete har varit märks bland annat genom det stora antal projekt som uppbär stöd. Vissa projekt har deltagare inte bara från Israel utan också från hela Medelhavsområdet. Vattenbehandlingen har redan nämnts. Det finns också berörda institut under den autonoma palestinska myndigheten som deltar framgångsrikt i vårt forskningsprogram. Låt mig ta tillfället i akt och upprepa för vissa här i kammaren att detta betänkande inte handlar om något forskningssamarbete inom området militär forskning eller under beskydd av Euroatom.
Liksom i de två tidigare avtalen föreskrivs att Israel skall delta i finansieringen av det sjätte ramprogrammet i förhållande till sin BNP. Israel deltar i programmet som en partner med samma rättigheter och skyldigheter som EU:s medlemsstater. Enda undantaget är att landet deltar i CREST-kommittén endast som observatör.
Ökningen av forskningsanslagen genom det israeliska deltagandet och det kunnande som de israeliska institutionerna tillför kan endast betraktas som positivt för deltagarna från EU, och därmed är vi i definitivt i en situation som alla parter vinner på.
För att genomföra avtalet upprättas en gemensam kommitté som ser till att israeliska tjänstemän deltar i förvaltningskommittéerna, och experter deltar som utvärderare och i programkommittéer.
Från forskningspolitisk synpunkt finns således inget som talar mot en förlängning av avtalet. För att detta yttrande inte skall missförstås, låt mig citera ett brev som jag fick från den israeliske ambassadören Oded Eran, som hade följande att säga: ”Som ni påpekade är hela situationen i Mellanöstern, och särskilt den mellan Israel och den palestinska myndigheten, långt ifrån idealisk för tillfället. Och hela fredsprocessen i Mellanöstern går igenom en kritisk prövning.”Därför sympatiserar jag med dem som har lagt fram ändringsförslagen, som är emot detta och som anser att vi bör lägga varje typ av samarbete med Israel på is tills fred råder i regionen, vilket det tyvärr inte gör. Jag måste dock säga att det är min fasta övertygelse att stängda dörrar förhindrar oss från ytterligare samarbete. Låt oss vara beredda på att ha ärliga diskussioner med alla sidor, för det är vår enda möjlighet att påverka fredsprocessen.
Det betyder att avtalet är mycket välkommet från forskningssynpunkt. Detta samarbete främjar inte bara forskare och forskningsinstitut i EU utan även företag, och beträffande den politiska situationen är jag övertygad om att det kan bidra till en avspänning, eftersom palestinska forskare och institut kan arbeta tillsammans med sina israeliska och europeiska kolleger, och de som arbetar tillsammans bekämpar inte varandra.
Låt mig avsluta genom att tacka alla dem, på var sida, som vi har haft diskussioner med – de som är för, de som är emot, de som kommer att främjas och de som ville ha förändringar – från vilka jag har haft ett stort stöd och med vilka jag, i alla händelser, har kunnat ha en mycket sansad och avspänd dialog. Jag tackar er alla och hoppas att mitt betänkande går igenom i morgon med stöd av en stor majoritet. 
McNally (PSE ).
   – Herr talman! Normalt är ett avtal om vetenskapligt och tekniskt samarbete okomplicerat, mycket välkommet och en anledning till optimism, särskilt om det följer på tidigare avtal under vilka ett gott vetenskapligt arbete har utförts. Tyvärr kan inte detta avtal vara okomplicerat. Ur vetenskaplig synpunkt är samarbetet med Israel utan tvekan användbart inom ramen för det sjätte ramprogrammet. Israel är ett starkt vetenskapsland, och som vi hörde har flera mycket användbara projekt som omfattar hela Medelhavsområdet genomförts, bland annat forskning om vattenbehandling, och fler skulle kunna genomföras i framtiden. Men vi talar nu inte om ett normalt land eller en normal del av världen. Israel är inte ett normalt land, eftersom flera av den nuvarande regeringens handlingar är helt oacceptabla: byggandet av en barriär, ockuperingen av territorier, kränkning av mänskliga rättigheter, förtryck. Trots en del vetenskapligt samarbete med palestinier, har jag hört klagomål gällande hinder för en del av detta arbete.
Vår grupp har mycket noga övervägt om vi skall rösta för detta avtal. Det finns två fullständigt giltiga, hållbara ståndpunkter. Man skulle kunna säga – och en del gör det – att undertecknandet eller ratificeringen av detta avtal skulle tolkas som ett klartecken för, en uppmuntran av och ett godkännande av den israeliska regeringens handlande. Detta är sannerligen inte avsikten. Tidigare har Europaparlamentet med stor framgång begärt att det vetenskapliga samarbetet skall frysas. En del ledamöter förespråkar att vi röstar emot detta avtal och vidtar ännu starkare åtgärder för att visa den israeliska regeringen vårt avståndstagande. Ett annat alternativ – och det är det jag rekommenderar – är ståndpunkten att vetenskap och forskning är något positivt, att resultatet av detta arbete kommer att gynna mänskligheten och att det ger tillfälle till dialog och öppnar för samarbete med palestinierna.
Andra synpunkter kan säkert – och kommer troligen att – framföras i den politiska dialogen. Det kan finnas anledning att agera på annat håll. Vi har haft långa diskussioner och kommit till den slutsatsen – i majoritet, men inte enhälligt – att det andra alternativet, att förlita oss på att den vetenskapliga dialogen, utan godkännande av den israeliska regeringens handlande, kommer att leda till framsteg. Vi har stora reservationer. Vi vill se ett palestinskt deltagande utan hinder och förbehåll. Vi vill naturligtvis inte ha någon kärnforskning, militär forskning eller forskning med dubbla användningsområden. Vi vill att situationen övervakas mycket noga. Vi vill se regelbundna rapporter från forskningskommittén för EU och Israel för att kunna kontrollera om denna förtroendegest i vetenskapens namn varit värd det eller har misstolkats av en regering vars handlande vi fördömer. 
Ahern, Nuala (Verts/ALE ).
   – Herr talman! År 2002 antog parlamentet en resolution om att avbryta det vetenskapliga och tekniska samarbetet med Israel på grund av den våldsamma och chockerande situationen i Mellanöstern på den tiden. Ingenting har förändrats sedan dess, eller åtminstone mycket lite. Nyligen kunde en delegation från parlamentet, som tittade på effekterna av det så kallade säkerhetsstängslet eller muren, rapportera om chockerande saker. Jag tror att godkännandet av detta avtal skulle vara en indikation om normalitet och samarbete, och som min kollega Eryl McNally sade är detta inte ett normalt land, det är inte en normal situation, och det bör inte godkännas. 
Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen har därför föreslagit ändringar och begärt att detta avtal skall skjutas upp på grund av den rådande situationen, i synnerhet eftersom det mest gynnar en av parterna – Israel – och fram till dess att mer framsteg har gjorts mot en realistisk lösning av konflikten i regionen.
Vi har också begärt att teknik med dubbla användningsområden som skulle kunna användas militärt skall uteslutas från avtalet. Det skulle vara oerhört märkligt om Europaparlamentet inte ger sitt stöd till denna sistnämnda begäran. Till min stora förvåning och besvikelse verkar det dock som om ledamöterna inte kommer att kunna rösta om den ändringen. Detta är ett politiskt beslut, inte ett tekniskt.
Europa har ett historiskt ansvar för problemen i denna region. Detta ansvar är vi långt ifrån att ta och behandla på rätt sätt. Jag vill be om ert stöd för de ändringar jag föreslagit. 
Menéndez del Valle (PSE ).
   – Herr talman! Efter en intensiv och kontroversiell debatt har den socialdemokratiska gruppen beslutat att stödja det betänkande som vi behandlar.
Min grupp har beslutat att skilja mellan den vetenskapliga och tekniska karaktären på betänkandet och den politiska karaktären på konflikten när vi fördömer Sharon-regeringens attityd, som – med sin politik av urskillningslöst dödande, med byggandet av en barriär som stjäl ännu mer palestinskt territorium och dess misslyckande att evakuera bosättningar – blockerar kvartettens färdplan och gör det ännu svårare att bilda en självständig palestinsk stat. Dessutom anser vår grupp, när det gäller frågan om vetenskapligt och tekniskt samarbete, att vi särskilt bör beakta samhället som kanske främjas av det samarbetet.
Nu talar jag på mina egna vägnar, och jag vill säga följande: i motiveringen tillstår föredraganden att förlängningen av avtalet emellertid sker, jag citerar, ”under en politiskt svår tid när fredsprocessen i Mellanöstern har stagnerat”. Jag vill säga att stagnerat är en underdrift. Den är i sådan allvarlig fara att endast beslutsamma åtgärder från kvartettens sida, som hittills inte har vidtagit några, kan rädda den. Föredraganden säger också att samarbetet kan, citat, ”bidra till en avspänning, eftersom det även ger palestinska forskare och institutioner möjlighet att samverka med israeliska och europeiska forskare”. Ärligt talat tvivlar jag på att så är fallet.
Vi har att göra med en situation av militär ockupation som går mycket längre än att inte bidra till ”avspänning”. Dessutom tror jag att palestinska forskare och forskningsinstitutioner kommer att få det mycket svårt att stimuleras när de är omgivna av en barriär som förnekar dem fri rörlighet och som stänger in dem i getton och endast till namnet självstyrande områden, vilket drar skam över mänskligheten. 
Mann, Erika (PSE ).
   – Herr talman! Jag tycker att både Godelieve Quisthoudt-Rowohl och min kollega Eryl Margaret McNally har gjort ett mycket bra arbete med att förklara sina olika ståndpunkter.
Varje gång det uppstår en situation med en problematisk politisk konflikt – och det säger sig självt att Israel är en sådan – får kammaren svårt att fatta beslut. Jag anser dock att det är klokt att redogöra för vad som är involverat, vad vi vill uppnå, och vilka signaler som kammaren sänder ut genom att stödja den hållning som kommissionen och rådet intar.
Detta har att göra med fortsättningen på det samarbete och den dialog som redan pågår i vetenskapliga och tekniska kretsar, och som främjar båda sidor. I motsats till vad som har sagts av vissa ledamöter handlar detta inte bara om möjliga fördelar för Israel. Även vi kan tjäna på det. Detta främjar inte bara vetenskapsmän, universitetsinstitutioner och forskningsinstitut, själva mänskligheten främjas av samarbete och utbyte mellan vetenskapsmän, där även politiker har en roll att spela, och, som en ledamot påpekade, samhället som helhet tjänar på detta. Vi investerar i en framtid där Europa –hoppas vi åtminstone – kommer att kunna dra sitt strå till stacken för att lösa en situation som är extremt svår i politiskt och mänskligt avseende.
Så jag är både stolt och glad att Eryl Margaret McNally, som min gruppsamordnare, alltid har betonat i gruppens diskussioner att vi stöder detta betänkande. Endast på en liten punkt vill jag påpeka för ledamöterna i Gruppen De gröna, som har svårigheter med aspekten ”dubbla användningsområden”, att Europeiska unionen inte stöder någon militär forskning, och inte heller omfattas vårt forskningsprogram av det, så allt eventuellt samarbete på det området är automatiskt uteslutet. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Inga frågor har framförts till kommissionen, och jag har inget att tillägga till debatten. På min kollega Philippe Busquins vägnar vill jag bara tacka föredraganden och övriga parlamentsledamöter som deltagit i denna debatt. Jag har fått intrycket att majoriteten av parlamentet kommer att stödja förslaget, vilket jag – även det på Philippe Busquins vägnar – vill tacka för. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Boumediene-Thiery (Verts/ALE ),
   – Jag är upprörd över föredragandens slutsatser att dessa vetenskapliga utbyten inte kan påverkas av politiska hänsynstaganden!
Det här förnekar den politiska dimensionen av mänskliga rättigheter under artikel 2 i Medelhavsavtalet mellan EG och Israel, och det motsäger Barcelonaprocessen som är baserad på respekten för grundläggande rättigheter.
Israel kränker systematiskt mänskliga rättigheter i områden som ockuperats genom kolonisation och ockupation och bryter mot demokratiska principer för tusentals palestinier, israeliska medborgare och offer för diskriminering. Israel bryter mot Genèvekonventionen, internationell rätt, Förenta nationernas stadga och Wienkonventionen genom att inte respektera konkurrensklausulerna i dess associeringsavtal.
Detta är verkligen en mänsklig, ekologisk och politisk katastrof. Det är en annektering som undergräver bildandet av en palestinsk stat, som förpassar palestinierna till getton och krossar alla förhoppningar om fred.
EU kan inte ha förbindelser inom handel eller vetenskap med ett tredjeland utan att beakta det missbruk av internationell rätt som landet gör sig skyldigt till. Mot bakgrund av att EU reagerade när det gällde f.d. Jugoslavien och Afrika, genom att vägra att medverka till eller att inta en självbelåten hållning inför kränkningarna av humanitär rätt, varför skall EU hålla tyst i fallet Israel? 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0124/2004) av Imelda Mary Read för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om driftskompatibla alleuropeiska e-förvaltningstjänster för offentliga förvaltningar, företag och medborgare (IDABC). 
Read (PSE ),
   . – Herr talman! Jag är mycket glad över att få lägga fram detta betänkande om IDABC från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Jag har varit föredragande för detta flera gånger tidigare och haft nöjet att se IDABC-programmet växa fram. 
Vi har sett det gränsöverskridande samarbetet mellan offentliga förvaltningar förbättras och effektiviseras, och det som nu föreslås är att detta utökas till företag och medborgare. I den journal som kommissionen publicerar om IDABC nämns ofta IDABC-sättet, och det är viktigt att understryka att IDABC-sättet handlar om e-metodik, dvs. inte bara om projekten, utan även om att se på hur projekten utvecklas. IDABC är ett medel för att uppnå ett mål, ett medel för att skapa interaktiva förvaltningstjänster på alleuropeisk nivå, och det är helt logiskt att man nu vill utvidga detta till företag och medborgare.
Jag har bara lagt fram tre ändringsförslag efter diskussioner med kommissionen. Det är tekniska ändringar, som syftar till att göra texten rättsligt klarare. Jag skall ägna några minuter åt att tala om varför detta är så viktigt. Det handlar om att ge värde i form av kvalitetstjänster. Det handlar om att uppmuntra medborgarna att vara mer informerade när de formulerar beröm och kritik av dessa tjänster. Det handlar om stordriftsfördelar och om att dela gemensamma tjänster. Det är sant att IDABC har drivit på moderniseringen av offentliga tjänster och att detta bidragit, och kommer att fortsätta att bidra, till e-förvaltningstjänster i kandidatländerna.
En annan viktig sak är att ett av IDABC:s resultat är att det kan ge medborgarna praktiska och mycket gedigna exempel på hur Europeiska unionen, dvs. kommissionen, parlamentet och rådet, har arbetat tillsammans för att ge medborgarvänliga EU-fördelar till medlemsstaterna.
Jag anförtror er detta betänkande. Jag vill särskilt tacka mina kolleger vid kommissionen som fortsätter att arbeta så hårt och effektivt med detta. Jag vill också tacka rådsordförandeskapet, som visserligen tog tid på sig, men som gjorde detta för att kunna lägga fram konstruktiva och framåtsträvande ändringsförslag som grundats på de egna erfarenheterna av genomförandet av IDABC på medlemsstatsnivå. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Kommissionen vill tacka föredraganden Imelda Mary Read för hennes starka stöd, hennes öppenhet och hennes samarbete. Min kollega Erkki Liikanen har bett mig framföra ett särskilt tack till Imelda Mary Read för hennes utmärkta samarbete och hälsa att det varit ett nöje att samarbeta med henne under dessa år.
Kommissionen vill också tacka utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi och hela Europaparlamentet för det stöd och den flexibilitet, som nästan såg till att vi fick en avslutning redan vid första behandlingen. Kommissionen är mycket nöjd med att både Europaparlamentet och rådet sett så positivt på programmet IDABC.
Den 18 november 2003 gav Europaparlamentet detta program sitt fulla stöd vid första behandlingen, då det lämnade ett yttrande med fem ändringsförslag. Kommissionen ändrade sitt ursprungliga förslag enligt detta, och rådet antog i sin gemensamma ståndpunkt nästan ordagrant de ändringar som parlamentet föreslagit.
Liksom rådet stöder kommissionen till fullo de tre ändringar som föredraganden och industriutskottet föreslagit vid andra behandlingen, och vi hoppas på ett positivt resultat vid omröstningen i parlamentet i morgon. Det skulle göra det möjligt för rådet att snabbt anta ståndpunkten. Det skulle också göra det möjligt för kommissionen att under 2004 noggrant förbereda övergången från det nuvarande IDA-programmet till det nya IDABC-programmet.
Det nya programmet kommer att låta kommissionen fortsätta att ge sitt stöd till genomförandet av gemenskapslagstiftningen, vilket kräver att medlemsstaterna och gemenskapen utbyter information, genom att tillhandahålla finansiella resurser och infrastrukturtjänster samtidigt som man säkerställer driftskompatibiliteten. Det kommer också att göra det möjligt för kommissionen att ytterligare utvidga bestämmelsen om alleuropeiska e-förvaltningstjänster till att omfatta företag och medborgare och att samordna tillhandahållandet av dessa tjänster i samarbete med medlemsstaterna.
Sammanfattningsvis kan kommissionen godta ändringsförslag 1–3. 
Talmannen.
   – På parlamentets vägnar vill jag ta till protokollet vårt tack till Imelda Mary Read för allt det arbete hon lagt ned på denna och liknande frågor under de senaste 15 åren.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(1) 

