
Talmannen
Kära kolleger! En del kolleger hörde inte att jag i går beklagade de hemska översvämningar som har drabbat departementen i sydvästra Frankrike. Faktum är att jag gjorde det; jag talade om hur den tragedin berörde oss, och jag vill dessutom tillägga att vi självklart kommer att be kommissionen att vidta lämpliga åtgärder, både för att hjälpa katastrofens offer och för att komplettera den berörda regeringens insatser. Jag tog för övrigt också upp den förfärliga jordbävningen i Turkiet. Jag ville därför upprepa detta för er.

Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?
Barón Crespo vill göra ett inlägg.

Barón Crespo
Jag hälsade Solana välkommen.

Talmannen
Ja, absolut, vi skall välkomna honom alldeles strax.
(Applåder) Ni ser, herr Solana, vilket välkomnande!
Finns det några synpunkter om protokollet?

Nogueira Román
Fru talman! Vid omröstningen om ändringsförslag 7 till Smetbetänkandet står det av misstag att jag röstat emot förslaget. Detta måste ändras, min röst är positiv.

Talmannen
Mycket bra, herr Nogueira Román, vi skall rätta till det.

Korakas
Vi tre parlamentsledamöter från Greklands kommunistiska parti framför en skarp protest mot att Solana är här. I egenskap av Natos generalsekreterare är han en av dem som bär det främsta ansvaret för det brott som begåtts mot Jugoslavien. Eftersom han utnämnts till "herr GUSP", markerar vi vårt missnöje genom att lämna kammaren.

Talmannen
Herr Korakas, ert inlägg hade inget att göra med protokollet.
(Protokollet justerades)

Dupuis
Fru talman! Jag tar ordet, självklart för att välkomna Solana, men också för att fråga när tidsfristen för ingivande av ändringsförslag skall fastställas, angående betänkandet om OLAF på dagens föredragningslista. Som grupplösa har vi särskilda svårigheter att samla in underskrifter, som ni vet. Vi skulle alltså vilja veta när tidsfristen för ingivande av ändringsförslag till Napolitanobetänkandet går ut.

Talmannen
Just nu väntar vi på att bli försäkrade om att betänkandet verkligen finns i alla språkversioner. När vi är förvissade om det, och därmed kan debattera betänkandet, kommer tidsfristen för ingivande av ändringsförslag att fastställas.

Dupuis
En tidsfrist på 24 timmar, i enlighet med arbetsordningen?

Talmannen
Ja, givetvis.

Uttalande av Solana
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är Solanas uttalande om utvecklingen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Det gläder oss mycket, herr Solana, att få välkomna er för första gången i denna församling.
(Applåder)
Vi är ytterst angelägna om att upprätta ett mycket nära samarbete med er, och det är med största nöje jag genast ger er ordet.

Solana
Fru talman, ärade kolleger! Det är en stor ära och det är med stor glädje jag i egenskap av rådets generalsekreterare och den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken framträder här under parlamentets plenarmöte. Det är inte första gången jag talar till er - det har jag gjort ett flertal gånger, dock med andra arbetsuppgifter - men det är första gången jag gör det i min nya tjänst. Nyligen fick jag tillfälle att tala till parlamentets utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik för att ta upp några viktiga frågor.
Ärade kolleger, fru talman! Jag förstår att mitt nya uppdrag tvivelsutan kommer att beröra viktiga och intressanta frågor, inte bara för ett fåtal utskott utan för parlamentet i dess helhet. Därför är det särskilt viktigt att jag i dag kan tala till er här i kammaren. Jag känner mig beslutsam och jag lovar att jag skall arbeta nära er och hålla er informerade om alla politiska frågor som kan vara av intresse för er. Fru talman, därför vill jag än en gång tala om att min avsikt är att infinna mig här i plenum så ofta som det behövs.
Ärade kolleger, mitt mandat som den höge representanten går i huvudsak ut på att samarbeta med medlemsstaterna och ordförandeskapet samt bistå dem i utvecklingen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Detta kommer att vara min huvudsakliga uppgift. Jag skall försöka och klara av - hoppas jag - att etablera ett mycket nära samarbete med kommissionen, med ordförande Prodi och med Chris Patten, som också är med oss i dag. Vi tre har lovat att arbeta tillsammans på ett så effektivt sätt som möjligt. Jag räknar med medlemsstaternas stöd, och jag är säker på att jag också kan räkna med ert stöd.
Ärade kolleger, medborgarna förväntar sig att vi effektivt och skyndsamt tar itu med eventuella kriser och med rätta hoppas de att vi tar deras oro på allvar. Er roll är viktig när det gäller att återspegla dessa synpunkter och bidra till en utveckling av en mera effektiv och sammanhängande utrikes- och säkerhetspolitik som står i samklang med medborgarnas oro, och som återspeglar de värden och principer som har format vår europeiska identitet.
Fru talman, i dag vill jag i huvudsak koncentrera mig på två frågor. För det första vill jag informera parlamentet om några av de viktigare frågor som jag har ägnat mig åt sedan jag påtog mig mitt nya uppdrag för snart en månad sedan. För det andra vill jag tala om för er vad jag i första hand prioriterar: utformningen av en säkerhets- och försvarspolitik. I all korthet tänkte jag utvärdera de framsteg som gjorts de här dagarna samt gå igenom de framtidsperspektiv som vi har att vänta.
En av mina första uppgifter efter att ha tillträtt min tjänst var att närvara vid toppmötet i Ryssland den 22 oktober. Jag har redan informerat utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om de viktigaste frågorna som där behandlades, särskilt Tjetjenien, som jag är övertygad om är en stor källa till oro för de flesta av mina ärade kolleger.
Som ni vet fördömde rådet i måndags, för två dagar sedan, det överdrivna och urskillningslösa bruket av våld mot Tjetjenien, vilket har förorsakat stort lidande för den civila befolkningen och tvingat hundratusentals människor att fly till andra delar av landet. Å rådets vägnar har man uppmanat den ryska regeringen att respektera de förpliktelser som åligger dem enligt de internationella mänskliga rättigheterna och att undvika civila offer och hålla gränsen mellan Tjetjenien och Ingusjien öppen. Vi måste fortsätta att utöva största möjliga påtryckningar på de ryska myndigheterna. De måste försöka nå en lösning genom förhandling, de måste genom dialog sluta avtal, eftersom det helt klart inte finns en militär lösning på krisen i Tjetjenien. Den lösning som finns är av politisk natur.
All denna oro - som jag är säker på att ni alla delar - har jag vidarebefordrat till premiärminister Putin vid de två eller tre tillfällen som jag har kunnat tala med honom och utrikesminister Ivanov, sista gången var i söndagskväll.
Fru talman, ett annat område som jag anser vara av särskilt stor vikt är sydöstra Europa. Den 28 och 29 oktober åkte jag tillsammans med kommissionär Chris Patten till Kosovo. Där fick vi tillfälle att möta de politiska ledarna från bägge sidor liksom representanter för Förenta nationerna för Kosovo samt den internationella säkerhetsstyrkan för Kosovo, KFOR. Vi framhöll unionens åtagande vid en återuppbyggnad av Kosovo och bildandet av ett demokratiskt och plurietniskt Kosovo. Vi bad enträget de lokala politiska ledarna att stödja den processen genom ett bestämt ledarskap och vi framhöll vikten av att alla moderata ledare tydligt och klart visar och påtar sig sitt ansvar så att försoningsprocessen blir framgångsrik.
Som ni vet gavs jag i går av rådet i uppdrag att på medlemsstaternas vägnar utvärdera situationen i den serbiska demokratiska oppositionen, och från och med i morgon skall jag aktivt börja arbeta med detta och passa på att träffa alla som behövs under Organisationens för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE) toppmöte i Istanbul.
Givetvis skall jag när det gäller Balkan särskilt uppmärksamma de punkter som berör stabilitetspakten. Vi arbetar tillsammans med ordförande Prodi, kommissionär Patten och Bodo Hombach för att förbättra följdriktigheten och effektiviteten i vårt agerande i regionen. Vi kommer under kommande sammanträden att få tillfälle att kommentera de här punkterna mera ingående.
Fru talman, jag vill också nämna en annan av unionens prioriteringar, fredsprocessen i Mellanöstern. I början av november deltog jag i en minneshögtid i Oslo som hölls till minne av den mördade premiärminister Rabin. Där fick jag tillfälle att samtala med premiärminister Barak och president Arafat. I dag finns ett klart och tydligt åtagande från båda sidor om att seriöst förhandla med sikte på en global överenskommelse som skall undertecknas i februari, en inte alltför lång tidsfrist. Jag klargjorde att unionen är beredd, vilket är självklart, att erbjuda det stöd och den teknik som behövs för att nå detta mål. Jag har i alla fall bett unionens speciellt utsända Miguel Angel Moratinos att hålla den nära kontakten med förhandlingsgruppen vid liv samt hålla oss informerade om de framsteg som görs vid samtalen. I morgon skall jag på nytt träffa premiärminister Barak inom ramen för OSSE-toppmötet.
Fru talman, sedan jag åtog mig uppdraget har jag också tillsammans med rådets ordförandeskap och kommissionär Patten deltagit i ett flertal möten med trojkan. Vi kunde utvärdera situationen med de bilaterala samtalen, och man kom överens om att fortsätta med förhandlingarna om ett associeringsavtal.
När det gäller de mänskliga rättigheterna har vår begäran resulterat i ett svar som jag skulle våga kalla uppmuntrande där man bekräftar att inbjudningar gått ut till icke-statliga organisationer inom området för mänskliga rättigheter så att de skall kunna besöka Algeriet. En uppmaning gjordes också om att utnyttja den nuvarande situationen och förbättra relationerna mellan Maghreb-länderna.
Som mina ärade kolleger vet så innehar Algeriet just nu en viktig ställning. Man innehar ordförandeskapet i den afrikanska Enhetsorganisationen. Följaktligen kommer landet också att spela en viktig roll i förberedelserna inför toppmötet mellan Europeiska unionen och Afrika i Egypten i april nästa år. Enligt min mening är det här mötet mycket viktigt, det är nämligen ett värdefullt tillfälle att stärka banden mellan Europa och Afrika. Afrika är i dagens läge en förmodad bortglömd kontinent och Europa kan inte ta avstånd från det.
Fru talman, avslutningsvis vill jag i all korthet säga att mina möten de här sista fyra veckorna har varit mycket givande: Med Colombias president, som också mottogs här i kammaren under ett plenarmöte, med Litauens president, med Cyperns utrikesminister för att försöka se hur de möten som skall inledas den 3 december i New York kan stimuleras. I eftermiddag reser jag vidare till Istanbul för att närvara vid det toppmöte som anordnas av Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa.
Jag har tidigare nämnt Tjetjenien som dessvärre kan komma att spela huvudrollen vid morgondagens toppmöte. Jag kan säga att vi fortsätter att pressa de ryska myndigheterna så att de minskar intensiteten i konflikten och bemödar sig att nå en fredlig lösning. Vi kommer att göra allt som står i vår makt för att få dem att till fullo respektera de åtaganden som åligger dem enligt såväl OSSE-fördraget som fördraget om begränsning av konventionella vapen i Europa, ett fördrag som förmodligen kommer att godkännas under mötet i Istanbul.
Om stadgan för europeisk säkerhet antas under de närmaste dagarna så kommer detta utan tvekan att förstärka inflytandet hos Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa, och det kommer tvivelsutan att utgöra ett värdefullt komplement till unionens säkerhetspolitik.
Fru talman, det finns många fler frågor som jag skulle vilja ta upp med mina ärade kolleger, men på den korta tid som återstår vill jag att ni tillåter mig att ta upp säkerhets- och försvarsfrågan.
Fru talman, ärade kolleger, jag vågar påstå att det möte som rådet (allmänna frågor) höll i måndags är historiskt. För första gången sammanträdde rådet (allmänna frågor) tillsammans med unionens försvarsministrar och debatterade utformningen av den europeiska politiken när det gäller säkerhet och försvar, en enligt min mening viktig debatt. Avsikten var att förbereda de slutsatser som måste antas vid Europeiska rådets möte i Helsingfors under det finländska ordförandeskapet.
Ärade kolleger, det är sedan länge uppenbart att om Europa vill spela den roll vi borde spela på världsscenen måste vi ha såväl en europeisk säkerhets- och försvarspolitik som en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Först och främst Bosnienkrisen och sedan Kosovokrisen har visat att vi behöver något mer än rena avsiktsförklaringar. Vi måste kunna agera. Utan tvekan innebär detta att ha militär kapacitet. En av de viktigaste uppgifterna för toppmötet i Helsingfors är enligt min mening att fastställa hur denna kapacitet skall se ut, hur man skall erhålla den och hur unionen skall besluta om hur den skall användas.
Ärade kolleger, man har nått långt i det förberedande arbetet, i Berlin, i Saint Malo, i Washington och i Köln. Etapper som utan tvekan är viktiga milstolpar. Köln var inte ett mål utan en utgångspunkt, och jag är säker på att Helsingfors är en ny mycket viktig etapp i den här processen.
Vi har progressivt närmat oss ett enligt mig enastående mål. Debatten om ett europeiskt försvar har med tiden blivit mindre abstrakt och mera specifikt, mera konkret. Mycket snart måste vi ta ett avgörande steg framåt och förverkliga våra åtaganden.
I måndags, i rådet (allmänna frågor) framkom att det finns en politiska vilja att i Helsingfors besluta om hur Europas kollektiva militära kapacitet för Petersberguppdragen skall se ut. Att döma av debatten drar jag den slutsatsen att Europeiska rådet fastställer ett koncist mål, ett klart och konkret mål. Med största sannolikhet är det fråga om en utmaning som kommer att tvinga medlemsstaterna att uppmärksamt beakta prioriteringarna och kanske fatta en del svåra beslut, eller åtminstone inte lätta när det gäller utanordning av medel. Förmodligen kommer man att behöva ta upp frågor om prioritering, gemensamma medel och uppgifternas multinationella fördelning.
Fru talman, ärade kolleger, jag tror att måndagens debatt också avslöjade att ministrarna gärna ser att unionen förses med lämpliga medel för en utvärdering av kriserna samt lämpliga och klara förfaranden för beslutsfattande när man måste agera. Detta är enligt min mening grundläggande.
Ärade kolleger, vi måste dessutom beakta det bidrag vi får och det intresse som visas av de associerade länder som inte är medlemmar i unionen. För oss innebär detta överenskommelser som ger dem rätt att uttala sin ståndpunkt när vi utvärderar en krissituation, samt lämpliga mekanismer som ger dem rätt att till fullo vara delaktiga i operativa beslut om vi inbjuder dem till detta.
Ärade kolleger, fru talman, för att bevara vår trovärdighet måste vi också fullgöra våra åtaganden, vilket jag vill poängtera. För det första trovärdighet när det gäller den allmänna opinionen. Vi kommer aldrig att bli trovärdiga om vi bara ägnar oss åt att förbättra de institutionella och byråkratiska mekanismerna. Om vi vill att våra medborgare och den allmänna opinionen skall stödja en europeisk säkerhetspolitik, så måste de känna sig övertygade om vår vilja och förmåga att förse oss med lämpliga medel.
För det andra, ärade kolleger, trovärdighet inför våra transatlantiska kompanjoner och bundsförvanter i Nato som inte är medlemmar i unionen. Om vi vill att de skall ta oss på allvar måste vi visa det. Det betyder att vi måste förstärka vår militära kapacitet. Är vi seriösa och gör detta kommer våra bundsförvanter att vara mer benägna att ge oss medel.
Ärade kolleger, för det tredje trovärdighet på det internationella planet. Vi måste kunna visa att vi har förmåga att hantera kriser där vår egen överlevnad kanske inte står på spel, men där något annat som är lika viktigt står på spel, det vill säga vår moral, vår moral som européer.
Jag tror att vi på ett mycket effektivare sätt kan försvara våra värderingar, vår livsstil, våra friheter och vårt välstånd om våra länder går samman i stället för att hålla sig var och en på sitt håll.
Till sist, ärade kolleger, trovärdighet inför oss själva. Vi kommer aldrig att framgångsrikt nå det målet om vi inte själva på ett klart, energiskt och beslutsamt sätt förbinder oss att göra det.
Ärade kolleger, jag vill dock poängtera att säkerheten inte tar slut med de militära aspekterna. Det är uppenbart. Europeiska rådet i Köln gav rådet i uppdrag att undersöka alla säkerhetsaspekter för att kunna förstärka och samordna alla icke-militära instrument för hanteringen av krissituationer. Det finländska ordförandeskapet har med anledning av detta gjort ett utomordentligt bra arbete som kommer att återspeglas i en rapport till Europeiska rådet i Helsingfors om icke-militära instrument för krishantering. Jag menar att det är viktigt att fortsätta med det här arbetet. Vi måste skapa mekanismer som täcker hela skalan, hela spektrat av instrument för krishantering, från de strikt humanitära och civila till den andra ytterligheten som mera berör de militära aspekterna.
Ärade kolleger, i mitten av detta spektrum, denna skala, måste vi göra en kraftansträngning för att förstärka de instrument som skyddar medborgarna och laglydnaden, det vill säga de polisiära instrumenten, något som visat sig vara absolut nödvändigt i de sista kriserna. Kom ihåg att såväl i Bosnien som nu i Kosovo är frågan om den internationella polisstyrkan av största betydelse men ännu ett olöst problem. Och jag vet att det är en fråga som är särskilt påtaglig för det här parlamentet.
Ärade kolleger, jag börjar närma mig slutet. Vidtar vi de här åtgärderna och löser vi på ett lämpligt sätt de här problemen så är jag övertygad om att vårt bidrag till Europas utveckling, vår kontinents utveckling, blir stort. Vi kan tvivelsutan befästa vår säkerhet och säkerställa ett bättre samarbete från våra kompanjoner och bundsförvanter.
Fru talman, jag vill avsluta mitt anförande med att än en gång säga att min djupaste avsikt är att på alla områden bedriva ett nära samarbete med parlamentet. Mina huvudsakliga uppgifter och prioriteringar är sedan jag påbörjade mitt arbete att bidra till en utveckling av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, så att den blir mera effektiv, följdriktig och aktiv. Bara på det här sättet kan vi försvara våra värderingar och våra gemensamma intressen. Detta kan vi emellertid bara uppnå medelst ett nära samarbete institutionerna emellan. Parlamentets stöd är fundamentalt. Fru talman, jag hoppas att min närvaro här i dag bara är en början på en effektiv och konstruktiv dialog som kommer att resultera i att medborgarna alltmer gynnas, såväl unionens som den övriga världens. Fru talman, ärade kolleger, tack så mycket för er uppmärksamhet.
(Applåder)

Talmannen
Jag tackar er, herr Solana, hög representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Och jag vill än en gång tacka er för att ni kom hit i er nya befattning - eftersom ni redan har varit här tidigare - såväl som för ert anförande och för att ni uttryckte och visade en vilja till ett mycket nära samarbete med parlamentet.

Patten
. (EN) Jag är väldigt glad över att för första gången delta i en debatt i Europaparlamentet med den höge representanten. Vi bör alla vara väldigt tacksamma över att han är mannen som har fått huvudansvaret för att utveckla en effektivare och mer konsekvent europeisk säkerhets- och försvarspolitik.
Han har, som kammaren känner till, ett mycket gott och fullt välförtjänt internationellt rykte som försvarare av de värden som har stått för det bästa i Europas historia under detta århundrade och vars frånvaro även har representerat det sämsta i vår historia.
Den höge representanten och jag har tillbringat en stor del av de första veckorna i våra respektive arbeten med att tillsammans begrunda de jordsliga problemen 30 000 fot nedanför våra flygplansstolar - så mycket resande! Det påminner mig om att Lord Grey, Storbritanniens utrikesminister under tio år i början av seklet, bara reste utomlands en gång. Om mina historiekunskaper inte sviker mig, följdes den resan kort efteråt av första världskrigets utbrott. Jag förmodar att Lord Grey ansågs vara berest. Kanske är vi, med alla de resor vi gör i dessa dagar, bättre informerade än vad han var, kanske är vid det inte.
Jag vill inte upprepa alla de punkter som den höge representanten så förtjänstfullt har redogjort för, men eftersom ni har bjudit in mig att delta i denna debatt, vilket jag uppskattar mycket, skulle jag vilja säga några ord om kommissionens syn på skapandet av en europeisk säkerhets- och försvarspolitik.
Säkerhet och försvar, som är kärnan i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, är också oundvikligen och med rätta av mycket stort intresse för medlemsstaterna. Som mycket klart framgick vid det historiska mötet - det är den höge representantens adjektiv, och det är det korrekta - i början av denna vecka i rådet (allmänna frågor), där försvarsministrarna deltog, tror medlemsstaterna att ett ökat samarbete på säkerhets- och försvarsområdet i Europeiska unionen kommer att medföra två stora vinster. För det första kommer det att göra det möjligt för alla att bättre utnyttja sina resurser, och för det andra kommer det att innebära att alla blir starkare, just tack vare att medlemsstaterna samarbetar närmare.
Dessa vinster behövs mer än någonsin tidigare på säkerhetsområdet, eftersom man förväntar sig mer av Europa i dag. Världen förväntar sig mer av oss på grund av våra ekonomiska framgångar, men även på grund av våra framgångar med att bygga fredliga och stabila demokratier. Våra egna medborgare förväntar sig, enligt min mening, mer av oss, och de tänker inte bara på Europa i form av balansräkningar och BNI-siffror. Hur skulle de kunna göra det, med tanke på de senaste årens omvälvande politiska händelser - omvälvande händelser som har ägt rum efter det att en amerikansk statsvetare talade om för oss att historien hade kommit till sitt slut.
Europeiska unionen måste upp på händelsernas plan. Så enkelt är det, och så svårt är det. Amsterdamfördraget och Kölnslutsatserna utgör en väldig utmaning. Men vi i kommissionen vill göra vårt för att hjälpa till att klara av den. Självklart har vi ingen militär roll. Åsynen i måndags kväll av så många militäruniformer vid rådets (allmänna frågor) möte var ett tecken på en intressant kulturell utveckling. Men vad vi i kommissionen har är de medel och den erfarenhet som behövs för att ge ett betydelsefullt bidrag till säkerhetens icke-militära dimension. I de så kallade Petersberguppdragen föreslås ett omfattande paket av krishanteringsåtgärder, i vilka gemenskapsinstrument kan växelverka med traditionell diplomati och, om det är nödvändigt, med användandet av militära medel.
Här kommer vi till en central punkt. Den militära dimensionen är ibland nödvändig och avgörande. Men den icke-militära dimensionen kan även den vara central. När allt kommer omkring så har konflikternas natur ändrats radikalt under detta blodiga sekel. 85 procent av offren i första världskriget var soldater. Bara 15 procent var civila. Förhållandet i dagens konflikter är nästan det omvända. Och likaså har, i och med våra samhällens ökande förfining och ökande ömsesidiga beroende, de ekonomiska åtgärderna, det fria informationsflödet med mera fått ännu större betydelse vid konflikter och vid förebyggande av konflikter. Europeiska unionen måste följaktligen betrakta åtgärder på hela den skala av instrument som står till dess förfogande, såväl militära som icke-militära.
Om ni vill veta exakt vad vi kan bidra med som gemenskap, se då på mångfalden av våra verksamheter på Balkan. Vi deltar på påtagliga områden som humanitär hjälp, återanpassning och återuppbyggnad. Men i de åtgärder som vi kan vidta i avsikt att förhindra konflikter och mänskligt lidande inbegrips även många andra saker, som upprätthållande av lag och ordning, institutionsbyggnad och handelspolitik. Det är detta slags saker som vi stöder i Kosovo, som vi vid givarkonferensen i Bryssel i dag kommer att förbinda oss att ge ytterligare ett gemenskapsbidrag på 500 miljoner euro.
Vad jag alltså vill klargöra är att ni inte behöver tänja eller anstränga er fantasi, och ännu mindre tänja eller anstränga fördragen, som styr våra aktiviteter, för att se de absolut tydliga roller som kommissionen och parlamentet kan spela. Det är inte bara i Sydosteuropa som vi har sett behovet av en samordnad militär och civil krishantering, både på unionsnivå och mellan medlemsstater. Vi kan även se det i Östtimor. Vi måste förbättra vår förmåga att som en union och som medlemsstater hantera kriser och stödja de internationella organisationer som också är verksamma på detta - tyvärr - alltför nödvändiga område.
Vid Europeiska rådet i Helsingfors kommer man att diskutera en samlad strategi för konflikthantering, och vi, som kommission, bidrar fullt ut till den diskussionen. Tillåt mig att ta upp en sak som vissa kan uppfatta som ganska prosaisk. Vid förebyggande av konflikter och vid krishantering är tiden av högsta vikt. Den nya kommissionen har påbörjat arbetet med att försöka öka effektiviteten och insatshastigheten för de instrument som vi använder i krissituationer. Det är någonting som parlamentet med jämna mellanrum har uppmanat oss att göra - och det med all rätt. Det är en stor uppgift. I många avseenden skulle varje framsteg som vi gör på detta område utgöra det överlägset största bidrag som jag skulle kunna ge till våra något mer heroiska mål.
Jag hoppas att vi kan räkna med parlamentets fortsatta stöd då det gäller att utveckla flexiblare och snabbare förfaranden, och jag missar inte tillfället att framföra samma önskan till rådet, och jag är övertygad om att den höge representanten instämmer i detta.
Kommissionens roll vid krishantering är tydlig, men vår roll sträcker sig bortanför krishantering. En europeisk säkerhets- och försvarspolitik kan inte utvecklas i frånvaro av en konkurrenskraftig och öppen industriell och teknisk grund för ett europeiskt försvar. Detta är också av intresse för Europeiska unionens partner. Vi i kommissionen kan bidra till detta med en rad instrument på områden som offentlig upphandling, den inre marknaden, forskning och konkurrens.
Jag vill ta upp en sista sak. Folk talar ibland om de potentiella institutionella konflikterna i de utrikes- och säkerhetsuppdrag som ligger framför oss. Jag hoppas att de inte blir stötta över dessa anmärkningar, men jag tror att de frågor som de talar om är för viktiga för att de skall tillåtas hackas sönder av diplomatiska jurister. Vi måste helt enkelt bygga vidare på unionens institutionella ramverk. Militära och icke-militära frågor kan inte helt enkelt elegant kategoriseras. Kommissionen måste helt enkelt delta fullt ut i krishanteringen även då det ingår en militär komponent, eftersom det även kommer att finnas en icke-militär komponent. De nya strukturerna måste helt enkelt tillåta kommissionen att utöva sin fulla initiativrätt. Kommissionen är helt enkelt inte ett kollegium av stabschefer på amatörnivå, och vi vill, helt enkelt, samarbeta framgångsrikt med den höge representanten och med parlamentet för att se till att Europa får den säkerhets- och försvarspolitik som Europa behöver och som dess invånare vill ha. Och om det finns ytterligare något helt enkelt kvar i ordboken, så är det det här: Så länge som jag innehar mina nuvarande ansvarsområden, kommer inget cigarettpapper, eller kanske skulle jag efter David Byrnes anförande om tobak i går säga inget silkespapper, att separera kommissionären för externa relationer från den höge representanten.
(Applåder)

Poettering
Fru talman, kära kolleger! Det är första gången som generalsekreteraren och den höge representanten som tillika kommer att bli Västeuropeiska unionens generalsekreterare är här hos oss i parlamentet. Ni, herr Solana, har utomordentligt goda förutsättningar för att kunna utföra dessa uppgifter. Ni har varit ordförande i rådet och ni har varit generalsekreterare för Nato. Vår grupp önskar er all framgång personligen och i tjänsten; lyckas ni så är det allas vår lycka och hela Europas lycka. Därför lyckönskar vi europeiska kristdemokrater och konservativa er till era nya uppgifter.
Ni har sagt att ni skall gå till parlamentet när det än behövs. Det innefattar säkert också de motsvarande parlamentsutskotten, utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Det skulle glädja oss mycket om vi kunde inleda någon form av samarbete av annat slag institutionellt sett än det vi har med kommissionen, men som ändå skulle stå på samma grundval som det med kommissionen; från kommissionens sida har man ju förklarat sig redo att alltid när parlamentet så begär vara företrätt i parlamentet och i parlamentsutskotten. Om ni innefattar det under nödvändig så tror jag att vi har en givande väg att vandra tillsammans.
Och så vill jag rikta ett tack till övriga gruppordförandena, eftersom de i torsdags i förra veckan godkände att Europeiska kommissionen skulle uttala sig i dag; kommissionen är här företrädd av Chris Patten. För i enlighet med artikel 18 i EU-fördraget har Europeiska kommissionen att fullt ut delta i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken; och därför kommer vår grupp att försvara kommissionens intressen eftersom de ju är Europeiska unionens intressen; och därför kommer vi alltid att begära att ni har ett utmärkt samarbete i Europas intresse; jag tror att ni båda genom era personligheter är en garanti för att det sker. Det får inte finnas någon konkurrens och ingen äregirighet på något håll, för vi arbetar ju för det gemensamma målet ett starkt och handlingskraftigt Europa.
(Applåder) Då ni är generalsekreterare för Västeuropeiska unionen som i sin tur har integrerats med Europeiska unionen finns det naturligtvis en ny uppgift för den parlamentariska kontrollen; vid sidan av de nationella parlamenten, som kommer att bibehålla en viss kontrollerande funktion, är det Europaparlamentet som nu måste iaktta denna kontrollerande funktion; vi menar därför att den Västeuropeiska unionens församling, som i det förgångna spelade en viktig roll, bör överlåta dessa uppgifter på det direktvalda Europaparlamentet.
Ni nämnde några områden där Europeiska unionen måste agera, bl.a. Ryssland. Säkerheten på vår kontinent kommer att vara avhängig utvecklingen i Ryssland. Vi vill ha ett handlingskraftigt och demokratiskt Ryssland. Vi menar också att vad som för närvarande utspelar sig i Tjetjenien är en skam för Ryssland och en skam för Europa. Med sitt handlande i Tjetjenien, i Groznyj, i andra städer och på Tjetjeniens landsbygd avlägsnar sig Ryssland från de europeiska värdena; jag uppfordrar er - herr Solana liksom herr Patten - att i morgon och kommande dagar under OSSE-konferensen i Istanbul att göra era röster höga. Vi får inte tiga den här gången! Den som den här gången tiger och inte säger något gör sig medskyldig till det som drabbar människorna, muslimerna, i Tjetjenien.
(Applåder)Låt mig bara ge en avslutande kommentar angående säkerheten och försvarspolitiken. Vi vill ha en europeisk försvarsidentitet. Men det får inte innebära att vi kopplar oss fria från USA; i stället skall vi betrakta det som en fördelning av uppgifter - inte som en fördubbling av uppgifter. Vi måste själva bli i stånd att handla, och det är anledningen till att vi nu måste skapa förutsättningar för detta via transportmedel, kommunikationsmedel, nyhetsrapportering och moderna satelliter. Vi kan inte överlåta allt till amerikanerna. Och det är också en teknisk fråga, som Chris Patten helt riktigt just sade. Detta skall inte ske i motsättning till Amerika utan som en komplettering. Jag menar att om vi européer gör vår plikt så stärker vi Atlantpakten i stort; och om vi, som Solana och Patten sade, fullföljer dessa uppgifter och om också ni, herr Solana, i likhet med kommissionen, alltid söker upp oss för samtal när vi anser det behövas, då kommer min grupp att stå på er sida. Med det sagt önskar jag er stora framgångar i ert arbete!
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, ärade generalsekreterare och höge representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken , herr kommissionär, ärade kolleger! Jag vill börja med att herr Solana välkommen. Solana innehar tre befattningar: han är rådets generalsekreterare, vår höge representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken samt generalsekreterare för VEU, för ögonblicket in pectore. Jag förmodar att det enligt gemenskapsbudgeten är fråga om tre arbeten, en lön. Jag önskar er all lycka.
Jag tänker inte lovorda Javier Solanas egenskaper. Jag känner honom sedan länge och vi har många års kamp bakom oss, först för mitt lands frihet, sedan för integrationen i Europa. Jag hoppas att de demokratiska värderingar han brukade försvara även den här gången kan inspirera honom i hans nya uppgifter.
För första gången har vi fått erfara att rådet har ansikte och ögon - vilket jag hoppas kommer att vara ett tag - och jag är säker på att Solana vet hur han skall stå emot den utmaningen, något som enligt min mening är viktigt inte bara för rådet utan också för Europeiska unionen som sådan.
Eftersom man utförligt har talat om hans ansvar som vår höge representant för den gemensamma utrikespolitiken, skulle jag vilja nämna en sida som jag tycker är viktig: vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik kommer i huvudsak att vara en uppföljning och en utveckling av vår interna styrka. Vi kommer inte bara att kunna bedriva en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik utan också en gemensam försvarspolitik ju mer enade vi är och ju mer vi befäster vår styrka. Detta innebär att Solana inte bara måste ta itu med den mer omedelbara krishanteringen utan också vår relation till den övriga världen, det vill säga vår relation till Förenta nationerna, Världshandelsorganisationen, WTO:s millennierunda, Internationella valutafonden, IMF:s framtid och FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation, FAO, vilket han faktiskt har en viss erfarenhet av. Det är också viktigt med tanke på att när vi européer bygger unionen så gör vi något viktigt för mänsklighetens framtid och stabilitet. Detta är något som jag tror kommer att inspirera honom och som rådets generalsekreterare hoppas jag samtidigt att han tillåts omorganisera och göra institutionen mera koherent, en institution som just nu kanske är den som mest behöver rationaliseras av alla våra institutioner.
Solana talade länge om säkerhets- och försvarsaspekten. Han är den som såväl nu som under hela den historiska processen har visat sig ha störst förmåga att utveckla den komplexa europeiska försvarsidentiteten, där såväl Nato som våra nordamerikanska kompanjoner fås att acceptera en stark europeisk pelare inte bara inom det militära området utan också inom det industriella som de måste stödja, samtidigt som han verkat för en stabilisering och konsolidering av demokratin i Europa och Medelhavet. Därför tror jag att hans roll vid det kommande OSSE-mötet om krisen i Tjetjenien är avgörande.
Mina kamrater kommer litet senare att ta upp andra frågor. Avslutningsvis vill jag påpeka hur viktigt det är med ett nära samarbete med kommissionen, och jag begär inte att Patten skall gå sida vid sida med Solana. Bara de kommer bra överens så kommer vi alla enligt min mening att gagnas. När det gäller parlamentets roll så tror jag att vi under de här åren har visat att vi kan hjälpa och ledsaga och med tanke på hur man kan och bör utveckla unionens gemensamma försvar och säkerhet, så kan vi spela en viktig roll när det gäller övriga världen. Jag tror att vi den här gången måste samarbeta och uppträda på bästa möjliga sätt.

Cox
Fru talman! Jag anser, i likhet med de andra talarna, att det är ett betydelsefullt och högtidligt tillfälle i dag, eftersom vi för första gången här i plenum har den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det har sagts att han har tre arbeten men bara en lön. Men ännu mer häpnadsväckande är att han har tre sådana vida, stora, tunga hattar men bara ett huvud att bära dem på. Höge representant! Vi önskar er all lycka i denna uppgift.
Vad gäller er roll, hoppas vi mer än allt annat att ni kan bidra till att sluta gapet mellan den europeiska utrikespolitikens ambitioner och verkligheten. Den utmaning som ni antar är i centrum för vårt arbete. För att ta ett exempel: 1992 utarbetade unionen Petersberguppdragen, som erbjuder omfattande säkerhetsalternativ, såväl icke-militära som militära. Ambitionerna i dessa uppdrag utmanades kanske brutalast i Kosovo, där gapet mellan ambitioner och verklighet på ett grymt sätt exponerades på grund av frånvaron av en lämplig operativ substans. Er högsta prioritering nu är att börja ge operativt innehåll och operativ mening till både de icke-militära och de militära Petersbergutmaningarna, särskilt, med tanke på de många hattar som ni bär, till de militära.
Min egen grupp, Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, är starkt positiv till den allmänna idén att utveckla en kapacitet för självständiga europeiska aktioner, vilken korrekt har identifierats som en förmåga för snabba insatser med det nödvändiga logistiska understödet. Detta kommer kanske att kräva en viss omfördelning av resurser. Kostnadsfrågan måste bli en parallell prioritering i våra debatter. Vi är i min grupp positiva till en förmåga till självständiga EU-aktioner. Vi är ganska skeptiska till den grad som denna skulle vara oberoende i förhållande till de transatlantiska förbindelserna. I den mån ni har tagit upp frågan i ett brett transatlantiskt perspektiv, välkomnar min grupp starkt det som ni har betonat.
En andra punkt som jag skulle vilja ta upp är frågan om Europeiska unionen och samordningen av vår biståndspolitik och vår utrikespolitik. Jag skulle vilja säga till både Solana och Patten att det innebär en enorm utmaning att få till stånd större politisk konsekvens på detta område. Unionen eller dess medlemsstater står för hälften av världens humanitära bistånd och hälften av allt internationellt utvecklingsbistånd. Unionen står för tre femtedelar av allt bistånd till Ryssland och Oberoende staters samvälde. Men vi är inte i närheten av att ha proportionell talan eller proportionellt inflytande när det gäller utrikespolitiken. Detta är en central utmaning på det utrikespolitiska området, som vi hoppas att ni och kommissionen kommer att kunna lösa.
Om vi utvecklar denna operativa kapacitet genom Petersberguppdragen, om vi utvecklar en större konsekvens i bistånds- och utrikespolitiken, hur kan vi därefter införa en mer konsekvent politik i internationella forum? Vi har många institutionella förbindelser - några av dem har redan nämnts under debatten. I synnerhet vill jag, på min grupps vägnar, signalera intresse för icke-debatten om reformeringen av FN:s säkerhetsråd, som förs med växlande intensitet. Utan förutfattade meningar om arrangemangen i de nuvarande medlemsstaterna, så är det en fråga som vi måste ta itu med i sinom tid. Om vi verkligen vill ha såväl en icke-militär som en militär kapacitet, skulle en kraftfull röst i Säkerhetsrådet vara av stort värde, särskilt då det gäller vår verksamhet utanför Europa. Det här är därför någonting som vi borde sätta ned som en markering.
Under utfrågningen i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik talade Solana om en utrikespolitik med mindre ord och mer handling. Vi instämmer helhjärtat i dessa ord, och jag skulle vilja säga att ett av de prov som vi borde ha i bakhuvudet som grupp är denna: Om fem år, kommer vi då att ha exporterat stabilitet till Sydosteuropa, eller kommer vi fortfarande att importera konsekvenserna av instabilitet? Det är för oss en central utmaning.
I dag är tioårsdagen av "Sammetsrevolutionen" i vad som då var Tjeckoslovakien. Jag hoppas, herr Solana, att ni kommer att utnyttja er ställning för att öka utvidgningsuppgiftens politiska angelägenhet, i stället för att främja en förhalning. Jag hoppas att ni kommer att använda er röst för att lära ut de lektioner som måste läras från före detta Jugoslavien. Det är en ambitiös och svår uppgift. Vi önskar er all lycka. Ni kommer att ha min grupps fulla stöd och välvilja.

Hautala
Fru talman, herr höge representant, herr kommissionär! Jag tror att Kosovokrisen bland annat har visat att den internationella krishanteringen i 2000-talets värld inte enbart kan anförtros åt Nato. I själva verket är inte USA:s ledarroll så problemfri som somliga tycks tro. I Kosovo gjorde man även en sådan iakttagelse att militärer ibland kan vara klokare och mera realistiska än politikerna, så att vi behöver inte nödvändigtvis vara rädda för militärer. På Gruppens De gröna/Europeiska fria alliansen vägnar skulle jag säga att majoriteten av vår grupp ser ut att ha mognat till den tanken att man kan utveckla gemensam krishanteringsverksamhet för Europeiska unionen. Men vi vill ställa klara villkor och ramar för den.
För det första måste utrikespolitiken vara konsekvent, dess olika områden måste bilda en logisk helhet som leder åt samma håll och inte åt olika håll. Utrikespolitiken måste också vara öppen. Herr höge representant! Jag måste nämna att jag personligen i över två år inför domstol med icke-militära medel kämpat mot det råd som ni leder för att få tillgång till en handling som rör medlemsländernas efterlevnad av kriterierna på vapenexport. Jag hoppas att ni ökar öppenheten i rådets verksamhet även när det gäller utrikespolitiken.
Det andra villkoret, som är mycket betydelsefullt, är att den civila krishanteringen måste kraftigt utvecklas. Det är helt riktigt som ni sade: härvidlag har man under det finska ordförandeskapet gjort framsteg. Håll ihop dessa verksamheter. Det är inte nödvändigtvis bra att ni delar uppgifterna så att den höge representanten tar hand om den militära krishanteringen och ledamoten av kommissionen tar sedan hand om den civila krishanteringen. De måste höra ihop.
För det tredje ställer vi ett villkor att varje operation måste vara separat och man måste kunna ta ett separat beslut om den. Medlemsländerna måste från fall till fall kunna bestämma huruvida de skall delta i dessa operationer. Kriterierna måste naturligtvis vara desamma för alla. Vi kan inte acceptera att man i Kosovo tillämpat helt andra kriterier än till exempel i Tjetjenien.
Till slut är det en nyckelfråga hur förbindelserna mellan Europeiska unionen och Nato kommer att utvecklas. Elva av de nuvarande medlemsländerna tillhör Nato, medan fyra inte gör det. Man måste akta sig så att Europeiska unionen inte blir Natos direkta europeiska pelare. Det är viktigt att Nato och Europeiska unionen ändå i praktiken hålls isär. En sådan här asymmetri kan främja freden i världen. Den behöver inte vara en svaghet, den kan också vara en resurs.
(Applåder)

Wurtz
Fru talman, herr höge representant! Jag har opponerat mig mot Nato:s generalsekreterares aktiviteter. Jag välkomnar att den höge representanten träder i tjänst.
I ert nya ämbete kommer ni att finna en krävande samtalspartner i vår grupp, ibland mycket kritisk, men alltid djupt övertygad om att Europeiska unionen måste vara mer närvarande, mer aktiv och mer viljestark på den internationella scenen. Oavsett om man beger sig till Afrika, Medelhavsområdet, Latinamerika eller Asien, kan man överallt känna starka förväntningar på en mäktig bundsförvant, som är beredd och beslutsam att hjälpa dem att ta sig ur den svåra konfrontationen med det alltför mäktiga och arroganta Amerika.
Ni skulle verkligen kunna anta storslagna utmaningar å de femtons vägnar: att träda fram som en fullvärdig aktör i Mellanöstern för att bidra till den rättvisa och varaktiga fred som nu har blivit möjlig; att återuppta Loméförhandlingarna på nya grunder, genom att integrera de 71 önskemål som våra partner i Syd har framfört, i syfte att rädda andan i denna unika konvention; att framföra annorlunda ståndpunkter inför de internationella finansiella institutionerna, t.ex. en skuldavskrivning för de länder där utvecklingen i dag blockeras av denna infernaliska mekanism; att sätta igång en verkligt internationell nedrustningskampanj, i synnerhet vad gäller kärnvapen, nu när det finns en oändligt stor fara för en ny spridning; att göra er till talesman och ledare för en uppvärdering av Förenta nationerna, en respekt för FN-stadgan, ett främjande av civiliserade internationella förbindelser som en gång för alla fördömer kriget som ett medel att lösa konflikter, och inom det snaraste få ett slut på unionens outhärdliga senfärdighet i samband med det skoningslösa kriget i Tjetjenien, på något annat sätt än genom strikt formella kommunikéer.
Till sist uppmanar jag er, herr höge representant, att göra en djärv kritisk bedömning av Balkankriget. I Kosovo står vi inför ett allvarligt politiskt misslyckande: en nationalism avlöser en annan, en etnisk rensning avlöser en annan, och denna gång i EU:s, FN:s och Natos närvaro. I resten av Jugoslavien utspelar sig ett irakiskt scenario. Den legitimt uppläxade makten sitter säkert, medan den illegitimt straffade befolkningen får utstå ett moraliskt oacceptabelt och politiskt riskfyllt martyrskap. Vad beträffar regionen i stort är den allt annat än stabiliserad. Dessa realiteter kan inte lämna er oberörd.
Er enda slutsats av denna hemska erfarenhet får inte vara ett krav på att sammankalla fler trupper, öka våra militära utgifter och påskynda utvecklingen mot ett försvarets Europa, som dessutom ingår i Natos strukturer.
Min avsikt är inte att dölja säkerhetens militära aspekt, men där skon klämmer, det är enligt min uppfattning att militären fortfarande är fixerad vid denna strategi, vilket förhindrar en bred alleuropeisk politik för konfliktförebyggande, en politik som kan hantera de spänningar och sprickor som har uppstått på vår kontinent efter det kalla kriget. Ett exempel på denna obalans: ni nämnde nyss att ett femtiotal europeiska statschefer i morgon sammanträder vid ett OSSE-toppmöte i Istanbul, med uppdraget att utarbeta en säkerhetsstadga för det 21:a århundradet. Men vem vet om detta? Vem talar om det? Den förfrågan jag framförde vid en debatt i Europaparlamentet före konferensen, ansågs inte ens lämplig av rådets företrädare. Att återuppliva OSSE, omstöpa den, öppna upp dess debatter för det europeiska civila samhället, det är ytterligare ett viktigt perspektiv, i min mening omöjligt att skilja från utsikterna till en utvidgning av unionen.
Det är detta konstruktiva budskap som jag å min grupps vägnar önskade framföra till er i dag.

Souchet
Herr högre representant! Ni nämnde bl.a. att ni nyligen har deltagit i möten i Pristina, och ni framhöll ett antal passande generaliseringar om den framtida stabilitetspakten för Balkan och det framtida multietniska och demokratiska Kosovo.
Herr Solana! Jag skulle ha önskat att ni hade varit tydligare i denna ytterst viktiga fråga, och att ni hade talat om för oss hur ni, genom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, avser att komma tillrätta med - i den mån det fortfarande är möjligt - de för vår kontinent katastrofala konsekvenserna av de aktioner i Jugoslavien som ni, om inte ledde, så åtminstone försvarade i egenskap av Natos generalsekreterare, och som vi i dag konfronteras med.
Hur räknar ni framför allt med att hjälpa civilbefolkningen i ett europeiskt land där vi har förstört infrastrukturen, att få dem att klara vinterns prövningar, en vinter som för dem ter sig skrämmande? Hur räknar ni med - om det nu fortfarande finns tid - att medverka till att förhindra serbernas massutvandring från Kosovo, eller att hjälpa dem återvända? Det skulle faktiskt vara orätt att upprepa önskan om ett multietniskt Kosovo, om vi i praktiken låter det bli monoetniskt. Hur räknar ni med att söka förhindra en total upplösning av den jugoslaviska federationen, samtidigt som påtryckningarna för ett självständigt Kosovo förstärks efter Nato:s interventioner?
Kort sagt, hur räknar ni med att få GUSP att bidra till att de faktiska konsekvenserna av Nato:s intervention inte blir raka motsatsen till dess syfte, dvs. ett upplöst och ruinerat Jugoslavien som fortfarande styrs av Milosevic samt ett extremistiskt, monoetniskt och självständigt Kosovo?
(Applåder)

Krarup
EU:s kombinerade försvarschef och utrikesminister, Solana, sade mycket klart och tydligt att måndagens sammanträde i Bryssel var banbrytande, eftersom EU - som den höge representanten konstaterade - får den plats på världsarenan som unionen förtjänar. Med andra ord: Man ger EU militär kapacitet. EU blir en supermakt i världssamfundet. Det är ett klart budskap, till skillnad från det budskap som ges i media och från regeringshåll, särskilt i de alliansfria länder som är medlemmar i unionen. Har de europeiska folken då användning för en militariserad stormakt? Både Solana, Patten och de flesta av talarna har redovisat ett slags surrealistisk Dr. Strangelove-logik kring hela denna problematik. Denna logik lyder: Skjut först och fråga sedan! Detta, som är en generalrepetition inför de så kallade fredsbevarande aktionerna, som ju är en av dessa vackra, förvrängda eufemismer, har vi sett i samband med Kosovokrisen och Kosovoangreppet i våras. Man utgår från att det är en framgång som visat att Nato har kapacitet som EU nu skall överta, eftersom vi kan göra det billigare och effektivare än amerikanerna, som vi för övrigt skall följa i vått och torrt. Det är ingen framgång. Det är en katastrof på alla sätt. Flera av talarna, bl.a. Souchet, har varit inne på detta. Man har uppnått ungefär motsatsen till det som man hade föresatt sig. Man har ett förvridet och lögnaktigt förhållande till frågan om Kosovos statsrättsliga och folkrättsliga ställning, och framför allt visar insatsen att de små länderna tvingas gå i de allierades ledband. Deras medverkan inskränker sig till att de har kunnat bekräfta beslut som redan fattats av de stora länderna. Det är i varje avseende ett totalt fiasko, ja mer än det - det är en katastrof. Det är hög tid att de europeiska fredsrörelserna effektiviseras som motvikt till den fördummande militarisering som äger rum just nu. I denna församling finns det inte mycket stöd att få.

Talmannen
Jag kan genast ge er ett svar, herr Alavanos. Som Solana nämnde för en stund sedan, måste han bege sig till OSSE:s toppmöte. Men jag kan försäkra er att minister Sasi kommer att vara närvarande vid frågestunden med rådet, och jag kan garantera er att han är fullt behörig att göra detta.

de Gaulle
Fru talman! Det nya politisk-militära arrangemang som Solana vill ha, är inget annat än en mildare variant av den europeiska försvarsgemenskap som Frankrike sade nej till år 1954 i ett långt mer hotfullt internationellt sammanhang.
När Sovjetunionen har försvunnit och faran - mer diffus men fasansfull - i dag kommer söderifrån, ökar konkurrensen mellan de större västmakterna. Tyskland hoppas, liksom Frankrike år 1960, på ett politiskt Europa, inte bara för att finna ett tillfälle till en ny trovärdighet, utan också ett förtäckt sätt att föra en maktpolitik. Den brännande fråga som döljer sig bakom ett gemensamt försvar är i själva verket tillgång till kärnvapen; lyckas inte det, är målet att den franska kärnvapenavskräckningen på sikt skall försvinna, men som alla vet existerar den endast om den inte är gemensam. Även om Förenta staterna inte har eftersträvat en fransk överlägsenhet - som de dock anpassade sig till, vilket doktor Kissinger har beskrivit vid ett flertal tillfällen - kommer de att anpassa sig till en ny situation genom att inte längre blanda sig i europeiska problem.
Den ständiga strävan efter kortsiktiga vinster på bekostnad av de långsiktiga; behovet av en personlig glorifiering hos en fransk president, en underkänd sådan, och alla dessa diskussioner och protokoll från Nürnberg, riskerar att äventyra de sköra geopolitiska styrkeförhållanden som sedan länge har funnits mellan Förenta staterna, Frankrike, Förenade kungariket och Tyskland. Denna tendens måste bekämpas med all nödvändig kraft, bl.a. genom en strikt tillämpning av enhällighetsregeln, utan juridiska svepskäl eller bestämmelser om ett differentierat samarbete.

Talmannen
Innan jag ger ordet till Salafranca Sánchez-Neyra, vill jag lämna er ett meddelande om en fråga som jag fick angående Napolitanobetänkandet. Betänkandet är för närvarande översatt till fem språk, men vi har gott hopp om att före kl. 12.00 få betänkandet på samtliga officiella språk, vilket gör att vi kan fastställa tidsfristen för ingivande av ändringsförslag till kl. 20.00 i kväll. Ändringsförslagen skulle således finnas tillgängliga i morgon kl. 09.00.

Dupuis
Fru talman! I förmiddags garanterade ni oss en tidsfrist på 24 timmar för ändringsförslagen.

Talmannen
Då måste vi fastställa tidsfristen till före kl. 20.00, för att få precis 24 timmar till omröstningen kl. 12.00. Om ni föredrar det kan vi försöka organisera saken på det sättet. För stunden väntar vi på att få betänkandet på alla språk. Det tror jag är det första som skall göras. Nu finns det endast tillgängligt på några språk.

Dupuis
Fru talman! Ursäkta mig, men nedräkningen av de 24 timmarna börjar då alla ledamöter har dokumentet på sitt språk, i det här fallet från kl. 12.00 i dag. Tidsfristen för ändringsförslagen kommer alltså att fastställas till kl. 12.00 i morgon, om jag har förstått det hela rätt.

Talmannen
Ni kommer att få er tidsfrist på 24 timmar. Vi skall se hur vi kan göra.

Dupuis
Jag förstår inte riktigt hur ni skall göra, fru talman, ni får ursäkta mig.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru talman! Jag vill också lyckönska Solana i den svåra uppgiften att skapa en effektiv, tydlig och sammanhängande gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
När han talade till utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik fick jag tillfälle att fråga honom om vilka politiska medel han hade i åtanke - jag tänkte först och främst på regeringskonferensen - för att utnyttja nästa regeringskonferens till gagn för GUSP. Solana svarade då att han ännu inte hade tänkt igenom det hela och jag skulle nu vilja veta om han har kommit längre i sin planering. Jag vill veta vilka politiska och ekonomiska medel det är fråga om och hur finansplanen kommer att se ut, med tanke på principen "den som betalar bestämmer", något som ni är väl medveten om efter er tid som generalsekreterare i Nato, för att få en fredsbevarande styrka som kan förhindra sådana dramatiska situationer som den vi nyligen upplevde i Balkan.
Under ert anförande i morse tog ni upp problemet med de mänskliga rättigheterna. Här vill jag veta vad ni anser om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kina, särskilt i sken av det nyligen undertecknade handelsavtalet mellan Förenta staterna och nämnda land.
Och på tal om Förenta staterna så vill jag ställa två konkreta frågor. Den första: Vad anser ni om president Clintons uttalande om att Turkiet borde bli medlem i Europeiska unionen? Den andra: Vad anser ni om de påtryckningar myndigheter i Förenta staterna utövar på några europeiska företag - jag tänker på den spanska kedjan Sol Meliá och andra företag som till exempel Club Méditérranée och det tyska LTU, och vilka åtgärder måste Europeiska unionen vidta?
Herr talman, avslutningsvis skulle jag vilja fråga vår höge representant om han, med tanke på politiken och förbindelserna med Latinamerika, anser att Europeiska unionens prioriteringar som har sitt ursprung i toppmötet i Rio behöver nya medel. Jag tror att ni anser det. Om så är fallet, vad anser ni då om ministerrådets beslut att under den första behandlingen av nästa års budget dra ned nivåerna så att man hamnar under 1996 års nivå? Vad skall man säga till Mercosurministrarna som jag tror kommer att mötas nästkommande vecka? Tror ni att de nya prioriteringarna i Latinamerika kan genomföras med mindre resurser, tvärtemot det som parlamentet godkände vid den första behandlingen?

Schori
Herr Solana! You will not be a Lord Grey in any sense. You are very welcome here. Herr Solana, med era två hattar som "herr GUSP" och generalsekreterare för VEU kommer ni att få ett stort ansvar i vår gemensamma strävan till en europeisk fredsordning. Närmast på dagordningen står att uppfylla Kölnbesluten om konfliktförebyggande insatser och krishantering. I dessa ligger också medlemsstaternas åtaganden att bygga upp en specifik militär kapacitet på ett sådant sätt att EU:s förmåga till trovärdiga insatser i enlighet med FN-stadgans principer stärks, utan att någon medlemsstats intressen ifrågasätts och utan att EU påtar sig Natos grundläggande uppgifter.
Just nu utvecklas mycket energi kring krishantering; ni talade mycket om detta. Vi ser hur det kommer alltfler förslag. Jag skulle mot denna bakgrund vilja fråga er följande. Ni sade att medborgarna känner att vi skall kunna ingripa i kriser. Ja! Men jag tror att medborgarna begär att vi skall kunna ingripa innan kriser utbryter över huvud taget. Därför är min fråga: Delar ni uppfattningen att de konfliktförebyggande insatserna är minst lika viktiga som krishanteringen som ju inträder i ett skede när politik och diplomati har misslyckats? Vilka åtgärder kommer ni därför att vidta på det konfliktförebyggande området för att ni skall kunna bli en förebyggande brandchef och inte en utryckande brandman?
Kölnbeslutet får inte leda till att vi en dag befinner oss i samma situation som Schweiz, mitt andra hemland, där man efter avslutade studier över 2000-talets hotbilder kom till slutsatsen att Schweiz är väl rustat för faror som inte längre existerar.
Jag vill i sammanhanget nämna att det konfliktförebyggande nätverket, CPN, som Europaparlamentet tog initiativ till genom Michel Rocard, långt före Kosovokonflikten varnade för ett krigsutbrott och att olika besökande delegationer från parlamentet gjorde samma sak. CPN finns kvar, men problemet var då, och är det än i dag, att det inte finns någon struktur i kommissionen, eller i rådet, som på ett effektivt sätt kan ta tillvara CPN:s och andras erfarenheter och sakkunskap.

Lagendijk
Herr talman! Att den största delen av min partigrupp instämmer med uppbyggandet av en europeisk försvarsidentitet har mycket, men inte allt, att göra med de läxor vi lärt oss av Kosovokriget och insikten att det i vissa fall tyvärr är nödvändigt att göra väpnade ingripanden vid omfattande kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Jag vill ännu en gång betona - och det har lyckligtvis flera talare redan gjort - att Europeiska unionens styrka i mina ögon är eller borde vara krishantering och konfliktförebyggande åtgärder. Jag är därför glad åt Pattens inlägg där han så uttryckligen bad om uppmärksamhet för detta. Jag tycker att han har rätt. Jag tror att Europeiska unionens styrka ligger i att - och det hänvisade även den föregående talaren till - innan konflikter sprider sig så görs allt för att förebygga det. I det sammanhanget skulle jag ännu en gång vilja fråga Solana om hans löften i utskottet för utrikesfrågor efter en feasibility study av European civil peace corps. Då bekräftade han det och jag skulle gärna höra honom säga det igen eftersom det kan vara en av de situationer där Europeiska unionen är duktig på att förebygga konflikter.
Frågan återstår hur självständigt Europeiska unionen kan agera i framtiden, hur oberoende av Förenta staterna och i hur nära samarbete med Ryssland. Er efterträdare, Robertson, har i flera intervjuer sagt att Europeiska unionens agerande främst skall inskränka sig till mindre, inte så viktiga konflikter. Den kommentaren föranleder tre frågor som jag skulle vilja ställa till er. Den första lyder: vad innebär det, enligt er, för användandet av kärnvapen? Håller ni med mig om att kärnvapen inte går att använda och är fullkomligt onödigt när det rör sig om Europeiska unionens agerande i mindre konflikter?
För det andra, ni har talat om omfördelning av pengar och att ställa lämpliga medel till förfogande. Håller ni med mig om att det just nu är mycket viktigare att omfördela medel inom Europeiska unionen än att fundera på en höjning av försvarstaket?
Min tredje fråga handlar som samarbetet med Ryssland. Skulle ni kunna vara litet mer detaljerad om hur Europeiska unionen skall utforma detta, oberoende av Nato? Avslutningsvis, om det är så att en stor del av de potentiella konfliktområdena ligger i eller på gränsen till Ryssland, är det då inte ett dilemma att vi bygger upp något som vi i praktiken kan få svårt att använda eftersom just Ryssland är inblandat i det?

Bonino
Herr höge representant! Utnämningen av er har utan tvekan skapat stora förväntningar hos den del av allmänheten - och jag tror att det är en stor del - som anser att Europa måste ha en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik om vi, vilket ni redan påpekat, vill att vår trovärdighet skall ha en möjlighet att sträcka sig bortom handelsutbyten och ekonomiskt inflytande.
Det rör sig med andra ord om stora förväntningar och, tror jag, även om stora förhoppningar, framför allt om - som kommissionär Patten mycket riktigt påpekade - man verkligen lyckas skapa synergier mellan de båda institutionerna.
Er uppgift är utan tvekan mycket svår. Jag vill inte påstå att den är omöjlig, men ni har utan tvekan behov av, inte bara lyckönskningar - som ni får av oss alla, de är gratis, de kostar absolut ingenting - men kanske också något annat.
Inledningen, åtminstone från rådets sida, verkar inte båda särskilt gott. Jag tänker på ett faktum som kanske av många betraktas som obetydligt, men som för mig är mycket betydelsefullt: ni betraktar rådets sammanträde i måndags som historiskt när det gäller försvaret. Är det möjligt? Jag anser också att rådet i måndags var historiskt, men i negativt avseende och på grund av andra faktorer, och här tänker jag på rådets obegripliga ställningstagande när det gäller initiativet att införa ett moratorium för dödsstraffet, ett initiativ som en gång stöddes av Europeiska unionen.
Om jag förstår saken rätt beslöt ministrarna den här gången att vara särskilt petiga. Man bestämde sig för att inta en kompromisslös hållning, man beslöt att dra tillbaka förslaget om moratorium eller åtminstone att blockera det. Man bestämde sig för att göra stora ansträngningar när det gällde att vara så ordrika som möjligt, att vara så extrema som möjligt, att vara kompromisslösa, att inte vilja förhandla ... Med andra ord, att förlora.
Denna ståndpunkt är så obegriplig att jag frågar mig om någon minister verkligen läst ändringsförslaget och de uppgifter som förs fram, för det verkar fullständigt obegripligt. Om det nu inte skulle vara sant, det som vissa misstänker, nämligen att denna moraliserande och fyrkantiga ståndpunkt är till för att rädda ansiktet på vissa stormakter som inte är speciellt intresserade av förslaget om moratorium.
Herr kommissionär! Det är inte särskilt svårt att inse att det som vi borde ha gjort var att i seriösa förhandlingar knyta moderata länder till oss som inte tillämpar dödsstraffet, men som visade åsikter och klokskap i det aktuella förarbetet - jag upprepar, i förarbetet - i anknytning till en artikel i FN:s stadgar. Men innebär detta kanske att vi håller på att ändra FN:s stadgar, herr kommissionär? Vad vill vi egentligen uppnå med ett förslag till moratorium? Reformera säkerhetsrådet, ändra stadgarna? Allt detta verkar obegripligt.
Tillåt mig säga att det som inträffade i måndags är oanständigt. Resultatet blev att Europeiska unionen, som det verkar, kommer att dra tillbaka förslaget om moratorium, eller åtminstone inte rösta om det. Tänk vilken kalldusch. Och vi vill tala om trovärdighet? Sanningen, herr Solana, är den att i dag är Europa bra på att formulera tomma och högt klingande uttalanden, men totalt oförmöget till historisk intelligens eller att förstå hur och var man kan förhandla effektivt.
Det finns fler förhoppningar, men den här gången verkligen som konkreta förslag när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken: att kopiera rutinerna när den ekonomiska och monetära unionen bildades och inrätta en diplomatisk och militär union kunde kanske vara en bra idé för att gå från principförklaringar till konkreta åtgärder.

Sakellariou
Herr talman, ärade höge representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken! Jag vill också gratulera er till er nya tjänst som vår höge representant samtidigt som jag önskar er all den lycka som krävs för att nå framgång såväl för er som för hela Europeiska unionen. När detta väl är sagt på ert språk beklagar jag, men jag måste fortsätta på tyska så vänligen ta på er hörlurarna.

Oostlander
Herr talman! Jag skulle gärna vilja önska herr Solana hjärtligt välkommen till parlamentet. Det är ett historiskt ögonblick att han är här hos oss. Ni har ett mycket viktigt ansvarspaket och dit hör ett mycket politiskt uppdrag. Jag har förstått att ni också i första hand ser er själv som politiker.
Ni har sagt att utrikesministrarna borde kunna fatta mycket mer beslut på det området. Det är nödvändigt för er funktion. Det innebär emellertid naturligtvis att man måste vara mycket sparsammare med vetorätter. Är det verkligen det ni menar?
Parlamentet har i flera år sett fram emot en tydlig säkerhets- och försvarspolitik. Kriget i f.d. Jugoslavien var en bitter erfarenhet. Hundratusentals människor dog på grund av bristen på handlingskraftig EU-politik och andra internationella organisationer har också visat brist på det. Medlemsstaterna fungerade ofta som en broms på beslutsfattandet. Förenta nationernas nyligen utgivna publikationer om Srebrenica visar igen hur flera internationella organisationer glömde bort sitt ansvar.
Unionen har i princip en hel del att komma med. Patten sade tydligt att när det rör sig om internationell rättsordning så har vi många civila möjligheter. När det verkligen gäller så har dock den militära ryggraden saknats hittills. De amerikanska erfarenheterna från Haïti har visat att diplomater har mycket större framgångar i förhandlingarna med en diktator om den militära makten är påtagligt närvarande i bakgrunden.
Den höge representanten Solana och kommissionär Patten förstår mycket väl i hur hög grad de civila och militära aspekterna av GUSP behöver varandra och alltså de själva också. De har föresatt sig att föra ett intensivt samarbete och på det sättet får vi mycket snabbare än väntat en verkligt gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Vi förstår att det samarbetet kan bli riktigt bra. Skiljelinjerna mellan oss försvinner nämligen också i ljuset av de stora problem och det mänskliga lidande som vi har att göra med i den här sektorn.
Solana ser antagligen, nu när han även skall leda Västeuropeiska unionen, ett omfattande program framför sig. Integreringen av Västeuropeiska unionen i Europeiska unionen på lång sikt, vad anser han om den? Hur skall det gå till? Reformen av medlemmarnas militära kapacitet och förstärkningen av de ekonomiska insatsernas ändamålsenlighet. Är det så att diskussionen om Eurostyrkorna här i staden allt mer borde inriktas på Petersberguppdrag? Vilka förändringar måste till exempel ske i de utmärkt fungerande tysk-nederländska styrkorna? Det är nämligen kanske så att de klassiska territoriella försvarsuppgifterna inte längre är tillräckliga. Styrkorna i sig är dock en juvel eftersom de är det enda som konkret fungerar.
Avslutningsvis, skulle jag vilja rekommendera Solana att fortsätta ge f.d. Jugoslavien tillräckligt med uppmärksamhet. Från Europeiska unionens sida borde det med kraft krävas att inte endast de mindre, utan även de större krigsförbrytarna Karadzic och Mladic blir arresterade. Här behövs samarbetet mellan den militära aspekten och militärens politiska uppgift och den civila politiken särskilt mycket.
Herr Solana, en ny tjänst innebär inte bara en ny tjänst utan den kan kanske också leda till en ny politik - något som vi alla efterfrågar. Ni sade att vi behöver någonting mer än bara förklaringar i GUSP. På den punkten ger jag er helt rätt, jag skriver också under på det. Men därefter gick ni vidare och nästa sak ni menade att vi har behov av är militär kapacitet. Jag tvivlar inte på att vi även har behov av militär kapacitet, men det är något som jag lämnar åt min kollega Oostlander, att behandla frågan om en kår och dess sammansättning.
Jag vill betona det som Pierre Schori tidigare sade, nämligen att vi behöver en förmåga att förebygga konflikter. En sådan förmåga är ingen självklarhet. Vi måste skapa strukturerna därtill om vi faktiskt skall få någon konfliktförebyggande förmåga, och därvid låta frågan om en kår och militär kapacitet vila och kanske kunna lösa uppkommande problem med fredliga medel.
Herr Solana, detta säger jag med stor övertygelse; jag är också van vid att så fort jag hör talas om en konflikt eller en kris tänka på en militär lösning. Vi måste förändra detta tänkande! Jag ber er och bjuder in er att ändra på detta tänkande tillsammans med parlamentet.
(Applåder)

McKenna
Till att börja med är jag, till skillnad från många andra talare, inte nöjd med besluten från i måndags, och, herr Solana, jag tycker faktiskt att er roll inom VEU, då ni är en pacifist som har blivit militarist, innebär ett ytterligare komprometterande av neutrala stater.
Det finns många i min grupp, från såväl neutrala som icke-neutrala länder, som i själva verket är väldigt negativt inställda till hela idén med att skapa en europeisk försvarsidentitet, och debatten i de neutrala länderna genomförs på ett extremt oärligt sätt. Ni sade själv att måndagen var ett historiskt tillfälle, och det stämmer. Det var ett historiskt tillfälle. Det var första gången som det ägde rum ett formellt möte mellan försvarsministrarna, och de beslut som fattades var historiska. I medlemsstaterna förs emellertid allmänheten bakom ljuset. Mötet avfärdades i själva verket som en icke-händelse.
Till exempel sade vår utrikesminister att han var ganska nöjd med de beslut som fattades: han sade att man hade accepterat de neutrala ländernas intressen, och att man tog hänsyn till dessa i det yttrande som lades fram av EU:s politiska kommitté. I yttrandet fastslås att er roll kommer att vara begränsad till vad som föreskrivs i Fördraget om Europeiska unionen och i enlighet med besluten från Europeiska rådets möte i Köln. Det är i själva verket ett ganska brett perspektiv, och allt kan ske inom det.
Inom Västeuropeiska unionen är frågan om den ömsesidiga försvarsgarantin till och med starkare än inom Nato; i de neutrala länderna är den allmänna åsikten för närvarande att åtagandet om ömsesidigt försvar inte är tillämpligt. Men jag tror, och många människor i de neutrala länderna tror, att när ytterligare beslut fattas, kommer åtagandet om ömsesidigt försvar till sist att tillämpas.
Jag tror också att, som kommissionär Patten sade, detta i grund och botten inbegriper hela frågan om en europeisk vapenindustri. Hans uttalanden ger stöd åt våra farhågor om skapandet av en europeisk vapenindustri. Vid toppmötet i St Malo drog man slutsatsen att EU behövde, och jag citerar, "förstärkta väpnade styrkor som snabbt kan reagera på de nya riskerna och som understöds av en stark och konkurrenskraftig europeisk försvarsindustri och försvarsteknik' ' . Det finns många medlemsstater inom Europeiska unionen som inte är inblandade i vapenindustrin och som inte vill bli inblandade i vapenindustrin. Dessa beslut och diskussioner äger inte rum på ett ärligt plan i medlemsstaterna, och det gäller särskilt de neutrala länderna: allmänheten förs bakom ljuset.
Det har i dag här i parlamentet varit ganska tydligt, och de flesta har varit ganska uppriktiga om det: de vill ha en europeisk försvarsidentitet, de vill ha en konkurrenskraftig europeisk vapenindustri, och de vill ha en europeisk armé; men allmänheten i medlemsstaterna har i själva verket inte rådfrågats.

Brok
Herr talman, kolleger! Det gemensamma uppträdandet av Javier Solana och Chris Patten är av symbolisk betydelse eftersom de kommer att ha framgång gemensamt eller - om de inte arbetar tillsammans - de båda kommer att misslyckas. Det ligger i vårt gemensamma intresse att de når framgång därför att detta innebär också vår framgång och därvidlag vi skall stödja dem i deras arbete.
Därtill kommer också att den nya trojkan äntligen är i färd med att börja arbeta. Om jag har fattat det rätt så har det finska ordförandeskapet i rådet sänt den gamla trojkan till Ryssland. Den nya trojkan, som de båda tillhör, är i framtiden tänkt att ta över representationen utåt.
Sedan blockkonfliktens sönderfall 1990 har det åter blivit möjligt att föra regionala konventionella krig i Europa, krig som på nytt har återuppväckt den klassiska konflikten mellan olika etniska grupper, gränstvister och liknande, kort sagt: våldets gamla kretslopp. Vi européer har ännu så länge inte svarat på detta, vilket blir tydligt av exemplet med det f.d. Jugoslavien. De ansträngningar som för närvarande vidtas i och med de gemensamma säkerhets- och försvarsinitiativen är ett försök att finna ett europeiskt svar på detta, och det med inriktning på förebyggande åtgärder. Men förebyggande åtgärder, kära kollega Sakellariou, fungerar bara om man har en trovärdig militär makt att sätta bakom dem. Av det skälet måste dessa frågor kopplas ihop. Först då kan man på ett trovärdigt sätt genomdriva förebyggande åtgärder, och jag hoppas också att det kommer att fungera på så sätt.
Det är min mening att det med gemensamma ansträngningar är möjligt att uppnå vissa synergieffekter när man sätter upp trupper för krishantering; målet är att få till stånd en gemensam vapenagentur. Alla känner vi till budgetarnas knapphet på resurser, men jag menar att detta mål kan uppnås med hjälp av sådana synergieffekter. Detta är inte något som vi bör göra med våra egna kostsamma organisationer, utan så långt möjligt som komplement till Nato och med användande av Natostrukturerna, enligt ett Natobeslut i Berlin 1996. Detta förefaller mig vara en väg av stor vikt eftersom det stärker de transatlantiska förbindelserna samtidigt som det skapar en egen handlingskapacitet för oss européer där vi har behov av det.
Detta betyder enligt min bedömning också att vi kommer att kunna fullfölja våra uppgifter antingen gemensamt eller var och en för sig, dock ej emot våra traditionella partners. Europeiska unionen med gemensam valuta, en gemensam inre marknad och en gemensam rättsordning har ett gemensamt intresse av att det utifrån detta skapas en trovärdig gemensam säkerhets- och försvarspolitik.
Men vi måste också se att en sådan skapelse på sikt inte kan tolerera områden med varierande grader av säkerhet. På grund av det bör man på regeringskonferensen försöka att göra artikel 5 i VEU-fördraget till protokoll i EU-fördraget, vilket varje land sedan kan ansluta sig till efter ett eget suveränt beslut. Det innebär att inget av de neutrala eller alliansfria länderna tvingas ansluta sig till det. Men då har vi också fått in allt med bevarad trovärdighet och gemensamma intressen, och sedan kan det hela utvecklas så att Solanas utnämning till generalsekreterare i VEU och integreringen av VEU kan genomföras fullt ut utan att vi måste behålla någon del för artikel 5.

Lalumière
Herr talman, herr höge representant! Det är ett stort nöje för mig att i dag välkomna er i ert nya ämbete, och det gläder mig att ni om några dagar även blir generalsekreterare i VEU. Allt detta bådar gott och är ett verkligt framsteg. Vad som också bådar gott är viljan till ett ömsesidigt samarbete, som både ni själv och kommissionär Patten uttryckte, för övrigt framförde också Patten förnuftiga ståndpunkter.
Jag vänder mig till er i egenskap av föredragande om säkerhets- och försvarspolitik för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Jag vill tala om att jag har lyssnat till er med största uppmärksamhet. Tillåt mig att i dag kort uppehålla mig vid tidsplanen, närmare bestämt takten för de förändringar och reformer som ni ansvarar för.
Kosovokrisen fick européerna att inse bristerna i våra politiska och militära medel. Dessutom har de mer än någonsin känt av de risker som vi löper genom att upprätthålla ett system som skapades under kalla krigets dagar, och som framför allt inte är anpassat till den instabilitet som ökar runt omkring Europa och t.o.m. i Europa.
Denna insikt erbjuder en möjlighet för förändringar, vilket toppmötet i Köln visade. Men jag är rädd att denna öppning mycket snart försvinner, under trycket av nationell konservatism och finansiella begränsningar. Därför måste vi gå fort fram, så fort som möjligt. Visserligen måste vi utreda de institutionella reformerna ytterligare. Att förhasta sig vore ett misstag. Detsamma gäller den grundläggande frågan om Europas och Förenta staternas respektive roller. Lösningarna är ännu inte mogna, men redan nu finns det säkerligen några konkreta steg som vi skulle kunna ta mycket snart.
Några exempel: att även försvarsministrarna skall sammanträda i rådet (allmänna frågor), en lösning som prövades redan i måndags; att vi inrättar ett ständigt politiskt organ, "COPS", med uppdraget att följa alla frågor som rör den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, inbegripet försvarsfrågor; att vi upprättar en snabb interventionsstyrka på ca 50 000 man, osv., osv.; och jag skall absolut inte glömma det som det finländska ordförandeskapet med rätta har tillmätt en stor betydelse: förbättrade icke-militära säkerhetsmedel, framför allt i förebyggande syfte.
Allt detta kan göras snabbt i enlighet med de riktlinjer som de femton har kommit överens om. Det gamla talesättet "man visar att man kan gå genom att använda sina ben", tycks särskilt förnuftigt i det här fallet.

Cushnahan
EU:s illa samordnade och därför ineffektiva svar på kriserna i Bosnien-Hercegovina var mycket pinsamt. Lyckligtvis verkar det nu som om vi har lärt vår läxa. Denna veckas diskussioner i rådet (allmänna frågor) bör varmt välkomnas. Föresatsen att placera förstärkningen av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken högt upp på dagordningen för Europeiska rådets möte i Helsingfors är helt på sin plats. Den positiva inställningen till denna utveckling hos ett traditionellt neutralt land som Österrike bör applåderas, och jag uppmanar alla andra neutrala medlemsstater, inklusive min egen, att följa deras exempel. Det behöver inte sägas att jag inte håller med min irländska kollega, McKenna, eftersom jag tror att upprättandet av en försvarspolitik på EU-nivå är en lika nödvändig förutsättning för en äkta europeisk integrering som den gemensamma valutan. Om du ansluter dig till den ena, bör du stödja den andra. Sammanhörande med denna spännande utveckling är det fransk-brittiska förslaget om att upprätta en styrka på 40 000 man till år 2003, för att täcka alla Petersberguppdrag på en permanent basis.
Innan jag välkomnar detta förslag, vill jag se undanröjd den tvetydighet som har kommit upp i kölvattnet av den brittiske försvarsministerns, Geoffrey Hoons, uttalanden, nämligen om det är en fransk-brittisk styrka eller en EU-styrka? Om EU skall agera som en enhet i framtiden, måste styrkan vara en EU-styrka med komponenter från alla medlemsstater som önskar delta, och den måste operera på initiativ av EU och under EU:s politiska kontroll. Jag ser fram mot att rådet i Helsingfors stöder denna väsentliga princip och andra inslag som stärker EU:s roll på säkerhets- och försvarsområdet.

Wiersma
Herr talman! Jag vill börja med en stor komplimang till herr Solana. Sedan han tackade ja till sin anställning sjuder det av aktivitet i den andra pelaren. Det är en enorm dagordning. Egentligen står all EU-politik just nu i utrikespolitikens tecken och det finländska ordförandeskapet drar också på ordentligt. Det är till och med värt två komplimanger om man ser tillbaka på det landets alliansfria historia. Jag vill gärna tala om den europeiska säkerhetspolitiken och ta upp några saker med Solana, några frågor som han kanske inte kan svara på i dag men som jag anser borde prioriteras under den närmaste tiden.
Först och främst så stöder jag Europeiska unionens ambitioner i den här saken. Den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten får och måste bli av. Jag skall inte gå in på den militära sidan av det hela, på strukturen och den kapacitet som behövs, men jag har dock en fråga när det gäller hur långt de så kallade Petersberguppdragen sträcker sig, det svaret är nämligen avgörande för mycket. Vad inriktar sig unionen egentligen på: små kriser eller stora kriser? Om den inriktar sig på små krishärdar, vad händer i så fall om det hela eskalerar från en liten till en stor kris? - vi vet ju alla att det ofta är fallet. Enligt Washingtonförklaringen är den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten till för alla Nato-länder. Hur står det i förhållande till EU:s ambition att själv kunna fatta beslut? Vad skall vi göra med de Nato-länder som inte är med i Europeiska unionen, Norge, Turkiet och de tre länderna i Central- och Östeuropa? Många är nyfikna på nästa steg efter er utnämning till generalsekreterare för Västeuropeiska unionen. Hur ser ni VEU:s fullständiga integrering i EU gå till och vad kommer då att ske med den beryktade artikel 5? Även om vissa i Nederländerna vill överta den brittiska rollen när det rör sig om det krampaktiga fasthållandet vid de atlantiska relationerna, och jag menar den före detta brittiska rollen, så är det ändå inte jämförbart med de frågor som förekommer i neutrala och oberoende EU-medlemsstater med avseende på den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten. Det kan jag uppbringa respekt för. Hur kan dock en sådan respekt förenas med en framåtsträvande dagordning när det gäller den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten? Jag vet av egen erfarenhet att ett bredare handlingssätt med avseende på säkerheten och förtur för konfliktförebyggande åtgärder kan hjälpa i det avseendet. Unionen borde på det området kunna göra framsteg genom en bättre samordning av den första och den andra pelaren.
Avslutningsvis ännu en väsentlig fråga. Jag tror att vi alla, även ni och rådet och kommissionen, måste bekymra oss om parlamentets kontroll över det system som håller på att utarbetas. Jag skulle gärna i parlamentet, men även med er, vilja starta en diskussion om hur vi i parlamentet, men även i de nationella parlamenten, bättre skall kunna kontrollera utvecklingen och skapandet av en europeisk säkerhets- och försvarsidentitet än vad som nu är fallet.

Van Orden
Tillåt mig först av allt att tacka Javier Solana och Chris Patten för deras uttalanden. I mina ögon verkar under hela denna diskussion om europeisk säkerhet två element - försvarsförmåga och institutionella åtgärder - ha blandats ihop, och den ena verkar vara den andras gisslan. Naturligtvis välkomnar vi varje åtagande från de europeiska staterna om att modernisera sina väpnade styrkor för att rätta till existerande välbekanta bristerna. Som Solana känner till från sin tidigare befattning, fullgör många allierade stater inte ens sina åtaganden om styrkor till Nato. Alliansen har redan tagit itu med dessa frågor som en del av initiativet om försvarsförmåga. De brittiska väpnade styrkorna håller världsklass, men de har belastats väldigt hårt under det senaste året. Av den anledningen är jag inte säker på varifrån den brittiska regeringen avser finna och hur den tänker underhålla sitt bidrag till den nya europeiska snabbinsatsstyrka som den har föreslagit, såvida det inte bara är rök och speglar eller såvida det inte sker på bekostnad av Nato-åtagandena.
Jag måste säga att den berättigade oron om den militära förmågan inte minskas genom europeiseringen av försvaret, som svarar mot en i grunden politisk dagordning och som är en aspekt av den europeiska politiska integrationsprocessen. Faran är att det kommer att bildas ett tryck på EU att bli den organisation som man först vänder sig till när det nästa gång dyker upp en kris att ta itu med och att Nato i allt större utsträckning kommer att degraderas till en ren biroll, som en gemensam försvarsorganisation. Natos livskraft och transatlantiska solidaritet kommer att bibehållas enbart om Nato förblir nära och ständigt engagerat i den aktuella krishanteringen.
Eftersom européerna inte föreslår några extra styrkor, avser kapaciteten för självständiga EU-aktioner naturligtvis först och främst den politiska beslutsprocessen. Nyckelfrågan kommer att vara växelverkan mellan de två centren för beslutsfattande, Nato och EU, samt effekterna av denna på de transatlantiska förbindelserna. Har vi verkligen strategiskt eller ekonomiskt råd med dubbla uppsättningar av staber och kommittéer, mångfaldigade "eurostyrkor" och det slöseri och den förvirring som det innebär att ställa våra väpnade styrkor under två separata operativa doktriner och planeringssystem? Att belasta Europeiska unionen med försvarsansvar kommer att göra litet för att uppmuntra unionen till att effektivare utnyttja sina värdefulla icke-militära krishanteringsinstrument, vilka verkligen skulle kunna komplettera Natos militära styrkor. Det är här EU:s betoning bör ligga, som Patten antydde. En förbättrad militär förmåga inom Natos välbeprövade strukturer, inte institutionell geometri i de europeiska högkvarteren, är vad vi behöver. Kravet, målet, är en ökad säkerhetseffektivitet och mer proportionella bidrag från européer och nordamerikaner. Våra arméer bör inte rekryteras för den politiska integrationsprocessen, utklädd i andra kläder.

Titley
Kosovo visade oss framför allt fyra saker. För det första att Europeiska unionen är i stånd att upprätthålla en enhetlig front under en kris. För det andra, president Artisaris utmärkta arbete visar att EU kan genomföra beslutsamma diplomatiska åtgärder. För det tredje, det visar oss också att Nato fungerar bra, ja, i själva verket bäst, när Förenta staterna står i centrum och utövar ett tydligt ledarskap. Men det visar även att Europa, när detta ledarskap saknas, måste kunna ha kapaciteten att agera för att bevara säkerheten på den egna kontinenten. Och, för det fjärde, det visade oss att vi, trots det faktum att vi lägger ut 70 procent av vad amerikanerna lägger ut på försvar, är så gott som helt beroende av amerikansk utrustning, eftersom vi har omkring 10 procent av deras kapacitet. Och anledningen till det är naturligtvis delvis att en stor del av vår militära förmåga är baserad på det kalla krigets principer om statiskt försvar och inte på de moderna principerna om snabba insatser. Såvida vi inte tar itu med detta, kommer hela frågan om en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och en europeisk försvarsidentitet inte att bli mer än en dagdröm.
Så, jag välkomnar vad som har sagts i dag, men jag har också några frågor, och, vilket är ovanligt för denna slags debatt, jag skulle faktiskt vilja ha några svar. Håller herr Solana med mig om att vad vi först och främst behöver är en översyn av det europeiska försvaret, för att fastställa vår kapacitet? Håller han med mig om att värnplikt är oförenlig med moderna, mobila styrkor? Håller han med mig om att vi behöver ett råd för försvarsministrarna, om vi skall klara av dessa frågor? Och håller han med mig om att medlemsstaternas försvarsutgifter måste konvergera? Han tog även upp frågan om Natomedlemmar som inte är med i EU. Säger han, som jag tror att han gör, att Turkiet är av vital betydelse för att det europeiska försvarsinitiativet skall bli framgångsrikt och att vi måste ta med det i beräkningarna?
Och tillåt mig att till Patten säga att jag välkomnar vad han har sagt om krigsmateriel, men kommer kommissionen att följa upp sina tidigare meddelanden med beslutsamma åtgärder på detta område, och håller han med mig om att Meteor-Missilprojektet är livsnödvändigt för den europeiska försvarsindustrins framtid?

Galeote Quecedo
Solana håller säkert med mig när jag säger att de mål vi har satt upp, vi som i dag har ett större eller mindre ansvar för den europeiska integrationsprocessen, skulle få de europeiska ledarnas mest optimistiska ambitioner att blekna när ni till exempel var ordförande i Europeiska gemenskapens råd (allmänna frågor). Inom ramen för den här nya uppgiften har ni utsetts att personifiera våra gemensamma bemödanden med igångsättandet av en utrikes- och säkerhetspolitik som berör oss alla.
Som ni påminde oss om häromdagen i utskottet för utrikesfrågor så sitter ni i andra änden av den där telefonen som Kissinger gjorde anspråk på. Inför ert uppdrag kan ni räkna med kammarens, och då särskilt min grupps uppmuntran och stöd, det kan ni vara absolut säker på. Jag är övertygad om att ni inte kommer att göra oss besvikna.
Eftersom jag förlitar mig på att ni kommer att använda all er kraft för att se till att vår utrikespolitik följer jämviktskriterierna, där ni tvivelsutan på nytt kommer att insistera på en prioritering av ratificeringsprocessen när det gäller den politiska och ekonomiska utvecklingen i de länder som, precis som vi för 25 år sedan, övergår från envälde till ett demokratiskt styrt land, så att fred kan råda i Europa. Ni kommer också att se till att vi får fortsätta att spela en central roll i Medelhavsområdet, som är en annan prioritet när det gäller ekonomi och säkerhet, och ni kommer att skydda våra intressen i Latinamerika genom att exempelvis se till att våra åtaganden gentemot Förenta staternas regering uppfylls inom ramen för Helms-Burton lagen. Det förvånade mig att Solana inte nämnde något om detta i morse, även om jag inte tvivlar på hans övertygelse. Vi önskar honom lycka till i sitt nya arbete.

Souladakis
Herr Solana! Nu i dagarna har Fidel Castro ett möte med Spaniens ledning, och vi känner alla till Förenta staternas ståndpunkter. Jag vill dessutom göra ett tankeexperiment: tänk om åtminstone en europeisk statschef åkte till Milosevic i Belgrad. Hur skulle ni vilja kommentera dessa båda frågor?
Jag tar inte upp den här frågan för att ställa till svårigheter för er, för vi skall inte ägna oss åt utrikespolitiska övningar utifrån tankeexperiment, utan för att visa på förutsättningarna för era insatser. Och ni skall inte försöka gå på lina, för en vacker dag faller den som gör det. Vi står inför två strategier. Den ena strategin gäller förebyggande av kriser, och den andra gäller hantering av spända situationer och kriser. När det gäller den senare strategin, är Europa frånvarande politiskt men närvarande ekonomiskt, det är en strategi för kriskontroll som inte leder någon vart. Den strategi som bör eftersträvas är en europeisk strategi, som bygger på fred, säkerhet och ekonomisk utveckling. Under krisen i Jugoslavien nyligen fick vi efter 50 år ännu en gång se ett krig blossa upp inom Europas gränser. Det var ett misstag, och det är ovisst när det kommer att upphöra.
Nu står vi återigen inför en ny utveckling och militära kraftmätningar i Kaukasus. Jag anser att situationen i Kaukasus ger er ett gyllene tillfälle att framstå som en Prometheus och inte som en Epimetheus. Ni känner säker till från de antika grekiska tragedierna av Aischylos att "Den fjättrade Prometheus" utspelade sig i Kaukasus. Molnskockaren Zeus straffade Prometheus och fjättrade honom i kedjor för att han stulit elden och gett den till människorna.
Jag hoppas likväl, herr Solana, att ni skall vara som en Prometheus både i Kaukasus och under er kommande ämbetsperiod, för detta gagnar Europa, det gagnar demokratin, det gagnar de mänskliga rättigheterna. Jag vill ännu en gång önska er lycka till.

Solana
) Herr talman! På den korta tid som återstår skall jag mera generellt försöka kommentera de frågor som har ställts under sammanträdets gång. Men låt mig först och främst tacka alla de parlamentariska gruppernas ledamöter som har önskat mig eller oss lycka till med detta företag. Jag kan säga att jag med all den energi och politiska erfarenhet jag kan uppbringa kommer att lägga mig vinn om att tillsammans med övriga institutioner få i hamn detta företag som vi alla är involverade i.
Precis som någon av talarna så förnuftigt sade, så tror jag att det Europa som går in i 2000-talet är mycket bättre än många av oss hade kunnat drömma om, och för oss drömmare ett Europa som fortfarande kan bli bättre. Vi kommer utan tvekan att få en gemensam valuta, vi har gjort stora ekonomiska framsteg och vi har gjort än större framsteg när det gäller utrikes- och säkerhetspolitiken. I den riktningen och med den målmedvetenheten kommer jag att arbeta tillsammans med mina ärade kolleger.
I ett försök att sammanfatta de frågor ni ställt tänkte jag kommentera tre litet närmare. Den första angående utrikespolitiken i strikt bemärkelse. Efter Kölnmötet har vi försett oss med nya instrument - ett har att göra med de gemensamma strategierna - vilket utan någon som helst tvekan kommer att innebära en djupgående förändring i sättet att se på utrikespolitiken. De gemensamma strategierna, några är redan definierade, måste tolkas som en sammanslagning av unionens och medlemsstaternas hela kapacitet för politiska ändamål. Vi har inte haft något sådant fram tills nu. I och med Kölnbesluten har vi det och mera bestämt när det gäller den gemensamma strategin gentemot Ryssland. Detta måste vara tyngdpunkten i vår verksamhet.
Oron för krishantering och konfliktförebyggande åtgärder är den andra frågan jag tänkte ta upp eftersom många av er har kommenterat det. Jag vill säga till er alla - och för att nämna någon kan frågan få företrädas av ledamot Pierre Schoris lysande anförande - att jag till fullo delar er uppfattning om att vi inte bara måste gå ända fram utan vi måste försöka förebygga konflikter redan från början. Det är just det vi försöker göra. I Amsterdamfördraget finns en slags tidig larmsignal för att uppmärksamma vad som kan hända och undvika att det händer, så att vi varken behöver vidta militära eller kollektiva åtgärder om vi den diplomatiska vägen, i ett konfliktförebyggande syfte, klarar av att lösa problemet.
Låt mig berätta om en tragisk händelse som jag personligen har varit med om. När vi tog itu med Bosnienkrisen låg den militära planeringen - kom ihåg att 60 000 soldater gick in i Bosnien - långt före den civila, vilket den inte borde ha gjort. Denna tidsskillnad gav upphov till såväl slutsatser som konsekvenser som många av oss i dag beklagar, som åtminstone jag beklagar.
Oavsett krishantering och fredsbevarande åtgärder vill jag i linje med vad jag sagt att alla delar - det civila, det polisiära och det militära - skall planeras utifrån ett globalt synsätt. På det sättet skulle vi vara i ett bättre läge i Kosovo i dag, i Bosnien i går.
Till sist en kort kommentar i ett aktuellt ämne och som jag tror kan vara av intresse för mina ärade kollegor. I eftermiddag eller i morgon bitti inleder Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa ett viktigt möte. Den ärade företrädaren för vänstergruppen sade att OSSE, Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa, måste få fortsätta att vara hjärtat i den paneuropeiska säkerheten. Likadant sade han om krisen i Tjetjenien. Under de närmaste timmarna har vi ett ypperligt tillfälle att se till att OSSE blir en viktig organisation och att de ryska myndigheterna låter organisationen spela den roll i Europa som den hittills inte fått göra. De ryska myndigheterna är något motsägelsefulla när det gäller Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa, de omhuldar och ger organisationen maximal kärlek - om ni tillåter uttrycket - och samtidigt får inte organisationen spela den roll som tillkommer den. Jag kan säga att från Europeiska unionens sida kommer vi i morgon och i övermorgon att göra allt som står i vår makt för att Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa i linje med sina åtaganden tillmäts rättmätig betydelse när den nya säkerhetsstadgan i Europa skall undertecknas. När vi nu står i begrepp att underteckna den nya kollektiva säkerhetsstadgan i Europa genom OSSE så vore det verkligen besynnerligt, för att inte använda ett annat ord, att organisationen i fråga inte får göra det den måste göra i den konflikt vi just nu har i Kaukasus.
Det var många frågor som ställdes, och det skulle ta alltför lång tid att besvara dem en och en. Jag har noterat dem alla och jag kommer att besvara dem inom kort, och som jag inledningsvis sade så står jag alltid till ert förfogande för att försöka förverkliga er och min egen dröm. Tack för ert stöd, tack för ert samarbete. Vi håller kontakt under de kommande månaderna och under de kommande åren för att föra i hamn detta ädla mål vi alla med sådan glädje kämpar för.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr Javier Solana.
Jag förklarar debatten avslutad.

WTO:s millennierunda
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0062/1999) av Schwaiger för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet - EU:s strategi inför WTO:s millennierunda (KOM(1999) 331 - C5-0155/199999 - 1999/2149(COS)).

Schwaiger
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Betänkandet från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi beträffande EU:s koncept för WTO:s millennierunda sällar sig till de arbeten som utskottet för industrifrågor hittills producerat; detta utskott har med klar majoritet presenterat sin ståndpunkt vad gäller förhandlingsrundorna i Marrakech, Singapore och Genève. Den ständiga dialogen med den f.d. kommissionären sir Leon Brittan under 1998 och början av 1999 har för övrigt bidragit till att åtskilliga av Europaparlamentets uppfattningar i sin helhet fått ingå i kommissionens meddelande av den 14 juli 1999.
I fokus för detta har hela tiden stått en fri och rättvis världshandel i det europeiska näringslivets och de däri sysselsattas intresse. Vi befinner oss alltså i en tradition från våra tidigare arbeten. Här vill jag passa på att tacka den nu ansvarige kommissionären Lamy för hans utmärkta samarbete med Europaparlamentet under de senaste två månaderna. Sedan den nya kommissionen tog upp sitt arbete har vi en intensiv och, som jag tycker, hittills mycket framgångsrik dialog.
I dag handlar det om att ur Europeiska unionens perspektiv göra det omfattande globala förhandlingskonceptet tydligare, att värdera dess olika delar och sätta in det i en politiskt övergripande strategi. Millennierundan som helhet bör åtföljas av konkreta rekommendationer som - i enlighet med artikel 97.5 i Europaparlamentets arbetsordning - kan ge oss möjligheten att innan det nya avtalet sluts utöva ytterligare inflytande på de arbeten som ingår i millennierundan samt att komplettera dem och i enlighet med det presentera våra synpunkter.
I början av år 2000 skulle en första serie rekommendationer kunna tillkännages. När det gäller många av de förslag som utarbetats under de senaste dagarna i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi kan vi komma tillbaka till dem i enskildhet senare.
Rådet och kommissionen bör samfällt företräda Europeiska unionens omfångsrika förhandlingskoncept i Seattle. I vårt betänkande uttalar vi också kravet att kommissionen blir framgångsrik och återvänder med motsvarande resultat i bagaget. Vårt förhandlingskoncept bör återspegla vår betydelse som världens största handelsregion och samtidigt ligga i linje med vårt ansvar för en global ekonomisk intresseutjämning, framför allt vad gäller utvecklingsländerna.
Var bör vi då lägga tyngdpunkterna? På vad beror resultatet? Bör den avgörande tyngdpunkten vara utbyggnaden av nuvarande ordning för världshandeln eller bör i stället försvaret för vår europeiska ekonomiska modell och samhällsmodell i vilken ingår en social och ekologisk marknadsekonomi och en gemenskapspolitik som utvecklats i medborgarnas och konsumenternas intressen stå i förgrunden? Enligt min uppfattning kan vi göra bådadera, även om dessa intressen står i ett visst spänningsförhållande till varandra. Båda dessa mål är för utskottet för industripolitik, utrikeshandel, forskning och energi av lika stor betydelse - det visade omröstningen i måndags kväll. Nu handlar det om ett ytterligare globalt öppnande av marknaderna. Tullarna måste sänkas och tekniska handelshinder undanröjas. Också våra marknader bör i ökad utsträckning öppnas för utvecklingsländerna, särskilt de allra minst utvecklade, och för AVS-staterna. Medborgarnas förståelse för detta måste underlättas och ökas genom att regelverket i WTO och de där så viktiga tvistlösningsförfarandena blir mer genomblickbara.
Å andra sidan bör Europeiska unionens förpliktelser enligt andra internationella överenskommelser synliggöras och beaktas även i samband med WTO-förhandlingarna, det gäller t.ex. Världshälsoorganisationen eller Internationella arbetsorganisationen (IAO). Emellertid vänder vi oss emot en överbelastning av WTO-regelverket med andra mål än det centrala målet med avreglering av handeln och icke-diskriminering av fördragsparterna. Ett exempel på det är att de grundläggande arbetsvillkoren och sociala klausulerna, som utfärdades under 1998 av IAO, bör hållas aktuella och diskuteras inom ramen för ett arbetsforum från IAO och WTO utan att WTO:s regelverk förändras.
Om utgår ifrån att en rättvis och fri världshandel är grunden för en ökning av välståndet för många länder, folk och framför allt för utvecklingsländerna, så bör vi också se att Europeiska unionen som den största handelsmakten i världen har grundläggande intressen av att vidareföra denna framgångshistoria och därvid låta allt fler folk och länder ta del av detta på ett globalt plan. För detta behöver vi bundsförvanter.
Vi måste samla ihop våra intressen med de europeiska kandidatländernas och övriga europeiska grannars intressen, med utvecklingsländernas intressen och framför allt med AVS-ländernas intressen. För det ändamålet behöver vi en ständigt pågående dialog med regeringen, kongressen och folket i Förenta staterna, en dialog som kan klargöra våra motiv och bygga upp en ömsesidig förståelse för en förnuftig intresseutjämning mellan oss och denna vår partner. Genom en ökad handel medverkar vi till att den fredliga ordningen i världen utvidgas, till välstånd och - om vi organiserar oss på rätt sätt - till större social rättvisa.
Hur långt vårt ansvar skall sträcka sig blir bestämmande för vår strategi. Strategin skall vara bred, den måste syfta till en globalt balanserad fördelning av nyttigheter och tas välvilligt emot av våra partners. Marknadens aktörer skall ha tillträde till alla världens marknader under så fria villkor som möjligt. De regler som gäller skall vara rättvisa och ha ett ömsesidigt erkännande av nyttigheter och åläggande av skyldigheter som bas. Den inre marknadens fyra grundläggande friheter - fri rörlighet för personer, varor, tjänster och kapital - bör också gälla som globalt giltiga målsättningar. Vi är för att man träffar ett multilateralt miljöskyddsavtal, vilket sedan skall beaktas inom ramen för WTO. På tjänsteområdet, som är den största tillväxtmarknaden för främst europeiska leverantörer, bör tillgången till marknaden förenklas, nya områden involveras, och Europaparlamentet bör då explicit få yttra sig.
Vi är förespråkare för ett långsiktigt inordnande och befrämjande av electronic commerce inom ramen för GATT. Man bör börja tillämpa Uruguayrundans beslut gällande offentliga upphandlingar. På längre sikt bör också ett stort antal av de bilaterala avtalen om investeringsskydd inom ramen för Världshandelsorganisationen ersättas med en omfattande multilateral reglering.
Konkurrensen på de öppnade marknaderna måste fungera bättre och konkurrensmyndigheterna bör få en uppbyggnad i enlighet därmed. Den europeiska jordbruksmodellen med ett hållbart bondejordbruk skall bevaras, av vilket landsbygdsområdenas, miljöns och våra kvalitetsprodukters bevarande är beroende, vid sidan av livsmedlen. Kritik mot det kan bemötas med hänvisning till den amerikanska regeringens snabbt ökande stöd.
Slutligen några ord om utvecklingssamarbetet: Detta bör aktualiseras och byggas ut ytterligare inom ramen för AVS-partnerskapet. Världsordningen på handelsområdet vilar väsentligen på européernas och amerikanernas stöd. Under 1960-talet valde vi, med införandet av de gemensamma tullarna mot omvärlden, samtidigt en konsekvent global politik med sänkningar av tullar och öppnande av marknader i de olika Kennedy-rundorna och andra rundor. Resultatet av detta blev öppnandet av nya marknader i tredje land samtidigt som våra marknader öppnades för övriga industrinationer.
Till sist ber jag att få tacka sekretariatet, våra rådgivare och alla ledamöter i parlamentet som medverkat till detta betänkande. Vi hade litet tid. Av våra tekniska och övriga tjänsteenheter har ett utmärkt arbete presterats.
(Applåder)

Randzio-Plath
Herr talman! Europas nya roll i världen bestäms av utrikes- och säkerhetspolitiska faktorer, men även av spänningsförhållandet mellan sociala, ekonomiska och politiska behov. Mot den bakgrunden är det av utomordentligt stor betydelse att Europa vid världshandelsrundan talar med en enda röst för att på så sätt ta hjälp också av handeln i gynnandet av en tillväxt där man tar hänsyn till människor och miljö.
Sedan 1990 har det över hela världen skett en ökning av fusionerna samt av de transnationella koncernernas marknadsmakt. Det är därför av stor vikt att man vid millennierundan åstadkommer ett multilateralt regelverk mot inskränkningar av konkurrensen från privata aktörer. Genom en internationell ordning för konkurrensen måste man ta fram vissa minimistandarder för att vi skall kunna förhindra konkurrensstörande agerande såsom bildande av pris- och anbudskarteller, missbruk av dominerande ställning på en marknad eller vertikala och horisontella inskränkningar av konkurrensen, som snedvrider denna.
Det bör vara WTO-medlemsländernas förpliktelse att medverka till vissa av dessa minimistandarder genom att anpassa sin nationella konkurrensrätt och de multilaterala överenskommelserna och minimistandarderna till varandra. Det innebär att millennierundan inte skall skapa någon kartellmyndighet. Dock skall den underkasta de nationella konkurrensreglerna en kontroll. Det skulle vara en motsägelse i förhållande till GATT-, GUSP- och WTO-reglerna om en fri och rättvis världshandel gäller mellan olika länder, men inte för de privata aktörerna på marknaden. Monopol och karteller har skadlig verkan på konsumenterna och samhällena. Detta har entydigt bevisats av fallet Microsoft i USA.
Den ökande viljan att ingå fusioner mellan transnationellt verksamma företag i kombination med nationalstaternas maktlöshet vad gäller bildande av monopol, oligopol och karteller äventyrar målen med världshandeln, vilka består i att befrämja välstånd och fred över hela världen.
Därutöver är det av särskild betydelse att vi ser att den försvagade tillväxten i världsekonomin även hänger samman med instabiliteten i det internationella finansiella systemet; detta kännetecknas av väldiga, snabba och globala finansiella transaktioner och har blivit frikopplat från den reella ekonomin, men har ändå effekter på investeringarna, tillväxten och sysselsättningen. Millennierundan bör därför bidra till att vi får en balans i världsekonomin mellan handels-, ekonomi-, penning- och finanspolitik.

Wuermeling
Herr talman! Jag vill för utskottets räkning - jag torde vara dess föredragande - tacka föredraganden för hans balanserade beslut. Föredraganden har enligt min uppfattning lyckats med att ge tre olika signaler i sitt betänkande: en signal om Europeiska unionens uppslutning riktad till våra globala partners, en signal om globaliseringens humana ansikte riktad till vår befolkning och en signal om WTO-processens parlamentariska dimension riktad till våra medborgare.
I denna resolution ger parlamentet full täckning åt kommissionen för Seattle. Vårt budskap till våra partners lyder: Vi står resolut bakom våra förhandlare i Seattle, jag skulle vilja säga så resolut som Alperna gör i Europa. Det är något som alla berörda bör notera.
Vår andra signal är riktad till befolkningen, vilken är skeptisk till globaliseringen. Vi vill ställa upp en ram för marknaden också globalt. Vi har förmågan och vi vill styra den utformning globaliseringsprocessen får. Marknadsordningen kommer att hålla jämna steg med dess globala utveckling. Vi följer härvidlag en liberal och en antiprotektionistisk ansats. De som förlorar på globaliseringen, och de som avstår därifrån, skall veta att de har en advokat som arbetar för dem.
Till slut vill jag i klara ordalag säga: Denna millennierunda har även en parlamentarisk dimension. Den är oundgänglig, för det handlar inte längre enbart om tullminskningar och kvotminskningar, utan om grundläggande förhållanden som sociala intressen, miljöskydd och rättvis konkurrens. Det är något som vi också bör göra klart för de icke-statliga organisationerna. Och platsen för den politiska diskussionen om millennierundan i Europa är Europaparlamentet. Regeringarna förhandlar inte med icke-statliga organisationer.

Ettl
Herr talman, ärade kolleger! Ju närmare vi kommer millennierundan desto större blir förklaringsbehovet hos befolkningen varför vi egentligen vill ha en ny avregleringsrunda inom ramen för WTO. Var och en av oss som har haft att göra med de icke-statliga organisationerna på senare tid, har oavbrutet fått höra att det stora steget mot avreglering som skett sedan Uruguayrundan inte var någon direkt höjdpunkt. Helt riktigt! Och ett ännu större missnöje finns det hos de fattigare länderna, där man sig helt enkelt frågar var det utlovade välståndet har blivit av, vem som inkasserat pengarna och varför de fattiga har blivit ännu fattigare. Detta utvisas ju faktiskt av fakta i rapporter och av lägesrapporter från UNCTAD och OECD. Så skulle det ju inte bli!
Nu tänker jag inte utlägga vilken nytta som vi kan ha av nästa avregleringssteg. Det kommer de andra kollegerna att göra. Vad jag vill är att sätta fingret på de hittillsvarande bristerna, på vår oförmåga att åstadkomma en social balans i denna värld. Vi i utskottet för sysselsättning och socialfrågor ställer oss naturligtvis först och främst bakom de berörda människornas personliga situation och rättigheter och debatterar detta. Detta är särskilt i de fattigare länderna av speciell vikt, i de länder som har en bristfällig demokratisk utgångspunkt. Vi vill att den fria världshandeln sätts i förbindelse med den framtida politikens grundfrågor, vår framtid, frågorna om social harmoni och miljöpolitiska hänsyn. Vi vill inte förespråka någon ny protektionism - absolut inte - utan vi vill att de sju mest väsentliga arbetsnormerna i Internationella arbetsorganisationen garanteras även för arbetstagarna i AVS-länderna och utvecklingsländerna.
Varför dessa sju mest väsentliga arbetsnormer? För att de bygger på de fyra grundläggande mänskliga rättigheterna på arbetsplatsen: rätten att organisera sig och hålla möten fritt och obehindrat, att kunna sluta sig samman i fackföreningar, rätten till frihet från tvångs- och slavarbete, rätten till en egen barndom. Fortfarande står eller sitter femåringar vid vävstolen, och deras föräldrar går utan arbete. Men detta är ingenting nytt. Eller rätten att inte utsättas för diskriminering på grund av kön, religionsuppfattning, politisk uppfattning eller etnisk tillhörighet. Vi vill att också arbetstagarna i de fattigare länderna skall tillerkännas dessa rättigheter. Och framför allt nu, när vi har nya partner inom ramen för WTO som exempelvis Kina, är det av särskilt vikt.
Det jag nu har talat om är ingenting mer eller mindre än en uppgift för utskottet för sysselsättning och socialfrågor, nämligen att ge arbetstagarna i dessa länder ett verktyg för att de skall kunna värna sig och sina rättigheter. Endast detta kan åstadkomma större social balans. Detta, herr kommissionär, hör hemma på förhandlingsbordet och detta är vår bestämda vilja!
(Applåder)

Roth-Behrendt
Herr talman, kolleger! Om millennierundan och dess öppnande skall bli en framgång måste några grundläggande problem omedelbart diskuteras och förankras. Detta - jag nämner här några av dem - skall naturligtvis främst vara områden beslutade av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, där vi sedan tidigare har kunnat konstatera brister; det är områden där det finns luckor och fel, där vi har märkt att det hakar och klämmer. I det följande kommer jag att nämna några av dessa områden, de väsentliga, som utskottet för miljö har fattat beslut om och anser vara viktiga.
Det gäller exempelvis försiktighetsprincipens område, att vi skall ge en tydlig definition av försiktighetsprincipen, att vi faktiskt har en definition som utfärdades på konferensen för miljö och utveckling i Rio. Denna försiktighetsprincip måste förankras i WTO-reglerna med rättsligt bindande verkan.
För det andra måste t.ex. det multilaterala miljöavtalet kunna genomföras utan att detta leder till konflikter med Världshandelsorganisationen.
För det tredje gäller det frågan om konsumentinformation om produktionsförfaranden och produktionsmetoder, vilka i vårt umgängesspråk återges med förkortningen PPM, samt medlemsstaternas möjligheter att vidta icke-diskriminerande åtgärder. Dessa frågor måste tas med i WTO-förhandlingarna.
Låt mig så säga något angående skiljedomsförfarandet. Tvistlösningsförfarandet, där vi tidigare gång på gång brottats med olika problem, måste bli mer genomblickbart - många av de tvistlösningsförfaranden vi haft gällde områdena miljöpolitik, konsumentskydd och djurskydd. Förfarandet skall garantera att den vetenskapliga expertisen står oberoende, att den ger entydiga besked och då kommer den också att vinna erkännande. Det får inte gå till så som vi fått erfara i hormonfallet att Europeiska unionen tillhandahåller vetenskaplig expertis om hormonernas farlighet, och vi sedan trots detta blir skyldiga att betala kompensation. En sådan situation får inte upprepas i framtiden.
Nu har jag bara nämnt några av de huvudpunkter som ständigt framhålls som viktiga av kollegerna; var och en av dessa kommer ständigt att upprepa att miljöfrågorna och konsumentskyddsfrågorna måste tematiseras i Världshandelsorganisationen.
Jag vill tacka föredragandena och kollegerna i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi för att de har tagit med åtskilliga av de punkter som beslutats av utskottet för miljö i det slutgiltiga betänkandet, vilket inte är självklart och inte heller alltid är fallet, för att dessa punkter tagits upp i föredragandens ändringsförslag och i kompromissändringsförslagen; detta innebär att mycket av det som utskottet för miljö inför Seattle betraktar som viktigt också tas med i Schwaigers betänkande.
Herr Lamy, jag fordrar därför av er och kommissionen att ni redan vid öppningsrundan förankrar dessa punkter som jag nämnt här, men även andra mer långtgående punkter; jag fordrar också att ni säkerställer att vi kan arbeta vidare på dem i millennierundan under kommande år så att Världshandelsorganisationen kan bli sådan som vi vill ha den: en handelsorganisation som är social, rättvis och skyddar miljön, och som tillåter oss att bedriva en handel samtidigt som människorna och vår miljö kan leva.

Cunha
Herr talman! Erfarenheten från fem års tillämpning av det aktuella WTO-avtalet och de konflikter och dispyter mellan länder som det har lett till, visar att en fri och rättvis handel inte kan begränsas bara till frågor om prisförhållanden, bidrag eller avgifter.
Jag skulle därför vilja trycka på fyra punkter inför de kommande förhandlingarna. För det första att den europeiska jordbruksmodellen måste bevaras, en modell som innehåller just den mångfald av funktioner som jordbruket ger samhället, och som hamnar i farozonen om jordbrukshandeln utsätts för en överdriven avreglering.
För det andra att spelregler som är gemensamma för alla skall fastställas för frågor som inte behandlas för närvarande, eller behandlas otillräckligt, i Marrakechavtalet, till exempel hygienisk-sanitära modeller, miljö- och hälsokonsekvenser av vissa intensiva produktionsmetoder eller respekten för konsumenternas känslighet.
För det tredje skall de geografiska ursprungsbeteckningarna för traditionella gemenskapsprodukter respekteras, så att vi inte fortsätter att bidra till denna tvättäkta piratverksamhet som ostraffat pågår gentemot gemenskapens märken, vilket för närvarande är fallet från Sydafrikas sida vad gäller portvin, sherry, ouzo och grappa. Därför anser jag att beslutet från i måndags, den 15, i rådet (utrikes frågor), innebär ett farligt steg bakåt och en farlig tvekan inför de kommande förhandlingarna.
För det fjärde har vi behovet av att, utifrån samma kriterier, klassificera alla bidrag till olika mål inom jordbrukspolitiken. Exempelvis kan vi inte låta det hända igen att de europeiska exportrestriktionerna klassificeras i "yellow box", och därmed måste minskas på sex år, medan de amerikanska exportkrediterna som är av exakt samma slag, inte utsätts för några som helst restriktioner.
För att avsluta, vill jag betona att det börjar bli dags för européerna att inta en mer offensiv ståndpunkt i jordbruksförhandlingarna inom WTO. För det första därför att vi har genomfört två viktiga reformer på sju år - en stor ansträngning - och för det andra för att USA, tvärtemot de uppoffringar som har påtvingats de europeiska jordbrukarna, har ökat sina subventioner med 15 miljoner dollar de senaste två åren, i uppenbar motsägelse mot den arroganta propaganda de bedriver mot den gemensamma jordbrukspolitiken.

O' Toole
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja tacka herr Schwaiger för att han har framställt detta extremt komplexa betänkande, och jag skulle dessutom särskilt vilja tacka Erica Mann, för att hon har samordnat mycket av arbetet med att framställa ändringsförslagen till betänkandet.
Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott anser att det när det gäller Seattle är nödvändigt med ett holistiskt synsätt vad beträffar de audiovisuella tjänsterna. I Europa innefattar de audiovisuella tjänsterna kulturindustrin, och de har också en mycket stor inverkan på vår ekonomi. Vår kulturindustri har icke desto mindre alltid setts, som jag sade i förra månaden, som ett tillägg till många av de viktiga handelsfrågor som kommer att diskuteras i Seattle.
Jag tror emellertid att vi måste ta tjuren vid hornen och erkänna att kulturindustrin inte längre är ett tillägg till dessa diskussioner. Den kommer i själva verket att inneha en nyckelposition, en nyckelroll, i världsekonomin, och som sådan borde den behandlas som en drivkraft för ekonomin i stället för som ett bihang. Mot denna bakgrund anser utskottet för kultur att det är särskilt viktigt att den strukturella ram inom vilken vi nu verkar undersöks noggrant.
Det är icke desto mindre viktigt, med tanke på den oförmåga och de brister som finns på delar av världsmarknaden, att vi håller fast vid den ståndpunkt som antogs under Uruguayrundan. Detta för att ge oss en jämn spelplan på hela världsmarknaden, då det gäller kulturindustrin. På samma gång som vi håller fast vid att det är viktigt att se både medel- och långsiktigt och att betrakta det sätt som nätverken nu inverkar på olika sektorer, innebär komplexiteten hos dessa nätverk att vi även måste betrakta nya instrument för att ta itu med den globala ekonomin i den mån det gäller strukturindustrierna.

Corrie
. (EN) Herr talman! Som jordbrukare är jag intresserad av denna fråga. Jag instämmer i lovorden om föredraganden, Schwaiger, som har lagt ned mycket arbete på detta utomordentliga betänkande. Som föredragande för utskottet för utveckling och samarbete ligger mitt intresse givetvis hos de effekter som den nya WTO-rundan kommer att ha på utvecklingsländerna.
För en vecka sedan var jag övertygad om att det fanns ett visst hopp om att genom hårda förhandlingar nå en uppgörelse som skulle ge en rättvis balans mellan tillhandahållandet av ett skäligt skydd för EU:s industrier och jordbruk å ena sidan och marknadstillträdet för utvecklingsländernas varor å den andra. Nu när ett avtal har slutits mellan USA och Kina, undrar jag hur stor chans små nationer som Lesotho eller Swaziland har på en globaliserad frihandelsmarknad. Bara genom ett starkt regionalt samarbete kommer de att ha en chans att överleva.
Denna runda om en avreglering av handeln äger rum i en tid när gapet mellan utvecklade och mindre utvecklade länder fortsätter att öka. För ett stort antal människor i de minst utvecklade länderna innebär den faktiskt inga vinster. Millennierundans dagordning inbegriper endast jordbruk och tjänster, men kommissionen vill med rätta se en mycket mer omfattande runda.
Vad beträffar jordbruket kommer EU inte att kunna undvika ytterligare eftergifter i fråga om marknadstillträde. EU kan inte kompensera sina jordbruksproducenter och samtidigt blockera tredje lands marknadstillträde. Men utvecklingsländerna måste i sin tur förbättra sina centrala miljönormer och acceptera att det inte utgör ytterligare en form av protektionism.
Utskottet för utveckling och samarbete vill se WTO-regler som inte hindrar system för ekomärkning och en miljövänlig offentlig upphandling. Det begär även att en gemensam, ständig arbetsgrupp för handels-, globaliserings- och arbetsfrågor skall inrättas av ILO och WTO. Det begär att en djuplodande granskning av TRIPS-avtalet skall genomföras och betonar att patentering av liv absolut måste uteslutas från TRIPS-avtalet. Det vill att djurens välbefinnande inkluderas i diskussionen.
EU får inte tvingas av USA att godkänna ett avtal som är skadligt för utvecklingsländerna. USA-dominansen i WTO måste upphöra.

Sasi
. (FI) Herr talman! Jag är mycket glad över att det, såsom även Schwaigers betänkande visar, råder ett brett samförstånd inom unionen om målen för nästa WTO-runda. Vi vill ha en omfattande runda, ytterligare liberalisering av världshandeln och i synnerhet vill vi stärka ett system som grundar sig på regler. Vi vill ta hänsyn till utvecklingsländernas intressen och fästa särskild uppmärksamhet vid miljöfrågor och grundläggande rättigheter i arbetslivet.
Parlamentets stöd för dessa mål är även mycket viktiga för kommissionen och rådet. Jag vill också här konstatera att kommissionen och kommissionsledamot Lamy har utfört ett mycket bra arbete under våra förberedelser inför WTO-rundan. Jag tror ändå att det i detta sammanhang är mest ändamålsenligt att försöka berätta något om det aktuella läget i Genève.
Det egentliga utarbetandet av resolutionen inför ministerkonferensen i Seattle har äntligen börjat. Man går dagligen igenom resolutionens olika delar i Genève. Var och en av frågorna behandlas både vid chefssammanträdet under ledning av rådets ordförande (allmänna frågor) Mchumo och i en mindre green room-grupp under ledning av WTO:s generaldirektör Moore. För att sätta fart på förberedelserna har man också börjat anordna möten med tekniska experter. Under ledning av kommissionen har EU förhandlat i en mindre grupp som utarbetat alternativa texter till centrala punkter i ministerresolutionen. När det gäller förberedelserna befinner vi oss i ett avgörande skede. Det återstår 12 dagar till konferensen i Seattle. Behandlingen av resolutionen i Genève skall vara avslutad senast på fredag eller under veckoslutet. Målet är att få ett sådant resolutionsförslag till Seattle som innehåller så få hakparenteser och öppna punkter att förhandla om som möjligt. Antagligen återstår dock många frågor som måste avgöras vid själva ministerkonferensen. Några stora genombrott har man inte ännu gjort när det gäller formuleringarna i resolutionen. Ministermötet i Lausanne samt mötet mellan Clinton och Prodi för ett par veckor sedan gav inte förberedelserna det eftertraktade politiska incitamentet. Man måste medge att även om det i regel behövs en kris under handelsförhandlingar innan man kan nå betydande genombrott är läget i Genève i dag svårare än väntat. För närvarande är jag verkligen bekymrad över situationen.
Meningsskiljaktigheterna i huvudfrågan - rundans omfattning - är fortfarande mycket stora. EU och ett tiotal andra WTO-medlemmar är fortfarande synnerligen ensamma om att kräva en omfattande förhandlingsrunda. Majoriteten av WTO:s medlemmar ser ut att nöja sig med en begränsad dagordning som förutom jordbruk och tjänster skulle innehålla industriprodukternas tillträde till marknaden och någonting annat. Mest låst och svårast är läget när det gäller jordbruket. Cairns-länderna och USA förutsätter flexibilitet av EU i fråga om jordbruket för att kunna godkänna mandat för en omfattande runda. Om man skall göra framsteg i frågan förutsätts flexibilitet av alla parter - även av oss i unionen.
En annan fråga som visat sig vara svårförhandlad rör genomförandet av Uruguayrundans avtal. Det förefaller som om det råder allt större samförstånd bland WTO:s medlemmar att förslagen om genomförandet skall klassificeras å ena sidan som frågor där man kan fatta beslut i Seattle och å andra sidan som frågor där man behöver ett arbetsprogram efter Seattle. Det bredaste samförståndet i dag ser ut att råda om den del av resolutionen som rör utvecklingsländerna eller de minst utvecklade länderna. Likaså när det gäller tjänstehandel och immateriella rättigheter ökar samförståndet mellan medlemsländerna. När det gäller de så kallade nya frågorna är förhandlingsläget fortfarande helt öppet. När det gäller investeringar och konkurrens har det förekommit strävanden åt det hållet att förhandlingar om dem inte helt skulle uteslutas, utan man skulle tillsätta arbetsgrupper som skulle få i uppgift att fram till nästa ministerkonferens utreda möjligheterna att förhandla om dessa frågor. Nya områden skulle dock inte tas med i förhandlingspaketet.
EU:s förslag om arbetsnormer fick inte medhåll från WTO:s medlemmar i allmänna rådet. Endast USA ställde sig bakom förslaget. En stor del av medlemmarna vill hålla sig till resultaten från ministerkonferensen i Singapore. Det återstår att se hur behandlingen av frågan i Genève fortskrider och vad för slags beslut, eller över huvud taget ett beslut, man har att vänta från Seattle. EU har inte ännu fattat ett slutgiltigt beslut om huruvida arbetsnormerna borde inkluderas i resolutionen eller i ett separat beslut i Seattle. Vi kommer att fortsätta med ett energiskt arbete för att övertyga utvecklingsländerna i den här frågan.
En central roll för att förberedelserna skall bli lyckade spelar hur EU och USA kan uppnå bättre samförstånd om varandras målsättningar. Som jag redan konstaterade kan mötet mellan Prodi och Clinton för ett par veckor sedan inte betraktas som ett genombrott, men det visade dock att det finns en ömsesidig vilja att sträva efter lösningar. För unionen var det betydelsefullt att man i det gemensamma uttalandet inkluderade en formulering att man behöver även annat än jordbruk och tjänster för att en runda skall komma till stånd.
Arbetet i Genève fortsätter alltså i accelererande takt. EU arbetar vidare med en omfattande dagordning. Först i Seattle kommer man att dagtinga med målen inom varje område. Det är viktigt att man fortsätter att hålla kontakt med de övriga parterna - i synnerhet med USA. Ordförandelandet och medlemsländerna stöder kommissionens arbete för att effektivisera processen i Genève.
Herr talman! Rådet (allmänna frågor) antog i måndags kortfattade separata slutsatser om förberedelserna för ministerkonferensen. I rådet uttryckte ministrarna sin oro över förhandlingsläget i Genève och uppmuntrade kommissionen att fortsätta med ansträngningarna för att säkerställa en omfattande runda. I rådets slutsatser hänvisar man till WTO-slutsatser som antogs den 26 oktober och man upprepar stödet för vår målsättning att få en omfattande runda. Bara en omfattande runda garanterar ett balanserat resultat för alla medlemmar. Dessutom betonade man i rådet behovet att vara öppen för andra länders förslag, speciellt vad gäller utvecklingsländerna. Medlemsländerna gav också sitt stöd åt kommissionens agerande i sista skedet av förberedelserna.

Mann, Thomas
Herr talman! WTO har lyckats att avsevärt öka den internationella handeln och världsekonomins produktion samt att minska handelshindren. Men hur ligger det till med höjningen av livskvaliteten, med fördelningen av tillväxtens frukter och med skapandet av nya socialt godtagbara arbetsplatser? I syfte att minska skillnaderna mellan de minst och de mest utvecklade ekonomierna måste man komma överens om sociala standarder och miljöstandarder och om skydd för konsumenter och hälsa. Detta är inget spelfält för illusionister, tvärtom. Genom detta kan vi vinna den breda allmänhetens acceptans. Vi måste lyckas att göra de länder till undantag vilka tillåter eller till och med lockar med produktion som är miljöfarlig eller permanentar sociala missförhållanden för att vinna kortsiktiga fördelar.
Utskottet för sysselsättning och socialfrågor står enigt: De länder som uppfyller grundläggande standarder för samhälle och miljö skall bli särskilt gynnade vid integrationen i världsekonomin. Det måste gå att försvåra försäljningen av de produkter som saknar märkning att de framställts resurseffektivt, förädlats på ett miljövänligt sätt eller garanterat framställts utan användning av barnarbete. Vi vill förmå konsumenterna att köpa dessa produkter i stället. WTO-regelverket måste förändras så att en sådan frivillig märkning inte längre kan förhindras.
Ytterligare två punkter hör hemma på dagordningen i Seattle. För det första överenskommelser om investeringar på grundval av ILO-förklaringen om multinationella företag och de motsvarande OECD-riktlinjerna i vilka arbetstagarnas rättigheter beaktas. För det andra inrättandet av ett ständigt forum mellan WTO och ILO där man till behandling tar upp att införa grundläggande arbetsrätt såsom att avskaffa tvångs- och slavarbete, att kriminalisera barnarbete, att förbjuda diskriminering. Konrad Schwaigers utmärkta betänkande - som torde ha utsikt att vinna konsensus och majoritet - gör klart att det handlar om mer än bara handelspolitik - det handlar om alla länders likaberättigade deltagande, om sociala framsteg och om förverkligandet av de mänskliga rättigheterna.
(Applåder)

Mann, Erika
Herr talman, kommissionär Lamy, herr rådsordförande, ärade kolleger! I måndags röstade vi med klar majoritet igenom Schwaigers betänkande i utskottet, och jag måste säga hur glad jag är åt Schwaigers sätt att bedriva förhandlingarna i stort. Han har visat upp en mycket stor öppenhet. Det har lett till att vi nu har kompromisser som inte är några kompromisser, i betydelsen att de förnekar ståndpunkter som försvaras av olika parlamentsgrupper; i stället har vi verkligen kämpat och slagits för att finna en enda europeisk kompromiss, en europeisk formulering som stöder rådets och kommissionens ståndpunkt i allmänhet. Det är detta det handlar om här.
Jag är mycket tacksam gentemot rådets ordförande för att han pekat på de svårigheter som i allmänhet finns med att öppna den nya förhandlingsrundan i Seattle. Ty vi vill vara realistiska, låt oss inte inbilla oss något: Det blir inte en enkel match att gentemot övriga förhandlingsparters intressen hävda vår europeiska väg som vi vill och hoppas kunna driva igenom i Seattle och i fortsättningen. Er, kommissionär Lamy, och alla andra som deltar önskar jag i övrigt all framgång. Jag kan försäkra er att ni har min grupps stöd. Vi kommer kompromisslöst att ge er motsvarande stöd.
Den svåra inledningen innebär dock också att den tidigare enigheten, som hade inflytande på samspelet mellan den öppna världshandeln och de tvingande handelsreglerna och som alltid utgick ifrån att detta hade ett övervägande positivt inflytande på den nationella utvecklingen, att denna enighet har börjat falla sönder.
Just i de rika länderna och framför allt i Förenta staterna, som har profiterat allra mest på de öppna marknaderna, växer med antalet internationella konkurrenter inom ramen för Världshandelsorganisationen tvekan och oron för att globaliseringen också medför utarmning, miljöförstöring och förlusten av nationellt självbestämmande - ironiskt nog skulle jag vilja säga. Med förlusten av utrikespolitiken i allmänhet ökar också frestelsen att använda den ekonomiska faktorn utåt som ersättning för denna.
Den socialistiska gruppen stöder oinskränkt kommissionens och rådets ansats för en omfattande förhandlingsrunda. Endast en sådan strategi kan garantera att verklig hänsyn tas till alla de aspekter som är av europeiskt intresse. Bara på så sätt kommer det till slut att bli tydligt var förlusterna och vinsterna ligger för länderna och medborgarna i Europa. Av det skälet är vi också för ett single undertaking-förfarande. Ingenting gäller som slutgiltigt innan alla frågor ligger på bordet.
Det är likaså nödvändigt att parlamentet i tillräcklig grad hålls underrättat och delaktigt. Detta är särskilt nödvändigt med tanke på att väldigt många ämnen - många kolleger har redan tagit upp det - särskilt de nya, är av utpräglat emotionell karaktär som t.ex. frågan om hur vi kan införliva investeringarna inom ramen för världshandelsrundan, nya konkurrensregler, standarder för samhälle och arbete samt mycket annat. Parlamentet skall i hög grad integreras.
Medborgarna, de icke-statliga organisationerna och företagen i Europeiska unionen kommer att mer än någonsin tidigare följa förhandlingarna i Seattle och rikta uppmärksamheten på frågan huruvida världshandeln i stort kommer att bli rättvisare, socialare och mer balanserad och om de kommer att beakta alla parters intressen. Den av grundläggande skepsis präglade kören gentemot en ohämmad globaliseringsprocess kommer att sätta sin prägel på förhandlingarna. För oss socialdemokrater är det därför nödvändigt att vi klargör var möjligheterna ligger och var globaliseringsprocessen i framtiden kan få en starkare positiv betydelse. Men låt oss inte inbilla oss något! Mindre WTO betyder inte med automatik mindre globalisering. Det är en illusion! Det betyder mindre av den globalisering som kan påverkas. Så till vida har kommissionen och rådet - det vill jag ännu en gång betona - vårt stöd.
(Applåder)

Clegg
Herr talman! På den liberala gruppens vägnar skulle jag vilja gratulera föredraganden, Schwaiger, till hans enastående ansträngningar för att utforma en bred, partiöverskridande strategi i denna väldigt viktiga fråga, som kommer att påverka oss alla många år framåt i tiden.
ELDR förblir entydigt positivt till en ytterligare liberalisering av handeln, till en förstärkning av det multilaterala handelssystemet och till en bred förhandlingsbas, som innefattar ett brett spektrum av befintliga och nya handelsfrågor. Vår förhoppning är att detta betänkande, när det antas av parlamentet i morgon, kommer att tjäna som en tydlig signal om vårt politiska stöd för en omfattande runda i en kritisk fas av förberedelserna inför Seattle.
Parlamentet har även en central roll då det gäller att dämpa allmänhetens befogade oro om globaliseringens konsekvenser. I somliga läger har den felaktiga åsikten att WTO är ett ondskefullt ombud för globaliseringens alla negativa effekter dykt upp. Sanningen att säga skulle vi utan WTO vara oförmögna att skapa den globala juridiska och reglerande arkitektur som är absolut nödvändig för varje slags enhetligt politiskt svar på globaliseringen. Utan WTO skulle djungelns lag råda, och vi skulle få en situation där styrka gick före rätt - vilket knappast är en följd som WTO:s kritiker skulle välkomna.
Av dessa anledningar har vi varit aktiva och lagt fram en serie ändringsförslag till betänkandet, och vi har drivit på för att nya WTO-regler på områden som till exempel miljön, nu direkt påverkad av den internationella handelspolitiken, skall utvecklas. Vi har stött alla ansträngningar för att stärka utvecklingsländernas plats i världshandelssystemet, inte minst genom att understryka det ofrånkomliga behovet av en fortsatt reformering av EU:s gemensamma jordbrukspolitik.
Vi har även drivit på, och vi kommer att fortsätta att driva på, för att se till att WTO blir öppnare och Europeiska kommissionen mer ansvarig inför Europaparlamentet då det gäller handelspolitikens genomförande. Det måste - minst - inbegripa en automatisk rättighet för parlamentet att underställa varje WTO-avtal samtycke samt en långt mer omfattande tillgång till de förhandlingsreferat som diskuteras i rådet. På samma gång har ELDR stått emot alla försök att tynga ned detta betänkande med en "shoppinglista" med sektorspecifika önskemål. Det är därför som vi i morgon kommer att rösta emot de avsnitt i betänkandet i vilka man kräver särbehandling av vissa sektorer. Vi måste acceptera konsekvenserna av vårt stöd för en omfattande handelsrunda. Omfattande betyder allt omslutande; det betyder inte översållad med undantag.
Slutligen ett ord om Kina. Sent i söndags natt nåddes ett bilateralt avtal mellan USA och Kina om Kinas tillträde till WTO. Kinas inträde i WTO kommer, i mångas mening, att få minst lika långtgående följder som någonting som kommer att äga rum i Seattle. Det är omöjligt att skilja frågan om Kinas tillträde till WTO från vårt bredare övervägande om EU:s ståndpunkt i Seattle.
EU befinner sig i en delikat situation som den sista större WTO-aktören som inte har slutit ett avtal med Kina. En optimistisk tolkning skulle föreslå att Europa nu befinner sig i en fördelaktig position och kan utnyttja och bygga vidare på de eftergifter som Washington redan har säkrat från Kina. Det faktum att Europeiska kommissionens förhandlingstjänstemän blott en vecka före USA-avtalet rapporterades se minskad sannolikhet för ett snabbt kinesiskt tillträde kan tyda på att Europeiska unionen inte har förhandlat så övertygande som man kunde ha hoppats. Det finns helt klart en risk för att Europa nu kommer att tvingas in i ett hörn i samtalen med Kina.
ELDR har alltid varit starkt positivt till ett kinesiskt tillträde till WTO, men inte på bekostnad av legitima europeiska intressen, vilka inte alltid sammanfaller med amerikanska kommersiella intressen. Jag uppmanar därför kommissionen att omgående ge parlamentet en redogörelse för de kinesiska tillträdessamtalen, särskilt med avseende på hur de kan påverka våra förberedelser inför Seattle, så att parlamentet i morgon när det röstar om Schwaigers betänkande har full kännedom om alla relevanta fakta.
Med dessa viktiga varningar i åtanke, skulle jag vilja bekräfta ELDR:s breda stöd för Schwaigers arbete och åter upprepa våra varma tack till honom.

Lucas
Herr talman! I sin introduktion säger Schwaiger att Världshandelsorganisationens mål är frihandel. Men handel är inte ett mål i sig själv. Det är ett medel att nå ett mål. Det målet måste vara hållbar tillväxt. Även om världshandelns volym har ökat sjuttonfaldigt, vad är det för bra med det, om det inte kommer fattiga människor till nytta och främjar en hållbar utveckling?
Den obekväma sanningen är att den internationella handeln har förlorare lika väl som vinnare. Många av förlorarna är fattiga människor som ser sin mark tas ifrån dem av stora vinstdrivande företag eller som får sin utkomst förstörd av ny och ofta orättvis konkurrens från billigare import.
Det är orsaken till att vår grupp anser att vi, innan vi i Seattle besinningslöst ger oss in i ytterligare handelsrundor, måste göra en omfattande bedömning av de sociala effekter och de miljöeffekter som redan har ägt rum genom avregleringen som ett resultat av den senaste Uruguayrundans handelsförhandlingar.
Det är också nödvändigt med mycket djärvare åtgärder, om vi skall säkerställa att fattiga människor verkligen vinner på världshandeln. Uppriktigt sagt är det på denna punkt som betänkandet ännu är otillräckligt. Det är nödvändigt med tullfritt tillträde för de minst utvecklade länderna, inte bara för så gott som alla produkter - det är en fras som lämnar ett gigantiskt kryphål för EU att fortsätta skydda sitt eget jordbruk - utan för alla produkter från dessa länder. Det är nödvändigt att få ett slut på den enormt skadliga dumpningen av subventionerad jordbruksexport på utvecklingsländernas marknader. Det är nödvändigt att industriländerna gör sina åtaganden om att behandla fattigare länder särskilt och annorlunda juridiskt bindande. Men framför allt är det, när vi ser bevis på att världshandelns regler förstör fattiga människors utkomster eller skadar miljön, nödvändigt att vi ändrar dessa regler.
Låt mig klart och tydligt säga att fri handel inte är detsamma som rättvis handel. Det finns inte någonting som bevisar det tydligare än fallet med de karibiska bananodlarna - några av de mest sårbara producenterna i världen - vars tillträde till EU-marknaderna nu har stoppats i strid med WTO-reglerna, och till följd av det står de nu inför ett ödeläggande av sina utkomster. Så, jag upprepar, om världshandelsreglerna förstör människors utkomst eller skadar miljön eller djurens välmående, är det nödvändigt att vi ändrar reglerna.

Morgantini
Herr talman! Vi är alla medvetna om att mycket står på spel i förhandlingarna i Seattle när det gäller hur livet skall gestalta sig för världens befolkning. Det gäller inga tekniska frågor som bara angår grupper med experter från de olika handels- och utrikesdepartementen. Att det inte bara handlar om sådana frågor bevisar det engagemang som kommit till uttryck i debatten i detta parlament, även om vi fortfarande har små möjligheter att fatta beslut, men nya fakta har tillkommit under senare år som berövar specialisterna deras ensamrätt. I Seattle, parallellt med regeringsmötet, träffas tusentals icke-statliga organisationer, tusentals kvinnor och män från det civila samhället som kraftfullt begär att WTO inte skall bli ytterligare ett säte för en världsregering, baserad på tillväxt och den mest otyglade liberalism, som inte tar hänsyn till att fattigdomen växer bland befolkningarna i de minst industrialiserade och mest utsatta länderna, förstörelsen av miljön, rovdriften på naturresurser och människor, eller till skillnader och olikheter i varje land, som i globaliseringens namn fortsätter att producera rikedom för ett fåtal och fattigdom för flertalet.
Det är ett viktigt demokratiskt faktum att tusentals kvinnor och män har diskuterat och demonstrerat för en annorlunda ekonomi, direkt knuten till vardagslivets behov och demokratin. Det faktum att 134 regeringar ingår i WTO garanterar nämligen i sig vare sig öppenhet eller demokrati i beslutsprocesserna, för utanför de formella stadgarna är det som verkligen har betydelse den avtalsenliga rätten hos de starkaste regeringarna och de multinationella företag som utövar den. På grund av dessa grundläggande synpunkter kan vi inte instämma i Schwaigerbetänkandet, även om vi vill ge Schwaiger en eloge för ett seriöst arbete. Vi vill att parlamentet intar en tydlig och stark ståndpunkt som visar att rätten till värdighet, till hälsa, till frihet från fattigdom, till hem, till frihet, att den rätten står över handelsfriheten, över profiten. Vi inser naturligtvis att Europa, jämfört med USA:s frenetiska försvar av de egna rättigheterna, intar en hållning som är mer uppmärksam när det gäller försvaret av mer humana traditioner, men detta räcker inte, anser vi: det räcker inte att formulera välklingande principer, man måste också tillämpa dem.
I Schwaigerbetänkandet finns det mycket som är positivt: försvaret av vårt jordbruk, de kulturella skillnaderna och även annat, men jag begränsar mig av tidsskäl till att ange några av grundfrågorna. Av grundläggande betydelse är frågan om fördragen om immateriella rättigheter. Vi anser, tillsammans med de icke-statliga organisationerna och många länder som har haft negativa effekter av de här fördragen, att de skall frysas tillfälligt medan de omförhandlas. Det räcker med att tänka på Indien, där lagstiftningen inte tillåter copyright på läkemedel eller livsmedel. Och ändå producerar och exporterar Indien växter som de multinationella företagen och vi behöver för att bota våra sjukdomar. Eller tänk på Mandelas Sydafrika, där WTO som repressalier för landets försök att göra läkemedel för de aidssjuka mer lättillgängliga, har dragit tillbaka de mest ekonomiska läkemedlen. Vi ansluter oss till de sydafrikanska länder som kräver att man inte skall tillåta att växter och djur eller mänskliga celler kan patenteras, vilket skulle beröva de fattiga deras tillgångar och göra de multinationella företagen ännu större.
Vi anser dessutom att försiktighets- och säkerhetsprinciperna är av grundläggande betydelse när det gäller livsmedel, för vi vill inte bli invaderade av transgena livsmedel, och därför anser vi det vara nödvändigt att ha omvänd bevisbörda och att se till att experterna verkligen står fria gentemot regeringarnas och de multinationella företagens intressen. Vi vill skydda de anställdas rättigheter, strejkrätten, och tillämpa de uppförandekoder som detta parlament ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Montfort
Herr talman, kära kolleger! Om inte kommissionen redan hade vant oss vid den här typen av oklarheter, som bidrar till att dess egna befogenheter utvidgas, hade Schwaigerbetänkandet gjort oss djupt förbryllade.
Självklart finner man ingen anledning till oro i kommissionens aviserade mål, som återges i betänkandet. Här finner man enbart mycket dygdiga motiv, liksom alltid då det handlar om allmänna principer och generösa idéer. Däremot får man skäl att oroas av den iver som Schwaigerbetänkandet nitiskt förmedlar, något som ger näring åt legitima misstankar, i synnerhet om man minns att just dessa principer förhånades i de senaste turerna kring bananer, genetiskt modifierade organismer (GMO) och hormonbehandlat kött. I dessa frågor var man lika diskret som snabb att skyla över Europeiska unionens, dvs. kommissionens, nederlag.
Styrkta av dessa färska erfarenheter och i väntan på en verklig utvärdering av den föregående rundan, var det för oss viktigt att vänta innan vi med hull och hår kastade oss in i en ny förhandling, vars fördelar återstår att bevisa och vars spelregler uppenbarligen inte är desamma för Europeiska unionen och för vår främsta partner och konkurrent, Förenta staterna. Men kommissionen är ivrig att få Europeiska unionen att gå in i dessa förhandlingar, och det beror på att medlemsstaterna förlorar sin frihet när förhandlingarna väl har påbörjats. Kommissionen kräver deras stöd med motiveringen att de redan skulle ha utövat sin suveränitet, i samband med de inledande förhandlingarna.
Men hur förhåller det sig egentligen? Kommissionen har försett sig med ett mandat som redan i sig är ett resultat av en mellanstatlig kompromiss. Ändå måste den förhandla, dvs. göra uppoffringar utifrån denna kompromiss. Hur kommer den fram till sina bedömningar? Finns det en lista över oantastliga områden och en annan över utpekade offer? Om kommissionens önskemål uppfylls kommer WTO:s interventionsområde att i princip omfatta alla mänskliga verksamheter, och skapa en värld där allt blir en handelsvara, inklusive våra offentliga tjänster och vår kultur. Kan man allvarligt talat dölja det faktum att våra nationers specifika karaktärer i fråga om utbildning och folkhälsa eller solidariska system inte skulle överleva detta?
Om vi utgår från att det härmed beskrivna utvecklingsschemat inte är eller inte längre är möjligt att ändra, vilken strategi kommer då kommissionen att följa? President Clintons särskilda handelsföreträdare, Barshefsky, som med framgång ledde Washingtons strider i fråga om bananer, genetiskt modifierade organismer och amerikanskt kött, har uppvaktat amerikanska handelsintressen, som har gett henne ett 31 sidor långt dokument med industrins önskemål. Har vi någonting liknande för att bemöta dem? Vi anser att endast medlemsstaterna har förmågan att föra en politik som möjliggör ett verkligt försvar av våra intressen på det här området.

Butel
Herr talman, kära kolleger! Betänkandet av vår kollega Schwaiger om WTO:s millennierunda är för oss helt tillfredsställande, eftersom det respekterar olikheter, vare sig de är kulturella eller ekonomiska. Jag vill gratulera honom till detta ansenliga arbete om ett så sammansatt och polemiskt ämne som WTO.
Inför den nya förhandlingsrundan har vi redan klart och tydligt uttryckt våra farhågor och betänksamheter. Det gläder mig ändå att man har beaktat franska krav om kulturell mångfald och sociala normer.
I likhet med föredraganden är vi angelägna om att försvara det specifika med den europeiska pluralistiska jordbruksmodellen, grundad på familjeföretag som ofta kämpar mot geografiska och miljömässiga svårigheter. Inför globaliseringen är det absolut nödvändigt att ta hänsyn till den här typen av skillnader, som avsevärt förändrar de ekonomiska spelreglerna och får allvarliga sociala konsekvenser.
Uppfattningen att det är brådskande att upprätta ett mer demokratiskt och öppet förhandlingssystem tycks välgrundad. Det är ett krav att parlamenten rådfrågas kontinuerligt och att förfarandena verkligen respekteras. Vi blir mycket oroade över det faktum att rådet och kommissionen anmärkningsvärt nog lyckas hålla undan så pass mycket information. Jag beklagar också att rekommendationerna till kommissionen, angående små och medelstora företag, begränsas till att gälla tullavgifter. Alla förfaranden måste förenklas för de små och medelstora företagen, för det är endast de som kan skapa hundratusentals arbetstillfällen.
Slutligen uppskattar jag att vår kollega Schwaiger insisterade på försiktighetsprincipen, så att miljöpolitiken kan integreras i handelspolitiken, och jag delar hans oro över riskerna med en föregiven miljöprotektionism, som inte har något att göra med försvaret av medborgarnas hälsa.

Raschhofer
Herr talman, ärade kolleger, herr Schwaiger! Jag vill tacka er för att ni har valt ett så generellt angreppssätt på det komplicerade materialet och sökt vägen till ett brett samförstånd. Meningen med denna WTO-runda är inte att förhandla enligt mottot "Jag vet i och för sig inte vart jag är på väg, men är i stället först på plats!". Det handlar om att medborgarna på lång sikt skall kunna dra nytta av globaliseringen och avregleringen av handeln. Jag vill därför att befolkningen skall förstå och bidra till resultatet av förhandlingarna. I dag har vi i Europa genomgående höga standarder såväl vad gäller miljöskydd, konsumentskydd som arbetstagarnas sociala skydd. Dessa standarder får varken avvecklas eller undergrävas under de förestående förhandlingarnas förlopp. Våra handelspartners måste också bli övertygade om nödvändigheten av dessa ämnen.
Jag stöder kravet på att på alla områden ta hänsyn till försiktighetsprincipen och uthållighetsprincipen. Särskilt på jordbruksområdet bör resultaten från Berlin utgöra en absolut undre gräns i förhandlingarna, för situationen för de små familjebruken inom jordbruket liksom för de bönder som verkar på geografiskt mindre gynnsamma ställen måste beaktas. I frågan om samhälleliga standarder har vi inte råd med något skeppsbrott. Därför är jag pragmatiskt inställd.
Jag vill att innehållet i ILO-konferensen 1998 vinner insteg i verkligheten. Man får inte begå felet att avskräcka förhandlingsparterna med alltför massiva krav. Jag förespråkar därför en institutionalisering av samarbetet mellan WTO och ILO. Avregleringen har bevisligen fört med sig vissa positiva följder. Det kan dock inte vara så att vid vägens ände blir de rika ännu rikare och de fattiga ännu fattigare. Europa måste under denna förhandlingsrunda tala med en röst om vi vill kunna göra oss gällande gentemot USA. Och denna röst får inte uteslutande bli ett uttryck för de storas eller vissa globaliseringsfanatikers ståndpunkt, utan måste i stället företräda de små och medelstora företagens intressen, vilka trots allt utgör ryggraden i vår konkurrenskraft.

OMRÖSTNING
Turco
Herr talman! Jag har begärt ordet för att ännu en gång påminna om att sedan början på denna mandatperiod deltar de radikala ledamöterna inte i omröstningarna, vare sig i kammaren eller i utskotten. Detta gör vi för att rikta ordförandeskapets och våra kollegers uppmärksamhet på det faktum att några av ledamöterna förvägras möjligheten att bidra till arbetet i parlamentet i samma utsträckning och med samma medel som övriga ledamöter. Den likgiltighet med vilken ordförandeskapet och våra kolleger under fyra månaders tid har lyssnat på våra protester och passivt accepterar dem är ett tydligt bevis på motsatsförhållandet mellan den demokratiska övertygelsens teori och praktik.

Bigliardo
Herr talman! Ännu en gång vill jag instämma i det som Turco just har sagt. Även jag, som företrädare för MSFT, strejkar och deltar alltså inte i några omröstningar. Jag förklarade redan i går vilket man kan se i protokollet från i går att jag kommer att avstå från att rösta under hela sammanträdesperioden, och det av de anledningar som min kollega Turco så föredömligt har beskrivit.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0056/1999) från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (9150/1/1999 - C5-0181/1999 - 1998/0192(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om antagandet av ett åtgärdsprogram (Daphne-programmet) (2000-2003) för att förebygga våld mot barn, ungdomar och kvinnor(föredragande: Avilés Perea).

Talmannen
Innan vi övergår till omröstningen uppmanar jag, i enlighet med artikel 80.5 i arbetsordningen, kommissionen att redogöra för sin ståndpunkt vad gäller ändringsförslagen.

Lamy
Herr talman! Kommissionen kunde godta de sex ändringsförslag som lades fram. Det finns nu bara fyra. Eftersom jag godtar de sex, godtar jag således de fyra, herr talman.
( Parlamentet godkände den gemensamma ståndpunkten(efter dessa ändringar).)
Betänkande (A5-0052/1999) av Haug för budgetutskottet om förslag till rådets beslut om systemet för Europeiska unionens egna medel [KOM(1999) 333 - C5-0092/1999 - 1999/0139(CNS)]

Casaca
Herr talman! Jag vill ta upp tre frågor i samband med detta betänkande. För det första har jag fått en röstlista där ändringsförslag 9 inte anges som budgetutskottets ändringsförslag. Jag skulle vilja att detta misstag rättas till, åtminstone i den röstlista som delats ut till min politiska grupp.
För det andra finns det ett ändringsförslag 31 som, fram till i går, bara fanns i den tyska versionen och vars portugisiska och engelska språkversioner är motsägelsefulla. I den portugisiska versionen står det BNP medan det i den engelska står BNI. Dessa är två helt olika begrepp med helt olika ekonomiska effekter, jag förstår inte vad man vill med detta ändringsförslag 31.
För det tredje skulle jag vilja att presidiet klargör för mig om orsaken till att vi skall rösta om ändringsförslag 31 före ändringsförslag 9 är artikel 130.2 i vår arbetsordning, det vill säga, att det ändringsförslaget är längre från originalet.

Talmannen
När det gäller den första frågan ni tar upp, Casaca, så måste jag säga att ändringsförslag 9 är ett av kommissionens ändringsförslag. Det står på röstsedeln och det är helt korrekt. När det gäller grundtexten så är den på tyska. Texten som vi hänvisar till, men som vi inte röstar om, är den tyska. När det gäller ändringsförslag 31 så är det ett kompromissförslag som lagts fram av föredraganden, och därför måste vi rösta om det först.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Heaton-Harris
Herr talman! En ordningsfråga: Jag skulle vilja ha ett klargörande från er om att ni, när ni ser er om i kammaren och uppskattar hur många personer som röstar för eller emot, inte tar hänsyn till eventuella politiska preferenser. Jag är övertygad om att ni inte gör det, men det skulle verkligen vara hemskt om mina brittiska, socialistiska kolleger blev generade över hur de just har röstat, i vissa fall emot Förenade kungarikets budgetrabatt.

Talmannen
Kära kollega! Om ni hyser några tvivel angående det som jag just har sagt, så kan ni begära en elektronisk kontroll av röstresultatet, på samma sätt som många av era kolleger gör när de är tveksamma. Det är mycket enkelt. Det sista ni sade var däremot förolämpande.
(Applåder)
Betänkande (A5-0055/1999) av Averoff för budgetutskottet om förslaget till rådets förordning om budgetdisciplin [KOM(1999) 364 - C5-0141/1999 - 1999/0151(CNS)]
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0060/1999) av Lechner för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets direktiv om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur [KOM(1999) 219 - C5-0044/1999 - 1999/0102(CNS)]
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0057/1999) av Gebhardt för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets förordning om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn [KOM(1999) 220 - C5-0045/1999 - 1999/0110(CNS)]
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Röstförklaringar- Andrabehandlingsrekommendation (A5-0056/1999) av Avilés Perea

Kauppi
Herr talman! Enligt min mening var det mycket viktigt att Europaparlamentet och rådet lyckades fatta ett beslut om Daphne-programmet för perioden 2000-2003. Redan för att säkerställa efterlevnaden av gemenskapsfördraget måste man se positivt på ett sådant här projekt.
För att uppnå en hög hälsoskyddsnivå måste man sörja såväl för fysiska, psykiska som sociala behov. Våld mot kvinnor och inom familjen är ett mångdimensionellt problem som har allvarliga och omfattande effekter på hälsan. Förutom att det handlar om brott mot mänskliga rättigheter handlar det också om hinder för att uppnå jämställdhet och utveckling. Rädslan för våld och ofredande begränsar barns, ungdomars och kvinnors rörelsefrihet och möjligheter att fullt ut delta i samhällslivet. Våldet orsakar också betydande ekonomiska, sociala och hälsomässiga kostnader för individer, medlemsstater samt för hela gemenskapen.
Man måste också komma ihåg att man i går i denna sal behandlade ett avtal om barns rättigheter. Även i detta avtal betonas barnets rätt till ett tryggt liv och mänskliga rättigheter. I mitt hemland Finland har man redan ett av social- och hälsovårdsministeriet administrerat projekt i gång för förebyggande av våld mot kvinnor 1998-2002, även ur den här synvinkeln var det mycket viktigt att Daphne-programmet godkändes. Projektets målsättning är att fästa uppmärksamhet på våldet mot kvinnor, förstärka attityderna mot våld, minska våldets omfattning samt utveckla och effektivisera tjänster riktade till offren och gärningsmännen.
Ett sätt att uppnå målen är att utveckla internationellt samarbete och utbyte av bästa arbetsmetoder och erfarenheter samt att bilda nätverk i synnerhet inom EU:s område. Om det skall vara möjligt att rensa ut våldet måste man lägga ned arbete på det.

Blak
De danska socialdemokraterna har i dag med glädje röstat för betänkandet av Aviles Perea om Daphne-programmet. Våld utgör en kränkning av de grundläggande mänskliga rättigheterna, vilket vi måste bekämpa. Kampen mot våld mot barn, ungdomar och kvinnor bör prioriteras högt i vårt arbete. Det är en viktig politisk markering vi är med om att göra i dag.

Caudron
Europaparlamentet, och särskilt utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, vars arbete jag välkomnar, har spelat en ytterst viktig roll för att medvetandegöra våldet mot kvinnor och barn i Europa.
Denna hemsökelse antar dessvärre olika former. Alltifrån prostitution och handel med kvinnor och barn, vilket upprör de allra flesta medborgare, till våldet i hemmen, ett accepterat eller försummat problem, eftersom det sker inom den privata sfären!
Det har redan tagits många initiativ på det här området, med resultatet att det har uppstått en kollektiv insikt. Vi måste utnyttja denna gynnsamma bakgrund och sätta in fler insatser för att äntligen utrota alla former av våld.
Daphne-programmet vittnar om viljan att ta itu med problemet på ett samordnat sätt i medlemsstaterna, och samtidigt integrera kandidatländerna. Det är ett ytterst viktigt verktyg för bekämpningen av den här formen av våld.
Man är i allmänhet överens om att våldet mot kvinnor överskrider alla nations-, klass-, kultur- och åldersgränser, men det finns samtidigt inget strukturerat instrument som gör det möjligt att skapa sig en objektiv uppfattning om hur utbrett problemet är i Europeiska unionen. Att våldshandlingar mot kvinnor systematiskt registreras är faktiskt ett ganska nytt fenomen i vissa länder, medan det i andra länder saknas systematiska uppskattningar. Men detta åtgärdsprogram, som har ett medellångt perspektiv, kommer utan tvekan att visa sig användbart för beslutsfattare och det kommer att stimulera politiska beslut och aktiviteter på det här området.
Programmets syfte är att stärka lokala, regionala och nationella åtgärders räckvidd, genom att inrätta nätverk, informationsutbyte, bättre metoder och samarbete, och genom att upplysa allmänheten.
Rådet har godkänt mer än hälften av våra ändringsförslag i den gemensamma ståndpunkten. Det borde glädja oss. I rådets text nämns faktiskt hälsa, den fysiska, mentala och sociala hälsan, och livskvalitet, såväl som att våldet är en kränkning av de mänskliga rättigheterna. Man säger uttryckligen att sexhandelns och det sexuella utnyttjandets offer kommer att omfattas av programmet.
Visserligen är det beklagansvärt att programmets varaktighet har minskats till fyra år, i stället för de planerade fem. Budgetanslaget är också otillräckligt (20 miljoner euro) för att man skall kunna ta itu med ett så omfattande problem.
Trots dessa reservationer kommer jag i dag att rösta för den kompromiss som rådet föreslår. Om vi vill utrota det våld som anfräter våra samhällen, måste vi engagera oss redan nu. Vi får inte längre skjuta upp genomförandet av detta program.

Crowley
. (EN) Fru talman! Jag välkomnar, naturligtvis, införandet av EU:s nya Daphne-program. Detta Daphne-program kommer att gälla för perioden 2000-2004. Dess primära funktion är att införa åtgärder som bekämpar våld mot barn, ungdomar och kvinnor. Det har ett överväldigande stöd från icke-statliga organisationer och kvinnogrupper inom Europeiska unionen. De totala anslagen kommer att uppgå till 20 miljoner pund, och dessa pengar kommer att fördelas på två huvudområden - informationsutbyte och samarbete på gemenskapsnivå samt ökad medvetenhet hos allmänheten.
Daphne-programmet kommer att ha som mål att främja informationskampanjer om potentiella våldsrisker och sätt att undvika dessa, att uppmuntra pilotprojekt och nyskapande åtgärder samt att hjälpa till att skapa en informationskälla på gemenskapsnivå, avsedd att bistå de icke-statliga organisationerna. Jag stöder programmet på grund av dess sociala värden. Rehabiliteringsprogram för barn, ungdomar och kvinnor måste emellertid ingå i detta nya initiativ.
På ett bredare plan stöder jag den debatt som äger rum i dag om behovet av att främja jämlikhet i vårt samhälle. Det är med tanke på nästa runda EU-strukturfonder för 2000-2006 viktigt att åtgärderna i de olika EU-programmen granskas, så att det säkerställs att de överensstämmer med alla nationella lagar och gemenskapslagar på området för lika möjligheter. Amsterdamfördragets ikraftträdande den 1 maj i år stärker också väsentligt den rättsliga grunden för gemenskapsåtgärder som är avsedda att öka jämlikheten mellan män och kvinnor. Dessutom är jämlikhet mellan män och kvinnor en central fråga i den nya europeiska sysselsättningsstrategin. Europeiska kommissionen analyserar, naturligtvis, mycket noggrant alla de handlingsplaner om sysselsättning som på årlig basis översänds till oss av EU:s medlemsstater, för att säkerställa att omfattande och effektiva åtgärder för att främja jämlikhet i vårt samhälle får stöd.

Darras
Daphne-programmet är någonting vi alla önskade oss, vi europeiska parlamentariker, men också alla icke-statliga och övriga organisationer samt föreningar som verkar inom detta känsliga område; våld mot barn, ungdomar och kvinnor. Rådet minskade programmets varaktighet till fyra år i stället för de fem år som var tanken från början, men budgetanslaget förblir oförändrat. Föredraganden har gjort ett utmärkt förhandlingsarbete med rådet, vilket har lett till att såväl kommissionen som rådet godkänner våra tre viktigaste ändringsförslag. Dessa ändringsförslag rör för det första det nödvändiga begreppet om en persons fysiska och emotionella integritet samt värdighet. Att begå en fysisk, sexuell eller psykologisk våldshandling blir därmed detsamma som att beröva en människa hennes mänskliga rättigheter. För det andra finns WHO:s definition av "folkhälsa" med i betänkandet, dvs. inte endast avsaknaden av en sjukdom eller ett handikapp, utan ett tillstånd av fysiskt, mentalt och socialt välbefinnande, och för det tredje en tonvikt på att man allmänt sett bör uppmuntra de organisationer och föreningar som arbetar inom detta område. Sist men inte minst omnämns en fjärde punkt: information till och upplysning av allmänheten och media om dessa så smärtsamma samhällsproblem.
Förväntningarna är alltså stora och det är ett krav att kammaren uttalar sig i frågan, och vi måste, med respekt för medbeslutandeförfarandet, samla in de 314 röster som krävs för att Daphne-programmet skall kunna antas. Därför kan jag bara mana er till att enhälligt rösta för detta betänkande, för att på så sätt undvika ytterligare förseningar (förlikning) och låta programmet träda i kraft redan i januari år 2000.

Figueiredo
 - (PT) Det är bekant att våldet mot barn, ungdomar och kvinnor fortfarande ligger på en hög nivå i Europeiska unionen, ett våld som är en kränkning av deras rätt till liv, säkerhet, frihet, värdighet och fysisk och känslomässig integritet, liksom det är ett allvarligt hot mot den fysiska och psykiska hälsan för våldsoffren.
Det är därför viktigt att detta betänkande har godkänts, vi beklagar bara att ändringarna under hela processen har försenat det, eftersom det tillkommit som en följd av Pekingkonferensen 1995. Vi hoppas att åtgärdsprogrammet för gemenskapen, Daphne-programmet - 2000-2003, äntligen godkänns och förverkligas så att vi kan stödja åtgärder för att förebygga våldet mot barn, ungdomar och kvinnor.
Det är dock beklagligt att de planerade budgetanslagen är så låga. Vi hoppas att de inom kort kan ökas med tanke på den allvarliga situationen och det brådskande behovet att bidra till att minska det lidande som våldet fortsätter att skapa.
Betänkande (A5-0052/1999) av Haug

Berthu
Herr talman! Betänkandet av Haug om systemet för Europeiska unionens egna medel framstår för oss som tämligen motsägelsefullt, och det är skälet till att vi motsätter oss det.
Å ena sidan bekräftas här utmärkta ekonomiska principer, bl.a. tanken att unionens medel skall begränsas till 1,27 procent av medlemsländernas BNI, ett tak som kommissionen i sitt förslag försökte kringgå i smyg. Denna ståndpunkt kanske beror på föredragandens tyska nationalitet och Tysklands särskilda situation, men i vilket fall som helst har hon rätt och vi stöder henne.
Men å andra sidan motsäger samma föredragande sin egen omsorg om sparsamhet, genom att begära - i linje med Europeiska rådet i Berlin mars 1999 - nya egna medel som skulle vara autonoma, i klartext europeiska skatter. Jag vill påminna om att kandidaterna på Pasqua-de Villiers-listan, däribland jag själv, kritiserade slutsatserna från Berlin under valkampanjen, men att våra konkurrenter lyckades tysta ned saken. Enligt rådet i Berlin, och i dag enligt Haugbetänkandet, borde Europeiska unionens budgetmedel hädanefter totalt eller delvis bestå av, inte staternas bidrag, utan av skatter som tas ut direkt av medborgarna. Man kan samtidigt förvänta sig att beslutsmakten om dessa skatter snabbt övergår från rådet till Europaparlamentet. Den utvecklingen är motsatsen till vår uppfattning om unionen, dvs. en sammanslutning av stater till vilken medlemmarna fritt betalar in årliga bidrag.
Men i det här fallet handlar det inte endast om en institutionell filosofi. Det är också en praktisk fråga. Varje år får vi bevittna strider om budgeten, eftersom rådet försöker motstå kommissionens slösaktiga överbud, som ofta stöds av parlamentet. Om vi inrättar en europeisk skatt, kommer rådet stegvis att förlora sina motståndsmedel och vi kommer att ge ett avgörande övertag till de institutioner som verkar för en utökad budget. Jag riktar således en vädjan till våra tyska vänner: ni måste inse att om ni förespråkar en europeisk skatt, omintetgör ni på sikt den sparsamhetsiver som ni envist försvarar just nu.
Och eftersom jag under debatten hörde Bourlanges säga att nästa regeringskonferens borde fatta beslut om att inrätta en europeisk skatt, skulle jag tvärtom vilja säga - å Gruppen Unionen för nationernas Europas vägnar - att om regeringskonferensen skall ägna sig åt det problemet, måste man besluta om ett tydligt, öppet, rättvist system, som framför allt kontrolleras strikt av de nationella demokratierna, och då talar jag om ett årligt bidrag från staterna som grundas på en för alla identisk procentuell andel av BNI.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Schori och Theorin
Vi röstar mot ändringsförslag 6, men för Haugs betänkande som helhet, eftersom vi menar att konstruktionen av EU:s egna medel bör reformeras. Vi instämmer i att vi bör få en mer direkt koppling mellan unionen och dess medborgare vad gäller finansieringen av EU:s budget, och stegvis bör öka unionens ekonomiska oberoende.
Med hänsyn till det bristfälliga förtroende för unionen som framgår bl.a. av det låga valdeltagandet samt vikten av att bevara EU:s karaktär av en union både av medborgare och av medlemsstater, anser vi dock att det är fel att nu sträva mot finansiell autonomi eller totalt oberoende av bidrag från medlemsstaterna. Vi anser inte heller att finansieringen av EU skall få leda till en ökad börda för skattebetalarna.

Arvidsson och Stenmarck
. EU står inför mycket stora ekonomiska satsningar när i olika omgångar tio eller fler länder i Öst- och Centraleuropa samt Baltikum skall bli medlemmar. Mot denna bakgrund finns det anledning att diskutera EU:s ekonomiska förutsättningar att klara detta.
I dag har EU ingen egen beskattningsrätt och skall, som vi ser det, inte ha det i framtiden heller. Haugbetänkandet innebär inte att vi med automatik inför EU-skatt, men den öppnar dörren för det, vilket är illa nog.
Hur skall då utvidgningen finansieras? Ja, alternativet till nya skatteintäkter är fortfarande minskade kostnader. Det förutsätter att vi gör bättre prioriteringar och koncentrerar oss på de stora och avgörande frågorna. Utvidgningen är en sådan prioritering.
Så länge som nästan hälften av EU:s budget går till stöd till jordbruk och, inkluderande strukturfonderna, 5/6 går till stöd av något slag, så kan det inte råda någon tvekan om att det fortfarande går att åstadkomma förändringar.

Eriksson, Frahm, Gahrton, Herman Schmid, Schörling och Sjöstedt
Vi har röstat nej till Haugbetänkandet. Vi ser betänkandet som ett uttryck från budgetutskottets sida att tillföra unionen en egen beskattningsrätt. Detta står i strid med den allmänna opinionen inom EU och går emot medlemsstaternas vilja. Vi uppfattar detta som ännu ett försök från det federalistiskt präglade Europaparlamentet att frånta medlemsländerna ytterligare maktbefogenheter.
I samband med Agenda 2000 och under toppmötet i Berlin fanns chansen för EU att genomföra en reform som fördelar bördorna rättvist och riktigt. Den chansen försatte dock EU, som inte på ett tillräckligt och genomgripande sätt ville reformera jordbrukspolitiken och strukturfondsbidragen. Dessa belastar huvudparten av EU-budgetens utgifter. Införande av "autonoma egna resurser" som budgetutskottet vill, kräver också att EU bygger upp en egen skatteförvaltning.
Under denna vecka har revisionsrätten meddelat att minst 40 miljarder har försvunnit från budgeten förra året. I ljuset av detta framstår det som utomordentligt utmanande att föreslå att EU skall ges en egen beskattningsrätt.

Sacrédeus
. EU:s utvidgning mot Öst- och Centraleuropa aktualiserar unionens ekonomiska förutsättningar.
EU har idag ingen egen beskattningsrätt och skall inte ha det i framtiden heller. Haugbetänkandet innebär inte att vi med automatik inför EU-skatt, men det öppnar för en sådan debatt.
Utvidgningen bör finansieras framför allt genom minskade kostnader. Det förutsätter att vi gör bättre prioriteringar och koncentrerar oss på de stora och avgörande frågorna. Utvidgningen är en sådan prioritering.
Så länge som nästan hälften av EU:s budget går till stöd till jordbruk och, inkluderande strukturfonderna, 5/6 går till stöd av något slag, så kan det inte råda någon tvekan om att det fortfarande går att åstadkomma förändringar.

Van Dam
. (NL) Vid toppmötet i Berlin avtalade rådet om en ändring av beslutet om egna medel. I stora drag instämmer vi med det här paketet. Genom att lägga taket för de egna medlen på 1,27% av BNI, håller rådet fast vid den nödvändiga budgetdisciplinen i EU. Uppmärksamheten för den orättvisa fördelningen av bördan mellan medlemsstaterna är ett viktigt framsteg i Berlinavtalet. Medlemsstaterna Nederländerna, Tyskland, Sverige och Österrike bidrar i förhållande till sina nationella inkomster med för mycket till finansieringen av EU. Ett antal ändringar, såsom en anpassning av finansieringen av den brittiska rabatten och ökade avdrag för de traditionella egna medlen från 10 till 25 procent, sänker dessa medlemsstaters avgifter till EU. Vi kan acceptera de här anpassningarna som resultat av en med svårighet uppnådd kompromiss, men de förtjänar verkligen inte något skönhetspris. Just nu ger de en utväg för de berörda medlemsstaterna. Det är dock inga strukturella lösningar på problemet med nettoavgifterna. Det hade varit bättre om man hittat en lösning i form av en generisk korrigeringsmekanism, till exempel genom att införa en bandbredd för nationella avgifter till EU.
Vi kan inte stödja Haugbetänkandet, eftersom det föreslår ett antal avgörande ändringar som vi inte kan gå med på. I betänkandet yrkas till exempel för att göra unionen mindre beroende av avgifter från medlemsstaterna. Ett fullständigt ekonomiskt oberoende gentemot medlemsstaterna är slutmålet för föredraganden. Vi föredrar dock att de nationella parlamenten även i fortsättningen skall vara involverade i finansieringen av EU. Vidare har vi röstat mot föredragandens ändringsförslag, i vilket han förkastar ökade avdrag för de traditionella egna medlen. Det gör att jämvikten i Berlinbeslutet hamnar under allvarlig press. För Nederländerna, som krävt en sådan ökning för att mota tillbaka sin ställning som nettobetalare, är det oacceptabelt.

Van Lancker
. (NL) Principiellt anser jag att beslutet om de egna medlen måste grundas på likvärdighet och rimlighet mellan medlemsstaterna, varvid samma spelregler skall gälla för alla. Därför är jag också mycket förargad över de beslut som Europeiska rådet i Berlin fattat, med Europa som den stora förloraren.
Kravet att medlemsstaterna skall behandlas lika måste nu också visa sig i förslaget från kommissionen.
Utgångspunkten i Haugbetänkandet var att ståndpunkten från mars i år, nämligen att alla undantagsbestämmelser skall strykas, nu måste förverkligas. Ändringsförslag 31, andra delen, och ändringsförslag 32 försvagar dock den ståndpunkten genom att ordet "framtida" används. Med andra ord: just nu behåller medlemsstaterna det som de hade kammade hem i Berlin.
Ändringsförslagen 12 och 33 syftar till att sänka uppbördskostnaderna till 10 procent för de belopp som fastställs efter den 31 december 2000, vilket kan kompletteras med en flexibel premie beroende på medlemsstaternas resultat vid uppbörden av de traditionella egna medlen och åtgärderna för bedrägeribekämpning. Principiellt är jag för det. Medlemsstaterna måste ta sitt ansvar för uppbörden av de traditionella egna medlen.
Det som stör mig är emellertid det här ändringsförslagets konsekvenser för de beslut som fattades av Europeiska rådet i Berlin. Berlin var en kompromiss där varje medlemsstat hittade något som passade. För att kompensera både Belgien och Nederländerna för den merkostnad som blev följden av den stegvisa ersättningen av momsavgifterna till förmån för BNP-bidraget, höjdes uppbördskostnaderna till 25 procent. Det tillmötesgåendet omintetgörs nu medan de övriga fördelarna behålls. På det sättet skapas en ny ojämlikhet till nackdel för två medlemsstater: Belgien och Nederländerna. Därför röstade jag emot de här två ändringsförslagen.

Wynn
. (EN) Som ordförande i budgetutskottet är jag förpliktad att rösta för ändringsförslagen från utskottet.
Jag röstade i utskottet emot de ändringsförslag som äventyrar Förenade kungarikets rabatt. Om jag hade röstat som en labourrepresentant i plenum, skulle jag ha röstat på ett liknande sätt som i utskottet.
Det är min skyldighet som ordförande att stödja utskottets ståndpunkt, och därför röstade jag för Haugbetänkandet.
Betänkande (A5-0055/1999) av Averoff

Kuntz
Ministerrådets förslag till förordning, som vi uttalar oss om i dag, syftar till att tillföra vissa ändringar som har blivit nödvändiga till följd av det beslut som fattades av stats- och regeringscheferna vid Europeiska rådets möte i Berlin i mars.
Europeiska kommissionen drar nytta av detta tillfälle för att introducera nya regler, som förmedlar en ny uppfattning om budgetdisciplin och utvidgar kommissionens förvaltningsbefogenheter, och det kan vi inte acceptera. Man föreslår också att reglerna juridiskt sett skall få formen av ett beslut, och inte förordning.
Den franska delegationen i vår grupp motsätter sig denna juridiska förändring, eftersom en förordning gör det lättare att ta hänsyn till budgetdisciplinens konsekvenser för medlemsstaterna såväl som för gemenskapens institutioner. Kommissionens ursprungliga förslag har för övrigt stött på ett enhälligt motstånd i budgetutskottet.
Ett annat element stärker också Europeiska kommissionens befogenheter inom ramen för det förslag som behandlas: möjligheten att minska de direkta stöden eller dra in utbetalningarna av de månatliga förskotten. Så snart man beslutar att de minskade eller inställda betalningarna skall åläggas gemenskapsbudgeten senast följande budgetår, kommer det oundvikligen att leda till åtstramningar under kommande år. Risken är att den gemensamma jordbrukspolitikens principer försvagas.
Den franska delegationen i Gruppen Unionen för nationernas Europa motsätter sig därmed förslaget till förordning, liksom betänkandet av Averoff.

Van Dam
. (NL) För att kunna respektera de ekonomiska tak för jordbrukspolitiken som fastställdes i Agenda 2000, är det nödvändigt att reglerna för budgetdisciplinen skärps. I förslaget till förordning föreslås instrument för att kunna ingripa om jordbruksutgifterna hotar att överskrida utgiftstaken. I de här förslagen får kommissionen till exempel befogenhet att skjuta upp utbetalningarna till medlemsstaterna i slutet av budgetåret. I stora drag kan vi instämma med de föreslagna instrumenten.
Föredraganden har lagt fram ett utmärkt betänkande i detta ämne. Han betonar nödvändigheten av att stärka budgetdisciplinen. Samtidigt betonas i betänkandet att eventuella besparingar inte får skada den gemensamma jordbrukspolitikens principer, såsom den godkänts i Agenda 2000. EU har fastlagt en politik för de kommande sju åren och därmed även väckt behövliga förväntningar i den sektorn. Det får man inte göra avsteg från hur som helst.
Inom den ramen har vi också instämt med det ändringsförslag, i vilket det yrkas för möjligheten att överföra icke-utnyttjade anslag till budgetåret därpå. Det kan möjligen hjälpa till att hitta de nödvändiga anslagen under utgiftstaken i Agenda 2000.
Vi stöder emellertid inte det ändringsförslag där jordbruksavgifterna för anslutningen undantas från jordbruksriktlinjen. Det finns en tillräcklig marginal mellan jordbruksriktlinjen och budgetplanerna för de nuvarande medlemsstaterna. Den marginalen kan i sinom tid användas för anslutningen.
Betänkande (A5-0060/1999) av Lechner

Blak
. (DA) Med respekt för det danska undantaget på det rättsliga området, har de danska socialdemokraterna avstått från att rösta vid den slutliga omröstningen om direktivet.

Errikson, Frahm, Herman Schmid, Seppänen och Sjösted
Nordisk grön vänster (NGL), som består av de nordiska ledamöterna av GUE-gruppen, har i dag röstat för betänkandet om delgivning av handlingar i mål och ärenden av civil och kommersiell natur. Syftet med förslaget är att säkerställa en skyddad och reglerad hantering av rättsliga handlingar mellan de rättsliga myndigheterna i medlemsstaterna - något som vi helt och fullt kan stödja.
NGL tar emellertid avstånd från att förslaget skall anta formen av en förordning. NGL föredrar en konvention. Därigenom skulle förslaget inte vara direkt bindande i medlemsstaterna, utan det skulle vara upp till länderna själva att avgöra om de vill delta i konventionen eller inte.
Betänkande (A5-0057/1999) av Gebhardt

Blak
. (DA) Med respekt för det danska undantaget på det rättsliga området, har de danska socialdemokraterna avstått från att rösta vid den slutliga omröstningen om direktivet.

Errikson, Frahm, Herman Schmid, Seppänen och Sjösted
Nordisk grön vänster (NGL), som består av de nordiska ledamöterna av GUE-gruppen, har i dag röstat för betänkandet om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn. Detta har vi gjort därför att syftet med förslaget är att erkänna medlemsstaternas beslut och säkerställa barnens behov i samband med skilsmässor som sker mellan makar i olika länder - något som vi helt och fullt kan stödja.
NGL tar emellertid avstånd från att förslaget skall anta formen av en förordning. NGL föredrar en konvention. Därigenom skulle förslaget inte vara direkt bindande i medlemsstaterna, utan det skulle vara upp till länderna själva att avgöra om de vill delta i konventionen eller inte.

Titley
. (EN) Herr talman! jag välkomnar alla åtgärder som är avsedda att minska smärtan och lidandet i skilsmässofall, särskilt då barn är inblandade. Dessa kommissionsförslag hjälper till att fylla några av de hål som finns i Haagkonventionen, som verkligen behöver uppdateras.
Allt eftersom EG-lagstiftningen gör det lättare för medborgarna att leva och arbeta runt om i Europa, ökar antalet bröllop över gränserna, liksom - tyvärr - även antalet skilsmässor.
I likhet med mina kolleger tar jag emot ett ökande antal brev från väljare som ber om hjälp i skilsmässofall där parter från olika medlemsstater är inblandade. Många gånger är barn inblandade, och en till synes oändlig vårdnadstvist startar. Dessutom kan utslag, när de görs, ofta vara svåra att genomdriva. Till följd av den nuvarande juridiska djungeln, drivs somliga föräldrar till och med till att bryta mot lagen och - bedrövligt nog - stjäla sina barn från den före detta partnern.
I och med dessa förslag kommer emellertid tragiken att börja ersättas med hopp. Genom att förenkla förfaranden och göra utslag i enlighet med EU-överenskommelser om äktenskapsmål juridiskt bindande och direkt tillämpliga i alla medlemsstater, kommer rättvisans gång att snabbas på och denna slags utdragna, hjärtslitande fall att upphöra.
Vi parlamentsledamöter kan inte göra anspråk på att kunna stoppa den smärta som orsakas av separationer och skilsmässor, men vi kan åtminstone försöka stoppa den juridiska cirkus som ofta åtföljer den. Barnens välmående måste komma i första rummet, inte juristernas välmående.

Carlsson
En gång förra mandatperioden godkändes inte en av mina röstförklaringar för att jag inte var i salen. Det rörde sig om en skriftlig röstförklaring, och motiveringen var att om man hade röstförklaringar att avge, skulle man vara kvar i salen, även om den var skriftlig, så att talmannen kunde se att så verkligen var fallet.
Jag tar upp detta för att jag tror att det är viktigt att vi har någon form av förhållningssätt, med tanke på vad som hände i mitt fall förra mandatperioden. Nu har nämligen många namn lästs upp. Det finns många ledamöter som ofta, ofta deltar i omröstningarna, men alltid, alltid också lämnar röstförklaringar. Då undrar jag: Är det nödvändigt att vara kvar i salen, så att man är noterad för detta? Eller kan man förfara på detta ganska "slappa" sätt och ständigt lägga till en massa texter till protokollet om vad man tycker och inte.

Talmannen
Ledamot Carlsson! I regel begär era kolleger att få lämna en skriftlig röstförklaring, de bekräftar detta när omröstningen har genomförts, och när det väl är gjort lämnar de kammaren. I själva verket är er begäran legitim, eftersom arbetsordningen föreskriver att den som säger sig vilja lämna in en skriftlig röstförklaring bör vara närvarande. Ni kommer senare att få ett mer utförligt skriftligt svar på er fråga.

Casaca
Herr talman! Jag tog upp en ordningsfråga angående betänkande Haug eftersom originalversionen är på tyska, tyvärr talar jag inte tyska och den engelska versionen innehåller en sak som är helt annorlunda mot den portugisiska gör vad gäller ändringsförslag 31.
När ni, herr talman, presenterade ändringsförslaget inför omröstningen, läste ni "bruttonationalprodukt" det vill säga, ni läste det som stämmer överens med den portugisiska versionen. Jag var tvungen att vänta till slutet av omröstningen för att fråga mina tyska kolleger vad det faktiskt står i den tyska versionen och de intygade att "BSP" betyder just "bruttonationalinkomst". Här har vi faktiskt en motsägelse, vilken jag uppmärksammade herr talmannen på; med tanke på denna motsägelse bör, enligt min mening, det som herr talmannen läste vara det som gäller, alltså "bruttonationalprodukt", och inte det som står i den tyska versionen, som är någonting annat, där står det "bruttonationalinkomst". Under dessa omständigheter anser jag att ändringsförslag inte kan anses giltigt eftersom omröstningen skedde utan att vi kände till en del av det mest väsentliga i ändringsförslaget vilket är detta begrepp: "BNI" eller "BNP". Det handlar inte om en teknisk detalj, det handlar om något som får mycket viktiga ekonomiska konsekvenser.

Talmannen
Ledamot Casaca! Jag läste "bruttonationalprodukt", för i den italienska texten stod förkortningen PNL, som just betyder bruttonationalprodukt. Sessionstjänsten har emellertid upplyst mig om och jag kan bekräfta den informationen att ursprungstexten, den version man kan lita på, är den tyska och därför kommer samtliga de övriga språken att rätta sig efter den tyska versionen, med de konsekvenser som ni angav. Detta är alltså det svar som jag måste ge er: den ursprungliga versionen, den version man kan lita på, är den tyska.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.10 och återupptogs kl. 15.00.)

Knörr Borràs
Herr talman, ärade kollegor! Ett synnerligen viktigt tillkännagivande har just gjorts. Fredsprocessen i Nordirland har trots alla svårigheter tagit ett steg i rätt riktning i och med IRA:s beslut att inleda förhandlingar med avväpningskommissionen. Parlamentet, som har spelat en viktig roll i den här processen, borde förutom att glädja sig åt händelseutvecklingen i Nordirland försöka få de två andra våldsamma konflikterna inom unionen - den på Korsika och framför allt den i Baskien - att definitivt slå in på den fredliga vägen. Jag uppmanar alla grupper och parlamentsledamöter i kammaren att blanda sig i denna kraftansträngning, så att grupperna och de politiska partierna gör ett nytt försök till dialog så att fredsprocesserna inom unionen får ett positivt slut, något som man till slut, och tack och lov, verkar ha åstadkommit i Irland.

Talmannen
Tack, herr Knörr Borràs, vi noterar ert uttalande.

Doyle
Herr talman! Även jag tänkte att ni kanske vill höra om dagens mycket välkomna utveckling av fredsprocessen i Nordirland: IRA:s meddelande om att organisationen har för avsikt att utnämna en företrädare som skall samordna avvecklingen av paramilitära vapen med general John de Chastelain. Dessa nyheter är mycket välkomna, då de innebär att långfredagsavtalet kan genomföras fullt ut och att regeringsstrukturer eller en verkställande myndighet kan upprättas. Ni vet att Europaparlamentet under de senaste 20 åren har gett allt slags politiskt och ekonomiskt stöd för att uppmuntra till fred i Nordirland. Vi törs slutligen hoppas att en bestående fred nu skall kunna garanteras demokratiskt.

Talmannen
Tack för att ni försåg kammaren med dagsaktuella nyheter.

Situationen i Tjetjenien
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Tjetjenien.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag funderade just för ett ögonblick på de där ordningsfrågorna, jag är säker på att ni parlamentsledamöter kan föreställa er mina egna känslor för de senaste 48 timmarnas händelser i Nordirland. Jag tror att det finns en större chans till fred än på ganska länge, och jag skulle vilja hylla modet hos de partier och de partiledare som har gjort denna uppmuntrande utveckling möjligt. Vi måste alla hålla tummarna och, där det är lämpligt, kanske be.
Nu till debatten: Jag är väldigt glad över att kunna delta i denna viktiga debatt, och jag måste säga att jag är mycket tacksam mot administrationen för att de har ordnat så att den ligger före min avresa till OSSE-toppmötet. Jag hoppas att kammaren inte kommer att uppfatta det som en oartighet, om jag är tvungen att ge mig av i slutet av debatten, men jag måste resa till Istanbul, inte minst för ett möte om stabilitetspakten. Debatten utgör ett bra tillfälle för mig att informera kammaren om våra allra senaste kontakter med de ryska myndigheterna angående händelserna i Tjetjenien. Och samtidigt kommer jag att kunna delta i diskussionerna i Istanbul om dessa frågor med en mycket bättre förståelse för Europaparlamentets åsikter.
Jag tror att man kan säga att det finns ett allmänt samförstånd i Europeiska unionen - i rådet, parlamentet och kommissionen - om följande två åsikter: för det första, hur stor den förståeliga vreden än är över de förfärliga terroristhandlingarna i Moskva, i norra Kaukasus och på andra platser - vilka jag, som kommer från ett land som har en allt för stor erfarenhet av terrorism, fördömer -, har de ryska handlingarna under de senaste veckorna vid upprepade tillfällen inbegripit användande av oproportionerligt militärt våld, ignorerande av behovet av att försöka finna en politisk lösning och ignorerande av de tragiska humana konsekvenserna. För det andra, de flesta människor (jag tror att det gäller även runt om i Europeiska unionen) håller med om att det skulle vara ett historiskt misstag att inleda nästa sekel med att utestänga Ryssland från Europas affärer, som vi gjorde i början av detta sekel. Eftersom vi inte vill upprepa de misstag som gjordes efter 1917, har Europeiska unionen arbetat hårt för att få till stånd ett strategiskt partnerskap med Ryssland. Det konkreta beviset är den dialog som vi har byggt upp inom ramen för avtalet om partnerskap och samarbete samt den gemensamma strategi som antogs vid Europeiska rådets möte i Köln.
Det är också uppenbart att situationen i Tjetjenien anstränger våra relationer med Ryssland hårt. De ryska myndigheterna måste förstå att deras nuvarande handlingar påverkar det internationella samfundets omdöme om dem liksom Rysslands trovärdighet som politisk och ekonomisk partner. De försöker rättfärdiga sina handlingar genom att hänvisa till den inhemska folkopinionen. Det är samma historia när de vägrar att ta hänsyn till Europeiska unionens berättiga oro avseende handeln, trots det handelsöverskott på 10 miljarder euro som de nu har gentemot oss.
Men vi lever i demokratiska länder med demokratiska institutioner som detta parlament. Även vi påverkas av styrkan i folkopinionen, som förståeligt nog är förfärad över det som sker i Tjetjenien och oroad över att bara stå vid sidan om. Hittills har vårt svar varit att försöka utöva ett växande diplomatiskt och politiskt tryck på ryssarna. Vi har tagit varje tillfälle i akt för att föra ut budskapet på alla nivåer. Jag deltog i den ministertrojka som leddes av utrikesminister Halonen i början av oktober. Ärendet dominerade mötet mellan Europeiska unionen och Ryssland den 22 oktober och det dominerade våra diskussioner i rådet (allmänna frågor) i måndags. I varje skede har tonen skärpts och de operativa förslagen förstärkts.
Meddelandet från rådet denna vecka kunde inte vara tydligare. Europeiska unionen har öppet fördömt allt användande av oproportionerligt och urskiljningslöst våld i Tjetjenien och uppmanat den ryska regeringen att iaktta sina åtaganden enligt humanitär lag. Det finns inget alternativ till att försöka finna en förhandlingsuppgörelse som grundas på en dialog med de valda ledarna i norra Kaukasus, Tjetjenien inbegripet. Rådet betonade att det skulle vara ett stort politiskt misstag att genomdriva en militär lösning i Tjetjenien. Hur kommer situationen att se ut om en månad, två månader, ett år eller två år från i dag? Det finns uppenbarligen ingen långsiktig rysk strategi för att säkra varaktig fred. Mer bestämt krävde rådet en roll för OSSE, och det begärde att en filial till OSSE:s biståndsgrupp för Tjetjenien omedelbart skall öppnas i Nazran och Ingusjien. Avslutningsvis sade rådet att Istanbulmötet nu på torsdag och fredag kan användas, bland annat, för att framföra dessa budskap till de ryska myndigheterna. Självklart återkommer jag gärna till parlamentet efter Istanbul för att rapportera om de budskap som vi framförde och de reaktioner som vi tog emot.
Jag får allt oftare frågan om inte Europeiska unionen borde öka trycket genom att gå från hårda ord till mer direkt handling. Vad skulle det kunna inbegripa? Somliga föreslår att vi avbryter den ekonomiska hjälpen genom Tacis-programmet. Skulle det, frågar jag, sätta stopp för de militära handlingarna? Det skulle inte ha någon direkt effekt på Rysslands offentliga finanser, eftersom alla pengar kanaliseras via entreprenörer huvudsakligen i Europeiska unionen. Men det skulle underminera den process för ekonomisk och social modernisering som vi har drivit så hårt.
Men, kan vi inte dra in livsmedelshjälpen? Det nuvarande programmet närmar sig sitt slut. I september hade redan över 90 procent av alla förnödenheter levererats till Ryssland. Det är nu upp till de ryska myndigheterna att säkerställa distributionen. Vår prioritering är att kontrollera att intäkterna från programmet på ett korrekt sätt används till att återbetala pensionsfordringar och till andra sociala projekt. Vad framtiden beträffar, hyser vi under alla omständigheter mycket stora tvivel om behovet av och det ekonomiskt rationella med nya program för livsmedelshjälp. Den senaste tidens händelser i Tjetjenien utgör ett starkt politiskt argument för att inte tillmötesgå en eventuell ny rysk förfrågan om livsmedelshjälp. Jag sade i förra veckan till Madeline Albright att jag inte tror att detta parlament skulle stödja någon ytterligare leverans av livsmedelshjälp till Ryssland i vinter.
Jag har också hört förslag om att hålla inne hjälp från IMF och lån från Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD). Detta är utan tvekan frågor som ligger utanför Europeiska unionens direkta behörighet, men skulle det ligga i vårt intresse att provocera fram en politisk reaktion mot det internationella samfundet i upptakten till valen till duman i december?
OSSE-mötet i Istanbul utgör ett tillfälle att göra framsteg, även om jag inte kan påstå att jag är särskilt optimistisk. Ryssarna har klargjort att den inhemska folkopinionen väger tyngre än andra hänsynstaganden i deras hantering av krisen. Vår uppgift måste vara att övertala dem om att deras nuvarande, kortsiktiga synsätt aldrig kommer att leda till varaktig fred i Kaukasus, och vi måste vara snabba och generösa i fråga om att tillhandahålla den humanitära hjälp som är så absolut nödvändig när vintern kommer. Vi kommer att vara effektivare på båda dessa fronter, så länge kommunikationskanalerna förblir öppna. Jag har därför, i likhet med ordförandeskapet och den höge representanten, täta kontakter med Igor Ivanov, den ryska utrikesministern. Vi möttes i Helsingfors i förra veckan, i samband med konferensen om den nordliga dimensionen, och vi har därefter talats vid per telefon.
Vad beträffar den akuta humanitära situationen, har jag upprepade gånger betonat behovet av att säkerställa tillfredsställande tillträde och säkerhet för internationella hjälpbyråer. Vissa framsteg har möjliggjorts tack vare nyligen genomförda bedömningsuppdrag av utomstående sakkunniga och givare. Det har gjort det möjligt att bättre uppskatta omfattningen av de humanitära hjälpbehoven. Det verkar som om det nu finns upp emot 200 000 tjetjenska flyktingar i Ingusjien, varav de flesta bor hos familjer på plats, medan övriga lever i tält. Samtidigt väntar ett stort antal människor på att passera gränsen, och många har återvänt till Tjetjenien, antingen till det område som ockuperas av den ryska militären eller till det område som fortfarande kontrolleras av de tjetjenska kämparna. Allt som allt talar vi om cirka upp emot en halv miljon människor som i högre eller lägre grad är i behov av humanitär hjälp. Behoven hos lokalbefolkningen i Ingusjien, som har tagit hand om flyktingarna, måste också tas med i beräkningen. Att identifiera behoven är bara en del av problemet.
Den fysiska leveransen av hjälpen är en annan. En fortsatt oro för säkerheten har begränsat hjälpansträngningarna hittills. Från kommissionen har ECHO fått utfästelser om nästan 1 miljon euro till UNHCR:s arbete. Den storskaliga hjälp som omedelbart behövs i denna region kan inte levereras via fjärrstyrning, med givarna nästan helt beroende av det ryska krisdepartementet. Vi måste därför behålla trycket på de ryska myndigheterna att göra mycket mer för att underlätta de internationella givarnas tillträde och för att sörja för deras säkerhet.
Avslutningsvis bör jag säga att Ivanov under samtalen med mig har antytt att en intensifiering av kontakterna mellan Europaparlamentet och duman kan vara till hjälp, och där inbegrips kanske ett besök i Moskva av en grupp som är representativ för parlamentets ledamöter. Självklart vill ni med egna ögon se vad som pågår och göra era egna bedömningar. Jag vet att er Delegation för förbindelserna med Ryssland, under Krehls beundransvärda ledning, är bland de mest aktiva i parlamentet, men jag skulle vilja be er att noga överväga Ivanovs förslag.
Kommissionen vill se en konstruktiv förbindelse mellan den Ryska federationen och Europeiska unionen. Vi har ett gemensamt intresse i vår kontinents framtida säkerhet och välstånd. Men jag måste säga att den nuvarande krisen i Tjetjenien hårt anstränger det partnerskap som vi har försökt bygga. Å andra sidan vet vi alla att det bara är genom att försöka upprätthålla detta partnerskap som vi har någon chans att få Ryssland att lyssna till vårt budskap, det är det svåra dilemma som vi står inför. Ryssarna måste inse att de inte kan strunta i vår oro. Vi vill ha närmare vänskap och förståelse, men de måste inse att dessa frågor är en gata med dubbelriktad trafik.

Sasi
. (FI) Herr talman, bästa Europaparlamentets ledamöter! Kommissionens ledamot Patten gjorde redan ett mycket bra analytiskt och klokt inlägg i den här frågan. Man kan mycket väl instämma i de synpunkter han framförde. Vi har dagligen under hösten med tilltagande oro tvingats följa fortsatta krigsoperationer i Tjetjenien. Det är speciellt oroväckande att den ryska regeringen - tvärtemot sina löften - fortfarande inte börjat leta efter en politisk lösning till krisen utan ensidigt satsar på militära åtgärder. Moskvas politiska mål på litet längre sikt i fråga om Tjetjenien är fortfarande höljda i dunkel.
Jag uppskattar Europaparlamentets intresse för situationen i Tjetjenien. I detta korta inlägg skall jag berätta för er vår bedömning för det första av det militära läget och för det andra av det humanitära läget i Tjetjenienkrisen. För det tredje skall jag tala om Europeiska unionens och det internationella samfundets agerande och målsättningar hittills i Tjetjenien.
Ryssland kontrollerar militärt knappt hälften av Tjetjeniens areal och avancerar systematiskt. I fredags erövrade Ryssland staden Gaudermes och torde också i sinom tid erövra Groznyj. Rysslands målsättning är uppenbarligen att återföra hela Tjetjenien under Moskvas kontroll. För premiärminister Putin har kriget också än så länge varit en inrikespolitisk framgång.
Europeiska unionen har under hösten upprepade gånger uttryckt sin oro över oproportionell styrkeanvändning i Tjetjenien. Denna styrkeanvändning har krävt ett stort antal civila offer och antalet interna flyktingar ökar hela tiden. Enligt den internationella humanitära rätten är det förbjudet att använda styrka mot civilbefolkningen. Ryssland har genom sitt agerande brutit mot förpliktelserna i Genèvekonventionerna och tilläggsprotokollen. Summariska bombardemang har skördat ett stort antal civila offer.
Europeiska unionen har framhållit behovet av en skyndsam nedtrappning av konflikten och uppmanat Ryssland att inleda förhandlingar för att åstadkomma en hållbar lösning. Det är klart att det inte finns någon militär lösning på en konflikt som i grund och botten är politisk.

Talmannen
Herr rådsordförande! Jag måste avbryta vårt arbete under en stund, för att kontrollera om alarmet är motiverat eller inte.
(Sammanträdet avbröts kl. 15.20. och återupptogs kl. 15.30.)

Talmannen
Herr Sasi! Skulle ni vilja återuppta ert anförande å rådets vägnar, och ursäkta oss för detta tekniska missöde.

Sasi
. (FI) För det andra vill jag tala om den humanitära situationen i krisen. EU har fäst uppmärksamheten på det brådskande behovet att få fram internationell humanitär hjälp för att lindra nöden för människor som flyr undan kriget. Bilder på snötäckta flyktingläger talar sitt kärva språk om den trängda situationen för dem som varit tvungna att fly.
Med stöd av den internationella humanitära rätten har de som blivit offer för interna konflikter rätt att få humanitär hjälp. Det är Rysslands skyldighet att garantera att hjälpen obehindrat kommer fram. EU har krävt att Ryssland skall se till att man kan få fram hjälpen skyndsamt eller obehindrat för att undvika en humanitär katastrof.
Rådet (allmänna frågor) har i den här veckan antagit en resolution där man ännu en gång fäster uppmärksamheten på krigsoperationernas orimlighet och summariska natur, på civilbefolkningens lidanden och på behovet att inleda förhandlingar för att åstadkomma en politisk lösning. I resolutionen uppmanar unionen att Ryssland skall fullgöra sina åtaganden enligt den internationella humanitära rätten, utnyttja OSSE:s goda tjänster och garantera att den internationella humanitära hjälpen kommer fram. I detta sammanhang upprepade EU sin ståndpunkt angående Rysslands territoriella integritet.
Den ryska ledningen har under hösten vid sina möten med EU och EU-ländernas företrädare försäkrat att Ryssland söker efter en politisk lösning. Så gjorde bland annat premiärminister Putin vid toppmötet mellan EU och Ryssland i Helsingfors den 26 oktober. Det finns skäl att poängtera för Ryssland att vi förväntar oss att landet håller sitt ord och söker efter en politisk, inte militär lösning.
Ryssland har konstaterat att dess agerande syftar till att bekämpa terrorismen. EU har alltid i sina uttalanden fördömt terrorismen i alla dess former. Samtidigt betonar EU emellertid att kampen mot terrorismen alltid måste bedrivas i enlighet med människorättsnormerna. EU ser att våldet mot civila i terroristbekämpningens namn aldrig är acceptabelt.
Det är av yttersta vikt att den administrativa gränsen mellan Ingusjien och Tjetjenien hålls öppen för att den civilbefolkning som flyr från Tjetjenien kan få skydd på den ingusjiska sidan. Man måste se till att civilbefolkningen obehindrat kan gå över gränsen och få skydd för bombardemang och våld. Att i en konfliktsituation neka civilbefolkningen de grundläggande behoven är en kränkning av den internationella humanitära rätten. EU har strävat efter att gränsen skall hållas öppen och att alla som är i behov av hjälp och söker skydd kan gå över gränsen.
Som positiva händelser kan man betrakta resor av utrikesminister Halonen (30/10), FN-organens (3-7/11) och OSSE:s (9-10/11) delegationer till området. Besöken i området har förutom tillgången till information även främjat strävan att bättre framhäva det internationella samfundets oro.
För att det internationella samfundet skulle kunna påverka situationen borde man anstränga sig för att åstadkomma internationell närvaro i Nordkaukasien. Naturligast skulle detta ske inom ramen för OSSE. Målet måste vara att OSSE:s representation i Groznyj, som nu evakuerats till Moskva, skall placeras i Nazran i Ingusjien.
Nu inför vintern måste man anstränga sig speciellt kraftigt för att skapa organisationer som garanterar att den internationella humanitära hjälpen kommer fram. Den humanitära situationen i området ser ut att vara synnerligen oroväckande. FN-rapporten bekräftar bilden av en snabbt försämrad humanitär situation.
Till slut måste man framhålla att det ligger både i EU:s och i Rysslands eget intresse att krigsoperationerna upphör så snabbt som möjligt, ty fortsatta krigsoperationer skulle negativt påverka de spirande relationerna mellan EU och Ryssland. Vi kommer att noggrant följa situationen och fortsätta med tryck mot Ryssland för att finna en hållbar och fredlig lösning på situationen i Tjetjenien. Nästa tillfälle till detta - som kommissionär Patten påpekade - är vid OSSE:s toppmöte i Istanbul som skall inledas i morgon.

Morillon
Herr talman, herr rådsföreträdare, herr kommissionär! Det var med en stor lättnad som våra kolleger och jag själv i förrgår fick höra uttalandet från rådet (utrikesfrågor), som med bestämdhet fördömde det oproportionerliga och urskillningslösa bruket av våld i Tjetjenien.
Vi blev också lättade då vi i förmiddags fick höra Solanas mycket beslutsamma ståndpunkt i den här frågan, och att han har förpliktat sig att göra allt, redan nu i eftermiddag i Istanbul, för att få den internationella rätten och människovärdet att respekteras i området, liksom vi blev lättade då ni, kommissionär Patten, talade om att ni strax kommer att ansluta er till Solana ute på fältet.
Vi är faktiskt väldigt många här i parlamentet som har fördömt den ryska arméns metoder, att med eldkraft krossa alla former av möjligt motstånd mot dess framfart, utan att ta hänsyn till att de därmed åsamkar civilbefolkningen stora förluster. Vi är också väldigt många som, tillsammans med en majoritet av den europeiska allmänheten, har beklagat den slående kontrasten mellan bombningarnas dån och EU-regeringarnas långa tystnad.
Det kan jag intyga, eftersom jag i går ledde ett möte där samtliga grupper i parlamentet deltog för att utarbeta ett förslag till gemensam resolution, som i motsats till vissa andra inte kommer att vara en kompromisstext, och på intet sätt en kompromiss mellan olika ståndpunkter, utan en sammanfattning som berikas av förslag från var och en av de församlade politiska familjerna, i en gemensam vilja att från parlamentets sida bidra till en politisk lösning på den tragedi som i dag dränker Tjetjenien i blod.
I den resolutionen, som jag är säker på kommer att få ett massivt stöd av våra kolleger i morgon, ansluter vi oss till rådet för att fördöma den pågående aktionen och begära att en förhandling med den tjetjenska befolkningens valda företrädare inleds utan dröjsmål.
Tillsammans med er kräver vi att man omedelbart sätter in den humanitära hjälp som krävs, för att bistå de hundratusentals personer som har flytt undan striderna, men i första hand, herr kommissionär Patten, kräver vi att man ställer in den ekonomiska hjälpen till Ryssland, om det inte använder sig av förhandlingar och i stället fortsätter sitt urskillningslösa angrepp på civilbefolkningen.
Jag förstår mycket väl, och vi hoppas innerligt att ert och Solanas övertalningsföretag kommer att lyckas. Vi föreslår också, och jag är säker på att vi kommer att ansluta oss till förslaget om en konferens och att parlamentet skall delta i den konferensen.

Schori
Herr talman! Jag skulle vilja välkomna den ståndpunkt som Patten och Sasi har intagit samt ge mina komplimanger till Morillon, Cohn-Bendit och andra för detta mycket kraftfulla förslag, som vi sammanställde i går.
Det är viktigt att understryka det som vi säger i resolutionsförslaget, nämligen att vi arbetar för att stärka partnerskapet med Ryssland eftersom vi inser att vi inte kommer att få se ett stabilt, fredligt Europa utan ett stabilt och demokratiskt Ryssland. Vi understryker även Ryska federationens territoriella integritet. Men det är avtalet om det strategiska partnerskapet som ger oss även de formella grunderna, utöver våra reaktioner som människor, att ifrågasätta det som sker. I Tacis-avtalet slås det uttryckligen fast att Tacis-stöd ges på grundval av vissa gemensamma ekonomiska och politiska värderingar och förfaringssätt. Det är anledningen till att vi har tagit upp frågan om Tacis här. Vi gör det mot bakgrund av att den ryska duman för några veckor sedan gav Putin en höjning på 1 miljard US-dollar till krigsinsatsen i Tjetjenien.
Därför kräver vi också alla finansiella institutioner eller givare av medel till Ryssland visar högsta möjliga grad av öppenhet. Vi uppmanar också rådet och kommissionen att överväga att frysa alla nya kontrakt i Tacis-programmet, förutom demokratilinjen. Det här är en varning. Vi är inte bara oroliga över Tjetjenienfrågan; vi är indignerade, förfärade. Vi vill instämma med andra och uttrycka vår stora oro för det som pågår samt använda den tyngd som vi har i parlamentet, vilket vi kan göra genom bland annat Tacis-programmet.

Väyrynen
Herr talman! Europaparlamentets politiska grupper har enligt min mening utarbetat en bra ståndpunkt om Tjetjenien. Resolutionens klara utgångspunkt är respekten för Rysslands territoriella integritet. Den ryska regeringen får också stöd i det avseendet att vi fördömer terrorismen i alla dess former. Å andra sidan fördömer vi också användningen av en överdimensionerad styrka och förutsätter att man söker efter en politisk lösning till Tjetjenienfrågan. Dessutom betonar vi att civilbefolkningen måste skyddas och att man måste ta hand om flyktingarna på ett bra sätt.
Vår ståndpunkt ligger i linje med resolutioner som vi tidigare antagit och den överensstämmer också med den politik som de västerländska regeringarna för. Å andra sidan ligger uppenbarligen den linje som parlamentet slagit sig in på i konflikt med den allmänna opinionen bland medborgarna. Europaparlamentets Tjetjenienpolitik belastas av västmakternas eget agerande som gjort att de har förlorat sin moraliska auktoritet att klart fördöma de fel som ryssarna i dessa tider gör sig skyldiga till. Detta bevisas bland annat av den artikel av premiärminister Putin som nyligen publicerades i Herald Tribune där han försvarar sin egen regerings agerande med hänvisning till det exempel som västmakterna givit.
En speciell belastning för västmakterna är nu kriget som fördes mot Jugoslavien. Man tog till bombningarna utan att i tillräcklig utsträckning ha övervägt deras syfte och konsekvenser. I Kosovo pågick ett frihetskrig där det också förekom våld mot civilbefolkningen. Genom sina bombningar ingrep västmakterna i detta krig mot den ena parten och för den andra trots att de inte godkände målen för den part som de gick in i kriget för. Eftersom man inte ville eller kunde använda marktrupper ledde bombningarna till att en humanitär och politisk kris förvandlades till en humanitär och politisk katastrof. Skulle västmakterna föra en konsekvent politik borde de nu till och med överväga att försvara Tjetjenien med militära medel, men det är det ingen som ens tänker på. Nu anser man att ryssarna har rätt att även med hjälp av mycket hårda tag försvara sitt eget lands enhetlighet. Å andra sidan hävdar nu ryssarna sin rätt att använda militär styrka för att uppnå ett politisk mål som är viktigt för dem själva på samma sätt som västmakterna gjorde i Jugoslavien. Trots sin egen moraliska belastning måste Europeiska unionen agera med alla krafter för att lösa Tjetjenienkrisen enligt de riktlinjer som rådets och kommissionens företrädare här har lagt fram.
När vi utvecklar en gemensam utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik för unionen måste den stå på en hållbar moralisk grund. Bara på det sättet får vi auktoritet att även förutsätta att andra skall agera enligt dessa principer.

Cohn-Bendit
Herr talman! De ryska stridsvagnarna är i färd med att krossa ett folk, liksom de redan har krossat och försökt krossa folken i Ungern 1956, i Tyskland 1963, och man skulle kunna ge andra exempel ända fram till Prag 1968. Låt oss sluta hyckla och tala med dubbel tunga. Den politik som Ryssland för i Tjetjenien är av gammalt datum: den vilar på Stalins politik, som innebar att hela denna befolkning tvångsförflyttades bortom Ural, varifrån den inte har kunnat återvända förrän för 20 eller 30 år sedan. Vi har rätt när vi säger att vi inte vill utestänga Ryssland från Europa. Men när ryssarna säger att det handlar om ett internt problem, måste vi svara dem att det i dag bara finns en värld och gemensamma värden. Och det är i dessa värdens namn som vi anser oss ha rätt att blanda oss i politiskt och humanitärt inför det ryska barbariet.
Det har förekommit terrorism. Men vem har begått dessa terrorhandlingar i Moskva? Vet vi det? Den ryska historien säger oss att Katyn var tyskarnas verk - innan man upptäckte att det faktiskt var ryssarnas gärning. Jag vet inte vem som har begått de kriminella handlingarna i Ryssland. Det jag vet är att Tjetjeniens kvinnor och barn, som låter sig massakreras i dag, med all säkerhet inte har utfört dessa terrordåd. Så när vi européer säger "vi fryser hjälpen till Ryssland", är det inte för att utesluta Ryssland, utan för att få landet att sluta upp kring våra gemensamma värden. Vi får inte ge efter för utpressningar som att: "om vi inte hjälper Jeltsin eller Putin, blir det bara värre", för kan det finnas något värre än att Groznyj och Tjetjenien utplånas? Skulle Lebed eller vilken annan galning som helst kunna göra någonting annat på ett annat sätt?
Därför ber jag rådet och kommissionen att vara ärliga, och tala om för ryssarna att om de inte ändrar sig, kommer vi att ändra vår biståndspolitik. Självklart kommer vi att ge livsmedelshjälp till ryssarna, men vi kommer inte längre att hjälpa en regering som liknar den gamla ryska regeringen. Putin påminner för övrigt om KGB:s alla medlemmar och chefer.
Detta skulle jag vilja säga inför Armatov, Tjetjeniens utrikesminister. När han lyssnar till oss tror jag att han får en uppfattning om vad demokratin i Europa är för något.
(Applåder)

Markov
Herr talman! Jag är utomordentligt oroad över att man över hela världen i tilltagande omfattning försöker lösa konflikter med militära medel. I den frågan utgör Ryssland inget undantag - vilket är särskilt smärtsamt för den europeiska vänstern - utan handlar enligt sitt eget synsätt inte annorlunda än Nato gjort i Jugoslavien; om ni i dag applåderar herr Solana och även kommer att applådera Cohn-Bendits tal så anser jag detta vara opportunism av värsta sorten. Detta måste faktiskt sägas!
Att vända denna trend, nämligen att komma bort från det militäriska och närma oss en förebyggande och fredlig konflikthantering är den avgörande utmaningen som Europaparlamentet ställs inför. Vi har konsekvent fördömt kriget i Tjetjenien, och vi har också uppskjutit den vidare utbyggnaden av samarbetet med Ryssland. Det förväntar vi oss också av rådet. Gårdagens förklaring från rådet är ett positivt tecken, men det kommer alltför sent. Man kan hoppas att det inte tar lika lång tid för rådet att följa vårt förslag att frysa utbyggnaden av förbindelserna till och Tacis-programmet för Ryssland tills vapnen slutligen har tystnat.
Angreppen på flyktingläger och bostadsområden, stängningen av gränserna, hindren för de internationella hjälporganisationer som ger humanitär hjälp - allt detta inte bara strider mot Genèvekonventionen om skydd för civilbefolkningen i krigsområden och mot andra internationella förpliktelser, det är dessutom helt enkelt omänskligt och absolut oacceptabelt. Jag anser det självklart och oundgängligt att Europeiska unionen utökar sitt humanitära stöd åt människorna i denna region. Vi får dock samtidigt inte befria Ryssland från dess ansvar att självständigt sörja för skydd och försörjning av flyktingar och människor i krigsområdet. Detsamma gäller även för landets återuppbyggnad.

Muscardini
Herr talman! Att i dag tala om Tjetjenien leder tankarna till Kosovo och man måste fråga sig hur det är med skyldigheten att ingripa, denna lika ädla som, dessvärre, vaga princip. Den har i själva verket tillämpats med en överdriven försiktighet som i många fall berott på politiska och ekonomiska särintressen. Denna princip om inblandning som hittills har visat sig vara totalt misslyckad, för Milosevic-regimen sitter fortfarande vid makten i ett land som har gått tillbaka i sin historia och i sin ekonomi minst trettio år, och samtidigt som huvuddelen av den albanska befolkningen har återvänt till sitt land har 10 procent av serberna i Kosovo och samtliga zigenare tvingats i landsflykt. I Tjetjenien är situationen ännu värre. Sedan två månader står den ryska armén inne på tjetjenskt territorium, landområden som redan för tre år sedan lämnades mänskligt och ekonomiskt förödda och dränkta i blodet från över hundratusen döda. I dag säger man att beskjutningen av civilbefolkningen har kostat mer än tre tusen människor livet och tvingat två hundra tusen människor i landsflykt. Allt detta sker medan det "ädla" internationella samfundet rättfärdigar den ryska invasionen med ursäkten att man bekämpar terrorismen och Internationella valutafonden finansierar Jeltsins makt utan några som helst garantier, trots de miljarder dollar som de ryska myndigheterna har försnillat.
Det är sant att Tjetjenien är en del av den ryska federationen, men de ryska trupperna har inget mandat att massakrera män, barn och kvinnor. Det internationella samfundet, vår union, är skyldiga, om man nu verkligen besitter den kromosom som krävs för att vilja skydda de mänskliga rättigheterna, att inte förbli passiva. Regionen har drabbats hårt av kriget och därför understryks Europeiska unionens skyldighet att ge humanitärt bistånd och att finansiera vårt Traseca-projekt för att knyta samman Svarta havet och Centralasien. Och i den tjetjenska krisen har energifrågan - gas och olja - spelat en avgörande roll. De amerikanska bolagen är intresserade av oljan från Kaspiska havet som ett alternativ till oljan från Persiska viken. De har låtit sitt utrikesdepartement dra upp en strategisk karta över tänkbara transportvägar: den viktigaste är leden Kaspiska havet - den turkiska hamnen Ceyahn, som påverkar axeln Baku - den ryska hamnen Novorossijsk. Därför ingrep den ryska armén 1994 för att visa att Ryssland kontrollerade oljeledningarna som gjorde det möjligt att exportera produktionen från Kaspiska havet för att inte riskera att hamna utanför det stora amerikanska spelet.
Europeiska unionen bör ha ett enda mål: att bidra till ansträngningarna att återupprätta freden, hitta ett nytt fördrag för Tjetjenien, vilket förutses i det avtal som undertecknades av Ryssland och Tjetjenien den 31 augusti 1996, och vi bör även ta på oss uppgiften att påminna om att detta Europa, om det vill försvara de mänskliga rättigheterna, inte kan fortsätta att stödja den ryska uppfattningen att makt och soldater är det enda sättet att bedriva politik.

Belder
Herr talman! Varför upprepar president Jeltsin det som han själv en gång kallade den största blundern i hans politiska karriär 1994/1996: ett storskaligt militärt ingripande i Tjetjenien? Varför provocerar den ryska militärapparaten de transkaukasiska republikerna Georgien och Azerbajdzjan genom vilda beskyllningar om samarbete med tjetjenska "separatister och terrorister"?
Båda operationerna är hur som helst ödesdigra manövrer, lika mycket för Ryska federationen som för Kaukasus. Med det legitimt liknande berättigandet "bekämpande av terrorism och våldsam separatism" terroriserar Kremlin nu själv den tjetjenska civilbefolkningen och stimulerar just de terroristiska, fundamentalistiska elementen bland dem.
Anledningen till den ryska straffexpeditionen i Tjetjenien kan antagligen i stor utsträckning härledas till andra inrikespolitiska och militära motiv än utrotningen av "tjetjenska wahabistiska huvudjägare". Den avledningsmanövern är en utväg för president Jeltsins bedrägliga "familj". I förbigående kan den djupt kränkta ryska arméledningen ta en blodig revansch för det försmädliga nederlaget mot de tjetjenska frihetskämparna för några år sedan. Dessutom ger de gruvliga krigshändelserna i Kaukasus den genomsnittliga ryska politikern chansen att slå på den populära nationella trumman, alldeles innan valet till duman.
Moskvas orosstiftande i Kaukasus kommer sig av konkurrensen med Västvärlden om energirikedomarna i det kaspiska bäckenet och ger en signal om att den imperialistiska tanken är på återtåg. Om man ser det från det hållet så är den tjetjenska tragedin endast inledningen till en större kris i området.
Har nu Moskva kanske lika litet att frukta av Västvärlden, inbegripet Europeiska unionen, som vid den första, förödmjukande kraftmätningen med Groznyj? Blockera till exempel alla krediter till Ryssland!

Kronberger
Herr talman! De senaste veckorna har, som föregående talare berättat, visat att dimensionerna det faktiskt handlar om i Kaukasus är betydligt större och omfattar hela Kaspiska havet. I nuvarande fas av kriget i och runt Tjetjenien handlar det självfallet om att begränsa skadorna som den viktigaste punkten och om att åstadkomma snabbast möjliga nödhjälp för befolkningen.
Så länge som de egentliga intressena i Kaukasus inte uttalas öppet och inte avslöjas kommer dock lösningsförslagen inte att ge resultat. Var och en tolkar krigets orsaker med de argument som passar det egna konceptet bäst. Man medger ej att detta område är ett av jordens största råvarulager, och att många multinationella intressen riktar in sig på detta område. Så länge som begäret efter dessa egendomar, dessa resurser i området inte övervinns - och detta gäller även Europa och många andra länder - kommer konflikterna i regionen inte att avta, och vi bör tänka efter hur vi skall kunna finna en långsiktig, bred lösning på dessa problem.

Posselt
Herr talman! Jag kan inte dela Väyrynens åsikt att detta parlament inte besitter nog trovärdighet. Redan för två månader sedan tog vi som enda internationella institution klart ställning, även om det inte gällde alla i kammaren. Jag gläder mig åt att alla numer sitter med i båten och att även råd och kommission nu företräder den ställning som vi för två månader med knapp majoritet i denna församling klart intog i denna fråga.
Men, mina damer och herrar, vi har redan kommit en bra bit längre, för vi har nu fått se att det inte räcker att rikta manande ord till rysk sida. I gengäld bör vi dra konsekvenserna av detta. Vi måste upphöra med vår finansiering av detta krig, som är ett blodigt kolonialkrig om olja och en särskilt blodig form av valkampanj. Det innebär: vi skall kapa de finansiella stöden, även vad gäller Tacis-medlen, herr kommissionär. Det andra är att vi klart skall meddela vår partner att en partner för oss inte längre är någon partner när han blir till mördare. Detta borde vara en självklarhet också mellan stater.
Jag vill här också göra rent hus med ett antal legender. Det talas aldrig om den demokratiskt valda regeringen i Tjetjenien. Detta är ingen inre rysk angelägenhet. Regeringen valdes under OSSE:s övervakning mot bakgrund av ett vapenstillestånd som OSSE medlade fram. Vi måste bestämt stödja denna regering gentemot avtalsbrottet från Moskvas sida, som bryter mot den internationella rätten och som har kommit till stånd genom att Moskva återupplivat ett parlament som är marionett för KGB och som existerade före avtalet i Moskva, med syftet att ha en bekväm förhandlingspartner.
En annan legend som vi bör göra upp med är att detta skulle vara svaret på terrorism. Cohn-Bendit har rätt: Vi vet inte vem som utförde bombattackerna i Moskva, som vi fördömer. Här ser mycket ut som fingerade konstruktioner. Vi måste klart och tydligt säga att den som kastar bomber på civila, den bekämpar inte terrorister utan den föder terrorister, ty den orsakar ett trauma hos hela generationer vilka kommer att få lida av de sena följderna av denna särskilt brutala form av kolonialism.
Vi behöver därför en mycket klar och kraftfull politik och inte dessa alibiförklaringar som vi har upplevt under senare månader, även från regeringshåll. Jag vill starkt uppmana råd och kommission att bruka samma klara språk som Europaparlamentet gör i sin resolution i morgon på OSSE-toppmötet.

Krehl
Kära kolleger! Under de senaste dagarna har jag haft tillfälle att tala med såväl den ryska sidan - med Rischkov från duman - som med Achmadov från den tjetjenska sidan. Den helhetsbild man får av det är oerhört komplicerad. Ryssarna vill med all sin makt - till vilket pris som helst - få ett framgångsrikt slut på den militära interventionen. De förnekar att det förekommer civila förluster. De säger att de för närvarande över 300 000 tjetjenska flyktingarna inte befinner sig i en svår situation, och ryska politiker utnyttjar allt mer konflikten i Tjetjenien som ett instrument i valkampanjen, och det med stor framgång. 95 procent av den ryska befolkningen stöder ryssarnas krig mot Tjetjenien.
Det är också ett faktum att Ryssland i princip har förklarat hela det tjetjenska folket för terrorister, något som vi i Europaparlamentet inte kan eller får gå med på. Vi kräver därför en politisk dialog, vi kräver en politisk lösning och bekänner oss till de påtryckningsmedel vi har tillgång till, nämligen inställandet av Tacis-projekt och förvägran av livsmedelshjälp till Ryssland. Humanitär hjälp ja, demokratiska projekt ja - men inte mer! Och detta även om vi vet att samtalen och förhandlingarna om bristfälligt uppfyllande av handelsavtal respektive stålavtal kommer att försvåras för Europeiska unionen på grund av agerandet från rysk sida. Man kan inte och får inte använda militärt våld mot ett helt folk för att bekämpa terrorism.
I samband med detta en helt annan diskussion och en helt annan fråga: Europaparlamentet har i alla resolutioner alltid klargjort att Tjetjenien är en del av Ryska federationen. Jag kan inte riktigt förstå att en utnämnd utrikesminister i Tjetjenien, som egentligen enligt folkrätten inte ens kan existera, för ett offentligt samtal med talmannen för Europaparlamentet.
(Applåder)
Det anser jag vara ett synnerligen svårt beslut. Information i parlamentsgrupperna ja - och jag var mycket tacksam för att jag fick tala med Achmadov om det - men officiella möten av detta slag har hittills aldrig förekommit i denna församling. Detta är ett helt extraordinärt förfaringssätt.

Papayannakis
Herr talman! Den avskyvärda politik som den ryska regeringen bedriver i Tjetjenien i dag är likadan som den politik som för några månader sedan bedrevs av regeringarna i Förenta staterna och i Europeiska unionens medlemsländer. Ryssland använder överdrivet våld och bombar urskillningslöst civila och ostraffat, när det inte har tålamod och uthållighet nog att eftersträva en politisk lösning på problemen efter kriget.
Allt vad också de andra gjorde!
Och kritiken mot dem är inte övertygande. Och den är än mindre övertygande, när ni här i kammaren säger att ni inte kan garantera Kosovos minoriteters rättigheter, att ni inte kan garantera Jugoslaviens integritet. Hur skall ni kunna övertyga Ryssland om att ni garanterar landets integritet, och hur skall ni kunna övertyga det om att det måste respektera rättigheterna? Detta är löjligt, det är hyckleri, det leder ingen vart. Det är bara de som stöder staternas rättigheter och integritet såväl i Jugoslavien som i Ryssland, det är bara dessa som på ett övertygande sätt kan tala om de förföljda och plågade tjetjenernas rättigheter.
Bara dessa! Ingen annan!

Dupuis
Herr talman! Jag vill bara lägga till två saker till Morillons, Cohn-Bendits, Posselts och Schoris anföranden, som jag skriver under på helt och hållet. Man bör komma ihåg att det forna Sovjetunionen underblåste avkoloniseringsprocesserna, även när det inte var uppenbart att de berörda befolkningarna ville ha en avkolonisering.
I dag står vi inför det enda imperium som har överlevt utan en avkolonisering. Historiskt sett är det faktiskt odiskutabelt att det ryska imperiet koloniserade en stor del av Kaukasus, dvs. icke-ryska befolkningar. Detta är den första saken. Och det säger jag som federalist och som motståndare till ett mångfaldigande av antalet stater.
Det andra är, och då vänder jag mig mer direkt till kommissionär Patten och rådet, att Europeiska unionen snarast bör förse sig med en politik för Kaukasus, den region som Tjetjenien tillhör. Den måste snarast förse sig med en politik som garanterar stabilitet inte bara för Tjetjenien, utan också för Tjetjenien med utgångspunkt i Georgien, i Azerbajdzjan, i Armenien. Vi känner till de problem som framför allt har uppstått i det sistnämnda landet, och av detta följer att EU snarast måste anta en verklig politik i den regionen.

Oostlander
Herr talman! Den ryska regeringen kommer att vilja se likheter mellan vårt agerande mot Serbien för att få slut på de etniska rensningarna i Kosovo och deras agerande mot den tjetjenska kriminaliteten. Ett egendomligt språkrör för detta finner vi i den yttersta vänstra kanten av Europaparlamentet. Jag tycker att det är att gå litet för långt att göra en sådan jämförelse men det är nyttigt att se skillnaderna extra noga en gång till. Vid vårt och Natos agerande i Kosovo och i Serbien handlade det om en mycket selektiv användning av så litet våld som möjligt, varvid civilbefolkningen sparades så mycket som var möjligt. Det är den stora skillnaden med Rysslands agerande just nu i Tjetjenien.
Det är bra att den yttersta vänstern påminner oss om den skillnaden igen, även om det kanske inte var meningen. Dessutom räknas människoliv tydligen inte med och flyktingar bryr man sig inte om. Man låter långa flyktingkolonner stå vid gränsen och man tillåter egentligen inte att internationella biståndsorganisationer kan komma dit och hjälpa på plats. Även det är en stor skillnad och det är bra, återigen, att den yttersta vänstern påvisat för oss de stora skillnaderna som finns mellan det ryska agerandet gentemot Tjetjenien och Natos agerande i Kosovo.
Herr talman! Jag tror det är viktigt att det vidtas tydliga åtgärder och att signaler ges till den ryska befolkningen. Vi har ju tagit emot delegationen från det ryska parlamentet här och vi konstaterade att det här var en allmän åsikt bland de ryska företrädarna och de kom inte heller från endast ett parti. Det var påfallande.
Vi måste alltså ge en signal som är tydlig och hörbar så att den ryska befolkningen börjar tveka inför det som hänt och vad deras regering egentligen gör just nu. Vi måste visserligen ha en del ryska krafter för att också göra slut på de ryska missdåden. Därför tror jag, efter det som Patten sade vid utfrågningen, att det är illa att driva handel med stater som på ett omfattande sätt skändar de mänskliga rättigheterna - han talade då om Kina efter en fråga från oss - och att det faktiskt också är bra att inte glömma ekonomiska åtgärder när det rör sig om att ge en tydlig signal. Möjligtvis kan vi också uppmana våra vänner i Europarådet att överväga en avstängning.
Herr talman! Jag tror att vi som parlament måste inta en mycket tydlig hållning och uttrycka vårt stöd för den tjetjenska befolkningen och av den anledningen anser jag det vara viktigt att Europaparlamentets ordförande sammanträffar med Tjetjeniens utrikesminister för att förklara vår hållning.

Sakellariou
Herr talman, mina damer och herrar! Jag behöver inte längre upprepa vad kommission och råd sagt om läget i Tjetjenien. Bara en sak vill jag stryka under, som kan användas som motivering för vår gemensamma resolution om Tjetjenien: civilbefolkningens lidande, de hundratals dödsoffren, de 200 000 flyktingarna och deras situation vid vinterns inbrott, den ryska regeringens överdrivna reaktion och det urskillningslösa bombardemanget av civilbefolkningen. Jag har intrycket att det som äger rum inte är en legitim kamp mot terroristiska aktioner utan en politisk maktkamp på bekostnad av befolkningen.
(Applåder) Av denna anledning måste vårt parlament klart uttala vad det vill och vad det inte vill. Jag sammanfattar: För det första, vi ifrågasätter inte den ryska regeringens rätt att bekämpa den brutala terrorismen i Dagestan. För det andra, vi vill på intet sätt dra den Ryska federationens territoriella integritet i tvivelsmål.
För det tredje, vi kan ändock inte se på hur flygplan fäller bomber mot civilbefolkningen. Jag fördömer dessa bombningar, liksom jag flera månader tidigare fördömde bombningarna mot Novi Sad, Belgrad och Nis, vilka betecknades som "kollaterala skador".

Lehne
Herr talman, mina damer och herrar! Det vi nu upplever i det andra Tjetjenienkriget har en dubbel tragik, dels eftersom det tjetjenska folket är offret och dels eftersom den aktuella ryska politiken i Kaukasus inte kommer att leda till en lösning av problemen, utan i stället förvärra dem.
Vad vi upplever är destabiliseringen av denna region, vilket på sikt kommer att ha ytterligare följdverkningar. I dag, har jag hört, lär en georgisk by ha bombats av ryska flygplan. Därmed finns faktiskt en risk för att denna konflikt inte längre kommer att förbli en rent rysk konflikt, utan att den möjligen kommer att sprida sig utanför Rysslands gränser. Senast då blir detta ett problem och ytterligare argument som också angår världssamfundet och naturligtvis Europeiska unionen.
Detta parlament har, menar jag, under de senare plenarsammanträdena efter sommaren på ett mycket intensivt sätt och helt riktigt befattat sig och faktiskt blivit tvingat att befatta sig med problemet det andra Tjetjenienkriget. Vi har gjort ett mycket tydligt ställningstagande. Också med dagens resolution kommer vi enhälligt att ta ställning via alla parlamentsgrupper i församlingen. Det är nödvändigt och helt riktigt!
Jag delar dock kommissionär Pattens uppfattning att vi absolut inte får ställa in kommunikationen med ryssarna. Vill vi övertyga, vill vi utöva inflytande, går detta endast via en intensifiering av våra samtal med våra ryska partners. I förra veckan hade vi besök - som kollegan Oostlander tidigare berättade - här i församlingen av en rysk parlamentsdelegation. Jag kan bara säga er att de ryska partierna i duman denna gång till skillnad från under det första Tjetjenienkriget är så gott som överens och tyvärr stöder regeringen Putins politik - det är också det stora problemet med detta andra Tjetjenienkrig. Härigenom blir det väl mycket tydligt hur nödvändig dialogen är och vad vi måste göra.
Jag tror att den idé som framförts här om att genom en ad hoc-delegation förbättra kontakten med det ryska parlamentet är en viktig idé. Men jag tror också att vi, efter att ryssarna uppmanat oss till att fungera som valobservatörer i valet till duman, mycket noggrant bör tänka efter om vi inte borde efterkomma denna uppmaning från parlamentet, eftersom detta skulle kunna ge ytterligare ett bidrag till dialogen och till utvecklingen av ökad demokrati och kanske även till en bättre politik i Ryssland.

Paasilinna
Herr talman! Flyktingarnas situation är outhärdlig och det är inte Rysslands inre angelägenhet. Ryssland håller på att orsaka en stor humanitär katastrof genom sitt agerande mot militärer och terrorister som agerat mot humanismen. Ändå måste man komma ihåg, och det har inte särskilt klart kommit fram här, att man höll på att skapa en separat muslimsk stat mellan Kaspiska havet och Svarta havet. Det är redan en större fråga, och detta skall vi också ha i minnet. Det skulle verkligen vara dumt att isolera Ryssland inför valet, ty vi vill stödja de demokratiska krafterna i Ryssland. Den föregående isoleringen ledde till stalinism och diktatur.
Jag ställer mig bakom tanken att vi i december i samband med valet reser till Moskva, såsom jag föreslagit, och tvingar Ryssland till en fredskonferens som omfattar hela Kaukasien och där man även skall lösa andra problem än det här delproblemet, ty i Kaukasien pågår krigsoperationer inom ett halvdussin stater och risken för upptrappning är helt klar.

Volcic
Herr talman! Jag frågar mig om de här dokumenten är moraliskt motiverade, desto mer som de verkar tämligen onödiga. Dokumenten om Kaukasus och Tjetjenien innehåller samma resonemang som man kunde finna redan i dokumentet från Europarådet som släpptes för två veckor sedan. Det verkar med andra ord mest som en pliktskyldig retorisk övning, som vanligt full av goda principer och goda föresatser.
Europeiska unionen uttrycker sin oro, understryker, varnar, kräver en dialog som man vet är omöjlig och nöjer sig med att fördöma - och detta är det första jag vill tala om - en enda sak: det överdrivna, urskillningslösa våldet i Tjetjenien. Man kan med andra säga att litet krig är OK, bara man inte går till överdrift. Men kan någon här säga mig vad ett överdrivet krig är?
Det andra inslaget är följande: bombkampanjen som kopierar Natos strategi sägs vara svaret på diverse attentat som ägt rum i olika ryska städer. Finns det bevis, finns det misstankar om att dessa attentat verkligen förövats av tjetjener? Vilka seriösa undersökningar kan bekräfta det? Är det rimligt att man orsakar tusentals människors död och driver 200 000 människor i landsflykt enbart på grund av en misstanke om skuld?
Europeiska unionen kräver en förhandlingslösning - och lycklig den som inbillar sig att en förhandling skulle komma till stånd - medan ryssarna, i Kaukasus, skiljer på banditer - de som kräver oberoende - eventuellt målade i islamiska färger, och de goda, eller i själva verket bara de som samarbetar med ryssarna. Vem skall med andra ord föra en dialog med vem?

Talmannen
Jag vill meddela kammaren att kommissionär Patten var tvungen att lämna oss och flyga till Istanbul för att ansluta sig till OSSE-mötet, som planerat. Jag ger därför ordet till rådet för att avsluta de uttalanden som jag är säker på har följts med stort intresse av de tjetjenska medborgare som i dag har tagit plats på åhörarläktaren.

Sasi
. (FI) Herr talman! Vi har haft en mycket bra debatt om den här frågan här i parlamentet. Parlamentets oro ger enligt min mening ett helt riktigt budskap om unionens synpunkter. Vi alla, kommissionen, rådet och parlamentet, är eniga om den här situationen. Det viktiga är att vi alla sänder vårt budskap till Ryssland och att detta budskap säger klart och tydligt att våldet mot civilbefolkningen måste upphöra, att man måste inleda förhandlingar med lagligt valda företrädare i Tjetjenien, och att det behövs humanitär hjälp, och den måste släppas in i området, och att OSSE bör spela en central roll vid lösningen av krisen. Jag kan försäkra er att rådets ordförande målmedvetet kommer att agera för dessa målsättningar. Jag tillönskar samtidigt kommissionär Patten framgång vid förhandlingarna i Istanbul.

Posselt
Herr talman! Jag ville bara be er översända vårt tack till parlamentets talman för att hon tagit emot företrädaren för den under OSSE:s översikt valda regeringen, vilken dessutom är placerad på Europarådets område och valdes i enlighet med den ryska författningen.

Talmannen
Jag noterar ert uttalande, herr Posselt.
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen mottagit fem resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

WTO:s millennierunda (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om betänkandet (A5-0062/1999) av Schwaiger för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet - EU:s strategi inför WTO:s millennierunda (KOM(1999) 331 - C5-0155/1999 - 1999/2149(COS)).

Ferrer
Herr talman, herr kommissionär! Det är otvivelaktig så att en starkare handelsutveckling och de nya utmaningar som globaliseringen har medfört liksom behovet att konsolidera ett skäligt handelssystem som kan bidra till en hållbar utveckling och vars förtjänster också når de mindre utvecklade länderna, kräver en förstärkning av de regler som styr den internationella handeln. Därför är Seattlekonferensen viktig och därför är dess tidpunkt och det goda omdömet i framställningen av kommissionens uttalande inför de förestående förhandlingarna också viktig.
Med tanke på de utmaningar som väntar oss så är det uppenbart att man vid nästa runda inte bara kan vidga den normerande ramen, hur viktig den än är. Man kan inte heller bara se till att liberaliseringen av världshandeln bidrar till den ekonomiska och sociala utvecklingen i de mindre utvecklade länderna, även om man helt och hållet delar det målet, utan lagar måste också fastställas, så att öppnandet av marknaderna blir effektivt, samtidigt som man kan garantera att de följs.
För industrin i Europa - och jag tänker i första hand på textilsektorn - är tillträdet på lika villkor till marknaderna i utvecklingsländerna och i uppåtgående ekonomier grundläggande, vilket vi givetvis måste beakta. Därför måste kommissionen driva igenom en harmonisering av tulltariffer och ta bort förhöjda tariffer och tullprogressivitet. Alla tekniska handelshinder måste också undanröjas genom att de mindre utvecklade länderna garanteras fritt tillträde till den internationella marknaden för alla sina produkter så att de också kan gynnas av en liberalisering av världshandeln.
Herr kommissionär, för det första vill jag fråga er om ni fortfarande har för avsikt att hålla fast vid avtalet om textilkonfektion och inte godkänna en ändring i dagordningen inför de kommande förhandlingarna och för det andra hur ni tror att Kinas inträde i Världshandelsorganisationen kommer att påverka den europeiska textilsektorn med tanke på att det är världens största exportör av textilprodukter.
Avslutningsvis vill jag tacka föredraganden för ett utmärkt betänkande och för viljan att nå en så bred överenskommelse som möjligt om en så viktig fråga som nästa millennierunda, en runda som konsolideringen av ett jämlikt handelssystem är beroende av och som på internationell nivå kan garantera en ekonomisk ordning baserad på social rättvisa.

Garot
Herr talman, herr kommissionär Lamy! I förmiddags erinrade rådets tjänstgörande ordförande om hur viktig jordbruksdelen är i WTO:s förhandling, och det tackar jag honom för.
Ni vet redan att de europeiska jordbrukarna måste göra stora ansträngningar för att tillämpa Berlinkompromissen, som i mars utgjorde den jämviktspunkt som alla femton medlemsstaterna i Europeiska unionen kunde acceptera. Ni vet att utvecklingsländerna måste kunna räkna med Europa för att garantera ett berättigat uppsving för sitt jordbruk, som ofta är en nyckelsektor för deras ekonomiska utveckling. Ni vet att Förenta staterna i dag ger prov på att marknaden allena har svårt att säkra jordbruksinkomsterna. Då borde ni också veta att vi verkligen räknar med er för att få WTO-förhandlingen att mynna ut i de resultat som vi förväntar oss.
När det gäller tillträdet till marknader: hur är det möjligt att man inte erkänner att Europa faktiskt inte är den skyddade fästning som man orättfärdigt anklagar det för, samtidigt som vi är de som importerar mest i världen och har ett handelsunderskott på livsmedelsområdet?
Den realiteten, herr kommissionär, borde få er att kämpa för att marknaderna öppnas och tullavgifterna sänks steg för steg, och att processen kan se olika ut beroende på vilken sektor det handlar om. Om mekanismerna för att skydda en marknad behövde justeras, skulle de inte kunna upprätthållas, ja kanske t.o.m. förstärkas för vissa länder, framför allt utvecklingsländerna?
Vad gäller interna stöd: varför inte visa att Agenda 2000 leder till ett starkt minskat allmänt stöd, samtidigt som Förenta staternas politik är den motsatta? Ett sådant läge borde göra det möjligt för er att få behålla den blåa och den gröna flaskan som godkändes i Marrakech, såväl som att få fredsklausulen förlängd.
Vad beträffar exportstödet: varför inte uppvärdera de åtstramningar som vi har åtagit oss med den nya gemensamma jordbrukspolitiken? Mot den bakgrunden borde ni kunna kräva att få insyn i de olika former av exportstöd som våra konkurrenter använder, och att de tas upp till behandling.
Herr kommissionär! Vi nådde fram till Berlinavtalet för att ge Europeiska unionen ett verkligt handlingsutrymme under millennierundan. Vi tvivlar inte på att ni kommer att använda er av det genom att stödja er på begreppet multifunktionalitet, vilket gör det möjligt att tillmötesgå olika förväntningar i vårt samhälle, i fråga om produktkvalitet, sysselsättning och en hållbar utveckling av landsbygden, i fråga om ett skydd och bevarande av våra naturrikedomar och även i fråga om regional balans.
Detta förhållningssätt borde göra det möjligt för Europa att öppna sig för intressanta alliansmöjligheter. Därför räknar vi med att ni är offensiv under förhandlingen, där ni kommer att få vårt krävande stöd.

Olsson
Herr talman! Mycket kort skall jag utveckla den liberala gruppens synpunkter på jordbruksområdet när det gäller WTO-förhandlingarna. Det är faktiskt så att det är en ökad efterfrågan på världsmarknaden som är den största garantin för ett lönsamt europeiskt jordbruk i framtiden. Det är en mycket större garanti än ett envist bevarande av vårt eget skyddssystem. Vidare är det en liberalisering av världshandeln och en förbättrad konkurrens som kan leda till en ökad tillväxt i de nya industriländerna och i folkrika u-länder. Det är detta som kan mobilisera det enorma behov av mat som finns i världen till en köpkraftig efterfrågan.
Naturligtvis skall vi bevara den europeiska modellen. Vi skall ta hänsyn, kanske i ännu högre grad, till miljö, till folkhälsa, till djurskydd och till multifunktionaliteten - mångsidigheten - på landsbygden och i jordbruket. Jag tror att det är detta och en öppen attityd till utvecklingen av informationssamhället som är det mest angelägna när vi går in i en diskussion om hur vi skall ha det i Europa i framtiden. Det är viktigt och ett ansvar för oss att driva frågorna om en ökad tillväxt i hela världen i WTO-förhandlingarna. Det är därför som jag tycker att det är så angeläget att säga att en efterfrågan är viktigare än det system som vi har här hemma.

Kreissl-Dörfler
Herr talman, kollega Schwaiger! Ert betänkande är visserligen mycket omfattande, men det är litet för halvhjärtat och jag saknar flera punkter i det. Var är t.ex. kravet på en inledande analys av de hittillsvarande effekterna av WTO på t.ex. utvecklingsländer, på miljön, på EU och på bestående avtal, innan man stiger in i nästa förhandlingsrunda? Kommissionär Lamy, att säga att det ännu inte finns några instrument och inga metoder för det, att de först måste utvecklas, är helt enkelt löjligt!
Vid revisionen av Loméavtalen, som är unika i sin form, heter det alltid att de inte kan förbli oförändrade, de är inte WTO-konforma. Vårt krav måste därför lyda: Spelreglerna i världshandeln skall orientera sig efter människornas behov här hos oss och i utvecklingsländerna. De måste ta hänsyn till den långsiktiga uthålligheten och de samhälleliga behoven och inte till koncernernas och aktieägarnas intressen. Detta måste vara huvudkravet, och inte en ny avregleringsrunda som bara tjänar till att försätta människor över hela världen i konkurrens med varandra om lägst löner och sämst samhälleliga och ekologiska villkor. Vi anser att WTO behöver underkastas en grundläggande reform innan man alls fortsätter förhandlingarna. Vårt mål måste vara en rättvis, samhällelig, ekologisk och även solidarisk världshandel, och ingenting annat!

Ainardi
Herr talman! Nu strax före Seattle beklagar jag fortfarande att vi ger oss in i en ny förhandlingsrunda utan att ha gjort en seriös utvärdering av den förra.
Det faktum att miljoner människor berörs av de beslut som kommer att fattas, innebär att det trots allt är nödvändigt. De som anser att en avreglering av handeln är välståndets motor motsätter sig en utvärdering, men det är svårt att bestrida att situationen har försämrats under de senaste åren. Klyftan mellan de länder som släpar efter i utvecklingen och de länder som ligger långt framme har förstärkts, liksom klyftorna inom de framskridna länderna har vidgats.
När rikedomarna koncentreras på en sida och arbetslösheten stiger på den andra, kan man faktiskt fråga sig om inte WTO i första hand har verkat för en institutionalisering av djungelns lag. Vi måste tala för en ny idé om handel mellan nationer, grundad på solidaritet, samarbete, demokrati, främjande av sysselsättning och sociala rättigheter. Men för att allt detta inte skall förbli fromma förhoppningar, måste det fattas beslut i tre riktningar.
Den första riktningen: att konkretisera principen om att förhandlingarna skall komma till nytta för länder och folk i svårigheter, och samtidigt bekräfta unionens och medlemsstaternas rätt att försvara en egen utvecklingspolitik och de specifika avtalen med AVS-länderna, och att vägra låta WTO ifrågasätta Loméavtalen.
Den andra riktningen: att hävda att människors intressen går före kommersiella och finansiella kriterier. I det avseendet vill jag ge tre förslag, trots att de självklart inte är färdigutvecklade. Först att underordna WTO:s regler de internationella stadgor och konventioner som avser mänskliga rättigheter och sociala, hälso- och miljömässiga frågor. När jag säger det tänker jag på Kyoto, Peking och Köpenhamn. Vidare att inte fortsätta med avregleringen av tjänster, utan i stället bidra till de offentliga sektorernas utveckling och samarbete; utbildning, hälso- och sjukvård och transporter. Och slutligen att bevara principen om ett kulturellt undantag, som erkänner unionens och medlemsstaternas möjlighet att fritt utforma en kulturpolitik för audiovisuella medier, i syfte att låta en levande och berikande mångfald utvecklas. Ytterligare ett förslag: att betrakta försiktighetsprincipen för miljö, hälsa och livsmedelssäkerhet som en absolut prioritet.
Den tredje riktningen slutligen: det krävs en grundlig demokratisering av WTO:s strukturer. En demokratisk kontroll av förhandlingarna och avtalens tillämpning är en nödvändighet. Man måste acceptera att de icke-statliga organisationerna, det civila samhällets och fackföreningarnas företrädare närvarar som observatörer vid förhandlingarna. Europaparlamentet och de nationella parlamenten skall också få ratificera alla punkter som har förhandlats fram vid WTO. I dag föreskriver WTO lagar, kontrollerar tillämpningen av dem och dömer vid tvister. Jag tror inte att man samtidigt kan vara såväl domare som part i målet. Tvistlösningsorganet måste förändras i grunden.

Hyland
Jag skulle vilja gratulera föredraganden till hans mycket objektiva betänkande. Under den korta stund som står till mitt förfogande vill jag instämma med de här i parlamentet som insisterar på ett starkare skydd av Europas vitala intressen vid de kommande världshandelssamtalen.
Vi i denna kammare har lagt våra kort på borden i Agenda 2000-avtalet och får inte tillåta eller acceptera att Amerikas förenta stater på något sätt späder ut detta avtal. Jag säger det särskilt ur ett jordbruksperspektiv. En del av motiveringen bakom Agenda 2000 är att anpassa oss på ett trovärdigt sätt till världshandelsreglerna och på samma gång, naturligtvis, att göra Europa till en nyckelaktör i världshandeln - vilket amerikanerna inte vill. Vi ger oss in i denna nya samtalsrunda med efterklokhetens vinster och med insikten om att Förenta staterna på vägen fram mot sin förhandlingsposition, liksom tidigare, kommer att ha studerat den "hemliga dagordningen", för att finna vägar att avvika från detta avtal, i syfte att hjälpa sina egna producenter, och de kommer samtidigt att kräva att Europa strikt håller sig till sina krav.
I denna kammare har vi prioriterat konsumentskyddet, infört familjejordbruket som jordbruksmodell och grundenhet för produktionen samt gjort utvecklingen av landsbygden och bevarandet av landsbygdssamhällen till GJP-reformens andra pelare. Detta står i skarp kontrast mot den amerikanska politiken. Tiden har kommit för oss i parlamentet att på de europeiska medborgarnas vägnar upprätta vår auktoritet och vårt ledarskap på detta för den internationella handeln livsviktiga område.

Belder
Herr talman! Jag ser fram emot mötet i Seattle med blandade känslor. Det är viktigt med en vidare avreglering av världshandeln, men det måste dock ställas upp villkor på världsnivå. Medlemmar i Världshandelsorganisationen måste även i framtiden ha möjlighet att i sin politik prioritera folkhälsa, djurskydd, miljöskydd och solidaritet med utvecklingsländer.
Jag vill särskilt uppmärksamma de mindre utvecklade ländernas ställning. Deras förmåga att delta i världshandelssystemet är mycket undermålig. Ett skriande exempel på det är att det i Genève finns fler lobbyister från den amerikanska stålindustrin än det finns myndighetstjänstemän från utvecklingsländer.
Våra förhandlare måste engagera sig för ett verkligt deltagande av dessa länder genom institutionellt stöd, fritt tillträde till våra marknader, uppfyllande av gjorda löften, - till exempel med avseende på textilvaror - och förhindrande av en så kallad "grön protektionism". Vi kan inte ge Västkonsumenten möjlighet att välja miljövänliga produkter utan att stimulera miljövänliga produktionsprocesser i utvecklingsländerna. Det skulle jag gärna vilja ta upp till debatt här i Europaparlamentet.
Avslutningsvis vill jag uttrycka min respekt till föredraganden, Schwaiger, för hans arbete och stora kompromissvilja med tanke på överflödet av ändringsförslag.

Martinez
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Senast år 2005 skall handelsförhandlingarna som inleds i Seattle vara avslutade. År 2005 kommer ni att vara här igen, herr Lamy, på samma plats, och ni har då kommit hit för att förklara att Europeiska unionen har skördat enorma globala framgångar, eftersom det handlar om internationella förhandlingar. I det slutgiltiga dokumentet kommer ni att ha lyckats få ett omnämnande om försiktighetsprincipen, om hälsa och t.o.m. om växtskydd; ett forum för ILO och WTO och ett erkännande av miljöprinciper, även om de erkändes redan i Kyoto. Man kommer att ha förbättrat förfarandet för tvistlösning. Utvecklingsländerna kommer att ha utverkat en positiv särbehandling, något som Europeiska unionen för övrigt kommer att finansiera, precis som i fallet med bananerna från AVS. Hönsen kommer t.o.m. att vuxit några centimeter i sina burar, till följd av att man kommer att ha erkänt djurens välbefinnande, och filmens och televisionens värld kommer att ha fått behålla vissa stöd.
För en fred - en ny fredsklausul för övrigt - kommer ni att ha gått med på vissa eftergifter i Seattle. Sålunda kommer aktien "europeiska marknaden" att ha gått från 5 procent till X procent, de interna stöden kommer endast att vara kvarlevor, exportbidragen kommer att ha förbjudits, tullavgifterna och punkttaxorna kommer inte längre att finnas, direktinvesteringarna kommer att ha blivit verklighet tack vare Lamy, i avsaknad av MAI-avtalet, och marknaden kommer att ha blivit global, en handelsvariant av Fukuyama, slutet på GATT-historien.
Vad kommer vi att göra då? Det kommer inte längre att finnas någonting att förhandla om under den tionde Uruguayrundan. Ni kanske alltid kan återvända till Crédit Lyonnais eller ett multinationellt bolag som distribuerar aktieoptioner. Men jordbrukarna kommer att ha eliminerats och de fria yrkena kommer att ha marginaliserats; textilindustrin, läkemedel, skor, tunga fordon, möbler, fartyg, leksaker, allt detta kommer att ha blivit utsatt för en utomeuropeisk konkurrens, och vad kommer vi att göra åt det? Vi kommer att skriva rapporter, böcker, göra TV-program, hålla tal. Barnen till förhandlarna i Seattle kommer att få en plats i det 21:a århundradet och barnen till de utslagna kommer i sin tur att bli utslagna, eftersom fattigdom är en socialt överförbar sjukdom. Men när allt kommer omkring saknar allt detta betydelse. Man har alltid tillräckligt med krafter för att utstå andras ont.

Deva
Tillåt mig till att börja med att gratulera Schwaiger till ett utmärkt betänkande. Seattlerundan kallas "utvecklingsrundan" för millenniet. Jag företräder sydöstra England, en av Europeiska unionens rikaste delar, men jag föddes i ett utvecklingsland i Asien, en av världens fattigaste delar. Jag hoppas att jag därför kan överbrygga, förstå och erkänna industriländernas - och utvecklingsländernas - strävanden, i det att jag erkänner den globala frihandelns enorma fördelar, samtidigt som jag också erkänner nödvändigheten av att hantera övergången, att tillåta och göra det möjligt för utvecklingsländerna att bli likvärdiga partner i globaliseringen.
Det multilaterala handelssystemet föddes i Havanna år 1948, som Allmänna tull- och handelsavtalet (GATT). Åtta rundor av handelsglobalisering har hjälpt till att främja det globala välståndet. Sedan 1951 har världshandeln växt sjuttonfaldigt, världsproduktionen har mer än fyrdubblats, världsinkomsten per capita har fördubblats, medeltullarna har fallit från 40 procent till 4 procent i de industrialiserade länderna. I dag skulle en ytterligare nedskärning på 50 procent av gränsskyddet, inklusive jordbrukssubventionerna, bidra med över 370 miljarder US-dollar till de globala, årliga välfärdsvinsterna. 60 procent av detta skulle komma utvecklingsländerna till godo. Globaliseringen måste emellertid vara en vinnar-vinnar-situation. Det bör inte finnas vinnare och förlorare. Alla bör vinna. Och det kan åstadkommas. Hur kan det åstadkommas? Det multilaterala systemet bör vara rättvist, öppet, ansvarigt och koppla samman handel med utveckling. Det bör betrakta avregleringens effekter på investeringar, konkurrensregler, orättvisa subventioner, dåliga arbetsnormer, miljöskydd, immateriella rättigheter, handelsförenkling, offentlig upphandling, förbättrat tillträde till jordbruksmarknader, förbättrat tillträde till kommersiella marknader inklusive tjänster, konsumentskydd och kapacitetsuppbyggande.
Europeiska unionen är unik vad beträffar dess historia av förbindelser med länder runt om i världen - Storbritannien med Samväldet, Frankrike med dess franska, fransktalande länder. Vi kan sända ett tydligt budskap till Seattle att detta är det signalbidrag som denna kammare och dess ledamöter kan ge till den globala världshandeln.(Applåder)

Kinnock, Glenys
Fru talman! Jag, liksom andra före mig, välkomnar Schwaigers enastående arbete om vad som var en mycket komplicerad uppsättning frågor att behandla. Jag välkomnar också särskilt det faktum att han i sin text beskriver den kommande WTO-rundan som en utvecklingsrunda. Det är naturligtvis ett faktum att två tredjedelar av WTO:s 134 medlemmar är utvecklingsländer, och ytterligare 32 står i kö för att gå med.
Men det är fortfarande så att utbytet av handelsåtaganden gynnar de större handelsländerna. De har mycket mer att erbjuda, och deras förhandlingsstyrka är långt större. Många utvecklingsländer tycker att frihandeln i själva verket inte har varit lika fri för dem. Marknaderna i norr förblir begränsade för många, då tillträde söks för de viktigaste av utvecklingsländernas exportvaror.
Den allt snabbare globaliseringen är naturligtvis ett ofrånkomligt faktum. Den kräver icke desto mindre analyser och ett erkännande att den internationella handeln är komplicerad och kännetecknas av protektionism och av ett system som inte klarar av att handskas med det subventionerade jordbrukets konsekvenser för de fattiga. På samma gång som vi självfallet måste stödja jordbrukssektorn i EU, och detta klargörs i Schwaigers betänkande, måste vi också erkänna utvecklingsekonomiernas behov av att, utöver marknadstillträde, få tillträde till livsmedelssäkerhet, så att människorna har tillräckligt att äta. Och jag hoppas att ändringsförslagen längs dessa linjer kommer att godtas.
EU har redan bindande åtaganden gentemot utvecklingsländer. Dessa åtaganden, jämte internationella utvecklingsmål, bör vara en centralpunkt i Seattle. Vi befinner oss nu, herr Lamy, i ett avgörande skede av förhandlingarna om ett uppföljningsavtal till Lomé IV, och vi kommer inom kort att påbörja komplicerade diskussioner om handelsförbindelser med 71 AVS-länder. Det är därför nu mycket viktigt att vi förhandlar fram en multilateral handelsram i vilken denna mycket avgörande förbindelse med utvecklingsländerna respekteras och att vi fortsätter att säga att vi kommer att respektera våra förpliktelser gentemot AVS. Jag skulle även vilja uppmana kommissionen och medlemsstaterna att sträva efter ett bindande WTO-åtagande om att ge all export från de mindre utvecklade länderna tullfritt tillträde till Europas marknader senast år 2003. Det finns också ett stort behov av att se till att små och sårbara stater - instängda stater - skyddas i framtida uppgörelser.
En av WTO:s generaldirektörer sade helt nyligen att WTO måste vara en organisation, där den lilla mannen inte bara har en talan, utan även känner att han skyddas och försvaras. Jag hoppas, herr Lamy, att ni skriver under den mycket viktiga uppfattningen.

Plooij-van Gorsel
Fru talman, kolleger, herr kommissionär! Den liberala gruppen är positiv till det avtal som i söndags tecknades mellan Kina och Förenta staterna om en sänkning av de bilaterala handelshindren. Även Europeiska unionen borde nu teckna ett likadant avtal med Kina innan ett riktigt WTO-medlemskap kan bli verklighet. Min kollega Clegg har redan tagit upp det. Det finns ett antal känsliga punkter, bland annat immaterialrätten.
Förutom det har den liberala gruppen ett villkor för Kinas medlemskap. Europaparlamentet har i olika resolutioner betonat att Taiwan måste bli medlem samtidigt med Kina. Taiwan är ju den nionde handelsnationen i världen och har i flera år uppfyllt villkoren för medlemskap. Jag har alltså två konkreta frågor till kommissionären.
För det första, hur är läget i Europeiska unionens förhandlingar med Kina, särskilt när det gäller immaterialrätt? Andra frågan, är kommissionären beredd att engagera sig helt för att Taiwan skall bli medlem i WTO samtidigt som Kina?

Schröder, Ilka
Fru talman, ärade föredragande! Redan 1994 tog de gröna ställning mot WTO, på grund av att det fanns så många betänkligheter gentemot denna internationella koloss som äter upp allting som inte är marknadskonformt.
De senaste fem åren har just det hänt. Flertalet människor har blivit allt fattigare, medan ett tunt skikt av profitörer - främst koncerner - tar hem allt större vinster. WTO lämnar - i en gapande glaciärravin av orättvisa - efter sig massor av förlorare. 1994 delade inte få ledamöter våra betänkligheter gentemot WTO:s sociala och ekologiska tillbakagång. Till syvende och sist stödde de flesta trots detta Världshandelsorganisationen med antagandet att problemen skulle lösa sig själva genom handeln.
I dag hör vi plötsligt nya toner av socialt och ekologiskt upphämtningsbehov. Trots det kommer en majoritet av kammaren till slut att rösta för avtalet, fastän ingenting har blivit löst och fastän det i Genève blir allt mer osannolikt att det alls blir någon millennierunda.
Vårt första krav lyder därför: att upptäcka begångna fel och lära av dem. Men många av mina kolleger vill inte ha någon utvärdering av de hittillsvarande effekterna av WTO. Varför, för guds skull, avslår man så häftigt en utvärdering? Försvarar man kanske inte något som inte fungerar, nämligen ideologin om en fri marknad?
För att nu förtydliga motsägelserna med exemplet TRIPS-avtalet: 90 procent av naturtillgångarna kommer från sydliga länder, men 97 procent av patenten på utsäde finns i företag från industriländerna.
Därmed besitter den nordliga, rika delen tillgången till de genetiska informationerna. Med hjälp av TRIPS skruvas tumskruvarna på södern åt ännu mer: traditionella botemedel klassificeras som upptäckter, medan de av den farmakologiska industrin utvecklade läkemedel som bygger på dem gäller för att vara uppfinningar.
Slutligen strider TRIPS-avtalet bl.a. mot konventionen om biologisk mångfald, det främjar piratprodukter och är protektionistiskt. Och därigenom hindras en självständig utveckling i utvecklingsländerna.
För att komma till slutet: Medan man här sjunger lovsånger till frihandeln, går det hårt till i Genève. De förslag till förklaring som hitintills gjorts är helt oacceptabla både för oss och för utvecklingsländerna. För den fria marknadens skull skall till och med hälsa, kultur och utbildning offras.
Status quo-klausulen är till för att förhindra en vidareutveckling av våra lagstiftningar. I ett betänkande som inte inriktas på dessa problem bortses från det som det i grunden handlar om: ett ännu snabbare säkrande av profitintressena på bekostnad av en exploatering av natur och människor.

Seppänen
Fru talman! Föregående talare avslutade sitt inlägg genom att säga att naturen och människorna är föremål för utsugning. Jag kan instämma i hennes uppfattning. Millennierundan företräder bara frihandelns ideologi. Vi har erfarenheter av frihandel med kapital. Det kallas för globalisering. Det handlar om elektronisk kapitalism. I själva verket har det inte heller där varit fråga om frihandel eftersom Internationella valutafonden gett amerikanska placerare garantier mot de risker de tagit och betalat för skador som frihandeln orsakat.
I spelet med kapital finns inga regler och det är inte längre möjligt för politikerna att börja agera skiljedomare. Nu finns det dock möjlighet att förhandla fram regler för handeln med varor och tjänster, och det är möjligt att agera på det sättet att kapitalets friheter inte skulle sträcka sig så långt över jordgloben i form av ett likadant utsugningssystem som den elektroniska kapitalismen. Jag försvarar den gröna protektionismen därför att jag vill att maten vi äter skall vara hälsosam och att den skall produceras på ett hållbart sätt. Detta kan inte kallas för protektionism eftersom det handlar om en överlevnadslära. Jag försvarar också den röda protektionismen där man strävar efter att säkerställa arbetstagarnas rättigheter och förhindra felaktiga arbetsmetoder, som till exempel utnyttjande av barnarbete. Härvidlag är även den här typen av protektionism ur den sociala säkerhetens synvinkel en överlevnadslära.

Turchi
Fru talman, kära kolleger! Låt mig först av allt gratulera föredraganden till det utmärkta betänkande som vi alla har läst. Millennierundan kommer, enligt min mening, verkligen i ett mycket speciellt tillfälle i den europeiska och internationella ekonomin. Globaliseringen är i själva verket något man diskuterar dagligen. Den har lett till en fri marknad och till en total seger över alla andra ekonomiska teorier. Med det vill jag inte säga att vi står inför en perfekt marknad och just därför, eftersom vi känner dess starka och svaga sidor, måste vi försöka att med avtal liknande dem som WTO föreslår skapa regler som kan skydda oss alla mot alla slags överdrifter. Det räcker att påminna om de spekulationer på det finansiella området som kan kullkasta hela geografiska områden och föra dem till fattigdom eller leda till att deras institutioner kollapsar.
Men förhandlingsrundan i WTO syftar inte till att skapa något övernationellt, vilket man ofta fruktar, något som står över internationell rätt eller som inte vågar röra den fria marknaden, utan den tjänar framför allt till att ge oss alla fasta spelregler, samtidigt som man skyddar vissa grundläggande rättigheter, som rätten till hälsa, utbildning eller sociala funktioner inom ramen för ett skydd av varje enskild medborgares rättigheter.
När det i stället gäller priserna på produkter och tjänster bör man inte bara kräva sänkta tullavgifter utan framför allt också en ökad kvalitet på produkterna och tjänsterna, för att skydda de små och medelstora företagen. Detta kommer att bli allt viktigare i framtiden, på samma sätt som man i allt högre grad måste understryka jordbrukets centrala betydelse i de enskilda ekonomierna och med lämplig lagstiftning - och detta understryks i betänkandet, men det krävs att vi alla, alltmer, framför detta allt tydligare - skydda de små och medelstora företagen. Om vi kan respektera dessa begränsningar och förbättra livskvaliteten genom en hållbar utveckling, såväl i ekonomiskt som miljömässigt avseende, så har vi utan tvekan lagt grunden till ett bättre samhälle under nästa millennium.

Della Vedova
Fru talman! Låt mig bara säga två saker. Det första är att alltför ofta under dagens debatt här i kammaren har man hört sägas att den internationella handeln och millennierundan är något som européerna borde se upp med, något de borde frukta. Den internationella handeln - Europa är David Ricardos fosterland - har under de senaste, lysande decennierna gjort det möjligt att producera välstånd, tack vare en ny internationell arbetsfördelning, att producera gemenskap och besegra en fattigdom som, i och med befolkningsökningen och utan den internationella handeln skulle ha varit mycket svårare än vad den är i dag.
Ett sista påpekande: man försöker få med för mycket inom ramen för millennierundan, alltför mycket av sådant som inte hör dit, kanske för att rädda sitt samvete, samtidigt som - och jag tänker på dödsstraffet - Europa inte lyckades göra gemensam sak i FN och samla tillräckligt med kraft för att genomdriva vissa saker. Och sedan vill man diskutera dödsstraffet och annat i fora som inte är lämpliga, nämligen i samband med handelsavtal.

Maat
Fru talman, herr Lamy! Jag skulle vilja peka på att en utökning av den fria handeln också innebär möjligheter för Europa. Det behöver vi inte vara rädda för. Samtidigt får det inte bli så att världen genom ett nytt WTO-avtal visserligen i sig blir ekonomiskt rikare men samtidigt fattigare med avseende på kultur eller miljö eller på jordbruk och trädgårdsodling och att vi på dessa områden förlorar saker som är av stort värde för Europa. Det är viktigt att hitta en jämvikt på den punkten. Därför är jag mycket glad åt Schwaigerbetänkandet, eftersom det just anger att vi med ett öppet öga mot världen samtidigt måste hålla fast vid det som är av stort värde för oss själva, och eftersom betänkandet bygger en bro mellan den politiska verkligheten och det som vi som parlamentariker kan försvara inför medborgarna. Det är viktigt att vi tolkar och uttrycker det som lever ute i Europa.
Jag har även ett par kommentarer angående jordbruk och trädgårdsodling. Rådets företrädare sade i morse att Berlinavtalet är utgångspunkten för de här förhandlingarna, men samtidigt sade han att jordbruket skulle kunna bli ett stort problem och på det området tycker jag att Europa måste vara offensivare. Vi är ju som handelsblock den största importören och den näst största exportören. Samtidigt kommer endast tio procent av den totala budgeten för jordbruk och trädgårdsodling att ägnas åt produktstöd om några år. Omräknat, om vi räknar med den nationella budgeten i det så måste vi konstatera att endast två procent av myndighetsutgifterna i Europa går till jordbruk, trädgårdsodling och landsbygdsutveckling. Om vi sedan ser till de tio procent av det som går till produktstöd så är det ett oansenligt belopp i världen. För alla de som yrkar för att inom ramen för Världshandelsorganisationen banta ned jordbrukspolitiken vill jag ändå påpeka att Europa har sin egen standard på området miljö, djurskydd och konsumentskydd. Den som yrkar för en nedrivning av den europeiska jordbrukspolitiken, yrkar samtidigt för en nedrivning av allt det vi i Europa uppnått vad avser landsbygdsutveckling, djurskydd och välfärd. Det betyder att jag också vill stå bakom den europeiska standarden, och att vi som parlament måste rösta för Schwaigerbetänkandet, eftersom det ger en garanti för en friare handel men samtidigt för bevarandet av det som vi i Europa med rätta är stolta över.

Miguélez Ramos
Fru talman, herr kommissionär! I en värld där vi alla är alltmer beroende av varandra, där våra problem brukar ha sitt ursprung i vår motsats, måste vi med förenade krafter arbeta med andra länder så att resurserna på vår planet hanteras på ett ändamålsenligt sätt och de regler som är gemensamma för oss alla respekteras. Herr kommissionär, fisket är en känslig sektor som borde diskuteras under WTO:s millennierunda, där man måste ta hänsyn till sektorns karakteristik och koppla samman den med jordbrukssektorn precis som det står i fördraget. Fiske och jordbruk är för oss européer ett och detsamma. Båda är aktiviteter som har att göra med exploateringen av naturen och båda påverkar den ekonomiska och sociala sammanhållningen i Europa. Fiske och jordbruk ser till att vår socio-ekonomiska struktur bevaras och de är kärnan i vår näringskälla. Fiskarna, ledamot Lamy, är varken skor eller skruvar. Därför skall de inte hänföras till icke jordbruksprodukter i Seattle.
Jordbruket och fisket är vår försörjning. Den oundvikliga globaliseringen av marknaden får varken innebära en minskning av vår försörjningstrygghet eller av arbetstagarnas sociala rättigheter. Det får inte heller medföra att våra minst gynnade regioner faller i glömska.

De Clercq
Fru talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Den kommande handelsrundan i Seattle måste utvidga och förstärka grunden för en rättvis och fri världshandel under nästa millennium. Vi måste verkligen gripa denna unika chans att göra något åt framtidens problem. Därför är det viktigt att vi vid förhandlingarna inte begränsar oss till två ämnen, nämligen jordbruk och tjänster. Andra viktiga ämnen behöver lösas på internationell nivå. Bland annat måste det komma strängare regler i fråga om miljö och arbete, måste det utarbetas en ändamålsenlig konkurrenspolitik och det är viktigt att det vidtas lämpliga åtgärder för livsmedelssäkerheten.
Jag förstår därför inte heller varför vissa är så skeptiska, till och med fientliga, gentemot de kommande handelsförhandlingarna. Orsaken är måhända en bristfällig och dåligt genomblickbar politik. Det börjar därför bli dags att Världshandelsorganisationen profilerar sig på ett tydligt sätt och visar sin betydelse som organisation för världshandeln. Fri handel är inget fult ord. Handelsliberalisering som sker på grundval av lika och rättvisa villkor ger globaliseringen ett mänskligt ansikte. En rättvis och korrekt handel på världsnivå antyder ju ett intresse för ekologiska och sociala element och hänsynstagande till alla deltagare, alltså även utvecklingsländer.
Jag kan alltså endast uttrycka en önskan om att Europeiska unionens förhandlare sätter sin stämpel på samtalen, så att Världshandelsorganisationens grundläggande existensrätt som internationell organisation fastställs för framtiden.

Gahrton
Fru talman! Efter avtalet mellan Kina och USA om WTO-medlemskap borde jag kanske, i min egenskap av ordförande i Kinadelegationen, vara lika jublande glad som de internationella finansmarknaderna. "Nu blir Kina modernt", säger man. "Därför blir det också demokratiskt". En kommentator tror till och med att det kinesiska kommunistpartiets maktmonopol kommer att brytas genom att WTO-medlemskapet betyder kommunikationsfrihet, bl.a. med ohämmade Internetkontakter. Vi kan ju hoppas att det blir så. Men kan det inte i stället lika gärna bli så, att regimen stärks genom en ekonomisk tillväxt som gynnar en urban minoritet, men samtidigt skapar tiotals miljoner nya arbetslösa när statsföretagen slås ut brutalt och utan sociala skyddsnät, och samtidigt som miljoner bönder blir arbetslösa genom den nya konkurrensen från jordbruket?
Nu är det så att Kina inte kan bli medlem i WTO utan att också EU säger ja. Därför hoppas jag verkligen att Europeiska kommissionen vid sina förhandlingar med Kina tar hänsyn till alla de sociala och ekologiska aspekter som amerikanarna uppenbarligen har struntat i när de förhandlade med kineserna.

Alyssandrakis
Herr talman! Uppdelningen av världsmarknaden inom ramen för WTO har inte gjorts vare sig i folkens eller i löntagarnas intresse. Genom den nya förhandlingsrundan eftersträvar storkapitalet att undanröja de sista hindren för sitt fria agerande och för sin världsdominans. Den fullständiga avregleringen av marknaden, avskaffandet av subventionerna, WTO:s kontroll av förhandlingarna om total investeringsfrihet, kommer att göra de små länderna till de starkas gisslan och göra folken helt beroende av monopolen. Kommersialiseringen av tjänstesektorn, t.o.m. av utbildningen, sjukvården och kulturen, syftar till att riva ner mycket av det som arbetarklassen och folken över huvud taget har lyckats uppnå under de senaste 100 åren.
Jag tror inte att regeringarna i Europeiska unionens medlemsländer kommer att försvara sina folks intressen. De kommer, tvärtom, att kräva bättre villkor för de europeiska monopolen, i konkurrens med andra imperialistiska centra i USA och Japan. Europaparlamentarikerna från Greklands kommunistiska parti kommer att rösta emot Schwaigers betänkande, därför att det gör gemensam sak med storkapitalet i dess attack mot löntagarna och folken i hela världen. Reglerna för de internationella ekonomiska förbindelserna och handeln måste respektera de grundläggande sociala rättigheterna, gagna löntagarnas intressen, bidra till utveckling i de mindre utvecklade länderna, respektera miljön och skapa förutsättningar för alla folks utveckling.

Nobilia
Herr talman! Det man måste uppskatta i Schwaigerbetänkandet är försöket att förena det som hittills har visat sig vara oförenligt, och föredragandens avsevärda ansträngningar märks redan från den första beaktandesatsen, där författaren inte kan låta bli att, som en kontrast mot erkännandet av att de multilaterala förbindelserna gett en omfattande ökning av det internationella utbytet, framhålla att det inte syns någon tydlig minskning när det gäller den ekonomiska ojämlikheten i världen.
Här handlar det inte om att uttrycka ett motsatsförhållande, att kräva en större effektivitet av systemet när det gäller de multinationella förbindelserna, utan snarare om att rikta maximal uppmärksamhet på vissa viktiga aspekter. Om den första är den bestående ojämlikheten mellan utvecklingsländer och industrialiserade länder, så har vi även frågan om den sociala dumpning som håller på att utvecklas inom de industrialiserade länderna. Det går inte att förneka att den europeiska konvergensprocessen i samband med införandet av den gemensamma valutan har inneburit chanser och tillväxtmöjligheter för samtliga medlemsstater. Men i dag står vi inför en annan konvergens, en process som sker framför allt mellan makroterritorier, där Europa verkar framstå som mindre starkt och riskerar att få sina typiska ekonomiska egenskaper - de som bygger på de små och medelstora företagen - skadade såväl i kulturellt som i socialt hänseende. När det gäller det senare, så trodde man väl aldrig att här kunde ingå de tjänstesektorer som skall tillhandahålla regelrätta offentliga tjänster som skola, sociala förmåner - bland annat hälsovård - och pensioner.
Den andra aspekten gäller jordbruket där vi, förutom en ökad avreglering av marknaden till förmån för utvecklingsländerna, kräver inte bara att man bibehåller gemenskapens principer - stöd till miljövården, utarbetande av en livsmedelspolitik till skydd för konsumenternas hälsa - utan också ett skydd av typiska nationella jordbruksprodukter och kvalitéer.
Den tredje frågan gäller investeringarna och de regler som gäller för dem, men även de lokala förutsättningarna för att utnyttja dem. Fördelar när det gäller tullavgifter och skatter är det första villkoret, och utgångspunkten borde åtminstone vara en harmonisering av instituten, även om inte avgifterna kan harmoniseras. De enskilda medlemsstaternas erkända prerogativ inom detta område bör även kunna översättas till möjligheten, för de senare, att göra en differentierad tillämpning på sitt interna territorium, för annars - förutom en förenkling av rutinerna - så kommer det enda återstående villkoret att vara arbetskraftens flexibilitet. Vi hoppas med andra ord att man skall kunna uppta ILOs principer, inklusive respektive konventioner, till att börja med den som avser skyddet av minderåriga.
Slutligen, hoppas vi att parlamentet skall kunna spela en aktiv roll vid millennierundan, till att börja med genom att få förhandsinformation om kommissionens studie om hypoteserna om den nya lagstiftningsprocessens effekter.

García-Margallo y Marfil
) Herr talman! Föregående talare påpekade i sitt anförande att man med det här betänkandet försöker försona det oförsonliga. Jag tror att han har rätt, vilket gör föredragandens arbete än mer iögonfallande och meriterande och för detta vill jag tacka honom. Dessutom understryks svårigheten med den uppgift vi står inför.
För några månader sedan granskade vi här i parlamentet ett betänkande om multilateralt avtal om investeringar där man på ett mycket uppseendeväckande sätt inledde med att säga att vi höll på att diskutera en ekonomisk världsförfattning. Om det var på det viset då så är det så i än högre grad nu när vi står i begrepp att diskutera jordbruksfrågor, tjänster, upphovsrätt, direktinvestering.
En mycket svår fråga, som föredraganden inledningsvis nämnde, när det inte handlar om att satsa på fri handel utan på en rättvis fri handel. För att denna fria handel skall vara en rättvis sådan så är det uppenbart att vi måste närma handelslagstiftningen till den lagstiftning som reglerar miljön, arbetstagarnas rättigheter, den europeiska jordbruksmodellen och konsumentskyddet. Sammanfattningsvis kommer vi att diskutera nästan allt, alla sektorer och all gemenskapspolitik.
Det viktiga nu är att fastställa vilken metod vi skall följa. I det här betänkandet tippar föredraganden, och jag med honom, på en kommission som spelar huvudrollen. Vi uppmanar länderna att ena sina krafter och stödja kommissionen. Vi uppmanar kommissionen att införliva känsligheten och behovet hos kandidaterna och de associerade och vi uppmanar regeringskonferensen att ge kommissionen större förhandlingskapacitet.
Men eftersom kärlek betalas med kärlek kan allt detta vara möjligt om kommissionen lyssnar på parlamentet och gör oss delaktiga i den förhandlingsstrategi sektorerna rekommenderat, i förhandlingsdirektiven och i fördragens godkännande. Bara så, herr kommissionär, kommer vi att förstå varandra under de här tre åren eftersom - och tro mig - jag och alla mina kollegor har bordet fullt av papper och ansökningar från de sektorer som är intresserade och vi kan bara förnöja dem om kommissionen har förmåga att tillfredsställa våra krav. Som Tenorio sade: "Må Gud belöna er om ni gör det och må han straffa er om ni inte gör ni det".

Désir
Herr kommissionär, herr talman! Under millennierundan anser jag att Europa bör stå fast vid tre viktiga principer.
Den första är att rundans syfte bör vara att minska skillnaderna i utvecklingsnivå, i motsats till vad som har blivit resultatet av tidigare förhandlingar. I dag har den afrikanska kontinenten mindre än 3 procent av det internationella handelsutbytet. I det multilaterala handelssystemets regler måste hänsyn tas till skillnader i situation, resurser och utvecklingsnivå. En frihandel utan andra former av hänsynstaganden slutar med att de starka stärks och de svaga försvagas. Därför kan vi inte acceptera att man ifrågasätter vårt samarbete med länderna i Syd, i synnerhet med AVS-länderna, och då tänker jag självklart på Lomékonventionen.
Jag tror tvärtom att vi återigen måste bekräfta de åtaganden vi förband oss till vid AVS-EU-församlingens möte, som ägde rum för några veckor sedan. Europa bör bege sig till Seattle med en idé om globaliseringen som står i motsats till en ensidig värld dominerad av en enda makt. Europa bör i stället främja en uppfattning grundad på en multipolär värld och uppmuntra bildandet av regionala sammanslutningar, ekonomiskt och politiskt integrerade, vilket vi själva försöker göra sedan 40 år tillbaka. Hur skulle vi kunna förvägra andra det vi har gett oss själva efter kriget, för att återuppbygga vår industri, vårt jordbruk, vår ekonomi?
För det andra bör man avgränsa WTO, strikt begränsa dess roll och inte låta dess befogenhetsområde omfatta sektorer som rör våra samhällens identitet och som även i fortsättningen måste vara en sak för medborgarnas suveränitet och deras valda institutioner. Utbildning, hälso- och sjukvård, offentliga och sociala tjänster, offentliga transporter, kultur - alla dessa är sektorer som inte får läggas i vågskålen under en handelsförhandling eller avgöras av en internationell handelsdomstol. Vi måste säga nej till jakten på att omvandla allting till en marknad.
För det tredje måste vi försvara principen om en normhierarki. Den universella förklaringen om de mänskliga rättigheterna från 1948, Internationella arbetsorganisationens konventioner och miljökonventionerna står högre än de normer som reglerar handeln. Man kan inte fördöma en stat med motiveringen att det tillämpar försiktighetsprincipen, skyddar sin miljö och stoppar import av produkter som bevisligen är tillverkade av barn. Man bör tvärtom kunna överklaga ett WTO-beslut i Internationella arbetsorganisationen eller Förenta nationernas behöriga organ. Strax innan den nya rundan skall inledas, slås man av att det civila samhället och allmänheten bryter in i debatten. För mig är den utvecklingen enastående, eftersom det är den bästa garantin för att dessa livsviktiga frågor inte kommer att sopas under mattan vid förhandlingarna.

Pohjamo
Herr talman! Jag vill också tacka Schwaiger för ett balanserat betänkande. Vi håller på att inleda en process i Seattle som är betydelsefull för utvecklingen av och kontrollen över världen. Världen behöver också regler och normer, enbart konkurrens är inte av godo, även om vi i första hand genom WTO-processen strävar efter att få ett effektivare handelssystem. Utmaningen är stor. EU arbetar för att man skall finna lösningen till utmaningar som hållbar utveckling och social rättvisa för tredje världen innebär. Man får inte ge avkall på denna målsättning. Även om avreglering av världshandeln innebär ekonomiska fördelar och välstånd måste man också inta en kritisk hållning därtill. När det gäller livsmedelsproduktion borde man utöver friare handel också tala om förutom försiktighetsprincipen också om främjande av närproduktion och uppmuntrande av regionala livsmedelskedjor. Den bästa garantin för livsmedelssäkerhet utgörs av att livsmedelskedjan är genomblickbar och att det finns klara kontroll- och ansvarsförhållanden.
EU måste ha en klar prioritetsordning vid förhandlingarna. Förenklat kan man säga att det europeiska familjejordbrukets lönsamhet är en garanti för matens renhet. Därför är den viktigaste frågan vid WTO-förhandlingarna att se till att det finns tillräckliga stöd för att säkerställa lönsamheten. Därför är det väsentligt om man skall bevara den europeiska modellen att det jämte en grön låda också finns en blå låda. I samband med frågor om jordbruks- och livsmedelssäkerhet får man inte idka kohandel. Även om man i fråga om industrivaror och tjänster strävar efter att minska handelshinder får det inte ske på hälsans bekostnad.

Vachetta
WTO inrättades för att påskynda avregleringen av handeln, och har blivit en av den nya internationella ordningens grundpelare. Den inte bara åtföljer globaliseringen, den bemödar sig också om att ge den form och laga kraft, i syfte att framtvinga marknadens diktatur. Den bidrar aktivt till en nyliberal politik, som tar sig uttryck i angrepp på offentliga tjänster, på rätten till sysselsättning, hälso- och sjukvård och livsmedelssäkerhet och på miljön.
Tyvärr ansluter sig den europeiska delegationen i Seattle till denna liberala logik. Den förespråkar utvidgade befogenheter för WTO, vilket är helt oacceptabelt för de föreningar och organisationer som har mobiliserat sig för att kräva en utvärdering av de fem åren med WTO och ett moratorium för kommande förhandlingar. Vi stöder den typen av tillvägagångssätt, ett första steg mot ett radikalt ifrågasättande av den internationella kapitalistiska ordningen. Därför kommer vi inte att kunna rösta för Schwaigerbetänkandet.

Hansenne
Herr talman! För några veckor sedan talade jag här för att vi européer bör inta en beslutsam, trovärdig och konsekvent ståndpunkt, för att ge avregleringen av handeln en social dimension. Och jag gläder mig åt att kommissionens, rådets och parlamentets uppfattningar sammanfaller på den punkten.
Denna samsyn vilar på en respekt för förklaringen om arbetstagares grundläggande rättigheter, som antogs av Internationella arbetsorganisationen 1998. I förklaringen tas hänsyn till utvecklingsländernas intressen - det är för övrigt skälet till att de länderna kunde anta den, inbegripet Kina - men också arbetstagarnas intressen. Och därför har också fackföreningarna accepterat den. Vi måste nu leva upp till denna förklaring genom att se till att den respekteras, även i Världshandelsorganisationens korridorer.
Herr minister, herr kommissionär! Att få till stånd ett seriöst samarbete mellan WTO och ILO, på vilket sätt det än kan vara, tycks inte vara en omöjlig uppgift. Och det är ytterligare ett skäl för att lyckas.

Langenhagen
Herr talman, den nya WTO-rundan sänder sina oöverhörbara signaler. Bland annat har nu faktiskt även Amerika och Kina närmat sig varandra i WTO-frågan. Under många år bemödade vi oss i Delegationen för förbindelserna med Kina om detta. Historiens hjul, som vi medverkar till att gestalta, rör sig alltså i en konstruktiv och progressiv riktning, förutsatt att aktörernas koncept, idéer, ståndaktighet och karisma nu blir övertygande. Detta gäller horisontellt men även sektoriellt. Det gäller således naturligtvis också och framför allt på det maritima området.
Vattenvägar förbinder vägar och kontinenter på vårt jordklot, och de är rika på ännu ej uttömda naturresurser. Sjöfart och fartygsbygge kan med hjälp av den nya tekniska utvecklingen återigen vara nischar på uppgång. Vem hade väl trott det för en kort tid sedan? Även gällande fiskeriet kämpar vi för en sådan positiv status. Jag vädjar därför till bland andra Cunha i egenskap av föredragande för jordbruket att, trots de i grunden olikartade förvaltningsmetoderna, också tänka på fiskerisektorn, i synnerhet som Cunha också är min samordnare i fiskeriutskottet.
Vem kan vara emot detta? En effektiv fiskeriverksamhet bildar trots den ringa budgeten en icke föraktlig del i en dynamisk handels- och budgetpolitik i EU och bör betraktas som en självständig sektor i ekonomin och en betydande näringsgren. Det handlar också om det stora antalet arbetsplatser på plats - i EU, i tredje land och över hela världen. Om vi förlorar dem, försvagas de redan tidigare strukturellt svagt utvecklade regionerna och det på ett oansvarigt sätt. Låt oss akta oss för att betrakta WTO som universallösning på alla våra problem. Endast en sund utgångspunkt här hemma kan övertyga konkurrenterna på jordklotet. Och en fullkomligt avreglerad marknad innebär möjligheter till exploatering av fiskbestånden utöver vad fiskgenerationerna klarar.
Jag önskar alltså att vi får ett ansvarstagande, uthålligt och partnerskapligt fiskeri och önskar Schwaiger och hans grupp stora framgångar i förhandlingarna, även för vårt bästa.
(Applåder)

Seguro
Herr talman, herr kommissionär, herr minister, ärade ledamöter! Jag tar till orda för att på nytt betona några av de punkter som här redan har understrukits av många av mina kolleger i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp eftersom vi är för en förhandlingsrunda, men inte vilken förhandlingsrunda som helst.
Detta tar sig uttryck i vårt socialistiska tänkande: vi är för en marknadsekonomi, men emot ett marknadssamhälle. Denna filosofiska tankeinriktning gör att vi skiljer oss från två motsatta visioner i debatten om toppmötet i Seattle: den första är den som anser att marknaden inte skapar välvärd; vi anser tvärtom att marknaden skapar rikedom. Vi skiljer oss också ifrån dem som tror att marknaden löser allt.
Vi socialister hävdar att marknaden hjälper till att skapa rikedom, men att det är nödvändigt med regleringar för att denna rikedom skall fördelas jämlikt och i respekt för den hållbara utveckling som vi alla måste komma i åtnjutande av. Det är en annorlunda syn, som skiljer sig från de andra två, det är en krävande och kritisk syn som utgör mittpunkten i vårt agerande i förhållande till de kommande WTO-förhandlingarna.
Det är av denna anledning vi är emot de sektorsvisa förhandlingarna och för de allmänna förhandlingarna; och att vi är för att WTO och de respektive förhandlingarna skall ses som ett instrument för att skapa ett rättvisare samhälle, för en mer hållbar utveckling, där människan faktiskt står i centrum för besluten. Ur denna synvinkel framhäver vi återigen den nödvändiga respekten för miljöfrågorna, respekten för konsumenten, respekten för de mänskliga rättigheterna och för de sociala rättigheterna. Med denna utgångspunkt, herr talman, vill vi avslutningsvis ge allt vårt stöd till och samarbeta med kommissionär Lamy i de syften och de strategiska synpunkter som han har väl i åtanke att försvara i Seattle.

Hieronymi
Herr talman! Tre korta kommentarer till ämnet millennierundan och den kulturella mångfalden. Först: EU är en framgångshistoria, en ekonomisk gemenskap som satsat på öppna marknader och givit människorna social trygghet och ekonomiskt välstånd. Men Europeiska unionen är inte bara en ekonomisk gemenskap, den är också en värdegemenskap. Dessa värden och säkrandet av en kulturell mångfald i Europa är oundgängligt, speciellt i en tid av ökande global ekonomi.
Ett särskilt tack går därför till Schwaiger, föredraganden som på ett enastående sätt har integrerat stödet till detta europeiska kulturarv i betänkandet inför millennierundan.
Under tiden har vi två mål. Dels får en dynamisk utveckling av de elektroniska tjänsterna inte förhindras. Dessa skall i stället stödjas, ty de säkrar framtidssäkra arbetsplatser i Europa och över hela världen som ingen annan bransch. Dels måste mångfalden i vårt europeiska kulturarv även i framtiden stödjas och främjas genom stödåtgärder också från medlemsstaternas sida.
Schwaigerbetänkandet gör båda dessa mål möjliga. Därför har han förtjänat ett brett stöd av oss alla.

Murphy
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Schwaiger. Samtidigt som vi betonar att vi måste ha en WTO-millennierunda som är så omfattande som möjligt, så att alla kan få ut någonting av den, finns det tre frågor som jag skulle vilja fästa uppmärksamheten på.
Jag är mycket nöjd över att parlamentet, kommissionen och rådet har lyft fram djurens välfärd i sina framställningar. Det är en viktig fråga för medborgarna, det är en viktig fråga för många av oss här i denna kammare, och det är viktigt att frågan debatteras i Seattle. Jag tror att vi också måste lära läxan av det multilaterala investeringsavtalet. Ja, det kommer att vara möjligt att behandla konkurrens- och investeringsfrågor i Seattle, men det är viktigt att de behandlas på ett "genomblickbart" och öppet sätt. WTO måste förklara för sina medborgare vad man sysslar med, annars kommer organisationen att löpa risken att underminera stödet för frihandeln. Likaså är det viktigt att ett så brett samråd som möjligt verkligen kommer till stånd, för att göra det möjligt för de olika synpunkterna att höras och förstås när vi behandlar konkurrens och investeringar.
Och, för det tredje, har vi tvistlösningssystemet självt. Det var en obestridlig framgång för Uruguayrundan, men det finns problem förenade med det. Seattlemötet måste stänga till kryphålen, återigen på grundval av "genomblickbarhet" och en större visshet om rättigheterna och förpliktelserna för alla de som är inblandade i tvistlösningssystemet. Det kommer att erbjuda oss en nyckelpotential för att låsa upp världshandeln.
Avslutningsvis får vi aldrig tappa ur sikte det faktum att globalisering väldigt mycket handlar om mänskliga frågor, det handlar om levnadsstandard, miljön, kulturella, moraliska och etiska frågor. Somliga fruktar WTO, somliga fruktar globaliseringen, somliga fruktar tillväxtens, marknadernas, teknikens och vetenskapens framåtskridande. Men jag tror att vi genom att samarbeta öppet mot det gemensamma målet att höja livskvaliteten i hela världen faktiskt kan förbrylla globaliseringens kritiker och visa att globalisering och avreglering verkligen kan vara en avgörande drivkraft för någonting gott.

Flemming
Herr talman, mina damer och herrar! Världsekonomin står i dag inför liknande problem som inför Uruguayrundans start för 13 år sedan. Vi konfronteras med en generellt avtagande tillväxt, och det i en värld med exploderande befolkningstal. 6 miljarder människor lever i denna värld, en miljard svälter, 30 miljoner eller fler dör årligen till följd av detta, däribland upprörande många barn. Och vi, de rika i denna värld, är förpliktade att försöka minska eländet och svälten i världen.
Jag är fast övertygad om att en fortsatt avreglering och expansion av handeln inom ramen för WTO kommer att bidra till att främja tillväxten och sysselsättningen även i utvecklingsländerna.
I egenskap av huvudföredragande för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor inför WTO-förhandlingarna vill jag särskilt tacka Schwaiger för hans klara ord på temat handel och miljö. Det var faktiskt inte helt självklart. Men om parlamentet i morgon godkänner Schwaigerbetänkandet, då kommer vi att ha tagit ställning och beslutat att tanken om miljöskydd på alla områden av världshandeln måste tas hänsyn till - ingen vattnig bestämning, inget kan eller bör, utan ett måste.
Jag tror att vi har mycket, mycket spännande förhandlingar att se fram emot. Vi européer har därvidlag helt klart en historisk roll att spela - det har nämnts många gånger i dag.

Lienemann
Herr talman, kära kolleger! I Marrakech utlovades en utvärdering om den föregående förhandlingsrundan innan nya förhandlingar skulle inledas. I dag existerar ingen utvärdering och det av ett enkelt skäl: den skulle inte vara positiv. Den skulle tala om att man måste ta kål på de liberala dogmerna och den gamla tesen att man skapar rikedomar genom att utveckla handeln. På 50 år har handelsvolymen multiplicerats med 17, samtidigt som vi endast har skapat två gånger så mycket tillgångar på vår jord. En utvärdering skulle också ta kål på idén som säger att tredje världens länder skulle få det bättre. Klyftorna har inte upphört att öka, där såväl som hos oss. Den skulle också tala om att vi måste ändra kurs, och det är vad vi kräver av er, herr kommissionär. Att ändra kurs innebär först och främst att man åstadkommer verkliga sociala och miljömässiga bestämmelser, som skall läggas till det befintliga paket som redan är färdigförhandlat, i stället för vaga hänvisningar till normer som aldrig har tillämpats. Ja, det innebär att den ekologiska och sociala dumpningen får ett verkligt motstånd. En utvärdering skulle förestava "försiktighet", för att inte Pandoras ask öppnas inom andra sektorer, och då tänker jag särskilt på frågan om investeringar. Parlamentet sade nej till MAI-avtalet. Det sade nej av skäl som har att göra med sakinnehållet, och ni, herr kommissionär, bör ta till er våra argument för att förhindra att investeringssektorn drabbas av de konkurser som har drabbat andra områden.
En utvärdering skulle slutligen fördöma möjligheten att ta patent på något "levande", det faktum att livet, växterna, allt, blir en handelsvara. Det 20:e århundradet har genom främlingshat och folkmord präglats av en djup kris för humanismen. Jag vill inte att också det 21:a århundradet kommer att präglas av en kris för humanismen, på grund av att handelsvaran och penningen får företräde framför människans utveckling och det mänskliga livets grundläggande värden.

Wijkman
Herr talman! Även jag vill gratulera Schwaiger till ett utmärkt betänkande. Många kritiserar i dag Världshandelsorganisationen för att se alltför ensidigt på handeln, att se handel som ett mål i sig och att inte se de komplexa sambanden mellan handelsutbyte, mänskliga rättigheter och miljöhänsyn. Jag instämmer i delar av denna kritik, men jag drar inte slutsatsen att vi inte behöver en ny handelsrunda. Tvärtom tror jag att status quo inte är något att vinna på. I stället har vi allt att vinna på en ny runda, eftersom förståelsen för dessa komplexa samband och förståelsen för att utvecklings- och miljöfrågor måste diskuteras i ett sammanhang är så mycket större i dag. Jag påminner om WTO:s senaste rapport som behandlar just miljöfrågorna mycket insiktsfullt.
Låt mig ta upp två speciella aspekter på det vi diskuterar. Kommissionen säger med rätta att denna runda skall bli en development round. I ett läge med sjunkande bistånd har jag emellertid svårt att se hur detta skall gå till om vi inte får en radikal förändring. Det finns en del som ser en motsättning mellan bistånd och handel. De säger att handel skall hjälpa de fattigaste länderna ur deras situation. Jag tycker att frågan är felställd. Vi behöver både bistånd och handel, dvs. både trade och aid. Därför måste vi koppla ihop dessa frågor med vårt biståndsarbete.
Ökat handelsutbyte kan självfallet vara positivt för miljön, t.ex. genom överföring av miljöanpassad teknik. Motsatsen kan emellertid också gälla. Det beror framför allt på att vårt ekonomiska ramverk inte väger in miljökonsekvenserna på ett bra sätt. Det är därför så viktigt att man i handelsreglerna tar ökad hänsyn till detta. Frågan är bara, när vi nu läser detta betänkande och ställer alla krav på WTO, om denna organisation kan klara av alla tänkbara dispyter i framtiden. Jag tror - och det är en viktig slutsats - att parallellt med att vi gör Världshandelsorganisationen "grönare" måste vi också stärka de internationella miljökonventionerna. De är nämligen alldeles för svaga i dag.

Carraro
Herr talman! Millennierundan innebär ett viktigt tillfälle att främja konkurrensen på de internationella marknaderna, att utvidga garantierna mot konkurrenshämmande åtgärder och att äntligen ta upp frågan om investeringarna.
Avregleringen av den internationella handeln är en positiv process som skapar utveckling och som dessvärre kan blockeras inte bara av protektionistiska åtgärder från de enskilda länderna, utan också av att situationer uppkommer som snedvrider konkurrensen, till exempel missbruk av dominerande ställning, karteller, dumpning - vi kan till exempel tänka på varven - något som är skadligt för Europa. Detta är ett område som till största delen är nytt för WTO, men jag tror att det är viktigare än någonsin.
Ett nytt förhandlingsområde borde bli försöken att hitta öppningar på de nationella marknaderna för utländska investeringar. Det är viktigt att Schwaigerbetänkandet och detta parlament erkänner WTO som rätt forum för seriösa förhandlingar när det gäller frågan om investeringar, förhandlingar där man söker hitta säkerhet och klarhet när det gäller rätten att skydda investeringar men även när det gäller att skydda de enskilda ländernas lagstiftning på det sociala, miljömässiga och kulturella området.
Schwaigerbetänkandet lägger av förståeliga skäl tonvikten mer på skyddsfrågorna, men jag tror att man kan hitta en betydande samsyn med kommissionens förslag, och därmed ett fullt förtroende för kommissionär Lamys arbete även i denna känsliga fråga, hela tiden i medvetande om att avregleringen av det internationella handelsutbytet även på nya områden - som till exempel när det gäller investeringar - är en viktig fråga för länderna i Europeiska unionen och alla länder som är intresserade av en långsiktig och hållbar utveckling av världsekonomin.

Brunetta
Herr talman! Europeiska unionens ansträngningar, som understryks i Schwaigerbetänkandet, att skapa ett permanent forum mellan ILO och WTO för frågor som hänger samman med handel, globalisering och arbete är den enda framkomliga vägen om man vill förena avregleringen av handel och annat utbyte med respekten för de grundläggande rättigheterna på arbetsplatsen, och förhindra att man glider ner i egoistisk och hycklande protektionism eller illojal och självdestruktiv konkurrens. I det ljuset bör Europeiska unionen se det bilaterala avtal som USA har undertecknat med Kina för att förbereda Kinas inträde i WTO, förutom som ett viktigt bidrag till den multilaterala processen, även och framförallt som ett avgörande sanningens ögonblick när det gäller den betydande vikt som de mänskliga rättigheterna har och kommer att ha när det gäller de möjligheter som erbjuds av en marknad med så enorma möjligheter som den kinesiska.
Jag vill påminna om att de 174 länder som är medlemmar i ILO, och som i och med den högtidliga förklaringen 1998 har lovat att respektera de fyra typerna av grundläggande fri- och rättigheter när det gäller arbete även i de fall där de inte har ratificerat konventionerna, till största delen även är medlemmar i WTO. För att de internationella organen skall kunna bli det som medlemsstaterna vill att de skall vara, så måste man kunna kräva att samma medlemsstater uppför sig på samma sätt i alla de olika organen. Kinas efterlängtade inträde, för vilket även Europeiska unionen förhandlar, kommer utan tvekan att göra WTO mer representativt och det kommer att öka WTO:s möjligheter att förverkliga en fri, men samtidigt reglerad, global handel. Men detta innebär inte att man får lura sig själv att tro att många av de problem som i dag finns när det gäller grundläggande fri- och rättigheter i Kina skulle vara lösta eller vara på väg att lösas, eller att försöka dölja att samma USA tidigare har tillämpat två olika måttstockar när det gäller kravet att respektera den sociala klausulen. Men det är under alla omständigheter bättre om försöken att befästa dessa rättigheter kan göras inom ramen för internationella institutioner snarare än i bilaterala förhandlingar, enligt vad som råkar passa för tillfället.

Corbey
Herr talman! Som den sista i raden av socialdemokratiska talare skulle jag gärna vilja be om er uppmärksamhet för en aspekt som inte tagits upp tillräckligt ännu och det är patent på levande organismer.
Många länder i tredje världen har gjort invändningar mot detta eftersom det har ett stort inflytande på miljoner bönders existens. Om man kan ta patent på befintliga grödor så blir bönderna mer beroende av stora företag. De måste då betala för utsäde, vilket skadar deras existensbasis. Livsmedelssäkerheten sätts på det viset på spel.
En stor grupp av länder i tredje världen, med Kenya som språkrör, har uppmanat till en omprövning av avtalet om handelsrelaterad immaterialrätt (TRIP). För att gå utvecklingsländerna till mötes, så vore det verkligen bra att göra just det. Det finns dock fler skäl. Ur ekonomisk synpunkt finns det stora nackdelar kopplade till det nuvarande förfaringssättet eftersom det kan leda till oacceptabla maktpositioner för några få företag.
Det finns också etiska invändningar mot patent på levande organismer. Dessa invändningar lades också fram i rådet när bioteknikdirektivet fastställdes. Därför vill jag be kommissionär Lamy och parlamentet att ta dessa invändningar från länder i tredje världen, men även de etiska och ekonomiska invändningarna här i Europa, på allvar. En utvärdering av det befintliga regelverket skulle vara ett första steg.

Lamassoure
Herr talman! Nej, Seattlekonferensen är inte Förenta staternas kallelse till resten av världen för att införa visionen om en oinskränkt och ohämmad frihandel. Det är precis tvärtom.
Världshandelsorganisationen är en europeisk idé, som amerikanerna konverterade till i Marrakech, efter att de hade motsatt sig den under lång tid. De är européerna och inte amerikanerna som bestämmer den mest omfattande dagordningen för Seattle; millennierundan är vår idé. Det är européerna och inte amerikanerna som har dragit mest nytta av de föregående förhandlingarna. Sedan 1995 har Förenta staternas handelsunderskott gentemot oss ökat i en svindlande omfattning: nära 30 miljarder dollar förra året. Det som står på spel är till sist inte en handel utan regler, utan tvärtom att se till att den enorma handelstillväxten bidrar till en hållbar utveckling för alla, och inte de starkares parasitära berikning.
Vi vill ha mer av handel och avskaffa de många hinder som fortfarande kvarstår i vissa länder för vissa produkter och för de allra flesta typer av tjänster. Vi vill ha lojala handelsutbyten för alla, dvs. konkurrens på lika villkor. Detta gäller inte inom jordbruket, och inte heller kulturindustrin. Det krävs konkurrensregler och en domstol för att få reglerna att respekteras, även av de starkaste gentemot de svagaste. Slutligen vill vi ha en handel som gynnar en hållbar utveckling, med hjälp av en koppling mellan handelsavtalen och andra viktiga internationella åtaganden om grundläggande rättigheter i fråga om arbete, livsmedelssäkerhet och miljöskydd.
I grunden handlar det om att vi på global nivå bör anta den strategi som vi har lyckats med i Europa, genom att gå från en tullunion till ett gemensamt område. Därför är det Europa som har mest att ge vid förhandlingen, och som har rätt att förvänta sig mest av den.

Liese
Herr talman, ärade herr rådsordförande Sasi, ärade kommissionär Lamy! Jag instämmer i tacktalet till Schwaiger som har uttryckts många gånger här. Han har lagt fram ett bra betänkande. Betänkandet tar upp de punkter som är viktiga, och framför allt säger han att vi principiellt stöder kommissionen och rådet. Vi har dock ett något tydligare tonfall än vad kommissionen och rådet hittills haft. Då talar jag t.ex. om miljöstandarder.
Vi vill, herr kommissionär och herr rådsordförande, att man inte bara tar sikte på de miljöskador som uppkommer i Europa genom produkter utifrån, utan vi vill också i ökad grad diskutera andra länders produktionsförfaranden och produktionsmetoder (PPM), och då inte bara tala om märkning utan också om hur vi genom handelsåtgärder kan förhindra att globala skador på miljön uppstår. Liberalerna har här lagt fram ett mycket bra ändringsförslag i utskottet, som återfinns på punkt 47 i föreliggande resolution.
Det handlar om att man, när det föreligger en risk för globala miljöskador, kan vidta handelsåtgärder som relaterade till produktionsmetoderna. WTO:s shrimps-turtle-dom erbjuder i vart fall en ansats för argumentering i den riktningen, för räkorna ser ju likadana ut oavsett om de fångats i enlighet med djurskyddsreglerna eller ej. WTO har sagt att man i princip kan diskutera angående detta.
Det är av vikt att vi i detta sammanhang också diskuterar klimatskyddet, för världen enades faktiskt 1992 i Rio och 1997 i Kyoto om att detta är ett jättelikt problem och att vi måste ta oss an det gemensamt. Därför måste det också finnas möjligheter att genomdriva klimatskyddande åtgärder i WTO.
Avslutningsvis vill jag uttala mitt stöd till alla dem som har tagit ställning för en modig ståndpunkt gentemot de minst utvecklade länderna - LLDC. Dock vill jag betona att det inte bara är fråga om AVS-länderna, utan att det finns många länder utanför AVS-området som vi i ännu högre grad bör stödja. Jag hör till dem som pläderar för en fullständig tullfrihet för alla produkter och för att vi inte skall definiera några så kallade känsliga produkter för vilka vi gör nya undantag.

Van Hecke
Herr talman! Jag har en hel del frågor kring utarbetandet av dagordningen för den kommande millennierundan. Jag kan inte bli av med intrycket att utvecklingsländernas önskningar riskerar att malas till stoft mellan de stora ekonomiska blockens önskningar. När elefanterna kämpar trampas gräset platt. Det vet man endast allt för väl i Afrika. Om Europa och USA i dag tvistar om genetiskt modifierade organismer och användning av hormoner och antibiotika i boskapsuppfödningen så riskerar det förbättrade marknadstillträdet för utvecklingsländer och deras inkoppling i världsekonomin att försvinna ner till en annan nivå.
Det är vår sak att se till att det i en värld med avreglerad handel finns plats för sociala och ekologiska korrigeringar och för en stegvis och vägledd inkoppling av tredje världens länder i världsekonomin. Annars riskerar vi att hamna i en American world där endast kommersen försvaras med kraft och livfullhet, men där de övriga värdena i den European dream glöms bort, nämligen solidaritet vid sidan av konkurrens och ansvarsfullhet vid sidan av ekonomisk tillväxt. Det kan ändå inte vara meningen att allt blir underställt den enda paradigmen som från Seattle måste föras ut till den övriga världen? Europa och, i ännu högre grad, Europaparlamentet måste yrka för mer jämvikt i världshandelsförbindelserna.
Avregleringen av ekonomin måste för utvecklingen i tredje världen ha samma effekt som vinden som blåser eld i en brasa. Vinden måste vara tillräckligt stark men den får inte heller vara för stark, i så fall kan den blåsa ut lågan. I Seattle kommer vi att stå med vid världsekonomins blåsbälg. Jag tror att det i kollega Schwaigers utmärkta betänkande på ett mycket bra sätt anges hur vi kan sträcka ut handen till utvecklingsländerna. Därför skall jag med stor entusiasm stödja det.

Carlsson
Herr talman! Jag är bekymrad över den attityd som riskerar att utvecklas i EU vad gäller fri handel. Attackerna mot WTO är betydande, och de handelstvister som vi upplever och dras med är alarmerande. Att ensidigt vurma för den egna regionens traditioner och särarter genom restriktioner på handelspolitik riskerar att undanröja basen för utbyte, utveckling och spridning av kunskap, kultur och välstånd. Det kan dessutom i en förlängning leda till misstänksamhet, stagnation och konflikter.
Vad gäller Schwaigerbetänkandet, som vår utmärkte föredragande har arbetat mycket grundligt med, har många ledamöter ägnat energi åt att ta upp alla de problem och orosmoment som fri handel påstås skapa. Jag vill därför lyfta fram den fria handelns bidrag till minskad fattigdom, tillväxt och demokratiseringsprocesser. Den utvecklingskraft som fri handel och konkurrens medför kan vi inte vända ryggen till i globaliseringens tidevarv. Därför måste det överordnade uppdraget för EU:s företrädare i Seattle vara att fortsätta liberaliseringen av världshandeln.
De nya industrierna har förlitat sig på det regelverk som WTO har erbjudit. Därmed har de kunnat skapa välstånd på ett långt mycket bättre sätt än genom rännilar av bidragspengar från den rike mannens bord.
Protektionistiska åtgärder i dag skulle hindra import från dessa utvecklingsländer och deras möjligheter att bidra i den internationella arbetsfördelningen. Därför medför skyddande av marknader sämre arbetsvillkor i de fattigare länderna och motverkar den utveckling som vi vill befrämja, dvs. förbättrade levnadsvillkor genom tillväxt och fri handel.

Korhola
Herr talman! I Schwaigers betänkande är det framför allt glädjande att parlamentet för sin del kunnat öka sammanhållningen när det gäller unionens mål vid förhandlingarna. Genom sina tidigare beslut har unionen förbundit sig till att vara konsekvent inom olika politikområden. Således skall till exempel handelspolitiken ligga i linje med unionens utvecklingspolitik och miljöpolitik. Båda politikområdena framhävs nu särskilt i betänkandet - och som ny parlamentsledamot säger jag att det är en positiv överraskning. Likaså kan man bedöma att det framlagda resolutionsförslaget innebär en mycket balanserad ståndpunkt om WTO:s förhållande till andra multilaterala avtal. Dessutom lovar det starka stödet åt samarbetet mellan Internationella arbetsorganisationen (ILO) och WTO allt bättre sammanhållning inom detta område.
När en fungerande modell hittats borde den också tillämpas på WTO:s förbindelser med andra internationella organisationer som man träffat motsvarande överenskommelser med. Det är också viktigt att parlamentet nu fastställer betydelsen av dessa överenskommelser när det gäller WTO:s tvistlösningsförfarande. Som ledamot av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor är jag nöjd med att man också strävar efter att infoga försiktighetsprincipen i WTO:s regelverk. Unionens förhandlare måste kunna övertyga de övriga parterna om att EU:s mål inte är att skapa protektionism utan att säkerställa konsumentens välfärd.
Unionen gör klokt i att kalla medborgarorganisationer till samtal om WTO medan förhandlingsrundan pågår. Förutom att det förstärker legitimiteten i unionens verksamhet i vårt eget område kan ett globalt medborgarorganisationsfält för sin del hjälpa våra förhandlare att uppnå målen. Erfarenheten visar att debatten på medborgarorganisationsfältet lätt flyttas från en kontinent till en annan. Eftersom de övriga parterna tyvärr fortfarande släpar långt efter behöver EU flankstöd av medborgarorganisationer i sitt arbete för att omvandla WTO till en hållbar organisation med tanke på miljö, hälsa och social välfärd. Under Seattlerundan kommer WTO:s verksamhetsområde och makt att växa betydligt, därför borde EU också se till att effekten av handelns avreglering och WTO:s åtgärder kontinuerligt utvärderas med tanke på ekologi och rättvisa.

McCartin
Herr talman! Jag är inte helt övertygad om att industriländerna behöver frihandel med resten av världen för att göra ekonomiska framsteg. Handeln i de större EU-staterna, som Frankrike, Tyskland och Storbritannien, uppgick på 1960-talet till omkring 30 procent av BNI, jämfört med 60 procent i dag, men de åtnjöt en mycket snabbare ekonomisk tillväxt då än vad de gör nu. Från 1950 till 1970 gick den ekonomiska världstillväxten och världshandelns utvidgning i stort sett sida vid sida, men sedan dess har den ekonomiska tillväxten ökat bara hälften så snabbt som världsexporten: så, återigen, det finns inga bevis för att ökad handel automatiskt leder till ytterligare ekonomisk tillväxt. Det är naturligtvis ganska uppenbart att små länder som Irland, Belgien och Luxemburg behöver frihandel, men en europeisk union med en inre marknad eller en nordamerikansk inre marknad är en helt annan sak.
Jag tror icke desto mindre på frihandel. Så som världen förändras, är globaliseringen omöjlig att stoppa, såvida vi då inte fäller ned järnridåer eller bamburidåer - men även de skulle blåsas bort av förändringens vindar. Globaliseringen pågår, och på samma gång som det finns risker, erbjuder den oss enorma möjligheter.
Den första möjligheten är att skapa ett partnerskap för samarbete och hanteringen av den ökade handelsaktiviteten. Denna typ av beslutsfattande används inte för att kringgå demokratin, utan för att utvidga demokratin. Det är ett nytt medel för att organisera mänsklighetens aktiviteter. Bakom våra handelsbarriärer finns det en risk att vi odlar fröna till fler internationella konflikter. De rika skulle kunna gräva ned sig bakom sina barriärer, de skulle kunna köpa vissa nödvändiga saker från de fattigare länderna, men vi skulle vara tillbaka på 1600-talet, med de starka utnyttjande de svaga. De som bryr sig om mänskliga rättigheter, djurens välfärd och miljön har mycket bättre utsikter att åstadkomma förbättringar på dessa områden inom ett juridiskt ramverk och en världshandelsorganisation än vad de har i en oreglerad situation där djungelns lag råder.
Jag vill gratulera Schwaiger till att ha sammanställt vad jag anser vara ett gott ramverk, inom vilket vi kan gå framåt. Det kommer att finnas risker, men vi måste förklara för våra folk varför vi inte kan göra någonting annat än att gå vidare.

Lamy
Herr talman! Jag skulle främst vilja berömma Europaparlamentet för dess känsla för nyheter. Debatten om Schwaigerbetänkandet kunde inte komma vid ett bättre tillfälle, eftersom vi befinner oss mitt i livliga diskussioner om förberedelsen av dagordningen för Seattle.
I egenskap av unionens förhandlare vill jag sedan säga att Schwaigerbetänkandet gläder mig. Att det antas kommer att ge en tydlig signal till våra partner: Europeiska unionen kommer inte att nöja sig med en minimalistisk hållning som endast syftar till att förbättra tillträdet till marknader inom några sektorer. Det skulle inte tillmötesgå varken unionsmedborgarnas önskningar eller utvecklingsländernas legitima krav. Att döma av era anföranden i dag, kommer er omröstning i morgon att stärka oss, och därmed unionen, i Seattle.
Vi är alla medvetna om att handelsdebatten har förändrat den strategi som vi föreslog, vilket framkommer i Schwaigerbetänkandet. Vi vill visserligen fullfölja avregleringen av handeln, vilken har varit och är en strategisk faktor för vårt välstånd. Men under nästa förhandlingsrunda måste vi också ta itu med nya frågor: utveckling, miljö, hälsa och livsmedelssäkerhet, grundläggande sociala normer, konkurrens och öppenhet, minimiregler i fråga om investeringar och främjandet av kulturell mångfald. Alla dessa beståndsdelar har sammantaget fått oss att rekommendera en bredare förhandlingsrunda - och jag gläder mig åt att kommissionen och parlamentet har så pass likartade uppfattningar i det avseendet, vilket framgår av ert betänkande, herr Schwaiger.
Vissa av er delar inte denna inställning och föreslår ett slags förhandlingsmoratorium. Jag tror inte att det är en lösning. Först och främst för att vi måste respektera våra förpliktelser som följer av Uruguayrundan. För det andra måste man verkligen inse riskerna med att skjuta upp förhandlingarna. Om vi inte gör framsteg för en multilateral avreglering, ligger vägen öppen för de starkares ensidiga rätt. Är det verkligen det mål som eftersträvas av förespråkarna av ett moratorium?
För det tredje: varför vänta med att förhandla om regler för hälsa, miljö och arbetstagares grundläggande rättigheter - som det civila samhället med rätta kräver och utvecklingsländerna förväntar sig att avregleringen skall integreras med en hållbar utveckling?
Jag är således övertygad om att denna förhandling är nödvändig, men jag medger att förhandlingsvillkoren har förändrats i jämförelse med den föregående rundan, något som för övrigt gläder mig. Med hänsyn till att allt fler unionsmedborgare oroar sig inför globaliseringen, krävs det en mer omfattande, öppen och interaktiv debatt. I det avseendet tycker jag att diskussionerna inom parlamentet kring utarbetandet av Schwaigerbetänkandet, såväl som mellan parlamentet och kommissionen, har varit exemplariska. Därför vill jag gratulera Schwaiger, som har gjort ett herkulesarbete genom att utgå från era många förslag och utarbeta en kompromiss, som jag hoppas kommer att röstas igenom i morgon.
För att ge mig in i debatten skulle jag kort vilja ta upp några frågor som framhölls då betänkandet utarbetades. Först och främst har utvecklingsländerna dragit minst nytta av inrättandet av WTO och Uruguayrundans resultat, och de är också undantagslöst de som är minst integrerade i det internationella handelssystemet. Det gäller alltså att främja deras deltagande med sikte på att de skall integreras, och inte att skjuta på det. Är det så att avsaknaden av integrering framför allt beror på bristande resurser eller otillräcklig kapacitet, ja då måste vi ge utvecklingsländerna tekniskt och finansiellt stöd för att öka deras förmåga att förhandla och tillämpa de åtgärder som beslutas av WTO. Men om avsaknaden av integrering är ett resultat av en bristfällig intern politik eller utveckling, är det inte en bra lösning att förlänga tidsfristerna för tillämpningen av beslut och att öka antalet förmånsåtgärder. En särskild och annorlunda behandling är visserligen fortfarande nödvändig för utvecklingsländerna, men den måste få dessa länder att anta strategier för en hållbar utveckling, och inte att frita dem från det ansvaret.
När det gäller förbindelserna med AVS-länderna krävs det en ny hållning, som innebär att vi bör närma oss WTO:s regler, eftersom det nuvarande systemet under alla omständigheter måste ses över, även om det behövs en övergångsperiod.
Vad gäller immaterialrätten är vi övertygade om att reglerna på det området ger utvecklingsländerna möjlighet att själva utnyttja sina egna resurser, och att de nuvarande bestämmelserna går mycket långt i den riktningen. En fullständig revidering av avtalet skulle således inte vara en bra sak. Om vi däremot har en integrerad syn på sambandet mellan immaterialrätt och utveckling, bör vi - parallellt med att garantierna utvecklas - se till att uppmuntra direktinvesteringar som det viktigaste medlet för tekniköverföring till dessa länder. Vi bör tillsammans med dem utveckla de tekniska samarbetsavtalen och kanske - det är bara en idé från min sida - fundera över förstärkta europeiska investeringar i grundforskningen om det levande för att tillsammans ta del av vinsterna.
På miljöområdet finns det en stor oro för hur miljöåtgärder kommer att tillämpas i förhållande till WTO:s beslut. En ideal lösning skulle givetvis vara en multilateral förhandling om en normhierarki. Men vi är väl medvetna om att det inte ligger inom räckhåll. I väntan på det måste vi arbeta för att varje ny norm sammanfogas med de tidigare, på ett sådant sätt att man inte lämnar ett alltför stort utrymme till de domare som i förekommande fall skall behandla bristen på överensstämmelse. Ett av våra mål i det här sammanhanget är just att säkerställa en ömsesidig förenlighet, som gör att vi kan tillämpa t.ex. miljöåtgärder i överensstämmelse med WTO:s regler.
Försiktighetsprincipen är en annan fråga som bekymrar vissa av er. Det är uppenbart att det är varje WTO-medlems sak att besluta huruvida det föreligger en risk eller inte. Försiktighetsprincipen skall dessutom göra det möjligt för en medlem att vidta lämpliga åtgärder för att undvika denna risk. För oss ligger det viktiga således i att man förtydligar de regler och förfaranden som styr tillämpningen av försiktighetsprincipen.
När det gäller tjänster märker jag den oro som uttrycks. Jag skulle vilja lugna er på den punkten. Jag har under inga omständigheter mandatet att tillåta - i kraft av en internationell förhandling - ett ifrågasättande av EU-regeringarnas rätt att reglera eller att vara aktiva på den typen av områden. Vi erkänner den ytterst viktiga och avgörande funktion som tjänsterna har i vårt samhälle.
I fråga om jordbruket konfronteras vi just nu med Cairnsgruppens ståndpunkt, som innebär att jordbruksprodukter bör likställas med andra handelsvaror. Det är inte vår ståndpunkt. Det är inte vad alla kontraktsparter kom överens om 1994, vilket vi har respekterat. Vi måste återgå till uppfattningen att jordbruket har en annan funktion än att producera för marknaden.
Slutligen de sociala normerna. Globaliseringens effekter börjar bli kännbara på det sociala området i alla länder, men man måste också konstatera att Internationella arbetsorganisationens internationella arbetsregler inte respekteras i tillräckligt hög grad i ett antal mindre utvecklade länder. Det faktum att sociala normer tas upp väcker oerhört starka reaktioner hos vissa av våra partner inom WTO, i synnerhet bland utvecklingsländerna, det kan jag intyga. Det är följaktligen ytterst viktigt att på nytt hävda att vi är motståndare till att kommersiella sanktioner brukas för sociala frågor, såväl som att sådana sanktioner används i protektionistiska syften. Enligt vår uppfattning har respekten för arbetstagarnas grundläggande rättigheter sitt existensberättigande i form av en mer rättvis fördelning av de tillväxtvinster som följer med avregleringen av handeln. Med hänsyn till denna strävan tillåter vårt allmänna preferenssystem att vi medger enskilda sänkningar till de länder som faktiskt tillämpar ILO:s viktigaste konventioner.
Det som är viktigt för oss i Seattle - och det tror jag att vi är överens om - är att möjliggöra en diskussion om ett samarbete mellan ILO och WTO. I förbigående vill jag också bekräfta vårt stöd till att Somavia närvarar i Seattle, som en positiv signal när det gäller den uppmärksamhet som kommer att skapas kring den här frågan.
Ett par ord om Kina, innan jag avslutar, herr talman. Jag har inte uttryckt mig offentligt om den frågan, i väntan på den här debatten. Att amerikanerna och kineserna har undertecknat ett avtal om medlemskap i WTO, är det, vilket flera av er har frågat, en bra eller en mindre bra nyhet? För dem som ifrågasätter WTO är det inte en bra nyhet. Kina, ett land vars utveckling är avgörande för planetens framtid, ger en tydlig signal om att det önskar ansluta sig till ett multilateralt handelssystem.
För våra multilaterala såväl som våra egna intressen beror allt på det undertecknade avtalets innehåll, den amerikanska kongressen ville vara den som först får ta del av avtalets innehåll - ett förfarande som kammaren borde vara mer välvilligt än illvilligt inställd till - även om det krånglar till saker och ting för mig. Den information jag själv får om detaljerna kommer bara bitvis, vilket jag beklagar. Men nu är det så att djävulen, eller kanske draken i det här fallet, finns i detaljerna. Jag har i dag inga skäl att betvivla de amerikanska förhandlarnas goda tro, våra egna förhandlare har i två år arbetat mycket och bra tillsammans med dem om våra gemensamma intressen. Jag har inte heller skäl att misstänka att uppoffringar om för oss viktiga multilaterala villkor har betalats i form av en bilateral valuta som inte är gångbar hos oss. Förutsätter man att det inte förhåller sig så, återstår det att förhandla med den kinesiska sidan om de frågor som unionen har ett särskilt intresse av. Sammanfattningsvis är det troligen en bra nyhet, under förutsättning att den pågående granskningen av detaljerna utfaller till belåtenhet.
Herr talman! Jag avslutar mitt anförande genom att redan nu välkomna de medlemmar av er institution som ingår i delegationen vid ministerkonferensen i Seattle. Det följer en tradition som jag är glad över att hålla vid liv. I morgon kommer jag för övrigt att träffa dem som ni kommer att sända till Seattle - och jag hoppas att ni kommer att ha gjort det till i morgon - och då kommer vi att närmare kunna diskutera de arrangemang som vi kommer att ordna på plats.

Lamy
Herr talman! Skälet till att jag inte svarade på frågan var att jag fick den av parlamentet redan för några veckor sedan, och att jag då svarade på den. Vi är positiva till Taiwans anslutning till WTO. Förhandlingarna är för övrigt inte helt avklarade med alla berörda länder, och det faktum att Kina närmar sig dessa är ur den synvinkeln en god nyhet.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Barón Crespo
Herr talman! Det är en fråga som rör artikel 112.2 i arbetsordningen beträffande en begäran om brådskande förfarande som jag lade fram för tre timmar sedan med anledning av Napolitanobetänkandet och tillämpningen av artikel 115 i arbetsordningen, så att kammaren informeras om denna begäran om brådskande debatt och att förfarandet inleds så att vi kan respektera de tidsfrister för debatt och omröstning vi fastställde vid arbetsordningens utformning.

Talmannen
Herr Barón Crespo, för ögonblicket har jag ingen information om detta. Vi väntar dock på det, och jag tror att det ni begär kommer att ske under den debatt som nu följer. För närvarande kan jag inte säga någonting mer.

Barón Crespo
Herr talman! I vilket fall som helst så kan jag konstatera att den här begäran lämnades in för tre timmar sedan, undertecknad av mig och av den liberala gruppens ordförande samt med kristdemokratiska gruppens ordförandes goda minne, även om han inte undertecknade den. Jag vill att detta noteras i protokollet för vidare åtgärd. Vänligen se till att sessionstjänsten skyndsamt behandlar den här frågan.

Talmannen
Jag noterar det, herr Barón Crespo, och vi skall be sessionstjänsten om att snabbt verkställa det.

Reformering av fördragen - Nästa regeringskonferens
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0058/1999) av Dimitrakopoulos och Leinen för utskottet för konstitutionella frågor om förberedelserna inför reformen av fördragen och nästa regeringskonferens (C5-0143/1999 - 1999/2135(COS)).

Dimitrakopoulos
Herr talman, herr kommissionär, värderade kolleger! Först skulle jag även offentligt vilja tacka min medföredragande Jo Leinen för det samarbete vi haft under hela denna tid. Jag tror att det betänkande ni nu har framför er tydligt avspeglar två förhållanden. För det första, vår strävan att på ett litet antal sidor få med en rad av åsikter som omfattas av en stor majoritet inte bara i detta parlament utan även bland de europeiska medborgarna och, för det andra, vår strävan att tydligt visa att Europaparlamentets önskan är att alltid vara närvarande och medverka i de stora besluten, i det omfattande arbetet på att ytterligare förbättra Europeiska unionen.
Kära kolleger, det är uppenbart att den nya regeringskonferensen har ett direkt samband med en mycket stor utmaning, kanske den största utmaning Europeiska unionen står inför, nämligen utvidgningen. Och detta betyder bl.a. att den nya regeringskonferensens mål måste vara att förbättra institutionerna och deras arbetssätt och Europeiska unionens politik, innan de nya medlemmarna upptas i unionen.
Denna process, denna svåra process, innebär att den nya regeringskonferensen måste röra sig på åtminstone två nivåer. Den ena nivån gäller hur och i vilken riktning reformeringen av institutionerna skall genomföras. Om denna nivå skall jag inte säga något, eftersom arbetsfördelningen mellan de båda föredragande innebär att min kollega och vän Jo Leinen åtagit sig denna del. Det andra området är också mycket viktigt och gäller unionens politiska inriktning. Det är uppenbart att Europeiska unionen för varje dag som går måste ta ställning till ett växande antal frågor. Frågor som är viktiga för unionens medborgare. Och naturligtvis skulle det vara väldigt svårt att ta upp var och en av dessa frågor i en debatt här i parlamentet, med tanke på hur liten tid som står till vårt förfogande.
Den första frågan på det politiska området är frågan om Europeiska unionens utrikespolitik. Det är ett ämne som vi med all rätt har diskuterat ett flertal gånger. Det är således nödvändigt att den nya regeringskonferensen har som mål att förbättra de politiska insatser som kan leda till en mera gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Den andra frågan, även den mycket viktig, gäller Europas framtid i världen. Det är en besläktad fråga, men den har också en dimension som gäller de internationella ekonomiska förbindelserna, ett ämne som vi har diskuterat väldigt mycket. Den tredje frågan är jämte ekonomin det s.k. sociala Europa. Det vore tragiskt, om vi gick in för att förbättra Europeiska unionen, förbättra Europeiska unionens politik, utan att samtidigt ta hänsyn till det utomordentligt viktiga sociala området, som har ett direkt samband med de europeiska medborgarnas vardagstillvaro.
Herr talman och kära kolleger, det är faktiskt så att i ett betänkande av detta slag har det inte varit vare sig möjligt eller lämpligt att gå in på mycket konkreta politiska förslag. Sådana förslag finns. Men detta betänkande gäller vilken dagordning och vilken metod som är lämpliga för regeringskonferensen och utgör ett mycket konkret förslag från Europaparlamentets sida. Därför ber jag er att rösta för betänkandet.

Leinen
Herr talman! Utskottet för konstitutionella frågor har utförligt diskuterat detta betänkande på flera möten, och jag tror att det betänkande vi förelägger plenumet har klar substans inför reformen av fördragen. Jag har att tacka min kollega Dimitrakopoulos för det mycket goda samarbetet, också vad gäller arbetsfördelningen, för att kunna genomföra det omfångsrika uppdraget. Vi är överens om att en grundläggande reform måste ske innan unionen utvidgas med nya stater om Europeiska unionens effektivitet skall behållas och, menar jag, om öppenheten och möjligheten att kontrollera beslut i Europapolitiken skall förbättras.
Vi i parlamentet kräver att den nu anstående reformen går längre än de tre kvarlevorna från Amsterdam. Dessa är förvisso viktiga, men räcker inte till. Jag tänker nämna fem punkter som efterlyses i min del av betänkandet.
För det första: Vi kräver en reform av alla institutioner och alla inrättningar, alltså också av domstolen, revisionsrätten, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén. Samtliga dessa institutioner bör tas upp till granskning. I fokus står reformen av rådet. Parallellt med regeringskonferensen bör ministerrådet genomföra en inre reform, som efterlystes i Trumpf-Pires-dokumentet; kärndelen av reformen bör behandla den regelmässiga majoritetsröstningen i rådet och i samband med det även detta parlaments medbeslutande vid alla lagstiftningsakter. Jag tror att parlamentet kommer att bedöma regeringskonferensen efter om denna reform av rådet lyckas.
För det andra: Regeringskonferensen måste lämna ett bidrag till en förbättrad demokratisk kontroll i Europapolitiken. Parlamentet måste få ökade möjligheter att kontrollera kommissionen och kräva redovisning. Här kräver vi att ordföranden i kommissionen får möjligheten att ställa förtroendefrågan inför detta parlament och att det så kallade Prodi-förfarandet - alltså ordförandens möjlighet att avsätta en enskild kommissionsledamot - tas med i nästa fördrag.
För det tredje: Vi menar att en omorganisation av fördragen, som leder till en viss konstitutionalisering av unionen, nu är betydelsefull. För närvarande finns det ingen medborgare eller expert som förstår fördragen - de är ej läsbara. För att bevara närheten till medborgarna behöver vi en sammanfattning av fördragen i en enda text och en uppdelning i två delar: en konstitutionell del och en andra del som till viss del måste underkastas ett förenklat revideringsförfarande.
För det fjärde: Reformen av fördragen kräver inte bara ett anspråksfullt innehåll, utan också en ny metod. Ett förhandlande bakom lyckta dörrar är föråldrat och kan inte längre accepteras. Parlamentet måste bli delaktigt i förberedelsen och genomförandet av regeringskonferensen i alla dess faser. Vi kräver gemenskapsmetoden analogt med artikel 48, vi förväntar oss ett konkret förslag från kommissionen som kan bli en grund för förhandlingarna, och vi förväntar oss också samförstånd med rådet och kommissionen om dagordningen och om förfarandet för nästa regeringskonferens.
Denna artikel 48 hör också till regeringskonferensens dagordning. Vi menar att man måste ta hänsyn till unionens dubbla legitimitet som en union stater å ena sidan, men också som en union av folk å den andra, genom att parlamentet får medbeslutanderätt vid framtida revideringsförhandlingar när det handlar om att förhandla fram innehållet i framtida planer.
Vi här i parlamentet är beredda att medverka till en genomgripande reform av fördragen och sörja för att vår Europeiska union också efter utvidgningen kommer att vara i stånd att träffa de nödvändiga besluten samtidigt som den förblir genomskinlig för medborgarna för att de skall förstå och acceptera denna union.
Efter att kommissionen i förra veckan lade fram sina förslag gör parlamentet det i denna vecka. Många av kollegerna vill gå betydligt längre, ända till kravet på ett utarbetande av en europeisk författning. Vi har disciplinerat oss och stannat vid det stora ramverket av en institutionell fordran. Nu åligger det regeringarna att ha insikt och mod i Helsingfors och fatta beslut om en dagordning som också innefattar en bärkraftig reform.

Barón Crespo
föredragande av yttrandet från budgetutskottet. (ES) Herr talman! Låt mig kort protestera mot en dålig placering i onsdagens dagordning av en så pass viktig debatt som den här. Jag påpekade detta redan i måndags och jag upprepar det igen.
Å budgetutskottets vägnar har jag begärt ordet för att kommentera de punkter som utskottet anser att man måste ta upp vid nästa regeringskonferens när fördragen skall reformeras. Utgångspunkten är att den som inom politiken inte håller sig till budgeten gör ett misstag.
Jag räknar kort upp punkterna. Reformering av budgetförfarandet, budgeten skall moderniseras. Utvidgning av medbeslutandeförfarandet vid budgeten. Integrering av periferiska institutioner i gemenskapssystemet. Konsolidering av budgetplanerna genom ett tillförlitligt finansieringsprogram på kortare sikt. Reformering av systemet med egna medel så att å ena sidan unionens självbestämmande och finansiella effektivitet tillförsäkras och å andra sidan öppenheten i gemenskapsbudgeten, vilket betyder att medbeslutande finns när den globala nivån av egna medel skall fastställas. Möjlighet att disponera skatteinstrument på en europeisk skala. Möjlighet för budgetmyndigheten att varje år kontrollera de olika inkomstkategorierna. Utvidgning av medbeslutandeförfarande vid lagstiftning och beslut baserade på kvalificerad majoritet när det gäller finansiella instruktioner för program eller instrument som innebär kostnader för gemenskapen, för GUSP och för all verkställande handling.

Theato
Herr talman! Med betänkandet av kollegerna Dimitrakopoulos och Leinen avger parlamentet ett första yttrande gällande nästa regeringskonferens uppgifter. Ramen är utstakad - utan att gå in på detaljer - för den utmaning som Europa har att bemästra under den närmaste framtiden för att möta större förståelse och acceptans från sina medborgare.
Den utan tvekan största utmaningen ligger i utvidgningen av unionen, som vi bejakar och eftersträvar. Utvidgningen till över 20 medlemsstater - om några år kanske 30 - kan leda till en starkare union, men också en svagare; starkare kan den bli när Europa på grund av sin politiska och kulturella historia befäster sin identitet. Men samtidigt skulle en sådan ökning av antalet aktörer på den europeiska scenen ge upphov till institutionella problem och förorsaka avsevärda operationella svagheter om man inte i god tid före utvidgningen företar motsvarande åtgärder och genomgripande reformer av det nuvarande systemet.
Ett väsentligt problem är risken för en förlamning av beslutsförmågan hos den lagstiftande delen - råd och parlament - och oförmåga hos kommissionen att förverkliga lagarna. Ett vidare problem ligger i svårigheter hur fördragen skall anpassas till den allt snabbare utvecklingen av den gemenskapliga realiteten. De båda föredragandena har helt riktigt redogjort för dessa problem och förankrat dem i konkreta politikområden.
Budgetkontrollutskottet vill med sitt yttrande besvara frågan huruvida en vidare utveckling av kontrollen liksom ett verksamt skydd av gemenskapsfinanserna genom skapandet av en europeisk åklagarmyndighet enligt Corpus Juris bör tas upp med utgångspunkt i subsidiaritetstanken, som kommissionär Barnier på mötet i Bryssel i förra veckan beskrev och förtydligade.
Sammanlagt pekar det här presenterade arbetet i rätt riktning, och jag vill uttala mitt erkännande för båda föredragandena.

De Clercq
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Den historiska chans som den kommande regeringskonferensen ger oss att förbereda Europeiska unionens institutioner och funktion för 2000-talet har redan betonats tillräckligt här. Europaparlamentet måste därför från nära håll kunna delta i förberedelserna och måste verkligen involveras i utarbetandet och godkännandet av ändringsförslagen till fördragen så att det här förfarandets demokratiska egenskaper förstärks. Vi måste förresten överväga en möjlig förenkling av fördragen.
Vid Europeiska rådet i Köln sades det att under konferensen kan alla fördragsändringar behandlas som kommer att visa sig nödvändiga vad avser de europeiska institutionerna samt inom ramen för genomförandet av Amsterdamfördraget. Det omfattar alltså även EG-domstolen.
I mitt yttrande från utskottet för rättsliga frågor betonas att domstolens och förstainstansrättens organisation och rättegångsregler måste ses över så att de nuvarande handläggningstiderna kan minskas. Det måste också, enligt min åsikt, gå längre än en uppdelning i avdelningar och en ökning av antalet domare. En god rättskipning inom rimlig tid är ju en viktig del i varje rättsstat och vi måste se till att säkerställa systemet med förhandsavgöranden och principen för ett omfattande rättsskydd.
Andra förslag som läggs fram, till exempel frågan om Europaparlamentet skall involveras i utnämnandet av domare och om domstolens befogenheter skall utvidgas till den så kallade tredje pelaren, är under utredning.
Alla fördragsändringar har hittills bidragit till att parlamentet kunnat öka sitt inflytande. Det måste vara fallet även den här gången. Utskottet för rättsliga frågor föreslår en utökning av medbeslutandeförfarandet till att omfatta alla områden som rör den inre marknaden, varvid omröstningarna i rådet sedan alltid sker med kvalificerad majoritet. Vad de områdena beträffar kan det till och med undersökas om parlamentet och rådet kan få en initiativrätt när det gäller ändringar av befintliga lagtexter. Införandet av en tydlig hierarki bland rättsreglerna skall slutligen medföra att det går att skilja mellan rättsakter och genomförandebestämmelser. Så långt, herr talman, några av de första förslagen i yttrandet från utskottet för rättsliga frågor. De övriga följer i ett mer detaljerat betänkande nästa år.

Plooij-van Gorsel
Herr talman, kolleger, herr kommissionär! För utskottets räkning vill jag gärna gratulera föredragandena till deras betänkande, men jag har litet kritik också.
Utskottet för industrifrågor anser det vara mycket viktigt att förbättringar görs på två områden vid nästa granskning av fördragen, nämligen det handelspolitiska området och energiområdet. I fråga om handelspolitiken så bör kommissionens behörighet att för gemenskapens räkning förhandla vid Världshandelsorganisationen eller i andra forum utökas till att gälla alla tjänster och rättigheter i samband med immaterialrätt. Dessutom måste parlamentet kunna ha större kontroll över kommissionen, både före och efter förhandlingar om handelsavtal. Visserligen får icke-statliga organisationer allt mer inflytande på förhandlingsprocessen men det kan aldrig ersätta parlamentskontrollen. Demokrati kan och får inte överlåtas på icke-statliga organisationer.
Införandet av hållbar utveckling som en målsättning i Amsterdamfördraget kräver en integrerad energi- och miljöpolitik. Därför yrkar utskottet för industrifrågor på att ett energikapitel tas med i fördraget. Dessutom bör Europaparlamentet få mer inflytande vad avser Euratomfördraget. Tyvärr vill varken de båda föredragandena eller utskottet för konstitutionella frågor införliva vårt utskotts ändringsförslag om energipolitiken och Euratomfördraget.
Ni förstår att jag i egenskap av föredragande av yttrande beklagar detta, särskilt eftersom ramprogrammet för Euratomfördraget omfattar 1,3 miljarder euro i forskningspengar. Den liberala gruppen har därför på nytt lagt fram mina ändringsförslag. Min grupp stöder utskottets för industrifrågor ambitioner på energiområdet. Det är nämligen nu dags att parlamentet ger de rätta signalerna till rådet och kommissionen när det gäller en integrerad energi- och miljöpolitik. Jag hoppas att föredragandena ändå vill anta de här ändringsförslagen.

von Wogau
Herr talman, mina damer och herrar! Det betänkande vi i dag diskuterar innehåller parlamentets förslag gällande reformen av Europeiska unionen. Dessa förslag behövs med hänsyn till den förestående utvidgningen. Men reformen är också erforderlig som en följd av faktumet att till en början med elva länder ha en gemensam monetär politik. Det gör det nödvändigt att bedriva medlemsländernas ekonomiska politik om inte annat så efter gemensamma principer.
Det ekonomiska systemet i Romfördraget har visat sig hålla som grundval för den ekonomiska politiken i gemenskapen. Det är ett system med öppna marknader. I vissa medlemsstater har ett begrepp etablerat sig för detta system. Det bär namnet "social marknadsekonomi". Jag vill rekommendera att man använder detta begrepp av en social marknadsekonomi i fördraget. Det är också uppfattningen hos en majoritet i utskottet för ekonomi och valutafrågor.
En väsentlig del av medlemsländernas ekonomiska politik gäller skattepolitiken. Här har det genom den europeiska inre marknaden uppkommit en konkurrens mellan olika system, som har medfört ett närmande av skattesatser exempelvis också på mervärdesskatteområdet. På detta område är den inre marknaden emellertid ej fulländad, eftersom den förutsedda omställningen till principen om ursprungsland ännu inte har lyckats. Detta är ett exempel på att kravet på enhällighet i rådet har lett till en förlamning av beslut och därmed till ett störningsmoment på den ekonomiska prestationen. Till följd av detta är vår ekonomiska tillväxt lägre och arbetslösheten högre. Det är därför nödvändigt att tillåta omröstning med kvalificerad majoritet i rådet, åtminstone vad gäller förfarandet att upphäva skatter med gränsöverskridande verkan, och särskilt gällande mervärdesskatten.
Ett ytterligare problemområde är parlamentets ännu otillräckliga deltagande i lagstiftningsförfarandet beträffande konkurrensen. Konkurrens är nyckeln till vår industris konkurrenskraft och därmed en förutsättning för Europas förmåga att klara framtiden. Vi kräver därför en medbeslutanderätt för Europaparlamentet på detta område även i lagstiftningsförfarandet.
Vad vi kräver är på vissa områden, på vilka Europa redan nu under fullt beaktande av subsidiaritetsprincipen har en nyckelroll genom fördragen, att parlamentets roll stärks och att majoritetsprincipen skrivs in i rådet.

Sasi
. (FI) Herr talman! Jag vill tacka parlamentet för detta betänkande. Det kommer att spela en betydelsefull roll vid förberedelserna inför regeringskonferensen, och man måste säga att jag mycket gärna ställer mig bakom betänkandets allmänna målsättningar att göra unionen effektivare, öppnare och mer demokratisk än tidigare.
Tillåt mig ändå berätta hur förberedelserna för regeringskonferensen år 2000 under det finska ordförandeskapet fortskrider. För en månad sedan var premiärminister Lipponen här för att lämna en lägesrapport om resultaten från Europeiska rådets möte i Tammerfors och i det sammanhanget berörde han också förberedelserna för regeringskonferensen. Nu återstår bara tre veckor till toppmötet i Helsingfors och vi börjar bli klara för slutspurten när det gäller dessa förberedelser.
Unionens utvidgning förutsätter reformering av institutionssystemet. EU måste ärligt erkänna det faktum att utvidgningen kommer att skapa behov av förändringar som vi måste lösa inom EU. Vi måste ha tillräckligt med politiskt mod för att söka långsiktiga lösningar och genomföra reformer som unionen är i trängande behov av.
Som ni säkert minns gavs EU:s nästa ordförande eller Finland i början av juli vid toppmötet i Köln i uppdrag att förbereda den kommande regeringskonferensen. Under hösten genomfördes på ständiga representanters nivå tekniska förberedelser för regeringskonferensen. Nu har vi flyttat till den politiska nivån och för bilaterala samtal på olika nivåer med de övriga medlemsländerna, Europaparlamentet och kommissionen. Premiärminister Lipponen skall i nästa vecka inleda den traditionella huvudstadsrundan inför Europeiska rådets möten. Förberedelserna inför regeringskonferensen år 2000 är en av de mest centrala frågorna under denna runda. Europaparlamentets resolution kommer alltså i exakt rätt tid även med tanke på den här rundan.
Vi utgår ifrån att förberedelserna på basis av mandatet från Köln i praktiken innebär särskilt tre punkter: kommissionens sammansättning, omviktningen av rösterna inom rådet, att utöka antalet beslut med kvalificerad majoritet samt utöver dessa tre punkter institutionella frågor som är intimt förknippade med dessa.
Debatten om EU:s reformering har kommit i full fart och under hösten har debatten kring regeringskonferensen varit mycket livlig på olika forum. "De vises grupp", som kommissionens ordförande Prodi tillsatt, offentliggjorde för en månad sedan en rapport där man krävde omfattande institutionella reformer. På grundval av den här rapporten lade kommissionen i förra veckan fram sin egen syn på regeringskonferensen år 2000 och vilka frågor som borde behandlas därvid.
Även här i Europaparlamentet har regeringskonferensen tagits upp i flera utskott. Vi är medvetna om att det bland er finns ett stort antal verkliga experter när det gäller regeringskonferenser, och vi uppskattar den insats som parlamentet gjort i debatten. I morgon kommer ni att rösta om parlamentets ståndpunkt inför regeringskonferensen år 2000. Jag lovar att vi kommer att noga ta del av de synpunkter som ni antar i morgon.
En mycket viktig fråga är på vilket sätt Europaparlamentet kommer att delta i nästa regeringskonferens. På olika håll har jag hört mycket positiva kommentarer till det värdefulla och konstruktiva bidrag som parlamentets företrädare Elisabeth Guigou och Elmar Brok gav vid regeringskonferensen år 1996. Vad beträffar regeringskonferensen år 2000 har medlemsländerna ännu inte fastställt formen för Europaparlamentets deltagande.
I samband med konferensens förberedelser är det i synnerhet dagordningens omfattning som väckt diskussion. Utöver de tre punkter som nämns i slutsatserna från Köln har man på olika håll lyft upp bland annat EG-domstolen, revisionsrätten, Europaparlamentets mandatfördelning, flexibiliteten och att fördragen skall delas upp i två delar. I vår rapport kommer vi att lägga fram vår egen syn på vad vi efter de samtal vi fört och synpunkter vi fått anser vara möjligt och önskvärt.
Det finns flera faktorer som alla instanser som deltar i konferensens förberedelser är tämligen ense om. För det första, vad vi än tänker om omfattningen av regeringskonferensens dagordning måste den röda tråden vara utvidgningen och reformer som det förutsätter. För det andra, ingen ifrågasätter att Europa måste bli starkare genom utvidgningen. Europeiska unionens beslutsfattande och dess verksamhetsmöjligheter får inte försvagas på grund av utvidgningen. För det tredje finns det vilja hos alla instanser att förbinda sig till en tidsplan, enligt vilken förhandlingarna skulle slutföras i slutet av år 2000 under det franska ordförandeskapet. Man måste uppnå enhällighet om reformerna enligt en rask tidtabell om utvidgningen inte skall dra ut på tiden på grund av EU:s interna tidsplansproblem.
Jag har i mitt anförande bara koncentrerat mig på ändringar som kräver en regeringskonferens. Man måste emellertid hålla i minnet att institutioner även kan reformeras utan fördragsändringar. Enligt min mening måste dessa reformer föras framåt på ett konsekvent och effektivt sätt samtidigt med regeringskonferensen.
Jag vågar hoppas att man med hjälp av en modernisering av institutionerna och genom att ändra förfaranden skulle kunna närma Europeiska unionen till allmänheten. Som ordförandeland har Finland framhållit behovet att förbättra effektiviteten och öppenheten i unionens verksamhet. Under vår ordförandeperiod har vi på det här fältet tagit ett steg framåt. Ända från början av sitt ordförandeskap har Finland genomfört den så kallade Trumpf-Piris-rapportens rekommendationer som inte kräver medlemsstaternas separata beslut. Vi har strävat efter att utveckla öppenheten i rådet och förbättra handlingarnas tillgänglighet. Som en konkret åtgärd har vi offentliggjort föredragningslistor och tidsplaner för både rådets och arbetsgruppernas möten. Vi har också lagt fram ett förslag att föredragningslistorna för alla rådets möten som är förknippade med lagstiftningsarbetet skall offentliggöras.
Det här är alltså en kortfattad översikt över förberedelseläget inför regeringskonferensen år 2000. I nästa vecka har jag tillfälle att diskutera närmare med er när jag befinner mig i Bryssel för att höras av utskottet för konstitutionella frågor angående hur förberedelserna inför regeringskonferensen framåtskrider. Vi står nu - återigen - inför beslut som är betydelsefulla för unionens framtid. Att fatta dessa beslut och i sinom tid genomföra dem kräver flytande och osjälviskt samarbete av samtliga institutioner. För min egen del kan jag försäkra att rådet vill samarbeta med Europaparlamentet för att den kommande konferensen skall bli lyckad.

Talmannen
Tack, ordförande Sasi!

Méndez de Vigo
Herr talman! Jag tror att de applåder som ordföranden för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp fick efter sitt anförande klart och tydligt visar vad kammaren tycker. Debatten, herr talman, är nämligen mycket viktig, inte bara för ledamöterna i utskottet för konstitutionella frågor, utan också för unionen i största allmänhet och för alla de som hoppas att Europa skall vara effektivt, mera demokratiskt och solidariskt.
Häromdagen frågade en kollega mig: Vilka lösningar föreslår Europaparlamentet inför regeringskonferensen? Jag svarade på samma sätt som jag gör nu i dag, att tiden är inte inne för varken lösningar eller förslag, utan vi måste invänta och se vad regeringskonferensen kommer att ta upp och vilken metod man har tänkt använda sig av i sitt arbete. I betänkandet som kollegorna Dimitrakopoulos och Leinen har utarbetat gör man just så, ett betänkande som dessutom är ett bra exempel på hur två intelligenta personer kan träffa skäliga överenskommelser.
Jag tycker att den resolution som lagts fram av utskottet för konstitutionella frågor är politiskt intelligent. Man ställer upp frågorna och antar en mycket klar och bestämd politisk linje. Vilken är då den? Jo, herr talman, den som uppfyller kraven på sunt förnuft.
Amsterdamfördraget löste inte problemet, de institutionella frågorna förblev olösta. De som undertecknade fördraget erkände också detta, eftersom man införlivade ett protokoll, protokollet om institutionernas roll vid en utvidgning av Europeiska unionen, just för att se hur man skulle kunna lösa framtidsfrågorna. Protokollet innebar en dubbel reform av institutionerna. Den första när minst 21 länder ingår i Europeiska unionen och den andra när medlemsländerna är ännu fler. En första minireform och sedan en andra mycket mera omfattande reform.
Logiken i protokollet om institutionerna följde den handling som lades fram av Agenda 2000, där man förutsåg en första utvidgning kallad 5+1. Nu är det så att ordförande Prodis förslag går emot den logiken, nu finns inte längre 5+1, nu finns 12, tolv som springer. En logik som också krockar med protokollet om institutionerna.
Den första mindre reformen, där man bara skulle tala om kommissionen och röstjämvikten i rådet och där man i Kölnslutsatserna lade till en möjlighet att använda sig av kvalificerad majoritet, tjänar egentligen inget till, den följer en annan politisk logik.
Vi står inför en mera djupgående reformering av Europeiska unionen, därför talar vi följaktligen om andra delen i protokollet om institutionerna där utvidgningen förbereds. Herr talman, när det gäller detta så tror jag att man måste kombinera det där kravet, som jag tidigare kallade sunt förnuft, med det som rådets ordförande har sagt. Det som är möjligt. Jag tror att rådets ordförandeskap bär ett tungt ansvar just nu, att utvärdera det som är möjligt bör inte råda över det som det sunda förnuftet säger.
Vi vet redan att regeringarna i de flesta fall inte vill ändra något. De anpassar sig till det som finns. Ärade ordförande i rådet, vi måste tvinga dem lite, om inte så är jag rädd för att det ni förstår med "det som är möjligt" är alltför litet för Europeiska unionens behov.
Jag tror att Dimitrakopoulos- och Leinenbetänkandet är fullt av goda idéer, det är rimligt och de punkter som enligt vår mening bör tas upp vid den kommande regeringskonferensen fastställer man.
Min grupp, å vars vägnar jag talar, instämmer helt och hållet med betänkandet. Jag nämner här tre ändringsförslag som jag tycker kan vara ett bra komplement och som jag uppmanar kammaren att rösta på:
Ändringsförslag 18 från min grupp, där vi begär att parlamentet skall rådfrågas om den årliga ekonomiska inriktningen, de beslut som berör budgetunderskott och alla andra viktiga beslut som bör tas inom ramen för Ekonomiska och monetära unionen. Europeiska centralbankens oberoende ställning lämnas givetvis åt sidan. En fråga som jag anser parlamentet borde vara delaktig i.
Ändringsförslag 26 där vi när det gäller behörighetsfördelningen också införlivat subsidiaritetsprincipen.
Slutligen alla de ändringsförslag som tar upp flexibilitet, 47, 26, 27 eller 28.
Vi måste enligt min mening öppna en debatt om flexibilitet. Men, ärade ordförande i rådet, vi måste tänka på att aldrig förlora ur sikte vad Europeiska gemenskaperna har betytt de här åren eller det som är ännu viktigare för gemenskapen, det vill säga integrationsprincipen. Det är detta vi måste bevara och är inte reformerna lämpliga så kommer det att bli mycket svårt att bevara ett Europa bestående av 28.

Talmannen
Tack, Méndez de Vigo.

Barón Crespo
Herr talman! Beträffande Dimitrakopoulos- och Leinenbetänkandet vill jag först och främst tacka de båda föredraganden, jag tycker att deras arbete inte bara återspeglar vår känslighet utan betänkandet är också i förhållande till de mål unionen bör ha mycket centrerat och rimligt. Rådet försöker inta en sansad hållning, man försöker lösa det som är kvar, resterna från Amsterdam, med ett slags brev till de tre s.k. vise männen, om inte mer, från parlamentets sida. Jag vill påpeka att parlamentet, som man gjorde innan Maastrichtfördraget, innan Amsterdam, har valt en linje som man skulle kunna kalla en kort och precis linje där man lägger fram de grundläggande frågorna. Vår ambition bör enligt min mening för det första vara att se till att unionen fungerar, för det andra att den går att utvidga. Det är mycket enkelt: man kan inte säga att vi måste göra en liten reform när huset byggdes för sex, nu är vi 15 som tack vare all framgång bor här och vi är beredda att inhysa 25 eller 30. Det räcker inte med att byta ut möblerna, man måste gå mycket grundligare tillväga. Därför förstår jag att de grundläggande frågorna - och jag har uppmärksamt lyssnat på rådets ordförande - kommer att föra med sig annat, vilket leder till en regeringskonferens som måste ha ambitionerna tillräckligt högt ställda.
Min andra tanke, herr talman, gäller metoden. Vi talar mycket om öppenhet och om kontakt med vårt folk. Det är emellertid mycket svårt att förklara för dem vad en regeringskonferens är, men det är ännu svårare om den hålls bakom stängda dörrar. I ett läge där vi försöker göra euron populär och få fler anhängare till unionen, där man dessutom från rådets sida - jag välkomnar det initiativet - precis har påbörjat arbetet med att författa och debattera en stadga för de grundläggande rättigheterna med Europaparlamentets och de nationella parlamentens deltagande, så verkar det väldigt besynnerligt att man föreslår ett förfarande bakom stängda dörrar. Fram till i dag har man inte ens velat meddela om man tänker inkludera företrädare från Europaparlamentet eller inte. Jag vill uppmärksamma er på detta, för mig är det helt motsägelsefullt och tvärtemot våra egna intressen och behov. Vi måste öppna oss mot det civila samhället, de nationella parlamenten måste göras delaktiga och en parlamentarisk debatt måste öppnas. Gör vi inte detta så kommer det enligt min mening att bli svårt att uppnå tillräcklig anslutning.
Min tredje tanke, herr talman, gäller de uppgifter vi har, vi kan ju inte lämna allt till slutet av regeringskonferensen. Vi håller på att reformera vår institution, till exempel arbetet med ledamotsstadgan - och jag tackar rådet för visad välvilja - och reformeringen av vår arbetsordning. Kommissionen har gått i god för ett reformprogram. Jag tycker att rådet också, som är den av våra institutioner som mest har delats upp i och med mångfaldigandet av specialiserade råd och en myriad av närslutna kommittéer, måste föregå med gott exempel och inte bara tänka på framtiden utan också på behovet av en demokratisk och effektiv gemenskap. Därför tackar jag rådets ordförande för hans sista ord samtidigt som jag hoppas att vi under den tid vi förbereder konferensen har förmåga att gå vidare.

Duff
Herr talman! Denna regeringskonferens kommer att stödjas av två parallella processer: en europeisk försvarspolitiks nya, tappra värld och definierandet av "europeiskt medborgarskap" inom utarbetandet av stadgan. Jag litar på att dessa separata men nära relaterade processer kommer att sporra regeringskonferensen, på samma sätt som kampanjen för den gemensamma valutan stimulerade Maastrichtkonferensen. Vi behöver verkligen entusiasmeras. För närvarande riskerar - trots föredragandenas goda arbete - parlamentets preliminära ståndpunkt att bli mer konservativ än kommissionens, och Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp har lagt fram flera ändringsförslag för att försöka skärpa betänkandets fokus och snabba på utvecklingen mot ett parlamentariskt Europa.
För det första, vi vill ha ett riktigt medlingsförfarande mellan parlamentet, kommissionen och rådet under förberedandet av regeringskonferensen. För det andra, vi önskar ändra förfarandet för fördragsrevidering på de områden där makten redan har överförts till den europeiska nivån. Det är vansinne att vi skall tvingas genomgå det otympliga och utdragna förfarandet för fördragsrevidering, då vi endast önskar reformera en gemensam princip. Det är också fel att parlamentet är utestängt från detta förfarande. För det tredje, vi önskar förbättra medborgarnas tillträde till EG-domstolen, så att medborgarna blir en priviligierad part tillsammans med oss själva, medlemsstaterna och företagen. För det fjärde, vi vill se en ytterligare översyn av flexibilitetsparagraferna, så att vissa medlemsstater i praktiken kan fördjupa sina relationer utan att behandla unionens acquis.
Jag rekommenderar parlamentet de liberala förslagen.

Frassoni
Herr talman! Så står vi då på tröskeln till en ny runda av reformer och ytterligare en i den oändliga raden av regeringskonferenser. Till skillnad från millennierundan har vi denna gången inte lyckats engagera allmänheten eller de icke-statliga organisationerna och inte ens våra kolleger när det gäller denna fråga som fortfarande ligger ganska långt från allas våra tankar. Men det är ändå en chans som vi har fått och som vi med andra ord måste utnyttja. Å andra sidan - vilket också understryks i betänkandet från kollegerna Dimitrakopoulos och Leinen, som jag vill passa på att tacka - så diskuterar vi just nu hur vi skall kunna göra om denna komplicerade maskin till en modern demokrati, hur rättigheter, politik och beslut kan göras öppna för alla och hur vi kan göra vårt europeiska hus mer öppet och inbjudande.
Europaparlamentet beslöt i sin resolution att försöka revidera agendan för regeringskonferensen. Jag vet uppriktigt sagt inte om vi kommer att lyckas med detta. För det här parlamentet äger dialogen med de olika regeringarna rum ur en svaghetsposition, och därför är det inte så lätt. Min grupp anser emellertid att vissa saker måste förklaras mycket tydligare, och vi har därför lagt fram ett antal ändringsförslag som jag hoppas skall kunna återuppväcka kammarens intresse.
Europaparlamentet kan inte - vilket komissionen ofta gör - ha regeringarna som sina enda motparter, och vi måste därför försöka introducera ett, låt oss säga, konstitutionellt element, för att kunna åstadkomma att instrumenten för en effektiv demokrati blir tydliga för alla och inte bara för ett antal specialister. När det gäller metoden, så anser vi inte att det räcker med att skicka två observatörer, två parlamentsledamöter som observerar en diplomatisk konferens och som dessutom är bundna av sekretessregler, och som därför inte kan bli annat än ett alibi som visar på svaghet och blygsamma ambitioner. Om syftet är att öppna den mellanstatliga processen, så måste vi röra oss i riktning mot ett politiskt avtal mellan parlamentet, rådet och kommissionen när det gäller reformens innehåll.
För det andra borde inte agendan begränsas till de tekniska frågor och annat som blivit över efter Amsterdam. Beslut som fattas gemensamt med Europaparlamentet och med majoriteten borde bli regel, även inom svåra områden som jordbruk och skatter. Frågan om medborgarskapet måste komma ur den dimma där den för närvarande befinner sig. Jag frågar mig dessutom: varför vill man i betänkandet just nämna behovet av att bibehålla de enhälliga besluten? Det finns verkligen ingen anledning. Det vi kräver i dag är mer demokrati, mer medbeslutande och majoritetsbeslut i rådet. Att lugna regeringarna tjänar inget till. De behöver inte lugnas, för det är ju de som beslutar, trots allt.
Slutligen, herr talman, även om det i dag är högsta mode att tala om försvarsfrågor, så är min grupp, även om det finns olika uppfattningar, övertygad om att det inte är särskilt positivt att tala om säkerhet enbart ur militär synpunkt. Om man vid regeringskonferensen nöjer sig med att diskutera hur man på bästa sätt skall kunna integrera femton olika försvar, så kommer det att väcka mycket litet intresse. Vi tror att det enbart är genom att sätta in utrikespolitiken i sitt samhällsperspektiv och i ett demokratiskt perspektiv som vi även kan diskutera säkerhet och försvar.

Kaufmann
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill till att börja med tacka föredragandena. De har verkligen utfört ett komplicerat och svårt arbete. Jag tror att parlamentet såsom en representation för medborgarna inom ramen för den kommande regeringskonferensen i fortsättningen kommer att ha att prestera ett intensivt arbete för att de höga förväntningarna hos människorna såväl i unionen som i kandidatländerna skall uppfyllas.
Vår grupp kommer att aktivt delta i debatten med egna förslag. Framför allt kämpar vi för att skapa ett verkligt socialt och demokratiskt Europa, ett Europa som bevarar den europeiska välfärdsmodellen, ett Europa där offentliga tjänster inte avregleras bort och där man gör allt som står i ens makt för att förhindra den sociala dumpningen. För oss står det helt klart att de så kallade leftovers från Amsterdam inte får bli det enda ämnet på regeringskonferensen. Unionen och dess medlemsstater måste med hänsyn till den av oss alla önskade utvidgningen slutligen uppbringa modet till djupgående reformer, för att det trots allt politiskt delade Europa skall växa samman på ett demokratiskt och socialt godtagbart sätt.
Oroväckande, ja rent av alarmerande är vad som sätts igång på området för den så kallade utrikes- och säkerhetspolitiken, med vilken häftighet den hittills civila europeiska integrationen läggs ad acta och en militärunion skall skapas. I parlamentets betänkande till exempel kräver man att unionen äntligen skall skapa handlingsförmåga, en handlingsförmåga som baseras på trovärdiga militära medel. Jag ställer frågan till er alla, vad, snälla ni, är då trovärdiga militära medel? Personminor, pansarvapen eller till och med kärnvapen?
Varthän färden bär slogs fast av utrikes- och försvarsministrarna i Bryssel i måndags. Där talades det om ett historiskt steg. Fram till år 2003 skall en snabbinsatsgrupp skapas under EU:s tak, i praktiken en Europaarmé på 50 000 man för så kallade krisoperationer i och runt om Europa. Den tyska dagstidningen "Die Welt" karaktäriserade detta med att det klassiska försvaret av Europa skulle vara en uppgift för Nato ensamt, och EU-insatsgruppen skulle inte stå i konkurrens med detta utan bli dess nya trumfkort.
Mot bakgrund av detta har vår grupp redan i utskottet lämnat in en begäran att unionen avvisar krig som ett medel att lösa internationella konflikter. Jag finner det direkt obegripligt att denna begäran inte fått en majoritet med sig i utskottet. Vår grupp kommer i morgon på nytt att lämna in denna begäran i plenumet. Vi kommer att kräva namnupprop, för vi anser att medborgarna har rätt att få veta vilka i denna församling som betraktar krig som ett legitimt medel.

Queiró
Herr talman, kära kolleger! Nästa regeringskonferens kommer att ta ställning till två frågor som hör ihop. Frågan om den institutionella triangeln, en fråga som förblev olöst i Amsterdam, och frågan om utvidgningen till Östeuropa.
För det första är det nödvändigt att reformen som är tänkt att vara demokratisk och demokratiserande, det vill säga, att byråkraterna underställs de folkvalda och dessa allmänheten i sina länder, och att deras demokratiska legitimitet stärks genom de nationella parlamentens deltagande och inte ersätts av organisationer med tvivelaktig representativitet eller av så kallade experter.
För det andra förespråkar vi en institutionell reform som är i balans, inte bara mellan gemenskapsinstitutionerna utan också mellan dem och medlemsstaterna, och att denna balans leder till en varaktig reform. Vi anser således att antagandet av nya federala befogenheter på unionsnivå inte gör annat än att öka denna obalans och öka avståndet till de folk som utgör unionen, vilket händer litet grand vid varje reform; och de låga siffrorna för valdeltagandet, i hela Europa, i valen till Europaparlamentet bevisar detta.
Vi motsätter oss också tanken på en konstitutionalisering av fördragen, liksom en integrering av den framtida stadgan för grundläggande rättigheter i en konstitutionell process i Europa, eftersom vi fortfarande anser att det europeiska medborgarskapet bara är en komplettering till det nationella och att således definitionen av medborgarnas grundläggande skyldigheter och rättigheter i varje land tillkommer medborgarna i just denna nation.
Respekten för folkviljan i de europeiska nationerna får oss också att övertygat hävda behovet av att institutionalisera Luxemburg-kompromissen. Vi kan inte se hur det skall vara möjligt att öka det antal frågor som kan beslutas med kvalificerad majoritet utan att medlemsstaterna, framför allt de små, har någon möjlighet att opponera sig genom att anföra sina viktiga nationella intressen.
Herr talman, kära kolleger! Vi hör till dem som delar övertygelsen om att unionen, genom den kommande utvidgningen till Östeuropa, kan fortsätta att skapa förutsättningar för ett ömsesidigt berikande mellan staterna, och inte att det skulle innebära en större fattigdom för några till förmån för andras rikedom.
Vi anser att utvecklingen av ekonomin och konkurrenskraften i de europeiska länderna kan ske i ett sammanhang som gynnar en modernisering av de sociala systemen utan att man behöver avstå ifrån det grundläggande kravet på solidaritet. Vi anser också att det är möjligt för Europa att skaffa sig en utrikespolitik som motsvarar dess ekonomiska betydelse och att detta kan ske i respekt för de nationella intressena i varje medlemsstat.
Bygget av detta Europa innebär dock inte ett åsidosättande av folkens och nationernas självständighet som låter dem själva bestämma sitt eget öde, det vill säga, bygget kan bara ske om det stöds på respekten för den nationella suveräniteten, folkens enighet, social och politisk enhällighet, öppenhet och insyn i processerna och respekt för alla länder som ingår.

Bonde
Herr talman! Kärnan i demokratin är att vi skall kunna gå till valurnorna, få en ny majoritet och därefter en ny lagstiftning. Lagar är inte heliga kor. Det är texter som kan ändras av en ny majoritet i parlamentet. Väljarna har alltid det sista ordet. Så är fallet i alla våra länder, men när vi lagstiftar i gemenskapen sätts demokratin ur spel. Då har väljarna inte längre det sista ordet i lagstiftningsprocessen. Då har tjänstemän och ministrar tagit över den lagstiftande makten. Varje gång de inför nya majoritetsbeslut i EU minskar den parlamentariska demokratin, och detta är skälet till att vi i går startade en intergrupp för parlamentarisk demokrati. Arbetsnamnet är SOS Demokrati eller Democracy First, och vi vill samla ledamöter från alla grupper för att säkerställa demokratin i nästa fördrag och för att genomföra fullständig öppenhet i EU. Det finns en stor spännvidd i intergruppen - från brittiska konservativa till vänstersocialister. Vi har samlat ledamöter från alla politiska grupper i kammaren. Vi röstar på olika sätt i de flesta frågor, men vi är överens om att vår oenighet skall avgöras i folkvalda parlament och bland väljarna. Tjänstemän och ministrar skall inte besluta vem av oss som har rätt. Vi accepterar inte att en kommission i Bryssel skall avgöra om folkvalda kan få ett förslag behandlat eller inte. Vi accepterar aldrig att den verkställande makten i EU nu förbereder sig inför ytterligare en regeringskonferens, där idén är att flytta makt från väljare och folkvalda till slutna kontor i Bryssel. Det finns ett behov för SOS Demokrati, eftersom demokratin kommer i första rummet.

Brok
Herr talman! Jag vill tacka det finska rådsordförandeskapet och Sasi för det engagemang med vilket de ägnar sig åt den svåra uppgiften att lägga fast mandaten, och jag vill även tacka föredragandena för det verkligt enastående arbete de utför. Samtidigt vill jag säga emot Kaufmann, som nu citerat klassfiendens tidning Die Welt: Det parti hon tillhör har som enda tyska parti befallt anfallskrig, nämligen mot Tjeckoslovakien, och då bör man avhålla sig från sådana anmärkningar som hon gjort.
Denna regeringskonferens har att uppfylla en mycket svår tidsplan, för den måste bli färdig i rätt tid för att inte orsaka någon fördröjning av utvidgningen, och samtidigt måste den förbereda Europeiska unionen inför utvidgningen; den är m.a.o. underkastad trånga tidsgränser och står inför en stor utmaning. Till denna förberedelse hör inte bara leftovers från Amsterdam, utan även vissa frågor som har att göra med utrikes- och säkerhetspolitiken, frågor som t.ex. nämndes av kollegan Karl von Wogau i samband med den monetära unionen, och ytterligare en del annat.
Frågan om majoritetsbeslut är nyckelfrågan för denna konferens framgång, om denna Europeiska union skall vara mogen för utvidgningen och om Europaparlamentet också skall godkänna den. Den skall därför ges en klar definition på en rad områden där majoritetsbeslut är nödvändiga. Det måste finnas majoritetsbeslut på skattepolitikens område, men inte för samtliga skatter. Det måste finnas majoritetsbeslut på socialpolitikens område, men inte för hela socialpolitiken. Detta måste klart fastslås, liksom det också måste klargöras gällande Europaparlamentets medbeslutande inom jordbrukspolitiken att hela jordbrukspolitiken inte egentligen i väsentlig mening är lagstiftning, utan endast en mindre del av de 3 000 rättsakterna - kanske 20 eller 30; på dessa områden skall parlamentet dock få medbeslutanderätt och därmed rätten att fatta fulla beslut på jordbruksbudgetens område.
På strukturpolitikens område blir det t.ex. tydligt att ju fler medlemsländer vi är, desto mer osannolikt blir det att vi kan fatta vettiga beslut enligt enhällighetsprincipen, nämligen om de knappa medlen, resurserna skall sättas in för att komma de verkligt fattiga regionerna och fattiga grupperna i Europeiska unionen till godo.
Också på området utrikes- och säkerhetspolitik behöver vi kontrollrättigheter, men vi måste se vilka ytterligare områden som kan leda till fördragsändringar - inom ramen för verkställandet av Kölnbesluten. Här vill jag framför allt nämna att integreringen av VEU i Europeiska unionen inte är avslutad innan artikel 5 har reglerats. Denna artikel 5 kan dock med hänsyn till våra neutrala medlemmar endast regleras inom ramen för ett protokoll till fördraget, så att varje land suveränt kan besluta om det vill ansluta sig till denna del eller inte.
Jag tror inte att Europeiska unionen i huvudsak behöver några nya befogenhetsområden, men för de befogenhetsområden som unionen har behöver den instrument för att på allvar kunna iaktta dem. Först då kommer vi att befinna oss i den situationen att vi kan förbinda öppenhet, effektivitet och demokrati med varandra, för dessa tre fenomen tillsammans utgör betingelser för acceptansen hos befolkningen. Till det hör också att ministerrådet - vilket föreslogs i Dehaenebetänkandet - delas upp i ett verkställande ministerråd som kan sammanträda bakom lyckta dörrar och ett lagstiftande ministerråd, som har att sammanträda inför offentligheten. Ty det är inte godtagbart i ett demokratiskt gemenskapsväsen att ett lagstiftande organ gömmer sig för befolkningen. Detta är något unikt i världen och kan inte längre accepteras.
Jag menar därför att förslaget om en uppdelning av fördragen, som Dehaene lagt fram det, är betydelsefullt. Vi bör med öppenhet och effektivitet sammanfatta de konstitutionella delarna av fördraget inklusive befogenhetsregleringen och sammanfatta övriga delar i ett annat fördrag av lägre kvalitet. Detta är viktigt också för att medborgarna skall kunna se hur detta Europa är uppbyggt. Här finns det kanske på lång sikt en beröringspunkt med det konvent som skall arbeta fram stadgan över de grundläggande rättigheterna, och här skulle konventet kanske kunna utveckla sig till en författningsgivande församling, ty ett författningsfördrag måste vara målet mot vilket vi på lång sikt strävar.

Corbett
Herr talman! Min grupp välkomnar detta betänkande, huvudsakligen på grund av två nyckelpunkter som det innehåller. För det första pläderar man i betänkandet för en bredare regeringskonferens än de tre så kallade Amsterdamresterna. Även om dessa är nyckelpunkter, centrala punkter, anser vi att regeringskonferensen bör sträcka sig bortanför bara dessa tre punkter.
Detta åsikt vinner faktiskt terräng, delvis tack vare Dehaene-rapporten och kommissionens egna förslag - och jag hyllar Barnier, som är här med oss -, men den vinner också terräng, och det med rätta, bland de nationella regeringarna. Ingen vill ha en allt omfattande regeringskonferens som behandlar alla de frågor som unionen står inför i Maastrichtstil, men det finns ändå starka argument för att utöka föredragningslisten med ett halvt dussin nyckelfrågor som måste lösas om vår union skall fungera effektivt, öppet och demokratiskt och om den skall kunna klara av att ha nära 30 medlemsstater.
Det andra skälet är att man i betänkandet pläderar för mer demokratiska förfaranden. Redan Amsterdamkonferensen var till en viss grad bättre än tidigare regeringskonferenser, genom att den förbereddes av en reflexionsgrupp i vilken parlamentet deltog och vilken offentliggjorde sin fullständiga rapport, genom att varje förslag som lades fram på denna regeringskonferens offentliggjordes och blev allmän egendom samt genom att parlamentet kunde sända två företrädare till åtminstone vissa möten.
Tiden är nu emellertid mogen för att kunna sända parlamentariska företrädare till alla möten och delta i regeringskonferensen på samma villkor som kommissionen, som en gemenskapsinstitution, för att framlägga vår sak, tala för våra förslag och, emellanåt, argumentera emot andras förslag.
Herr talman! Min grupp har lagt fram endast två ändringsförslag och två önskemål om delad omröstning för detta betänkande. Det på grund av att vi på det stora hela anser att man i betänkandet har funnit den rätta balansen mellan ambitioner och realism. Med det ena ändringsförslaget vill vi i betänkandet återinföra en begäran om att regeringskonferensen ånyo skall undersöka frågan om flexibelt samarbete. Det är otänkbart att vi utökar unionen till nästan 30 medlemsstater utan att regeringskonferensen på nytt undersöker denna fråga. Med nästan 30 medlemsstater behöver vi en artikel om flexibelt samarbete som verkligen fungerar.
I det andra ändringsförslaget behandlas frågan om att ha ett fördrag i två delar: en konstitutionell del, som innehåller huvudprinciperna och de institutionella bestämmelserna, och en detaljerad del, med de politiska strategierna. Denna idé har ett utbrett stöd. Åsikterna skiljer sig emellertid åt i frågan huruvida det bör vara möjligt att ändra denna andra del genom ett förenklat förfarande. I våra ändringsförslag föreslår vi att det skall vara möjligt att ändra avdelningar i denna andra del genom ett förenklat förfarande - kanske inte allt i den, det skulle orsaka oöverstigliga problem, men åtminstone vissa delar. Det finns många delar i de gällande fördragen - till exempel olika protokoll, delar av EKSG-fördraget - som är möjliga att ändra genom ett förenklat förfarande, och regeringskonferensen bör se konstruktivt på denna fråga.
Herr talman! Fördragen är Europeiska unionens författning. De behöver göras tydligare, mer lättillgängliga, mer effektiva och mer demokratiska. Regeringskonferensen måste ta sig an den utmaningen.

Malmström
Herr talman! När frihetsälskande människor den 9 november 1989 klättrade över järnridån, förändrades historien dramatiskt. Det blev äntligen möjligt att ena Europa och skapa ett brett alleuropeiskt samarbete, grundat på frihet och demokrati. För en vecka sedan högtidlighöll vi minnet av Berlinmurens fall. Tioårsjubileet påminde oss om att det är hög tid att ta tag i utvidgningen och snabba på processen. Det har redan tagit alltför lång tid.
För oss liberaler är ingenting viktigare än att skapa ett helt Europa, där vi löser problemen tillsammans på ett civiliserat sätt. Utvidgningen är ett moraliskt imperativ. Utvidgningen, men också det faktum att det finns en förtroendekris hos medborgarna gentemot EU, ställer krav på reformer och förändring av de europeiska institutionerna. Alltför många känner att EU inte berör eller engagerar. Misstron är stundtals kompakt. Vi måste ta detta på stort allvar. Regeringskonferensen bör därför ha ambitionen att rejält reformera EU-institutionerna. Förenkling, öppenhet, insyn och tydlighet måste vara ledorden. För att en union med 30 medlemmar skall kunna fungera, måste den koncentrera sig på de genuint gränsöverskridande frågorna och agera bara på de områden, där det europeiska samarbetet leder till bäst resultat.
Det krävs en ordentlig översyn av arbetsfördelningen, och för detta krävs det mod och uppkavlade ärmar - visioner men också pragmatism. Debatten får dock inte föras isolerad bakom lykta dörrar. Alla demokratiska krafter måste engageras, och medborgarna måste få möjlighet att vara delaktiga och säga sitt. De har rätt att förvänta sig resultat och också att ställa krav på att de uppnås. Om vi misslyckas med detta, kommer de kanske att vända sig ifrån Europaprojektet, vilket vore en stor katastrof.

Onesta
Herr talman! Är parlamentet verkligen medvetet om vad som kommer att stå på spel vid den framtida regeringskonferensen? Ibland betvivlar jag det. När jag i betänkandet ser att vi är i stånd att driva det absurda, t.o.m. att själva begränsa antalet egna företrädare vid debattbordet till två, konstaterar jag för mig själv att vissa i denna församling måste vara rädda för sin egen skugga. Regeringskonferensen öppnar trots allt upp en liten historisk möjlighet, som tillåter det nödvändiga att förenas med det möjliga. För när vi nu står inför det nya seklets utmaningar, har vi moraliskt sett inte rätt att nöja oss med den avhuggna institutionella reform som blev resultatet av Amsterdam. Medbeslutandeförfarandet måste bli regel. Parlamentet måste få, precis som i varje demokrati värd sitt namn, en fullständig budgetmakt över utgifter såväl som inkomster. Vi måste ge Europa redskap som rättvisa, säkerhet och solidaritet. Det är hög tid att leda in vår kontinent i en konstituerande process.
Den enda verkliga begränsningen är inte vår fantasi i egenskap av demokrater, utan kammarens politiska vilja. Om vi inte hade förmågan att verkligen frigöra oss från de nuvarande reglernas tvångsgrepp, ja då skulle varje framtida reform bli omöjlig. Utan verkliga reformer kommer Europa, som med 15 medlemmar ofta är maktlös, att bli steril med 30. Som Barnier mycket väl har förstått; dagens utveckling skall möjliggöra framtidens utveckling. Och finns det någon annan än vi - direktvalda ledamöter av Europas folk i allmänna val - som har en större legitimitet för att leda och avsluta denna fantastiska process? Ett parlament stiftar ofta lagar, men skriver mer sällan historia. Eftersom den äran erbjuds oss i dag, kära kolleger, manar jag er till att göra er förtjänta av den, jag manar er till politiskt mod.

Sjöstedt
Herr talman! Årets val till Europaparlamentet innebar att valdeltagandet sjönk i nästan alla medlemsländer, där man inte samtidigt ordnade andra val. Om man skulle lämna tomma stolar i denna sal för alla dem som inte röstade, skulle 322 platser stå obesatta.
Det är bara ett bevis på att Europaparlamentets demokratiska förankring är betydligt svagare än de nationella parlamentens. Trots det så föreslås i det betänkande som vi diskuterar att just de nationella parlamenten skall förlora oerhört mycket mer inflytande, såväl över sin egen nationella politik som över EU:s fördrag och politik. Makten går till organ, vars demokratiska förankring är svagare, t.ex. Europaparlamentet, eller obefintlig, som kommissionen eller EG-domstolen. Därför kommer vi i nordiska vänstern att rösta mot de flesta delar av det resolutionsförslag som kräver bl.a. större överstatlighet, att det nationella inflytandet över fördraget begränsas och att de stora staternas dominans ökas.

Van Dam
Herr talman! Valdeltagandet i juni visade tydligt att avståndet är stort mellan medborgarna och Europeiska unionen. Konstigt nog är det många som fortfarande inte dragit någon lärdom av det. Den största utvidgningen av unionen väntar, men med det här betänkandet går parlamentet ännu längre på väg mot en förstärkt integrering i Europa. Jag saknar något som helst argument för varför ett starkare Europa skall göra medborgaren mer involverad i politiken.
Det här betänkandet måste göra regeringskonferensen till en framgång men det förbigår begrepp som är grundläggande för Europas framtid. Djupgående diskussioner om subsidiariteten är akut nödvändiga. Därför lämnade vi in ett ändringsförslag om det igen. Endast en tydlig markering av unionens uppgifter kan ligga till grund för en korrekt behörighetsfördelning. Politikens formgivning måste ske så nära medborgarna som möjligt.
En omfattande dagordning för regeringskonferensen tycker vi är bra, även om de lösa ändarna från Amsterdam är svåra att få att stämma överens. Vetorätt för frågor som rör den nationella suveräniteten är fortfarande nödvändigt. Att skjuta upp utvidgningen för att unionen inte är i ordning internt, kan vi inte acceptera. Utvidgningen är just ett skäl till handlingskraftigt agerande.
Ett förslag från kommissionen angående regeringskonferensens dagordning tycker vi inte behövs, den har redan tillräckligt att göra som det är. Efter samråd med kommissionen är det rådet som fastställer dagordningen och gör sina egna förberedelser.

Beazley
Jag skulle vilja tacka rådets tjänstgörande ordförande, Sasi, för hans kommentarer tidigare under debatten. För det första bekräftade han det fortsatta samarbetet mellan rådet och Europaparlamentet samt hans kommande besök hos utskottet för konstitutionella frågor. Men han bekräftade också att utvidgningen under regeringskonferensen kommer att förbli i kärnan, i hjärtat av de förutsedda fördragsreformerna och, för det andra, att man kommer att hålla sig till tidtabellen. Jag tror att båda dessa aspekter är viktiga.
Först av allt, angående utvidgningen, talar vi här om en utvidgning av en helt annan storlek och karaktär än någonting som har ägt rum tidigare, och det får följder för karaktären på den regeringskonferens som förbereder för den. Vi talar i huvudsak om länder i Central- och Östeuropa som har åtnjutit, vilket vi alla känner till, 40 års diktatur, då det civila samhället förvekligades, drevs under jorden och förstördes. Trots att tio år har förflutit och stora framsteg nu har gjorts, tror jag att en stor dos förtroendeuppbyggnad ännu krävs, och att vi behöver den öppenhet som många av oss har krävt under förberedandet och genomförandet av dessa reformer.
Då regeringskonferensen äger rum finns det därför två aspekter som vi i Europaparlamentet bör komma ihåg. En är att regeringskonferenserna tidigare inte har förberett folkopinionen förrän fördragsreformerna egentligen har varit överenskomna, det gäller särskilt för Maastricht. Detta fick olyckliga konsekvenser i ett antal medlemsstater. Jag tror att vi bör lära läxan av detta misstag i det förflutna och inse att betydelsen av denna särskilda utvidgning - den europeiska familjens återförenande - är en sak som allmänheten där hemma måste göras medveten om medan regeringskonferensen verkligen pågår. Och jag tror att öppenheten även bör utsträckas till ansökarländerna själva. Det skulle vara mycket olyckligt om vi som EU:s institutioner såg detta rätt och slätt som en byråkratisk eller konstitutionell övning i vårt eget intresse och till vår egen fördel. Det är särskilt vid en utvidgning som öppenheten behövs.
Jag tror av den anledningen att inte bara vår egen inhemska folkopinion bör engageras i alla skeden, där det är möjligt, utan även folkopinionen i ansökarländerna i Central- och Östeuropa. Jag är medveten om att det är ett traditionsbrott vad beträffar karaktären på en regeringskonferens som vi uppfattade den i det förflutna. Men, som jag säger, detta är en mycket annorlunda typ av regeringskonferens, och vi måste därför vara uppfinningsrika i vårt sätt att presentera oss själva för allmänheten.

Napolitano
Herr talman! Detta betänkande fick stöd av en stor majoritet i utskottet för konstitutionella frågor. I det ser jag en viktig bekräftelse på den gemensamma Europavänliga inställning som historiskt har utmärkt Europaparlamentet i dess relationer med de andra institutionerna inom gemenskapen, med de nationella parlamenten, med den allmänna opinionen. Vi har spelat - och vi visar att vi vill fortsätta spela - en framträdande roll när det gäller att stödja den europeiska integrationsprocessen och dess konstanta och balanserade utveckling.
De politiska spänningar som utmärkte början av denna valperiod lägger alltså inga hinder i vägen när det gäller den nödvändiga samsynen mellan de olika viktiga - de viktigaste - grupperna i parlamentet när det gäller att förstärka unionen, dess institutioner och dess politik. Det är viktigt att i nuläget komma fram till en gemensam syn när det gäller förslaget om reformering av fördragen, när det gäller den nya regeringskonferensen, när det gäller att bestämma agendan och metoderna.
De synpunkter som kommer till uttryck i Dimitrakopoulos- och Leinenbetänkandet stöds av de åsikter som beskrevs i parlamentet, dagen efter omröstningen i vårt utskott, i meddelandena från ordföranden Prodi och Barnier för Europeiska kommissionens räkning. Detta är en fast punkt som alla borde räkna med: parlamentet och kommissionen rör sig i samma riktning, de är båda lika övertygade om att regeringskonferensen inte bör ges en begränsad horisont, ett nedbantat mandat, en mini-agenda.
Den omfattande diskussionen inom utskottet för konstitutionella frågor visar att parlamentet försöker vara på en gång långsiktigt och realistiskt, visionärt och konkret. Man måste sluta se på parlamentet som om vi skulle föra fram vem vet vilka farliga teorier och omöjliga krav. Våra förslag är inte resultatet av en abstrakt teori och de är ingen lyx, utan de återspeglar de objektiva och ofrånkomliga kraven på en omfattande reform av unionens institutioner. Vi måste gå bortom Amsterdam och se in i framtiden för att lyckas med den historiska uppgiften att genomföra utvidgningen österut och för att kunna garantera att integrationsprocessen fortsätter trots de risker som finns, bland annat riskerna för utspädning och stagnation.
Ingen kan bortse från kraven att stärka den politiska unionen och reformera institutionerna som vi ställts inför på grund av eurons och Europeiska centralbankens tillkomst, katastrofen i Kosovo, de vaga förhoppningarna om ett garanterat område för säkerhet och rättvisa eller det faktum att unionen fjärmat sig från alltför många av sina väljare. Detta är en vädjan som vi framför allt riktar till de nationella regeringarna och parlamenten, tillsammans med vilka vi vill kunna bygga ett enigare, starkare och mer demokratiskt Europa.

Barnier
Herr talman! Jag tackar er för att ni ger mig ordet i det här skedet av debatten, där jag har kunnat lyssna uppmärksamt till de föredragande som jag redan har hört, men också företrädare och talare från olika grupper i parlamentet, dvs. ganska många av er. De talare som jag inte har kunnat lyssna till, med tanke på den nya debattordningen och mina egna tidsbegränsningar, hoppas jag kan förlåta mig. Jag kan bara lova dem att jag kommer att uppmärksamma allt som kommer att sägas under dagens debatt, och självklart också senare.
Mina damer och herrar ledamöter, herr talman! En institutionell reform är inget politiskt projekt. Det är ett redskap. Vårt projekt, det har många av er framhållit - och det genomsyrar våra tankar här i dag - är att folken i de europeiska staterna skall sluta sig samman i en politisk, ekonomisk, social och kulturell gemenskap. Det stora politiska projektet för nästa sekels allra första början är således att välkomna många nya medlemmar. Den åtskillnad man gjorde i Amsterdam mellan en begränsad anpassning, en liten utvidgning och en mer omfattande reform, är därför nu en föråldrad åtskillnad.
Ni känner nu till kommissionens bidrag till förberedelserna för denna konferens. Jag gläder mig åt, precis som Romano Prodi, att i dag få kännedom om parlamentets bidrag, och - det vill jag mycket uppriktigt tacka de två föredragandena för, Dimitrakopolous och Leinen - att de båda institutionernas uppfattningar i det här skedet sammanfaller i hög grad. Den samsynen är en viktig trumf som vi måste behålla, både för reformens centrala frågor och för den arbetsmetod vi kommer att bestämma oss för.
Jag skulle vilja säga ett par ord om reformens centrala frågor. Som de två föredragandena mycket träffande betonade måste nästa konferens koncentreras på institutionella frågor; på alla institutionella frågor med undantag av de framstående och politiskt mycket viktiga pågående diskussionerna om en europeisk säkerhets- och försvarspolitik. För att lyckas måste de institutionella reformerna placeras i ett bredare politiskt perspektiv - och det säger jag med mina erfarenheter av den förra förhandlingen - och vi måste försöka få dem att sammantaget ge ett svar på frågorna: "Hur skall vi prata med varandra? Hur skall vi arbeta? Hur skall vi framskrida och fatta beslut i en union med 27 länder?", för det är detta det kommer att handla om kring bordet. Och det är de enda frågorna som vi måste ställa oss när vi söker efter svar, alla svar, vilka institutioner eller metoder som än berörs av vårt sökande efter svar.
Den första centrala fråga som vi tillsammans har utpekat är att unionen skall kunna fungera bra med ett stort antal stater. För en stund sedan hörde jag rådets ordförande ta upp utvidgningen, vilken enligt honom innebär "förändring". Mitt svar är ett eko av hans ord: det handlar om en stor utvidgning och inte en liten justering. Och denna stora utvidgning skall motsvaras av en verklig reform, som därför måste avse beslutsfattandet i första hand. Därför tror jag att en majoritet av oss kommer att komma överens om att det måste bli regel med omröstningar med kvalificerad majoritet i rådet, med förbehåll för några begränsade undantag som rör vissa grundläggande och ytterst känsliga frågor.
Vi har också skrivit, vilket många av er önskade, att när det gäller en lagstiftningsfråga, måste en omröstning med kvalificerad majoritet vara förenad med ett medbeslutandeförfarande mellan rådet och Europaparlamentet.
Den andra viktiga frågan är fördragens utveckling. Jag tog upp den idén när jag utfrågades här i parlamentet. Den togs upp och betonades i betänkandet av Jean-Luc Dehaene, president von Weizsäcker och Lord Simon, och den förtjänar att fördjupas. Idén går ut på att fördragen behöver omdisponeras, genom att vi särskiljer grundtexterna från tillämpningstexterna. En sådan omdisposition skulle möjliggöra en fortsatt utveckling av fördragen, eftersom tillämpningstexterna eventuellt skulle kunna ändras en dag genom ett förenklat förfarande.
Mina damer och herrar! Ur min synvinkel skulle detta nya revideringsförfarande kunna bidra till att Europaparlamentet på ett bättre sätt kan delta i arbetet med att revidera fördragen. Men jag vill samtidigt säga att omdispositionen inte bör ändra på unionens eller gemenskapens nuvarande befogenheter.
En annan punkt är staternas representation i rådet. Rådets beslut måste bli mer representativa för de olika medlemsstaternas relativa tyngd. Samtidigt som Romfördragets anda och jämvikt skall respekteras, bör också beslutsfattandet underlättas.
Och sedan har vi de övriga institutionerna. Med utvidgningen kommer vi att behöva fastställa hur många valda företrädare varje stat skall ha i parlamentet. Med sin nya orienteringsförmåga och auktoritet, som tillerkänns dess ordförande, måste kommissionen behålla - och det kommer inte att bli lätt, tillåt mig att säga det när jag nu själv ingår i kommissionen - sin kollegiala karaktär och sina enkla majoritetsbeslut. EG-domstolen och revisionsrätten kommer att behöva anpassa sig till utvidgningen.
Genom att nämna alla dessa institutioner, försöker jag visa att det finns många svar på den grundläggande fråga jag nyss tog upp, hur vi skall arbeta med 27 länder, och under regeringskonferensen måste vi studera dessa lösningar. Institutionernas funktionssätt kräver inte nödvändigtvis en fördragsrevidering. I det dagliga arbetet - för Europaparlamentet, kommissionen och framför allt för rådet - finns det viktiga reformer av de interna strukturerna att genomföra före utvidgningen.
Herr talman, mina damer och herrar! Den andra stora viktiga frågan är att förebygga risken för en urvattning, en spridning, som vi tillsammans löper i och med utvidgningen. När det föreligger en risk - det vill jag återigen säga här inför er - står man antingen ut med den eller accepterar den som något ödesbestämt, eller också förebygger man den. Vi vill förebygga spridningsrisken. Amsterdamfördraget inrättade en legitim grund för vissa samarbetsformer mellan medlemsstaterna, inom unionens institutionella struktur, för att kunna fördjupa den integration som redan har uppnåtts.
Jag vill med bestämdhet hävda kommissionens uppfattning, att regelverket under inga omständigheter får betraktas som ett slags förstärkt samarbete mellan de femton. Målet är att förbättra och underlätta de nuvarande villkoren för ett närmare samarbete. Om vi inte lyckas med det under nästa konferens, kommer den nuvarande vetomöjligheten endast att uppmuntra de stater som önskar ett fördjupat samarbete att avstå från att göra det inom gemenskapens ramar, utan att i allt högre grad göra det utanför gemenskapen. För att stärka unionens sammanhållning vill kommissionen, liksom kammaren, att vi också tar upp frågan om unionens externa representation.
Den tredje centrala frågan är att fullfölja den politiska uppbyggnaden av Europa, och när tiden är kommen måste vi ta de institutionella konsekvenserna av de pågående arbetena om den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken. Och så har vi också frågan, ej att förglömma, om relationen mellan fördraget och stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Jag skulle vilja avsluta detta anförande genom att tacka för er uppmärksamhet och återknyta till förberedelserna för förhandlingarna. Målet är att avsluta förhandlingarna och att lyckas med den före slutet av år 2000, med viktiga resultat. Målet är inte att skjuta upp utvidgningen, utan att lyckas med den. Därför vill vi att det förfarande som fördraget föreskriver i artikel 48, inleds så snart som möjligt efter Helsingfors.
Jag vill också säga att vi instämmer i att Europaparlamentet skall kunna delta på bästa möjliga villkor, på ett bättre sätt än vad som var fallet - det kan jag intyga - under förberedelserna för Amsterdam.
Jag skulle till sist vilja säga att reformen bör erbjuda ett tillfälle till en verklig allmän debatt under hela år 2000; mellan våra institutioner, men också med de nationella parlamenten och medborgarna. I den roll som är vår, i den roll som är min, kommer vi att delta i denna allmänna debatt.
Mina damer och herrar! Kommissionen är övertygad om att en kraftfull institutionell reform som är anpassad efter utvidgningens krav kan förverkligas före 2000 års utgång. Vi är väl medvetna om att utvidgningen kommer att förändra unionen i grunden. Den får inte gå försvagad ur den förändringen. Men vi kommer inte att lyckas om inte reformen bärs upp av en tillräcklig ambition och politisk vilja, vilket innebär att vi måste vara många som prioriterar långsiktiga visioner framför omedelbara betänksamheter och intressen.

Maij-Weggen
Herr talman! Jag har en ordningsfråga. Jag hörde kommissionär Barnier säga att han tänker gå, att han vill gå tidigare, eftersom han har andra åtaganden. Jag måste säga er: jag har varit minister i mitt land i fem år men inte en enda minister skulle i vårt parlament få för sig att springa i väg från en debatt där ledamöter inte ännu har kommit till tals. De Palacio, som är ansvarig för förbindelserna med parlamentet, har också - åtminstone i vår grupp - lovat att kommissionärerna i fortsättningen skall stanna kvar under debatterna. De sista talarna är lika viktiga som de första och har kanske fler väljare bakom sig än de första talarna. Jag ber herr Barnier att respektera parlamentet och stanna. Annars ber jag er skicka en skrivelse till Prodi med en begäran om att överenskommelserna med de Palacio efterlevs.

Talmannen
Tack så mycket, fru Maij-Weggen. Kommissionären har i alla fall meddelat att han stannar hos oss till kl. 20.00.

Väyrynen
Herr talman! I betänkandet av Dimitrakopoulos och Leinen tar man inte i tillräcklig utsträckning hänsyn till att Europeiska unionen håller på att snabbt utvidgas till paneuropeiska mått. Vid toppmötet i Helsingfors kommer man förmodligen att fatta ett beslut att förhandlingarna utvidgas, så att de kommer att omfatta tolv deltagande länder. När även Turkiet beviljas statusen som ett officiellt ansökarland lär vi snart få nya medlemskapsansökningar från Balkan och även från andra håll.
Vid sammanträdet i oktober sade jag att konflikten mellan EU:s utvidgning och fördjupning bara kan lösas på det sättet att unionen genomgår en intern differentiering till exempel enligt en lökmodell eller ett system av cirklar med en gemensam medelpunkt. Jag föreslog att hela unionen skulle utvecklas som ett statsförbund, men att dess kärna skulle utvecklas till en fullständig förbundsstat. Som den yttersta samarbets- och integrationscirkeln föreslog jag Europeiska rådet som vi skulle kunna ge nya uppgifter.
Jag är glad över att denna min tanke har vunnit principiellt gensvar hos den liberala gruppen. Detta har emellertid inte ännu hunnit projiceras på de ändringsförslag som vår grupp lagt fram till denna rapport. För min egen del kan jag inte ställa mig bakom betänkandet av Dimitrakopoulos och Leinen. Där strävar man efter en fortsatt utveckling av unionen mot en centraliserad förbundsstat, och man tar inte på något sätt hänsyn till hur EU:s kraftiga utvidgning borde påverka unionens institutionella utveckling.

Knörr Borràs
Herr talman! En av grundarna till den nuvarande Europeiska unionen sade en gång att om han hade varit tvungen att börja om från början med byggandet hade han börjat med byarna och kulturerna. Europeiska unionen, långt från att rätta till, verkar ha slagit in på Tito Livios bana, det vill säga att glömma vad som hänt eftersom man kan beklaga, men inte göra om det. I texterna som föreslås inför reformen av fördragen och den kommande regeringskonferensen, så kan man inte hitta en enda mening som talar om europeiska samhällen och regioner och den roll de skall spela i det framtida Europa, och detta trots att man använder ett aldrig så starkt förstoringsglas.
Det är hög tid att de regionala frågorna får den plats de förtjänar. Europeiska partier förankrade i en gången tid visar att de inte har förmåga att komma över den närsynthet som hindrar dem att se den interna nationella och regionala verkligheten i de nuvarande medlemsstaterna. När kommer man att tala om nationer som Skottland, Wales, Galicien, Katalonien eller Baskien, när de inte ens tillåts sätta sig bredvid regeringarna i rådet? Vad skall man göra med en region som Andalusien - 7,5 miljoner invånare - som behandlas som ett andra klassens land medan rådet känner sig som företrädare för medlemsländer som är tjugo gånger mindre?
Nya länder kommer att ingå i unionen, några av dem mycket små. Vi är för deras anslutning, men hade de inte alldeles nyligen blivit fria skulle de inte ha varit kandidatländer. De nya ländernas inträde, herr talman, kommer att medföra en infrarepresentation av interna nationer och regioner i de nuvarande staterna.
García Márquez sade att visheten kommer när den inte tjänar något till. Måtte inte detsamma inträffa med vår mottaglighet och politiska vision när det gäller nationernas och regionernas roll i Europa!

Maij-Weggen
Herr talman! I den här debatten om dagordningen och förfarandena för den kommande regeringskonferensen vill jag allra först tillsammans med föredragandena yrka för den bredare uppställningen, åtminstone bredare än vad som föreslogs vid toppmötet i Köln. Skälen till det är också tydliga och rediga. Under toppmötet handlade det om anslutningen av fyra eller fem länder i Central- eller Östeuropa på kort sikt och nu har det under tiden blivit tio eller tolv. Det betyder att du från första början måste göra en grundlig reform och det betyder alltså mer än de få institutionella reformerna.
För min del handlar det om sex punkter. I första hand om de institutionella såsom de planerades i Köln, kommissionens sammansättning, en kommissionär per medlemsstat tycker vi, röstviktningen som måste stå i förhållande till antalet invånare och omröstningar med kvalificerad majoritet. Det måste vara så när det gäller budgeten, men även för jordbruk och lagstiftning.
Den andra punkten är integreringen av andra och tredje pelaren, mer integrering i fördragen. För detta ändamål måste man välja en mer gemenskapsinriktad taktik.
Den tredje punkten är att vi i det nya fördraget måste ha en god rättslig grund för en europeisk förordning vad gäller öppenhet och insyn.
Sedan en fjärde punkt. Vi behöver också en rättslig grund för själva Europeiska unionen så att vi i företrädarorganisationer som Förenta nationerna och Världshandelsorganisationen kan agera självständigt. Jag håller även med dem som säger att det måste skiljas mellan fördragets konstitutionella aspekter och de delar som har att göra med genomförandebestämmelser. Jag tror att det är en klok linje att följa.
Avslutningsvis borde den framtida stadgan för grundläggande rättigheter förankras i det nya fördraget.
Det tycker jag verkar vara de viktigaste punkterna. Vad förfarandet anbelangar, så är vår viktigaste önskan naturligtvis en maximal involvering av parlamentet. Två parlamentsledamöter är inte för mycket, men då måste de också kunna medverka helt.
Vi ger vårt fulla stöd till betänkandet av kollega Leinen och kollega Dimitrakopoulos. De har gjort ett bra jobb och vi får hoppas att det vid toppmötet i Helsingfors beslutas om att verkligen anta den bredare dagordning som vi föreslår för regeringskonferensen.

Berès
Herr talman! I vår debatt om den kommande regeringskonferensens mandat, skulle jag först vilja säga ett par ord om en fråga som inte står på konferensens dagordning, men som kammaren en dag måste ta itu med för att studera och utvärdera resultaten av hela övningen.
Det gäller frågan om reformeringen av rådet, och om alla de reformer som man säger måste och kan genomföras vid sidan om en reform av fördragen. Må så vara. Låt oss slå in på den vägen, men låt oss göra det med en rimlig tidsplan, dvs. med samma tidsplan som gäller för regeringskonferensen. Min grupp har ingivit ett ändringsförslag med den innebörden och jag hoppas att kammaren kommer att rösta för det i morgon.
När det gäller de tre frågorna left over, är det så att vi i dag anser oss ha förmågan att svara på den fråga som man inte lyckades besvara vid toppmötet i Amsterdam? Vilken är den frågan? Vi måste våga ställa den. Det handlar kanske mindre om att ta reda på hur vi skall fungera, och mer om vad vi vill göra tillsammans när vi kommer att vara 16 eller 27. Om vi inte finner svar på den frågan, kommer vi inte att hitta någon lösning på de tre left over från Amsterdam.
Att förbereda unionen för de kommande utvidgningarna innebär under alla omständigheter att vi väcker en fråga som sköts upp efter Amsterdam, nämligen bestämmelserna om ett närmare samarbete. För utöver de tre institutionella frågor som redan utgör en del av regeringskonferensens mandat, har ingen kunnat säga - i samband med utvärderingen av Amsterdam - om lösningarna för ett närmare samarbete är tillfredsställande.
Vi måste arbeta på en reform av bestämmelserna om ett närmare samarbete som gör det möjligt att etablera en verklig förtrupp i unionen, som är öppen inom unionen, i syfte att framskrida på vägen mot säkerhet, demokrati och stabilitet på vår kontinent.

Schleicher
Herr talman! Mina damer och herrar! Ni tror väl inte att det är möjligt, men för exakt 200 år sedan, 1799, skedde de första diskussionerna om en författning - inte för Europa men för Bayern. Orsakerna till det var bl.a. ett fastläggande av ansvarsförhållandena, men också de djupgående territoriella förändringarna till följd av en ökning av landet med nästan 83 delar. Den stora idégivaren för detta var den dåvarande bayerske statsministern greve Montgelas, som hade förvärvat stora förtjänster genom att inrätta en fransk förvaltning i Bayern. Han var dock samtidigt den störste förkämpen emot en folkrepresentation, eftersom en sådan skulle föra in förment oberäkneliga element i politiken. Det dröjde dock ytterligare 18 år av diskussioner innan författningen slutligen kom till stånd och vedersakarna besegrades, och redan då fanns vissa demokratiska element i författningen.
Ytterligare en förvånande sak: Grundvalen för författningen på den tiden var en ingress som arbetades fram 1799 och som skulle framställa de grundläggande rättigheterna - och det för 200 år sedan! Jag menar att parallellerna mellan då och nu är nästan förbluffande. Tvivlarnas argument då och i dag - det kan man hämta från historien - är nästan desamma. Låt oss lära av historien och inte återigen låta årtionden förgå innan Europa har fått en författning. Vi måste göra detta inför framtiden.
Jag vill därför uppmuntra rådet att inte bara respektera förslagen från Europaparlamentet, utan att tillägna sig dem. Vi behöver ett handlingskraftigt Europa som också är i stånd att fatta nödvändiga beslut. För vi bör också ta demokratin på allvar, och de befogenhetsområden som de nationella parlamenten har lämnat ifrån sig måste komma i Europaparlamentets händer, dvs. i medbeslutanderätten. Vi behöver en medbeslutanderätt för Europaparlamentet, för Europaparlamentet är den starkaste integrationsfaktorn i Europa.

Tsatsos
Herr talman! Jag vill lovorda kollegerna Dimitrakopoulos och Leinens utmärkta arbete. Vi kan dessutom hysa optimism med tanke på kommissionsledamoten Barners utomordentliga personliga egenskaper, som säkert kommer att underlätta samarbetet mellan Europaparlamentet och Europeiska kommissionen.
Om förslaget:
För det första, förslaget tar hänsyn till Europaparlamentets inställning, när det slår fast, utifrån det betänkande som undertecknats av Méndez de Vigo och mig, att Europeiska unionen är både en folkens och en staternas union. Denna balans, denna dubbla legalitet, är en förutsättning för att den europeiska integrationen skall överleva.
För det andra, förslaget begär med all rätt att man skall fatta beslut med kvalificerad majoritet i rådet, dock på villkor att vi står fast vid kravet på enhällighet i konstitutionella frågor, men också i de mest grundläggande frågorna, bl.a. de frågor som gäller medlemsstaternas existens som suveräna stater.
För det tredje, för första gången framläggs ett förslag om en utrikespolitik på ett övertygande sätt, eftersom två nödvändiga villkor uppställs: att medlemsstaternas yttre gränser skall garanteras i egenskap av Europeiska unionens gränser, och att den direkt drabbade staten skall ha möjlighet att framföra en protest.
För det fjärde, i den känsliga frågan om flexibiliteten, som enligt min mening fått en träffande formulering i Amsterdamfördraget, syftar ändringsförslagen till en samförståndslösning. Jag vädjar till parlamentet att beakta detta: erfarenheten har visat att den verkliga faran för Europeiska unionen inte bara är enskilda staters möjlighet att blockera beslut, utan framför allt att bestämmelserna om flexibilitet är så vaga att man öppnar vägen för ett Europa med två eller flera hastigheter.
Jag vill varmt rekommendera parlamentet att med stor majoritet rösta för Dimitrakopoulos och Leinens utmärkta betänkande.

Seguro
Herr talman! En del av frågorna som kommer att diskuteras under kommande regeringskonferens känner vi redan till: det är de så kallade left over från Amsterdam. Men vi har ännu inte någon allmän kännedom om vilka frågor som kommer att inleda den kommande regeringskonferensen, och dessa frågor kommer att tas upp, framför allt för att skapa en större effektivitet inför den förutspådda utvidgningen som vi också vill ha. Jag vill här säga att jag tycker att en reform av ett fördrag för att uppnå effektivitet är ett arbete utan större ambitioner för det europeiska projektet, och jag är rädd att detta arbete bara blir ett enkelt maktspel, för att låta en liten grupp länder konstituera sig som ledning och leda och styra det europeiska projektet.
Ett Europa som styrs av en ledning skulle vara motsatsen till den process som stimulerar den europeiska integration som vi har upplevt - visserligen med sina brister men med ett deltagande från alla länder -, och ett närmare samarbete, bör enligt vår mening, vara ett undantag och inte en regel för arbetet i Europeiska unionen, många gånger finns det en politisk vilja till samarbete, det som inte finns är ekonomiska eller andra förutsättningar att förverkliga denna vilja till närmare samarbete.
Låt mig, herr kommissionär, herr rådsordförande, ta ett exempel: om det skulle ske en ändring i rådet av röstviktningen där de största länderna med störst befolkning i praktiken får mer makt, och utökningen av kvalificerad majoritet, utsträckt till medbeslutandeförfarandet, skulle göra att denna tendens också ökar i Europaparlamentet, så vill jag ställa frågan: vilken roll skulle Europeiska unionens små eller fattiga länder ha i detta Europa?
Jag föredrar sammanhållning framför effektivitet och då kommissionär Barnier nyligen tog upp frågan om att vi kommer att bli 27 länder i Europa, så säger jag er, herr kommissionär, att för mig är det viktigare, när det gäller besluten i detta Europa för 27, att alla länder känner sig delaktiga i beslutsprocessen, än att diskutera om det med 27 länder går att fatta beslut på en timme, på mindre än två timmar eller på tre timmar.
Sammanhållningen är viktigare än effektiviteten för att vi i praktiken skall få en Europeisk union i form av ett solidariskt och generöst projekt som det vi har upplevt och deltagit i.

Fiori
Herr talman! De romerska juristerna sade att ex facto oritur jus. Man måste ge Dimitrakopoulos och Leinen en eloge för att ha lagt grunden till en ny foedus, ett slags pakt för europeisk enhet som byggs upp kring olikheterna, som söker medla och som framför allt försöker hitta gemensamma principer och en enhet att bygga på. Mycket arbete återstår fortfarande innan Europa har byggt en demokratisk framtid. Men ett par punkter verkar ha blivit klarlagda: vi måste ha en äkta, gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Jag tror att, förutom bankerna och ekonomin, social- och strukturpolitiken, så kommer en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik att bli en pådrivande faktor när det gäller en äkta integration. Vi behöver ett lagstiftande Europaparlament i unionen - jämställt med rådet - som fullt ut deltar när det gäller att utse ledamöterna i de andra institutionerna, och som kan upprätta en stabil relation med Europeiska kommissionen, ett parlament som inte längre är försvagat av den dubbla, kvalificerade majoritet som krävs i dag för en misstroendeförklaring. Vi behöver ett ministerråd som kan besluta med majoritetsbeslut. Jag tycker att andra frågor, som till exempel en bättre integrering av de nationella parlamenten i beslutsprocessen bara är onödiga komplikationer.
Även regionerna och kommunerna borde delta med större kraft i skapandet och förverkligandet av gemenskapsrätten. Den del som beskriver hur strukturfonderna skall disponeras skulle kunna bli en grundprincip för den nya europeiska konstruktionen.
Europaparlamentet borde spela en roll som genuin lagstiftare, återfå den anda som Alcide De Gasperi, Schuman, Adenauer och Kohl representerar - för att kunna hålla sig kvar i en folklig europeisk tradition - en anda som även har haft framstående företrädare bland andra politiska familjer: Altiero Spinelli, François Mitterrand, Henry Spaak. Vi står inför en avgörande period när det gäller frågan om Europas överlevnad som enhet och som föredöme. Attackerna är inte längre militära, utan ekonomiska och politiska, motståndarna är inte längre desamma som under det kalla krigets dagar. Om vi vill förbereda oss för att klara av de utmaningar vi kommer att ställas inför under det nya millenniet, så måste vi förse oss med de juridiska och institutionella instrumenten för att göra det, i övertygelsen om att Europa kommer att förbli Europa enbart om hon kan ifrågasätta sig själv och acceptera detta stora språng mot framtiden.

Poos
Herr talman! Vi förbereder oss för att rösta om Europaparlamentets första resolution om en av mandatperiodens stora frågor:
2000 års regeringskonferens.
Enligt fördraget kommer konferensens huvudsakliga aktörer att vara medlemsstaternas regeringar och sedan de nationella parlamenten. Men de övriga institutionerna, Europaparlamentet och kommissionen, har inte bara tilldelats enkla statistroller. Genom sina resolutioner och genom sina två företrädare vid konferensen, har parlamentet i uppdrag att ge arbetet en ambitiös inriktning. Detta inflytande kan endast krönas med framgång om Europaparlamentet koncentrerar sig på huvudfrågorna, "prioriteringarna", och om det avsiktligt avstår från att presentera en lång lista över lika orealistiska som obegränsade önskemål. Våra två föredragande har försökt undvika den fällan, men jag måste säga, utan att helt ha lyckats med det.
Eftersom vi rör oss på konstitutionell terräng, och eftersom fördragen utgör den högsta normen i vår interna rätt, måste vi i framtiden tvinga oss till en större juridisk precision. En konstitution är inte något man improviserar fram. Ett exempel är omröstningar med kvalificerad majoritet: när det gäller att slå fast för vilka av fördragets artiklar den generella regeln skall tillämpas och för vilka ett undantag gäller, är det lätt att inse att handlingsutrymmet i förhållandet till fördraget kommer att vara ytterst begränsat.
Därför måste vi, efter att vi har fått kännedom om Europeiska rådets mandat, återuppta detta arbete. Som Napolitano, ordföranden i vårt utskott, erinrade om, handlar det inte om att välja mellan att vara maximalister eller minimalister, vi måste vara perfektionister och samtidigt framstegsivrare beträffande Europeiska unionens framtida utveckling.

Pirker
Herr talman, herr kommissionär! Jag tror tveklöst att det förestående toppmötet kan bli en framgång, om man bara beaktar de uppgifter som kommer från parlamentet och som skrivits ned i detta betänkande.
Här vill jag explicit ta upp en sak. Jag har särskilt glatt mig åt att betänkandet inte blott befattar sig med reformen av fördragen och förfarandet - alltså inte bara var allmänt hållet - utan att det i slutändan bekänt sig till att sätta upp och slå fast prioriteringar; på så sätt skall man uppnå framsteg i Europas och dess medborgares säkerhetsintresse; i kombination med att vidareutvecklingen av regionen för frihet, säkerhet och rättvisa och motsvarande förfarande fastslås skall detta bli en realitet. Därmed har man satt en tyngdpunkt och en signal för medborgarna.
I betänkandet formuleras även ett mål som jag betraktar som särskilt viktigt, nämligen att Europa skall uppträda inför medborgarna med ökad öppenhet och mer offentliga debatter. Jag betraktar detta som absolut nödvändigt och just i samband med utvecklingen av regionen för frihet, säkerhet och rättvisa som en god möjlighet. Här kan vi visa att Europa faktiskt kan hjälpa den enskilde medborgaren där medlemsstaterna inte längre klarar av det.
Om det är sant att den organiserade brottsligheten omsätter miljarder och genom att föra in dessa pengar i det lagliga ekonomiska systemet faktiskt skadar våra korrekta system och samhället i stort - då behöver vi Europol och då behöver vi ett europeiskt rättsligt samarbete. Om narkotikahandeln redan utgör 8 procent av handelsvolymen, då måste vi bygga ut Europol som en europeisk institution. Om antalet asylsökare redan kommer till Europa uppgår till 400 000 per år, då behöver vi europeiska regleringar. Jag menar alltså att detta betänkande tar upp någonting mycket konkret och att det innehåller uppgifter som innebär en verklig chans på toppmötet i Helsingfors. Vi kommer att få se om Europas företrädare på detta toppmöte i medborgarnas intresse kommer att kunna gripa denna möjlighet för ökad öppenhet och fler chanser för enskilda människor. Låt oss önska det!

Carnero González
Herr talman! Som föredragande Leinen mycket riktigt påpekade, så är vi många som menar att regeringskonferensen borde påbörja en genuin konstitutionaliseringsprocess av Europeiska unionen. Då skulle vi säkert vara situationen vuxen, hålla måttet inför de krav som ställs i det verkliga livet och nå vårt mål att återfå medborgarnas intresse för det europeiska bygget. Ett intresse som matematiskt uträknat är lågt, enligt det röstnedläggande som registrerades vid valen den 13 juni.
Vid sidan av den framgång som vi onekligen har haft med den ekonomiska och monetära unionen, så måste vi gå vidare mot en politisk union och inom områden som vidgar Europeiska unionens behörighet, så att den nuvarande bristen på symmetri kan undvikas. Jag skulle till och med säga den enorma bristen på symmetri.
Det är sant att regeringskonferensen måste se bortom Amsterdam, även om de besluten också var viktiga. Jag nämnde tidigare konstitutionalisering och personligen tror jag på en federal lösning. I fördragen bör man inkludera de grundläggande rättigheterna som under de närmaste månaderna kommer att utarbetas. Man bör också inkludera majoritetsbeslut - som regel - givetvis tillsammans med ett medbeslutandeförfarande. Europaparlamentets behörighet bör också vidgas, till exempel möjligheten att ratificera alla internationella fördrag, oavsett fördrag, och givetvis bör man se till att man inför de kommande reformerna använder sig av en mera öppen, genomblickbar, demokratisk och delaktig metod.
Apropå metoder och institutioner så får vi inte glömma bort politiken. Det måste till exempel integrera Västeuropeiska unionens funktioner i unionen för att undvika nya Kosovos, men vi måste också främja det ekonomiska politiska samarbetet, skatteharmoniseringen och skapandet av ett genuint socialt Europa med god sysselsättning, så att vi kan bemöta medborgarnas oro.
Den nuvarande metoden sjunger på sista versen, men det är ändå viktigt att rådet lovar att på lämpligt sätt beakta de förslag som kommissionen och parlamentet lägger fram.

Langenhagen
Herr talman! Huvudämnena är nu allmänt bekanta och om inte förr så sedan Dehaenebetänkandet i var mans mun. Vid sidan av dessa huvudmål, utan vars genomförande en utvidgning knappast är tänkbar, får dock en del, naturligtvis fiskeripolitiska, principfrågor inte glömmas bort. Med Amsterdamfördraget uppnåddes ingen för fiskeriet tillfredsställande lösning.
Jag fordrar dels - liksom redan 1996 - att fiskeriet får sitt särskilda omnämnande i fördragen. Fiskeriet får inte längre betraktas som blott ett bihang till jordbruket. Fiskeriets betydelse som en av de få bestående sektoriella gemenskapliga politikområdena skall slutligen markeras med en egen rubrik; i det kapitlet skall målen för den gemensamma fiskeripolitiken, dess principer och framför allt det rättsliga förfarandet fram till dess reglering finnas med.
För det andra måste parlamentet i högre grad än hittills vara delaktig i arbetet på att definiera de viktigaste ämnena på fiskeriområdet. Jag kräver en verklig beslutsbefogenhet gällande de grundläggande aspekterna av den gemensamma fiskeripolitiken och gällande de grundläggande förordningarna om till exempel organisationen av marknaden, uppehållande och förvaltning av bestånden, kontrollreglering och instrument för strukturpolitiken. Det innebär ingenting mindre än medbeslutande för parlamentet.
För det tredje är det också på området för internationell politik nödvändigt att förstärka parlamentets roll och införa förfarandet med godkännande av avslut av alla internationella fiskeavtal, samt som sista punkt: det är ett önskemål att parlamentet får delta också i internationella organisationers sammanträden.
De nämnda punkterna, vilka måste ta hänsyn till fiskeriets betydelse i Europa, skall alltså tematiseras med hänsyn till parlamentets roll vid nästa regeringskonferens. Glädjande nog har jag just hört av Giorgos att ett kompromissförslag skall läggas fram, vilket också skall innehålla fiskeriämnet. Tack så mycket! Jag förlitar mig på stöd från kammaren.

Randzio-Plath
Herr talman! Jag vill tacka bägge föredragandena. Rådsordförandeskapen i Finland, Portugal och Frankrike bör uppmanas att följa förslagen i detta betänkande, vilket ju helt riktigt bygger på Europaparlamentets kritik mot Amsterdambesluten. Just för att Tsatsos åter hänvisat till det vill jag betona att förslaget i punkt 5 verkligen är av central betydelse. Det är viktigt att vi får ett paketförslag till övergripande reform där man kan påträffa såväl de viktiga frågorna rörande majoritetsomröstning som reformen av institutionerna och även en behandling av andra viktiga ämnen. Jag menar här att det viktigaste är att vi funderar över unionens konstitutionalisering. Detta krav kan inte annat än understrykas, för Europa kan bara växa om det ger sig självt en författning.
I dag är meningen och ändamålet med Europeiska unionen alltför oklara. Europaparlamentet har med rätta redan lagt fram ett flertal förslag till författning, och jag tror att dessa gör det klart att Europa är mer än bara en marknad. Vi bör alltså tänka efter över Brysselpolitiken som en gemenskap av stater av ett helt unikt slag, utan historiska förebilder.
Huruvida författningsdiskussionen inger medborgarna i Europa mer entusiasm för Europa är ännu oklart. Men problemen att legitimera en region eller en marknad utan stat kräver att vi försöker - ett försök som för övrigt måste ske i samband med bildandet av ett europeiskt civilt samhälle och etablerandet av en europeisk offentlighet. Vi har att göra med en global förändring av innehållet i den nationella suveräniteten, på grund av att staterna varken har yttre eller inre handlingsfrihet och deras förmåga att gestalta och gå iland med en egen politik har blivit begränsad genom realiteten inom internationella förbindelser, transnationella ömsesidiga beroenden och interaktioner. Detta kommer särskilt till uttryck i samband med ekonomin, handeln och konkurrensen. Och just på dessa områden är det mycket viktigt att vi kan gå från principen om enhällighet till principen om majoritetsomröstning. Unionen måste bli handlingskraftigare, och därför behövs det en ny maktdelning via en så kallad befogenhetskatalog.
Med tanke på de förändrade villkoren måste det skapas ett nytt maktdelningssystem vilket kan utvidga den klassiska maktdelningstanken enligt Montesquieu med en ny form av maktdelning med flera nivåer. Vad vi behöver är beslutsprocesser i nätverk på flera nivåer. De i dag planerade samordningsprocesserna räcker inte till för att organisera ett mervärde på europeisk nivå. Det visas speciellt tydligt av det skeva förhållandet mellan den ekonomiska unionen och den monetära unionen och det skeva förhållandet mellan den politiska unionen och den ekonomiska och monetära unionen. Eftersom vi inte behöver organisera mer av demokrati genom interinstitutionella överenskommelser behöver vi faktiskt också här en revidering av fördraget.

von Boetticher
Herr talman! Mina damer och herrar! Dehaenebetänkandet inrymmer ett förslag av historisk vidd, nämligen vad gäller uppdelningen av fördragen i två delar: en del som avser de grundläggande institutionella rättigheterna, som liksom hittills enbart kommer att kunna förändras med enhällighet genom regeringskonferensen och ett ratificeringsförfarande av medlemsstaterna; och sedan en del speciellt avsedd för bestämda politikområden som inte skall behöva en ratificering utan endast godkännande av Europaparlamentet.
Med tanke på det faktum att kommissionen - och för det vill jag tacka Barnier - har övertagit en sådan uppdelning i sina förslag också gällande ändringsförfarandet förefaller det småsint om parlamentets utskott för konstitutionella frågor skulle överta tudelningen men inte åtskillnaden av förfarandena. Det är nödvändigt med åtskilda förfaranden också av den anledningen att unionen efter en utvidgning annars skulle förlora sin handlingsförmåga. Alltså tackar jag föredraganden Leinen för hans anmärkning angående detta, men återfinner det tyvärr inte i hans betänkande.
Jag är för införandet av en sådan tudelning av förfarandet, men förvisso endast under en viss betingelse. Det måste garanteras att avskaffandet av ratificeringsförfarandet för vissa politikområden inte innebär en minskning av medlemsstaternas rättigheter och att Europeiska unionen inte tillskansar sig någon ytterligare befogenhet. Detta kan garanteras genom ett förslag från några kolleger och mig, där vi drar slutsatsen och ställer upp kravet på att en ansvarskatalog tas med i den grundläggande fördragsdelen; i denna skall unionens befogenhetsområden klart definieras, ansvarsområden skall tydligt avgränsas från varandra och subsidiaritetsprincipen skall få verklig giltighet.
Endast på det sättet kan unionen bli mer handlingskraftig och arbetet hållas begränsat effektivt till bestämda politikområden utan att medlemsstaternas rättigheter på samma gång urholkas. Jag ber därför särskilt föredragandena att granska dessa båda förslag med positiv inställning - också för att säkra att deras betänkanden får kammarens breda understöd.

Leinen
Herr talman! Den här debatten har visat att betydligt mer än vad vi tagit upp i vårt betänkande egentligen borde tas med. Budgetpolitik, handelspolitik, skattepolitik och konkurrenspolitik har nämnts här. Egentligen finns det ett reformbehov på alla områden; så till vida har parlamentet förhållit sig mycket disciplinerat. Men jag menar trots det att vi bör ha lika höga ambitioner som kommissionen och att vi måste införa ytterligare två förbättringar i morgon. De sistnämnda tar jag gärna upp - en lättare revidering av den andra delen av de uppdelade fördragen och även en klausul om det förstärkta samarbetet i ett Europa med 27 eller 30 stater. Det är också min förhoppning att detta kan få en majoritet bakom sig i morgon.
Till sist vill jag bara tacka kommissionen, vars krav är nästan identiska med parlamentets. Nu handlar det om att börja föra en offentlig debatt med regeringarna men även med befolkningen, så att vi också kan genomföra det på regeringskonferensen år 2000. Jag tackar alla som medverkat till detta arbete.

Wuermeling
Herr talman! Mina damer och herrar! Herr Leinen, ni hade oturen att vara tvungen att tala mellan von Boetticher och mig. Jag tillåter mig därför att påminna er om en aspekt av det som von Boetticher med rätta påtalade, nämligen att till detta paket också hör ett fastslående av en klar befogenhetsram för Europeiska unionen i fördragets allmänna, grundläggande del.
Kanske håller ni också med om följande: Först genom upptagandet av anslutningsförhandlingarna med ytterligare tolv medlemmar har det med ens blivit klart för oss vilka oerhörda konsekvenser och återverkningar som utvidgningen kommer att få på unionen. I grund och botten handlar det därför inte om en anslutning av klassiskt slag. Vi står i och med föreningen mellan tolv nya och femton gamla medlemsstater snarare inför en nybildningssituation. Därför har man med rätta betonat nödvändigheten av att genomföra genomgripande reformer.
Nu vill jag bara varna för en sak: Vi får inte falla för frestelsen att återupprepa våra gamla krav under stickordet utvidgning, för något sådant förställer i grunden blicken på att vi nu måste tänka oss helt nya vägar vid utformningen av Europeiska unionen.
Här vill jag bara helt kort följa upp en tanke. Jag är övertygad om att Europeiska unionen med 27 medlemsstater omöjligen kan verka på samma bredd och djup som med nuvarande femton medlemsstater. Vi skall därför koncentrera oss på Europeiska unionens kärnbefogenheter och fundera över på vilka områden som Europeiska unionens verksamhet är oundgänglig. Jag är säker på att vi med litet god vilja kan finna en lång rad andra områden där detta inte är fallet.
Till sist vill jag lägga till en sista anmärkning: Jag vill inte ansluta mig till det mot centralismen riktade allmänna skället på Europa, utan jag vill plädera för en bred och ärlig kritik av uppgifterna, så att vi inte behöver frukta att allt det som vi uppnått äventyras av utvidgningen.

Palacio Vallelersundi
) Herr talman! När vi nu skall avsluta den här debatten, den här viktiga debatten, med förvisso ett viktigt och utmärkt betänkande, så kan man inte göra det på ett bättre sätt än att tala om rättvisa. En rättvisa som man fram till nu i allmänhet inte har nämnt i debatten. Jag tror nämligen att all politisk gemenskap återspeglas i den rättvisa som finns.
Nåväl, det är nämligen så att vårt rättsväsende inte är vuxen den behörighet som redan har överförts till de europeiska institutionerna, framför allt den behörighet som juridiskt måste revideras.
Jag förstår till och med begränsningen i det nuvarande mandatet inför konferensen när det gäller reformen av institutionerna som en följd av Amsterdamfördraget, därför menar jag att vi måste ta itu med en nödvändig och djupgående reform av EG-domstolen och Förstainstansrätten, en reform av domarnas utnämning - där parlamentet borde vara mycket delaktig - en reformering av befogenhetsfördelningen mellan EG-domstolen och Förstainstansrätten, så att medborgarna klart och tydlig kan förstå vad denna europeiska rättvisa är, en rättvisa som också är direkt, och till sist - vilket egentligen är ett annat kapitel - en reform av handlingars rättfärdigande.
Avslutningsvis, herr talman, vill jag säga att allt det här är än viktigare i beaktande av det andra stora mandatet, som när det lanseras kommer att vara pricken över i för det finländska ordförandeskapet. Det utmärkta finländska ordförandeskapet som med sitt goda omdöme har lyckats förändra rådets handlande, vilket jag än en gång har den äran att påtala här i kammaren. Det finns ett före och ett efter det finländska ordförandeskapet när det gäller den dagliga förbindelsen med parlamentet.
Den andra utmaningen är att lansera stadgan för de mänskliga rättigheterna. Även här finns ett problem mellan domstolen i Luxemburg och domstolen i Strasbourg. Herr talman, precis som jag sade i början så återspeglas den politiska gemenskapen i sitt eget rättvisesystem. Låt oss vara medvetna om detta och låt oss påbörja reformen.

Talmannen
Tack så mycket, herr de Palacio.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Dupuis
Herr talman! Jag gläder mig åt att få lägga fram denna ordningsfråga i kommissionens och rådets närvaro, för affären i fråga är ytterst allvarlig. Klockan 17.00 i dag lämnade Barón Crespo och vissa av hans medbrottslingar in en text, där de krävde att debatten om Napolitanobetänkandet, som skulle äga rum klockan 19.00, skjuts upp till i morgon. Och med en motion om ett brådskande förfarande krävde de att en debatt som skulle inledas klockan 20.00 i kväll, skjuts upp till i morgon förmiddag. Förklara det brådskande för oss. Denna begäran formulerades i övrigt med stöd av artikel 112 i arbetsordningen, vilken åsyftar artikel 60, medan betänkandet av Napolitano avser artikel 181, eftersom den rör parlamentets interna arbetsordning. Det handlar således absolut inte om ett lagstiftningsförslag eller en jämförbar text, vilket görs gällande i den motivering som Barón Crespo lägger fram.
Barón Crespo har i 15 års tid vant parlamentet vid dessa stalinistiska metoder, vid detta sovjetiska sätt att se på ett parlament. Bortsett från alla synpunkter rörande innehållet, som vi kommer att ta itu med i morgon, vill vi försöka upplysa ledamöterna om ett misstag som har begåtts, för att inte fullfölja det. Vi är nu i färd med att kasta oss in på en väg utan ände, genom att strunta i ledamöternas förmånsrätt och parlamentarismens historia i Europeiska unionen och alla dess medlemsstater, och vi är beredda - eftersom vi inte vill rätta till ett misstag vi gjorde för ett halvår sedan - att institutionalisera angiveriet i vårt parlament, att tillåta att vilken assistent eller tjänsteman som helst kan lämna in en angivelse, för att han misstänker att kusinen till någons svåger har gjort sig skyldig till fusk! Det är fullständigt skandalöst! Jag begär att detta beslut av parlamentet upphävs. Det är otillåtligt. Med hänvisning till artikel 115 begär jag att debatten skall tas upp på föredragningslistan 24 timmar efter det att de olika språkversionerna har blivit tillgängliga för ledamöterna, dvs. inte före klockan 12.00 i morgon.
(Applåder)

Corbett
Jag tycker att Dupuis, innan han blir så upprörd och börjar komma med sådana överdrivna anklagelser, först borde kontrollera vad som verkligen har hänt.
Faktum är att Napolitanobetänkandet inte fanns tillgängligt på alla språk 24 timmar före debatterna och före omröstningen, vilket föreskrivs i artikel 115. För att säkerställa denna kammares regler och de regler som styr varje ledamot, för att säkerställa att ledamöterna har de rättigheter som de åtnjuter enligt dessa regler, begärde därför den socialistiska gruppen och den liberala gruppen, med stöd, som tidigare meddelades, av PPE-gruppen, att artikel 112 om brådskande förfarande bör tillämpas, för att säkerställa att vi följer våra regler. Denna begäran kommer i morgon bitti att läggas fram inför parlamentet att rösta om. Det kommer att vara ett suveränt beslut av denna kammare, att besluta om vi kan tillämpa ett brådskande förfarande för detta betänkande eller inte. Det finns ingenting odemokratiskt med det. Det innebär att arbetsordningen respekteras och det respekteras vad majoriteten i denna kammare vill.
En fråga som jag tycker att man skulle kunna fråga sig är vilka motiven är för dem har som har försökt att förhala detta betänkande från början till slut, för dem som har försökt blockera det, för dem som med alla möjliga trick och litet till har försökt få det uppskjutet. Jag undrar vad det är som de tycker är så farligt med att OLAF ges rättigheten att kontrollera att ledamöterna sköter sina affärer snyggt här i kammaren.

Talmannen
Herr Dell' Alba, er fråga är inte en ordningsfråga.

Dell'Alba
Artikel 112 måste tillämpas i enlighet med arbetsordningen. Artikel 112 åsyftar artikel 60. Corbett känner alltför väl till arbetsordningen och borde därför veta att den regeln inte tillämpas på förändringar i arbetsordningen som rör fördraget eller interinstitutionella avtal. Jag stöder således Dupuis begäran. Jag föreslår att vi återkommer till detta i morgon förmiddag, efter att ha övervägt Dupuis och mina argument, som syftar till att betrakta de tre gruppernas begäran som otillåtlig. Man kan göra misstag. I det här fallet är frågan helt klart otillåtlig, eftersom den inte grundar sig på arbetsordningen, utan på en något oegentlig tolkning av kammarens regler.

Talmannen
Ordförandeskapet noterar detta och ministerrådets bord tar därefter ett följdriktigt beslut.

Frågestund (rådet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B5-0033/1999).

Marie Isler Béguin
Fråga nr. 1 från (H-0548/99):
Angående: Järnvägsförbindelsen genom Pyrenéerna Förbindelsen genom Pyrenéerna via Aspedalen och Somportpasset har i flera år varit föremål för motsättningar mellan den lokala civilbefolkningen, lokalsamhällena och de nationella transportmyndigheterna. Trots att det fortfarande finns en gammal och delvis nedlagd järnvägslinje mellan Frankrike och Spanien, pågår en renovering och utbyggnad av vägförbindelserna. Efter flera protester och med tanke på miljöfrågan avbröts vägarbetena och de nationella myndigheterna och Europeiska kommissionen inledde en diskussion för att se över strategierna och för att järnvägsförbindelsen skulle bli ett framtida prioriterat transeuropeiskt nät. Ändå återupptogs vägarbetena i dalen den 13 september 1999. Europeiska unionen finansierar emellertid redan en genomförandestudie om järnvägsförbindelsen, och i ordförandeskapets program sägs det att en ny satsning på järnvägen i Europa måste prioriteras.
Kan ordförandeskapet förklara varför vägarbetena har återupptagits? Har kommissionen, utöver den redan nämnda studien, några andra ekonomiska åtaganden i samband med förbindelsen genom Pyrenéerna via Aspedalen? Avser ordförandeskapet inte ta några initiativ för att samordna de franska och spanska regeringarnas ståndpunkter i syfte att slutgiltigt avbryta alla planer på utbyggnad av vägnätet eftersom en sådan utbyggnad skulle leda till att järnvägsförbindelsen i framtiden blir onödig, särskilt vid varutransporter?

Sasi
. (FI) Herr talman! Jag vill konstatera för parlamentsledamoten att rådet inte har tillgång till de uppgifter som ni begär. I detta sammanhang finns det anledning att påpeka att uppföljningen av läget för transeuropeiska transportnät ingår i kommissionens befogenheter.
Enligt artikel 18 i Europaparlamentets och rådets beslut om transeuropeiska transportnät skall medlemsstaterna regelbundet till kommissionen skicka de nationella planer och program som de gjort upp för att utveckla transeuropeiska transportnät särskilt när det gäller projekt som ligger i gemensamt intresse som specificerats i detta beslut.

Isler Béguin
Herr ordförande! Jag tackar er, men ert svar ärskilt nöjd, eftersom frågan om Somport är gammal. Det förvånar mig därför att rådet inte är insatt i saken, med tanke på att det redan har ställts ett antal frågor i det avseendet.
Det förvånar mig också att ni kan tala om det transeuropeiska nätet när de berörda medlemsstaterna, Frankrike och Spanien, inte betraktar sträckan som en del av det transeuropeiska nätet. Om så vore fallet, skulle jag genast begära en konsekvensstudie om saken. Jag ställde er frågan för att arbetet har återupptagits i Vallée d'Aspe. Det rör sig om gigantiska arbeten för att bygga en liten avfart kring byn Bedous. De får en enorm inverkan på miljön, och man är mycket väl medveten om att Frankrike på sikt kommer att tillämpa en politik som går ut på att man bit för bit till slut kommer att ha byggt en motorväg, eller en landsväg med två gånger två körfält, i Vallée d'Aspe.
Jag vill därför att rådet i dag frågar vilka planer Frankrike egentligen har i den här frågan, vad det är myndigheterna egentligen vill bygga för överfart i Pyrenéerna, och jag vänder mig till det finländska ordförandeskapet, som har engagerat sig och uttalat sig för en överfart med järnväg. Om ni tillåter vill jag slutligen ge er förslaget att lansera ett initiativ för att främja alternativ till vägtrafiken i ekologiskt känsliga områden, i annat fall kommer vi att fortsätta att ställa er den här typen av frågor och kommer bara att konstatera...
(Talmannen avbröt talaren.)

Sasi
. (FI) Herr talman! För det första vill jag upprepa att den här frågan ingår snarare i kommissionens befogenheter, och kommissionens frågestund ägde rum här i parlamentet senast i går. Eftersom man i följdfrågan nämnde järnvägsförbindelsen mellan Frankrike och Spanien genom Pyrenéerna vill jag ändå konstatera att den här järnvägsförbindelsen inte i dag ingår i ett sådant transeuropeiskt transportnät som Europaparlamentet och rådet godkände år 1996. Detta kan alltså inte finansieras via budgetposten för transeuropeiska transportnät.

Talmannen
Mina ledamöter, jag är själv mycket intresserad av detta men i egenskap av talman ämnar jag inte ställa en extra fråga.

Talmannen


Jan Andersson
Fråga nr. 2 från (H-0550/99):
Angående: Rådets avsikter beträffande kampen mot narkotikamissbruket inom ramen för området för frihet, rättvisa och säkerhet Under det finländska ordförandeskapet har området för frihet, rättvisa och säkerhet fått en särskild prioritet. Inom detta område är kampen mot narkotikan av särskild betydelse mot bakgrund av den stora omfattningen av narkotikahandeln och de svåra sociala konsekvenser som narkotikamissbruket innebär för individer och samhället.
Kan rådet beskriva vilka insatser mot narkotikamissbruket som rådet vill se inom ramen för prioriteringen av området frihet, rättvisa och säkerhet?

Sasi
. På grundval av Europeiska unionens strategi under perioden 1995-1999 uppmanade Europeiska rådet i Wien i december 1998 institutionerna att ytterligare utveckla en integrerad och väl avvägd strategi mot narkotika för perioden efter 1999, med beaktande av de nya möjligheter som Amsterdamfördraget ger. Kommissionen förelade därefter rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén sitt meddelande om Europeiska unionens handlingsplan för narkotikabekämpning under perioden 2000-2004.
På grundval av riktlinjerna från Europeiska rådet, det arbete som utförts av föregående ordförandeland, kommissionens meddelande samt de bidrag som medlemsstaterna och olika arbetsgrupper inom rådet har lämnat till kommissionens meddelande har vi lagt fram ett förslag till EU:s narkotikastrategi under perioden 2000-2004. Vi har härvid beaktat såväl Europaparlamentets som ovannämnda institutioners och organs åsikter.
Denna nya strategi mot narkotika behövs nu, eftersom den befintliga EU-strategin löper ut i slutet av detta år. Genom Amsterdamfördraget har det tillkommit åtskilliga nya möjligheter som måste granskas och tas i bruk, såväl inom området för skydd av människors hälsa som inom området för polis- och tullsamarbete samt rättsligt samarbete. Syftet med denna nya strategi är att bekräfta att EU:s kamp mot narkotika i framtiden kommer att genomföras på ett övergripande sätt. Den nya strategin inbegriper åtgärder för att minska tillgång och efterfrågan samt åtgärder på internationell nivå.
Vid Europeiska rådets särskilda möte i Tammerfors i oktober om att inrätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa betonades bl.a. vikten av att ta itu med narkotikaproblemet på ett övergripande sätt. Det gavs även nya riktlinjer för det framtida arbetet i kampen mot narkotika. Europeiska rådet anmodade rådet att anta EU:s strategi mot narkotika för åren 2000-2004 före Europeiska rådet i Helsingfors.
Europeiska rådet i Tammerfors uppmanade till att det utan dröjsmål bildas gemensamma utredningsgrupper, i enlighet med fördraget, som ett första steg i kampen mot narkotikahandel och människohandel samt terrorism.
Det ansågs dessutom att med avseende på nationell straffrätt bör ansträngningarna att enas om gemensamma definitioner, grunder för åtal och påföljder i ett första skede koncentreras till ett begränsat antal sektorer med särskild betydelse, såsom olaglig narkotikahandel.
Även det beslut som fattades i Tammerfors om utvidgad behörighet för Europol samt intensifierade åtgärder mot penningtvätt kommer att bidra till unionens kamp mot narkotika.

Andersson
Jag vill börja med att tacka rådet för svaret. Denna fråga ställde jag för ganska länge sedan, faktiskt före Tammerforsmötet. Jag tycker att man på Tammerforsmötet tog upp narkotikafrågorna på ett bra sätt, mer samlat, för att forma en framtida strategi, framför allt vad gäller narkotikahandel och angränsande områden, t.ex. kampen mot penningtvätt. Jag är nöjd med svaret och kan bara hoppas på att den process som ni nu har satt igång genom Tammerforsmötet fortsätter och att det utmynnar i konkreta åtgärder, så att vi tillsammans skall kunna hantera denna brottslighet och det stora problemet med narkotikahandeln.

Talmannen
Ingen fråga har egentligen ställts, men om Sasi vill svara så får han göra det.

Sasi
. Låt mig bara kort få säga att som Tammerforsmötet visar är kampen mot narkotikahandeln en av prioriteringarna i unionens politik. Det finns en väldigt lång lista över målsättningar och grunddrag för nästa verksamhetsplan för åren 2000-2004. Jag tror att man med dessa riktlinjer ganska snart kan åstadkomma mycket effektiva åtgärder i detta arbete.

Newton Dunn
Europol, som ni nämnde, är bara ett centrum för insamling och utbyte av information. Anser ni att Europol bör ges operativa befogenheter att förfölja narkotikahandlare som rör sig runt i Europa?

Sasi
. Detta är ett ärende som förbereds för tillfället. Det är dock samtidigt ett faktum att man måste öka samarbetet mellan polismyndigheterna samt också mellan polis, tull och rättsliga myndigheter. Det är klart att första steget måste vara att byta information mellan polismyndigheterna och via Europol. Jag tror dock att vi i framtiden kommer att se en sådan utveckling som ledamoten förutspår i sitt spörsmål.

Talmannen


Marco Cappato
Fråga nr. 3 från (H-0557/99):
Angående: Lämpligheten av att finansiera FN:s narkotikakontrollprogram (UNDCP) UNDCP har offentliggjort resultatet av en årlig undersökning av opiumproduktionen, i vilken man visar att den totala produktionen av råopium i Afghanistan mer än fördubblats på ett år, från 2 100 ton 1998 till 4 600 ton 1999. Den yta som används till opiumodling har utökats med 43 procent, från 64 000 till 91 000 hektar. Under 1999 skedde opiumodlingen till 97 procent i områden som kontrollerades av talibanerna. Antalet afghanska distrikt med opiumodlingar har ökat från 73 till 104. Den totala opiumproduktionen har ökat från 3 750 ton till 6 000 ton, det vill säga med 60 procent
UNDCP har i flera år varit inblandat i kostsamma och koncentrerade program som syftar till att förstöra opiumodlingar i Afghanistan och som sköts direkt av talibanerna, som är kända för det våldsamma och segregerande styrelseskick de har infört i landet. EU finansierar genom sin budget UNDCP och dess program, och därmed även det program som rör Afghanistan.
Anser rådet inte att EU borde dra in också sitt ekonomiska stöd till "talibanprojektet" och genomföra en djupgående undersökning om effektivitet och förvaltningen av UNDCP:s medel?
Anser rådet inte att den konditionalitetsprincip som genomsyrar EU:s verksamhet allvarligt åsidosätts när UNDCP använder EU:s medel till program som genomförs tillsammans med regimer som inte på minsta sätt respekterar de mänskliga rättigheterna?

Sasi
. (FI) Herr talman! Europeiska unionen är mycket bekymrad över narkotikaproduktionen i Afghanistan vars direkta och indirekta effekter sträcker sig över stora geografiska områden. Ordförandelandet har beslutat att en av tyngdpunkterna i verksamheten kring narkotikaområdet är att noga följa situationen i Iran och i Afghanistan.
De negativa effekterna för medborgarsamhället bland annat i Europa och i Ryssland, i Centralasien och i Iran kan inte underskattas. Europeiska unionen håller det för oroväckande att största delen av det heroin som missbrukas i medlemsstaterna härstammar från vallmoodlingarna i Afghanistan. Unionen har lagt märke till den rapport som Förenta nationernas narkotikakontrollprogram UNDCP nyligen lagt fram och där det framgår att Afghanistan i dag är den klart största opiumproducenten. Landets andel av hela världens opiumproduktion är 75 procent. År 1999 ökade opiumproduktionen över 100 procent jämfört med året innan och är volymmässigt störst hittills eller uppskattningsvis 4600 ton, vilket delvis beror på att odlingsarealen blivit betydligt större.
I Europeiska unionens reviderade gemensamma ståndpunkt om Afghanistan som antogs den 25 januari 1999 framförde rådet Europeiska unionens allmänna politik. Centrala mål angående Afghanistan är bland annat att åstadkomma en hållbar fred och att främja den interna dialogen i Afghanistan genom att uttryckligen stödja Förenta nationernas centrala roll, att främja stabiliteten och utvecklingen i hela regionen med hjälp av freden i Afghanistan och att effektivisera kampen mot illegal narkotika och terrorism.
På grund av den instabila politiska situationen och inbördeskriget i landet erkänner inte en enda av unionens medlemsstater talibanregeringen. I unionens gemensamma ståndpunkt uppmanas medlemsstaterna ändå att upprätthålla kontakter med alla afghanska grupper. Europeiska unionen har i flera sammanhang fördömt kränkningar av mänskliga rättigheter som ägt rum i Afghanistan, i synnerhet den kontinuerliga och systematiska diskrimineringen av kvinnor och flickor, avrättningar utan rättegång samt systemet som baserar sig på en sträng disciplin och förtryck.
Eftersom den politiska situationen i Afghanistan är kritisk och eftersom det inte finns tillräckliga förutsättningar för att skapa bilaterala förbindelser är det svårt enligt Europeiska unionen att effektivt delta i kontrollen av droger i Afghanistan. Europeiska unionen har lagt märke till att Förenta nationernas narkotikakontrollprogram UNDCP startade i Afghanistan ett pilotprogram som långsamt men säkert gick framåt under 1998. Programmet grundar sig på UNDCP:s förbindelse att finansiera utvecklingsverksamhet i speciella vallmo-odlingsområden, och som motprestation har talibanerna gått med på att inte tillåta opiumodlingar i nya områden, att ge UNDCP tillstånd att övervaka opiumvallmoskörden och vidta åtgärder för att bekämpa den illegala narkotikahandeln och förstöra de illegala laboratorierna.

Cappato
Herr talman! Det förvånar mig inte alls att rådet är oroligt för det som har hänt. Men min fråga var en annan och gällde tidigare resultat. Tidigare resultat säger oss nämligen att produktionen har fördubblats. I den gemensamma ståndpunkten från i januari 1998 sade rådet att Europeiska unionen skulle stödja alla ansträngningar från FNs narkotikakontrollprogram UNDCP i Afghanistan, och att den skulle ha gjort det med er finansiering. Problemet är resultatet av den finansieringen. Resultatet blev att produktionen fördubblades. Min fråga är därför om ni tänker fortsätta på denna misslyckade väg, som inte bara gäller Afghanistan: problemet är att Europeiska unionen fortsätter att finansiera UNDCP även när det gäller program som skärpning av straffen i länder som Kina och Burma, länder där enkla drogmissbrukare döms till döden, och vi - indirekt genom UNDCP - samarbetar i och finansierar denna typ av projekt.
Problemet i samband med detta misslyckande, som kan ses som ett politiskt misslyckande, är med andra ord: skall vi fortsätta finansiera den här typen av projekt som faktiskt stärker de totalitära regimerna, regimer som i verkligheten är kriminella och som förtrampar de mänskliga fri- och rättigheterna? Det är detta som är frågan.

Sasi
. (FI) Herr talman! Jag är glad över att få svara på parlamentsledamotens nya fråga som rör finansieringen av UNDCP-programmet. UNDCP-programmet finansieras inte via Europeiska unionens budget. Europeiska unionen stöder generellt UNDCP:s arbete, som organisationen utför på ett stabilt och effektivt sätt inom narkotikaområdet, och är också mycket nöjd med sitt samarbete med UNDCP i andra områden.
Såsom även frågeställaren konstaterade försvåras verksamheten i Afghanistan på grund av att landet saknar en regering på bred bas och att man således inte har någon lämplig och tillförlitlig partner. Europeiska unionens verksamhet i Afghanistan går ut på att effektivisera samarbetet i kampen mot narkotika med länderna i närheten av Afghanistan, i synnerhet med Centralasien och Iran. Unionen anser att det centralasiatiska området är strategiskt viktigt i kampen mot narkotika och håller på som bäst att utarbeta en handlingsplan för Centralasien.
En av orsakerna till den kritiska situationen inom narkotikaområdet är att det saknas en verklig gränskontroll mellan Afghanistan, Kazakstan, Turkmenistan, Kirgizistan, Uzbekistan, Tadzjikistan och Ryssland. Europeiska unionen strävar efter att lösa den aktuella situationen genom att främja Tacis-projekt som genomförs inom ramen för tullsamarbete och rättsliga och inrikes frågor. Projekten syftar bland annat till att effektivisera gränskontrollen mellan Iran, Afghanistan, Turkmenistan och Uzbekistan samt att förbättra utbildningen inom tullmyndigheterna och öka sakkunskapen i narkotikafrågor i Kazakstan, Turkmenistan, Kirgizistan, Uzbekistan, Tadzjikistan och Ryssland.
När det gäller Iran har man meddelat Europeiska unionen att UNDCP nyligen godkänt UNDCP:s program för narkotikakontroll angående Iran samt öppnat ett kontor i Iran. Medlemsstaterna utreder som bäst på vilket sätt de skulle delta i finansieringen av detta program.

Talmannen


Charlotte Cederschiöld
Fråga nr. 4 från (H-0609/99):
Angående: Gemensamt narkotikacentrum Narkotikaproblemen måste bekämpas internationellt. Europeiska, nationella och lokala insatser räcker inte ensamma för att hantera globala problem. EU:s medborgare har ett direkt intresse av effektiva insatser för att hindra spridningen av droger.
Såväl EU:s medlemsstater som USA gör insatser i Asien för att hämma narkotikaflödet. Ett mer organiserat samarbete skulle kunna öka effektiviteten i insatserna.
Hur ställer sig rådet till ett partnerskap med USA för att skapa ett gemensamt narkotikacentrum i Bangkok? Har några åtgärder vidtagits för att öka möjligheterna att ett sådant alternativ skall bli framgångsrikt?
Jag ber om ursäkt för mitt bristfälliga uttal av ert namn, men ni förstod väl ändå att det gällde er.

Sasi
. I den gemensamma handlingsplanen för EU och USA som undertecknades i Madrid den 3 december 1995 fastställs under rubriken "Reaktion på globala utmaningar" utökat samarbete i kampen mot olaglig narkotikahandel, åtgärder för samarbete mellan behöriga amerikanska myndigheter och Europol, samarbete för att stödja FN:s narkotikakontrollprogram, samordning av alternativa utvecklingsprogram för att motverka framställning av narkotika samt upprättande av samarbetskanaler mellan lämpliga EU-organ, t.ex. Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk, och Interamerikanska kommissionen för kontroll av narkotikamissbruk.
För genomförandet av denna handlingsplan undertecknades i Haag den 28 maj 1997 ett avtal mellan EG och USA om kontroll av kemiska prekursorer. Ytterligare möjligheter att stärka samarbetet undersöks inom projektgruppen EU-USA.
Amerikanska myndigheter har vänt sig till Europeiska unionen för eventuellt samarbete inom den internationella polisakademin i Bangkok, som är ett organ liknande det som finns i Budapest. Förslaget behandlas av rådets instanser för tillfället.

Cederschiöld
Jag har bara beröm att komma med. Jag tycker att detta är väldigt bra och vill tacka så mycket för svaret. Mitt enda problem är att dessa frågor inte kommer ut till allmänheten. Precis som diskussionen tidigare i dag har visat, är information en del av utvecklingsprocessen för att skapa förståelse för att det behövs olika åtgärder. Vi måste, tror jag, både från rådets sida och i Europaparlamentet samt andra EU-instanser, t.ex. informationskontor, försöka sprida betydelsen av information. Då får medborgarna nämligen bättre förståelse för ökade åtgärder på det rättsliga och polisiära området, som är nödvändiga internationellt; det är vi säkert överens om. Min följdfråga är därför: Kommer vi att få någon information längre fram om de resultat som kommer fram vid detta center i Bangkok?

Sasi
. Som jag sade, finns det inget beslut om att vi skulle delta i detta samarbete i Bangkok. Detta förslag behandlas av rådets instanser för tillfället. Enligt min uppfattning borde behandlingen ske i en positiv anda. Som ledamoten säger, är det klart att det finns flera spörsmål som behandlas och besvaras här i dag under sessionen, men det finns ganska lite information om dessa frågor för allmänheten. Vad gäller resultat är det både i rådets och kommissionens samt hela EU:s intresse att berätta om framgångar i detta arbete, eftersom det i sig stärker åtgärder för att nå bättre resultat i kampen mot narkotika.

Della Vedova
Herr rådsföreträdare! I USA ifrågasätts allt mer de 18 miljarder dollar man varje år spenderar på drogbekämpning. Alldeles nyligen har Financial Times uppmanat den europeiska allmänheten att omvärdera förbudspolitiken. Jag undrar om rådet, i den bedömning som vi har fått höra att man håller på med, även har tagit med en analys av kostnader och fördelar när det gäller utgifterna för alla dessa ingripanden i det som kallas kampen mot drogmissbruket och av de praktiska resultat den kampen gett.

Sasi
. Jag vill bara kort säga att det finns ett kontor i Lissabon som har hand om sådana frågor, men såvitt jag vet så har det inte gjorts någon sådan undersökning. Det är ett faktum att det går ganska mycket pengar till dessa ändamål. Jag måste dock säga att betydelsen av kampen mot narkotika ändå är så stor att man inte kan säga att resurser som satsas i detta arbete skulle vara för stora, utan jag tror att vi måste försöka arbeta på denna linje.
Vad gäller narkotikapolitiken i olika EU-länder tror jag att det är en politik som varje enskilt medlemsland självt bör besluta om, eftersom vi vet att synpunkterna skiljer sig mycket mellan olika länder.

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 5.

Manuel Medina Ortega
Fråga nr. 6 från (H-0555/99):
Angående: Kärnkraftverk i områden som gränsar till Europeiska unionen Vilken politik har rådet för avsikt att följa, mot bakgrund av de allvarliga skador som kärnkraftsolyckan i Tjernobyl orsakade inom Europeiska unionen, för att bistå grannländer med råd och samarbeta med dem för att utveckla alternativa energikällor?

Sasi
. (FI) Herr talman! Rådet är i likhet med parlamentsledamoten bekymrad över kärnsäkerheten och bekräftar att man följer situationen mycket intensivt. Rådet vill i detta sammanhang påminna om sina slutsatser som lades fram den 25 maj 1994 om kärnsäkerheten inom elbranschen i central- och östeuropeiska länder samt i de nya oberoende staterna, och där rådet definierar sitt tillvägagångssätt i den här frågan. Rådet bekräftade i sina slutsatser sitt åtagande att främja kärnsäkerheten i de aktuella länderna och upprepade sin medvetenhet om att förbättringarna i fråga måste genomföras med hjälp av pålitliga kort- och långsiktiga energistrategier.
I rådets slutsatser om kärnsäkerheten i samband med Europeiska unionens utvidgning framhåller man att när det gäller länder där man använder sådana reaktorer som är omöjliga att till rimliga kostnader modernisera till en nivå som motsvarar internationellt godkända säkerhetsnormer måste man i strategierna för energibranschen ha beredskap att så snabbt som möjligt stänga dessa reaktorer i en överenskommen tidtabell enligt anslutningsparternas tyngdpunkter och under iakttagande av kraven i avtal som är förknippade med kärnsäkerhetsbokföringen. Dessutom har rådet meddelat sig vara redo att med medel som står till Europeiska unionens och medlemsstaternas förfogande bidra till att utveckla andra elenergikällor för att ersätta de mer opålitliga kärnkraftverken samtidigt med hänsyn tagen till den totala situationen och respektive lands särdrag och behov.
Under senare år har man regelbundet tagit hänsyn till att Europeiska unionens grannländer, dvs. associerade central- och östeuropeiska länder eller länder som tillhör Europeiska frihandelssammanslutningen och Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, deltar i alla gemenskapens betydande åtgärder för att utveckla användningen av eller energieffektiviteten hos förnybara energikällor. Länderna i fråga kan delta i Altener II-programmet, som är ett program för främjande av användningen av nya energikällor, och i Save II-programmet som har med energieffektivitet att göra. Det finns också skäl att framhålla att den aktuella möjligheten i stor utsträckning har utnyttjats i Save II-programmet där deltagandet beslutats i en behörig associationskommitté.

Medina Ortega
Jag tackar rådet för dess positiva och specifika svar på frågan om länderna i Östeuropa. Parlamentarikern som talar till er bor på Kanarieöarna, 100 km från Tan Tan, en marockansk ort där den marockanska regeringen precis har inlett ett kärnkraftsprogram. Den tilläggsfråga jag ställer till rådet är om man skulle kunna tänka sig att kontakta den marockanska regeringen för att försöka hindra den från att påbörja detta för Marocko synnerligen farliga äventyr, farligt även för oss, deras närmaste grannar.

Sasi
. (FI) Herr talman! Jag vill konstatera att kärnkraften, när den används på ett tillförlitligt, säkert och kontrollerat sätt, inte är farlig. Vad bland annat associerade länder beträffar så har man också för deras del noggrant utrett riskerna med kärnkraftverken. Åtgärder som kommissionen begärt eller krävt gäller sådana anläggningar där man har konstaterat säkerhetsproblem. Tyvärr känner jag inte exakt till kärnkraftsprojektet i Marocko och kan inte bedöma huruvida det kommer att orsaka risker och om man avser att genomföra det på ett sådant sätt att man inte i tillräcklig utsträckning tar hänsyn till eventuella riskfaktorer. Vi strävar efter att uppmärksamma att ett sådant projekt skulle uppfylla alla erforderliga kärnsäkerhetskrav och därför inte heller skulle orsaka någon som helst fara för Kanarieöarnas område.

Purvis
Herr rådsordförande! Det gläder mig mycket att höra er säga att säker kärnkraftsenergi verkligen är säker att använda, för det är opraktiskt att förvänta sig att länder som för närvarande producerar 30-40 procent av sin energi i kärnkraftverk skall ersätta detta med förnybara energislag på några finansiella eller ekonomiska villkor, eller med brännandet av fossila bränslen, utan att miljön i dessa redan förorenade länder då drabbas av ytterligare oerhörda skador.

Sasi
. (FI) Herr talman! Det är helt klart att nackdelarna med olika energiproduktionsformer kan utvärderas. Naturligtvis finns det ingen enhetlig mätmetod, men när man till exempel tänker på drivhuseffekten är det helt klart att kärnkraften inte orsakar koldioxidutsläpp, och därför är den helt överlägsen bland annat jämfört med stenkol och gas. Men jag vill betona att när man använder kärnkraft så måste man iaktta alla säkerhetsaspekter. Det finns också skäl att påpeka att man i många EU-länder använder kärnkraft även i mycket stor omfattning, och när det gäller mitt eget land Finland kan jag konstatera att vi har två kärnkraftverk vars reaktorer är av rysk konstruktion, men där effektiviteten och säkerheten enligt statistiken ändå är bland de bästa i världen.

Thors
Ert svar var intressant. Jag vill anknyta till en debatt som vi förde i går om kärnsäkerheten i Östeuropa. Jag undrar: Anser ni att kommissionen har rättslig grund för det som den har sagt i sina framstegsrapporter, bl.a. om stängningen av det slovakiska kärnkraftverket, med det svåra namnet som börjar på "B", Bohunice, och stängningen av kärnkraftverket i Bulgarien, som ett villkor för medlemskap? Anser ni att det finns rättslig grund för detta?

Sasi
. Jag är jurist, men jag måste säga att det såvitt jag vet inte finns någon rättslig grund för att kunna kräva att man borde stänga av någon reaktor. Vad gäller anslutning till EU måste man påpeka att det i sista hand alltid är ett politiskt beslut. Varje medlemsland måste godkänna nya medlemsländers inträde. Alla länders parlament måste också ratificera ett sådant avtal. Enligt min uppfattning finns det emellertid ingen speciell rättslig grund för att kräva detta av kandidatländerna, så det kan vara en politisk realitet att ställa vissa krav.
Det är klart att kommissionen måste ta hänsyn till de problem som kan uppstå, t.ex. om reaktorer används som kan vara hälsofarliga. Det är klart att unionen inte kan tolerera att vi har sådana energiproduktionsformer som kan förorsaka hälsoproblem för medborgarna inom unionens gränser.

Talmannen


Astrid Thors
Fråga nr. 7 från (H-0559/99):
Angående: Förverkligande av öppenhet genom förordning COREPER uppmanade våren 1999 kommissionen att lägga fram det förslag som behövs för att konkretisera Amsterdamfördragets bestämmelser om öppenhet. Har rådet utfärdat motsvarande uppmaning till den nya kommissionen? Vore det inte mest ändamålsenligt att det läggs fram ett konkret förslag till förordning och inte ett meddelande såsom man i våras planerade? I vilken arbetsgrupp kommer förslaget att beredas i rådet, i en ad hoc-arbetsgrupp med representanter t.ex. för justitieministerierna eller i den existerande informationsgruppen, som idag inom rådet handlägger förfrågningar om dokument?

Sasi
. Som den ärade parlamentsledamoten vet, lyder artikel 255, före detta artikel 191a, i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen enligt följande:
"1. Varje unionsmedborgare och varje fysisk eller juridisk person som är bosatt eller har sitt säte i en medlemsstat skall ha rätt till tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar enligt de principer och villkor som skall bestämmas i enlighet med punkterna 2 och 3.
2. Rådet skall, under hänsynstagande till allmänna eller enskilda intressen, inom två år efter Amsterdamfördragets ikraftträdande i enlighet med förfarandet i artikel 251 fastställa allmänna principer och gränser för rätten till tillgång till handlingar.
3. De institutioner som avses ovan skall i sina arbetsordningar utarbeta särskilda bestämmelser om tillgång till institutionens handlingar."
Hittills har kommissionen inte lagt fram något officiellt förslag till rättsakt. Rådet har inte heller, under såna förhållanden, ännu kunnat påbörja behandlingen av ärendet. Med beaktande av att de allmänna principerna och gränserna för allmänhetens rätt till tillgång till de nämnda institutionernas handlingar enligt artikel 255 skall fastställas i enlighet med medbeslutandeförfarande med Europaparlamentet senast den 30 april 2001, börjar rådet behandla ett förslag till rättsakt så snart det har fått det. Man har ännu inte beslutat om den arbetsgrupp som skall vara ansvarig för granskningen av kommissionens förslag.
I arbetsgruppen för information har ordföranden i sitt programdokument om öppenhet framfört tanken på en ad hoc-grupp som särskilt skulle bestå av experter på offentlighet för handlingar.

Thors
Som ni sade i ert svar, är den 30 april 2001 det sista datumet för att godkänna detta. Det är en lång och svår process. Vi medborgare och ledamöter av Europaparlamentet är ytterst bekymrade över att det inte finns några konkreta tecken på att kommissionen skulle lägga fram ett sådant förslag under det finländska ordförandeskapet, då vi gärna hade inlett beredningen.
Vi vet, som jag hänvisar till i frågan, att Coreper uppmanade kommissionen, interimskommissionen, att göra ett förslag. Vad vet vi om läget? Det är på kommissionen som det hänger att lägga fram någonting. Jag tycker att vi borde sätta press nu på kommissionen; det har gått en ganska lång tid. Vi vet att det har funnits tankedokument som har cirkulerat och debatterats på olika håll. Jag är ytterst bekymrad över att vi inte kommer att kunna respektera tidtabellen, om vi nu inte uppmanar kommissionen att bli mer aktiv.

Sasi
. Som sagt, är öppenheten en av de absoluta prioriteringarna för det finländska ordförandeskapet. Därför har vi varit i tät kontakt med kommissionen i denna fråga. Som ledamoten säger, har även Coreper uppmanat kommissionen att komma med ett förslag.
Vi har diskuterat denna fråga senast i dag med kommissionens ordförande och kommissionens generalsekreterare. Den information som vi fick i dag var att kommissionen tyvärr inte kan förelägga sitt förslag i år, utan den kommer att göra det i januari nästa år.

Talmannen


William Newton Dunn
Fråga nr. 8 från (H-0564/99):
Angående: Allmänhetens tillgång till rådets handlingar Hur stora framsteg har gjorts i arbetet med den förteckning över rådets handlingar som allmänheten skulle få tillgång till via Internet ? enligt planerna, tror jag, i januari 1998?

Sasi
. (FI) Herr talman! Den för allmänheten avsedda förteckning över rådets handlingar som upprättats med rådets beslut den 19 mars 1998 infördes på rådets Internetsidor den 1 januari 1999. Under första halvåret 1999 har sidan besökts av över 35 000 personer. Sex månader efter införandet innehöll den redan uppgifter om 43 000 handlingar. Förteckningen har visat sig vara ett pålitligt och effektivt instrument för allmänheten att få tillgång till rådets handlingar. Det har gjort att antalet begäran om handlingar har ökat betydligt. Antalet har i dag mer än fördubblats jämfört med år 1998.
Förteckningen över handlingar har alltså funnits på Internet till allmänhetens förfogande sedan början av detta år. För närvarande undersöker man i rådet möjligheterna att förbättra förteckningens funktion till exempel på det sättet att allmänheten skulle direkt via Internet få tillgång till andra än konfidentiella handlingar. Man bör observera att rådet är hittills den enda institution som i enlighet med europeiska ombudsmannens rekommendation infört en för allmänheten öppen förteckning över sina egna handlingar.

Newton Dunn
Jag är mycket besviken över vad rådet har åstadkommit. Om ni skryter över 43 000 dokument, undrar jag om ni verkligen har besökt Internetsidan. Det är en mycket liten mus som ni har lyckats skapa hittills. Fyrtiotretusen låter mycket. Men vem som helst kan producera 43 000 dokument. Det är vad som står i dem som räknas. Det tar väldigt lång tid för dem att läggas ut. Det går inte att hitta några resultat från omröstningarna i rådet. Det är fortfarande hemligt. Det går inte att hitta ett compte rendu om vad man egentligen sade i rådet. Det är fortfarande hemligt. Vad ni har gjort är djupt otillfredsställande.
Som svar på den sista frågan, herr ordförande, sade ni att öppenheten var en av det finska ordförandeskapets stora prioriteringar. Den finska nationen är berömd för sin öppenhet, men vi och ert ordförandeskap har nu nått november, och detta är fortfarande en katastrof. Kan ni vara snäll och försöka förbättra registret, vilket, som jag sade, är en mycket liten mus. Det är ännu en lång väg kvar att gå.

Sasi
. (FI) Herr talman! Enligt uppgift som jag fått är läget det att i dag har man tillgång till ett månatligt sammandrag av omröstningarna, och av det sammandraget får allmänheten veta hur man agerat i rådet. Jag vill också konstatera att allmänheten kan i dag på Internet ta del av förteckningen över rådets handlingar som alltså innehåller hänvisningar till handlingarna. Jag upprepar emellertid att rådets behöriga organ tittar på huruvida det är möjligt att förbättra allmänhetens möjligheter att ta del av rådets handlingar på det sättet att alla andra handlingar förutom sådana som klassificerats som konfidentiella är tillgängliga på Internet. Ordförandelandet ställer sig i vilket fall som helst bakom detta, och jag tror att rådet kommer att göra allt som står i dess makt att göra sitt arbete så öppet som möjligt.

Jackson
Jag skulle vilja be rådets tjänstgörande ordförande om en bekräftelse på att information om vilket land som röstade hur för närvarande inte ges när rådet släpper sina pressmeddelanden i slutet av varje rådsmöte. Håller inte det finska ordförandeskapet med mig om att det fortfarande finns ett antal rådsmöten som skall hållas före ordförandeskapets slut och att det skulle kunna använda dem som ett mycket användbart prejudikat för att upprätta sina vitsord vad beträffar öppenheten - som för närvarande, är jag rädd, inte existerar -, genom att åtminstone se till att det, när pressmeddelanden offentliggörs i slutet av rådsmötena, i dessa pressmeddelanden anges exakt hur varje land röstade i varje fråga som det röstades om?

Sasi
. (FI) Herr talman! Det stämmer att man inte i rådets meddelanden efter möten direkt redovisar hur olika stater har röstat. Jag vill emellertid upprepa att medlemsstaternas röstningsbeteende framgår av de månatliga rapporterna. Jag vill också konstatera att man i regel ofta till och med redan före mötena kan läsa i massmedierna hur olika stater tänker rösta i rådet i olika frågor.

Talmannen


Caroline Jackson
Fråga nr. 9 från (H-0563/99):
Angående: Politiska fångar i Burma Kan rådets innevarande ordförande ge besked om det på senaste tiden förekommit några debatter eller fattats några beslut av rådet (utrikesfrågor) om EU:s Burmapolitik och framför allt, om det skulle gå att från Burmas regering utverka amnesti för politiska fångar?

Sasi
. (FI) Herr talman! Rådet har i flera sammanhang för Burmas myndigheter uttryckt sin oro över situationen i landet, senast vid sitt sammanträde den 11 och 12 oktober då man förlängde giltighetstiden för den gemensamma ståndpunkten om Burma med två månader och ännu en gång vädjade till Burmas regering för att den skyndsamt skulle vidta konkreta åtgärder för att befrämja respekten för de mänskliga rättigheterna samt demokratin och den nationella försoningen. Rådet har meddelat att man på alla sätt kommer att stödja FN:s generalsekreterares specielle sändebud Alvaro De Soto i hans kommande uppgift och beslutat att man skall revidera den gemensamma ståndpunkten på grundval av hans arbete.

Jackson
Rådet sköter sig inte så värst bra, gör det? Det är ett mycket tråkigt svar. Jag ombads ta upp denna fråga av Amnesty internationals Penzancegren, som har tagit en särskilt samvetsfånge, Thet Win Aung, under sina vingar. Jag nämner hans namn, eftersom han är ett mycket bra exempel på vad som händer i Burma. Han är en studentledare som nyligen dömdes till 52 års fängelse, och straffet har nu höjts till 59 år. Han arresterades i oktober 1998. Platsen där han är internerad är inte känd, och hans familj utsätts för ett fruktansvärt tryck.
Min fråga till rådet är följande: Är rådet, mot denna förfärliga bakgrund, berett att överväga att sätta press på Burma att bevilja en total amnesti för sådana politiska fångar, och, framför allt, har rådet någon gång diskuterat möjligheten att införa ekonomiska sanktioner mot Burma, tills landet antar en humanare politik?

Sasi
. (FI) Herr talman! Som jag redan konstaterade kan unionen inte alls acceptera det interna politiska läget i Burma eftersom man i landet inte respekterar de grundläggande mänskliga rättigheterna. För närvarande håller rådet ett öga på situationen och som jag konstaterade har vi en gemensam ståndpunkt om Burma som - om jag nu inte helt misstar mig - även innehåller vissa ekonomiska sanktioner mot Burma. Jag kan försäkra parlamentsledamoten att rådet kommer att göra allt som står i dess makt och utöva påtryckningar på Burmas regering för att situationen i landet skulle kunna normaliseras och förbättras och att de mänskliga rättigheterna i framtiden skulle respekteras.

Talmannen


Alexandros Alavanos
Fråga nr. 10 från (H-0572/99):
Angående: Förutsättningar för att Turkiet skall kunna räknas till EU:s kandidatländer Europeiska unionen vägrade att inleda anslutningsförberedande förhandlingar med Slovakien och de baltiska länderna eftersom de här länderna inte uppfyllde Köpenhamnskriterierna om demokratiska friheter eller respekt för minoriteter. Det förestående upptagandet av dem i kretsen av kandidatländer sker efter genomförande av grundläggande konstitutionella, rättsliga och politiska reformer i dessa länder. Har Europeiska rådet i Helsingfors för avsikt att tillämpa samma politik när det gäller Turkiets kandidatur? Anser det finländska ordförandeskapet att de grundläggande förutsättningarna för att man skall kunna godkänna Turkiet som kandidatland åtminstone bör inbegripa följande: att landet lägger ner sitt krav om ett internationellt erkännande av en ?turkcypriotisk stat? på de ockuperade områden av republiken Cypern för att en gemensam dialog skall kunna inledas, att landet accepterar att försöken att finna en lösning på de grekcypriotiska frågorna måste utgå från internationell rätt och institutionerna för denna rätt, och att diskussioner om kurdernas demokratiska och kulturella rättigheter måste inledas?

Sasi
. (FI) Herr talman! Rådet betonar att de kriterier som antogs vid Europeiska rådet i Köpenhamn gäller likadant för alla länder som vill bli medlemmar i EU. Rådet påminner om att Europeiska rådet i Luxemburg konstaterade att Turkiet bedöms enligt samma kriterier som alla andra ansökare. i detta sammanhang påminde Europeiska rådet att förstärkning av förbindelserna mellan Turkiet och EU förutsätter också politiska och ekonomiska reformer såsom att minoriteter skall respekteras och skyddas, att man skall skapa tillfredsställande och stabila relationer mellan Grekland och Turkiet samt att man skall stödja förhandlingar som förs under FN:s beskydd för att hitta en politisk lösning på Cypernfrågan.
Vi är medvetna om att utvidgningsbeslut som skall fattas vid Europeiska rådet i Helsingfors, som kommer att fattas med beaktande av kommissionens årsrapport, påverkar kraftigt EU:s och Turkiets kommande förbindelser. Även om man inte kan förutse resultaten från Helsingfors och även om Turkiet fortfarande har mycket att förbättra förefaller det motiverat att återkalla i minnet de många betydande framsteg som borde beaktas. Resultatet från det inofficiella utrikesministermötet på Saariselkä, som framgår av rådets (allmänna frågor) slutsatser den 13 september, och det faktum att utrikesminister Cem var med på rådets (allmänna frågor) lunch är enligt ordförandelandets mening tecken på en ny konstruktiv början i förbindelserna mellan unionen och Turkiet.
Förbättrade förbindelser mellan Grekland och Turkiet, inte bara tack vare jordbävningen utan också som en separat omständighet, samt den attitydförändring som kan skönjas i Turkiet i förhållande till den rättsliga och konstitutionella reformen, de mänskliga rättigheterna och kurderna i Turkiet är mycket välkomna framsteg, liksom också de åtaganden och erkännandet av realiteterna som ingick i det brev som Bülent Ecevit i maj i år skickade till förbundskansler Gerhard Schröder.

Alavanos
Rådsföreträdarens svar är schizofrent, det innehåller dubbla budskap. Å ena sidan skall vi tillämpa kriterierna, men å andra sidan ser situationen i Turkiet så pass bra ut att det inte är uteslutet att vi går vidare i förhandlingarna. Detta är tydligt för oss alla. Trots det vill jag fortsätta debatten ytterligare. På en punkt i sitt anförande säger han att ganska mycket återstår att göra för Turkiet. "A lot still remains to be done by Turkey", sade herr ministern. Exakt vad är det Turkiet måste göra? Efter allt som Turkiet har sagt och gjort, är det redo att upphöjas till kandidatland? Och jag skulle vilja säga att det gäller i synnerhet en av de viktigaste frågorna, dvs. den grekisk-turkiska konflikten i Egeiska havet. Turkiet behöver visserligen inte dela ett annat lands uppfattning, men är det inte en nödvändig förutsättning för status som kandidatland att Turkiet respekterar internationell rätt, att det inte använder eller hotar med våld? Är det inte en nödvändig förutsättning att man, om konflikten inte kan lösas, vänder sig till Internationella domstolen i Haag? Detta villkor är en nödvändig förutsättning, om Turkiet skall upphöjas till kandidatland.

Sasi
. (FI) Herr talman! I höst besökte jag också själv Turkiet och diskuterade där människorättssituationen i landet. Jag uttryckte unionens klara ståndpunkt om brister som vi ser i människorättssituationen i Turkiet. Jag vill ändå konstatera att ett konstruktivt förhållningssätt gentemot Turkiet sannolikt även för unionen är en mycket bättre politik än om Turkiet helt skulle vända ryggen åt unionen och inte ens försökte leva upp till de principer som vi fogat som villkor för medlemskap i form av Köpenhamnskriterierna eller i våra andra egna beslut. Jag är övertygad att om vi i Helsingfors ger Turkiet kandidatstatus kommer det att öka Turkiets vilja och ansträngningar att till och med enligt en relativt snabb tidtabell börja städa sin egen bakgård, i synnerhet vad gäller mänskliga rättigheter och polisens verksamhet. Man måste komma ihåg att innan en stat kan bli medlem i unionen måste de mänskliga rättigheterna för människor som bor där respekteras fullt ut.
Jag vill också framhålla att Cypernfrågan naturligtvis är en väsentlig del av allt detta. Jag tror att detta medlemskapsperspektiv för sin del har bidragit till att förhandlingarna för att lösa Cypernfrågan sannolikt synnerligen snart kommer att inledas. Enligt min uppfattning har Rauf Denktash lovat att han är beredd att sätta sig vid förhandlingsbordet i New York, och detta skulle givetvis vara en mycket positiv signal. Jag tror att man med hjälp av ett konstruktivt samarbete uppnår bättre resultat än genom att klippa av samarbetsbanden.

Hatzidakis
Herr talman! Anledningen till att jag har begärt ordet är inte innehållet i Alavanos fråga, utan jag vill göra en kommentar och ställa en fråga till ministern med anledning av hans svar. Herr minister, det skulle vara bättre, om ni sade att det pågår politiska förhandlingar och att vi till sist kommer att nå något resultat i Helsingfors. Ni sade en mängd olika saker samtidigt, och det gör att man inte kan dra någon konkret slutsats av allt det ni sade. Jag vill ställa en fråga till er. Om vi tar era uttalanden som parameter, dvs. att Turkiet skall bedömas efter Köpenhamnskriterierna, bör vi då anse att det uppfyller dessa kriterier, om det vid Helsingforsmötet anses vara ett kandidatland? Det räcker om ni svarar på detta. Låt oss inte ägna oss åt de andra parametrarna, och låt oss försöka få någon rätsida på debatten. Och jag säger detta, herr talman, därför att jag anser att rådet, varje gång det kommer hit, borde visa parlamentet litet större respekt. Vi är parlamentsledamöter!

Sasi
. (FI) Herr talman! För det första vill jag konstatera att Turkiet inte i dag uppfyller Köpenhamnskriterierna, men det är inte heller meningen att i Helsingfors fatta beslut om att inleda förhandlingar med Turkiet, vilket i dag förbereds när det gäller Slovakien, Lettland, Litauen, Rumänien och Bulgarien. Det är med andra ord inte fråga om att inleda konkreta förhandlingar utan att bekräfta kandidatstatusen och åtgärder som följer därav. Jag tror att det är realistiskt att konstatera att innan konkreta medlemskapsförhandlingar kan inledas har Turkiet fortfarande en synnerligen lång väg att gå.

Alyssandrakis
Herr talman, herr rådsordförande! Jag tänker inte beteckna svaret som schizofrent, jag nöjer mig med att konstatera - så som var och en av oss kan konstatera - att stärkandet av banden mellan Europeiska unionen och Turkiet har högsta prioritet för rådet, så hög prioritet att man åsidosätter de villkor som rådet självt har uppställt för att fortsätta stärkandet av dessa band. Ni sade, herr rådsordförande, att Turkiets läge har förändrats. Hur har Turkiets läge förändrats? De turkiska trupperna ockuperar fortfarande norra Cypern, de politiska rättigheterna kränks, Öcalan sitter i fängelse, man erkänner inte ens att kurderna existerar. Ni säger att det finns ett löfte om förhandlingar. Det finns faktiskt ett sådant löfte, jag menar i Cypernfrågan, men det kostar ingenting för den turkiska sidan att inleda en förhandling som pågår i 15 minuter och sedan slutar. Samtidigt kommer rådet att få en förevändning att säga: "Ja, det har gjorts vissa framsteg i Cypernfrågan".

Sasi
. (FI) Herr talman! Jag vill konstatera att Turkiet visst även under det här året genomfört åtgärder i syfte att förbättra mänskliga rättigheter, men faktum är att i det här avseendet har landet förstås fortfarande en lång väg att gå och en förändring sker inte i något samhälle snabbt. När allt kommer omkring tror jag att samarbete är ett bättre sätt att bygga fred än det att man inte vill samarbeta.

Talmannen


Ioannis Marinos
Fråga nr. 11 från (H-0602/99):
Angående: Turkiska restriktioner för fri sjöfart De turkiska myndigheterna utfärdade den 27 maj 1997 ett beslut (protokollnummer 2646, undertecknat Nazmi Kumral, vice minister för sjöfartsfrågor) som förbjuder handelsfartyg som seglar under cypriotisk flagg eller ägs av cypriotiska medborgare eller medborgare i andra länder, inklusive EU:s femton medlemsländer, på väg från eller till någon hamn i de fria delarna av Cypern, att beträda turkiska farvatten. Cypern däremot - offer för turkisk aggression i och med att 37 procent av landets territorium olagligt ockuperas av turkiska militära styrkor ? har för sin del inte infört några restriktioner när det gäller att söka hamn, inte ens för fartyg som kommer från turkiska hamnar. Kan rådet upplysa mig om huruvida dessa restriktioner från Turkiets sida är förenliga med EU:s principer och om rådet accepterar att ett land med ambitionen att bli medlem av EU på detta sätt motarbetar fartyg som seglar under EU-flagg och skadar dessa fartygs intressen?

Sasi
. (FI) Herr talman! Rådet ser att Turkiets agerande påverkar de fartygs intressen som seglar under medlemsländernas flagg eller trafikeras av rederier lokaliserade inom gemenskapen i handeln mellan Turkiet och Cypern. Dessutom rimmar dessa restriktioner illa med de grundläggande principer om öppen handelssjöfart och fri konkurrens baserad på ärlighet och kommersialism som Turkiet inom ramen för OECD godkänt. Därför har de turkiska myndigheterna flera gånger officiellt kontaktats.

Marinos
Herr talman! Jag tycker det är positivt att man har tagit vissa kontakter med Turkiet, men jag skulle också vilja framhålla hur besviken jag är över att man helt enkelt använder beteckningen åtgärder om allt vad Turkiet har gjort mot handelssjöfarten i hela världen, inklusive Europeiska unionens handelsflottor. Turkiet har nämligen inte bara vidtagit en åtgärd, Turkiet bryter mot internationell rätt, det bryter mot reglerna om fri sjöfart och det bryter mot fördragen med Europeiska unionen. Vad Turkiet gör är att man förbjuder fartyg som anlöpt hamnar på Cypern att anlöpa hamnar i Turkiet. Det rör sig inte om fartyg vare sig från Cypern eller från Grekland, vilket Turkiet skulle kunna ha speciellt intresse av, utan det rör sig om Europeiska unionens fartyg. Jag skulle vilja fråga hur Turkiet har svarat på Europeiska unionens initiativ, och om det inte har svarat, skulle jag vilja veta varför unionen inte har ställt Turkiet till svars inför Internationella domstolen i Haag. Jag undrar också varför Europeiska unionen visar sådan tolerans inför Turkiets olagliga agerande och accepterar att den europeiska sjöfartens intressen skadas av ett land som inte tvekar att hota ens supermakten, Förenta Staterna, för att försvara bananhandeln.

Sasi
. (FI) Herr talman! För det första vad gäller de turkiska reglerna så finns det skäl att konstatera att genom ett cirkulär utfärdat den 27 maj 1997 av Turkiets vice minister för sjöfartsfrågor vägras fartyg som seglar under cypriotisk flagg, som är registrerade i Cypern, som är helt eller delvis ägda av cypriotiska medborgare eller av personer som är bosatta i Cypern eller av företag som är lokaliserade där, som använder cypriotiska hamnar eller har frakt som härstammar från Cypern tillträde till turkiska hamnar.
Turkiet motiverar detta med omständigheter som är förknippade med utrikespolitiska frågor som har med Turkiets säkerhet att göra, varmed landet enligt artikel 3 i OECD-reglerna ansett sig vara berättigat att vidta diskriminerande åtgärder på grund av den nationella säkerheten. Det är utan vidare klart att unionen absolut inte godtar dessa turkiska motiveringar.
Unionen har agerat aktivt i den här frågan och omedelbart efter beslutet den 17 november 1997 har vi skickat ett brev till Turkiets ständige representant i Europeiska unionen. Den turkiska delegationen meddelade då vid ett telefonsamtal att den inte har för avsikt att besvara brevet. Därefter tog kommissionens företrädare upp frågan vid mötet med den gemensamma parlamentarikerkommittén för tullunionen EG-Turkiet den 16 februari 1998. Turkiets delegation godkände dock inte att man skulle diskutera frågan i det sammanhanget utan konstaterade att frågan gäller den nationella säkerheten och att tullunionen inte täcker den.
Nästa gång tog rådets ordförandeland upp frågan i samband med övriga frågor på föredragningslistan vid mötet med OECD:s sjöfartskommitté MTC den 23 - 24 april 1999. Turkiets delegation godkände inte att frågan skulle diskuteras vid det officiella mötet eftersom det handlade om nationell säkerhet, inte om ekonomiska frågor. Således hölls i anslutning till sjötransportkommittémötet ett inofficiellt möte den 24 april 1999. Den turkiska delegationen konstaterade att speciella praktiska frågor skulle kunna diskuteras senare. Sjötransportkommittén konstaterade i samband med övriga frågor på sin föredragningslista att man fört bilaterala samtal om frågan.
Nu har kommissionen för avsikt att ta upp den här frågan vid aktuella bilaterala samtal som syftar till att sluta ett mest-gynnad-nationsavtal om avreglering av tjänster och offentlig upphandling mellan EU och Turkiet.

Zaharakis
Herr talman! Den turkiska regeringens omstridda beslut, som vi diskuterar, innebär att Turkiet ännu en gång har brustit i respekt för och brutit mot sjörätten, sedan den turkiska nationalförsamlingen bemyndigat den turkiska regeringen att anse det som "casus belli" och förklara krig mot Grekland, om Grekland skulle utnyttja sin lagliga rätt att utvidga det grekiska territorialvattenområdet med stöd av FN-avtalet om sjörätten, som endast Turkiet har vägrat att underteckna. Därför frågar jag rådet om det avser att ta upp denna fråga i sina kontakter med Ankara liksom även i de överläggningar som kommer att hållas under Europeiska rådets kommande möte i Helsingfors och som kommer att gälla Europeiska unionens förbindelser med Turkiet och de kriterier som ministern sade att Turkiet bör uppfylla.

Sasi
. (FI) Herr talman! Som jag sade har kommissionen för avsikt att ta upp den här frågan vid bilaterala samtal som syftar till att sluta ett mest-gynnad-nationsavtal när det gäller avreglering av tjänster och offentlig upphandling mellan EU och Turkiet. Även rådet kan ta upp den här frågan vid samtal med Turkiet, men vid toppmötet i Helsingfors för man ju inga egentliga förhandlingar med Turkiet, så att frågan kommer knappast upp vid toppmötet i Helsingfors.

Talmannen


Anneli Hulthén
Fråga nr. 12 från (H-0576/99):
Angående: Missbrukare och behandlingsmetoder Allt fler missbrukare har också psykiska problem. Detta medför självklart svårigheter för dem själva och svårigheter att hitta väl fungerande behandlingsmetoder.
Hur anser rådet att vi bör bemöta detta växande problem?

Sasi
. Det finns inget förslag som hänskjutits till rådet och som särskilt hänför sig till den fråga som ställts av den ärade parlamentsledamoten. När det gäller att hitta lämpliga behandlingsmetoder ligger detta för övrigt huvudsakligen inom medlemsstaternas ansvarsområde.

Hulthén
Tack så mycket för svaret. Jag är medveten om att detta tillhör medlemsstaternas ansvarsområde, men ändå vet vi att det är ett gemensamt problem som inte bara handlar om behandlingsmetoder i allmänhet, utan just om kombinationen av missbruk och psykiska sjukdomar. Jag vet att det finländska ordförandeskapet bland annat har haft mental hälsa som en del på sitt program. Därför undrar jag nu om man kan tänka sig att man öppnar upp för ett tydligare samarbete just vad gäller den problematiska situationen som innebär att många har en dubbel diagnos, dvs. både missbruksproblem och psykiska problem.

Sasi
. Som sagt, tillhör detta ansvarsområde medlemsstaterna. Samtidigt finns det ju inget hinder för att man skulle kunna diskutera detta på hälsovårdsministrarnas möte och på det viset sedan försöka skapa någon typ av, kanske inte samarbete men kontakter, och kanske byta information från olika länder och på så sätt försöka utveckla dessa metoder i olika EU-länder. Jag måste erkänna att jag inte är någon expert på detta ansvarsområde. Tydligare svar kan jag tyvärr inte ge.

Talmannen


Esko Seppänen
Fråga nr. 13 från (H-0578/99):
Angående: Ökad federalism i EU:s beslutsfattande I ett tal som den finländska utrikesministern höll som företrädare för ordförandelandet i juli i Strasbourg sade hon att Finlands målsättning är att unionen skall ha en gemensam vilja, en gemensam politik och en gemensam röst. Man håller nu inom rådet på att utveckla en politik som ökar federalismen inom EU: gemensamma beslutsfattande organ där övernationella beslut fattas. Vad anser rådet om en federalism där länderna blir tvungna att avstå från sin vetorätt och sina krav på kvalificerad majoritet för att underlätta övernationella beslut?

Sasi
. (FI) Herr talman! Rådet, liksom även övriga institutioner, utövar sina befogenheter på de villkor och i de syften som föreskrivs dels i artikel 5 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen samt i senare avtal och handlingar för ändring eller komplettering av den och dels i bestämmelserna i Fördraget om Europeiska unionen.
Vid rådets beslutsfattande följer man omröstningsregler som ingår i ovannämnda fördrag. Att utöka tillämpningsområdet för beslut med kvalificerad majoritet i rådet är en av de frågor som kommer att diskuteras vid regeringskonferensen som skall sammankallas i början av år 2000. Europeiska rådet fattade beslut om detta vid sitt möte i Köln den 3 och 4 juni 1999. I protokollet om institutionerna inför en utvidgning av Europeiska unionen som fogats till Amsterdamfördraget föreskrivs om sammankallandet av denna regeringskonferens. Således ingår inte den fråga som parlamentsledamoten ställt i rådets utan regeringskonferensens ansvarsområde.

Chichester
Jag skulle bara vilja följa upp svaret från rådets tjänstgörande ordförande på denna fråga genom att nämna Luxemburgkompromissen, som vi inte hör mycket om nu. Frågan - rådets åsikter om federalism - handlar om att överge suveränitet till majoritetsomröstning. Anses Luxemburgkompromissen fortfarande vara i kraft och vara respekterad, och håller ni inte med mig om att den bör vara det?
Jag menar den kompromiss med vilken det förstås att en medlemsstats vitala nationella intressen inte kommer att köras över vid en majoritetsomröstning i rådet. Det är min tolkning av denna kompromiss.

Sasi
. (FI) Herr talman! I Luxemburg gjordes på sin tid en kompromiss, och den gäller i princip fortfarande, även om man kan konstatera att ingen under senare tid krävt att den skall tillämpas. Man bör kanske också konstatera att därefter har man också gjort Ioanninas kompromiss.

Talmannen


Inger Schörling
Fråga nr. 14 från (H-0583/99):
Angående: Bromerade flamskyddsmedel I Sverige har det nyligen kommit larmrapporter om stora mängder bromerade flamskyddsmedel i Östersjöfisk. Den svenska regeringen har lovat att förbjuda bromerade flamskyddsmedel 2004 och kontinuerligt verka för ett minskat användande. Hur avser rådet hantera frågan med bromerade flamskyddsmedel? Har rådet för avsikt att verka för ett förbud på EU-nivå och i så fall när? Skulle ett svenskt ensidigt förbud mot bromerade flamskyddsmedel kunna utgöra ett hot mot den fria rörligheten av varor och därför strida mot EU:s regelverk?
För att besvara frågan går ordet till rådets ordförande. Vi förlitar oss på rådets vishet.

Sasi
. Den ärade ledamoten har ställt en fråga som berör de höga halterna av bromerade flamskyddsmedel i östersjöfisk. Som ledamoten känner till, har rådet utfärdat lagstiftning som gör det möjligt att bedöma och minska de risker för miljön och människors hälsa som skadliga ämnen utgör.
Vidare antogs rådets slutsatser om den vidare utvecklingen av Europeiska gemenskapens kemikaliepolitik av rådet - miljörådet - den 24 juni i år. I dessa slutsatser uppmanar rådet kommissionen att lägga fram ett dokument om den nya kemikaliestrategin före utgången av år 2000. Detta dokument bör innehålla ett utkast till en ny strategi för att förbättra identifieringen och bedömningen av alla kemikalier.

Schörling
Tack för svaret, som det dessutom var väldigt trevligt att få på svenska. Jag förstår kanske att svaret skulle bli så här, men detta med Östersjöfisk är bara ett exempel på hur bromerade flamskyddsmedel kan ställa till trassel för hälsa och miljö. Vi vet nämligen att dessa flamskyddsmedel har använts ganska flitigt sedan början av 70-talet, i elektronisk utrustning, TV-apparater, datorer m.m., och de har bara ökat och ökat. Detta är ett gigantiskt problem, eftersom svenska studier och även andra studier visar att vi kommer att ha precis samma utveckling som vi hade med PCB, nämligen att dessa kemikalier lagras i näringskedjorna och så småningom visar det sig bli ett stort problem.
Jag vill ha svar på frågan om Sverige skulle kunna fatta beslut att förbjuda dessa ämnen till år 2004, och om EU skulle kunna gå med på det, dvs. att försiktighetsprincipen skulle råda.

Sasi
. Eftersom jag inte känner till den undersökning som gäller de faror som dessa medel förorsakar, måste jag säga att jag tyvärr inte kan svara direkt på frågan om man skulle få förbjuda användningen av sådana medel. Jag vill ändå hänvisa till rådets slutsatser, som jag också hänvisade till i mitt första svar, och som jag för övrigt kan sända till er om ni så önskar.
Enligt det allmänna programmet i rådets förordning 793/93 om bedömning och kontroll av risker med existerande ämnen är för närvarande tre bromerade flamskyddsmedel under utredning. Kommissionen lägger vid behov fram förslag om gemenskapsåtgärder för att minska de risker som dessa ämnen förorsakar.
Även andra specifika frågor som ställts i detta sammanhang faller inom kommissionens behörighetsområde, och kommissionen har även i sin egenskap av förvaltare av gemenskapens politik tillgång till de redskap och den information som behövs för att lämna tillförlitliga och aktuella svar. Till slut vad gäller att kunna förbjuda dessa medel tror jag att man måste be kommissionen om dess svar på denna fråga.

Talmannen


Ioannis Theonas
Fråga nr. 15 från (H-0585/99):
Angående: Förbud mot bränsleleverans och hot om humanitär katastrof i Jugoslavien Som ytterst motsägelsefull kan Europeiska unionens hållning inför den kommande vintern i Jugoslavien betecknas, och den har väckt många protester. Å ena sidan sade utrikesministrarna i Luxemburg att man skulle leverera bränsle och nödvaror till invånarna i Jugoslavien för att de skulle klara den annalkande vintern. Å andra sidan har man fattat ett slutgiltigt beslut, kallat ?Energi för demokrati?, om att exportera olja endast till två serbiska städer, Nis och Pirot, som kontrolleras av den politiska oppositionen. Detta beslut dömer inte bara invånarna i Jugoslavien till att tillbringa vintern helt utan uppvärmningsmöjligheter, till följd av de enorma skador på den statliga infrastrukturen som Natos bombningar åstadkom, utan det sårar också på ett provokativt sätt stoltheten hos ett helt folk som faller offer för utpressning och tillintetgörelse på grund av att västvärlden inte godkänner dess politiska ledare.
Anser rådet att uttalanden i stil med den danske utrikesminister Petersens, då han sade att demokrati och reformvilja kommer att belönas, ger uttryck för EU:s och det så kallade internationella samfundets uppfattning om vad som avses med respekt för grundläggande demokratiska friheter och värderingar, och att det utpressningsbeslut som fattades i Luxemburg är ett ?budskap? som främjar demokrati, då man under hot om galgen tvingar ett folk och dess politiska representanter att välja antidemokratiska metoder för att överleva, i stället för att i nästa val säkerställa att landets institutioner faktiskt fungerar på ett flexibelt och demokratiskt sätt?

Sasi
. (FI) Herr talman! Den 15 november uttryckte rådet (allmänna frågor) sitt stöd åt Serbiens demokratiska opposition och dess föreningssträvanden. Dessutom upprepade man unionens beredskap att erbjuda återuppbyggnadshjälp åt ett demokratiskt Serbien. Rådet (allmänna frågor) lade med tillfredsställelse märke till att de första leveranserna av brännolja till Nis och Pirots kommuner inom ramen för programmet Energi för demokrati kommer att äga rum före utgången av november. Detta kräver ett snabbt genomförande av projekten, och rådet bekräftade sin beredskap att överväga utvidgningen av initiativet även till andra kommuner.
Rådet påminde också om sin beredskap att fortsätta med biståndet till nödlidande serber samt om den humanitära hjälp som Europeiska gemenskapen och medlemsstaterna beviljat till detta ändamål. Den "hjälp på egen hand" som ECHO beviljat Serbien uppgår sammanlagt till 62 miljoner euro, vilket rådet vid sitt möte ansåg välkommet.
När det gäller det val som skall hållas i förbundsrepubliken Jugoslavien anser rådet att tanken om fria och ärliga val under nuvarande förhållanden är omöjlig. Polisens upprepade attacker mot fredliga demonstrationer i Belgrad visar tydligt att de grundläggande demokratiska värdena, som yttrande- och åsiktsfrihet, inte respekteras i Serbien så länge Milosevic och hans regering sitter vid makten.

Theonas
Herr talman! Om jag inte misstar mig, har rådet kallat sitt program Olja för demokratin. Uttrycket Olja för demokratin säger i sig att man bedriver en oerhörd utpressning mot det serbiska folket, för detta folk måste acceptera Europeiska unionens uppfattning om demokrati, om det vill ha olja att värma sig med. Den andra punkt där jag vill göra ett påpekande och samtidigt ställa en fråga till rådets företrädare är följande: han säger att Europeiska unionen inte erkänner Milosevics regim, att rättvisa val inte kan hållas, och detta innan beslut om detta har fattats av de politiska krafterna i Jugoslavien, i Serbien. Vilka är då era planer? Har ni hamnat i ett dödläge? Har ni några andra planer, som ni inte berättar om för parlamentet? Vad skall vi tro att ni eftersträvar, eftersom ju val enligt er uppfattning inte innebär någon lösning? Och att man nu förbjuder möten... Jag kan tala om för er, att i samband med Clintons Greklandsbesök i dag är halva Aten avstängt i två, tre dagar.

Sasi
. (FI) Herr talman! Det är helt klart att fria demokratiska val är den enda lösningen på situationen i Jugoslavien. Men som ett svar skulle jag konstatera att de nuvarande förhållandena i Jugoslavien, bland annat med tanke på polisens agerande och aggressiva förhållningssätt mot demonstrationer samt Milosevicadministrationens attityd mot pressen och den fria informationsförmedlingen, är sådana att det just nu inte finns några som helst förutsättningar att hålla fria demokratiska val i Jugoslavien.
I sin politik utgår unionen ifrån att man inte med några åtgärder vill på något sätt stödja Milosevicadministrationen. Eftersom unionen ändå håller humanitära aspekter för mycket viktiga och inte accepterar att ledarnas gärningar skall orsaka skada för vanliga medborgare har man gått med på ett pilotprojekt där man skall levererar brännolja först i försökssyfte till Nis och Pirot, men senare eventuellt även till andra orter.
Vi ser också med intresse fram emot att den jugoslaviska förvaltningen och regeringen accepterar sådana här biståndsåtgärder eftersom vi i dag inte har särskilt goda erfarenheter av regeringen. Donau borde så skyndsamt som möjligt röjas upp, men härvidlag har det inte varit möjligt att uppnå samarbete, och Jugoslavien har inte vidtagit några åtgärder för att öppna Donau även om landet enligt internationella avtal skulle ha den här förpliktelsen.

Posselt
Herr talman! Herr rådsordförande! Jag tackar er för er klara hållning, och jag kan verkligen med harm registrera att Theonas visar sympati för en krigsförbrytare.
Jag vill dock helt konkret fråga er vad rådet - förutom sanktionerna som jag helt och fullt stöder - planerar för att konkret stödja den serbiska oppositionen denna vinter. Har man planerat in ett möte och finns det några konkreta åtgärder för att stödja den serbiska demokratiska oppositionen? För det skulle ju hjälpa det serbiska folket.

Talmannen
Jag uppmanar ledamöterna att vända sig till rådet med sina frågor, men jag betackar mig för påståenden om sympatier eller antipatier som andra ledamöter kan ha för detta föranleder givetvis ett krav på svar. Under 15 sekunder går ordet till Theonas och jag ber er att inte framkalla en parlamentarisk incident. Jag vet att det inte kommer att provocera Theonas för jag känner honom. Jag uppmanar alla ledamöter att hålla er till arbetsordningen och ställa era frågor till rådet.

Theonas
Herr talman! Jag skulle vilja be Posselt att ta tillbaka sin karakteristik, för annars kommer jag att tro att han hatar ett folk för att det inte accepterar hans uppfattning om demokrati. Vi kan inte hata det serbiska folket för att det självt vill behålla rätten att besluta om vem det vill ha som ledare.

Talmannen
Jag är övertygad om att Posselt inte hade för avsikt att visa förakt för Theonas ståndpunkt och han har ingen svårighet att visa det. Det är bara en politisk debatt. Har ni fått svar på era frågor, känner ni er nöjda? Ordet går vidare till rådet så att man där kan besvara tilläggsfrågan. Sasi har ordet.

Sasi
. (FI) Herr talman! Unionen har sökt samarbete med de demokratiska krafterna i Serbien. I detta syfte kallade man till rådet (allmänna frågor) företrädare för den demokratiska oppositionen i Serbien och man förde samtal med dem om situationen i Jugoslavien. Vi fick också höra deras önskemål om vilka åtgärder unionen för sin del borde vidta. I detta sammanhang diskuterades bland annat sanktioner, men också mycket kraftigt massmediernas och pressens frihet som i dag är så begränsad att de inte har demokratiska verksamhetsmöjligheter i Jugoslavien. Det är också möjligt att man vid mötet som nu skall inledas i Istanbul kommer att ha kontakter mellan unionen och Serbiens demokratiska opposition.
Vår utgångspunkt - som såvitt jag förstår alla är eniga om - är att man i Jugoslavien och speciellt i Serbien så fort som möjligt borde få en demokratisk regim som medborgarna i egna fria val utan påtryckningar och utan funktionella begränsningar fått välja.

Talmannen


Jean-Claude Fruteau
Fråga nr. 16 från (H-0586/99):
Angående: Finansiellt instrument för utomeuropeiska länder och territorier Ett bland de mål som Amsterdamkonferensen ställde upp för rådet var att effektiviteten i det finansiella instrumentet för utomeuropeiska länder och territorier (ULT) skulle förbättras. Nu verkar dock Europeiska utvecklingsfonden inte längre tillmötesgå de behov som ULT:s myndigheter uttryckt. Den kritik som framförts riktar främst in sig på att de totala anslagen är otillräckliga jämfört med anslagen till AVS-länderna (staterna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet) och att förfarandena är otympliga och helt olämpliga för de lokala strukturerna. Vår institution framförde i en resolution av den 11 februari 1999 ett uttryckligt önskemål om att det skulle inrättas en europeisk utvecklingsfond för ULT.
Har rådet för avsikt att beakta vår begäran i den nya associeringskonvention som skall träda i kraft den 1 mars 2000?

Sasi
. (FI) Herr talman! När Amsterdamfördraget undertecknades den 2 oktober 1997 fogade regeringskonferensen till fördragshandlingen ett uttalande om utomeuropeiska länder och territorier. I detta uttalande uppmanas rådet att enligt bestämmelserna i artikel 136 i EG-fördraget före februari år 2000 granska associeringssystemet för utomeuropeiska länder och territorier. Ett av målen för denna granskning är just att förbättra effektiviteten av finansieringsinstrumentet för utomeuropeiska länder och territorier.
På grundval av resolutionen som Europaparlamentet antog den 11 februari 1999 skickade komissionen den 25 maj 1999 till rådet ett meddelande där man formulerade tre möjliga sätt att förbättra detta finansieringsinstrument. De är möjligheten att ge bidrag till utomeuropeiska länder och territorier från strukturfonderna, reformerad EUF eller en fond i unionens budget som är speciellt avsedd för utomeuropeiska länder och territorier. Rådet lade märke till dessa möjliga riktlinjer, men sade sig inte i det här skedet prioritera någon av dem. Rådet kommer att behandla detaljerna för förbättring av finansieringsinstrumentet för utomeuropeiska länder och territorier efter att ha fått ett förslag som kommissionen inom den närmaste framtiden väntas lägga fram angående definieringen av det nya associeringssystem för utomeuropeiska länder och territorier som skall tillämpas den 1 mars 2000. Det är klart att rådet vid behandlingen av detta förslag kommer att beakta resolutionen som Europaparlamentet antog den 11 februari 1999.

Fruteau
Jag skulle vilja säga ministern att jag är något missnöjd med hans svar. Vi står inför behovet av en ny associeringskonvention, som skall träda i kraft den 1 mars år 2000, och jag blir något förvånad över att det fortfarande saknas beslut om de tre riktlinjerna, om de tre vägar som har skisserats.
Jag skulle vilja fråga rådet, då dessa vägar är skisserade, hur det avser att på något sätt göra parlamentet delaktigt i utformningen av det nya finansiella instrumentet, för det krävs absolut ett nytt finansiellt instrument, eftersom det nuvarande inte längre är anpassat till dagens situation i de utomeuropeiska länderna och territorierna, och inte stämmer överens med dessa länders önskemål.

Sasi
. (FI) Herr talman! Jag vill bara konstatera och försäkra för Europaparlamentets ledamot att man i rådet är helt medveten om att det är nödvändigt att förenkla och effektivisera finansieringsinstrumentet för utomeuropeiska länder och territorier, men som jag konstaterade har vi i dag bara fått kommissionens meddelande där man presenterar tre olika möjliga tillvägagångssätt. Därför kommer det att ta ytterligare litet tid innan man kan fatta ett slutgiltigt beslut i frågan.

Talmannen
Tack så mycket, Sasi. Frågorna nr. 17 och 18 skulle inte tas upp här eftersom de handlar om Tjetjenien, inkluderad i dagens föredragningslista. Eftersom den tid som anvisats frågor till rådet är slut skall frågorna nr 19 till 41 besvaras skriftligen.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
Tack så mycket och god middag. Jag hoppas att ni kan njuta av Strasbourg efter den här mödosamma dagen.
(Sammanträdet avbröts kl. 22.05.)

