Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet frångårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Hallam
Herr ordförande! Jag vill påpeka att på sidan 11 i protokollet nämns mitt motstånd mot det brådskande förfarande som gick igenom igår. Protokollet anger inte på korrekt sätt mitt problem, vilket var det att dokumentet (KOM(97)0247) innehöll ett antal extrema uttalanden om användningen av nickelmynt, och hävdade att det hade viktiga följdverkningar för hälsan och så vidare. Men så sent som i förra veckan fick jag emellertid ett svar från de Silguy där denne påpekande att detta var fullständigt nonsens, att nickel inte utgör någon hälsorisk. Och här håller vi nu på att insistera på att nickel inte skall användas i de nya Euromynten. Vi har femton dagar på oss att förhindra att Europeiska unionen - rådet, medlemsstaterna, detta parlament och kommissionen - gör sig till åtlöje. Jag hoppas att vi kan reagera i enlighet därmed.

Ordföranden
Ert påpekande kommer att noteras.

Coates
Herr ordförande! Jag tar till orda med avseende på protokollet och den anmärkning som rapporteras av min kollega David, som sade att mitt klagomål till er i början av veckan gjordes som ett personligt uttalande. Jag vill via er herr ordförande försäkra honom om att den inte gjordes som ett personligt uttalande, utan i min egenskap av ledamot av denna kammare, där jag har vissa demokratiska förpliktelser. Den gjordes inte utifrån någon personlig missnöjeskänsla som helst, utan i utövandet av min parlamentariska plikt.
Jag lovade er i måndags att jag skulle rapportera till er om vad som inträffade när jag slutligen fick skrivelsen från Labourpartiets generalsekreterare, Sawyer. Jag fick denna skrivelse på förmiddagen i går efter det att förfrågningar gjorts. Det var i själva verket en mycket förbindlig skrivelse, men den insisterade på att den uppförandekodex mot vilken jag framfört klagomål skulle finnas kvar. Problemet ligger i att jag senare fick en skrivelse från Labourpartiets inpiskare, som hotade med disciplinära åtgärder. Herr ordförande, detta är en mycket allvarlig sak...

Ordföranden
Herr Coates, det är en mycket allvarlig sak, men det är inte ett ärende på dagens föredragningslista.
Jag skall ge er ett skriftligt svar i dag på förmiddagen, men inte nu i plenum, eftersom det inte finns med på föredragningslistan. Jag tillåter ingen debatt i frågan.

Janssen van Raay
Herr ordförande! I det fullständiga förhandlingsreferatet står det, men jag vill att det ska tas till protokollet, jag talar alltså om protokollet, att Cantona, ordförande i det internationella förbundet för professionella fotbollsspelare, uppskattar att ni själv närvarade vid matchen i Madrid mot rasism. Och brevet om lagstiftningen får ni i dag. Men vi är mycket tacksamma för att ni själv var närvarande på Real Madrids stadion.

Ordföranden
Tack så mycket Janssen van Raay. Det var tre matcher och jag måste erkänna att de var mycket underhållande. Jag njöt mycket, framför allt på grund av syftet.

Terrón i Cusí
Herr ordförande! Jag skulle kort vilja påpeka att mitt namn inte finns med på närvarolistan för i går, troligen av egen förskyllan för att jag glömde skriva under, men jag ber er skriva dit mitt namn eftersom jag var närvarande.

Ordföranden
Jag korrigerar protokollet på detta sätt.

Alavanos
Herr ordförande! Det rör sig om samma problem. I går talade jag om budgeten men det ser ut som om jag var frånvarande. Jag kanske inte skrev under. Jag ber att protokollet justeras.

Ordföranden
Ja, vi verifierar och lägger till detta.
Protokollet justerades.

McIntosh
Herr ordförande! Innan protokollet godkändes försökte jag göra er uppmärksam på en ordningsfråga som togs upp av Imaz igår. Vad jag förstår är arbetsordningen heltglasklar. Man får bara ställa en följdfråga i samband med frågestunden. Min grupp upplystes om att så var fallet. Protokollet hävdar emellertid att Thors, vid svaret på såväl fråga 46 som 51, tilläts ställa två följdfrågor. Kan vi få ett klarläggande avseende detta utslag?

Ordföranden
Jag noterar frågan och skall besvara er så fort som möjligt.

Mather
Herr ordförande! Också här om protokollet. Jag vill göra er uppmärksam på en rapport i dagens Times som hävdar att fyra av våra kollegor fått ett ultimatum att skriva under ett dokument per klockan tre i eftermiddag, och om de inte gör det kommer deras rättigheter såsom ledamöter av kammaren att överträdas. Kan ni ge mig vägledning, herr ordförande...

Ordföranden
Herr Mather, jag har redan sagt att jag inte kommer att inleda någon debatt i denna fråga. Jag sade det till alla era kollegor.

Situationen i unionen och kommissionens årsprogram för 1998
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om situationen i unionen, inkluderande de stora politiska prioriteringarna i kommissionens årsprogram för 1998.
Herr rådsordförande, herr ordförande i kommissionen, ärade ledamöter. Vi genomför i dag en av de allra viktigaste debatterna för varje demokratiskt parlament: debatten om situationen i nationen eller i detta fall, debatten om situationen i unionen. Det handlar om ett speciellt ögonblick, om det lämpliga tillfället när vi kan höja blicken över trädtopparna och titta ner på skogen, för att ägna några timmar åt att tänka högt och med en gemenskapsvision över de omständigheter vår europeiska union nu befinner sig i och om de perspektiv som öppnas.
I år har vi för första gången tydligt velat urskilja denna allmänna reflektion om de politiska prioriteringarna i unionen från debatten om detaljer i kommissionens arbetsprogram för det kommande året. Det är i verkligheten nödvändigt att i sin tid utvärdera programmet i ljuset av dessa stora prioriteringar som den gemensamma politiken skall besluta om de närmaste åren. När allt kommer omkring är det rättsliga programmet bara en del av denna politik, en mycket viktig del givetvis, men det måste höra ihop med det övriga och placeras in i ett längre tidsperspektiv, längre än bara ett år, just på grund av dess stora betydelse.
Vi har likaså förändrat det traditionella systemet för debatt genom att så vitt möjligt reducera antalet inlägg. Jag tackar rådets och kommissionens ordföranden för deras hjälp att underlätta en debatt som jag är säker på kommer att bli värdefull och nyttig för alla.
Europaparlamentets växande roll inom lagstiftning och kontroll måste också återspeglas vid tillfällen som detta. Varje institution har en specifik roll att spela i denna debatt och vår är att vara språkrör för de prioriteringar, målsättningar och bekymmer som de medborgare vi representerar står för.
Ärade ledamöter, om vi försöker sammanfatta i ett enda ord de krav som våra medborgare ställer på Europeiska unionen i dag så är det ordet " trygghet" . I en värld av ständig förändring, i en union ständigt stadd i utveckling, känner sig våra medborgare, för första gången på lång tid, otrygga. Om det var något som under de fyrtio första åren bidrog till unionens framgångar så var det just att den kunde ge medborgarna trygghet och garantera freden i en tid då man fortfarande hörde ekot från kriget, utveckla en effektiv jordbrukspolitik när bilderna från svält eller ransoneringar fortfarande var levande, utforma nya system för en inre marknad när relationen mellan våra ekonomier gjorde det fördelaktigt, införa en solidarisk politik när de interna obalanserna gjorde det uppenbart att marknaden inte räckte till för att garantera unionens sammanhållning. Till varje tidsperiod hörde vissa behov och gemenskapen kunde bidra till att uppfylla dem. Alltihop med en lika enkel och effektiv som försiktig metod, sammanfattad i den mästerliga formuleringen i deklarationen av den 9 maj 1950. Jag kommer ihåg den franska originaltexten: " L'Europe ne se faira pas d'un coup ni dans une construction d'ensemble; elle se faira par des réalisations concretes créant d'abord une solidarité de fait" . Slut på citatet.
Denna metod, ärade ledamöter, har gjort det möjligt att under senare hälften av 1900-talet knyta ett imponerande antal solidaritetsband mellan unionens folk, till en väv som har gett medborgarna trygghet. Vi kan inte utan allvarliga risker, lägga den åt sidan när nya hot ifrågasätter denna trygghet.
De senaste åren har negativa fenomen som ökad arbetslöshet och ifrågasättande av de sociala trygghetssystemen, eller positiva fenomen som Berlinmurens fall eller utvecklingen av ny teknologi, bidragit till en känsla av otrygghet bland européerna till den grad att så viktiga steg framåt som den Ekonomiska och monetära unionen, ses med en misstro som inte är mindre verklig för att den är obefogad.
Tryggheten som européerna kräver av oss i slutet på detta sekel är på samma gång ekonomisk trygghet, inre trygghet och trygghet mot det yttre. I de tre fallen är vår plikt att erbjuda tydliga projekt som motsvarar deras behov, projekt som visar att vi vet åt vilket håll vi går och varför.
Tillåt mig att kortfattat behandla dessa tre trygghetsområden.
Den ekonomiska tryggheten, det vi kallar välfärd, hör starkt ihop med sysselsättningen och med en sund och konkurrenskraftig utveckling av den europeiska och nationella ekonomin. Jag skall inte nu gå in på frågorna i samband med sysselsättningen, som vi höll en viktig debatt om i går. Jag vill däremot erinra om den direkta relationen mellan skapandet av välstånd och investeringar och hur de senare har ökat i samma grad som så viktiga okända storheter som den gemensamma valutan tydliggörs. Euron är i denna mening, tillsammans med sysselsättningen, vår första prioritet, såväl på grund av sitt bidrag till ett ekonomisk återhämtande i unionen som till den politiska utvecklingen. Införandet av en gemensam valuta kommer att innebära ett historiskt datum i den europeiska integrationen. Euron kommer tydligt att symbolisera för medborgarna deras tillhörighet till ett enat Europa. Den dag då alla européer använder samma valuta kommer många psykologiska barriärer att ha raserats. Med euron i fickan kan medborgarna känna sig litet mer europeiska, förnimma litet mer Europa.
En stor del av lagstiftningsarbetet i samband med införandet av den nya gemensamma valutan är redan färdigt och väntar på att antas av rådet. Fortfarande bör dock två avgörande steg tas: att välja ut vilka länder som kan gå med i tredje fasen i den Ekonomiska och monetära unionen och att utse den framtida ordföranden i centralbanken och övriga ledamöter i den exekutiva kommittén.
Fördragen förutser samråd med parlamentet innan båda dessa beslut. Vi studerar just nu hur dessa samråd skall organiseras så att de blir användbara vid beslut utan att störa de ekonomiska marknadernas verksamhet. Européerna kan av sina representanter få reda på vilka kriterier som har använts för att välja ut de länder som kan gå med i tredje fasen av den gemensamma valutan 1999. Parlamentets deltagande i att utse den framtida ordföranden och övriga ledamöter i centralbanken kommer också att ge medborgaren möjligheten att på förhand lära känna de framtida ansvariga för unionens monetära politik. Ett förfarande med insyn som baseras på objektiva kriterier kan utan tvekan bidra till att förbättra medborgarnas förtroende för den framtida gemensamma valutan. All valuta behöver förtroende från de som använder den. Detta förtroende är det som när allt kommer omkring avgör valutans värde. Parlamentet är skyldigt att förklara och stärka detta förtroende.
Den ekonomiska och monetära unionen kommer att förläna gemenskapsinstitutionerna en enorm makt. Medborgarna kommer att kräva en demokratisk kontroll av denna makt, en kontroll som parlamentet som demokratiskt vald institution inte kan stå utanför. Ju större insyn och kontroll desto större blir medborgarnas förtroende för den gemensamma ekonomiska politikens inriktning och beslut. Jag tycker inte att det är rätt tillfälle att nu gå in i detalj på hur denna kontroll skall ske. Maastrichtfördraget ger en inriktning för detta som kan utvecklas genom praxis i några fall och genom interinstitutionella avtal i andra. Det enda som måste stå klart för att undvika illvilliga tolkningar är att vad gäller monetära frågor måste kontrollen vidtas under strikt respekt för den europeiska centralbankens självständighet. Parlamentet har i överensstämmelse med det europeiska monetära institutet och de nationella centralbankerna varit med och utformat vissa praktiska lösningar som erbjuder insyn och självständighet.
De närmaste månaderna måste vi också åstadkomma ett parlamentariskt kontrollsystem av de mycket viktiga ekonomiska beslut som förutses i Maastrichtfördraget och stabilitets- och tillväxtpakten. Demokratin får inte offras i dessa frågor genom en missförstådd effektivitet.
Ärade ledamöter, en annan faktor i medborgarnas ekonomiska otrygghet är behovet att granska de ekonomiska perspektiven. En granskning som måste ske med ögon utifrån en oundviklig utvidgning av unionen. Vi har en mycket bred konsensus i frågan om utvidgningen. Från 1989 tills i dag har övertygelsen tagit form om att det handlar om en historisk öppning vars lösning är väsentlig för vår framtid, för alla européer, såväl inom som utanför unionen. För vår egen trygghet är det nödvändigt att konsolidera de nya demokratierna i de kandiderande länderna och till varje pris undvika ett splittrat Europa, ett delat Europa.
Det är nödvändigt att ge alla dessa länder tydliga signaler på att anslutningsprocessen har startat och att den har startat för alla, även om hastigheten i processen är olika för att rätta sig efter omständigheterna i varje land. Liksom varje annan utmaning vi har lyckats övervinna under detta sekel, bör även denna mötas med samma filosofi som har lett fram till det som i dag är unionen: att steg för steg skapa, som Monnet skulle säga, det största möjliga gemensamma intresse hos alla män och kvinnor i Europa, i medlemsstaterna och i de kandiderande länderna. Vilket betyder, ärade ledamöter, att det gemensamma intresset inte kan skapas genom att lossa eller knyta upp de solidaritetsband som har knutits under nästan ett halvt sekel av hårt gemenskapsarbete. Att utvidga unionen genom att beskära eller äventyra den politik som sammanhållningen och välståndet vilar på skulle vara ett oerhört misstag, en ödesdiger förändring av inriktningen i förhållande till tidigare utvidgningar, en kursändring som skulle riskera själva unionens överlevnad.
Det är nödvändigt att granskningen av de ekonomiska perspektiven definitivt undanröjer denna fara och garanterar alla européer, de nuvarande och de som tillkommer, tryggheten av att få behålla det som är uppnått hittills, denna gemensamma egendom som gör unionen attraktiv för de som ännu inte tillhör den.
Mina damer och herrar, en annan grund för oro hos Europas medborgare är den otrygghet som uppstår genom en ständigt ökad kriminalitet av alla slag. Regeringskonferensens resultat i dessa frågor var inte så bra som man hade hoppats. Många av de förutsedda framstegen utelämnades i sista stund. Men några framsteg gjordes och vår plikt är att arbeta med dessa. Luxemburgs ordförandeskap samt medlemsstaterna, har visat vägen genom att föregripa ikraftträdandet av dessa bestämmelser, bland annat det systematiska samrådet med Europaparlamentet i väsentliga delar av beslut angående rättsliga och inrikes frågor, ett steg framåt som vi skall applådera och vara tacksamma för.
Låt oss fullt ut utnyttja fördragets möjligheter för att européerna skall bli övertygade om att gemenskapens väg är den enda för att besegra hindren mot en gemensam kamp mot brottslighet och terrorism, den enda som kan lägga grunden till en effektiv och sammanhängande invandringspolitik. Här står det fredliga åtnjutandet av de friheter som har kostat mycket att uppnå på spel.
Den känsla av trygghet som vi bör återbörda till våra medborgare blir bara komplett om vi kan visa att vi också vet i vilket riktning vi går i utrikespolitiken. Vi behöver inte påminna om de tidigare episoder som på ett smärtsamt sätt har skakat européernas förtroende för våra möjligheter att bidra till fred: vi har dem alla i åminnelse. Det som brådskar nu är att fastställa de stora gemensamma strategierna som Amsterdamfördraget kräver. Vi måste ställa nödvändiga resurser till förfogande och ta till möjligheterna till förstärkt samarbete om det inte finns någon annan lösning. Det är lättare att ha klara målsättningar som är accepterade av alla, inom några få områden, stödda av de instrument en trovärdig utrikespolitik ger, än att splittra krafterna med väldigt liten eller ingen effektivitet alls som slutar med att man seglar i bakvattnen på andra makter och andra intressen.
Parlamentet har länge dragit sitt strå till stacken i definitionen av dessa strategier och bidragit till deras genomförande genom den interparlamentariska dialogen. Parlamentet kommer utan tvivel att stödja alla framsteg som kan tas på detta område.
Ärade ledamöter, Berlinmurens fall innebar inte slutet på historien utan snarare dess brutala acceleration. En rivstart som vi först nu börjar kunna styra. Förändringens vindar åstadkommer hårda kastvindar men överraskar bara de skepp som inte kan styra därför att de har tappat fart eller inte har de rätta manöverinstrumenten för sin storlek.
Det första antagandet är inte vårt eget. Europa behåller sin framåtanda, trots alla sorger. Anpassningen av våra ekonomier till den gemensamma valutans krav är ett gott exempel på det. Samma sak gäller inte det europeiska skeppets manöverinstrument. Avsedda för ett mindre fartyg och för navigering i lugna farvatten har de under svåra omständigheter kunnat motstå den starka historiska vind som har blåst upp omkring oss. Det är oundvikligt att reformera dem och avpassa dem för ett skepp som växer och som måste röra sig i farvatten som normalt är turbulenta. Det är därför ofrånkomligt att återuppta det arbete som avbröts under sista fasen i den senaste regeringskonferensen och utan dröjsmål inleda förberedelserna för det som skall genomföras i den väntande institutionella reformen. Det är mycket troligt att detta inte kan ske de närmaste månaderna. Fortfarande består otryggheten som jag talade om i första delen av mitt anförande och som så starkt tyngde slutfasen i Amsterdam. Det blir nödvändigt att vänta tills dessa moln skingras. Men denna gång skall uppgiften fullbordas, det räcker inte med att invänta rätt tillfälle. Det är nödvändigt att börja förbereda den nu och inleda en annan metod än den som hittills tillämpats. Vi behöver inte uppfinna den, vi har den redan och den har visat kontinuerliga prov på effektivitet. Det är varken mer eller mindre än den metod i gemenskapen som reserverar rätten till initiativ åt kommissionen och kräver en överenskommelse med Europaparlamentet innan medlemsstaternas godkännande. Tillämpningen av denna metod gör det möjligt för oss att diskutera sammanhängande texter, baserade på det gemensammas intresse, något som inte alltid inträffar i en klassisk förhandling mellan regeringarna. Jag tror uppriktigt att en god tjänst som detta parlament skulle kunna göra medborgarna som det representerar är att driva på en institutionell reform i unionen, så att nästa val till Europaparlamenteti viss mån skulle kunna bli ett uttryck för folkets röst angående detta projekt.
Jag litar således på att vi kan tillryggalägga den första delen av vägen innan mandatperiodens utgång och därför tillåter jag mig här i dag att på ett hjärtligt sätt be kommissionen att inleda detta arbete.
Det räcker emellertid inte med att använda sig av en bra metod och välja det rätta tillfället. Man måste också släppa taget från de institutionella system som tidigare var användbara men som nu har spelat ut sin roll. En gemenskap med hundratals miljoner människor, en av de stora ekonomiska makterna i världen, kan inte styras på ett effektivt sätt av ett råd med ett tjugotal ministrar och med ett roterande ordförandeskap som byts varje halvår.
(Applåder) Det gäller att välja ett av de två system som i andra stora gemenskaper har varit framgångsrika: presidentstyre eller parlamentariskt system. Maastricht utformade faktiskt utvecklingen mot ett parlamentariskt system. En utveckling som Amsterdam har fortsatt genom att stärka Europaparlamentets makt inom lagstiftningsområdet och genom kravet på att kommissionens ordförande, vars makt också har stärkts, skall ha kammarens förtroende. Detta är den väg vi bör fortsätta och detta är den inriktning som relationerna mellan parlamentet och kommissionen har tagit i praktiken. Det är därför bra att man försöker göra rådets verksamhet mer operativ och kontinuerlig och att man undanröjer hindren för beslutsfattande. Men utan att leda det till direktioner eller andra formuleringar med inspiration på regeringsnivå, lika malplacerade som kraven på att återigen göra kommissionen till en reducerad institution med företrädesvis administrativa uppgifter. Kommissionen är ett politiskt organ och skall så förbli.
Ärade ledamöter, det ofantliga arbete som skall genomföras de närmaste åren är endast möjligt om vi kan återvinna de värden som inspirerade de äkta revolutionärerna som startade gemenskapen och som grundade sig på två gyllene regler: ersätt konfrontation med fördrag och kompromisser och verka för dialogen som ett sätt att uppnå större frihet och jämlikhet.
Det faktum att så många miljoner européer väntar på att vi skall öppna dörrarna till unionen borde lära oss att återigen värdera saker som vi nu tar som naturliga men som för fyrtio eller femtio år sedan såg ut som ogenomförbara utopier.
Det är nu fem decennier sedan som vi upphörde att vara fiender för att bli lojala kompanjoner i ett företag där alla förlorar eller vinner. Den 20 juni 1950, öppnade Schuman den första regeringskonferensen i salen l'Horlage del Quai d'Orsay. Utan att förlora någon tid klargjorde Monnet, dagen därpå, den mentalitetsförändring som skulle göra unionen möjlig. Jag citerar originaltexten ur hans memoarer:
" Vi är här för att fullgöra ett gemensamt verk, säger jag, inte för att förhandla om egna fördelar utan för att i en gemensam fördel söka egna fördelar. De sextio närvarande ledamöterna" fortsätter Monnet, "visste inte att de i mer än tio månader skulle få höra mig ta om samma läxa som är en av de svåraste att lära sig för män utbildade för att försvara och gagna rent nationella intressen."
(Applåder) 47 år senare måste vi fortfarande oförtröttligt upprepa detta budskap. För att övervinna de utmaningar vi möter, för att återbörda tryggheten till européerna, måste vi ha det gemensamma arbetet för ögonen. Inte att förhandla fram vår egen framgång, utan att uppnå denna framgång för det gemensammas välmåga. Må denna debatt tjäna för att fräscha upp den andan. Tack så mycket.
(Applåder) Rådets ordförande Juncker har ordet för ministerrådet.

Juncker
Herr ordförande, ordföranden i kommissionen, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Mina ansvarsåtaganden gör att jag har tagit till orda två gånger inom 24 timmar från samma talarstol. Jag vill inte framkalla trötthetskänslor hos dem som är vänliga nog att lyssna till mig en andra gång och jag kommer att vara kortfattad tvärtemot mina vanor. Jag kommer att begränsa mig till en analys av situationen i unionen, en analys som jag hoppas blir tydlig och realistisk.
Denna tredje debatt om situationen i unionen äger rum 23 dagar efter undertecknandet av Amsterdamfördraget, 30 dagar före det europeiska toppmötet om sysselsättningen, exakt 51 dagar före Europeiska rådet i december om utvidgningen och sju månader före det slutgiltiga beslutet om den Ekonomiska och monetära unionen.
De olika tidpunkterna jag nyss räknat upp har försett och kommer att förse oss med värdefulla anvisningar om gemenskapens framtida idéer och handlingar och således om vårt gemensamma projekts framtid. Detta gemensamma projekt bör även fortsättningen grundas på ett syfte och en metod och en stark solidaritet hos alla medlemmar. Vi eftersträvar att gradvis skapa en politisk enhet med federativ inriktning driven av en rad dygdiga kugghjul av institutioner som vakar över det gemensamma intresset.
Med tanke på de nyligen antagna förfarandena, eller de som vi kommer anta, vid de nämnda mötena, kommer vi att få se om ambitionen fortfarande delas av alla och om vårt projekt fortsätter att vara ett väsentligt projekt.
Jag kommer inte att upprepa här vad jag tycker om Amsterdamfördraget. Jag gjorde det offentligt dagen för undertecknandet. Låt mig bara påminna om att då fördraget, som kommer att ha gått igenom ratificeringens kända och okända krokvägar, är ett bra fördrag. Det innebär oförnekligen framsteg som rör våra medborgares strävanden. Det innehåller möjligheter som öppnar gemenskapens verksamhet för nya byggmöjligheter. Även på det institutionella området innebär slutligen Amsterdam påtagliga framsteg. Parlamentet kommer att erkänna det helt objektivt, även om fördraget i sig forfarande är alltför blygsamt och inte tillräckligt slutgiltigt.
Låt oss erkänna att det nya fördraget trots sina brister och svagheter utgör en viktig etapp på den långa vägen mot att förverkliga vår union. Vi måste akta oss för alltför snabba och ytliga bedömningar. Vi måste ge fördraget en chans och vi måste komma ihåg den dubbeltydiga självklarheten: fullkomliga fördrag kan leda till ofullkomliga resultat. Men ofullkomliga fördrag, och Amsterdamfördraget förtjänar utan tvivel denna beteckning, kan leda till fullkomliga resultat om den kollektiva viljan finns hos alla dem som har i uppdrag att verkställa dem.
Fördrag är förvisso viktigt men långt väsentligare är aktörernas ambition och ledarnas vilja. Vi måste således vara ambitiösa, i högsta grad ambitiösa. Vi måste överbrygga klyftan mellan "suveränitetsanhängarna" som nästan lyckades dominera och "federalisterna" som inte klarade av alla stötestenar!
Vad Ekonomiska och monetära unionen beträffar har den fortsatt sin metodiska gång framåt, nästan orubbligt, enligt ett godkänt scenario som kretsar kring en mängd nya lagbestämmelser. Vi måste säga det och vara stolta över det, Maastricht-metoden blev en utomordentlig framgång. Konvergensutvecklingen i alla våra länder har varit och är imponerande.
Den monetära unionen kommer att se dagens ljus som planerat den 1 januari 1999. Den monetära revolutionen kommer verkligen att äga rum, med all respekt för alla som utom och inom unionen har försökt misskreditera enhetsvalutan. Kommer ni ihåg allt otrevligt tal av dem som ansåg sig kunna dela upp medlemsstaterna i två grupper: moraliska länder å ena sidan och "club Méditerranée" , ett nog så kränkande uttryck, å andra sidan. Kom ihåg de upprepade uppmaningarna av dem som fortsätter att inbilla oss att den monetära unionen bör vänta ytterligare några år. Om vi inte genomför enhetsvalutan före seklets slut kommer vi att ha förlorat den för alltid. Tänk på misslyckandet med den europeiska försvarsgemenskapen!
(Applåder) Ordförandeskapet har för sin del gjort allt för att ytterligare stärka eurons trovärdighet. Finansministrarnas beslut nyligen om att fastställa växelkurserna samma dag som listan över medlemsländerna som deltar i euron fastställs ligger i samma linje. De provisoriska tal som tillkännagetts av kommissionen överensstämmer helt och hållet med detta. Medlemsstaternas goda ekonomiska och budgetära resultat gör att jag tror att ett stort antal medlemsstater är redo att gå med i euron redan den 1 januari 1999. Beslutet är nära men vi måste vara vaksamma. Vi får inte låta nationalstatens nostalgiker sätta en käpp i hjulet för den pågående processen. Man kan kanske vinna val på att vara emot euron, men vi kommer med all säkerhet att förlora framtiden om vi tar död på seklets sista stora europeiska ambition.
(Applåder) Herr ordförande, den 21 november kommer stats- och regeringscheferna att samlas för att tala och förhoppningsvis besluta om sysselsättningen. Jag hoppas att det kommer att bli en stor europeisk samling den 21 november. Om vi måste skiljas åt med det enkla påståendet att arbetslösheten är ett gissel och att den måste bekämpas, utan att fastställa konkreta, kvantifierade och kontrollerbara instrument för att effektivt bekämpa den, kommer "sysselsättningstoppmötet" att vara ett misslyckande och jag kommer att säga det. Det får vara nog med tomma ord, nog med påståenden, nog med analyser och nog med litteratur...
(Applåder) Vi måste agera, låt oss agera tillsammans. Jag föreslår att vi tillämpar Maastrichtmetoden, den ekonomiska och monetära konvergensmetoden, på sysselsättningspolitiken. Jag skulle vilja att vi i fråga om sysselsättningen grips av samma konvergensstress som vi har sedan några år tillbaka i ekonomiskt och monetärt hänseende. Vi måste bevisa att sysselsättningstoppmötet är mer än ett enkelt toppmöte. Vi måste se till att det blir en helomvändning. Jag skulle vilja att efter den 21 november är det europeiska projektet fylligare och att det helt konkret åter har ställt människan och hennes värdighet i centrum för våra tankar.
Om vi lyckas med sysselsättningstoppmötet och några månader senare med den monetära unionen kommer förtroende att åter vara en europeisk dygd. Det som saknas mest i Europa idag är förtroendet för den egna framtiden. Vi måste då visa att vi är vår uppgift vuxna. Vi, det är ni, parlamentet, kommissionen, de nationella och regionala regeringarna, de lokala beslutsfattarna och arbetsmarknadens parter, vars ansvar är i nivå med vårt.
Europeisk historia slutar inte vid gränsen till de monetära ambitionerna och de sociala plikterna. Vi måste skapa en ny gräns för den. Det kommer att bli utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa och i söder. Före den sista raksträckan detta århundrade har europeisk historia och geografi återförenats. Vi måste nu få dem att samsas och resolut och utan tvekan svänga in på vägen till utvidgningen.
Utvidgningen är en het moralisk förpliktelse. De män och kvinnor som till priset av tusen försakelser och så många uppoffringar har befriat sig från kommunistförtrycket och gett liv åt nya förhoppningar som vi trodde var förlorade för alltid ställer oss idag en enkel fråga: Är ni beredda att lämna oss den plats som tillkommer oss inom det europeiska solidaritetsområdet? Vårt svar får inte vara invecklat. Det bör vara enkelt och det bör vara "ja" . Det bör också vara ärligt. En anslutning till Europeiska unionen kommer inte att lösa alla problem som kandidatländerna skall bemöta. Jag lyssnar ibland till våra vänner som alltför länge var separerade från oss genom det som lyckligtvis inte längre är järnridån och får intrycket att den övergripande känslan är att Europeiska unionen är den bästa av alla världar. Nej, alla kandidatländerna måste ännu göra stora anpassningsanstängningar.
Men jag skyndar mig att tillägga att vi också måste förbereda oss för de nya medlemsstaternas ankomst. Agenda 2000 som lagts fram av kommissionen, ett analytiskt och idégivande arbete av sällsynt kvalitet, visar att utvidgningen ålägger de framtida men också de nuvarande medlemmarna i unionen avsevärda ansträngningar. I Europeiska rådet i december bör vi ha alla kandidatländerna i åtanke. Alla kommer att deltaga i utvidgningsprocessen från och med att den har startat. Vi tillbakavisar inte någon, vi har inte rätt att utesluta något kandidatland ur vår europeiska familj.
(Applåder) Mina damer och herrar parlamentsledamöter, det är mycket troligt att vi kommer att påbörja förhandlingrna med de länder som är bäst förberedda. Det kommer att handla om bilaterala förhandlingar mellan Europeiska unionen och berörda länder. Det kommer inte att bli gruppförhandlingar. Länderna i Central- och Östeuropa utgör inte en grupp. Det är oberoende och med fog stolta nationer. Att anse att de är en del av en grupp skulle vara att falla tillbaka i sovjetiska tankegångar. År för år kommer vi att ta upp de olika kandidatländernas situation till förnyad behandling. De som har gjort tillräckliga framsteg kommer att få erbjudande om att inleda förhandlingar. Det kommer utan tvivel att bli svårt att påbörja förhandlingarna samma dag med alla och de kommer inte att avslutas samma dag med alla, men det är nödvändigt att se till att efter Europeiska rådet i december är alla folk i Europa förvissade om och säkra på att Europa aldrig mer kommer att vara delat.
Herr ordförande, för att följa upp de synpunkter som Agenda 2000 inspirerar till, kommer jag att säga ett ord om en debatt som starkt intresserar debattörerna och, om vi inte ser upp, skulle kunna ge upphov till stark irritation. Jag vill tala om den nygamla frågan om de nationella bidragen till gemenskapens budget. Jag förstår mycket väl reaktionerna från dem som anser att de drabbas av för tunga bidrag. Vi måste, men bara vid rätt tidpunkt, tänka på en ny organisation av systemet med egna tillgångar som tar hänsyn till vissas önskemål och allas behov.
Fram till dess skulle jag vilja göra tre påpekanden. Det första: vi får inte tro på idén att Europeiska unionens fördelar kan mätas på en enda grundval: det budgetära in- och utflödet.
(Applåder) Unionens budget utgör 1, 2 % av Europeiska unionens bruttonationalprodukt. Man kan dock inte dra ner den europeiska idén till 1, 2 % av dess BNP. Det går inte för sig.
(Applåder) Det andra påpekandet: bland de många erfarenheterna av den europeiska uppbyggnaden finns det immateriella element som man inte kan kvantifiera. Det finns inte någon siffra till svar på den enda frågan som verkligen är viktig: vad är priset för en timmes fred?
Det tredje påpekandet: vi får inte falla tillbaka i misstag från ett ännu nära förlutet. Vi förlorade fyra dyrbara år i början av 1980-talet, därför att den budgetstrid som vi utkämpade då slutade med att lamslå all politik. Då vi nu är färdiga att ta steget över till ett nytt århundrade har vi dock ingen tid att förlora.
Herr ordförande, mina damer och herrar, Europa bör inte vara sig själv nog. Vi har en roll att spela på den internationella scenen, en plats att uppta och en uppgift att fullgöra. Nästa århundrade kommer inte att vara europeiskt. Vi kommer att dela det med andra aktörer. Vi bör således underhålla och utveckla harmoniska förbindelser med Förenta staterna och stärka de förbindelser vi har med länder som i morgon kommer att vara direkta grannar med det utvidgade Europa. Jag vill tala om Ryssland och Ukraina. Ingenting ryskt eller ukrainskt kommer verkligen att vara oss främmande inom de närmaste trettio åren. Vi bör också öka vår närvaro och vårt engagemang i Mellanöstern. Där bör vi ha en inflytelserik närvaro. We want to be players, not only payers.
(Applåder) Vi måste fortsätta den direkta och mångsidiga dialogen med de asiatiska länderna och vi måste vända blicken mot Afrika, denna olyckliga men ofta dristiga världsdel, det Afrika där vi frånsett vissa beklagliga urspårningar här och där kan se nya unga demokratiska, kapabla och generösa ledare komma sig upp om man ser närmare efter. Kort sagt, herr ordförande, samtidigt som jag är medveten om våra mångfaldiga svagheter och tillbakagångar, lyckas jag dock inte förstå varför vi så lätt ger efter för den rådande surmulenhet som skiljer vår världsdels sinnestillstånd från andras. Allt är förvisso inte perfekt, men vi kan i alla fall vara stolta över våra framgångar sedan slutet av andra världskriget.
Jag är en del av den första europeiska generationen som inte har varit med om eller upplevt krig. När min far föddes 1924 tillhörde han efterkrigsgenerationen. När jag föddes trettio år senare tillhörde min far återigen efterkrigsgenerationen. Våra föräldrar är en del av en generation som två gånger tillhört efterkrigsgenerationen.
Ja, vi måste anstränga oss att slutföra den europeiska uppbyggnaden men vara tacksamma mot dem som var före oss och under mycket svårare omständigheter än dagens kunde dra de rätta lärdomarna från historiska fakta och vi som växte upp i fredstider måste se till att krig inte blir ett europeiskt alternativ igen under det närmaste århundradet som så ofta i vår historia. Den som vill ha fred, vill ha Europa.
(Livliga applåder)
Santer
Herr ordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! För tredje gången sedan jag tillträdde har ni inbjudit mig att uttala mig om situationen i unionen. Det är början till en tradition som jag välkomnar. Vår debatt har dock i dag en särskild betydelse: den tilldrar sig i mitten av kommissionens och Europaparlamentets mandatperiod. Våra båda institutioner har arbetat mycket tillsammans och bör fortsätta att göra det inom ramen för sina respektive roller i fördraget.
Att sammanfatta det som har gjorts och dra upp linjer för framtiden, det är meningen med en debatt som denna.När det gäller att sammanfatta måste vi vara krävande och avfärda allt överseende, men också erkänna de framsteg som gjorts. Vad kan vi då se när vi tar ett steg ut ur vardagen för att få lite distans? Vi kan se att mot bakgrund av ofta påhittade ibland verkliga kriser går Europeiska unionen framåt. Och vilken sträcka den har tillryggalagt sedan 80-talet: två lyckade utvidgningar, tre större översyner av fördraget, det tyska enandet, den inre marknaden och snart euron! Sedan 1995 har vi inlett och avslutat bygget med regeringskonferensen, avslutat de sista förberedelserna till Ekonomiska och monetära unionen och inlett det stora bygget Agenda 2000. Vi har också tålmodigt lagt grunderna till en verklig europeisk strategi för sysselsättning.
Europa går in i sin nya utvecklingsfas med betydande trumfkort på hand, också tack vare att tillväxten ökar igen. Men varning! Ingenting är vunnet i förväg, det europeiska arbetet kräver en ständig ansträngning och är ömtåligt inför återuppblomstringen av nationell och korporativistisk kortsynt egoism.
Herr ordförande, Amsterdamfördraget är undertecknat. Nu gäller det att ratificera det. Jag är lite överraskad över att höra vissa, för övrigt övertygade, européer förespråka att fördraget skall avslås därför att det inte har löst alla problem. För mig verkar det förnuftigare att skörda de måntaliga framgångarna med texten och att bestämma ett möte för att göra det som verkligen bör göras före utvidgningen. I så fall måste vi inrikta oss på det väsentliga, till exempel kvalificerad majoritet, och inte på det som ur europeisk synpunkt är relativt underordnat, såsom omfördelningen av röster i rådet.
Vad Ekonomiska och monetära unionen beträffar, har både det ena och det andra sagts. Jag tror att jag kan påstå att jag alltid har sagt samma sak och när jag anlände till Bryssel 1995 hade förberedelserna kört fast. Ingen verkade för övrigt tro att projektet skulle lyckas. Därför har jag tillsammans med Yves-Thibault de Silguy tagit initiativ till en grönbok om de praktiska villkoren för införandet av euron. Ni kommer säkert fortfarande ihåg den upprördhet som den förorsakade. Stor politik genomförs ibland mera via praktiska villkor än visionära förklaringar.
I dag är de tekniska förberedelserna avslutade efter ett enormt arbete och medlemsstaterna har åtminstone i detta ärende visat prov på uthållighet, principfasthet och lojalitet gentemot sina beslut. Jag kommer ihåg de medlidsamma blickarna när jag förutspådde eurons ankomst den 1 januari 1999 och ett betydande antal medlemsstaters deltagande. De senaste ekonomiska beräkningarna bekräftar emellertid de verkligt förvånande konvergensframgångarna i Europa. Jag har bara ett råd att ge företagen överallt i unionen: förbered er snabbt och missa inte chansen, för samtidigt som euron bereder väg för lovande utvecklingsmöjligheter, kommer det också att bli smärtsamma uppvaknanden för dem som försummat förberedelsen. Beträffande de medlemsstater som har valt att inte delta i början, bör de fråga sig vad de kommer att vinna med eller hur mycket det kommer att kosta att stå utanför ett vinnande lag.
Her ordförande, om tillväxten ökar igen på sunda grundvalar så är det tack vare EMU. Jag har alltid ansett att EMU kunde och borde vara ett instrument för en blomstrande ekonomi och sysselsättning och samma sak gäller också för den gemensamma marknaden, därför lägger kommissionen så stor vikt vid genomförandet av åtgärdsplanen.
Ett av skälen till att jag föreslog en förtroendepakt för sysselsättningen för mer än ett år sedan, var just för att visa att kampen mot arbetslöshet kräver en sammanhållen strategi. Utan tillväxt skapas inga arbetstillfällen, men enbart tillväxt räcker inte för att lösa arbetslöshetsproblemet. Sedan dess har det hänt mycket. Jag anser, som jag sade i går vid debatten om sysselsättningen, att 1997 kan och bör vara en ny början på grund av det tidigarelagda genomförandet av kapitlet "sysselsättning" i Amsterdamfördraget och det särskilda toppmötet i Luxemburg.
Det kvarstår dock att, även om de ekonomiska villkoren och det allmänna klimatet är positivare än någonsin, är ingenting vunnet. Vi har alltför ofta i det förflutna sett en ekonomisk uppgång som används som förevändning för att inte vidta nödvändiga strukturreformer. Vi har alltför ofta upplevt skillnader mellan Europeiska rådets stora avsiktsförklaringar och den nedslående verksamheten på fältet.
Jag har redan här och där hört varningar för att Bryssel inte skall överta den del som borde stanna på det nationella området. Måste vi verkligen ha riktlinjer, säger man, på Europeiska unionens nivå? Jag svarar ett klart: ja, det måste vi. Först och främst därför att stats- och regeringscheferna har beslutata det, därefter och framför allt för att det är rätt tillvägagångssätt, överfört från den framgångsrika metod man använt i fråga om ekonomisk politik.
En del ställer sig kritiska till de beräknade effekterna av de föreslagna åtgärderna, som stärks av den ekonomiska uppgången, det vill säga att skapa 12 miljoner arbetstillfällen på fem år. Vi måste undvika missuppfattningar. Denna siffra är, som ni vet, inte ett mål utan ett resultat. Varför skulle vi vara mindre ambitiösa än våra föregångare som med tolv länder skapade 10 miljoner arbetstillfällen mellan 1985 och 1990 och minskade arbetslösheten med omkring 3 %, en tendens som bara avbröts av Gulfkriget och valutaoroligheterna?
Vi måste inrikta uppmärksamheten på vad vi verkligen sagt i förslagen. Vi föreslår inte att vi skall drömma om ett vackert hus, vi föreslår tegel, cement och viljan att smutsa ner händerna för att bygga det. Ni måste i alla fall veta att kommissionen kommer att fortsätta att kämpa för sina förslag som är både ambitiösa och realistiska för att använda ett gängse uttryck.
Den andra halvan av mandatperioden kommer att domineras av Agenda 2000, vilket för övrigt avspeglas i vårt arbetsprogram för 1998: nära hälften av lagförslagen ligger inom ramen för Agenda 2000. Jag tycker att agendan för fram en sammanhållen vision av Europeiska unionen i det tjugoförsta århundradet: effektiv politik i medborgarnas tjänst, en lyckad utvidgningsprocess som stärker Europeiska unionen och en ytterst noggrann förvaltning av skattebetalarnas pengar.
Riktlinjerna för Agenda 2000 visar vägen. De stöder sig på en fördjupad analys av reella fakta, för jag föredrar verkställda visioner framför stora filosofiska förklaringar. Medlemsstaternas första reaktioner är uppmuntrande. Alla godkänner Agenda 2000 som ram för förhandlingar och alla erkänner betydelsen av en sammanhållen och integrerad tillnärmning. Men samtidigt ställer de in sig på långa och svåra förhandlingar. Jag vill påminna om att detaljerade förslag ännu inte lagts fram. Det är normalt och berättigat.
Jag vågar dock hoppas att allas beteende kommer att vara i nivå med det som står på spel inför den historiska utmaning som Agenda 2000 utgör. Vi måste stå emot frestelsen att se fördelarna med att vara med i Europeiska unionen ur en enda vinkel, nämligen överförda belopp till gemenskapens budget eller mottagna pengar från Bryssel! Jag försöker inte låtsas att detta inte har någon betydelse eller att det inte är berättigat att ställa vissa frågor, men vi måste till varje pris undvika ovanan att närma oss frågan rent nationellt eller budgetärt.
Jag skulle också vilja ta upp ett annat problem som bekymrar mig. En del verkar ha glömt att en anslutningsförhandling är ett sammansatt och svårt förfarande, framför allt för kandidatländerna själva. Därför omfattar fördraget yttrande från kommissionen om ansökningarna individuellt och Europeiska rådet i Köpenhamn fastställde de kriterier som kommissionen skall följa i samband med uppgiften. Detta uttömmande objektiva arbete har gjorts av kommissionen och mot bakgrund av resultatet har den, som vanligt, tagit sitt ansvar. Man får i dag inte låtsas som om yttrandena inte existerar.
Ännu mindre får man anklaga kommissionen för att vilja dela upp Europa. Det är absurt när man vet hur noga vi har varit med att understryka processens inkluderande karaktär och att föreslå konkreta medel för att lyckas med det! Jag föredrar att arbeta konkret för att minska klyftorna i Europa snarare än att maskera dem i en rent politisk tillnärmning som riskerar att skapa många besvikelser i framtiden. Om vi började förhandla med länder som inte är redo, skulle vi göra alla en otjänst.
I fråga om Europeiska unionens olika politikområden kommer jag bara att göra några snabba iakttagelser. Den gemensamma jordbrukspolitiken måste reformeras och det kommer att göras. De som i dag påstår motsatsen, vet det för övrigt. Vad mig beträffar föredrar jag att bekänna färg och skapa en verklig debatt. Samma sak gäller också för strukturpolitiken. Den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken är och kommer att vara en av Europeiska unionens pelare. Hur skulle det kunna vara annorlunda, då vi förbereder oss att ta emot nya medlemmar som alla behöver strukturbidrag och då det för övrigt fortfarande finns regioner i nuvarande EU med försenad utveckling trots de uppnådda framgångarna. Men det måste vara klart och tydligt att strukturstödet inte kan bli ett bestående stöd, det skulle stå i strid med dess målsättning.
Det finns ett område där medlemsstaterna tycks vilja gå baklänges med Europa. Det gäller de yttre förbindelserna. Europeiska unionen växer förvisso allt efterhand på den internationella scenen. Förbindelsenätet vidgas. Dess inblandning påkallas. Den är den största stödgivaren i världen och dess tyngd på handelsplanet gör den till en av de två eller tre aktörerna som verkligen räknas i Genève. Men vi sköter utrikespolitiken utan att riktigt förstå vad vi gör. En dag måste vi vakna till medvetande om våra fördelar, svagheter och nödvändigheten av att skapa en sammanhållen och eftertänkt vision för våra olika instrument. Vi främjar för övrigt alltför ofta uttrycket jämfört med innehållet. Toppmöten här och politisk dialog där, stora massmediala samlingar utan särskilt innehåll, dagliga förklaringar som få människor gör sig mödan att läsa. Och alltjämt svårigheten att se utrikespolitiken såsom en sammanhållen enhet som tar alla dimensioner av EU: s aktion i beaktande. Jag vill uttrycka en förhoppning om att Europeiska unionen skall enas om att komma över sina ungdomssynder och utnyttja den potential som det nya fördraget innehåller här som överallt annars.
Kommissionen tänker för sin del bidra till utrikespolitiken så vitt det är möjligt. Men vi måste vara uppriktiga! Utan politisk vilja av medlemsstaterna att utveckla en gemensam utrikespolitik kommer kommissionens aktion att känna sin begränsning.
Herr ordförande, jag har med avsikt begränsat mig till några stora teman. Ni förfogar över våra detaljerade förslag till arbetsprogrammet för 1998, som kommer att diskuteras i december.
Jag har känslan av att Europeiska unionen, som än en gång står inför historiska utmaningar, har möjligheter att vinna. Den kommande perioden är rik på möjligheter. Vi får inte missa dem av änslighet, eller av småaktighet. Europeiska unionen kommer att vinna om den politiska viljan finns och om dess institutioner är starka och demokratiska, om de förstår att utöver sina respektive roller tjänar de samma syfte, det vill säga Europa!
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket ordförande Santer.

Green
Herr ordförande! Hur är tillståndet i unionen? Det beror ganska mycket på vems ögon man betraktar det genom. En sak är säker: unionen ser olika ut om man betraktar den med ögonen hos olika aktörer i vårt samhälle.
Om man är industriman eller finansiär i finanssektorn i någon av våra större städer så betraktar man förmodligen det ökande förtroendet för den kommande gemensamma valutan som manna från himlen. Ens långsiktiga framtid gestaltar sig som stabilare och säkrare. Planeringen av ens resursfördelning, ens investeringsbeslut och tillväxtutsikter blir enklare och mindre spekulativa. Transaktionskostnaderna ser ut att så gott som försvinna, samtidigt som dagens monetära ortodoxi med tämligen stor säkerhet kommer att hålla inflationen på miniminivåer och säkerställa ett tryck nedåt på personliga skatter och företagsskatter. Inte illa...
Om man emellertid är en av Europas 18-20 miljoner arbetslösa så ser situationen i unionen rätt så förfärlig ut. Den globala marknaden, den revolution informationssamhället innebär, betyder ungefär lika mycket för dig som ångtåget måste ha betytt för hästen och vagnen. En sak som de vet är att på den globala marknadens och informationssamhällets baksida har arbetstillfällen gått förlorade. De socialt uteslutna, de arbetslösa, de undersysselsatta kan ursäktas för att betrakta det kommande toppmötet om sysselsättning med viss skepsis, eller till och med ointresse. De har varit där förut; sett det, gjort det, skaffat T-shirten.
Om vi skall kunna komma tillrätta med den skepsisen och det ointresset så måste toppmötet om sysselsättningen bli en framgång. Vi måste få konkreta förslag, faktiska och realistiska åtgärder som skapar arbetstillfällen.
Jag har förstått att vissa medier redan skrivit sina rubriker för toppmötet om sysselsättningen: " Ingen kruka med guld - sysselsättningstoppmötet ett misslyckande" . Låt oss börja med att vara litet mer förnuftiga. Vi vet alla att ingen kruka med guld ligger och väntar på oss. De flesta av oss vet att lösningen att bara lägga ut pengar på problemet inte i sig själv är vare sig tillräcklig eller ens förnuftig. Där pengar kan göra nytta och där vi kan få fram pengar, så måste de tillhandahållas. Detta parlament kommer, hoppas jag, att använda sina pengar vettigt i stället för bara en massa ord när vi i morgon röstar om sysselsättningspaketet för små och medelstora företag. För att få fram dessa pengar måste vi skära ner på utgifterna inom andra områden - svårt för oss som parlament att gå med på. Men min grupp är sannerligen beslutsam, eftersom sysselsättningen är vår förstahandsprioritering.
Detta är emellertid bara struntsaker. Det kan bidra genom att tillföra värde till det som görs på det nationella planet för att skapa jobb. Det utan tvekan bästa sätt på vilket vi kan bidra till jobbskapandet är att verkligen få igång processen för att samordna vår ekonomiska politik och vår arbetsmarknadspolitik. Om toppmötet om sysselsättningen kan inleda den processen och dessutom tillhandahålla ett paket med stödåtgärder, då kan vi komma igång med att utlova verkliga framtidsutsikter och möjligheter åt dem som behöver vår hjälp.
Hur är då situationen i unionen om man är ett företag som agerar på den inre marknaden? Livet är tyvärr fortfarande omgärdat av rätt så mycket byråkrati, hinder och brist på information. Att döma enbart av de klagomål jag får från företag i min valkrets i norra London så förekommer fortlöpande problem med mervärdesskatt; det vimlar fortfarande av protektionism när det gäller produktlicenser och patent; det föreligger en påfallande brist på genomdrivande.
Sett genom våra ögon som konsumenter, om det så är från norra Finland, södra Grekland, västra Irland eller östra Österrike, så har den gemensamma marknaden givit oss ett större utbud av varor av högre kvalitet. De senaste två eller tre åren har vi sett faran med att anta en inte helt sträng inriktning vad gäller konsumentskydd och folkhälsa på det europeiska planet. BSE-krisen fäste uppmärksamheten på den bristande tillämpningen av den minsta gemensamma nämnaren i konsumentskyddet. Vad detta beträffar så har detta parlament gjort den europeiska konsumenten stora tjänster genom att insistera på att Europeiska kommissionen omorganiserar sig, sin politik och sina resurser för att i högre grad prioritera konsumenterna och folkhälsan. Vi skall mycket snart granska kommissionens gensvar på våra rekommendationer här i kammaren. Vi vet också att rådet i Amsterdam bekräftade behovet av en uppfräschad konsument- och hälsopolitik i det nya fördraget, och vi hoppas att det kommer att fullgöra sina skyldigheter helt ut, genom att stödja parlamentet och kommissionen i arbetet med att återuppbygga konsumenternas förtroende för det faktum att deras livsmedel inte bara är säkra utan hälsosamma och av hög standard.
Om man är ett djur som springer omkring i sitt europeiska revir ser tillståndet i unionen inte alls särskilt bra ut just nu. Man kan emellertid betrakta kommissionen som en vänlig jaktvårdare, eftersom den just har tillkännagivit överträdelseförfaranden mot en stor majoritet av EU: s 15 medlemsstater för att inte ha omvandlat habitatdirektivet till nationell lag.
De som är med i kampen för miljön vet att den konjunkturnedgång som uppslukade Europa efter Rio medförde ett skamlöst övergivande av mycket av det som man förbundit sig att göra med avseende på hemvister, klimatförändring, nedsmutsning av haven och mycket annat. Det föreligger nu en ytterligare möjlighet, efter mötet i New York, att göra gemensam sak med FN: s övriga medlemsstater i Kyoto i december för att få en förändring till stånd. Detta är inte en kamp enbart för Europa. Men vår ståndpunkt, som jag hoppas är en progressiv sådan, kan vara inflytelserik, inte bara vad gäller att utsätta utvecklingsländerna för påtryckningar att beakta miljön i sina ekonomiska program, utan också, vilket är synnerligen viktigt, att tvinga Förenta staterna att inse sitt ansvar och sin roll att som världens ledande nation skrida till handling tillsammans med oss.
Om man råkar vara en av de allt fler narkotikasmugglarna, eller internationella brottslingarna eller liknande, så finns det fortfarande dessvärre guld att införskaffa i Europa. För dem erbjuder EU och dess medlemsstater fortfarande möjligheter att utnyttja. Varje medlemsstat upplever sin egen ökning av internationell brottslighet av det ena eller andra slaget, den snabba och tragiska ökningen av narkotikhandeln, terrorismen och vapenhandeln eller den växande ondskefulla handeln med människor. Om man undersöker omfattningen av dessa aktiviteter, som detta parlament gjorde i bara en tillfällig undersökningskommitté för gemenskapens transiteringssystem, så står det klart att det enda sättet att bekämpa detta slags multinationella gränsöverskridande handel på är genom internationellt samarbete.
Det är därför som Europeiska unionens roll är så viktig för den framtida utvecklingen när det gäller informationsdelning, myndigheter för genomförande, övervakningsstrategier och samarbete över gränserna. Det är bara genom att arbeta tillsammans, med överenskomna strategier, som vi kan få en verklig effekt inom de områden i världen som behöver hjälp och stöd för att minska sitt inhemska beroende av i synnerhet narkotikahandeln. Europas medborgare, som begripligt nog är oroade över den drogkultur deras unga växer upp i, den drogkultur som är ansvarig för så mycket av våldet i samhället, har mycket att vinna på ett ökat europeiskt samarbete inom detta område.
Om man är en liten bananodlare i Västindien så är man ursäktad om man anser européerna vara de uslaste av de usla. De kom till ens idylliska ö för många år sedan i sökandet efter resurser. Samma européer uppmuntrade till förändringen av produktionen till flerskördsbananen. Du och din familj är beroende av banannäringen för ert levebröd och nu har världshandelsorganisationen, på USA: s enträgna begäran, bestämt att det skall bli slut på de gynnade handelsmöjligheterna med avseende på Europa för era bananer, framför dollarbananerna. Vad har ni nu för utkomstmöjligheter? Europeiska unionen måste omförhandla den gällande Lomékonventionen under de närmaste åren, och vi måste söka ett nytt partnerskap med våra afrikanska, västindiska och stillahavsgrannar.
Situationen i unionen ser också mycket olika ut för medborgarna i Öst- och Centraleuropa. De i Ungern, Polen, Tjeckien, Slovenien och Estland, som ser sin framtid expedieras i Europeiska unionens marmorpalats, måste se saken på ett helt annat sätt än de som, om än kanske inte riktigt uteslutna, sannerligen känner sig på avstånd från processen.
För Europas för närvarande 370 miljoner medborgare utgör utvidgningen av EU med ytterligare 11 länder inom en överskådlig framtid ett jättelikt språng ut i det okända, med fruktan för ett krympande stöd åt dem via EU: s budget, jordbruks- och strukturfonderna och sammanhållningsstöd. Massor av arbete måste utföras av oss alla som är engagerade i Europas politik, för att tydligt hävda vår beslutsamhet: för det första att inte isolera eller marginalisera eller utelämna någon av våra partnerstater i Öst- och Centraleuropa utan att, för det andra, för våra egna medarbetare påpeka kostnaderna för en icke-utvidgning - de ekonomiska skadorna, bristen på stabilitet, regional upplösning, miljöförstöring och så mycket annat. Är man en svart person i Europa har man alltid haft det svårt. De senaste åren har emellertid varit ohyggliga. En ökning i politiken av hat, avundsjuka och utnämnandet av syndabockar har lett till mer av rasistiska glåpord, trakasserande, attackerande och, mest tragiskt av allt, mördande. Tack och lov så innehåller Europas nya fördrag nu den bredast möjliga antidiskrimineringsartikeln. Det var otänkbart för bara nio månader sedan. Det europeiska året mot rasism och antisemitism, ett övervakningscentrum i Wien och kompetensen i fördraget - ett lämpligt sätt att minnas 1997 på. Situationen i unionen är inte enkel, den är ibland dålig, ibland bra. Den kan knappast vara på annat sätt. Det åligger oss emellertid att ta arbetet på allvar. Vi måste arbeta på och hjälpa unionen att hitta fram till konkreta vägar framåt när det gäller sysselsättningen, och vi måste endossera Amsterdamfördraget, med alla dess fel och brister. Vi måste göra det möjligt för Cypern och länderna i Central- och Östeuropa att förena sig med oss i våra gemensamma strävanden.
(Applåder)

Martens
Herr parlamentsordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade kollegor! För tredje gången har Europeiska Unionens politiska institutioner anmodats att summera sina aktioner. Jag betraktar detta som en plikt gentemot vår befolkning till vilken vi försöker att ge ett svar på en väsentlig fråga: hur kan våra länder möta det tredje årtusendets utmaningar som är i annalkande?
År efter år fogas bitarna av mosaiken samman. Men det riktiga perspektivet är i dag det stora, fredliga och det återförenade Europa som vi vill binda samman och göra federalt på grundval av vad vi kallar " gemenskapens metod" . Ni har med rätta påmint om, herr parlamentsordförande, Robert Schumans historiska förklaring den 9 maj 1950. Då framhävdes detta tillvägagångssätt präglat av integration. Det äger fortfarande sin giltighet, det har kompletterats med subsidiaritetsprincipen eftersom vi inte vill ha något centralistiskt utan ett äkta federalt Europa.
Vi kan i dag säga att det stora ideal som Europas fäder hade kan bli verklighet och därför kan vi, tror jag, fortsätta att se framtiden an med återhållsam optimism. Men denna optimism är inte försvarbar utan bestämd vilja och klarsynthet.
Bland EU: s större perspektiv har det mest ambitiösa, tror jag, beslutats i Amsterdam. Europeiska rådet beslutade att från och med 1998 skall en process påbörjas varigenom EU skall utvidgas med de nya demokratiska länderna i Central- och Östeuropa och med Cypern. EU reagerar därigenom på ett positivt sätt på den " europeiska längtan" som finns hos dessa unga demokratier. Återigen har det alltså visat sig att EU är den enda magnetiska dragningskraften på vår kontinent.
Således vet vi nu att det under 2000-talets första decennium kommer att uppstå ett geopolitiskt rum bestående av 500 miljoner européer. För första gången i historien kommer Europas geografiska gränser att sammanfalla med idealen demokrati, frihet och solidaritet.
Det andra stora perspektivet, den monetära unionen, närmar sig stadigt. Kriterierna från Maastricht tillämpas strikt. Men samtidigt har det uppstått en dynamik, vilket Europeiska rådets ordförande har påpekat, varigenom betydelsefulla tidsgränser kan flyttas fram. Rådet beslöt den 15 september att definitivt fastställa pariteten mellan de valutor som kommer att tillhöra euron i maj 1998, samtidigt med beslutet om de länder som kommer att utgöra valutaunionens första grupp.
Denna första grupp, ärade kolleger, kommer att bli tätbefolkad. Av de femton medlemsstaterna kommer troligen tretton att uppfylla kraven för att införa en stabil euro, och av dessa tretton kommer troligen elva att ha mod till detta. Tyvärr har jag på nytt tvingats läsa att den svenska regeringen har beslutat, trots det faktum att de skulle kunna bli medlemmar av valutaunionen, att inte bli detta.
Målsättningarna från Maastricht kunde uppnås tack vare gemensamma ansträngningar från regeringarna, som fastställt stringenta budgetar för 1998, men också därför att vår befolkning har insett att denna politik var nödvändig.
Men det tredje perspektivet är återinförandet av tillväxt och främjandet av en dynamisk sysselsättningspolitik. Jag tror att toppmötet i Amsterdam tog ett stabilt beslut eftersom det kopplade stabilitetstraktaten till en traktat för tillväxt och sysselsättning. Jag hoppas, herr rådsordförande, att EU på toppmötet i Luxemburg äntligen skall få ett socialt och mänskligt ansikte också. Ni har de senaste dagarna upprepade gånger - jag skall kort sammanfatta det - med rätta sagt och förklarat att perioden med tomma ord nu är förbi och att det nu måste komma konkreta åtgärder, och jag hoppas och jag är övertygad om att ni kommer att ta initiativet till detta.
Från PPE-gruppens sida vill vi understryka en central tanke: den monetära unionen och den därtill nödvändiga saneringen av statsfinanserna är inget mål i sig självt utan ett medel för att uppnå ett högre mål: att hitta vägen tillbaka till en kreativ tillväxt som skapar jobb, som får till stånd en högre konkurrenskraft till nytta för alla, som skapar arbetsvillkor som är kännetecknande för en varaktig social marknadsekonomi.
Kommissionen har också med sin Agenda 2000 öppnat vägen till en storskalig anpassning av EU: s politik och av dess finansiella medel till målsättningarna på medellång sikt och till de nya behov som kommer att uppstå på grund av det utvidgade Europa. Jag anser att vi som parlament måste ägna tillräckligt med tid åt att undersöka dessa förslag. Vi måste också vara beredda att fatta beslut och att bära ansvaret för denna Agenda 2000. Jag anser att vi inte får försumma något i denna viktiga angelägenhet.
Men jag vill avsluta denna lista över EU: s stora perspektiv med att nämna två områden där, tror jag, bristen på ambition är skriande. I första hand gäller det utrikes- och säkerhetspolitiken, där man kan frukta att den blir offer för det som inom medicinen kallas för ett " encéphalogramme plat " .
USA uppträder på ett påfallande sätt med sin bestämda vilja som skiljedomare i världen. EU blir på det området bara svagare och svagare, det är åtminstone mitt intryck och min övertygelse, på grund av brist på politisk vilja. Kan vi nöja oss med att bara göra framsteg på vägen till ekonomisk integration? Kan, vill vi begränsa vår ambition till införandet av en enhetlig valuta utan att se till att Europa väger lite tyngre i vågskålen i världen?
Om vi skulle göra detta, om vi skulle begränsa våra ambitioner på det sättet, då underskattar vi européerna och då sviker vi många regioner i världen, i Afrika, i Mellanöstern, i Asien, i Latinamerika. Dessa regioner, européerna och dessa länder hoppas att Europa skall förbli en samtalspartner på världsscenen och att vi bidrar till jämvikten mellan de stora entiteterna.
Det tillhör den europeiska identiteten att vi verkligen får till stånd en ny femte Lomékonvention där den politiska dimensionen, där också det civila samhällets uppträdande blir viktiga element i likhet med näringslivet. Och när det stora perspektivet är det återförenade Europa med Central- och Östeuropa får vi inte heller glömma vår solidaritet med AVS-länderna, i synnerhet Afrika.
Naturligtvis måste vi också få ordning i vårt eget hushåll. Vi stöder som grupp kommissionens initiativ att fullborda den inre marknaden och att också sträva efter harmonisering av skattelagstiftningen inom EU. Jag är medveten om att vi här rör vid en känslig punkt vad beträffar den nationella suveräniteten. Men lika viktig och känslig är risken för en dåligt fungerande inre marknad som följd av en avreglering av skattelagstiftningen.
Vilka medel förfogar EU över för att förverkliga dessa perspektiv? Vår första utvärdering av Amsterdamfördraget var nyanserat positiv. På olika områden har ordentliga framsteg gjorts, och Green har med rätta pekat på de möjligheter som finns inom områdena folkhälsa, boendemiljö och till och med den tredje pelaren, den inre säkerheten. Men den verkliga institutionella reformen som är nödvändig innan utvidgningen kan genomföras saknas fortfarande helt och hållet. Vi är övertygade om att utan beslutsprocess som ger en kvalificerad majoritet i rådet kommer EU att bli dömt till stagnation och förlamning och kommer att utvecklas till en ren frihandelszon.
Amsterdamfördraget kan betraktas som ett mellanled i en strategi som kännetecknas av små steg, men för vår grupp förblir utvidgningen oupplösligen förbunden med EU: s fördjupning, alltså även med majoritetsbeslut i rådet, med reformeringen av kommissionen och med reformeringen av denna institution till ett permanent parlament. Det är också vad de länder som vill ansluta sig till EU är intresserade av. De har alla intresse av att denna union fungerar bra. Vi kan inte göra annat än att beklaga bristen på ambition och vad ni har nämnt, herr ordförande för Europeiska rådet, undfallenheten, den obegripliga undfallenheten från Europeiska rådets sida under de sista timmarna av toppmötet i Amsterdam.
Till sist vill jag nämna två områden som ligger oss varmt om hjärtat i samarbetet mellan institutionerna. Vi måste samarbeta bättre med kommissionen och rådet vid planering av lagstiftning. Den långa tidsrymd som förflyter från det att kommissionen anmäler förslag tills att de verkligen läggs fram vållar oss många bekymmer. Därför måste dialogen mellan institutionerna förstärkas. Parlamentet är ett av de positiva, ytterst positiva elementen i Amsterdamfördraget, det var ingen förlorare i denna mellanstatliga konferens. Det var egentligen en stor vinnare, dess befogenheter utökades starkt. Vår institution blir ett riktigt parlament som kan klargöra EU: s strategi. Vi förfogar över en stark lagstiftande makt som kraftigt ingriper i våra medborgares liv. Vi måste vara värdiga att axla detta ansvar för dessa nya uppdrag, ta itu med dem aktivt. Vi måste vara trovärdiga, också vad beträffar hur denna institution styrs och hur vi kan lösa ett antal interna problem.
Rådets ordförande sa nyss att han inte upplevt kriget. Han sa: Europa är fred. Jag skulle kort vilja gå in på den bilden: jag var ett barn på fyra år när jag för första gången såg de tyska soldaterna i maj 1940. Och fyra år senare, i september 1944, befriades vi i en liten ort i norra delen av vårt land Belgien av polska soldater. Nåväl, ärade kolleger, sedan denna dramatiska period har Tyskland varit en av de drivande krafterna bakom integrationen i den Europeiska gemenskapen, nu den Europeiska unionen. Polen är tillsammans med andra länder i Central- och Östeuropa ett av de hoppingivande tecknen för att få till stånd detta fredliga, detta återförenade Europa. Denna period av krig som jag såg som litet barn har lämnat ett outplånligt spår i mitt minne. Och sedan dess var Europa självklart för oss, en evidens. Våra lärare talade om det, inom ungdomsrörelsen talade man om det, på universitetet. Det var det stora hoppet: den europeiska längtan. Vi måste förverkliga detta, vi har skäl till att fortsätta att tro på detta och vara hoppfulla. Jag hoppas att denna debatt mellan EU: s tre politiska institutioner kan bidra till detta.
(Applåder)

Azzolini
Herr ordförande, herr ordförande för kommissionen, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Året 1997 har verkligen inneburit en utmaning för Europeiska unionen. Amsterdamfördraget utgör utan tvekan en ny milstolpe för konstitutionen och Europeiska unionens framtida utveckling. Hur skall man t.ex. kunna glömma paketet " Agenda 2000" som presenterades av kommissionen som en inledning till processen att få med nya medlemsstater? Om en månad kommer dessutom Europeiska rådet att ta itu med ett problem som är ännu viktigare och som berör våra medborgare i än högre grad, och det gäller arbetslösheten med över 20 miljoner arbetslösa. Arbetet inom unionen har utan tvekan accelererat under dessa tolv månader. Men om å ena sidan drivkraften för att förstärka unionen inte kan annat än applåderas och stödas, så frågar vi oss om unionens institutionella och demokratiska uppbyggnad fortfarande förslår. Vi kan till exempel konstatera att den nyligen genomförda regeringskonferensen visade på begränsningarna för det nuvarande sättet att revidera fördragen. Europaparlamentet har både en skyldighet och rätten att spela en politiskt betydelsefull institutionell roll, även och framför allt när det gäller framtida revideringar av fördragen. Unionen är på väg mot nya problem och man kan inte längre vänta med att legitimera detta parlament, den enda institution som är demokratiskt vald, utan att riskera att befästa en övertygelse som redan har mognat hos våra medborgare, nämligen att Europa är till för byråkraterna och regeringarna och alltmer avlägsnar sig från medborgarnas intressen.
När det gäller till exempel den gemensamma valutan och utvidgningen har Europeiska unionens beslutsprocess visat sina brister, även om vi delar slutmålen. Sedan länge har detta parlament riktat uppmärksamheten mot problem som arbetslösheten och den ekonomiska utvecklingen, ett engagemang som är lika starkt och beslutsamt som det som gäller den monetära unionen, men vi, och framför allt ni i kommissionen, har varit tvungna att vänta på att en medlemsstat skall ta ett initiativ.
Låt mig så gå över till utvidgningen. Detta är en process av historiska dimensioner, såväl vad gäller de geopolitiska implikationerna som vad gäller antalet berörda länder och betydelsen för våra respektive länder. När det gäller en så viktig process informeras Europaparlamentet om kommissionens beslut via pressen, och måste sedan vänta länge på att få ett dokument med motiveringar. Eftersom sådana beslut måste vara, vilket de också är, rent politiska, så frågar jag mig hur det kan vara möjligt och acceptabelt att ett sådant ansvar läggs på kommissionen. Kanske, herr ordförande, är det detta som är Europas paradox: att sätta upp mål som är mycket ambitiösa utan att ha passande politiska och institutionella system som kan ta hänsyn till medborgarnas vilja via den parlamentariska representation som redan finns.
Men låt mig ändå påpeka, som en avslutning på diskussionen om utvidgningen, att vi verkligen uppskattar det positiva resultatet från omröstningen om betänkandet från Baron Crespo, som anser att den lämpligaste principen är att anslutningsförhandlingarna genomförs med samtliga kandidatländer och vid en och samma tidpunkt.
Låt mig så gå över till de stora, prioriterade politiska frågorna under 1998. Jag håller med van Velzen som, i det betänkande vi röstade om i går, erinrade om det meningslösa i att hitta på nya saker som är lika onödiga som skadliga: jag tänker till exempel på 35-timmarsveckan. Genom att göra om strukturfonderna, genom att skapa en stabilitets- och sammanhållningspakt och genom att stimulera medlemsstaterna att anta budget- och skattepolitiska åtgärder som leder till en ekonomisk återhämtning, kan arbetslösheten bekämpas på medellång sikt. Många av oss tror inte att det räcker med bara en monetär harmonisering på bekostnad av att olika befolkningsgrupper utesluts och marginaliseras.
Den gemensamma valutan. Under den kommande våren får vi inte förlora ur sikte, vid sidan om de nödvändiga tekniska bedömningarna när det gäller vilka länder som skall få tillträde till den gemensamma valutan, att den gemensamma valutan bara är ett instrument för att uppnå ett politiskt mål. I det sammanhanget frågar jag mig vilka skälen var bakom Bundesbanks och franska riksbankens beslut att höja sina räntor. Detta är något som jag är konfunderad över.
Agenda 2000 och utvidgningen: här gäller de bedömningar som jag tidigare har gett uttryck för. Jag är dessutom glad över att det italienska utrikesministeriet har uttryckt tvivel och reservationer när det gäller att utesluta vissa länder. Vi har begärt en fördjupad debatt i parlamentet om detta tema och jag tror att denna församling bör se det som en prioriterad fråga under de kommande månaderna. De reformer som anges i Agenda 2000 kommer att bli ämne för omfattande och djupgående diskussioner inom vår institution, men hittills kan vi säga att vi kommer att stödja den gemensamma valutan helhjärtat, liksom ansträngningarna att komma till rätta med problemet med de indirekta skatterna, att göra vår ekonomi mer konkurrenskraftig, att snabbt gå framåt när det gäller utbyggnaden av de europeiska infrastrukturnäten, att uppgradera den vetenskapliga och teknologiska potentialen och att genomföra en kvalitativ översyn av strukturfonderna. Allt detta bör ske inom ramen för ekonomisk och social sammanhållning som enbart och direkt skall komma unionens medborgare till del. Detta förutsätter nya ekonomiska ramar på medellång sikt med början år 2000 som garanterar tillräckliga medel i förhållande till de ambitiösa mål vi har ställt upp.
Jag ser emellertid inte någonstans i kommissionens dokument hänvisningar till de två förutsättningar som för oss är av avgörande betydelse: en effektiv kamp mot bedrägerierna och en bättre kontroll och ett effektivt utnyttjande av unionens utgifter. Dessa två ekonomiska resurser är relevanta med tanke på gränsen på 1, 27 procent av bruttonationalprodukten som bidrag till finansieringen av unionens resurser.
Unionens närvaro på den internationella scenen. Här kommer vi till en mycket känslig punkt. Om å ena sidan den faktiska frånvaron av en politisk union hindrar oss från att ha en stark och enhetlig representation på internationell nivå - eftersom vi nyligen valt en struktur utan ansikte - så bedriver vi å andra sidan utrikespolitik i form av konkreta åtgärder, även om det sker i begränsad omfattning i form av hjälp, kontakter, kringvandrande representanter, bilaterala avtal, representationskontor för kommissionen och annat. En politik som än en gång har lämnats i händerna på en institution av tjänstemän, kommissionen. Jag tror trots allt att parlamentet bör erkänna kvaliteten i kommissionens arbete, men vi bör ändå, stärkta av medborgarnas röster, ställa upp ett mål bland de politiska prioriteringarna under de kommande åren: ett parlamentariskt Europa-Medelhavsforum, något som har begärts av denna församling och som vi ser med stor tillfredsställelse, bland annat därför att det är vårt eget förslag. Men ett större engagemang från Europaparlamentet när det gäller utrikespolitiken anser vi vara omistligt och utan tvekan av stor betydelse när det gäller unionens ambitioner för framtiden.
Medborgarnas livskvalitet. Förbättringen av de europeiska medborgarnas levnadsstandard är inte bara ett mål för kommissionen utan också något som detta parlament prioriterar.
Herrar ordförande, jag tror att när vi nu står på tröskeln till det tredje årtusendet måste Europeiska unionen förbereda sig på att möta en utmaning utan motstycke, nämligen den att äntligen förverkliga den vision som den europeiska gemenskapens grundare hade, en politisk plan i vilken det europeiska idealet konkretiseras i gemensamma mål i ett starkt och solidariskt gemensamt fosterland.

De Vries
Herr ordförande! Får jag börja med att å min grupps vägnar hälsa rådets ordförande välkommen till oss. Juncker har med rätta kritiserat bristen på självförtroende i Europa. Jag skulle för min grupps räkning vilja säga att vi alla har förtroende för det luxemburgska ordförandeskapet och för denna rådsordförandes kvaliteter.
I början av nästa år skall Europeiska rådet besluta om vilka länder som får delta i den europeiska valutan. Erbjudandet från Europas viktigaste land, Tyskland, om att dela sitt viktigaste maktmedel, valutan, med sina grannländer är av historisk betydelse. Euron är väsentlig för alla européer som likhet med Thomas Mann föredrar ett europeiskt Tyskland framför ett tyskt Europa. I andra hand är Euron nödvändig som motvikt till centrifugalkraften hos utvidgningen. Med denna utvidgning i sikte skulle EU: s regler för beslutsprocessen ha behövt anpassas. Det har tyvärr inte skett i tillräcklig grad i Amsterdam, till detta bidrog att vårt parlament fortfarande inte har rätt att godkänna fördrag. Det innebär att euron för närvarande är det enda projektet i syfte att fördjupa EU.
Även de ekonomiska fördelarna med denna valuta är påfallande: mindre valutaoro, tydligare prissättning, låg inflation. Men är Europa redo för euron? I ett antal länder har befolkningen fortfarande inget större förtroende för den nya valutan. I stället för att anstränga sig för att vinna befolkningens stöd för denna euro flyr några regeringar undan detta ansvar, såsom i Sverige och England. Men hur kan medborgaren hysa förtroende för valutan när politiker inte vågar plädera för den?
Räntan utgör en annan risk. Ju bredare EMU blir, desto strängare måste den centrala bankens antiinflationspolitik bli. Banken skall inte få tveka när det är nödvändigt att höja räntan. Men här hotar en konflikt mellan banken och de nationella regeringarna. Dessa regeringar har ju intresse av en låg ränta. Denna gör det billigare att finansiera underskott och skulder, och är även bättre för sysselsättningen. På det sättet skulle euron lätt kunna göras till syndabock för arbetslösheten. Detta gäller i synnerhet därför att medlemsstaterna själva skulle behöva vidta otaliga impopulära åtgärder. Permanent låg ränta kräver permanent lägre statsskuld och lägre statliga underskott. I länder som Tyskland, Frankrike, Italien och Spanien har man ännu inte vågat genomföra de nödvändiga strukturella reformerna. För att skapa arbete måste arbetskostnaderna ned, det måste bli mer flexibilitet vad löner och arbetstid beträffar, och arbetslösa bör få mer stimulans för att komma igång. Dessa reformer skulle vara nödvändiga även utan euron. Regeringarna måste våga att förklara detta, gör de inte det, då kommer många att vända sig mot den europeiska valutan och då kommer inte euron att bidra till Europas enhet, utan skulle i stället kunna underblåsa nationalismen.
Ekonomisk politik, herr ordförande, hör till den nationella suveränitetens klassiska domäner. Den som delar sin valuta, delar makt. Den maktkoncentration som följer på införandet av euron kräver en parallell förstärkning av den demokratiska kontrollen i Europa. Det framhöll ni själv i era inledningsord. Lyckligtvis förstärktes Europaparlamentets befogenheter i Amsterdamfördraget. Men det behövs mer. Vårt parlament måste använda sina egna befogenheter effektivare. Det kräver ett antal reformer. I första hand menar jag att vi måste börja samarbeta mycket intensivare med de nationella parlamenten, en väsentlig del av den demokratiska legitimiteten i Europa. Det skulle behöva införas årliga överläggningar om sådant som utrikespolitik, ekonomisk politik, inrikespolitik och rättsväsende och bedrägeribekämpning.
Sedan har vi de parlamentariska undersökningsutskotten. Våra två undersökningsutskott, för BSE och transiteringsbedrägerier, har uppnått utmärkta och imponerande resultat. Detta arbete måste fortsättas. Låt oss undersöka om det finns grund för att inrätta ett undersökningsutskott på områden som hjälpprogrammet för Östeuropa och Medelhavet, eller kommissionens interna administration. Det är viktigt att vi gör den demokratiska kontrollen av kommissionen så stark som möjligt.
Naturligtvis måste parlamentet i sin egen verksamhet uppfylla samma krav på insyn som vi ställer på de andra institutionerna. Den ihållande negativa publiciteten om ledamöternas resekostnader skadar vårt parlaments anseende. De reformer som presidiet fattade beslut om i juli måste således omedelbart, före årets slut, genomföras. Dessutom behöver åtgärder vidtas vad den interna organisationen beträffar. På områden som byggpolicy, kontorsinredning, säkerhet och information har allvarliga misstag begåtts, och på kort sikt bör en oberoende undersökning inrättas för att sådana åtgärder skall kunna vidtas att denna typ av misstag förebyggs i framtiden.
Även organisationen av vårt parlamentariska arbete måste förbättras, herr ordförande. Inget annat parlament i Europa har så många sammanträdesdagar som Europaparlamentet. Men kvantitet betyder inte alltid kvalitet. Allt för ofta är våra kalendrar överlastade, alltför ofta är våra debatter tråkiga. Parlamentet måste våga att prioritera. Mindre tid till omröstningar, mindre tid till oomstridda ärenden, mer tid till politiska debatter. In der Beschränkung zeigt sich der Meister . Vi måste också utnyttja våra befogenheter till det yttersta, vi måste våga att härda ut oftare. Jag tror, herr ordförande, att det inte bara är rådet och kommissionen som bär ansvaret för EU: s anseende bland medborgarna. I denna debatt har rådets och kommissionens ansvar ställts i centrum. Även vår institution bär ett ansvar för EU: s anseende. Parlamentet måste göra sitt allra bästa för att förbättra EU: s anseende genom sitt eget arbetssätt, och därför har jag velat uppmärksamma denna dimension i denna debatt.

Puerta
Herr ordförande, vi var oroliga innan denna debatt därför att denna debatt om situationen i unionen som vi håller för tredje gången, får inte bli rutinmässig, retorisk eller ytlig. Och jag måste erkänna att från det första inlägget av parlamentets ordförande och vidare i de övriga inläggen har viktiga analyser gjorts och det har lagts fram framtidsplaner. Detta måste vi lyckönska.
Men i verkligheten måste vi göra en balansräkning. Med en medicinsk liknelse på situationen i unionen är det nödvändigt, inte bara att ta pulsen på den förmodat sjuka, utan också att göra en verklig hälsoundersökning, en riktig undersökning med diagnoser och förslag till lösningar. I denna mening är huvudproblemet, den viktigaste sjukdomen, som vi alla har sett, är arbetslösheten.
Sysselsättningen ökar, den har ökat det senaste året, men inte på ett betydelsefullt sätt. Om vi riktar blicken bakåt, som en poet som Antonio Machado sade, ser vi förutom de arbetstillfällen som har skapats, även de som har försvunnit, . Jag tänker nu på det dramatiska fallet med Vilevoorde, som lades fram här i parlamentet och på andra dramatiska fall, lika betydelsefulla. Därför kan jag från gruppen Den europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster säga att vi försvarar kategoriskt en integration av sysselsättningspolitiken i Europeiska unionen.
Vi anser att det är nödvändigt att arbetstidsförkortningen blir en verklig ryggrad i sysselsättningspolitiken och i den meningen ger den franska regeringens åtaganden och beslutet som nyligen fattades efter debatt i det italienska parlamentet, förhoppningar inför framtiden och på att en verklig debatt kommer att äga rum samt att positiva lösningar kommer att genomföras. Vi måste säga att i dessa två länder har man gått mycket längre än i debatterna i vårt parlament och de europeiska institutionerna.
Vi lägger naturligtvis stor vikt vid toppmötet i Luxemburg och stöder kommissionsordförandens ansträngningar och i detta fall alldeles speciellt rådets ordförande Juncker, i hans ansatser att försvara och agera till förmån för den verkliga konvergensen, den konvergens han kallar sysselsättningskonvergensen. Vi stödjer också anslagen på 150 miljoner ecu i budgeten för sysselsättningsprogram. Men om vi gör en enkel division ser vi att det endast betyder 8 ecu för varje arbetslös europé. Vi önskar dessa sysselsättningsprogram mycket framgång.
I mitt hemland, brukar ledaren för min politiska inriktning upprepa att det är mycket viktigt med " program, program, program" . Jag vågar mig på att här överföra till parlamentet detta förslag om sysselsättning genom att upprepa det tre gånger: sysselsättning, sysselsättning, sysselsättning. Vi får se om vi genom att upprepa det tre gånger kan öka medlen och mekanismerna som skall arbeta för en sysselsättningspolitik.
Beträffande euron är vi alla överens om att vi befinner oss på slutsträckan. Vi menar att ju fler länder som tar del av euron desto bättre. Det är bättre för alla att ha samma ansvar. Men vi är kritiska till Maastrichtvillkoren och skeptiska till den automatik som presenteras: euro skapar tillväxt, tillväxt skapar sysselsättning. Vi anser inte heller att stabilitetspakten är en bra medicin, och dess konsekvenser får vi ta i det europeiska samhället.
Vi vill under denna undersökning tala om, inte bara den fysiologiska delen, utan också sinnesstämningen i det europeiska samhället, hur det ligger till med Europas själ. Och det har redan sagts här att det finns en oro och en osäkerhet. Mycket av denna oro och osäkerhet visar sig för att det inte finns en tydlig modell för utvidgningen.
Vi stödjer utvidgningen men vi anser att en dålig infallsvinkel, en brist på förutseende kan framkalla negativa effekter i de länder som ansluter sig och i de länder som redan hör till unionen. Den största faran är att den politiska unionen vi eftersträvar, förvandlas till en stor frihandelszon. Till detta kommer problemet med de ekonomiska perspektiven och påverkan på den nuvarande solidariteten nord-syd i det inre Europa, som minskningen av strukturfonderna och dess återverkningar på den gemensamma jordbrukspolitiken skulle medföra.
Det är nödvändigt, vilket redan har sagts i dag, att räkna med alla länder som ansöker om inträde och inte klassificera dem som dugliga och inte dugliga. Men det gäller att inom denna nya ram, och här tar jag till Martens ord, han som har en politisk position och ideologisk hemvist vitt skild från min egen, se till att det finns en verklig identitet i den europeiska utrikespolitiken.
Juncker har i dag gått från den europeiska kontinenten till ambitionerna hos ett asiatiskt Europa. Men detta kan vi aldrig göra, inte ens på den europeiska kontinenten, om den europeiska identiteten underordnas USA: s politik. Vi bör vara vänner men inte underordnade.
Inför dessa utmaningar, och jag avrundar nu, herr ordförande, var Amsterdamfördraget oförmöget att genomföra den institutionella reformen som är oumbärlig innan utvidgningen. En spansk journalist definierade det på följande sätt: " Det är ett färglöst, doftlöst och smaklöst fördrag" . Jag tror att det kanske är väl optimistiskt att ge det samma ekologiska behandling som man gör med vattnet.
När jag nu slutar måste jag säga att för att lösa nyckelproblemen måste vi också lösa demokratiproblemen. Jag tror att jag är överens med den allmänna opinionen i Europa. Vem bestämmer i Europeiska unionen? Vem är ansvarig? Och ansvarig inför vem? Kanske är det dags för rådet att börja ansvara politiskt inför Europaparlament som representerar alla unionens medborgare.

Aelvoet
Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, herr ordförande, kollegor! Ett intressant belgiskt radioprogram bär namnet: tillståndet är hopplöst, men inte allvarligt. Överfört till EU skulle jag vilja säga: tillståndet är oroväckande och hotar att bli hopplöst om inte de viktigaste aktörerna kavlar upp ärmarna. De nedslående resultaten från Amsterdam har inte förberett EU för att ta itu med de uppdrag det står inför. Till och med kommissionär Van Miert förklarade offentligen i september att Amsterdam var en sur place och ingenting mer.
EU är således inte redo för utvidgningen eftersom den institutionella reformeringen inte ens har påbörjats. Den oumbärliga och fullvärdiga politiska unionen som skall vara i stånd att ge en social och ekologisk motvikt till en avreglerad marknad har inte kommit. Den strama monetära politiken har lett till att euron, redan innan den införts, av miljoner européer identifieras med social nedrivning och förlust av jobb. Amsterdam gav visserligen fördraget om sysselsättning en finputsning, men akilleshälen har hela tiden varit att det på det europeiska planet aldrig kom några pengar på bordet för att stödja skapandet av arbeten.
Om sysselsättningstoppmötet i Luxemburg inte medför något genombrott utan bara formulerar rekommendationer som inte förpliktigar till något, kommer besvikelsen att bli mycket stor. Därför vill min grupp särskilt fördöma att det inte har vidtagits några åtgärder för att få slut på skattekapplöpningen mellan medlemsstaterna. Trenden att arbete beskattas allt hårdare och kapital allt mindre så att jobb försvinner i stället för att nya tillkommer fortsätter. Det förefaller mig att just det luxemburgska ordförandeskapet är väl kvalificerat för ta sig an det svåra problemet med skatteharmoniseringen. Min fråga till er, ordförande Juncker, är om ni kommer att ta några initiativ i detta ärende. Det är inte bara i resultaten från Amsterdam, utan även i kommissionens arbete, som vi kan utläsa att det inte kommer några eller endast få impulser för en varaktig utveckling. Det kommer ingen energiskatt, och inte ens i den offentliga upphandlingen lyckas kommissionen att där spela ut den trumf som ekologisering av produktionen utgör; här tar man inte tillvara de utmärkta möjligheter som finns på detta område.
Till sist, och där är jag överens med ordförande Santer, måste vi få säga att utrikespolitiken lider av svåra brister, bland annat i Bosnien, Algeriet, Palestina och så vidare. Europa gör ingenting för att understödja fredsprocesserna i dessa länder på ett effektivt och adekvat sätt. Hur goda våra avsikter är då det gäller Afrika kommer denna vecka framförallt att visa sig i samband med omröstningen om chokladdirektivet. I vilket fall som helst, utan övertygande inre och yttre politiska projekt förblir Europa en kall demokrati.

Lalumière
Herr ordförande! Nu hösten 1997 verkar situationen i Europeiska unionen vara kontrastrik. Det finns å ena sidan positiva element. Jag kommer att ta upp ett av dem som redan nämnts: enhetsvalutan.
Allt pekar på att euron kommer att sättas i omlopp, att tidsplanen respekteras och att antalet länder som deltar i EMU från början kommer att vara betydande, eftersom länder som Spanien och Italien, som väckte en viss oro, mycket troligt kommer att vara i tätgruppen. Euron är i sig bra för Europeiska unionens finansiella och ekonomiska makt och indirekt, förhoppningsvis, för sysselsättningen. Euron är i sig också mycket bra för att stärka den poltiska unionen, som är vårt fortsatta mål.
Jag vill slutligen tillägga att de avsevärda ansträngningar som görs av vissa - jag tänker särskilt på Italien - för att låta sina ekonomier konvergera och ge framgång åt euron, är tecken på en politisk vilja som måste hyllas. Denna vilja står i skarp motsats till den livlöshet och surmulenhet som man beklagligtvis ser på annat håll.
Situationen i Europeiska unionen uppvisar förvisso också skuggzoner. Jag skall inte påminna om den svartaste punkten, nämligen arbetslösheten, andra har talat om den. Jag vill ta upp exemplet med utvidgningen som - vilket ni har sagt i rådet - bestämmer hela Europas framtid. Hittills har man närmat sig problemet utan entusiasm eller dynamik och rådet liksom kommissionen lämnar intryck av att vilja avstå från att ta upp ett ärende som besvärar och kommer i fel ögonblick. Å vad det var bekvämt på den tiden då östländerna befann sig bakom järnridån och utanför området för våra europeiska frågor!
Jag hoppas att inom några månader, då euron är i gång, kommer rådet och kommissionen att äntligen ägna sig åt utvidgningen. Vi saknar fortfarande ett tydligt politiskt mål. Vill vi ha en stark politisk union eller ett enkelt frihandelsområde i det nya Europa? Frågan har verkligen inte avgjorts.
Vi saknar en politisk strategi. Det är således svårt att utan protester acceptera det oförsiktiga förslaget från kommissionen som består i att redan från början dela upp kandidatländerna i två kategorier. Den europeiska konferensen som föreslås av vissa länder - bland dem Frankrike - riskerar bara att bli en lindring för stunden, som förvisso är bättre än ingenting, men som all smärtlindring kommer den att visa sig otillräcklig.
Vi saknar också en reform av unionens institutioner som gör det möjligt för unionen att klara av utvidgningskonsekvenserna utan att söndras på grund av mängden. Ur den synpunkten är Amsterdamfördraget ett misslyckande och mycket klart utmärkande för den brist på politisk vilja som kännetecknar hela frågan om utvidgning.
Till detta kan vi bifoga ytterligare ett ärende som för övrigt inte är utan samband med utvidgningen. Det handlar om budgetfrågan. Samtliga i rådet, i kommissionen och i medlemsstaterna, verkar glädjas åt en budget med noll tillväxt och ett strängt fastställt tak på 1, 7 % av BNP i förhoppningen att stanna under taket. Denna budgetära dogm stämmer inte överens med unionens nya uppgifter, vare sig det gäller utvidgningen naturligtvis men också kampen för sysselsättning och bibehållande av solidaritetspolitiken.
Herr ordförande, Europeiska unionen har slutligen fått tillbaka lite färg de senaste månaderna efter att ha återupplivat en förvisso moderat tillväxt och visat en verklig vilja att lyckas med euron. Men vid sidan om dessa framsteg finns det enormt mycket att göra och där, vilket jag önskar och vädjar till er om med all kraft, måste vi ha politisk vilja.

Berthu
Herr ordförande! De två första prioriteringar som rådet och kommissionen tog fasta på för det kommande året, sysselsättningen och euron, verkar i ganska stor utsträckning inkonsekventa.
I själva verket skall euron definitionsmässigt innebära enhet inom valutapolitiken och harmonisering av övriga ekonomiska politikområden så att dessa inte längre är absolut anpassade efter varje lands specifika karaktär.
Vi såg det ju vid ränteuppgången i början av oktober som förebådar det monetära enandet. Mitt land följde med i uppgången fastän det inte var nödvändigt och det riskerar att bromsa dess tillväxtuppgång.
Medan det mera allmänt inte blir ett optimalt valutaområde på unionsplanet, skall euron tvinga på oss en valutamässig stränghet som står i motsats till den idé om flexibilitet som man annars påstår sig söka och som kommer att vara kostsam för sysselsättningen.
Som man påpekade i debatten i går, vill dessutom samordningsförfarandet för sysselsättningen med sina riktlinjer och snart otvivelaktigt sina sanktioner vara kopierat på det förfarande som används för Ekonomiska och monetära unionen. I båda fallen domineras förfarandena av ett magiskt ord, "konvergens" , som vi för övrigt ofta har hört även i dagens uttalanden. Konvergensen verkar emellertid ha blivit en verklig ideologi i Bryssel. Den kräver att man utan att diskutera godkänner att föreskrivandet av en enhetlig norm på alla områden för alla är mycket bättre för tillväxten och sysselsättningen än en differentiering av politiken i förhållande till vars och ens behov.
Även om det kanske är sant att det dock är önsvärt att i en solidarisk union undvika så starka motsättningar att ett land skulle för en liten fördel i hög grad skada sina grannar, är det däremot fel att tänka att konvergensen i betydelsen av systematisk gemensam anpassning i sig skulle vara bra.
Juncker talade nyss om en "god" cirkel. För min del kommer jag snarare att här tala om en "ond" cirkel. Gruppen Oberoende för Nationernas Europa anser för sin del att maximal sysselsättning uppnås bättre genom att länderna har frihet än genom att verkställa en enhetlig regel som dikteras uppifrån.

Muscardini
Herr ordförande! Året 1997 var tänkt att bli ett reformernas år och startskott för en ny fas i enhetsarbetet, karakteriserat av en förnyelse av institutionerna, en utökning av parlamentets kompetensområden, en konkretisering av den politiska unionen. Det gällde - detta var våra förhoppningar när regeringskonferensen började - att göra framsteg mot en fördjupad demokrati inom unionen och att lägga grunden till lämpliga regler för en politisk union och att förena de nödvändiga villkoren för att genomföra utvidgningen. Aldrig tidigare har våra förhoppningar blivit så grusade som i det här fallet.
Amsterdamfördraget, som undertecknades under total tystnad från pressens sida, blev kronan på verket efter misslyckandet under regeringskonferensen. Det räckte inte med senfärdigheten från fransmännens sida - till vilka mina landsmän anslöt sig i sista sekunden - när det gällde att sammankalla europeiska rådets möte den 21 november om sysselsättningen för att sprida oro när det gäller vår närmaste framtid. Vilken framtid, herr ordförande? Bara den ekonomiska och monetära unionens framtid eller framtiden för unionen i sin helhet, som omfattar även de länder som inte har kunnat få omedelbart tillträde till euron? Redan de två hastigheterna skulle kunna lägga nya problem till dem som vi redan känner till, problem som vi inte har uttömmande lösningar på. Sysselsättningen och utvidgningen som, tillsammans med euron, kommer att vara politiskt prioriterade under det kommande året är vad som står på spel och det är frågor som är av avgörande betydelse för Europeiska unionens framtid, något som, om de hanteras dåligt, riskerar att totalt förstöra det lilla av gemenskap som fortfarande återstår, innan unionen bara blir ett stort frihandelsområde. Detta är det grundläggande problemet: antingen kan unionen, pådriven av den gemensamma valutan, skaffa sig en politisk status, eller så kommer den att vara dömd att gå från kris till kris, från utvidgning till utvidgning och bli ett handelsområde för 400 miljoner konsumenter, underkastade politiska beslut som fattas utomlands och som är beroende av ekonomiska och finansiella styrkeförhållanden som kommer att ändras från det ena ögonblicket till det andra. Låt oss inte glömma bort den ökande betydelsen av Stillahavsområdet, inklusive Kina, i världens affärer, och den nuvarande stagnationen runt Atlanten, som Europa till viss del har orsakat.
Det är för att stilla denna oro som vi begär att våra regeringar, rådet och kommissionen, skall tala med hög röst och att de valda ombuden skall inse att även framstegen eller tillbakagången i våra respektive länder hänger intimt samman med framstegen eller tillbakagången i unionen som, om man misslyckas när det gäller utvidgningens former och tidsplan, om unionen inte snabbt löser sysselsättningsproblemen, om den inte av dessa anledningar lyckas behålla medborgarnas stöd, byter skepnad och blir till det som ingen av oss önskar: en starkt byråkratisk enhet, en aning liberal, en aning centralstyrd, som rör sig som en elefant bland den internationella politikens kristallvaser, utan säkerhet och utan gemensamt försvar, utan en rättvisepolitik, dvs. utan allt det som krävs för att kunna spela den politiska roll som det ankommer en organisation av dessa dimensioner.
Samma dystra förhoppningar måste vi knyta till de förslag som presenteras för att bekämpa arbetslösheten. Hittills har vi bara sett en lång lista på förhoppningar och principförklaringar: dialog mellan parterna, ett solidariskt Europa, ett socialt Europa, kamp mot utstötning, men ingen ny politik har presenterats, ingen strategi på lång eller medellång sikt.
Varifrån kommer de nya arbetstillfällena? Kommer man att kunna mjuka upp de stela reglerna för de nationella arbetsmarknaderna, de regler som utgör verkliga hinder för rörlighet och för att anställa nya personer? Eller kommer man att ta till offentliga medel - vilket vissa regeringar försöker göra - för att skapa en tillfällig eufori? Jacques Delors hävdar i sin vitbok om sysselsättningen i samband med mirakelkurer för tillväxten: " Att lossa på banden till penningpungen kan, på samma sätt som en drog, skapa tillfällig eufori, men" - tillägger han - " desto svårare blir uppvaknandet när man skall reparera de skador som orsakas av inflation och interna obalanser. Den allvarligaste skadan" - avslutar han - " skulle vara om arbetslösheten förvärrades" . Just det, det som ingen verkar vilja, men som ingen gör något för att förhindra.
I samma avsnitt säger Delors " nej" , på samma sätt som i dag Monti och Bangemann säger " nej" till en allmän sänkning av arbetstiden, vilket vissa regeringar verkar tillgripa.
Samma diskussion kan tillämpas på utvidgningen: i frånvaro av den ekonomiska satsning som krävs kommer vi att få bevittna en nedskärning av de resurser som faktiskt avsätts för de regioner inom unionen som skulle dra nytta av en sammanhållningspolitik - Mål 1 och 5 - och en förmodad försämring av balansen mellan rika och fattiga regioner.
Det finns ingen tillväxtpolitik. Utan en sådan kommer inte de resurser att skapas som leder till utveckling för såväl de eventuella kommande medlemmarna som de nuvarande femton.
Låt oss nu ställa ett par frågor: hur skulle vår framtid se ut om Förenade kungadömet verkligen tog ett steg åt sidan och London - ett av de viktigaste finanscentrumen - stannade utanför euron? Och vilken cynisk likgiltighet tillåter att vi fortsätter ignorerar Medelhavet? Skall Europa vara en del av Medelhavet eller inte, för vi kommer inte att ha kraft att motstå en alltmer desperat invandring! Skall Europa vara en politisk enhet eller inte! Det är med andra ord sant, herr minister, att vi har skyldigheter - som ni mycket riktigt bekräftade i morse - inklusive skyldigheterna gentemot länderna i Östeuropa, men framför allt har vi skyldigheter gentemot de 20 miljoner arbetslösa européerna, skyldigheter att kontrollera utflyttningen av företag, skyldigheter att förena marknadens frihet med solidaritet och att äntligen bygga den politiska unionen.

Juncker
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag började misströsta, då jag lyssnade till er, därför att det har varit få ögonblick då jag har haft intrycket att vi skulle kunna vara oeniga. Jag vill inte falla in i ovanan att tugga om för att bekräfta era uttalanden med en repetition av vad jag sade i början av debatten. Lyckligtvis höjde sig några röster mot slutet för att säga saker som i sådan grad är emot min åsikt och mina uttalanden att jag gläder mig åt att kunna gripa tillfället för att än en gång säga vad jag tycker.
Vi får inte ställa utvidgningen och tillhörande prioriteringar, å ena sidan, mot den prioritering som bör gälla för sysselsättningen, å andra sidan. Jag tror att det handlar om två prioriteringar som inte är motstridiga, eller motsägande, sinsemellan. Vi måste fortsätta med båda. Tyvärr kan inte damen som sporrade mig till detta svar dra fördel av det eftersom hon har lämnat salen.
En fråga har ställts till mig - vilket nästan roade mig - om ett luxemburgskt initiativ i fråga om skatteharmonisering, därför att det verkar som om Luxemburg skulle vara väl placerat för att ta sådana initiativ. Jag ber Aelvoet att gå tillbaka till finanssidorna i alla europeiska tidningar sedan början av juli. Dessa sidor kommer att upplysa henne om mångfalden, kvaliteten och hållbarheten i de luxemburgska förslagen i fråga om skatteharmonisering.
Ja, vi är väl placerade för att kunna tala om och diskutera skatteharmonisering i Europa efter att ha ägnat ett sammanträde av finansministrarnas informella råd åt detta ämne och efter att ha ordnat en debatt vid Ekofinrådet den 13 och 14 oktober. Jag måste säga att vi är femton specialister, för jag hörde många argument från mina fjorton kollegor som de hittills alltid har varit rädda att använda.
Nu då det luxemburgska ordförandeskapet just har föreslagit en bredare tillnärmning för att inte bara inrikta skattedebatten på skattesystemet för sparande utan för att inkludera alla sidor av skattesystemet i våra ansträngningar i syfte att nå en tillräckligt hållbar skatteharmonisering i Europa och undvika en social dumpning, noterar jag att i motsats till vad vissa trodde för inte så länge sedan, finns det inte bara ett skatteparadis i Europa utan femton.
Vi är alltså femton specialister runt bordet för att diskutera om frågan och jag hoppas att rådets ekumeni oundvikligen kommer att kännas i denna församling och att den stärks så att det leder till en lyckad skatteharmonisering i Europa. Det luxemburgska ordförandeskapet kommer i varje fall att fortsätta att göra alla ansträngningar fram till slutet av december för att vi skall komma fram till ett avtal i frågan.
Jag tackar er således för de en aning, men inte tillräckligt, motstridiga uttalanden som gav mig tillfälle att åter ta till orda inför er. Jag tackar de övriga talarna för deras fördjupade analyser. Jag tycker om detta uttryck för jag instämmer faktiskt fullständigt i vad de har sagt.
(Applåder)

Santer
Herr ordförande! Jag kommer att hålla mig kort. Alltför många frågor har i själva verket ställts av parlamentsledamöterna beträffande kommissionens politiska program, som lades fram därför att, som ni sade, vi ville för första gången föra in kommissionens arbetsprogram i debatten om situationen i unionen.
Jag skulle emellertid vilja betona vissa sidor beträffande arbetsprogrammet. Det är självklart att det framlagda åtgärdsprogrammet kommer att ha "Agenda 2000" och dess sammanhängande program som grundval. Jag tror mig kunna säga redan nu att ert tidsschema kommer att vara mycket späckat nästa år med tanke på den planering som såväl rådets ordförande som jag själv har lagt fram.
Vi måste också säga att det framlagda programmet exakt motsvarar de olika mål som ni själva ställt upp, även om jag inte kan säga att jag håller med om alla förslag. Utöver innehållet i "Agenda 2000" har vi lagt fram program i syfte att fördjupa och anpassa EU: s politikområden, det vill säga för att marknaden skall fungera mera harmoniskt. Detta är en fråga som ligger mig varmt om hjärtat därför att med hjälp av direktiv - 187 närmare bestämt - har vi skapat en inre marknad.
Den inre marknaden fungerar emellertid inte som en integrerad marknad, således kan företagen ännu inte uppskatta alla dess möjligheter. Jag tror att en av våra uppgifter är just att slutföra den inre marknaden så att den kan fungera som en integrerad marknad. Därför har vi presenterat den handlingsplan för slutförandet av den inre marknaden, som har lagts fram till rådet. Vi anser att den kan avslutas före den 1 januari 1999, då den monetära unionens euroområde kommer till. Även om det inte finns något orsakssamband mellan den inre marknaden och eurons ankomst som sådant, tror jag dock att euron utgör en sorts fördjupning av marknaden: jag känner faktiskt inte till någon inre marknad som kan fungera effektivt med fjorton olika valutor utan att skapa snedvridningar.
Vi har inom denna ram särskilt insisterat på att företagens konkurrenskraft skall stärkas, i synnerhet små och medelstora företag, för vilka vi har lagt fram ett samlingsprogram som för övrigt har fått ett positivt bemötande från er sida. Nu vill vi sammanfatta den andra fasen av pilotprojektet SLIM samt arbetet av aktionsgruppen BEST, det vill säga business environment simplification task force - eller: aktionsgruppen för förenkling av affärsmiljön -, vars mål är att förenkla administrativa formaliteter och regelmässiga krav.
Jag har inte förlorat hoppet - hur många gånger har jag inte sagt det! - om att också finna en lösning, som jag vill kalla "definitiv" , av finansieringen av de transeuropeiska näten vid Europeiska rådets möte i Luxemburg den 21 november. Jag vet att ordförandeskapet fäster stor vikt vid denna fråga och att det kan finna medel på grundval av vitboken från 1993. Hur många gånger har vi inte upprepat sedan Europeiska rådet i Essen att vi fäster stor vikt vid de transeuropeiska näten! Jag tror - fortfarande med tanke på den inre marknadens sammankoppling - att dessa nät faktiskt inte bör ses enbart inom ramen för sysselsättning utan också och framför allt inom ramen för utveckling av våra infrastrukturer för att de skall kunna säkra att vår inre marknad kopplas samman med det stora arbetet både på transportområdet och inom telekommunikationer och energi.
Slutligen finns det andra sektorer som ligger mig varmt om hjärtat, några talare har varit inne på ämnet: det handlar om "framtidssektorer" , där vi kan framhålla vissa försprång här i Europa. Vi bör gå framåt på området för informationssamhället för att kunna genomföra det på bästa möjliga sätt. Härvidlag är ni inte omedvetna om att vi har godkänt ett meddelande om elektronisk handel med multimediainnehåll. Dessa framtidssektorer står i centrum för den stora förändring som vi inte får missa. Den nödvändiga regelramen för att samstämmigt kunna utveckla dessa sektorer bör kompletteras.
För övrigt minns jag att jag i inledningstalet vid mitt tillträde tog upp tre punkter där jag tror att medborgarna - och en del av er har just framhävt förtroendet gentemot medborgarna - där medborgarna alltså förväntar sig mera av Europeiska unionen. I allra första hand gäller det sysselsättningen, även om socialpolitiken fortfarande omfattas av medlemsstaternas behörighet. Medborgarna förstår inte att en europeisk union med femton medlemsstater som utgör en enhetsmarknad på 270 miljoner invånare, kan vara likgiltig för deras främsta bekymmer, nämligen att söka arbete. Jag tror således att medborgarna begär mer av Europeiska unionen på detta område och jag hoppas att Europeiska rådet i Luxemburg den 21 november kommer att ge startsignalen till en process som, medelfristigt, syftar till att dämpa arbetslösheten.
I andra hand förstår inte medborgarna bättre hur Europeiska unionen inte lyckas lösa de problem som uppstår vid våra gränser, vare sig det gäller före detta Jugoslavien eller Mellanöstern, eller spela en väsentlig politisk roll i det internationella samarbetet. Och även där, på det utrikes- och säkerhetspolitiska området, begär medborgarna mera av Europeiska unionen och önskar att Europeiska unionen drar de politiska konsekvenserna av sin ekonomiska dimension för att jämsides med övriga stater kunna spela en roll i allra främsta ledet.
I tredje hand begär medborgarna mera säkerhet och ni gjorde rätt i att betona det väsentliga behovet hos medborgarna för närvarande, nämligen säkerhet. De begär i detta fall att vi förenar våra krafter för att bekämpa organiserad brottslighet, droger, etc. I motsats till vad som sägs av en del ber medborgarna om att få mera och inte mindre av Europeiska unionen. Det är det vi bör ta fasta på och jag tror att det arbetsprogram som vi har lagt fram och som bör bli föremål för samråd och dagens debatt om situationen i unionen, bemöter just dessa krav och kommer att ge mera kraft åt och följaktligen mera förtroende för Europeiska unionen.
(Applåder)

Fayot
Herr ordförande! Som ordförande Santer just påminde om, pågår i dag en gemensam debatt om situationen i unionen och de stora linjerna i kommissionens årsprogram för 1998. Efter det att Pauline Green uttalat sig om de stora linjerna för situationen i unionen skulle jag vilja inrikta mig på den andra delen av debatten, kort sagt följa upp ordförande Gil-Robles bild om träden som bildar skogen, för trädens hälsa är också skogens hälsa.
Det är på grundval av kommissionens framtida arbetsprogram och det sätt på vilket det verkställdes i det förflutna som vi bedömer kommissionens politiska effektivitet och den europeiska integrationens situation. Detta arbetsprogrammet kan och måste vara ett verkligt regeringskontrakt mellan kommissionen och parlamentet, om det upprättas och verkställs på ett principfast sätt. Under förbehåll av efterföljande granskning i december, när vi kommer att diskutera det i detalj med kommissionsledamot Oreja, kan jag dock säga redan nu att så är inte fallet.
Sysselsättningen är således vår främsta prioritering. Det säger alla: kommissionen, rådet och givetvis parlamentet. Det är således förvånande att man inte i programmet för 1998 kan finna det minsta konkreta förslag på området samtidigt som man finner många andra förslag på listan över de 31 nya lagförslagen. Kommissionen tillkännager till exempel för 1998 ett förslag till beslut om ett kulturprogram för 2000-2006 eller ett förslag till direktiv om direktbeskattning på sparande, ett för övrigt förvånande tillkännagivande - skulle jag vilja säga inom parentes - då kommissionsledamot Monti håller på att förhandla med medlemsstaterna om en frivillig uppförandekodex på skatteområdet. Vad utvidgningen beträffar är det känt att parlamentet kommer att be kommissionen lägga fram en rapport i mitten av 1998 med förslag beträffande en reform av fördraget inför utvidgningen. Om utvidgningen väsentligen skall uppta våra tankar från och med toppmötet i december i Luxemburg, måste kommissionen bemöta denna begäran. Om vi tar det ännu mera tekniskt framställs de nya lagstiftande initiativen i listan över de 31 förslagen utan uppgift om rättslig grund eller tidplan för framläggande. Dessa uppgifter är emellertid nödvändiga för samordning av vårt arbete. Arbetsprogrammet förutser inte heller de institutionella konsekvenserna av Amsterdamfördraget, särskilt den utbredda användningen av sambeslutsförfarandet.
Till slut, som jag redan anmärkt tidigare år, har kommissionen Santer de senaste åren ohejdat använt sig av strategiska dokument. Vi börjar fråga oss när de skall förvandlas till lagförslag. Det finns för övrigt fortfarande några från den föregående kommissionen. Jag skulle emellertid vilja understryka att kommissionen har gjort ett utmärkt arbete på lagstiftningsområdet vad gäller euron och att den har visat upp en intensiv verksamhet för att övervinna BSE-krisen, för övrigt efter parlamentets påtryckningar.
Den europeiska politiken bör byggas öppet och principfast, tålmodigt och varaktigt. Vi måste eftersträva principfasthet och öppenhet för att lägga en fast och varaktig grund till vårt gemensamma verk, den europeiska integrationen.

Brok
Herr ordförande, herrar ordförande, mina kollegor! Vi står inför år av beslut och när ordföranden Gil-Robles i början startade med Robert Schuman och Montanunionen hade jag intrycket att årtionden av europeisk utveckling till i dag har nått sin kulmen. Ratificeringen av Amsterdamfördraget, utvidgningen och de institutionella och ekonomiska reformerna som hänger ihop med detta, allt detta kommer att ge oss en chans att fullända detta verk inom stora områden. Vi måste visserligen fråga oss, om vi verkligen har den kraft som detta kräver och därför måste vi koncentrera oss på flera saker.
De tyngdpunkter som kommissionen har nämnt gällande euron, sysselsättning, utvidgning, rollen i världen och medborgarnas rättigheter, tror jag är de riktiga tyngdpunkterna. Jag anser att det är riktigt att rådsordföranden säger att man borde använda Maastricht-metoden också på sysselsättningen. De länder som sedan till äventyrs inte kan delta i en sådan samordning av sysselsättningspolitiken, kommer på grund av dåliga resultat till slut få svårigheter att försvara sig mot sina egna medborgare. Jag tror att detta är en riktig satsning.
Vår otroliga framgång - som ingen bara för några år sedan trodde var möjlig - inom såväl stabiliteten som förberedelsen på euron är, tror jag, ett bevis för att denna metod är riktig. Denna Europeiska union har blivit en stabilitetsgemenskap som ingen trodde var möjlig.
Men när vi tar itu med utvigdningen då måste vi även förfoga över de nödvändiga instrumenten för att vi skall komma tillrätta med uppgifterna och kompetenserna. Det tjänar ingenting till att Europeiska unionen samlar på sig kompetenser men inte har instrumenten för att hantera dem så att medborgarna känner igen unionens handlingskapacitet, känner igen resultaten.
Därför är det ett väsentligt villkor för utvidgningen att bygga ut beslutsförfarandet med kvalificerad majoritet. Om vi inte klarar detta och om vi inte systematiskt förbereder detta under de kommande åren, då kommer vi inte att få någon starkare union. Därför anmodas kommissionen, rådet och även vi själva att åstadkomma framsteg inom detta område.
Det handlar väl inte så mycket om att vi skall skapa nya kompetenser för Europa utan vi behöver instrument för att ta tillvara de kompetenser som finns. Där Amsterdamfördraget erbjuder möjligheter för detta borde vi redan nu motivera en vettig praxis. Därför måste kommissionens ordförande se till att, t.ex. planeringsenheten inom området gemensam utrikes- och säkerhetspolitik inte blir en ny sorts rådsinstitution efter Coreper-mönster, utan den måste med kommissionen som deltagare konstrueras så att den får ett gemenskapligt mervärde. Kommissionen måste förbereda sig på att vi i framtiden har en ny trojka där kommissionären med ansvar för utrikesfrågor spelar en väsentlig roll. Därför måste kommissionen redan nu fundera över sin omorganisation och därmed göra rättvisa åt dessa möjligheter för att på denna grundval motivera en praxis. Fördraget ger den möjligheten, men denna möjlighet måste användas genom att man förbereder sig på ett relevant sätt!
Vad det anbelangar vår roll i världen så närmar vi oss nästa WTO-runda. Men vi kunde inte ta de nödvändiga besluten i samband med Amsterdamfördraget. Därför måste vi förbereda oss redan nu, hur vi skall kunna göra rättvisa åt vår uppgift att kunna tillvarata gemensamma intressen. Man skulle kunna överväga en fast track -lösning för att göra kommissionen handlingskompetent.
Herr kommissionsordförande, kära medlemsregeringar, vi behöver en nytto-analys av Europeiska unionen. När vi pratar om kostnader skyndar ni er alla att tydligt tala om att ni betalar för mycket, får tillbaka för litet, måste få mer! Men vi skulle vilja se Europeiska unionens nytta kvantifierad på varje land. Om detta görs tydligt skulle vi kunna föra en balanserad debatt för att försöka hitta en rättvis utjämning.
(Applåder) Jag tror att kommissionen borde ge oss detta. Denna Europeiska union kan genom utvidgningen bli en fredens gemenskap för hela Europa. Den kan ge stabilitet och balans, och kommer då på sikt att ge ekonomisk och socialekologisk nytta för oss alla. Det som vi måste lära oss gemensamt, att vi bara tillsammans kan vinna framtiden, och att den gemensamma nyttan för var och en är bättre än att vänta på individuell skenbar nytta. Vi borde åstadkomma ett knippe institutioner för att komma till rätta med dessa uppgifter!
(Applåder)
Roth
Herr ordförande, värderade Luxemburgherrar, kollegor! Denna debatt är spännande eftersom den kräver av oss att vi tänker lite längre än vardagslunken. Vad behöver då detta Europa i verkligheten, om det skall vara medborgarnas Europa och inte dra sig undan till maktens boning? Europa behöver först och främst stridbara människor som tar strid för att tillägna sig Europa. Författare som Günther Grass t.ex. visar sitt ansvar när de visar de blandar sig i politiken och beskriver missförhållanden. Precis det behöver Europa! Inga småsinta, intoleranta politiker, som vill förvisa konst och kultur till elfenbenstornen.
Europa behöver visioner! Människorna måste veta varför de överhuvudtaget skulle vilja ha Europa. De behöver visioner så som Ernst Bloch beskrev dem som det " ännu-inte-tillstädesvarande" , således det som det lönar sig att kämpa för. Det som först gör förändringar möjliga. Amsterdamfördraget är ingen vision utan ett juridiskt fuskverk av bly, som inte uppfyller det centrala kravet på fördraget, nämligen att garantera europeisk demokrati. Bara så blir Europa kapabelt inför framtiden. En EU-reform enligt mottot mer Europa genom mindre demokrati är en farlig svekfull slutsats. Europeisk demokrati är faktiskt en förutsättning för frågan om överlevnad och ingen vision.
Europa måste finnas: Det gemensammas perspektiv i stället för det skiljande, att jämlikt komma tillsammans i stället för splittring, ett rivande av murar som skiljer oss. Europa får inte definiera sig genom marginalisering, varken geografiskt, ideologiskt, eller religiöst, mellan man och kvinna, gammal och ung, rik och fattig. Att övervinna gränser betyder i sin bästa innebörd europeisk fredspolitik.
Europa är i stort behov av att nya friska vindar blåser precis som i Storbritannien och Frankrike efter regeringsskiftena. Men Europa behöver framför allt ett skifte i politiken, en politik som verkligen vill bekämpa arbetslöshetens skandal och som äntligen tar farväl till det nyliberala credot. Så att det blir ett människornas och inte storföretagarnas Europa.
Europa behöver en social demokrati. Europa är hela Europa. Det måste människorna övertygas om. Ärligt och sanningsenligt har herr Juncker sagt i morse. Ja, ärligt och sanningsenligt. Men då måste man även säga att ett historiskt projekt, som ett helt Europa inte kan betalas med pengar ur frimärkskassan. Allt detta behöver Europa och bara då kommer det att återvinna förtroende och acceptans och jag, herr ordförande, behöver verkligen mer talartid.

Bonde
Herr ordförande! Kommissionens arbetsprogram leder till lite mer Bryssel och lite mindre demokrati. Vi tappar kompetens i medlemsländerna, där det är demokrati, och levererar den till EU, där vi inte har demokrati. Det finns ännu inte heller något svar i kommissionens arbetsprogram till dem som rev muren 1989. Då sa vi Riv muren, kom över till oss, kom in hos oss! Men nu säger vi: Vi visste inte att ni var så många och att ni var så fattiga. Vi köper gärna era varor, särskilt där ni inte är konkurrenskraftiga, men där ni är konkurrenskraftiga tycker vi inte om att köpa era varor. Stål, cement, textilier och jordbruksprodukter producerar vi gärna själva. Jag saknar förslag om öppning av marknaderna förhållbara produkter från Öst- och Centraleuropa, så att vi genom hjälp till självhjälp kan ge dem möjligheter till en god ekonomisk utveckling och möjliggöra Europas enande. Jag saknar en genomgång av de nästan 20 000 EU-bestämmelserna, så att den acquis som Öst- och Centraleuropa skall överta blir mycket mindre än i dag. Jag saknar att Santer inte gör allvar av uttrycket " bättre och mindre" , så att det blir färre regler för Öst- och Centraleuropa att anta. Jag saknar att man inte sätter EU på bantningskur och att man inte går igenom de obligatoriska bestämmelserna och ser vilka av dem som kan göras frivilliga, och slutligen saknar jag att man i samband med de regler som nu kommit tillbaka inte i större grad tillämpar öppenhet och demokrati.

d'Ancona
Herr ordförande, kolleger! I denna debatt, tillägnad the state of the Union , är det självfallet intressant att se på vilket inflytande som kan märkas från Amsterdamfördraget, vilket väl var den viktigaste händelsen inom EU förra året. Hur bedömer kommissionen det fördraget? Tyckte de i likhet med oss att resultatet var nedslående? Och om så är fallet, vilka konsekvenser drar de då av detta? Men till min förvåning, herr ordförande, lyser Amsterdam med sin frånvaro i kommissionens planer, och detta medan jag just nu hade förväntat mig att kommissionen i dessa planer eftertryckligen skulle tillkännage nya initiativ, antingen för att på så sätt få till stånd de nödvändiga institutionella reformerna som är nödvändiga för utvidgningen, eller för att på ett konkret och kreativt sätt redan nu utnyttja de möjligheter detta fördrag verkligen skall erbjuda. Vi förväntar oss i vilket fall som helst lite mer initiativ från kommissionen, i likhet med vissa parlamentsutskott, bland annat det utskott där jag är ordförande, som nu konsulteras inför ratifikationen. Kommissionen skulle möjligen behöva låta fördraget träda i kraft tidigare. Men om de inte vill göra detta, då är det desto nödvändigare att i väntan på den formella ratifikationen klara av ett antal ärenden som har legat länge på bordet nu.
Jag tänker då, herr ordförande, först på rörelsefrihet för personer, de så kallade Montiförslagen. De behandlades överhuvudtaget inte i årsprogrammet för 1997 och i 1998 års program endast i ljuset av yttrandet från samrådsgruppen Veil. Inte heller rådet ägnar sig åt dessa initiativ, tydligen i avvaktan på ratifikationen av detta fördrag. Bortsett från att Montiförslagen går längre och är starkare än det som står om rörelsefrihet för personer i Amsterdamfördraget är det ändå oacceptabelt att det inte händer något på detta område. 1993 tvingade parlamentet kommissionen att agera på den punkten. Jag vill nu veta vad kommissionen tänker göra, eller måste parlamentet tvinga rådet att agera via en juridisk aktion?
Därefter vill jag, herr ordförande, ta upp ett mer allmänt problem som EU kämpar med, nämligen det minskande förtroende för EU som jag har iakttagit hos många medborgare. Jag betraktar Montiförslagen som ett bra testcase . Hur kan EU beklaga sig över det bristfälliga stödet för Europaprojektet, när EU inte är i stånd att förverkliga en så väsentlig del av Eupolitiken, nämligen rörelsefrihet för personer. Det kan väl ändå inte vara rimligt att det inte är något problem för brytbönor, men att människor allt mindre fritt får passera de inre gränserna. Jag skulle eftertryckligen vilja säga till kommissionen att i medborgarnas EU måste man ägna sig mer åt att bygga broar mellan å ena sidan institutionerna och politiken, och å andra sidan mellan människorna som allting ju utgår ifrån.
Nationella politiska strateger, nationella finansministrar slår hela tiden larm om att unionspolitiken kostar för mycket pengar och att de på nationell nivå måste få tillbaka lika mycket som de bidragit med. Hela tiden hotar man med åternationalisering, och naturligtvis motsätter vi oss detta som parlament. Men kommissionen måste ändå vara överens med mig om att det är naivt att förutsätta att vi kan begränsa åternationaliseringstendenser utan att samtidigt se konkreta europeiska resultat.

David
Herr ordförande! Det egentliga syftet med debatten denna förmiddag är att skaffa oss en uppfattning om var vi i dag står i Europeiska unionen och att staka ut en väg framåt för framtiden; en väg framåt som är ändamålsenlig men samtidigt inspirerande.
Om vi är objektiva så har vi i dag anledning att vara optimistiska. Ett nytt fördrag har överenskommits, ett fördrag som ökar demokratin, som fördjupar unionen och som klarlägger många av våra strukturer och förfaranden. Vi har Agenda 2000, som utgör en ram för utvidgning och ett nytt ekonomiskt perspektiv. Samtidigt visar alla tecken att vi är på väg mot att skapa en gemensam valuta den 1 januari 1999.
Med detta sagt bör vi dock inte vara självbelåtna - långt därifrån. Det är massor som behöver göras. Två frågor måste, anser jag, lyftas fram framför alla andra. För det första har vi frågan om utvidgningen. Jag tror att det är mycket viktigt att utvidgningsöverläggningarna påbörjas så snart som är praktiskt möjligt. Om vi skall få se snabba framsteg så bör vi inleda dessa överläggningar med fem av de ansökande staterna i Central- och Östeuropa plus, naturligtvis, Cypern. De övriga länder som önskar bli medlemmar får emellertid inte uteslutas ur processen. Vi måste vara allomfattande - inte bara sända ut det rätta budskapet, utan också komma med praktiska förslag för att underlätta denna process. Samtidigt måste vi komma ihåg vårt ansvar med avseende på den ekonomiska och sociala sammanhållningen mellan dagens medlemsstater. Jag uppmuntras av många av de kommentarer och förslag kommissionen kommer med i detta avseende.
Den andra frågan är frågan om arbetslösheten. Uppriktigt sagt så är den situation där vi har mellan 18 och 20 miljoner arbetslösa människor i Europeiska unionen oacceptabel. Vårt mål bör inte vara något annat än full sysselsättning. Men vi måste också vara försiktiga, så att vi inte bara ägnar oss åt retorik om full sysselsättning, utan samtidigt kommer med de förslag som verkligen kommer att leda till det målet.
Jag hoppas att det särskilda toppmötet om sysselsättning kommer att utgöra en idealisk möjlighet för de nationella regeringarna att slå samman sina erfarenheter och att också komma med ett antal genomförbara förslag, som vi alla kan tillämpa på olika sätt i de 15 medlemsstaterna. Vi måste vara på det klara med att det inte finns några genvägar när det gäller att skapa arbetstillfällen för våra medborgare. Vi måste se till att tyngdpunkten ligger vid konkurrenskraft för den europeiska ekonomin i sin helhet. Vi måste säkerställa att vi tillämpar radikal politik för att garantera att vår arbetskraft blir anställningsbar i största möjliga utsträckning. Vi måste fortsätta att lägga tonvikten vid utbildning och yrkesutbildning på alla nivåer av våra utbildningssystem.
Samtidigt måste vi se till att vi driver en politik som stimulerar till en uthållig tillväxt inom de delar av ekonomin som kan ge det största antalet arbetstillfällen. Ett område framträder: den sektor som omfattar små och medelstora företag. Om vi vill skapa arbetstillfällen så är det där vår tonvikt bör läggas.
Låt oss inte glömma att vi, trots att vi har en inre marknad på papperet, står långt ifrån att ha den inre marknaden i verkligheten. Låt oss säkerställa att den inre marknaden verkligen kommer på plats, vilket många hävdar att den redan är, fast vi i realitet vet att den inte är det.
Låt oss med andra ord säkerställa att vi har en genomförbar dagordning, en som är relevant för människorna och en som bygger en vision om ett äkta människornas Europa.

Santer
Herr ordförande! Om ni tillåter, kommer jag att svara mycket kortfattat på vissa iakttagelser som har förts fram i samband med kommissionens arbetsprogram för 1998.
I första hand skulle jag vilja ta tillfället i akt för att, som en del sade, ringa in kommissionens strategi vad gäller dess arbete. Vi åtog oss att till följd av Europeiska rådet i Edinburgh genomföra subsidiaritetsprincipen. Vid den tidpunkten enades vi om att ta bort ett antal lagförslag, vilket vi också gjorde. Jag vet inte hur många som vi har tagit bort under de senaste två åren för att ytterligare samråda med alla berörda: de politiska kretsarna och även medborgarna, medlemsstaterna, etc., innan vi inleder något lagstiftande initiativ. Därför har vi varit tvungna att oftare än förut anlita vad Fayot kallade "strategiska dokument" , grönböcker, vitböcker, etc. Vi hade för avsikt att ha ett brett samråd för att ni öppet och klart skulle kunna granska de lagförslag som vi lade fram.
Jag kan lämna ett antal exempel som har lett till mycket konkreta resultat. Jag citerade nyss den grönbok som vi avlämnade i slutet av maj 1995 om euron och om vägen till Ekonomiska och monetära unionen. Man kan i dag notera att nära 80-90 % av kommissionens första förslag har genomförts och flyttats över till Europeiska rådets nivå. Om alla tekniska förberedelser i dag har kunnat genomföras är det tack vare att grönboken avlämnades i första hand.
För att ta ett annat, för övrigt mycket viktigt, exempel har vi just avlämnat en grönbok om organisationen av olivoljemarknaden. Vi skulle ha kunnat lägga ett lagförslag genast men vi föredrog att inleda ett samrådsförfarande på alla nivåer, parlamentet, konsumenterna, producenterna och medlemsstaterna, om ett antal alternativ som vi föreslog. Kommer man att till exempel att lägga mervärde på olivträdet eller mervärde på produktionen? Till följd av detta samråd - och ni kommer att få uttala er om det inom kort - kommer vi att väcka lagförslag, och jag tror att det är en god lösning.
Vi har också gjort på samma sätt, för att nämna ett annat exempel, beträffande livsmedelsprodukters säkerhet. Det är nödvändigt att vi avger en grönbok för samråd på detta område som inte bara berör producenterna utan också konsumenterna på grund av de svårigheter som uppstod till följd av BSE-krisen. Det är således för att säkra mera öppenhet och bättre inhämta ett antal yttranden som vi avgav grönboken. Vi tog detta initiativ inte för att slippa undan eget ansvar utan för att lämna er, och genom er medborgarna, möjligheten att fördjupa ämnena på grundval av subsidiaritetsprincipen.
Å andra sidan måste vi tänka på att subsidiaritetsprincipen har stärkts i Amsterdamfördraget. Jag vet naturligtvis inte hur ni reagerar då ni läser protokollet rörande subsidiariteten, men vår reaktion är att vi bör ha många fler samråd än tidigare, innan vi påbörjar ett lagstiftningsinitiativ. Denna förpliktelse är inte till för att underlätta förfarandena utan har ansetts kunna skapa mera förtroende hos medborgarna. D'Ancona och Elmar Brok tog upp några intressanta frågor. Nyss var det fråga om att bilda en enhet för planläggning och samordning inom rådets generalsekretariat för att föregripa verkställandet av Amsterdamfördraget. Det kommer naturligtvis inte att bli en ny Coreper och vi kommer helt säkert att se till att kommissionen, såsom det avses i fördraget, skall vara fullständigt delaktig vid utarbetandet och verkställandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken enligt den nya utformningen av trojkan såsom den avses i fördraget. Vi håller på att omorganisera våra avdelningar och ni vet att vi har lagt förslag rörande...

Ordföranden
Ett ögonblick, herr Santer.
Får jag be om allmän tystnad. Kommissionens ordförande håller på att tala. Får jag be er vara tysta när ni kommer in i salen.

Santer
Herr ordförande! Jag är ändå strax färdig med mitt korta uttalande. Jag skulle bara vilja svara de ledamöter som har ställt ett antal frågor för att ge debatten hela sitt innehåll.
Vi lade fram förslag om omorganisering av kommissionen vid regeringskonferensen. Ni vet att stats- och regeringscheferna inte godkände förslagen. Å andra sidan åtog vi oss i en förklaring som bifogas Amsterdamfördraget att omorganisera våra avdelningar och alldeles särskilt de avdelningar som rör utrikesförbindelserna. Vi har redan hållit på med denna omarbetning under en längre tid och beslut har redan fattats på kollegienivå att bilda en gemensam avdelning för alla utrikesförbindelser som kommer att fungera senast från och med den 1 juli 1998. Med andra ord skall samtliga utrikesavdelningar slås samman till en gemensam avdelning för att samla utrikesförbindelserna under en vice ordförande, såsom jag föreslog vid regeringskonferensen.
Å andra sidan instämmer jag naturligtvis i Elmar Broks livliga kritik, men jag har redan svarat på några av dessa frågor.
Vad utrikeshandeln beträffar, rör en av bristerna i Amsterdamfördraget den otillräckliga reformen av artikel 113. När Europeiska unionen uttalar sig enstämmigt i fråga om utrikeshandeln vinner den framgångar vare sig det är i Uruguayrundan eller inom vissa områden som rör Världshandelsorganisationen. Jag tror att medlemsstaterna inte har förstått vilket intresse de skulle ha av att kommissionens behörighet breddas inom sektorn för tjänster och immateriell ägorätt. De kommer att ångra det då nästa förhandlingar äger rum i WTO.
D'Ancona har säkert rätt i att begära ett yttrande av kommissionen om Amsterdamfördraget. Jag har sagt och upprepat, till och med i mitt tal nu på morgonen, att fördraget faktiskt har möjliggjort många reella framsteg, samtidigt som vi mycket väl vet att på det institutionella planet har vi inte gått framåt så mycket som vi skulle ha velat. Vi måste när allt kommer omkring beakta de reella framstegen i Amsterdamfördraget och rådets ordförande har säkert rätt, då han säger att Amsterdamfördraget är ett bra fördrag. Det betyder inte att det förverkligar alla de ambitioner som kommissionens ordförande, i första hand, och ni själva hade på regeringskonferensen men jag har ofta under mitt politiska liv iakttagit att Europeiska unionen alltid agerar under utrikespolitiskt tryck. Vad de institutionella reformerna beträffar, är jag därför övertygad om att Europeiska unionen kommer att reagera och göra de institutionella reformerna före utvidgningen.
Kommissionen har i detta syfte föreslagit att man skall kalla till en ny regeringskonferens efter år 2000, eller i varje fall före utvidgningen, för att genomföra alla institutionella reformer som är nödvändiga för att vår union skall förbli en stark och effektiv europeisk union!
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr ordförande i kommissionen. Med detta har vi nått slutet på denna debatt och jag skulle vilja tacka alla som har deltagit i den och framför allt ordförandena i rådet och kommissionen för att de har underlättat för oss att genomföra en politisk debatt om situationen i unionen. Vi bör gratulera oss till detta.

McMillan-Scott
Herr ordförande! Ni uppmanade till tystnad i kammaren. Jag vill ta upp en annan uppmaning till tystnad enligt artikel 2 i arbetsordningen.
Jag har skrivit till er i dag för att påpeka att fyra ledamöter av denna kammare anmodats att per klockan 3 i dag godta den uppträdandekodex som påtvingas dem av Labourpartiet i London, vilket hindrar dem från att tala med pressen och det utgör, enligt min uppfattning, ett brott mot denna kammares arbetsordning. Vad jag förstår har ni skrivit till Coates. Jag förstår emellertid också att den skrivelsen hävdar att detta inte är en fråga för denna kammare. Jag vill påstå att det är en fråga för denna kammare, att yttrandefriheten skall vara oinskränkt och att det är presidiets plikt att tillse detta.
(Applåder)

Ordföranden
McMillan-Scott, jag tillåter inte en debatt om denna fråga. Jag beklagar, men det är inte en punkt på vår föredragningslista - det är en annan fråga. Detta är vad jag sade på förmiddagen. Av den anledningen så svarade jag de intresserade ledamöter som skrivit till mig i frågan. McMillan-Scott har bett mig att ta upp frågan i utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet. Det kommer jag att göra, så att ingen kan hysa några tvivel angående den rätta tolkningen. Plenum är inte det rätta stället för en debatt i denna fråga.
David, jag beklagar att jag inte kommer att ge er eller någon annan ordet, eftersom jag inte än en gång vill ta upp en fråga som förelagts utskottet för arbetsordning, valprövning och ledamöters immunitet.

Omröstning
Fabre-Aubrespy
Jag skulle göra ett inlägg om ändringsförslag 1.

Ordföranden
Ja, Fabre-Aubrespy, men jag vill klargöra att ändringsförslag 1 är otillåtligt och ni får ordet för jag antar att ni inte håller med.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag protesterar faktiskt mot er synpunkt, som jag antar är grundad på artikel 125 i arbetsordningen, och mera exakt på punkt 1a). Ni ämnar tillämpa en artikel, enligt vilken ändringsförslaget är otillåtet för att det gäller 1997 och inte 1998.
Jag vill först klargöra att den oavkortade texten i mitt ändringsförslag inte var exakt den text som vår församling fick till förslag. Genom att hänvisa till sidan 24 i protokollet från vårt sammanträde i måndags, justerat tisdag morgon, skulle jag också vilja påminna er om att ni själv föreslog att vi inte skulle lägga in en sammanträdesperiod i sammanträdeskalendern för 1997 utan lägga in den i kalendern för 1998. Fristen för att lämna in ändringsförslag till detta förslag fastställdes till tisdag klockan 12. Det fanns således god möjlighet att ändra ert förslag.
Förslaget var tvetydigt och jag har bara upprepat innehållet i er skrivelse av den 8 oktober till alla gruppordföranden. Ni nämnde i brevet att efter att ha granskat samtliga fakta fanns det skäl för att på föredragningslistan för plenarsammanträdet i oktober i Strasbourg föra in en punkt om att fastställa datum för en tolfte sammanträdesperiod i Strasbourg den 3-7 november. Jag åberopade mig också bara på rättstjänstens yttrande och ni vet mycket väl att om parlamentet inte inför en tolfte sammanträdesperiod så går det också emot domstolens beslut. Såsom Jean-Claude Pasty sade härom dagen, går det emot vår institutions finansiella bestämmelser.
Jag vet att ni har fått utstå avsevärda påtryckningar för att inte ta upp ändringsförslaget till omröstning, men ni är parlamentets ordförande. Det tillkommer er att se till att institutionen respekteras utifrån. Respekten för vår institution går genom respekten för ett beslut av domstolen. Därför ber jag er att ta upp ändringsförslaget till omröstning.

Ordföranden
Fabre-Aubrespy, jag ansåg ändringsförslaget otillåtet av två skäl. Det första är att att det står på föredragningslistan: "omröstning om ändring av Europaparlamentets sammanträdeskalender för 1998" . Det handlar således inte om 1997 som ni själv påpekade. Men det finns ytterligare ett skäl som är mycket viktigare.
Efter mitt brev har jag kunnat kontrollera och sett att det skulle vara omöjligt att i praktiken planera in samanträdesperioden. I går, efter min första reaktion som var att förklara ert ändringsförslag tillåtet, kunde jag kontrollera med kommissionen och fick veta att detta skulle ställa till med oöverstigliga problem även för dess ledamöter. Jag anser följaktligen att det skulle vara oförenligt med ett seriöst parlament att godkänna en resolution som det inte praktiskt kan genomföra. Det är utan tvivel skälet till att jag har beslutat att förklara ändringsförslaget otillåtet i medvetande om att beslutet skulle kritiseras.

Dankert
Herr ordförande! En ordningsfråga. Ni har försäkrat mig om att ni är förbunden inte bara att respektera domstolens utslag med avseende på våra sessioner här i Strasbourg, utan att ni också är lika förbunden att tillämpa hela Edinburghpaketet vad gäller parlamentets sessioner. I så fall tar jag tillbaka mitt ändringsförslag.

Ordföranden
Vi skall nu rösta om ordförandekonferensens förslag, som är det enda förslag som lagts fram
Den socialistiska gruppen har begärt omröstning med namnupprop.
(Parlamentet godkände förslaget.)

Gollnisch
Herr ordförande, mina kära kollegor! Jag tror att utöver det rena problemet om ändringsförslagets tillåtlighet är Fabre-Aubrespys fråga ändå en fråga som förtjänar att bli ställd. När vår församling röstade om sammanträdeskalendern för 1997, överträdde den gemenskapsrätten, fördragen, Edinburghkompromissen och sin egen arbetsordning.
(Blandade reaktioner) Överträdelsen av gemenskapsrätten har förkastats av Europeiska unionens högsta rättsinstans, EG-domstolen, som genom fördragen har fått till uppgift att uttala sig i rättsfrågor. 1997 är emellertid inte slut än vad jag vet. Det är följaktligen fullt möjligt ännu att efterkomma beslutet. Och frågan är hur vi fram till slutet av 1997 skall...

Ordföranden
Gollnisch, ni har överskridit er minut och ni är ändå medveten om att domstolen inte har uttalat sig om 1997. Den uttalade sig om 1996, det räcker med att läsa vad som exakt sägs ibeslutet.
(Applåder) För ögonblicket finns det således inget beslut om 1997. Domstolen har frihet att fatta beslut, vilket för övrigt är på gång. De stater som hade tagit initiativet till förfarandet är fullständigt fria att fortsätta eller, som jag hoppas, att avbryta det med tanke på att det är omöjligt att planera in sammanträdet. Vår roll är inte att förvärra situationen utan att försöka lugna ner den. Det är vad sammanträdet gjort nu på morgonen med den omröstning som just ägt rum.
(Applåder)
Wolf
Kära kollegor! Detta är verkligen ett viktigt betänkande. Det gäller framtiden inom en framtidssektor, nämligen telekommunikation. Det gäller regleringen av världshandelsorganisationen som etablerar sig som den nya världsregeringen på flera områden som är väsentliga för oss.
Själva betänkandet visar tydligt vilka problem som fortfarande existerar när det gäller att komma överens, och som vi måste diskutera, . USA t.ex. skaffar sig undantagsregler som inte gäller för de övriga.
(Applåder, enstaka protester) Betänkandet drar inga konsekvenser av detta och jag kommer inför det faktum att vi nu har kommit till det sista tillfälle då parlamentet kan yttra sig i ärendet inte begära att det behandlas på ett annat sätt än som föreslagits.

Castellina
Herr ordförande! Jag tar till orda enbart för att säga att jag delar Wolfs uppfattning. Jag vill också bekräfta att vi har varit tvungna att acceptera att rösta om detta betänkande utan diskussion på grund av den enorma försening med vilken rådet beslöt att lämna över frågan till parlamentet. Och detta händer ideligen! Jag vill med andra ord ta tillfället i akt att säga att så här kan vi inte arbeta.

Ordföranden
Castellina, jag antecknar er anmärkning vilken verkligen hade ett allmänt innehåll.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Herman
Herr ordförande! I princip nämner ni varje gång föredragandens åsikt. Jag vill påminna denne om att han skall försvara den text som röstats fram i utskottet och inte bara den socialistiska listan.

Ordföranden
Herman, ja enligt reglerna är det så. Föredraganden kan också ha personliga åsikter men han skall alltid tydligt klargöra att det handlar om ett personligt ställningstagande och att utskottet har röstat annorlunda.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Müller
Herr ordförande! Jag har bett om att få avge en röstförklaring vid vår omröstning om arbetsplanen. Man har meddelat mig att det inte är möjligt att avge en röstförklaring, och jag skulle vilja be er om att för det första förklara varför jag inte kan avge någon röstförklaring och för det andra ge mig möjlighet att få avge den.

Ordföranden
Müller, jag beklagar, men jag kan inte tillåta att ni avger en röstförklaring. Det finns ingen text till vilken ni kan avge en röstförklaring. Detta har aldrig inträffat.

Müller
Herr ordförande! Kan ni säga mig på vilken rättslig grund ni vägrar mig att avge en röstförklaring? När ni säger att förfarandet inte tillåter det, tala då om för mig vilken artikel i arbetsordningen som inte tillåter denna röstförklaring!

Ordföranden
Müller, vi har aldrig under en omröstning gällande parlamentets sammanträdeskalender accepterat röstförklaringar då vi inte har haft en slutgiltig omröstning i enlighet med artikel 122, i vilken står:
" När den allmänna diskussionen har avslutats äger varje ledamot rätt att i samband med slutomröstningen avge en muntlig röstförklaring, " osv.
Vi har inte haft en slutgiltig omröstning. Därför har vi aldrig gällande liknande frågor accepterat röstförklaringar.

Müller
Herr ordförande! Jag vill inte uppehålla er så länge nu. Jag noterar det som ni sagt, men jag vill göra mig det förbehållet att be utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet att ge mig en vettig förklaring till detta. Enligt min tolkning betyder nämligen den paragraf som ni läst upp, att jag, eftersom vi gjort slutomröstningen, mycket väl har rätten att avge en röstförklaring. Men jag vill inte nu debattera ytterligare med er. Jag skulle vara tacksam om ni kanske tillsammans med mig ville be utskottet att författa en skrivelse om detta.

Ordföranden
Müller, jag har ingen invändning mot att vi remitterar frågan till utskottet för arbetsordningen, valprövningen och ledamöters immunitet för att kunna få dess riktiga tolkning och om utskottet bedömer att bestämmelsen bör ändras, kommer den att framföra ett ändringsförslag. Såsom artikel 122 dock står, tillåter inte enligt vår tolkning röstförklaring då det inte handlar om en slutgiltig omröstning. Jag antecknar dock ert förslag, vilket jag instämmer med.

Müller
Innebär det att jag skall avge min röstförklaring?

Ordföranden
Nej. Jag höll med om att remittera frågan till utskottet för arbetsordning, valprövning och ledamöternas immunitet för att den skall förtydliga och, om den så finner lämpligt, föreslå ändring.
angående betänkande av Kaklamanis (A4-0296/07)
Bernardini
Vi skall enligt samtyckesförfarandet uttala oss om avtalet som förenar unionen med före detta jugoslaviska republiken Makedonien på transportområdet. Det gäller för församlingen att ge en stark politisk signal till detta land som berördes så starkt av den krigssituation som rådde vid Bosniens gränser.
Genom att ge klarsignal gör vi det möjligt att utveckla nödvändiga infrastrukturer för vägar, järnvägar och kombinerad transport. En förbättring av infrastrukturen möjliggör bättre transittransport inom landet och också med gemenskapen.
Europeiska unionen bör ha sin bestämda plats vid återuppbyggandet av denna del av Europa. Det kommer unionen att ha om vi ger vårt samtycke som föredraganden föreslår. Det kommer att visa sig i ett påtagligt ekonomiskt stöd via EIB.
Jag ansluter mig till vår kollegas begäran och hoppas att församlingen skall göra detsamma.

Eriksson och Sjöstedt
Vi anser att avtal mellan länder skall baseras på ömsesidig respekt och inte, som i dessa fall, på att en part tvingas ändra sin författning och sitt skattesystem för att få ett handelsavtal och bidrag till sitt transportsystem.
Vi anser dessutom att större vikt skall läggas på miljöhänsyn när EU ger bidrag till transportinvesteringar.
Vi lägger därför ned våra röster i omröstningen om tilläggsprotokollet till avtalet på transportområdet mellan EU och Slovenien, och avtalet inom transportrådet mellan EU och före detta jugoslaviska republiken Makedonien.
angående betänkande av Ortega (A4-0319/97)
Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Till förmån för konsumenterna stöder vi utskottets ändringsförslag nr 10 om undantag från mönsterskyddet. Att ge återproducenter möjlighet att framställa produkter som ingår i eller utgör en beståndsdel av en sammansatt produkt bidrar, genom ökad konkurrens, till lägre priser på marknaden. Prisnivån är en väsentlig faktor för konsumenten. Vi gör bedömningen att detta inte skulle vara till skada för industrins utveckling.

Cot
Mönsterskyddet utgör ett känsligt rättsligt problem och också stora ekonomiska och politiska problem.
Vid första behandlingen var debatten inriktad på frågan om skadeståndsklausulen. Våra samtalspartner i rådet såväl som i kommissionen var eniga om att den väsentliga faktorn i förslaget till direktiv låg i denna punkt. Vid den andra behandlingen föreslår man oss emellertid att godkänna förslaget och bortse från frågan om skadeståndsklausulen som hade blivit sekundär som genom ett trollslag.
Parlamentet bör ställa kommissionen och rådet till ansvar. Medina föreslog en kompromisslösning. Om rådet föreslår en annan lösning bör det säga till så skall vi tänka över saken. Medlingsförfarandet är till för detta.
För att inleda ett medlingsförfarnde måste ändringsförslagen som voterades i första behandlingen återupptas. Därför röstade jag för Medinas förslag.

Nicholson
Biltillverkarna lämnar ett betydande bidrag till den europeiska ekonomin, inte minst när det gäller det antal människor som är anställda inom näringen på hela kontinenten. Det är begripligt att deras prioritering består i att skydda sin egen ställning och att de betraktar tillverkningen av reservdelar som en viktig sak i detta sammanhang.
Med tanke på den europeiska bilindustrins storlek så bör väl biltillverkarna säkert inse att branschen är tillräckligt stor för att kunna ge plats åt de små och medelstora företag, som också ger värdefulla arbetstillfällen i tillverkningen av reservdelar.
Mot bakgrund av EU: s inriktning i dag på att utveckla de små och medelstora företagen, liksom också att främja en förbättrad konkurrens, så är det att beklaga att rådet intog en ståndpunkt som går emot denna inriktning.
I Nordirland finns det många småföretag som är beroende av rätten att tillverka reservdelar. Dessa företag bidrar minst lika mycket till den lokala ekonomin som de stora bilföretagen gör till den större europeiska ekonomin.

Titley
Jag röstar för detta betänkande här i dag, eftersom jag vill att reparationsklausulen skall återinföras i direktivet om mönsterskydd. Jag är inte ensam om den uppfattningen. Den brittiska regeringen vill gärna ha denna föreskrift återinförd. Det föreligger en bred konsensus mellan biltillverkarna och reservdelsmarknaden i Storbritannien om att denna klausul utgör en godtagbar kompromiss.
Reparationsklausulen liknar en klassisk brittisk kompromiss. Biltillverkarna har rätt att dra nytta av sina designnvesteringar.
Kunderna förtjänar också lättillgängliga reservdelar och lägre priser till följd av konkurrens mellan reservdelsleverantörer och originaltillverkare, förutsatt att skälig betalning görs från reservdelsleverantörerna till tillverkarna. Jag är säker på att branschen kan komma fram till en skälig kompromiss i detta avseende. Genom att rösta för reparationsklausulen i dag kan vi pressa rådet att ge branschen möjlighet att ta itu med denna uppgift och skydda de intressen arbetstagarna i reservdelssektorn och de som använder reservdelar har.
På det sättet kan vi säkra arbetstillfällen och skapa en konkurrenskraftig ram som företag kan frodas i.
Den gemensamma marknaden för bearbetade produkter av frukt och grönsaker:

Fabre-Aubrespy
I förslaget till ändring av förordningen föreslår Europeiska kommissionen att minska kvoten för hela skalade konserverade tomater med 15 000 ton och i gengäld öka kvoten för "övriga produkter" i samma kvantitet för att beakta den franska förädlingsindustrins behov.
Vår grupp har naturligtvis röstat för ändringen av rådets förordning utan reservationer. Jag vill klargöra att ändringen är resultatet av förhandlingen om prispaketet i våras och att den bemöter dåvarande franska jordbruksministerns begäran. Det är viktigt att parlamentet mycket snart godkänner ändringen av förordningen för vår bearbetningsindustri behöver den för att kunna anpassa sin produktion i förhållande till marknadsutvecklingen.
Jag passar på tillfället att påminna om de franska tomatproducenternas svårigheter sedan flera år tillbaka. Vår grupp hade ingett ett antal ändringsförslag vid tiden för reformen av WTO inom ramen för frukt och grönsaker (betänkandet av Arias Cañete). De flesta godkändes i plenum men tyvärr togs inte ändringsförslagen om gemenskapens preferensystem upp igen av kommissionen.
Sammanfattningsvis vill jag påminna om att de franska producenterna har stora utgifter och att konkurrensen från andra medlemsstater såväl som från tredje land i själva verket är en illojal konkurrens, för arbetskraftskostnader och skatter ligger inte på samma nivå samtidigt som marknaderna globaliseras mer och mer. Det är nödvändigt att kommissionen tar hänsyn till dessa påpekanden om den önskar bibehålla en grönsaksproduktion i alla dessa regioner.
Betänkande: Castellina A4-0305/97

Souchet
Europaparlamentet har sedan en tid ombetts att uttala sig om texter som berör WTO: s funktion. Betänkandet av Castellina är ett utmärkt bidrag till att i parlamentet medvetandegöra om de verkliga konsekvenserna av de allmänna åtagandena som man gått med på utan djupare granskning av deras förutsebara ekonomiska och sociala effekter.
Hon understryker att utan att energiskt hävda medlemsstaternas intressen avstår den europeiska parten regelbundet oftast från den ömsesidiga kompromissprincipen, i synnerhet när det gäller Förenta staterna.
Betänkandet kritiserar med rätta bristen på planering från kommissionens sida, vilket skulle ha gjort det möjligt för den såväl som för parlamentet att mäta effekten av avtalet på sektorn för telekommunikationer i unionens medlemsstater. Hon oroar sig dessutom för samma brist på planering vad gäller avtalets konsekvenser på samma sektor i utvecklingsländerna.
Jag kan bara instämma med föredragandens ställningstagande. Bristen på uppgifter som gör det möjligt för oss att utvärdera resultatet av våra internationella handelsavtal är tyvärr en oföränderlig storhet i Europeiska unionens externa handelspolitik.
I sin förvaltning av WTO, av alla frihandelsavtal sammantagna och tullunioner, som den blint engagerar sig i, verkar Europeiska unionen mera ledas av ideologiska förutsättningar än av viljan att tjäna medlemsstaternas verkliga intresse.
Kommissionen ser ut att ofta i förväg avstå från den mycket varierade skalan av skydd som, i synnerhet, Förenta staterna vet hur man utnyttjar till sin fördel. Avtalet ger ett nytt belysande exempel på detta på telekommunikationsområdet.

Van Dam
Det är positivt att nästan 70 länder efter tre års förhandlingar har slutit avtal om liberaliseringen av den internationella telekommunikationsmarknaden, framförallt därför att det erbjuder en stabil lagram för världsomfattande investeringar inom telekommunikationssektorn. Principen om " mest gynnade nation" och biläggande av tvister inom WTO skapar tydlighet för företag.
Slutsatsen får inte heller vara att avtalet bara medför vinnare. Med rätta kännetecknas Castellinabetänkandet av en positiv-kritisk ton. Vi har röstat för förslaget och därmed för förhandlingsresultatet. Detta resultat måste kompletteras med följande kritiska anmärkningar.
1.Det blir ännu ingen fullständig liberalisering i alla länder. Framförallt USA och Japan har förhandlat fram diverse undantag, varigenom det förblir osäkert vilken omfattning avtalet kommer att få. Denna risk skapar också en nackdel för EU, som öppnar sin marknad fullständigt. Verkställandet av avtalet bör ställas under adekvat övervakning.2.Det förblir osäkert om avtalet kommer att leda till någon drastisk sänkning av de internationella telefontaxorna. En sådan kan bara förväntas i länder utanför västmakterna med ett statligt företag som har monopol på telekommunikationsmarknaden. Taxorna i USA är redan låga och EU-marknaden blir med ingången av 1998 helt fri. Konsumenten kommer i det sammanhanget inte heller att märka mycket av det internationella telekommunikationsavtalet.3.Även fördelarna för utvecklingsländer måste ses i perspektiv. Genom den förbättrade lagramen blir dessa länder attraktivare för investeringar som stimulerar ekonomisk tillväxt och teknisk utveckling. Men eftersom dessa länder är lågt utvecklade även vad strukturen inom telekommunikationsområdet beträffar, så finns det en stor risk att de blir fullständigt överrumplade och lider allvarlig skada i samband med att deras telekommunikationsmarknad fullständigt öppnas.Slutligen får avtalets betydelse för sysselsättningen inte överskattas. Förmodligen är det bara efterfrågan på högt kvalificerade arbeten som därigenom kommer att stiga. Arbetsmarknadens nedre del har inte någon större nytta av att telekommunikationsmarknaden liberaliseras. Om avtalet kan bidra till att minska arbetslösheten återstår också att se.
Betänkande: Baldarelli A4-0275/97

Belleré
Republiken Slovenien är efter Berlinmurens fall med sina 2 miljoner invånare och med en yta av 20 250 km2 en av de republiker från det forna östblocket som har utvecklats mest ekonomiskt och den som först efter en folkomröstning utropande sin självständighet den 25 juni 1991.
Landet har en sund ekonomi med en inflation som uppskattas till omkring 6 procent. Valutan, tolaren, kan anses vara en av de tyngsta europeiska valutorna.
Slovenien ansökte om medlemskap i Europeiska unionen i juni 1996. Kommissionen rekommenderade att man inleder medlemskapsförhandlingar.
Sedan länge har landet ekonomiska och kommersiella förbindelser med EU och sluter nu ett avtal om ekonomiskt och kommersiellt samarbete samt ett avtal inom transportsektorn - som avser såväl motorväg- som järnvägstransporter - som gäller till år 2003.
Jag tänker inte påminna om de anläggningar som måste byggas och den kringservice som krävs. Låt mig i stället stryka under att Slovenien förbinder sig att investera 2, 2 miljarder ecu av sin egen budget, motsvarande 2, 9 procent av BNP.
Avslutningsvis vill jag för min grupps räkning, Alleanza Nazionale, uttrycka vårt stöd till att godkänna förslaget, vilket innebär att vi är överens med föredraganden.
Betänkande: Tappin A4-0309/97

Andersson
Jag vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete med betänkandet i en för Europa viktig fråga. I samband med framtagandet av betänkandet hade jag ett antal tilläggsförslag i sysselsättningsutskottets yttrande till betänkandet som framför allt framhåller de sociala och miljömässiga aspekterna på offentlig upphandling.
Mina tilläggsförslag har inte i alla avseenden beaktats av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Jag anser att miljömässiga och sociala hänsyn i större utsträckning bör beaktas i de regler som gäller för offentlig upphandling samt att dagens regelverk innehåller oklarhet som försvårar sådant hänsynstagande. Vid omröstningen har detta varit vägledande för mitt ställningstagande.

Blak
, skriftlig. (DA) De danska socialdemokraterna har i dag röstat för Michael Tappins betänkande om kommissionens grönbok om offentlig upphandling. De danska socialdemokraterna håller med betänkandet om att offentliga inköp är ett viktigt område, eftersom de utgör hela 11 % av EU: s totala BNP. I betänkandet konstateras, i likhet med grönboken, att det fortfarande finns länder som inte uppfyller bestämmelserna för anbud på offentlig upphandling. De danska socialdemokraterna understryker att en fri och sund konkurrens på marknaden för offentlig upphandling är nödvändig för att säkra en väl fungerande inre marknad till gagn för alla medborgare i EU.
Niels Sindal uttryckte i sitt tal under debatten tveksamheter över att ge kommissionen möjlighet att utdöma böter med upphävande verkan och indragning av anbud. De danska socialdemokraterna ser detta område som en nationell domstolsangelägenhet. I betänkandet uppmanas de enskilda medlemsländerna att snarast möjligt införa den redan antagna EU-lagstiftningen på området. De danska socialdemokraterna ser fram mot den fortsatta debatten om offentlig upphandling, som kommer att uppstå på grund av kommissionens grönbok och det nu antagna betänkandet från Europaparlamentet.

Blokland
I diskussionen om detta resolutionsförslag kan man tydligt märka att tonen i debatten bestäms av de olika synsätten på statens roll i samhället. Den ene förväntar sig allt av staten och hoppas på gynnsamma sysselsättningsperspektiv. Den andre är rädd för att staten skall blanda sig i allt och fruktar höga skatter och dito arbetskostnader. Denna motsättning gör det svårt att komma fram till en ståndpunkt som kan delas av alla om den framtida policyn angående offentlig upphandling inom EU.
Meningsskiljaktigheterna slår också igenom i ställningstagandet till tröskelsänkningen. Det invecklade regelverket har allehanda sidoeffekter. Myndigheterna delar på ett slugt sätt upp sina projekt eller skjuter upp vissa delar för att inte överskrida tröskeln, vilket syftar till att spela de lokala eller regionala små och medelstora företagen orderna i händerna. Jag har stött ändringsförslaget mot tröskelsänkning, eftersom jag anser att det snarare är en tröskelhöjning som är önskvärd. Många små och medelstora företag och lokala myndigheter upplever de nuvarande bestämmelserna kring offentlig upphandling som byråkratisk barlast.
Föredragandens önskan att instifta oberoende, europeiska kontrollorgan på olika nivåer är enligt min mening helt orealistisk. Det verkliga problemet ligger i att den nuvarande lagstiftningen är luddig. När den blir tydligare och det finns effektiva besvärsprocedurer med kraftiga böter uppnår man samma resultat. Men då utan en omfattande, tidsödande byråkrati.
Slutligen får offentlig upphandling inte användas för att förverkliga andra syften med myndighetspolitik. Å andra sidan skall myndigheten som uppdragsgivare respektera gällande (miljö)normer och utesluta företagare som inte respekterar dessa normer från att (fortsätta att) lämna in anbud.
Även om jag inte kan finna mig i alla punkter har jag slutligen givit mitt stöd till resolutionen.

Cushnahan
Jag hälsar med tillfredsställelse att detta betänkande har tagits fram. Jag stöder i synnerhet förslaget att svartlista företag som är med i karteller och i prisreglerande överenskommelser.
Även om betänkandet specifikt handlar om offentliga kontrakt, så vill jag göra kommissionen uppmärksam på att liknande metoder tillämpas vid de irländska köttbearbetningsfabrikerna. Irländska biffdjursuppfödare har drabbats av svåra ekonomiska problem till följd av BSE-krisen. Eftersom de förvägrats tillgång till såväl vissa europeiska som vissa tredjelandsmarknader så har de inte kunnat exportera sitt kött så som de tidigare gjort. Det gör att de hamnar i händerna på dem som dominerar den irländska köttindustrin.
Jag vill uppmana kommissionen att undersöka detta område, för att utröna om olagligheter förekommer, och att i så fall vidta omedelbara åtgärder.

Lindqvist
Nivåerna för offentlig upphandling i EU bör vara så låga som möjligt för att möjliggöra lokal produktion för lokal konsumtion och stimulera lokalt företagande.
Eftersom flera ändringsförslag om att ta andra hänsyn än rent ekonomiska gick igenom, t.ex. ändringsförslag nr 6 om miljöhänsyn, har jag röstat ja i slutvoteringen.
Betänkande: Bösch A4-0287/97

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Vi hyser stor sympati för föredragandens ambition att komma till rätta med de bedrägerier som förekommer inom EU. I motsats till föredraganden anser vi emellertid att detta inte nödvändiggör en överstatlig nivå i brottsbekämpningen, utan det räcker med intensifierad kamp på nationell nivå. Vi är alltså emot den överstatlighet som förespråkas i punkt 3, den självständiga europeiskska rättsmyndighet som förespråkas i punkt 11 och det separata straffrättsliga område som det talas om i punkt 17. Det är på grund av dessa, föredragandens krav på överstatlighet inom rättsväsendet, som vi lägger ned våra röster vid slutvoteringen.

Andersson, Lööw och Waidelich
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomarbetat betänkande på ett angeläget område. Vi röstade för betänkandet, men vi anser att formerna för en självständig europeisk rättsmyndighet bör prövas i det fortsatta arbetet.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
, skriftlig. (DA) De danska socialdemokraterna röstar för betänkandet från Bösch. Bedrägerierna med EU-medel är ett mycket allvarligt problem, som i större eller mindre utsträckning skadar alla medborgare i unionen. Det rådet inget tvivel om att dessa bedrägerier skall bekämpas och att det effektivast låter sig göras på gemenskapsnivå. Danmarks förbehåll om delaktighet i rättsligt samarbete i EU förhindrar emellertid Danmark från att kunna delta i det initiativ till bekämpning av bedrägerierna man uppmanar till i betänkandet, därför har vi inte röstat för samtliga delar av det.
Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen och Sjöstedt (GUE/NGL), Gahrton, Holm och Schörling (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup och Sandbæk (I-EDN), skriftlig. (DA) Öppenhet är det bästa och billigaste medlet mot bedrägerier med EU medel. Alla kontrollutskott i de nationella parlamenten och EU parlamentet, EU: s revisionsrätt och de nationella revisionsorganen bör få tillgång till varje verifikation där EU-medel använts. Allmänheten bör säkras tillgång till insyn i medlens användning (eventuellt kan konkreta upplysningar om namn strykas över innan dokumenten lämnas ut). På detta sätt kommer fruktan för upptäckt automatiskt att leda till en drastisk begränsning av bedrägerierna, och man behöver inte någon större kontrollapparat med ökade befogenheter för EU att jaga de bedragare som genom nuvarande slutenheten i EU inbjuds till bedrägerier.

Van Dam
Bedrägeri är stort otyg som sätter EU i fara, inte bara på grund av den finansiella skadan, som förmodligen är mycket högre än 1, 3 miljarder ecu. Bedrägeri skadar också medborgarnas förtroende för de europeiska institutionerna allvarligt. I likhet med föredraganden är jag nöjd med kommissionens verksamhetsberättelse och arbetsprogram för bedrägeribekämpning. Jag stödjer flera av budgetutskottets rekommendationer, även inrättandet av en oberoende instans som kan undersöka de europeiska institutionernas verksamhet.
Jag tar eftertryckligen avstånd från idén att bedrägeri endast kan bekämpas effektivt av en europeisk undersökningstjänst som står under kontroll av de europeiska institutionerna. En sådan institution står i strid med subsidiaritetsprincipen. Rätt och undersökning (inklusive straffrätten) utgör ett ansvarsområde för medlemsstaterna.
Det måste dock erkännas att medlemsstaterna försummat sina tullmyndigheter sedan den inre marknaden trätt i kraft. Medan handeln mellan medlemsstaterna växte skars tullmyndigheternas personal och budget ned. Dessutom är samarbetet mellan dessa myndigheter fortfarande otillfredsställande.
Optimering av verksamheten hos de nationella undersökningstjänsterna och samarbete dem emellan erbjuder tillräckliga möjligheter för att få ned bedrägeriet på europeisk nivå. Vi avvisar en europeisk undersökningstjänst, men för övrigt anser vi bedrägeribekämpning vara så viktigt att vi helhjärtat stöder betänkandet i övrigt.

Ordföranden
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avlutades kl. 13.10 och återupptogs kl. 15.00.)

Skydd för fördrivna personer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0284/97) av Wiebenga för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om förslag till rådet om en gemensam åtgärd på grundval av artikel K 3.b i Fördraget om Europeiska unionen angående tillfälligt skydd för fördrivna personer (KOM(97)0093 - C4-0247/97-97/0081(CNS)).

Wiebenga
Herr ordförande! Sedan Berlinmurens fall, slutet för det kalla kriget, har en rad krig och inbördeskrig brutit ut i världen. Varje vecka läser vi om det. Det talas om instabila förhållanden i en orolig värld och inte heller Europa har som vi vet besparats inbördeskrig och så vidare, se bara på Bosnien. Denna oro förorsakar stor migration. I före detta Jugoslavien rör det sig om två miljoner fördrivna personer, varav en halv miljon har strömmat till EU. Ett så stort antal människor kan inte få hjälp via de normala asylprocedurerna, och ändå är det hjälp de behöver.
Hjälpen inom EU till fördrivna personer har hittills varit ojämn. Tyskland har hjälpt ett mycket stort antal bosniska fördrivna personer. Nederländerna och Sverige har bidragit med sin del, men exempelvis Frankrike, England och Spanien knappast alls. Det är inte bra, för som vi vet håller gränserna i Europa på att falla i detta ögonblick, det kommer att bli ett enda europeiskt rättsförvaltningsområde, och då hör det till att man gemensamt och i solidaritet tar sig an immigrations- och asylpolitiken. Det betyder att rättvis fördelning av bördorna, själv skulle jag hellre vilja säga rättvis ansvarsfördelning, måste utgöra kärnan i den europeiska asyl- och immigrationspolitiken. Den föreliggande gemensamma åtgärden, ett sorts lagförslag, är ett steg i den riktningen.
Naturligtvis, den gemensamma åtgärden avser också de fördrivna personernas rättigheter i de olika medlemsstaterna, eftersom det hittills rört sig om bestämmelser som genomgående varit olika, nationellt orienterade, i syfte att harmonisera dessa rättigheter på europeisk nivå. Och då talar jag om bostäder för de fördrivna personerna, undervisning, arbete och liknande. Det är en utmärkt aspekt i det föreliggande lagförslaget, men det finns också punkter att framföra kritik mot. Jag tar som exempel tidsåtgången för att hjälpa fördrivna personer. Hur lång tid skall det få ta? Här är förslaget vagt. Det står att asylprocedurer kan skjutas upp i maximalt fem år, och sedan skall regeringarna undersöka vad som skall hända. Herr ordförande! Ett ändringsförslag som jag lagt fram i utskottet, och som utskottet tagit över, säger klart och tydligt att hjälp till hemlösa aldrig får ta längre tid än fem år. Det blir omänskligt att låta människor sväva i ovisshet längre tid än fem år. Efter fem år måste människorna tillbaka till ursprungslandet när man kan tala om att tillståndet där är säkert och människovärdigt, eller så måste de få ett permanent uppehållstillstånd i det land där de fått hjälp, inom EU således, med möjlighet till att senare också få medborgarskap.
Ett annat orosmoment angående den föreliggande gemensamma åtgärden är det sätt på vilket beslutsprocessen skall genomföras. I den gemensamma åtgärden föreslås att beslutet om införandet av bestämmelser för hjälpen skall tas med kvalificerad majoritet, och det är en mycket positiv sak. Vad är det som är problemet? Det föreligger, och det säger jag öppet och tydligt, två ändringsförslag från Palacio och ett antal andra kolleger, ändringsförslagen 39 och 40, som vill återinföra enhällighet på detta område, och det innebär att vetorätten återuppstår. Jag säger detta riktat till mina spanska kolleger: föreställ er att det inom kort utbryter ett inbördeskrig i Marocko och tiotusentals, kanske ännu fler, marockaner kommer till Spanien, och Spanien vill införa en bestämmelse för hjälp till fördrivna personer inom EU, och det är tal om vetorätt. Trodde ni verkligen att man med femton justitieministrar då kan tillmötesgå Spanien? Det kan naturligtvis aldrig gå. Jag uppmanar således parlamentet att med kraft förkasta Palacios ändringsförslag, som vill återinföra enhällighet på detta område, och jag riktar naturligtvis också denna uppmaning till Europeiska folkpartiets grupp.
Herr ordförande! Jag avrundar med att rikta en komplimang till kommissionär Gradin. Det är första gången som Europeiska kommissionen har gjort bruk av sin initiativrätt, och parlamentet har varit fullständigt inkopplat. Jag hoppas att vi genom ändringarna ytterligare kan skärpa och förbättra förslaget från Europeiska kommissionen något, men det är så det skall gå till. Och så skulle jag vilja tillägga: fortsätt på det sättet.

Zimmermann
Herr ordförande, ärade kolleger! Kommissionen har med detta förslag till gemensamma åtgärder för temporärt skydd för fördrivna personer, för första gången - herr Wiebenga hänvisade även till detta på slutet - tagit initiativ till en gemensam åtgärd om vilken Europaparlamentet konsulterades innan det slutliga beslutet i ministerrådet. Min grupp och jag välkomnar detta och utgår från att detta samarbete i framtiden kommer att bli regel.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, där jag var föredragande, har inte avgivit något yttrande till detta betänkande. Detta beror på att jag vid antagandet av mitt yttrande inte längre kunde godkänna diverse ändringsförslag, och därmed kunde jag inte längre stå bakom detta yttrande.
EU: s gemensamma flyktingpolitik stagnerar, även om asylpolitiken anses som ett av de områden som är särskilt viktiga i samarbetet. Förslaget för denna gemensamma åtgärd måste därför betraktas som ett länge efterlängtat initiativ för att vi skall komma förbi denna stagnation.
Parlamentets betänkande kommer att visa att asylpolitiken på EU-nivå inte nödvändigtsvis måste betyda att fästning Europa byggs upp, utan att den även kan vara en konstruktiv vidareutveckling av den befintliga standarden. I denna bemärkelse är denna åtgärd att se som en ram för ett enhetligt agerande om det skulle uppstå en mycket stor tillströmning av flyktingar till Europeiska unionen. En masstillströmning innebär att den individuella prövningen av flyktingstatus enligt Genèvekonventionen inte är möjlig. Denna åtgärd handlar på intet vis om att omdefiniera flyktingbegreppet eller att ge det internationella flyktingskyddet nya rättsliga normer. Snarare skall ett gemensamt agerande fastläggas så att det i svåra fall blir möjligt för medlemsstaterna att agera snabbt och enhetligt. Det var även det mål som föredraganden strävade efter och inte heller förlorade ur sikte.
Följande kritiska punkter finns dock kvar: För det första tycker jag det verkar vara mycket problematiskt att konstatera vem som verkligen bär stora bördor. Wiebenga påpekade det också i sitt anförande. Tyskland har säkert tagit emot 320 000 flyktingar. Det är totalt sett det största antalet, men om man tänker på att Sverige tagit emot minst 60 000 flyktingar så är det, om man jämför det med befolkningssiffran, faktiskt många fler. Detta land har alltså tagit på sig mycket stora bördor. På vilket vis skall man då utjämna kostnaderna? Förslaget om en påstådd rättvis fördelning av antalet flyktingar inom EU innebär för flyktingarna efter fördrivningschocken ytterligare en traumatisk upplevelse. Då blir nyttan med att fördela bördan som sagt tvivelaktig.
I detta sammanhang är även kommissionens förslag att pröva, om det går att ge flyktingarna uppehälle i ursprungsområdet. Vill man verkligen skicka de människor som kommit med flyg eller båt, och som står framför EU: s portar tillbaka till de områden där de just klarat livhanken?
Dessutom är frågan om hur flyktingarna skall anlända till EU och hur de kommer att tas upp där fortfarande oklar.
Slutligen måste den gemensamma åtgärden, som jag redan sagt, leda till en snabb och obyråkratisk behandling av flyktingarna. En visuminskränkning och tillämpning av principen om tredje land står dock mot detta och måste därför för detta fall sättas ur kraft. Därför är det även nödvändigt att flyktingar informeras på sitt eget språk och på språket i mottagarlandet, så att de kan hävda sina rättigheter gentemot tredje part.
Som sista punkt skulle jag också vilja hänvisa till ett ändringsförslag rörande ensamma minderåriga flyktingar. Det måste nämligen vara klart att dessa garanteras alla de rättigheter som tillkommer dem.

Cederschiöld
Herr ordförande! Siffrorna för de fördrivna har stigit drastiskt på senare år. Därför är vi mycket glada över att kommissionen har tagit ett initiativ som avser temporärt skydd av stora mängder människor som flyr från vissa geografiska områden. Rådet föreslås att besluta enligt artikel K 3 om gemensamma skyddsregler.
Vi har under de senaste åren sett ett antal katastrofer, såsom utvandringen från Bosnien och flykten från Albanien. Tack, fru Zimmermann, för att ni nämnde Sveriges insatser på detta område; de har nämligen varit ganska avsevärda.
När stora mängder människor nära unionen börjar röra på sig på grund av katastrofer av olika slag, blir unionen berörd. Våra grundläggande gemensamma värden i unionen, en union på humanitetens grund, kräver att vi också visar solidaritet på detta område för människor på väg undan katastrof. Solidariteten kräver dock att åtgärderna omgärdas med ett regelverk som kan accepteras av medborgarna i unionen. Nu är det varje lands sak att klara detta själv, eller så står ett fåtal länder ensamma med konsekvenserna. Det är orimligt i en union med fri rörlighet. Vi måste hjälpas åt. Det betyder gemensamma regler, men också att vi fortsättningsvis behöver gemensamma beslutsformer, när vi antar dessa regler, regler som inte handlar om att göra dessa människor till permanenta flyktingar, utan om att ge dem just det som de behöver, nämligen skydd under den tid som de inte kan vara kvar i sitt hemland.
Det är, som kommissionen också har påpekat, så viktigt att det i våra länder skapas sådana villkor att dessa människor kan försörja sig och sina barn. Detta är nämligen också en av förutsättningarna för att de skall bli mottagna på rätt sätt i alla våra medlemsstater. Det är ett område som rådet fortsättningsvis borde se på med mer moderna ögon och anpassa till den nya, framväxande arbetsmarknaden som kräver större flexibilitet.
Jag vill avsluta med att tacka kommissionär Gradin för detta initiativ och också för att hon vill lyssna på parlamentet. Detta initiativ är centralt för unionen, eftersom det är ett prov på om vi i utsatta situationer klarar gemensamt ansvarstagande. För om vi inte klarar det på detta område, hur skall vi då lyckas på alla de andra? Därför är det viktigt att vi är lyhörda för varandra. Det är känsliga frågor.
Vi har i PPE-gruppen några politiska punkter som för oss är väldigt centrala; jag har belyst några av dem här. Vi vill från PPE-gruppens sida, fru Zimmermann och inte minst herr Wiebenga, stödja detta betänkande. Vi tycker att det är ett bra betänkande som Wiebenga har gjort. Jag vill särskilt understryka det utmärkta exemplet från Spanien som jag tycker var väldigt bra, och som jag har samma uppfattning om. Förutsättningen för oss i PPE-gruppen är emellertid att vissa av våra centrala punkter går igenom. I annat fall nödgas vi avstå i omröstningen.

Caccavale
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag uppskattar mycket det arbete som utförts av Wiebenga, som alltid är mycket väl påläst när det gäller dessa frågor, och min grupp kommer att stödja de allmänna slutsatserna i betänkandet. Även vi anser att den procedur som kommissionen inlett är mycket viktig, en procedur som direkt berör Europaparlamentet. Detta är ett viktigt faktum, ett betydande framsteg.
Den fråga som vi diskuterar här är verkligen en mycket känslig fråga. Krigen, svälten, eländet, katastroferna som åter upprepas i dessa dagar är en del av den historia som har utmärkt folkvandringarna genom historiens gång. Det är med andra ord tydligt att vi inte kan blunda inför det som hänt under de senaste åren, det som hänt under historiens gång. Detta är skälet till att vi behöver modernare, mer precisa regelverk och en sammanfattande beteckning för denna nya kategori av människor, de s.k. fördrivna: en kategori som skiljer sig från flyktingarna, de asylsökande; en kategori som vi emellertid måste vara mycket uppmärksamma mot: vi vill inte att denna kategori skall skapas, om man så säger, artificiellt, för att smita från en term - som jag uppskattade mycket i Wiebengas resonemang - nämligen termen " ansvar" . Här har Europa nämligen i dag ett stort ansvar; ansvaret att utgöra en fyrbåk, en referenspunkt för alla dem som befinner sig i svåra omständigheter, de som tillfälligt hamnat i en speciell och dramatisk livssituation. Vi får inte glömma att Europa är en referenspunkt, och att vi därför har ett stort ansvar, skyldigheten att visa solidaritet.
Å andra sidan måste vi vara uppmärksamma på att regelverket inte blir ett ytterligare hinder, en ytterligare boja när det gäller solidaritetsarbetet, den solidaritet som Europa måste visa.
Jag håller med andra ord med Wiebenga när han säger att det är absolut nödvändigt med kvalificerad majoritet i det här fallet, att det skulle vara ett allvarligt misstag att backa tillbaka till kravet på enhällighet. Detta är mycket viktigt när det gäller frågan om ersättning: kompensationen innebär att det inte bara är ett land som skall ta på sig ansvaret för att eventuellt ta emot dessa fördrivna, utan att ansvaret är gemensamt för Europas 15 stater.

Pradier
Herr ordförande! ARE-gruppen är sällan frikostig med komplimanger, och ändå tror jag att vi den här gången mycket varmt måste lyckönska författaren av detta betänkande. Det handlar här inte om en artighetsmanöver utan om lyckönskningar till en utmärkt text.
Förslaget till gemensam åtgärd är i själva verket exemplariskt i mer än ett avseende, och det ingår i den strävan mot europeisk uppbyggnad som ligger oss varmt om hjärtat.
Först och främst upprättar det en verklig solidaritet mellan unionens länder, eftersom det kräver en kostnads- och ansvarsfördelning. Det är inte ointressant att i detta läge understryka och i förbigående nämna att Tyskland tog emot flera hundratusentals fördrivna personer vid konflikten i före detta Jugoslavien och, utan att vi här gör några förebråelser, våra brittiska vänner ännu inte tagit emot en enda.
För det andra försöker förslaget dessutom harmonisera de rättsliga och regelmässiga texter som styr fördrivna personers öde. Även i detta ger den tillfälle att närma staternas och regeringarnas beteenden till varandra.
Europaparlamentet blir slutligen hädanefter informerat eller rådfrågat - man begär parlamentets åsikt - om hur man skall bete sig. Det är ett förfarande som borde vara normalt men som tyvärr fortfarande är en aning för sällsynt. Dokumentets främsta intresse ligger i att det inriktar sig på människor som direkt är hotade av krig och dess konsekvenser. Det betonar särskilt de minimirättigheter som flyktingar och fördrivna kan göra anspråk på, nämligen acceptabel inkvartering, utbildning, socialskydd, rätten att utöva verksamhet och rörlighet inom Europeiska unionen.
I detta avseende bör man dock varna för vissa avvikelser. Jag tänker särskilt på vissa punkter som ett antal ändringsförslag försöker införa genom att begränsa rätten att återvända, eftersom denna rättighet är absolut obestridlig. För det andra har föredraganden -med rätta - särskilt betonat flyktingkommissariatets överlägsna roll, som vissa ändringsförslag försöker radera en aning, eftersom det handlar om en struktur som hittills har burit det största ansvaret och visat mycket stor effektivitet.
Vad utvisningarna beträffar avser texten naturligtvis utvisningar av krigsförbrytare och förövare av brott mot mänskligheten. I föreliggande fall tycker jag att det naturligtvis är nödvändigt att utvisa dem efter det att en dom har fällts och deras skuld bevisats, men enbart i sådant fall.
I detta läge kan man påminna om att det är nödvändigt att snabbt upprätta en ständig internationell domstol som kan fälla utslag inom rimliga tider.

Gollnisch
Herr ordförande! Betänkandet av Wibenga avser mottagande av fördrivna personer, i själva verket handlar det om en massiv tillströmning av flyktingar till Europeiska unionen. Man påstår sig upprätta en sorts europeisk rätt som skulle förplikta medlemsstaterna och tvinga dem att ta emot politiska flyktingar som i stora massor kommer från icke-europeiska länder. Betänkandet bekymrar sig i själva verket inte om det faktum att brott mot asylrätten är en av de främsta brottsliga metoderna för invandring i medlemsstaterna.
För det andra gör betänkandet det inte möjligt att beräkna de berörda människornas avsikter. För att vara konkret, varför skulle till exempel tamilerna från Sri Lanka som flyr landet och den konflikt som sätter dem mot ursprungslankeserna obligatoriskt få asyl i Europa samtidigt som det på andra sidan Colombo-sundet finns en mäktig federalstat i Indiska unionen, Tamil Nadu, som normalt borde ta emot dem? Varför skyndar sig algerierna till Frankrike, samtidigt som många av dem deltog i att jaga bort Frankrike med samma mordmetoder som i dag används gentemot dem själva?
Om vi är rädda för situationen i Maghreb, får vi snarare vända oss till Arabiska ligan. Sammanfattningsvis förstår ingen idag att de regler man i mitt eget land tillämpar för dessa algerier skulle vara förmånligare än de regler som tillämpas för harki (algerier som deltog i Algerietkriget på Frankrikes sida), vilka dessutom flydde Algeriet med fara för sitt liv bara för att de kände sig som fransmän. Jag tänker i synnerhet på dem vars söner förlorade allt och i dag svälter sig till döds i hjärtat av Paris.
(Applåder)

d'Ancona
Herr ordförande! Som vanligt har min kollega som talade nyss, från andra sidan av plenisalen, inte ens bemödat sig om att läsa förslaget från kommissionen och Wiebengas ändringsförslag. Det struntprat som vi har lyssnat till har inte något som helst samband med det som står i förslaget. Det rör sig här nämligen om den massiva inströmningen av människor, den massiva inströmningen av människor såsom i fallet med före detta Jugoslavien. Det som är bra med förslaget är att det ger ett temporärt skydd och ställer upp en tidsgräns för detta. Om ni lyssnade så skulle ni kanske prata mindre strunt. För det andra hävdas återigen att temporärt skydd är ett instrument som inte ersätter flyktingfördraget utan kompletterar det, ärade kollega. För det tredje finns det en vädjan om burden sharing .
Vi hoppas att de nationella regeringarna också har en sådan positiv inställning beträffande temporärt skydd. Jag hoppas speciellt att även Wiebengas fränder i det nederländska parlamentet kommer att dela hans uppfattning här.
Om det fortfarande finns kritik från vår sida, då avser det två - skulle jag vilja säga - små punkter. Vi vill inom systemet med temporärt skydd inte ha något pseudo-nytt flyktingfördrag, alltså ingen ny juridisk status, inga byråkratiska regler som i den senare delen av ändringsförslag 2 där vi, den socialistiska gruppen, ävenledes är emot. Detsamma gäller egentligen för det temporära skydd som det är tal om i ändringsförslag 21. Det ger enligt oss onödigt krångel och dessutom blir vi, Europaparlamentet, inte konsulterade angående detta temporära skydd. Men vad det övriga beträffar: mycket gott arbete av Wiebenga, för vilket han förtjänar allt vårt stöd; och jag vill i likhet med honom rikta en komplimang till kommissionär Gradin för denna utmärkta form av samarbete.
(Applåder)

De Esteban Martin
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade ledamöter! Först vill jag gratulera Wiebenga till hans betänkande. Det är många aspekter att framhäva men jag skall begränsa mig till några stycken som jag anser vara av speciellt intresse.
En av de viktigaste punkterna är den som hänvisar till artikel 10 i den gemensamma åtgärden. I den nuvarande formuleringen är artikel 10 enligt min åsikt, rättsligt inkorrekt. Den slår bokstavligt talat fast möjligheten att uppskjuta prövningen av en ansökan om asyl under åberopande av Genèvekonventionen, inlämnad av en person som omfattas av en ordning för tillfälligt skydd, tills rådet har fattat ett beslut om att avveckla ordningen för tillfälligt skydd. Prövningen av en ansökan om asyl kan inte rent rättsligt uppskjutas. Asylförfarandet måste erbjuda varje asylsökande möjligheten att lämna in sin asylansökan så snart som möjligt.
I verkligheten bör denna artikel slå fast vad som skall göras med de fördrivna personer som förutom att få ett temporärt humanitärt beskydd begär asyl. Därför ber jag er att fästa speciell uppmärksamhet på ändringsförslag 37, ingivet av vår grupp. I detta tar vi upp att rätten till en ordning för tillfälligt skydd kan tas i beaktande vid prövningen av en ansökan om asyl utan att detta, och jag vill betona det, skall utgöra grund för avslag eller uppskjutande av beviljande, vilket kan riskera målsättningen med skyddet. I annat fall försvagas, enligt min åsikt, det grundläggande rättsliga skydd som bör ges den asylsökande.
Vad beträffar artikel 11 är det viktigt att betona betydelsen av parlamentets uppgift att bidra till en garanti för likartad tillämpning av rättsstatens former i specifika situationer inom unionen. I denna mening vill jag uppmärksamma ledamöterna på innehållet i ändringsförslag 41 där grunderna för avslag av en ordning för tillfälligt skydd fastställs.
Vi bör vara medvetna om att vi inte kan heligförklara innehållet i lagtexterna, i detta fall Genèvekonventionen, eftersom rättspraxis i de internationella domstolarna och i medlemsstaternas domstolar samt de konstitutionella traditionerna i desamma, gör sina uttolkningar av de olika källor som utgör våra lagsamlingar, och utvecklingen av juridiken är, som ni vet, något ständigt pågående.
Jag måste också be er att ni noga överväger ett godkännande av ändringsförslagen 39 och 40 om enhälligt antagande i rådet, i ljuset av Europaparlamentets betänkande, av genomförandebestämmelserna för den nuvarande gemensamma åtgärden.
Vi har alltid i denna kammare försökt förespråka en starkare roll för parlamentet, och samrådet med parlamentet bör också inkluderas i egenskaperna för genomförandebestämmelserna för denna åtgärd. Som del två i dessa ändringsförslag, inkluderar vi på samma sätt rådets beslut genom enhällighet, något som Wiebenga har gjort en hänvisning till och som jag i detta fall tyvärr inte instämmer med.
Jag är medveten om att denna begäran väcker en viss oenighet hos några av våra kollegor. Emellertid måste jag argumentera för den då, som vi alla vet, ingen gemenskapsinstitution kan gå emot det som fastlagts i vår ursprungliga lagstiftning eller gemenskapens regelverk och det är nödvändigt att framhäva att enhälligheten till och med i Amsterdamfördraget bevaras i rådet, vad gäller förfaranden i dessa frågor. Det är därför, Wiebenga, som de spanska medlemmarna i PPE inte kommer att dra tillbaka dessa ändringsförslag.
Med detta ärade ledamöter, hoppas jag på ert stöd för de argument jag har lagt fram.

Andrews
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera Wiebenga. Jag har studerat detta betänkande och ser inget skäl till varför några ändringsförslag skulle fogas till det. Jag stöder helt och hållet hans ståndpunkt. Betänkandet om tillfälligt skydd utgör ett erkännande av önskemålet av en samordnad gemensam åtgärd på Europeiska unionens nivå, för att ta itu med den situation som består i en plötslig massinströmning av fördrivna personer, till följd av väpnade konflikter i deras hemländer.
Detta initiativ kan härledas till erfarenheterna av konflikterna i före detta Jugoslavien och, på senare tid, situationen i Albanien. Frågan är om Europeiska unionen kan hitta ett flexibelt sätt att, genom en gemensam åtgärd, på ett samordnat sätt agera vid eventuella framtida situationer som kan uppkomma, där människor är i behov av tillfälligt internationellt skydd?
Människor som är i behov av sådana tillfälliga åtgärder uppfyller inte nödvändigtvis villkoren för flyktingstatus i enlighet med villkoren i Genèvekonventionen. Förslaget utgör i allt väsentligt ett humanitärt gensvar på behovet att erbjuda skydd på tillfällig basis åt individer som flyr från ett land i stora antal, eftersom deras liv är i omedelbar fara.
Tiden för det tillfälliga skyddet begränsas till den tid under vilken förhållandet i deras ursprungsländer inte tillåter ett säkert återvändande för dem som dragits in i dessa konflikter. Det är viktigt att tänka på att vi inte kan förutsäga var nästa konflikt kan komma att uppstå, antalet personer som utsätts för omedelbar fara, eller deras specifika omständigheter. Det finns inte två situationer med fördrivna personer som är lika. Det finns ingen enkel matematisk formel som kan tillämpas i förväg.
De kriterier som man ska komma överens om måste därför vara anpassningsbara och flexibla. Asylansökningar bör behandlas utan oskäligt dröjsmål. Ett av det tillfälliga skyddets grundläggande kännetecken består i att det inte utgörs av en rätt som etablerats genom något internationellt instrument.
Som kommissionen påpekar så strävar den föreslagna gemensamma åtgärden inte efter att införa en ny rätt att söka temporärt skydd, utöver den existerande rätten att söka asyl. Vissa av de ändringsförslag som lagts fram kommer inte att underlätta framsteg med detta förslag som, vill jag betona, bör bereda vägen för ett humanitärt gensvar på de framtida situationer som kan uppkomma där en masstillströmning av människor i behov av internationellt skydd äger rum.
Jag vill avslutningsvis gratulera kommissionären. Jag har känt henne i många år. Varje förslag hon lägger fram för denna kammare får mitt fulla stöd och förtroende, eftersom jag fullt och fast litar på hennes integritet i dessa frågor. Jag gratulerar henne till det.

Sichrovsky
Herr ordförande! Det finns troligen få ämnen som vi diskuterar här som berör oss mer på det moraliska och etiska planet än problemet med de fördrivna. Därför tror jag att det är speciellt nödvändigt att hitta en lösning som godkänns av en stor majoritet i parlamentet. Men eftersom det handlar om ett moraliskt ansvar - och Europa har ju ett speciellt historiskt ansvar - tror vi att bördefördelningen vad gäller antalet personer har nämnts för litet i betänkandet.
När det gäller flyktingarna handlar det inte bara om att betala och att besluta vem som betalar, utan det handlar framför allt även om att hela Europa är berett att lösa detta problem gemensamt.
Ytterligare ett problem - och här håller vi med om att det är ett speciellt problem - är frågan om kvalificerad majoritet. Man kan dock se det som ett glas vatten som antingen är halvfullt eller halvtomt. Naturligtvis är vetorätten ett problem som man måste kämpa med. Å andra sidan kan det också vara positivt om man deklarear att det är ett problem som rör hela Europa och som vi alla gemensamt måste hitta en lösning på.

Schulz
Herr ordförande, mina damer och herrar! Betänkandet av Wiebenga är ett utmärkt betänkande som kan bidra till att den hjälplöshet i Europeiska unionens medlemsländer kan undanröjas som de visat i samband med att flyktingar med kort varsel strömmar in från olika regioner runt om Europa och från Europa självt. Vi har först under de senaste åren sett att problem som har lett till flyktingströmmar in i Europeiska unionen, flyktingar som kommer från Europa, inte på ett tillfredsställande sätt har kunnat klaras av inom unionen. Dessutom kunde de inte lösas politiskt på ett tillfredsställande sätt, eftersom det i EU: s medlemsländer finns krafter som även finns representerade i denna kammare och som också bett om ordet i denna debatt. De väntar bara på att flyktingströmmarna skall kunna utnyttjas i politiskt syfte.
Extremhögern i denna kammare har verkligen mage att här hålla ett anförande som kollegan Gollnisch precis har gjort. I det sammanhanget sade han en mening som jag helt enkelt måste ta upp. Herr Gollnisch, ni sade att ni undrar varför algerier kommer till Frankrike i så stort antal. Det är något jag också frågar mig, när jag tänker på att en algerier skulle kunna träffa på er i Frankrike. Den personen försvinner nog snabbt till ett annat land, det är jag helt övertygad om. Ni borde fundera över att orsakerna till en sådan flyktingström från Algeriet även hänger samman med att ert lands rustningsindustri ända fram till för några månader sedan levererade vapen till de partier som där är en bidragande orsak till att dessa människor flyr.
Herr ordförande! Kollegan Gollnisch har precis med en handrörelse markerat att han tycker att jag är knäpp. Det vill jag ha fört till protokollet, eftersom jag anser det vara en hedersam anmärkning, när jag av en fascist betecknas som knäpp. Det kan bara betyda att jag måste vara en seriös politiker.
Kollegan Wiebenga vill jag gratulera på en punkt: Han har framlagt förslag som är sådana att de ger regeringarna inom Europeiska unionen och även Europeiska unionens institutioner, särskilt kommissionen, incitament att göra något utöver det som hittills blivit gjort, nämligen den utmaning som vi formulerar här i parlamentet, att vi möjligen skall tolka våra strategier för att bemästra de politiska problemen inte bara ur monetär och ekonomisk synpunkt, utan framför allt även ur humanitär synpunkt, då kan de också omsättas i verklighet och i handling. Till detta kan Wiebengas betänkande ge ett bra bidrag.
(Applåder)

Oostlander
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att gratulera Wiebenga till hans utmärkta betänkande. Vi tycker att det är en gedigen historia. Det är noggrant uppställt. Vad som särskilt tilltalar mig är att det inte förekommer någon dramatik i det. Alldeles nyss fick vi från yttersta högerkanten höra att det är möjligt att Europa kommer att översvämmas av hungriga parisare. Jag tycker att den sortens dramatiska uttryck överhuvudtaget inte hör hemma här. Jag är också mycket glad över att Wiebenga fullständigt undvikit att ge någon som helst möjlighet att spela på främlingsfientliga känslor; det har han uttryckligen undvikit och det tycker jag är ytterst viktigt, för vi skall behandla fördrivna personer och andra som kommer till oss av nöd på ett sådant sätt att harmonin i samhället bevaras. Därför motsätter vi oss kraftigt varje främlingsfientlig dramatisering av denna företeelse. Det dramatiska ligger hos dem som kommer till oss.
Att bli fördriven är någonting fruktansvärt. Det är ingenting som man själv förorsakar. Att vara fördriven är också följden av vår utrikespolitik, eller rättare sagt bristen på vår utrikespolitik. Jag måste säga att det finns medlemsstater som verkligen skulle vilja ha en gemensam utrikespolitik - det finns inget att förebrå dem - men de som inte vill ha det, vilket verkligen leder till att elände uppstår runt omkring oss, såsom i Bosnien-Hercegovina, de har något att förebrå sig och skall inte komma och klaga över immigranter som kommer hit av nöd, de fördrivna personerna som avses här.
Det finns länder som gör oerhört mycket, och som ansvaret hela tiden skjuts över på. Jag kan nämna Tyskland, jag nämner också i förhållande till antalet invånare Luxemburg, jag nämner Sverige, Österrike, Nederländerna. Där är vi bra med på ett ungefär. Det är också en mycket viktig sak att detta ansvar fördelas proportionellt i framtiden.
Jag skulle också vilja gratulera kommissionären till det faktum att hon har gjort ett gott arbete för att äntligen skapa tredjepelarpolitik. Det får inte urarta till en maktlös gest vars främsta kännetecken är att den lyckas undgå de femton medlemsstaternas kortsiktiga intressen, för då kan man inte säga något. Amsterdam innebär ett löfte vad den tredje pelaren beträffar.
Jag vill också säga att det med anknytning till detta finns ett par för oss kristdemokrater viktiga sektioner, som vi absolut tycker bör vidhållas i slutversionen. I första hand gäller det artiklarna om ansvarsfördelningen som Wiebenga själv lagt till. Sedan artiklarna om samförstånd, och då majoritetsbeslutet. Vi anser därför att de spanska förslagen på detta område inte kan godtas, för då ger vi egentligen upp Amsterdam, en andra, mycket viktig sektion.
En tredje viktig sektion som vi har tvistat om är att begreppet säkra länder måste stå kvar. Det hör väl inte helt och hållet ihop med fördrivna personer som sådana, men tanken att säkra länder-principen, som inte är någon dum autopilotsprincip, utan som ger ordentligt med utrymme för individuell prövning om det är absolut nödvändigt att denna säkra länder-princip står kvar.
Jag vill av denna anledning gärna säga att vår grupp särskilt skulle uppskatta om betänkandet når mållinjen i god form, för ett betänkande som detta förtjänar en mycket stor majoritet.

Van Bladel
Herr ordförande, kolleger! Allra först vill jag ge Wiebenga en komplimang för hans kritiska anmärkningar till förslaget om en gemensam åtgärd till förmån för tillfälligt skydd för fördrivna personer. Jag skulle i detta sammanhang vilja göra ett par påpekanden. Det är bra att ett separat regelverk föreslås då det gäller tillfälligt skydd för fördrivna personer om det skulle bli massiv inströmning. Det är här viktigt att harmonisera de befintliga regelverken eftersom de skiljer sig åt på otaliga punkter, och dessa skillnader har fruktansvärda följder för flyktingarna.
Wiebenga rapporterar med rätta att medlemsstaterna bör låta det tillfälliga skyddet för fördrivna personer påbörjas, tillämpas och avslutas samtidigt för att förebygga olagliga migrationsströmmar och för att fördela ansträngningarna proportionellt över de olika länderna. Det får inte bli så att en medlemsstat stänger sina gränser om det skulle bli en massiv migrationsström, vilket leder till att fördrivna personer tvingas att illegalt ta sig in i ett angränsande land.
Den viktigaste punkten i detta förslag är dock harmoniseringen av fördrivna personers grundläggande rättigheter. Det föreliggande förslaget innebär verkligen, som föredraganden sa, att ansvaret delas inom EU. Ett anmärkningsvärt bra förslag efter det att Amsterdamfördraget slutits är att utnyttja de chanser som det ger i den tredje pelaren. Jag är i detta sammanhang mycket nyfiken på hur medlemsstaterna kommer att hantera detta. I varje fall, herr ordförande, får inte klockan vridas tillbaka i riktning mot ett veto. Jag ansluter mig vad detta beträffar helt och hållet till det som föredraganden sagt i detta sammanhang.

Elliott
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera Wiebenga till vad som är ett mycket välmenande och välpresenterat betänkande. Det förutsätter naturligtvis ett föregående godkännande av kommissionens förslag.
Det är av allra största vikt att vi på rätt sätt förbereder oss för en masstillströmning av fördrivna personer, av det slag som vi sett minst en gång de senaste åren. Vi bör säkerställa att vi kan ta hand om dessa människor på ett bra sätt vad gäller bostäder, hälsovård, utbildning för deras barn med mera. Förberedelser för sådana människor finns faktiskt redan i mitt eget land och de tillämpas.
Ledamöterna från det brittiska labourpartiet har dock vissa svårigheter med kommissionens förslag, som de är skrivna. Jag har förstått att kommissionens förslag inte fick ett helt igenom positivt gensvar från rådet. Jag misstänker att denna fråga kommer att återkomma, eftersom jag är tveksam till att rådet kommer att godta saken i föreliggande form. Med rätta eller inte så anser flera av medlemsstaternas regeringar att det bör utgöra den enskilda nationens ansvar att ta itu med denna fråga, utan tvekan vad gäller under hur lång tid de fördrivna personerna skall tas om hand, snarare än en gemenskapsfunktion.
Vi har i synnerhet meningsskiljaktigheter vad gäller frågan om hur fördelningen av bördorna skall organiseras och vad gäller flexibilitet i dessa avseenden. Det finns en grundläggande känsla av att vi bör kunna hantera olika fall på individuell basis så snabbt som möjligt, snarare än att klumpa ihop allesammans och därmed skjuta upp ett beslut.
Avslutningsvis så kan vi komma fram till att vi måste avstå från att rösta om detta betänkande, beroende på hur ändringsförslagen röstas igenom, och jag ville klargöra våra svårigheter.

Pirker
Herr ordförande, fru kommissionär! I denna diskussion kan man åter konstatera en begreppsförväxling. Problemet är inte de asylsökande enligt Genèvekonventionen. Här finns det i och för sig olika regler i nationerna men det finns redan regler. Problemet är inte heller gästarbetarna som tas emot i de enskilda staterna också enligt helt olika kriterier. Allt det leder till belastningar som också är olika fördelade, men allt är ändå nationellt reglerat.
Det som ger oss problem och som vi måste finna lösningar på är problemet med de fördrivna. Detta problem konfronterades vi med för första gången i samband med krisen på Balkan, och det massivt och i enaldrig tidigare skådad omfattning För detta måste vi hitta lösningar. Det har nämligen visat sig att de enskilda staterna som Tyskland, Österrike och andra blev extremt hårt belastade, helt enkelt eftersom de låg närmast kriszonerna. När detta problem sedan läggs till det problem som redan finns, nämligen att dessa stater redan förut hade många utlänningar från tredje land sysselsatta som gästarbetare och även tagit emot deras familjer och löst frågor med integration, skolor, bostäder osv. När sedan dessa problem kommer till, då inser man lätt att denna metod inte längre kan fortsätta.
Vi behöver nya lösningar, eftersom man av dessa länder, som visserligen fått utmärkelser internationellt för sitt mottagande av flyktingar, inte i framtiden får fordra för mycket. Därför finner jag förslagen bra. Vi kommer inte runt en fördelning av bördorna. Det måste emellertid vara en utjämning av antalet. En ekonomisk utjämning hjälper inte de berörda staterna, det måste också göras en utjämning vad gäller antalet personer.
Jag skulle emellertid vilja gå ytterligare ett steg, eftersom realiteten visat oss att det uppstår problem, nämligen t.ex. genom att många kriminella element utnyttjar strömmen av flyktingar, av displaced persons , och kommer in i respektive land, där de bedriver brottslig verksamhet, vare sig det nu gäller vapensmuggling eller droghandel. Vi måste här införa förfaranden så att sådana kriminella individer inte längre kommer över gränserna. Vi måste utesluta dem genom att vi inför en uteslutnings- och avvisningsgrund vid stark misstanke om brott.
Det blir problematiskt, när vi inte endast skall ge den berördes familj skydd utan, som det föreslagits här, utöver kärnfamiljen även skall ta emot anhöriga. Det skulle kunna leda till extrema situationer i våra länder. Det är ett förslag som vi inte kan acceptera i denna form. I övrigt är jag glad att vi funderar över att på detta område skapa regler som kan tjäna dessa länder och hela Europa.
(Applåder)

Posselt
Fru kommissionär! Vi har flera gånger diskuterat ämnet bördefördelning med varandra. Ni har även sagt till olika ministrar, t.ex. den bayerske inrikesministern Beckstein, hur angelägen ni är om bördefördelningen. Såtillvida beklagar jag att det inte finns något om bördefördelning i ert förslag. Jag är tacksam för att vår kollega Wiebenga i sitt betänkande steg för steg rör sig i rätt riktning, i synnerhet om vi lyckas låta ändringsförslagen från vår kollega Nassauer komma med och förkasta de övriga. Då kan vi ta ett steg i rätt riktning.
Jag tror ändå att det egentliga problemet med bördefördelningen av antalet personer fortfarande inte är löst. Det handlar nämligen inte här i första hand om ekonomin utan om den gemenskapliga solidariteten. Denna solidaritet krävs inom många områden och den måste naturligtvis även råda, när det rör sig om att ta emot fördrivna och flyktingar. Det är inga asylsökande som herr Pirker mycket riktigt påpekat; även där är vissa länder extremt belastade proportionellt sett.
Här gäller det en fördelning av personer, en alltför stor punktvis tillströmning sänker nämligen acceptansen för dessa tillströmningar, med allt av farliga psykologiska följder som detta för med sig. Därför behöver vi - ungefär som i Tyskland där vi har systemet med en uppdelning mellan de enskilda delstaterna - en fast fördelningsnyckel mellan medlemsstaterna inom Europeiska unionen. Eftersom det inte finns med i förslaget, anser jag att ämnet inte angripits ordentligt i detta förslag och att vi skulle behöva ett annat förslag.
Vi kommer att försöka genomföra förbättringar. Vi hoppas emellertid på att det i rådet kommer nya förbättringar och vi hoppas framför allt på att vi i steg nummer två hittar en lösning med vilken vi kan uppnå de eftersträvade målen. Vad enhälligheten beträffar anser jag att vi borde göra kompromissen från Amsterdam till vår sak, att vi enhälligt lägger fundament för en ny politik och sedan med kvalificerad majoritet efter fem år reagerar på dagspolitiska utmaningar.

Gradin
Herr ordförande! Massflykt är ett ständigt återkommande fenomen. Det går sällan att förutskicka när och var det sker, bara att det med säkerhet kommer att inträffa igen och igen.
Vi har under senare år fått uppleva en flyktingkris som inneburit att nästan en miljon skyddsbehövande människor har fått en tillfällig fristad i Europa. Jag tänker på den bosniska flyktingkrisen. Huvudproblemet har varit att antalet flyende har varit så stort att vår kapacitet att granska asylansökningar har hotat att bryta samman. De flesta medlemsländer har därför valt att skjuta upp asylprövningarna en tid och i stället erbjuda tillfälligt skydd. På så sätt har ett mycket stort antal människor kunnat få det skydd som de behöver. Problemet är att detta har skett utan någon som helst samordning eller samarbete mellan medlemsstaterna. Resultatet har blivit att politiken skiljer sig kraftigt från ett land till ett annat. Vi har exempelvis sett hur möjligheten att få ett tillfälligt uppehållstillstånd ges vid olika tidpunkter. Detsamma gäller beslutet att skyddet inte längre skall gälla. Detta har lett till att människor med tillfälliga uppehållstillstånd, som snart skall upphöra, har börjat att röra sig mot länder där möjligheten att få tillfälligt skydd fortfarande gäller.
Vi har också kunnat se att de skyddsbehövandes sociala rättigheter skiljer sig från ett land till ett annat. I ett land får de arbeta, i ett annat måste de vänta och i ett tredje måste de stå helt utanför arbetsmarknaden. Också när det gäller tillgången till bostäder, sjukvård, utbildning och andra nyttigheter är det stora skillnader. Även detta riskerar att leda till asylrörelser inom Europeiska unionen. Det är därför angeläget att Europeiska unionen ser över sina förutsättningar att möta framtidens flyktingkriser. Våra medborgare ser det som självklart att ett bättre samarbete och mer likartade regler skall byggas upp. Detta återspeglas både i Maastrichtfördraget och, i ännu högre grad, i det nya Amsterdamfördraget. Det är vår uppgift att se till att denna målsättning kan förverkligas.
Herr ordförande! Kommissionens förslag kan i flera avseenden ses som en kompromiss. Vi vet att historiska band och geografiska faktorer spelar en stor roll när det gäller vilka länder som tar emot asylsökande från en viss region eller ett visst land. Vårt förslag ger därför ministerrådet stor flexibilitet. Tanken är att beslut skall fattas från fall till fall. Som en del av förslaget har vi tagit upp ett avsnitt som behandlar frågan om solidarisk ansvarsfördelning för asylbörda. Detta är en fråga som i hög grad engagerat detta parlament genom åren. Det tycker jag också att dagens debatt visar. Vår tanke är att skapa utrymme för ministerrådet att fatta också sådana beslut när en massflyktsituation uppstår. Sedan kan man alltid diskutera om detta förslag är tillräckligt eller inte. Detta är kanske också den mest kontroversiella frågan i förslaget och diskuterades intensivt på sin tid i kommissionen. Det är därför som jag också har valt att i så hög grad som möjligt ta hänsyn till resultatet av de många och långa förhandlingar som vi redan har haft i ministerrådet i denna fråga. Min strävan har varit att undvika en situation där förslagets innehåll i denna del äventyrar möjligheten att överhuvudtaget nå en överenskommelse om tillfälliga uppehållstillstånd.
Det luxemburgska ordförandeskapet har hittills drivit förhandlingarna framåt på ett mycket konstruktivt sätt. Förslaget togs också upp nyligen vid det informella ministermötet i Luxemburg den 9-10 oktober. Jag fick då tillfälle att påminna ministerrådet om hur angeläget det är att vi kan nå ett positivt resultat. Vi bara spekulerar om när nästa massflyktsituation uppstår. Ju tidigare vi kan nå resultat i denna fråga, desto bättre.

Gollnisch
Herr ordförande! Jag vill inte ta upp diskussionen igen om grundfrågan men eftersom jag personligen har blivit anklagad, det påstås att jag inte hade läst betänkandet, att jag var enfaldig, fascist etc., skulle jag vilja göra följande påpekanden.
För det första har jag läst vår kollegas betänkande. För det andra verkar det inte enfaldigt att i framtiden tänka sig ett massivt inflöde från Sydostasien eller Nordafrika liknande dem som orsakades av socialistisk eller kommunistisk politik i det förflutna. För det tredje tror jag inte att ni är galen, Schulz, men jag förstår inte hur ni på samma gång kan förebrå mig att inte vilja ha en masstillströmning av utlänningar till mitt land och att vilja dra fördel av det. För det fjärde slutligen vill jag säga er Schulz att min familj redan har befunnit sig i fördrivna personers situation med all sannolikhet inte på grund av er men på grund av era fäder. Det borde göra er mera hänsynsfull gentemot en fransman som försöker skydda sitt land mot utländsk invasion.

Schulz
Herr ordförande! Just den sista anmärkningen från kollegan Gollnisch stärker mig, jag kan bara konstatera följande: Det finns människor som man på grund av deras jämmerliga tillstånd måste förlåta allt. Till dessa hör Gollnisch!

Posselt
Herr ordförande! Jag har begärt ordet av en annan orsak, men till att börja med bara en mening: Jag tillbakavisar förolämpningen mot Schulz föräldrar och mot alla våra föräldrar. Jag vill vända mig mot varje form av tes om kollektiv skuld! Det hör inte hemma i denna kammare. Det säger jag här som tysk och europé.
Men jag ville ställa en fråga till kommissionären. Därför hade jag bett om ordet. Hon reagerade nämligen inte på den i sitt svar. Fru kommissionär, jag ville bara veta varför ni inte till rådet har riktat något förslag om ansvarsfördelning. Är det så att ni readn i kommissionen inte har fått någon majoritet för det? Eller var det en lydnad i förskott gentemot rådet? Det är min konkreta fråga.

Gradin
Herr ordförande! Jag talade faktiskt om att även kommissionen tar upp frågan om bördefördelning i sitt förslag och gör det helt möjligt också för ministerrådet att i samband med denna situation ta upp förslaget om att göra en bördefördelning. Sedan kan man alltid diskutera om detta förslag är starkt nog eller inte. Men, som sagt, det finns i förslaget.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum på torsdag kl. 10.00.

Kakao, choklad, kaffe och cikoria
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0310/97) av Lannoye för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om Europaparlamentets och rådets förslag till direktiv om
I.kakao- och chokladvaror avsedda som livsmedel (KOM(95)0722 - C4-0303/96-96/0112(COD)), II.kaffe- och cikoriaextrakt (KOM(95)0722 - C4-0304/96-96/0117(COD)).
Lannoye
Herr ordförande! Tvärtemot vad man skulle kunna tro, är inte chokladärendet lättsinnigt.
Choklad är ju en godsak, men det är en godsak som upptar en inte obetydlig plats i många européers dagliga liv, som berör kulturen, gastronomin och, jag skulle vilja tillägga, känslolivet. Dessutom är kakao, grundprodukten i choklad, ett högst betydelsefullt råmaterial för många länder i söder, särskilt i länderna i Västafrika och samtliga AVS-länder med vilka vi har prioriterade förbindelser. Det handlar således om ett hett politiskt ärende, vilket jag tror står mycket klart för många bland oss.
Kommissionens förslag syftar till att ändra direktivet från 1973 och göra det möjligt för de medlemsstater som så önskar att tillåta vegetabiliskt fett som ersättning för kakaosmör i sammansättningen av choklad med upp till 5 % av totalvikten. Det blir mycket, för 5 % av totalvikten kan utgöra nästan upp till 30 % av vikten i kakaosmör. Kommissionens förslag gör en regel av ett undantag. Det innehåller många svaga punkter. Jag kommer att nämna fyra viktiga punkter.
För det första finns det ingen analysmetod, det vill säga trovärdig och exakt, som gör det möjligt att avgöra kvantiteten vegetabiliskt fett i choklad. För det andra föreslår inte kommissionen någon begränsning av vegetabilisk fettyp. Det kan gälla vilket vegetabiliskt fett som helst. För det tredje har man inte gjort någon förhandsbedömning av de negativa följderna av direktivet för kakaoproducenterna, särskilt AVS-producenterna. För det fjärde har inte kommissionen planerat någon beteckning som gör det möjligt för konsumenten att göra ett medvetet val på grundval av konkreta uppgifter. Förslaget talar kort och gott om en tydlig, neutral och objektiv beteckning, vilket är mycket oklart.
Inställningen inom utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, som jag representerar här, tillfredsställer mig bara delvis och jag tror att den bara delvis tillfredsställer ett antal kollegor. Jag skall påminna om utskottets främsta ställningstaganden. För det första, för utskottet utgör befintligheten av en pålitlig analysmetod en förutsättning för att direktivet skall träda i kraft. Det är mycket positivt eftersom jag just har kritiserat detta. Vi måste få en pålitlig analysmetod för att direktivet skall kunna träda i kraft. För det andra har miljöutskottet godkänt två viktiga beaktanden som syftar till att begränsa användning av konstgjort vegetabiliskt fett, jag tänker på enzymatiska processer. Men utskottet har bara röstat fram beaktandemeningar och ingen artikel, vilket påtagligt vittnar om en viss motsägelse. För det tredje föreslår utskottet en utvärdering av följderna för AVS-länderna, men i efterhand, vilket ändå är problematiskt. För det fjärde, vad beteckningen beträffar, föreslår miljöutskottet i ett majoritetsbeslut som måste respekteras, att närvaron av vegetabiliska fetter skall nämnas vid sidan om innehållsförteckningen, vilket enligt min tolkning i egenskap av föredragande, verkar restriktivare än kommissionens förslag.
Man har dessutom röstat fram beaktanden, som påminner om Europeiska unionens förpliktelser och åtaganden gentemot AVS-länderna och utvecklingsländerna, men utan att låta dem åtföljas av artiklar. Därmed har vi ett antal fakta som leder mig fram till följande slutsatser. För det första måste vi godkänna 18 av utskottets 21 ändringsförslag. I egenskap av föredragande tror jag att vi måste stödja dem reservationslöst. Däremot finns det ett problem med tre av ändringsförslagen som gäller beteckning vid märkningen. Den vill man inte ändra eller förbättra utan tvärtom minska enbart av det enkla skälet att den skall stå som särskild beteckning vid sidan om innehållsförteckningen. Vissa ändringsförslag som ingetts av flera politiska grupper syftar till att rätta till situationen. Jag tror att de måste stödjas och i egenskap av föredragande tar jag mig friheten att göra det.
För det andra måste vi rösta fram ett antal ändringsförslag som föreslår artiklar motsvarande de framröstade beaktandena, vilket är det minsta man kan begära.
Detta var det väsentliga och jag skulle vilja sammanfatta med två påpekanden. Först och främst har vi för några veckor sedan röstat för betänkandet av Martens om kommissionens grönbok om våra förbindelser med AVSländerna. Den innehöll en mening i punkt 97 som sade: "Parlamentet påminner om det negativa förslaget i syfte att ändra kakaodirektivet, som hade antagits av kommissionen, vilket utmärker utvecklingspolitikens brist på sammanhållning" . Det handlar således klart och tydligt om en tydlig och enhällig kritik av parlamentet gentemot kommissionens förslag.
Det andra påpekandet i form av en uppmaning: jag tror att den allmänna opinionen för tillfället inte har en bra bild av Europeiska unionen. Kan EU tillåta sig att lagstifta på ett område som detta rörande livsmedel genom att upphäva mångfalden, helt demonstrativt gå i motsatt riktning till en förbättring av kvaliteten och på ett så tydligt sätt reta ett stort antal europeiska konsumenter? Jag tror att svaret är nej.
(Applåder)

Happart
Herr ordförande, kära kollegor! I egenskap av föredragande av yttrande från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, bör jag upplysa er om att en majoritet har röstat för att höja till 5 % andra vegetabiliska fetter än kakaosmör ingående i ckokladtillverkning.
Därefter vill jag säga att personligen delar jag inte alls den åsikten av fyra grundläggande skäl och av princip. Jag erkänner allas rätt att ha annorlunda smak och traditioner än jag och det är deras plikt att stå för det. För mig är choklad förvisso en livsmedelsprodukt där en av beståndsdelarna, vegetabiliskt fett, kommer av kakaosmör. Det verkar elementärt men det behöver understrykas.
Konsumenterna har rätt till produkten när den är som bäst. Varje ändring av sammansättningen lämnar dörren öppen för surrogat av alla slag med följder som nödvändigtvis inte är ofarliga för den mänskliga hälsan.
Ni vet slutligen som jag att kakao utgör den enda ekonomiskt lönande exportproduktionen för ett antal stater med svag ekonomi. Jag anser att det skulle vara oacceptabelt för européerna som nästa vecka deltar i sammanträdet av den gemensamma församlingen AVS-EU i Lomé i Togo att vara tvungna att erkänna våra motsägelsefulla förhållningssätt och uttalanden. Vi fattar förvisso överdådiga avtal på papper och i praktiken prioriterar vi rika amerikanska finansmän och andra som för att skapa enorma vinster med marknad och handel som ledstjärna inte tvekar att förstöra ekonomier och stampa på våra moraliska åtaganden.
Afrika är det naturliga komplementet till Europa. I två århundraden har vi exploaterat och förstört det under kolonialtiden. Nu är ögonblicket inne att respektera Afrika och tillsammans utveckla ett ekonomiskt och solidariskt partnerskap mellan de båda världsdelarna genom att stå emot feta lobbyister.
(Applåder)

Maij-Weggen
Herr ordförande! Sällan har ett direktivförslag lett till så många problem som det dokument som kommissionen nu har förelagt oss. När vi då kan konstatera att denna fråga har släpat med i över 20 år och att kommissionen har gjort tre tidigare försök att hitta en genomförbar kompromiss, då måste vi egentligen fastställa att kommissionen här helt enkelt har visat sig vara inkompetent. Vad utskottet för utveckling och samarbete beträffar, och jag talar i egenskap av dess föredragande, är ståndpunkten att detta femtielfte kommissionsförslag helt enkelt är oacceptabelt. Kommissionär Bangemann kan gott ta åt sig detta.
Vilka är våra invändningar? Jag skall gå igenom dem en gång till. EU kränker med detta förslag sina egna fördrag; såväl i Romfördraget, Maastrichtfördraget, Amsterdamfördraget som i Lomékonventionen står det att EU måste förbättra tillståndet i utvecklingsländerna. Jag citerar en av dessa artiklar. Artikel 130, punkt 1 i Maastrichtfördraget: " Gemenskapens politik inom området för utvecklingssamarbete, som skall vara ett komplement till medlemsstaternas politik, skall främja en varaktig ekonomisk och social utveckling i utvecklingsländerna, särskilt i de mest missgynnade bland dessa, en harmonisk och successiv integration av utvecklingsländerna i världsekonomin, kampen mot fattigdomen i utvecklingsländerna." Nåväl, detta direktiv skall leda till en exportminskning på mellan 60 000 och högst 200 000 ton kakao från mer än tio länder i tredje världen, vilket kommer att tillfoga miljoner små kakaobönder som är beroende av kakao stor skada.
Europeiska kommissionen kränker med detta direktiv även det internationella kakaoavtalet som förpliktigar EU att främja den fria importen av kakao för att på så sätt stabilisera de kakaoproducerande ländernas inkomster. Därmed kränker EU på nytt sina egna fördrag. För i Maastrichtfördraget står det: " Gemenskapen och medlemsstaterna skall uppfylla de åtaganden och beakta de mål som de har godkänt inom ramen för Förenta nationerna och andra behöriga internationella organisationer." Kommissionen har dessutom förelagt oss ett direktiv där det står att det är tillåtet med 5 % alternativa fetter i choklad inom hela EU medan dessa 5 % inte exakt kan fastställas. Kommissionen har nyligen till och med startat en undersökning för att få fram bättre mätmetoder för att kunna spåra upp osäkerhetsfaktorn på 40 %. Varför har inte kommissionen gjort detta under alla dessa tjugo år som den tampats med detta problem?
Utskottet för utveckling och samarbete har tydligt tagit ställning. Vi anser att inga alternativa fetter hör hemma i choklad, och vi anser att kommissionen antingen måste ange detta direktiv till 0 % eller dra tillbaka det. Den skada som drabbar utvecklingsländerna står inte i proportion till nyttan på den inre marknaden och nyttan för konsumenten. Den enda som drar nytta när andra träter - och där vill jag ge Happart rätt - är den stora chokladindustrin, de stora multinationella företagen, som tjänar 40 miljoner dollar per år.
Om ingen av våra ståndpunkter får majoritet kommer jag som sista utväg, och det vill jag understryka, att rösta för ändringsförslagen som Thyssen har lagt fram. Hon kräver att endast tropiska fetter skall tillåtas som alternativa fetter och att direktivet skall träda i kraft först när det står klart att dessa 5 % exakt kan fastställas. Men det är en sista räddningsplanka när det inte finns något mer att rädda. I princip står jag fast vid min ståndpunkt: det måste vara ett nolläge, för annars vore det bättre om kommissionen drog tillbaka detta förslag. Det är egentligen ett skamligt förslag.

De Coene
Herr ordförande, ärade kolleger! Chokladdebatten är en emotionell debatt, så låt oss därför utgå från fakta. Europeiska kommissionen har formulerat ett förslag med två principer. För det första, medlemsstaterna beslutar själva om användningen av andra vegetabiliska fettämnen än kakaosmör. För det andra, den fria importen och exporten måste säkerställas men med ett extra märkningsvillkor för choklad med vegetabiliska fettämnen. Två kommentarer till detta. I vilken utsträckning kommer en medlemsstat att kunna motstå trycket från den egna industrin när den drabbas av konkurrensnackdelar i förhållande till medlemsstater där vegetabiliska fettämnen är tillåtna? Även här hotar ekonomiskt tryck att urholka proportionalitetsprincipen.
Det tillkommande märkningsvillkoret är mycket vagt. Kommissionen talar om en tydlig, neutral och objektiv uppgift bredvid ingrediensförteckningen. Men exakt vad är det man menar med detta? Står inte denna märkningsskyldighet i strid antingen med Bérnaisedomslutet eller med märkningsdirektivet? Jag ställde frågan till kommissionen under parlamentets sammanträdesperiod i september. Jag har fått ett officiellt och skriftligt svar från kommissionen, och det skulle jag kort vilja citera här. Kommissionen skriver ordagrant till mig: " Domslutet i fråga, Bearnaisedomslutet, är inte tillämpligt." Och för det andra: " Märkningsdirektiven utgör på intet sätt ett hinder. Tvärtom, i artikel 6, punkt 6 i direktiv 79/112 tillgodoses uttryckligen möjligheten till den sortens åtgärder." Kommissionen åberopar sig alltså på artikel 6, punkt 6 i märkningsdirektivet och tillsammans med ett antal kolleger har jag lagt fram två ändringsförslag som gör precis detsamma. Det förefaller mig i högsta grad troligt att kommissionen kommer att acceptera dessa ändringsförslag eftersom vi säger precis samma sak. Skulle jag kunna få ett exakt svar av kommissionen om detta i slutet av denna debatt? För vad är när allt kommer omkring den centrala frågan? Det handlar naturligtvis inte bara om för eller mot vegetabiliska fetter när för närvarande sju medlemsstater tolererar och tillåter bruket av vegetabiliska fetter, vilket jag tycker är beklagligt men så är det. Det handlar naturligtvis om hur man informerar konsumenten om detta, och det förvånar mig att somliga visserligen vill informera konsumenten men helst inte för mycket. Anhängarna av vegetabiliska fetter säger att deras produkter är utomordentliga. Jag tror dem. Varför är man då så rädd för att upplysa konsumenten om användningen av något som är så utomordentligt? Har man något att dölja?
En annan aspekt. Det föreslagna direktivet utgår från principen att för samma produkt måste samma förpackning användas överallt inom EU. Utmärkt princip! Låt oss då inte heller tillåta några undantag för hushållsmjölkchoklad. Miljöutskottet har uttryckt sig på följande sätt: låt oss vara konsekventa. En regim för alla, erga omnis , inga undantag.
Jag skulle vilja avsluta med en dubbel vädjan till de nationella delegationerna och till de politiska grupperna. Låt oss sluta med den genanta och skadliga uppvisningen om vems ändringsförslag som nu egentligen är det bästa. I likhet med många människor vill vi, så när som på några detaljer, samma sak, nämligen få en bättre konsumentupplysning. Vi har lagt fram ett förslag på grundval av det som kommissionen vill, artikel 6, punkt 6 i märkningsdirektivet. Men andra kolleger har också lagt fram goda förslag. Det handlar alltså inte om vem som har det bästa ändringsförslaget, det handlar om att uppnå en bred politisk majoritet så att vi kan få inflytande över den lagstiftande processen.
Och en andra vädjan. Otaliga nationella regeringar, många politiska partier och många parlamentsledamöter är principiellt emot bruket av vegetabiliska fetter. Vi har abstraherat vår ståndpunkt. Vi accepterar de två bestämmelserna, men på grundval av tydlig konsumentinformation. Skulle vi kunna få anhålla om att det kommer ett betydelsefullt steg framåt även från den andra sidan?

Thyssen
Herr ordförande! Ett direktivförslag som har utlöst så många känslor, diskussioner och så mycket lobbyverksamhet har jag sällat skådat. Jag tror till och med att jag lagt ned mer energi på detta än vad jag kan få av att äta choklad under ett helt år. Chokladärendet är ett utomordentligt bra exempel på det faktum att om man skjuter upp behandlingen av ett problem så behöver det nödvändigtvis inte innebära att chansen att det kommer att klaras av på ett bra sätt ökar. Herr ordförande! PPE: s inställning har varit tydlig från början och vi står också fast vid den. Det vill säga, vi vill följande: vi försvarar bibehållande av subsidiariteten i den meningen att om medlemsstater vill detta, så måste de kunna besluta att förbjuda produktionen av choklad med andra fetter på sitt territorium.
För det andra verkar vi för en begränsning av fetternas beskaffenhet till vissa tropiska fetter. Vad beträffar den övervägande delen av direktivet har miljöutskottet ställt sig bakom detta krav men det är tyvärr inte fallet vad den operationella delen beträffar, eller snarare, ännu inte. För det har lagts fram ändringsförslag, även från oss, för att förändra detta, och vi räknar med att de får kollegernas stöd.
För det tredje, herr ordförande, skulle vi i PPE-gruppen aldrig acceptera att lagstiftning görs där efterlevnaden inte går att kontrollera exakt. I miljöutskottet lade vi fram ett ändringsförslag som föreskriver att det först måste komma en analysmetod som möjliggör att med tillräcklig precision konstatera om och hur mycket andra fetter det finns i choklad, och ikraftträdandet för det nya direktivet måste vara beroende av detta. Detta ändringsförslag har uppnått majoritet och vi stöder det självfallet fortfarande.
För det fjärde fortsätter vi att kämpa för demokratisk behandling av lagar. Vi accepterar inte att utskottsförfarandet sätter Europaparlamentet ur spel om direktivet ytterligare en gång skulle behöva anpassas till livsmedelspolitkens allmänna regler. Vårt ändringsförslag för att reducera utskottsförfarandets tillämpningsområde gick igenom i miljöutskottet. Vi fortsätter självfallet att försvara och stödja det.
För det femte begärde vi i miljöutskottet en studie i efterhand av vilka effekter detta direktiv får på utvecklingsländernas avsättning för kakaosmör. En bra politik kräver uppföljning, man måste våga se konsekvenserna av de ställningstaganden man gjort i vitögat, sedan måste man om det behövs anpassa sina egna lagar till resultaten. Även det stämmer bra vad miljöutskottet beträffar, herr ordförande, även där står vi kvar vid vår ståndpunkt.
Och då för det sjätte och sista, men därför inte det minst viktiga, är omtanken om konsumenten. Konsumenten, som har rätt till information och som har rätt att få veta vilken kvalitet som erbjuds honom. Vi vill ge honom garantier för dessa rättigheter. Men vi har aldrig gått med på förslagen till ändring eller komplettering av produktnamnet. PPEgruppen har vid behandlingen av märkningsdirektivet hela tiden pläderat för en annan filosofi, för en mycket vid bokstavlig tillämpning, men också i enlighet med rättsskipningen på området, och vi håller oss kvar i dessa banor. Men det betyder inte att vi inte vill ge konsumenten någon information, herr ordförande. Vi har diskuterat ärendet på nytt eftersom våra ändringsförslag beträffande märkning inte godkändes i miljöutskottet. Ärendet har på nytt tagits upp i vår grupp och vi har slutligen med en stor majoritet i gruppen ställt oss bakom ett nytt ändringsförslag, där vi kräver att det på ett läsbart sätt, på ett påfallande sätt, fortfarande på framsidan, anges att andra vegetabiliska fetter har tillfogats produkterna. Vi tror, herr ordförande, att vi med detta krav tjänar konsumenten på bästa sätt. Alla alternativ säger: vi gör det vid produktnamnet, för denna produkt betyder det att konsumenten måste leta bland det finstilta på baksidan, för där står produktnamnet, och det får stå där även om denna produkt, choklad, tillfogats andra fetter vilket innebär att konsumenten måste titta på den finstilta texten i guld på sidan för att få reda på om produkten innehåller andra vegetabiliska fetter. Vårt förslag garanterar framsidan och jag tror, herr ordförande, att det ger de flesta garantierna.
Herr ordförande! Som avslutning vill jag bara säga detta. Med alla dessa ändringsförslag, med alla försök som vi vad jag hoppas har gjort tillsammans här, räddar vi inte allt, men vi hade inga alternativ. Ärendet måste avvägas, att återremittera det skulle för vår grupp vittna om inkompetens och ansvarslöshet eftersom det handlar om en medbestämmandeprocedur och vi således kan utöva vår fulla lagstiftande befogenhet. Vi vill utöva denna, vi säger " ja" till de fem procenten men vill vid sidan av detta ha alla garantier för Afrika och för konsumenten, och på det sättet skall vi bekänna färg, herr ordförande, och när vi tar ställning konsekvent, konsekvent i ett och ett halvt år, följa dessa principer.

Hyland
Herr ordförande! Tillämpningen av kvalitetsnormer och kvalitetskontroller utgör en mycket viktig del av den europeiska livsmedelssektorn och vi måste, från ett konsumentperspektiv, vara vaksamma för att säkerställa att alla livsmedelsprodukter uppfyller de allra strängaste tillverknings- och marknadskrav.
Överreglering leder emellertid till att branschen kvävs på ett onödigt vis, vilket leder till en bristande mångfald, och ignorerar det inhemska utbudet av regionala och nationella livsmedelsprodukter av hög kvalitet.
Ur ett irländskt perspektiv är jordbruket och den med det sammanhängande livsmedelsindustrin av central betydelse för vår ekonomi och chokladindustrin, som är föremålet för denna debatt, utgör en viktig beståndsdel. De irländska företag som tillverkar kvalitetschoklad har 3 000 anställda och använder 50 miljoner gallon mjölk och 40 ton irländskt socker. Irländsk mjölkchoklad - jag var frestad att ta för mig av den chokladkaka som förevisades - anses vara en kvalitetsprodukt och ger en hög kundtillfredsställelse.
Jordbruks/mejerisektorn är lika viktig för de irländska lantbrukarna som kakao är för andra producentländer, och jag har ingen önskan att minimera betydelsen av kakao för de länder som är beroende av den.
Kommissionens förslag att tillåta upp till 5 % vegetabiliskt fett vid tillverkning av choklad är godtagbar, liksom också beslutet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd att tillåta listning av vegetabiliskt fett med andra ingredienser. Detta gör att det inte blir nödvändigt att ange detta på förpackningens framsida. Kommissionens förslag, som gör det möjligt att sälja choklad med vegetabiliskt fett i alla 15 medlemsstater, i stället för som nu 7, skall enligt min uppfattning anbefallas, då den ger den inre marknaden möjlighet att fungera korrekt.
Av skäl som redan uppgivits, och särskilt till följd av Irlands beroende av sin jordbruks/livsmedelsnäring, vädjar jag till kollegorna att stödja dagens undantag för Irland och Förenade kungariket som tillåter benämningen " mjölkchoklad" inom de båda ländernas marknadsterritorier. Jag vill uppmana medlemsstaterna och de närvarande att tillåta att det undantaget får kvarstå.

Kerstelijn-Sierens
Herr ordförande, fru kommissionär, kolleger! Jag är rädd att vi här råkar in i en debatt där förnuft och allmänt accepterade principer får vika för känslor, nationella intressen och även egoism. Harmoniseringen av chokladlagstiftningen måste enligt vad jag känner fylla ett dubbelt syfte: för det första, att underkasta producenterna, importörerna och exportörerna av choklad lika rättigheter och skyldigheter för att på så sätt ge dem samma förutsättningar på den europeiska inre marknaden, och för det andra, att låta konsumenten åtnjuta de fördelar som en inre marknad erbjuder beträffande hans valmöjligheter. Den liberala gruppen förespråkar därför för det första en fullständig harmonisering och för det andra en tydlig märkning.
Med fullständig harmonisering menar vi att inte bara försäljningen utan också produktionen av choklad med vegetabiliska fetter måste vara möjlig överallt inom EU. När vi förespråkar en äkta inre marknad, då kräver logiken att vi inte bara tillåter rörelsefrihet, utan även tillåter produktion överallt. Ett regelverk som innebär att medlemsstaterna suveränt beslutar om de skall tillåta vegetabiliska fetter i sina produkter eller inte är inte längre hållbart. Stora producenter kan flytta sin produktion till länder där detta är tillåtet och kan sedan sälja sin produktion under samma märkesnamn i de länder som skulle förbjuda detta. Den lilla chokladfabrikanten som producerar lokalt har däremot begränsade etableringsmöjligheter och är alltså den som kommer i kläm.
Så till märkningen. På en fri marknad är det inte lagstiftarens uppgift att besluta vilket recept producenten skall använda. Däremot är det dennes uppgift att se till att de fastställda minimumkvantiteterna efterlevs. Å andra sidan måste konsumenten på grundval av en tydlig märkning kunna välja den choklad som svarar mot hans smak, hans tradition och, varför inte, hans oro för utvecklingsländerna. Med en tydlig märkning avser liberalerna en enhetlig, tydlig uppgift på en bestämd plats, i synnerhet ovansidan, men lätt att särskilja från ingrediensförteckningen, med väl läsbara bokstäver.
Kolleger! Jag skulle gärna vilja göra två kommentarer till. Vår grupp är mot idén att begränsa vegetabiliska fetter till tre tropiska fetter. Med en sådan bestämmelse får vi innan vi vet ordet av problem med WTO, och då blir detta ett dödfött direktiv. Och för det andra, vi stöder inte heller ändringsförslagen som gör tillämpningen av detta direktiv beroende av någon detektionsmetod på gemenskapsnivå. I detta sammanhang vill jag göra kollegerna uppmärksamma på direktivet från 1989 angående den officiella kontrollen av livsmedel, vilket i detta fall fastställer enhetliga regler. Därför lämnar vi in ändringsförslag 54 som ansluter till detta direktiv.

González Álvarez
Herr ordförande! I utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd stödde vi Lannoyes förslag för att det tycktes välbalanserat. Och om vi var överens med Lannoyes förslag tror jag att det var för att det respekterade vissa bestämda principer som vi bör ha i åtanke när vi godkänner revideringen av detta direktiv.
För det första, en tydlig och komplett märkning. Så som direktiv 79/111 på ett bra sätt uttrycker det i artikel 2, skall den inte vilseleda konsumenterna. För det andra, försöka minimera de negativa ekologiska, sociala och ekonomiska följderna.
Lannoye beaktade också avtalet med AVS-länderna och artiklarna 130 U och 130 V i fördraget, som mycket bra reflekterar de hänsyn som Europeiska unionen bör ta till AVS-länderna, framför allt med de 30 eller 31 av dem, som direkt involverade i kakaoproduktionen.
Emellertid visar denna debatt på komplexiteten i frågan och på hur vi bör besluta för att främja det som Lannoye talade om. Det vill säga, att minimera de negativa ekologiska, sociala och ekonomiska följderna. Under förmiddagens debatt om situationen i unionen påminde de två ledarna för de två stora grupperna i denna kammare om våra relationer med AVS-länderna och det nödvändiga i att dessa relationer baseras på en rättvis handel. Om detta direktiv godkänns så som det är utformat, skulle efterfrågan på kakaosmör, enligt Europaparlamentets generaldirektorat för forskning, kunna minska med 200 000 ton, vilket skulle innebära en allvarlig ekonomisk skada för vissa länder, framför allt om man tar i beaktande att mer än en och en halv miljon jordbrukare, små jordbrukare, skulle bli oerhört lidande. Det är små jordbrukare som, vilket Lannoye uttrycker väl i sitt betänkande, är respektfulla ur ett ekologiskt perspektiv då de använder få kemikalier.
Sedan har vi problemet med märkningen. Jag tror att den allmänna opinionen i Europa är känslig. Vi minns alla problemet med galna kosjukan om vilken Roth-Behrendt kommer att lägga fram ett betänkande från tillfälliga utskottet för uppföljning av rekommendationerna beträffande BSE. Denna känslighet hos den europeiska befolkningen kräver en allt tydligare information om vad den konsumerar och förbrukar. Thyssen förevisade på ett bra sätt en chokladkaka och sade hur en tydlig märkning av att chokladen innehåller vegetabiliska fetter eller att den inte gör det skulle vara avgörande för om konsumenten kan välja eller inte. Det vill säga, respekt för avtalen med tredje land, respekt för konsumenten, respekt för Europeiska unionens lagstiftning.
Detta är vad Lannoyes betänkande kräver. Vi hoppas att de föreslagna ändringsförslagen går vidare och att vi kan rösta för detta förslag.

Aelvoet
Herr ordförande, kolleger! Först och främst vill jag hälsa minister Gauze, Elfenbenskustens råvaruminister, välkommen, som tyckte att det var viktigt att närvara under denna debatt. För det första skulle jag vilja säga att vår representant i miljöutskottet, Paul Lannoye, som också blev föredragande för detta direktiv, i all hast har blivit tvungen att konstatera att det inte fanns något som helst stöd i parlamentet för nollalternativet. Därför har vi med sorg i hjärtat men mycket hastigt tvingats att ge upp detta.
För det andra, så snart vi kunnat konstatera att det alternativet inte gick att uppnå satsade vi i stället på alternativet att sätta konsumenten maximalt i centrum, och för att låta denna konsument spela sin roll fullt ut måste man då arbeta med namnet på själva produkten genom att foga något till det. Det var formuleringen, och den har aldrig mött protester i miljöutskottet, men däremot har man i efterhand lagt fram ändringsförslag för att göra det omöjligt. I vilket fall som helst anser vi fortfarande att det är viktigt, varför vi har lagt fram ett ändringsförslag där detta val erbjuds på nytt, för det är det bästa valet. Inte för att det kommer från oss, men om man i namnet anger " med andra vegetabiliska fetter tillsatta" , då ser varje konsument det. Exemplen som Thyssen har visat med förpackningarna, allt detta utspelar sig naturligtvis i den nuvarande situationen där det bara finns äkta choklad på vår marknad, och då behöver inte Guldkusten sätta ut det på framsidan med stora bokstäver. Det talar ju för sig självt, det kan minsta barn förstå.
För det tredje, det går naturligtvis alldeles utmärkt att i enlighet med märkningsdirektivet arbeta med produktens namn, och där ger jag De Coene helt rätt. För oss handlar det alltså om att här försöka få det bäst möjliga valet och att finna en majoritet för det bäst möjliga valet. Ju större denna är, desto bättre är det för oss, och det vill vi kämpa för.
För det fjärde är det uppenbart att detta förslag från kommissionen, som inte har förbättrats av miljöutskottet, totalt strider mot de förpliktelser vi har ingått i Lomé och även i det internationella kakaoavtalet, där bland andra EU engagerade sig för en större avsättning för kakaosmör. Det är således omöjligt att pretendera att man också kan säkerställa exporten från framförallt de afrikanska länderna när man endast ger konsumenten mycket svag information. Resultatet i miljöutskottet är nu alltså en finstilt uppgift baktill, det bästa vore i själva namnet, och om det inte är genomförbart, då måste man se hur det kan ordnas på bästa sätt. Men låt oss arbeta för det bästa valet.
Och slutligen, riktat till Maij-Weggen: jag tycker att er slutsats är en smula ologisk. Ni säger å ena sidan med rätta att detta förslag är dåligt, och sedan säger ni till sist: men låt oss då stödja Thyssens ändringsförslag. Jag säger inte att de inte, och inte under några som helst villkor, får stödjas, men jag vill däremot göra en appell av det faktum att det finns starkare skyddsmöjligheter än Thyssens ändringsförslag, och att dessa måste provas först. Därför, och det är då min sista kommentar, om Thyssen år 2002 kräver en studie av effekten, då är det post festum, och kabinettschef van Moreels har också sagt samma sak till mig: det blir vi inte hjälpta av, det är alldeles för sent. En studie av effekten gör man i förväg. För det andra, när man i detta sammanhang säger: analysinstrumentet måste finnas kvar, då är det bra att man förutsätter det eftersom det tillåter oss att vinna tid. Men för att det skall vara någon nytta med den tidsvinsten skall den kunna kopplas till avslutande upplysning till konsumenten, så att konsumenten effektivt kan se skillnaden, och det gör man på bästa sätt med ett tillägg till namnet.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Aelvoet har tilltalat mig, och hon har missuppfattat mig. Jag tillrättalägga det med två meningar. Jag har sagt: om nollinjen inte accepteras - och om detta har ändringsförslag lagts fram - och om inte heller återremissen accepteras - och även om detta har ändringsförslag lagts fram - då är Thyssens ändringsförslag i ett worst case -scenario fortfarande bättre än de 5 procenten. Men enligt min mening måste föredraganden i slutänden se vad som är resultatet, och om det inte är något bra resultat måste han helt enkelt återremittera det till utskottet.

Ordföranden
Jag tackar ledamot Maij-Weggen. En talare kan bara få tillstånd att tala två gånger under en debatt efter beslut om det handlar om en ordningsfråga, vilket nu inte är fallet, och jag noterar detta. Hur som helst tackar jag för ert korta inlägg.

Thyssen
Mitt namn har nämnts tre gånger av Aelvoet. Hon säger att det som jag föreslår när allt kommer omkring inte är genomförbart eller inte är bra, men jag skulle vilja säga till Aelvoet: var snäll och läs märkningsdirektivet.

Ordföranden
Fru Thyssen, om ni vill framföra en protest ger jag er ordet i slutet av debatten. Nu låter det sig inte göras.

Dell'Alba
Herr ordförande! Jag visste inte att Gradin var specialist på choklad, men den här onsdagen hade hennes kollegor säkert andra förpliktelser.
Kära kollegor, herr minister för råmaterial från Elfenbenskusten! Vi får inte göra ett misstag: vår diskussion om choklad är mycket viktigare än vad man vid första anblicken skulle kunna tro. Om vårt parlament har så skilda åsikter idag och känslorna tar överhanden i detta ämne är det inte på grund av att jul- och nyårshelgen närmar sig utan snarare för att vi berör ett väsentligt ärende som i hög grad avslöjar en risk för störningar på den inre marknaden. Ur den synpunkten är det synd att den behöriga kommissionsledamoten inte är närvarande, även om jag är glad att se er bland oss.
För vad är det nu vi talar om? Sedan 1973 har Europeiska unionen godkänt en lagstiftning inom chokladsektorn som perfekt uppfyller en dubbel funktion: å ena sidan, konsumentskydd och, å andra sidan, skydd av producentländernas intressen. Undantag har beviljats för att passa vissa nya medlemsstater och respektera deras nationella traditioner. Man skulle ha svårt att se Bryssel eller Strasbourg föreskriva de europeiska medborgarnas smak. Nu är det emellertid så att kommissionen anser att de båda ordningarnas samlevnad inte är tillfredsställande, för de respekterar inte de oantastliga reglerna för den inre marknaden. I och med detta föreslår kommissionen oss idag att allmänt tillämpa undantagen.
Genom denna fullständiga omsvängning föreslår den oss i själva verket än en gång en kvalitetsanpassning genom sänkning. Jag ser i dag bara att kommissionen återkommer i ärendet medan jag tror mig minnas att Europaparlamentet redan klart och tydligt hade tillbakavisat det första försöket. I den takten skall vi bygga oss en europeisk modell utan smakkaraktär, genom att börja med att harmonisera köket. Det skulle vara fullständigt enfaldigt och hemskt farligt.
I motsats till många ibland er är jag inte specialist på choklad men jag ser att i förekommande fall gör sig kommissionen redo att generalisera ett, enligt kommissionen själv, riskfyllt tillvägagångssätt.
För guds skull, låt oss då inte helt och hållet gå med på det som kommissionen föreslår oss. Vi har ingett ändringsförslag - och andra kollegor har gjort likadant - som gör det möjligt att betänkandet av Lannoye kommer ut i enlighet med parlamentets tradition. Jag tror att vi prioriterar en harmonisering av våra länders intressen men också skydd av våra partners intressen, partner som AVS-länderna. Jag hoppas att parlamentet kommer att kunna försvara sina prioriteringar utan att låta sig förledas av en försiktig harmonisering, som riskerar att visa sig vara nog så smärtsam.

Blokland
Herr ordförande! Kommissionsförslaget om kakao, som vi talar om nu, har klara brister på ett antal punkter. Dessa punkter måste rättas till. Först då är förslaget acceptabelt även för min grupp.
Europeiska kommissionen har försökt lösa problemen som finns på den inre marknaden i samband med produktion och försäljning av chokladprodukter på det allra enklaste sättet, nämligen genom att låta den mest fria regimen för chokladproduktion gälla för alla. Det vill säga: fullständig frihet för var och en att använda 5 % ersättningsfetter. Det verkar tilltalande, men då förnekar man den motsättning som redan har funnits i över tjugo år mellan medlemsstater om användningen av dessa fetter. För oss är utgångspunkten att ren choklad inte får innehålla några ersättningsfetter, det är konsumenten inom större delen av EU van vid, och det kan man inte ändra på så lätt. Till saken hör också att följderna för utvecklingsländerna som producerar kakao kan bli mycket drastiska.
Vi inser att det finns ett antal reella problem på den inre marknaden. Fabrikanterna av ren choklad, utan andra fetter, har en konkurrensnackdel och konsumenten kan bli lurad av ett produktnamn som överensstämmer med hans erfarenhet. Det måste således göras något.
Jag menar att man kan hitta en bra kompromiss via angivelsen på etiketten. Det finns en mycket tydlig trend mot mer medvetenhet bland konsumenterna, man vill veta vad man äter. Därför finns det enligt min åsikt ingenting som talar emot att vara så tydlig som möjligt om vad som finns i produkten och vad som inte finns.
Vi får inte heller förbise vilka följder en förändring av sammansättningen av choklad kan få för de kakaoproducerande länderna. Visserligen har vi i många år sett en ökande efterfrågan på kakao, men en plötslig ändring till fem %, utan kompletterande åtgärder, skulle kunna visa sig vara ödesdigert för ett antal utvecklingsländer.
Jag vill återigen understryka att vad mig beträffar är etiketten den utvalda platsen för att lösa denna konflikt som pågått i åratal. Denna uppgift måste då ha en framskjuten plats på etiketten, absolut inte med samma ynkliga bokstäver som ingrediensförteckningen. Då för man majoriteten av den chokladkonsumerande befolkningen i Europa bakom ljuset. Om det vid omröstningen om ändringsförslagen ändå inte skulle gå i den riktningen, då kan vi inte ge vårt stöd åt resolutionen.

Amadeo
Herr ordförande! Först av allt ett " bravo" till Lannoye. Huvudpunkten i förslaget anges i artikel 2 i det direktiv vi diskuterar idag. Enligt artikeln har medlemsstaterna rätt att godkänna tillsats av vegetabiliskt fett till kakaosmör. Om direktivet antas skulle detta ge medlemsstaterna tillåtelse att på sina respektive territorier marknadsföra produkter med vegetabiliska fetter under namnet choklad. Som en konsekvens av detta främjas produkter som innehåller vegetabiliska fetter till nackdel för den finare produkten, som inte skulle vara choklad på basis av ren kakao, utan en dyrare produkt som skulle hamna bland lyxvarorna.
Medvetna om att det med de tekniska kunskaper som finns i dag är svårt att bestämma halten av vegetabiliskt fett i choklad och att det kan leda till en felmarginal på 40 procent, har vi presenterat ett ändringsförslag som ger tillstånd att ersätta kakaosmör med vegetabiliska fetter upp till 5 procent av den totala vikten för den färdiga produkten, just för att få ett mått på kraven. De socio-ekonomiska konsekvenserna av direktivet skulle negativt påverka producentländerna. I Västafrika till exempel, sysselsätter odlingen av kakao gott och väl två miljoner bönder med effekter för ytterligare 11 miljoner som är verksamma inom sektorn.
Även producentländerna inom AVS - 31 av 70 - skulle drabbas negativt av ett direktiv som, enligt oss, framför allt borde ha baserats på en säker analysmetod när det gäller att bestämma halten av vegetabiliskt fett i produkten och som borde ha angett hur kakaomarknaden påverkas över tid, och endast då skulle direktivet ha kunnat bli effektivt.
De afrikanska och västindiska ekonomierna, som baseras enbart på inkomsterna från kakao, skulle drabbas hårt och svält, arbetslöshet och förmodligen också utvandring av den del av befolkningen som har kakaoodling som sin viktigaste inkomstkälla. Om vi tar hänsyn till den ekonomiska och politiska oro som ett förhastat godkännande och en ytlig behandling av direktivet skulle medföra, så anser vi att direktivet måste tillbakavisas, även om man ser till den kamp mot fattigdomen som unionen för i utvecklingsländerna och med tanke på dessa länders successiva inlemmande i världsekonomin.

Whitehead
Herr ordförande! Inget av det jag kommer att säga här i dag kommer att bli särskilt populärt hos den stora alliansen bestående av legitima bekymmer för den tredje världen, motvilja mot den inre marknaden och ekonomiska intressen maskerade som höga principer, som dominerat debatten här i dag. Jag vill bara säga två eller tre saker till föredragandena och sedan till kammarens ledamöter. Jag talar i egenskap av en person som är passionerat engagerad i den tredje världen och som påverkas emotionellt av några av de angrepp som gjorts på dem av oss som råkar tillverka choklad på ett annat sätt, och som gjort så under hela mitt liv.
Det första jag vill säga till föredragandena är att miljöutskottets försök till kompromiss byggde på nödvändigheten att här hitta en gyllene medelväg mellan dessa rättmätiga intressen och trycket från den inre marknaden. Vill man bara ha det ena och inte det andra skall man inte göra oss sällskap. Men Lannoye redovisade inte en del av ändringsförslagen korrekt, däribland ändringsförslag nummer 13 i mitt och andras namn, som söker sätta korrekt märkning på en plats där konsumenten kan se den och få all information som erfordras för att göra en bedömning av huruvida han eller hon skall använda kakaosmör eller inte.
Sedan sade Maij-Weggen, på sitt utskotts vägnar, att vad de verkligen vill ha är ett nollinnehåll. De vill inte ha något fett alls i hela Europeiska unionen. Om det inte är möjligt - och det är det naturligtvis inte: till och med Happart fick hur mycket han än beklagade det, gå med på att jordbruksutskottet var berett att godta 5 % vegetabiliskt fett i hela Europeiska unionen - ligger reträttvägen i att gå till Thyssen som redan tagit två bitar av denna choklad med körsbärssmak. Hon vill att vi skall ha en idiotsäker metod när det gäller mätning av choklad, som ingen tänkt på tidigare. Man tänker aldrig på detta när man biter i sin pralin och diskuterar huruvida chokladen försämrats av ingredienserna eller inte. Nu måste vi ha en idiotsäker metod för att mäta alla ingredienserna.
Kontrolldirektivet innehåller redan ett sätt att säkerställa att tillverkarna tvingas säga, när det gäller det chokladen består av, var dessa 5 % finns och vilka ingredienserna är. Happart har inte rätt när han hävdar att choklad så som vi alltid tillverkat den är surrogatchoklad. Det är det de egentligen vill när de här talar om att ändra benämningen. De vill att vi skall kalla choklad, såsom den tillverkas i sju medlemsstater, för surrogatchoklad. Det är inte det, det är choklad och det är bäst att ni vänjer er vid detta faktum. På den inre marknaden måste den finnas sida vid sida med andra produkter, och den måste göra det på ett sätt som överensstämmer med våra internationella skyldigheter.
Vad slutligen mjölkchokladen beträffar så har beslutet att ta bort undantagen med avseende på mjölkchoklad inget i denna debatt att göra. Faktum är att vi här har att göra med tillsatt animaliskt fett - en helt annan sak. Jag kan inte tänka mig en mer specifik beskrivning av choklad med tillsatt mjölk än att kalla det för mjölkchoklad. Utifrån detta bör vi stödja miljöutskottets förslag och det mesta av det som kommissionen försöker göra.

Schnellhardt
Herr ordförande, mina damer och herrar! Choklad är en söt frestelse, för många människor en last, för Europeiska unionen ett rött skynke. Och då är choklad bara ett litet komplement till människans näring. Ingen ger föreskrifter om hur mycket salami det måste vara på en pizza, hur många jordgubbar på en jordgubbstårta. Då räcker det med tillsatsangivelser. Men när det gäller choklad får det inte vara så! Två marknader i Europa, som sammanbitet försvarar sina positioner delvis även med ojusta medel.
Blockaden eller chokladdirektivet hör egentligen hemma på den europeiska utvecklingens sopberg. Vi är tyvärr ännu inte där, men jag säger det så är det sagt, en dag kommer vi att vara där. Jag tror att diskussionen har gjort det tydligt. Vi når bara en tillfredsställande lösning, om vi respekterar de olika traditionerna. Det helt avgörande är att bringa denna ömsesidiga respekt i samklang med målen för den inre marknaden och med den europeiska konsumentens skydd och information. För att nå detta borde vi orientera oss mot den princip som i dag för den inre marknaden är regeln för livsmedel: Ömsesidigt erkännande av nationella föreskrifter t.ex. om livsmedelns sammansättning.
Denna princip fungerar och den fungerar bl.a. just därför att enhetliga, europeiska märkningsföreskrifter garanterar och täcker konsumentens skydd och informationsbehov. Därför vore det fel att förbjuda tillsatser av andra vegetabiliska fetter än kakaosmör i Europa eller tvingande tillåta dessa fetter i hela Europa. Ömsesidig respekt skulle man inte längre kunna tala om.
Ansatsen är riktig, nämligen att låta medlemsstaterna själva bestämma om de tillåter tillsatser av andra vegetabiliska fetter, men tillåta handel. Det är riktigt att sedan ge konsumenten klar, entydig, och synlig information om sammansättningen. Det finns yrkanden som ger rättvisa åt dessa mål och som siktar mot ett verkligt europeiskt försök, nämligen att gjuta den nämnda respekten för olika traditioner i form av ett direktiv. Jag skulle vilja uppmana alla kollegor att göra detta försök rättvisa.
Det är viktigt att varna för att genom ensidiga märkningsföreskrifter låta begreppet " choklad" bara få användas för en del av de europeiska produkterna, eller att förfalska transportbeteckningen. I samband med den senaste ändringen av märkningsdirektivet kämpade detta parlament en hård kamp med ministerrådet för att förhindra diskriminerande märkningsregler som snedvrider konkurrensen. Vi gör oss själva en björntjänst om vi nu för choklad kräver och tillåter något sådant.
Jag skulle vid detta ställe än en gång vilja understryka att det vid sagda försök verkligen skulle handla om en kompromiss som ligger tämligen mitt i alla eventuella försök till lösningar. Vi borde vara helt klara över att kommissionens och utskottets beslut egentligen är den rätta vägen. Drar vi nytta av denna chans, bevisar det att vi tänker europeiskt och inte springer efter nationella intressen!(Applåder)

Nordmann
Herr ordförande! Jag skulle vilja lyckönska Lannoye till kvaliteten på hans betänkande. Jag har vissa skäl för att göra det eftersom jag redan för tolv år sedan befann mig i samma situation som han, som föredragande av ett betänkande vid kommissionens första försök.
I dag, som för tolv år sedan, har pjäsens text inte ändrats. Utmaningarna är desamma och ärendet har inte gått framåt. Kommissionens förslag är onödigt, det är farligt och det är dåligt. Det är onödigt för status quo gör det idag möjligt för var och en att förtära den choklad han vill. Det är farligt för det ifrågasätter allvarligt kvaliteten i våra förbindelser med och vårt stöd till vissa utvecklingsländer. Det är dåligt för det är dåligt förberett och har inte ett bra tekniskt underlag.
Jag kommer inte att återvända till problemets alla dimensioner. Jag skulle bara vilja uppmärksamma er på kontrollfrågan rörande högst 5 % vegetabiliskt ersättningsfett. Det finns inte i dag någon teknik som gör det möjligt, inte att spåra, men att kvantifiera detta vegetabiliska ersättningsfett. För tolv år sedan sade kommissionen: "Dessa metoder kommer att utvecklas" . I dag upprepar kommissionen: "Dessa metoder kommer att utvecklas" . Omedelbarheten är densamma. Det har inte blivit några framsteg.
Kommissionens tjänsteman hamrade på om att det fanns framsteg, då han utfrågades av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydds Det var omöjligt för honom att nämna det allra minsta framsteg i detta avseende. Vilket i förbigående avslöjar att kommissionen har varit beroende av vissa inflytelserika mellanhänder vid utarbetandet av texten.
Kommer vi att kunna ändra detta så mediokra och dåligt förberedda direktiv? Jag hoppas det. Jag tvivlar på det. Om vi inte kan ändra det, måste vi ha mod att avvisa det.

Ainardi
Herr ordförande! Det finns naturligtvis kultur och känslor i choklad men utan att vara specialist skulle jag vilja tala om smak. Chokladälskare vet det: god choklad, det är choklad som tillverkas med kakaosmör. Varje tillsats av annat fett försämrar dess smak och det var för att försvara kvaliteten som direktivet från 1973 avsåg ett förbud att använda annat vegetabiliskt fett än kakaosmör för chokladtillverkning. Den regeln respekterades av gemenskapens sex grundarländer.
Vid den första utvidgningen av gemenskapen beviljades de nya medlemsstaterna ett undantag som tillät en användning av vegetabiliskt fett upp till 5 % av chokladens totalvikt. Gapet öppnades. För närvarande utnyttjar sju medlemsstater undantaget och åtta bibehåller det inledande förbudet. Efter påtryckningar av multinationella chokladfirmor godkände kommissionen den 17 april 1996 ett förslag till direktiv som avser att lämna möjlighet åt medlemsstaterna att tillåta en tillsats av vegetabiliskt fett på grundval av den fria rörligheten för varor. Med detta direktiv är det fritt fram. Om det tillämpades skulle det få stora återverkningar, det vet vi alla, såväl på chokladkvaliteten som på intäkterna i kakaoproducerande AVS-länder.
Vad chokladkvaliteten beträffar skulle det leda till en utjämning nedåt med tillsats av vegetabiliskt eller rentav syntetiskt fett. Det finns dessutom ingen exakt teknik, enkel att genomföra, för att mäta fettkvantiteten i choklad.
De kakaoproducerande utvecklingsländerna skulle få ett betydande inkomstbortfall - beräknat till 300 miljoner dollar - såväl på grund av avsättningsförluster som prisnedgång.
Direktivet utgör också ett brott mot Europeiska unionens åtaganden inom ramen för det internationella kakaoavtalet.
Jag är glad över att utskottet för utveckling och samarbete har avslagit förslaget till direktiv. Tyvärr är det inte fallet med utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Jag har lyssnat till Lannoyes argument, men om vi godkänner ändringsförslag till direktivet har vi gett oss in på farliga vägar, som faktiskt går ut på att godkänna det. Även om det blir ett antal ändringar, är de bara en formsak.
Med hänsyn till skyddet av chokladkvaliteten och de kakaoproducerande AVS-ländernas intressen är jag positivt inställd till att avvisa direktivet för att ge en skarp signal till rådet. Om rådet verkligen vill ha en harmonisering på det europeiska planet, skall det förbjuda tillsatser av annat fett än kakaosmör i hela EU utan att lämna möjlighet åt medlemsstaterna att få utnyttja undantag.

Breyer
Herr ordförande, kära kollegor! Kommissionens förslag är en attack på chokladälskare. Dessa vill att choklad förblir choklad. De vill inte ha någon surrogatchoklad utan äkta choklad med kakaosmör. Choklad med syntetiska fetter som sojabönor och rapsolja fastnar inte bara i halsen på gourméerna, att tillåta dessa ersättningsämnen kommer även att ha förödande konsekvenser för utvecklingsländerna, eftersom efterfrågan kommer att sjunka där.
De innebär även ett klart avtalsbrott mot kakaoavtalet där unionen redan 1993 förpliktigade sig att främja konsumtionen av kakao. Producenterna har odlat sina kakaoplantor med förhoppning att uppfylla detta avtal. Cirka en tiondel av den globala produktionen av kakaobönor skulle inte längre finna avsättning.
Europaparlamentet måste arbeta för en klar märkning. Ledamöterna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd ville bara bestämma att de syntetiska vegetabiliska fetterna i choklad skall anges på innehållsdeklarationen. Men vi vet att bara 4 % av konsumenterna över huvud taget läser det finstilta.
Vi försvarar att beslutet ligger kvar hos den myndige konsumenten. Vårt ändringsförslag syftar till att produkten märks klart och tydligt, så att konsumenterna utifrån detta kan göra sitt val. Allt annat vore helt oacceptabelt för oss, t.ex. att märkningen bara står finstilt på innehållsdeklarationen. Vi vill inte heller att det används kemiska och gentekniskt tillverkade ersättningsprodukter. Vi vet visserligen att choklad är en ersättningsdrog men vi vill inte ha några ersättningsprodukter i choklad.
Nu anmodas Europaparlamentet att inte krypa för industrin som tillverkar vegetabiliska fetter utan det måste försvara chokladens renhetskrav. Det är det som måste vara Europaparlamentets position! Harmonisering är riktig men den måste gå i rätt riktning. I stället för att använda sämre ersättningsprodukter och i stället för att ta med en ökande skuldbörda i utvecklingsländerna i beräkningen måste man behålla en hög kvalitetsstandard och chokladimporten.

Hory
Herr ordförande, mina kära kollegor! Jag vill tydligt säga ifrån att jag personligen, såväl som min grupp för övrigt, är absolut emot det framlagda förslaget till direktiv och särskilt artikel 2. Min synpunkt kommer att verka överdrivet enkel, men jag tycker att choklad skall göras med kakao och att varje produkt som tillkommer av andra beståndsdelar helt enkelt skall bära ett annat namn.
(Applåder) För att försvara direktivet sade Schnellhardt underligt nog att ingen krävde att få veta hur många jordgubbar det finns på en jordgubbstårta. Det är sant, men jag skulle vilja svara honom lika enkelt, att om man gör tårtan med plommon är det inte längre en jordgubbstårta utan en plommontårta. Skulle vi godta att en dryck tillverkad av äppeljuice skulle anses som vin eller att kalla en sorts margarin för smör? Säkert inte och vi skulle ha rätt! Vi har accepterat att se på underliga hormonstinna djur, matade med skelett av döda får, som kor och vi har sett resultatet. För att vara mindre allvarlig är den framlagda frågan förvisso allvarlig, såsom föredraganden påminde oss om, och allt har sagts om de tekniska och handelsmässiga sidorna av frågan.
Jag skulle således vilja ställa frågan i allmänna termer. Är vår Europeiska union en stormarknad där bara vinst och minsta produktionskostnad har företräde eller handlar det om en politisk uppbyggnad grundad i synnerhet på värden som solidaritet, kvalitet och lojalitet?
Solidaritet gentemot de kakaoproducerande länderna, som vi med våra teorier har uppmuntrat, det är åtminstone att inte godkänna en lagstiftning som bidrar till att ruinera dem.
Vi bör främja kvalitet på produkter som konkurrerar med sin särart, egen kvalitet och den kulturella sidan av deras användning, för att få en kost som försonar människan med det bästa inom henne, även om det här bara handlar om choklad. Jag tror för min del att kampen för kvalitet mot kvantitet är en av de strider som den mänskliga kulturen utkämpar mot industriellt och produktivistiskt barbari.
Lojalitet slutligen innebär förutom enkel liberalism och marknadsreglering att tydligt upplysa konsumenterna, som också är medborgare när det gäller politikernas förslag. Vår integrationsansträngning måste i européernas sinne motsvara en ständig förbättring och inte en försämring av livskvalitet. Om det skall vara harmonisering skall den göras genom höjning med allra högsta krav och inte genom sänkning, för vi medborgare skulle vägra ett sådant Europa.
Därför motsätter jag mig förslaget, tillsammans med en enhällig ARE-grupp, och jag stöder de ändringsförslag som radikalt motsätter sig det.

Sandbæk
Herr ordförande! När vi i dag diskuterar choklad upplever vi nationella skillnader, eftersom vi har olika traditioner och olika regler för vilka vegetabiliska livsmedel som kan användas i chokladtillverkningen. I sju länder har man i bestämmelserna tillmötesgått de kakaoproducerande länderna. I åtta länder har bestämmelserna gett kvinnorna i de allra fattigaste länderna, som Burkina Faso och Mali en export av sheanötter, som utgör 20 % av deras nationalprodukt. Personligen anser jag att man mycket väl skulle kunnat fortsätta med denna snedvridning av konkurrensförhållandena för chokladproduktionen och i stället koncentrerat sig på att lösa märkningsbestämmelserna i detta direktiv.
När detta nu är sagt, vill jag gärna lyckönska Paul Lannoye till hans arbete med att i en enkel, men likväl vansklig fråga, försöka få till stånd en kompromiss, som jag på en rad punkter anser vara förnuftig. Det bör vara självklart att det som konsumenten i vissa medlemsländer alltid kallat choklad även fortsättningsvis skall kunna ha denna beteckning, och att man genom märkning skall upplysa om vilka vegetabiliska livsmedel som används. Jag finner det logiskt att märkningen skall göras tillsammans med ingrediensförteckningen, på det sätt som antogs i miljöutskottet. Det som emellertid är helt avgörande för mig är att vi antar de ändringsförslag som förbjuder bruk av syntetiska metoder för tillverkning av vegetabiliska livsmedel. Därigenom ges utvecklingsländerna tryggheten att även fortsättningsvis kunna exportera de varor de producerar på ett naturligt sätt. Om inte dessa ändringsförslag godkänns kommer det att bli fullständigt oacceptabelt att godkänna att man överhuvudtaget får tillsätta andra vegetabiliska livsmedel än kakaosmör, och detta säger jag som dansk.
Samma sak gäller också för det ändringsförlag som förbjuder användning av genetiskt förändrade organismer. I Novel Food -förordningen regleras ju nämligen bara märkningen, medan det som utvecklingsländerna har nytta av är ett förbud om att överhuvudtaget producera sådant.

Le Gallou
Herr ordförande! EU blandar sig i allt och i dag blandar EU sig i choklad. Enhetsmarknadens diktatur leder oundvikligen till en enhetsregleringsdiktatur. Låt gå för en reglering av choklad men på villkor att den respekterar väsentliga principer. Ärlig information till konsumenten, produkternas mångfald och kvalitet, de nationella företagens intresse. Meningen med det som föreslås av de europeiska myndigheterna och genom vissa ändringsförslag är inte sådan.
Nej, att kalla produkter innehållande andra vegetabiliska fetter än kakao för choklad är inte att respektera ärlig information till konsumenten, framför allt då man vet att det kommer att bli svårt att verkligen kontrollera hur många procent av de olika oljorna chokladen innehåller.
Nej, att kunna sälja som choklad fettprodukter med huvudingredienser som shea- eller palmolja, rentav soja eller raps är inte att respektera mångfald och produktkvalitet. Det är att gå i riktning till en standardisering och banalisering av matvanorna, en förlust av smak och mustighet, en sorts anglisering av gastronomin. Och jag välkomnar här chokladens och smakens ambassadörer som sitter på läktaren.
Nej, att spela de multinationella företagens spel och förbereda för ankomsten av den amerikanska sojan som ingrediens i konditorivaror som bara är choklad till namnet är inte att respektera europeiska intressen och, mera fjärran, intressen av vissa vänländer som vi samarbetar med.
Kommissionen i Bryssel beter sig illa i denna fråga. Den beter sig som general de Gaulle fruktade förr i världen, som ett kongressutskott från Förenta staterna. Vi vägrar en världsomfattande standardisering av amerikansk typ och vi vägrar att tjäna de multinationella företagens intressen. Nationella frontens ledamöter kommer att rösta emot förslaget till direktiv.

Roth-Behrendt
Herr ordförande! Vi talar här - låt oss åter påminna om det - om livsmedelslagstiftningen inom Europeiska unionen som liksom lagstiftningen i sin helhet står under harmoniseringsprincipen. För alla de som gärna vill sälja sina produkter vill ha en fri varuhandel. Dit hör för övrigt även Frankrike, när det vill sälja sina produkter, men det glömmer man gärna under den rådande debatten.
Om vi vill ha och garantera den fria varuhandeln, och det vill ju alla, då måste vi ha vissa förutsättningar. Dessa förutsättningar har alltid för oss varit att produkter inom Europeiska unionen, dess tillsatser och ingredienser måste vara riskfria ur hälsosynpunkt. Det har alltid varit vår livsmedelslagstiftnings credo. I motsats till många som har talat idag, har jag under 8 år följt varje enskilt förslag till livsmedelslagen och alltid upprepat samma sak: Ingredienser måste vara riskfria ur hälsosynpunkt, de får inte innebära allergirisker, de får inte vara cancerogena, de måste vara så att människorna kan äta dem utan att bli sjuka. I detta är vi väl eniga.
Men när vi i dag diskuterar att det finns ingredienser som tydligen är sämre än andra så skulle jag vilja veta varför. Jag beundrar det mod - om jag skall vara elak, skulle jag säga arrogansen - hos dem som tror att det finns god och dålig choklad. De som gärna äter schweizisk choklad - och jag är expert på all världens choklad - blir mycket överraskade, när de konstaterar att det finns vegetabiliskt fett i den. Samma sak gäller för andra chokladsorter. Jag har mina älskningschoklader som vi alla har. Det spelar för mig ingen roll om det finns vegetabiliskt fett i den eller inte. Det är en smakfråga och så är det med annat också. Att tro att bara för att det i chokladen i Förenade kungariket eller i Sverige även används vegetabiliskt fett - jag betonar vegetabiliskt fett - detta är ett chokladsurrogat, är en arrogans mot hela befolkningen där som är van vid denna choklad och gärna äter den.
Jag trodde att vårt försök här i Europaparlamentet alltid var att stödja medborgarna i att de är myndiga att själva fatta beslut, det hör jag nämligen alltid. När vi gör det då måste vi bara reglera en sak: Hur mycket måste ingå i en produkt för att denna produkt fortfarande skall få betecknas som det som produkten är? Det gör vi med leverkorven, hur mycket lever måste det finnas i den eller får det eventuellt finnas sojaprotein i den, det gör vi när det gäller vin och andra varor. Och alla de bland er som har talat i dag har jag säkert på min sida, när vi inom kort skall tala om konsumentskydd och -information, t.ex. för vin, vid märkning och vid annat. Men det kommer vi tillbaka till på ett annat ställe.
Låt oss inte inbilla oss något annat, det handlar om konkurrens och pengar! Det handlar om ekonomiska intressen och om inget annat. Den som i dag säger att det handlar om en produktförsämring, det den säger är inte sant. Recept och sammansättning ändrar sig inte hur som helst. Ett är viktigt. Vi måste informera konsumenterna, där håller jag med Thyssen och alla andra. Om vi tror att innehållsdeklarationen inte räcker till, då skulle jag vilja be er att för alla färgämnen, för alla andra tillsatser, hitta en annan bestämmelse för att informera konsumenterna. Jag är övertygad om att det vid en produkt måste anges i innehållsdeklarationen vad produkten innehåller. Det gäller lika mycket för kakaosmör, för kakaopulver och för vegetabiliska fetter av andra sorter än kakaosmör.

Valverde López
Herr ordförande! I denna debatt har många saker upprepats.
Vi är många som instämmer i Lannoyes betänkande och i vissa grundläggande krav. Och det ligger inte något dåligt i att vi en efter en, olika representanter för politiska partier och med olika känslighet upprepar en elementär tanke för kommissionen. Och här oroar oss inte, fru kommissionär, enbart frågan om förordning och harmonisering av den tekniska regleringen av chokladen, utan vi är allvarligt oroade, över den mentalitet eller logik som driver kommissionen att lägga fram detta förslag. Och än mer med tanke på att parlamentet för några år sedan förkastade det fullständigt.
Därför måste ni förklara för detta parlament vad som får er att lägga detta förslag som går emot konsumenternas intresse, som allvarligt påverkar ekonomin i tredje land, länder som har ett brett samarbete med gemenskapen, och som dessutom bryter det nödvändiga och tillräckliga informationsschemat.
Fru kommissionär, vi kan aldrig förstå varför kommissionen inte har antagit den enkla formeln att differentiera mellan en produkts generiska beteckning och den specifika beteckningen på särskilda produkter, framställda av grundprodukten. Fru kommissionär, det är möjligt att detta inte intresserar er mycket, men jag tror att det är den enda rationella lösningen. Och ni erkänner själva att när ni, i kommissionen som institution misstog er, genom att inte differentiera, i exempelvis fallet med honungen, måste ni i dag rätta till detta efter åratal av mystifiering och ett bedrägeri mot konsumenterna. Nu accepterar ni att det är nödvändigt att differentiera den generiska beteckningen på honung och den specifika beteckningen för andra honungsprodukter. Och ni själva erkänner att ni gör detta med målsättningen att undvika en snedfördelning av konkurrensen och ett vilseledande av konsumenterna.
Det ni accepterar för honung, efter ett misstag som upprätthållits i åratal, vill ni inte införa för choklad.
Ingen i denna kammare förstår varför det inte kan finnas en generisk beteckning för chokladen och en specifik för de olika varianter som kan saluföras i de olika länderna enligt deras traditioner, såsom den spanska drickbara chokladen som man vid Spaniens inträde i Europeiska Gemenskapen tvingade oss att differentiera speciellt därför att den inte uppfyllde de allmänna krav som, enligt kommissionen i Bryssel, kännetecknade choklad i den generiska formen. Vi accepterade det då, direktivet antogs och nu vill ni skapa tvetydigheter.
Jag anser att quid pro quo inom livsmedelsområdet leder europeiska kommissionen in på en oacceptabel väg och därför visar vi här den oro som alla politiska grupper känner.

André-Léonard
Herr ordförande! Vid den gemensamma församlingen AVS-EU i februari 1995 som hölls i Dakar förklarade kommissionsledamot Pinheiro att det inte fanns något förslag till att ändra befintliga bestämmelser i chokladdirektivet och han tillade "att tillsätta andra fetter än kakaosmör skulle få allvarliga konsekvenser för AVS-länderna" .
I dag, några dagar innan den gemensamma församlingen i Togo är vi tvungna att inse att åtagandena inte har respekterats. Fetter kommer att godkännas vid chokladtillverkning och ännu värre, ingenting garanterar att vi inte kommer att använda konstgjorda fetter. AVS-länderna är förlorare över hela linjen. Kakaokursfallet i världen riskerar att bli en katastrof för många av dem.
Det är helt klart att vi kommer att vara de främsta ansvariga och kommer kanske för att ge oss gott samvete att kompensera de ekonomiska förlusterna. Vi kommer också att vara förlorare över hela linjen. Vi är förlorare vad gäller chokladkvalitet och vi måste resorbera underskott som skapats genom vår ovärdiga attityd gentemot dem som litade på oss.
Vad mig beträffar kan jag inte ansluta mig till detta bedrägeri.

Gahrton
Herr ordförande! Chokladdirektivet har lett till en ström av uppvaktningar och brev från ulandsbönder som odlar kakao och andra chokladfetter, från konsumentorganisationer och inte minst från chokladindustrin. Intressant är ett brev från den svenska livsmedelsindustrin, som ju likt andra svenska industrier bär ett stort ansvar för att EU: s regelverk överhuvudtaget spelar någon roll för svensk lagstiftning. Nu tycker man sig se ett hot i form av en EU-reglering som man inte gillar och uppmanar oss att rösta nej till en tilläggsdeklaration av vegetabiliskt fett i anslutning till produktnamnet.
Det vore naturligtvis enkelt för mig som EU-motståndare att rösta nej med motiveringen att EU inte skall detaljreglera produktnamn. På köpet kunde jag få poäng för att jag försvarar svenska ekonomiska intressen. Men jag sitter inte här som företrädare för den svenska industrin, utan som företrädare för gröna politiska idéer. Miljöpartiet i Sverige har alltid krävt att handelspolitik skall bedrivas med sociala och ekologiska hänsyn. Vi har också sagt att det svenska EU-medlemskapet - så länge det varar - i första hand skall användas till förmån för miljön, konsumentintressena och solidaritet med världens fattiga.
Mot den bakgrunden är det självklart att jag lyssnar mer på konsumentintressen och fattigbönder än på den svenska livsmedelsindustrin. Den rimliga slutsatsen blir då att varor skall vara märkta så att konsumenterna snabbt och enkelt får effektiv information. Matfetter av vegetabiliska oljor får exempelvis inte heta smör. På samma sätt är det rimligt att det redan i anslutning till varunamnet framgår att det är skillnad på choklad med respektive utan kakaosmör, i enlighet med V-gruppens ändringsförslag 56 och 57.
Det är också rimligt att man inte tillåter genmodifierade eller andra nya ingredienser, utan begränsar tillåtna ersättningsfetter i chokladprodukter till dem som nu är i bruk i bland annat Sverige, såsom krävs i V-gruppens ändringsförslag 58 och 59.
Herr ordförande! Att EU medför långtgående detaljreglering visste vi före folkomröstningen 1994 i Sverige. Det var ett av många skäl för mitt parti att rösta nej. Men så länge vi är medlemmar kan vi inte bara plocka russinen från kakan, utan vi måste försöka förmå EU att ta ett helhetsansvar för hälsa, miljö och global solidaritet. Det är hög tid att svensk industri inser det, och inser att vi som sitter här för Sverige inte är några lakejer för den svenska industrin, utan vi står för vissa idéer, i mitt fall för de gröna idéerna.

Martinez
Herr ordförande! Det är bananfrågan som börjar om igen med samma offer - det vill säga Elfenbenskusten, Portugal, skattebetalaren - och samma vinnare: de multinationella företagen - i detta fall Cadbury. Det är en gammal historia: sju stater i Nordeuropa vill göra choklad utan kakao och vi får anpassa oss genom sänkning i kraft av lagen: dålig choklad jagar bort god choklad. Vi är ju alla överens om att margarin inte skall kallas "smör" och att choklad utan kakao inte skall kallas "choklad" , den skall kallas "shealad" , "fusklad" eller vad man vill, men inte "choklad" , framför allt om den innehåller soja. Det väsentliga ligger ändå på ett annat plan och tillåtna vegetabiliska fetter måste åtminstone begränsas till tropiska produkter som sheafett. Det väsentliga är de betydande störningarna av Europeiska unionen, som vi redan iakttog i fråga om köttet med hormoner och bananfrågan. Vi ifrågasätter vår samarbetspolitik. Vi ifrågasätter Europeiska gemenskapens ekonomiska intressen eftersom Stabexmekanismen skall kompensera Elfenbenskustens exportförluster eller prisbortfall, för övrigt inte till fullo. Vi ifrågasätter konkurrenspolitiken genom att ge fördelar åt Nordeuropa. Vi ifrågasätter lojaliteten, eftersom felmarginalen är 40 % vid beräkningen av de 5 procenten förvanskade fetterna, i själva verket är det 45 % ickekakaoprodukter som kommer att finnas i choklad. Vi ifrågasätter våra egna normer. Vi hade undertecknat kakaoavtalet och liksom i frågan om mjölk med hormoner hade vi godkänt FN-rätten, i det fallet respekterar vi inte heller våra normer. Allt detta till förmån för multinationella företag som gör upp till 90 % i vinst. Sanningen är enkel: kommissionen i Bryssel är en produkt som borde bestå av 100 % européer. När man emellertid tittar på beståndsdelarna finns det 50 % amerikanska produkter med Brittan, 30 % globaliseringsprodukter med Marín och återstoden består av produkter utvunna ur multinationella företag. Då ju Europeiska kommissionen själv tydligen består av icke-européer, får man inte bli förvånad om de produkter som släpps ut från den är märkta av falskhet.

Marinucci
Herr ordförande! Få av våra debatter följs lika mycket av pressen och den allmänna opinionen som debatterna om choklad. En del förvånas över detta, en del skrattar, en del säger: " Men har ni inget viktigare att göra?" Man faktum är att detta chokladkrig framför allt är ett handelskrig som rör stora ekonomiska intressen, inte bara för de länder som producerar choklad, men även för de länder som befinner sig under utveckling, och av vilka en del exporterar kakao, andra karitésmör eller andra vegetabiliska fetter. Här gäller det framtiden för de stora multinationella företagen, inte bara inom godisbranschen, utan även inom kemisektorn. Men det rör sig också om en stor känslomässig konflikt: det finns en mycket stark kulturell konflikt i länder som Belgien och Italien som har en historia som fantastiska chokladtillverkare; vi har vår egen barndom; det finns rationella nivåer och nivåer av irrationell nostalgi.
Men vad är egentligen chokladen? Från upptäckten av kakao under 1500-talet och fram till dess införande i Europa har choklad varit en produkt som framställts av kakao. Samma sak gäller för övrigt enligt WHO och Codex Alimentarus ; så var det i Europeiska gemenskapen till dess att Förenade kungariket, Irland och Danmark blev medlemmar, länder där man - sedan efterkrigstiden, inte alltid, och jag beklagar det, eftersom det nu finns två generationer i dessa länder som inte känner till riktig choklad - säljer en produkt där det finns ett större eller mindre inslag av vegetabiliska fetter.
I och med att tre nya länder nu har blivit medlemmar, tre länder som har samma vanor, och med tanke på den inre marknaden, krävs det nu en harmonisering. Ställda inför kommissionen diskutabla förslag - eftersom man i verkligheten hade behövt driva på de 7 länderna att göra det som de övriga 8, dvs. majoriteten, gör - så har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd gjort ett seriöst och grundligt arbete, och den socialistiska gruppen anser att den text som är godkänd och som nu är föremål för omröstning i kammaren är en klok kompromiss som bör stödjas i sin helhet.
Den nationella delegationen, den italienska, som jag är stolt över att tillhöra, sätter bara frågetecken inför en enda punkt: den som gäller etikettering. Vi vill, herr ordförande, mina damer och herrar, skydda konsumenterna bättre genom att låta dem se, bredvid produktnamnet, om det rör sig om choklad på basis av kakao eller om det i stället rör sig om en produkt där det förekommer en större eller mindre mängd av andra vegetabiliska fetter än kakaosmör.

Jackson
Herr ordförande! Denna månad firar vi 25-årsjubiléet av antagandet av lagen om de europeiska gemenskaperna i det brittiska parlamentet, vilken signalerade Förenade kungarikets ankomst till Europeiska gemenskapen. Vi trodde att vi gick in i en gemensam marknad, och det är ett häpnadsväckande faktum att det har tagit 24 år att försöka komma överens om en gemensam marknad för choklad.
En av mina kollegor, Valverde tror jag, frågade varför detta direktiv behövs. Jag tänker nu upplysa honom. Den gemensamma marknaden fungerar inte. Den 26 mars 1996 utfärdade det italienska hälsovårdsministeriet en kungörelse där man meddelade att choklad från Förenade kungariket, Irland och Danmark bara fick marknadsföras i Italien under namnet surrogatchoklad. Jag tror att man drog tillbaka detta på Europeiska kommissionens enträgna begäran, men svårigheter kvarstår.
Vad vi vill ha i Förenade kungariket är en fri gemensam marknad. Vi välkomnar kommissionens direktiv som tillåter upp till 5 % vegetabiliskt fett i choklad, med angivande av dess förekomst i ingrediensförteckningen. Vi avvisar dessa ändringsförslag, som lagts fram av ett antal kollegor, som vi betraktar som ett sista desperata försök att splittra den förment gemensamma marknaden och skydda nationella industrier, särskilt i Belgien, Frankrike, Italien och Nederländerna. Det är därför ni fått höra belgiska, italienska, franska och nederländska kollegor prata om just detta. Vi tillbakavisar speciellt de ändringsförslag som, i första hand, har för avsikt att göra vegetabiliskt fett till en del av produktens namn, eller att placera det på produktens framsida. Vad är när allt kommer omkring kakaofett om inte ett vegetabiliskt fett, och varför kan vi inte bara lita till märkningsdirektivet, som säger att all märkning måste vara tydlig, synlig och outplånlig?
Ett annat ändringsförslag hävdar att direktivet inte kan träda i kraft förrän man kommit överens om en metod för att verifiera halten av vegetabiliskt fett. Vad är det vi hanterar här? Det är för guds skull inte radioaktivt! Varför tog de inte med det i 1973 års direktiv? De hade 24 år på sig att tänka ut det här, och så kommer någon i sista minuten och föreslår att vi bör verifiera förekomsten av vegetabilskt fett. Struntprat!
Slutligen så är tanken att britterna och irländarna skulle behöva döpa om sin mjölkchoklad skrattretande. Låt konsumenterna välja. Varför skall konsumenterna behöva ändra sig eller leta efter en produkt med ett annat namn än vad den traditionellt har haft? Jag vet inte vilken ledamot av Europaparlamentet som tänkte ut detta ändringsförslag. Jag tror det var De Coene, och jag skulle vilja bjuda in De Coene till Cadburys Works i min valkrets i Keynsham för att berätta för dem som arbetar där varför han vill döpa om den choklad de tillverkar. Nettoeffekten av detta direktiv skulle, tror vi, bli en ökning av chokladmarknaden till förmån för kunderna och för dem som producerar kakao och vegetabiliskt fett. Men framför allt så skulle nettoeffekten av detta direktiv bli att få den gemensamma marknaden att fungera. Och det är på tiden!

Riis-Jørgensen
Herr ordförande! Som debatten här i kväll har visat så handlar det här direktivet om känslor och intressen. Vi har u-länderna, vi har chokladtillverkarna, vi har konsumenterna, och så har vi den så kallade goda smaken. Det är intressant för en dansk att höra att den choklad som jag ätit i snart 45 år inte smakar bra och inte är av god kvalitet. Dagens uppgift för en liberal politiker är att få den inre marknaden att fungera, vilket Jackson nyss sagt. Vi skall kunna producera och sälja choklad med upp till 5 % fett inom hela unionen. Därutöver är det viktigt att vi som konsumenter har ett fritt val, det vill säga att vi kan välja när vi vill ha den så kallade goda smaken och den så kallade icke goda smaken. Detta bör vi som konsumenter själva kunna välja och därför går vi in för en märkning som är neutral, objektiv och tydlig, och den skall finnas alldeles bredvid ingrediensförteckningen. Det är detta jag ber mina kollegor om i kväll.

De Coene
Mitt namn har nämnts här av Jackson, och hon har inbjudit mig att komma och förklara detta. Jag skall göra det, jag antar utmaningen, och jag skall använda Jacksons argument, nämligen: i den inre marknadens namn måste produkter som är detsamma bära samma namn. Inga undantag, inga avvikelser: harmonisering.

Ordföranden
Herr De Coene, även om ert inlägg var kort måste jag påpeka för er att det enligt arbetsordningen under rådande omständigheter, när det handlar om att förklara ett personligt förhållande som eventuellt inte, enligt er uppfattning, var korrekt, är i slutet av debatten som ledamoten har rätt att göra detta inlägg. Jag avbröt er inte därför att ni gjorde det så kort.

Féret
Herr ordförande! Jag är född i landet med Côte-d'Or, Leonidas och Ferrero, det framkommer inte av namnet, men de kommer från Belgien, ett land med riktig, stor choklad. Belgien är också ett förnuftigt land. Det är allmänt känt. Och jag tror att förnuftet kräver, mina kära kollegor, att vi förbehåller benämningen "choklad" åt produkter som förtjänar det. Liksom man inte döper en karp till "kanin" , döper man inte, till exempel, en anglosaxisk konstgjord godsak med en subtil smak av after-shave till "choklad" . Vi skulle kunna sträcka oss till att mycket generöst ge produkter innehållande vegetabiliska fetter av olika kvalitet benämningen "fantasier med kakao" . Om det var på annat sätt, skulle man lika väl kunna kalla vilket rävgift som helst som destillerats utanför Skottland och Irland för "whisky" . För guds skull, låt oss respektera våra respektive länders traditioner. Genom att driva med dem underblåser vi ofelbart medborgarnas växande avoghet gentemot de europeiska institutionerna.

Van Putten
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga att jag också hör till dem som anser att logiken borde vara att minoriteten följer majoriteten eller bara inför kakaosmör. Men det är inte politikens logik. Jag skulle vilja ta upp ett par saker som förmodligen ännu inte varit på tal. Choklad har i flera hundra år gjorts av en bra råvara och är ett halvfabrikat.
Jackson har talat om ett företag i hennes valdistrikt, som amsterdambo skulle jag vilja säga: låt henne komma till Amsterdam en gång, världens största kakaohamn, och se att kakaosmör är en av Nederländernas tio största exportprodukter. Det är alltså inte bara de engelska intressena som är intressanta här.
Visste ni till exempel också att 75 % av den choklad som äts inom EU äts i länder som bara arbetar med kakaosmör? Det sträcker sig således längre än sju mot åtta eller åtta mot sju. Visste ni till exempel också att i England, i ert land, arbetade man bara med kakaosmör fram till början av detta århundrade och att det var lagstadgat? Visste ni att vid förhandlingarna med de nya, sist tillträdda länderna glömde kommissionen helt enkelt att ta med den akten? Det är en försummelse som kommissionen skall klandras för, vilket den också har medgivit i svaret på en fråga som jag ställde om detta. Visste ni till exempel att Österrike några veckor före tillträdet till EU också ändrade sin lagstiftning varigenom vi hamnade på nästan sju mot åtta, för det var ju Portugal också. Portugal borde egentligen kallas inför EG-domstolen eftersom landet handlade i strid med den befintliga europeiska lagstiftningen och nu tillåter de andra fetterna. Det är mycket orättvist och obegripligt att Europeiska kommissionen inte har stämt Portugal inför EG-domstolen.
Men jag kan försäkra er att vi vad det beträffar kan vänta på att de sittande medlemsstaterna skall agera. Jag förväntar mig att de kommer att gå till EG-domstolen eftersom det redan finns tillräckligt med saker som det inte står rätt till med i detta direktiv.

Pex
Herr ordförande! Jag ansluter mig till största delen till Jacksons resonemang. Nu när vi talar om internationell handel förvånar det mig att vårt utskott för externa ekonomiska förbindelser egentligen är frånvarande i denna debatt. Jag skulle vilja ställa två frågor: kan utskottet svara på om det är i enlighet med våra internationella handelsförpliktelser att behandla länder som exporterar kakao och länder som exporterar oljor och fetter olika? Jag tror inte det, men jag skulle gärna vilja höra vad utskottet anser om detta.
Beträffande ändringsförslag 7 från Thyssen - som jag för övrigt har stor respekt för, även för det hon har sagt här: är det inte i strid med våra förpliktelser inom ramen för WTO och inom ramen för GATT att bara tala om importen av tropiska fetter? Jag skulle vilja ha ett tydligt svar på detta.
Vidare så slår det mig att det i den här debatten verkar precis som om vi snart kommer att förbjuda produktionen av choklad med användning av 100 % kakao inom EU.

Kronberger
Herr ordförande! Vi talar om chokladens beskaffenhet och märkningen av den. Självklart är det vår uppgift att skydda de europeiska konsumenterna så långt det går och att märka produkterna tydligt. I verkligheten handlar emellertid denna diskussion om choklad om mycket mer. Vi röstar också om livssituationen i de kakaoproducerande länderna. I förarbetet till detta betänkande utvecklade sig en diskussion som vi i framtiden aldrig mer borde blunda för. Vi behöver på medellång sikt ett rättvist partnerskap mellan de europeiska konsumenterna och producentländerna. Det innebär att vi även måste se till att så rättvisa produktionsvillkor som möjligt härskar i dessa länder. Ju seriösare vi tar dessa uppgifter, desto fler människor kan vi befria ur slaveriet i de nykolonialistiska ekonomiska makterna och ge dem fred och välstånd. Jag anser att det är en uppgift som kommer båda sidor till godo.

Iversen
Herr ordförande, det direktiv vi diskuterar i dag är från 1973. Det fastslås i direktivet att vanlig mjölkchoklad skall innehålla minst 25 % kakao, medan mörk choklad skall innehålla minst 35 %. Det förefaller mig vara viktigt att komma ihåg detta i denna debatt. Många har ju påstått att man, om man tillåter 5 % vegetabiliskt fett, överhuvudtaget inte kan kalla produkten för choklad. Det har också blivit några invändningar. Inget i detta direktiv ändrar på grundregeln att det minst skall vara 25 respektive 35 % i produkten för att den skall få kallas choklad. I sju EU-länder, däribland Danmark, tillåts och används vegetabiliskt fett. I övriga åtta länder, där man håller sig till kakaosmöret, vill man förbjuda användning av vegetabiliskt fett. Den inre marknaden fungerar alltså inte på detta område, vilket vi sett här i dag.
Jag tycker inte att argumenten mot ett förbud är överbevisande. Det sägs att vi med hänsyn till de kakaoexporterande länderna i Afrika bör använda kakaosmör, men striden gäller ju enbart högst de 5 % av chokladprodukten som vegetabiliskt fett kan utgöra, så denna fråga kan knappast leda till någon katastrof för de aktuella länderna. Dessutom, och det har inte nämnts av särskilt många, det har nämnts av bland andra Sandbæk och det tycker jag var bra, tillverkas vegetabiliskt fett av sheanötter och palmolja, som likaledes importeras från länder i tredje världen. Ett av världens fattigaste länder, Burkina Faso, är faktiskt ganska beroende av sin export av sheanötter. Därför anser jag inte att denna inställning duger när vi diskuterar dessa frågor. Det handlar i lika hög grad om att det är ett fattigt land som körs över om man får ett förbud mot användning av vegetabiliskt fett.

Vecchi
Herr ordförande! Det verkar nu stå alldeles klart, i slutet på denna debatt, att förslaget att ändra det direktiv som gäller för närvarande avseende kakaobaserade produkter, förutom att vara olämpligt och enligt min mening felaktigt, inte ens behövdes, och man skall framför allt inte komma och påstå att det rör sig om en enbart teknisk förordning för att undvika ett negativt utslag i domstolen.
Denna sektor har under mer än tjugo år reglerats effektivt av direktivet från 1973, vilket inte har förhindrat cirkulationen av någon produkt i något land, utan enbart har gjort det möjligt för konsumenterna att veta vad det är de tänker köpa och äta, åtminstone i de åtta länder där direktivet respekterades och tillämpades.
Vem förlorar och vem vinner på att kommissionens förslag antas? Det är utan tvekan de länder vars ekonomier är beroende av exporten av kakao som kommer att få betala, det är de europeiska konsumenterna som inte längre kommer att kunna vara säkra på vad det är de köper och äter som kommer att förlora, förmodligen är det de många små europeiska chokladtillverkarna som kommer att förlora, eftersom de har svårast att klara konkurrensen och att ställa om sina traditionella tillverkningsprocesser.
Vinnare är i stället några av de mycket få multinationella grupper som kontrollerar en stor del av den europeiska tillverkningen av och handeln med sötsaker.
Och då måste vi ställa frågan: varför? Varför vill man till varje pris harmonisera neråt i en sektor som är så beroende av kvaliteten på sina produkter, dessutom till gagn för ett par multinationella företag? Varför just detta och inte andra val?
Därför röstar vi för de ändringsförslag som, åtminstone, syftar till klarhet när det gäller varunamn och produkternas etikettering där det skall framgå de viktigaste ingredienserna, framför allt när det gäller närvaron eller frånvaron av vegetabiliska fetter andra än kakaosmör, som inte av en tillfällighet är föremål för speciella föreskrifter.
Men det är under alla omständigheter nödvändigt att man i rådet undersöker möjligheten att blockera ett direktiv som, så som det presenterats här, är olämpligt, dumt och farligt.
(Applåder)

Gradin
Herr ordförande! Först och främst vill jag tacka föredraganden i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd för det myckna arbete som har lagts ned på denna fråga. Jag vill börja med att också ge en bakgrund till kommissionens förslag.
Europeiska rådet i Edinburgh gav kommissionen i uppdrag att arbeta för en förenkling av en hel rad gemenskapsrätter. Endast de bestämmelser som verkligen är nödvändiga för att den inre marknaden skall fungera skall behållas. På livsmedelsområdet berörs sju direktiv från 70-talet av dessa förenklingsåtgärder. Två av dem är förslagen till direktiv om kakaoprodukter och choklad och om kaffeextrakt och cikoriarot, vilket är det som vi diskuterar i dag.
De olika samhälls- och yrkesgrupper som berörs av direktiven samt nationella myndigheter har givits möjligheter att delta i förberedelserna och komma med synpunkter. I första hand ansåg kommissionen det vara lämpligt att bevara gemenskapens regelverk för dessa produktgrupper. Förenklingsåtgärderna syftar främst till att anpassa de befintliga direktiven till den allmänna livsmedelslagstiftningen. Syftet är med andra ord att undvika att de olika texterna överlappar varandra eller att de skulle innehålla motstridiga bestämmelser. Förenklingen skall dessutom åtföljas av en anpassning till den tekniska utvecklingen. Slutligen var det nödvändigt att finna lösningar på ett antal enstaka problem som utgjorde faktiska hinder för att den inre marknaden skulle fungera - detta för att säkerställa den fria rörligheten för varor.
En punkt i förslaget om choklad har lett till häftiga reaktioner, vilket vi verkligen har upplevt debatten här i kväll. Det gäller alltså frågan om användning av andra vegetabiliska fetter än kakaosmör i choklad. Av unionens femton medlemsländer ger, som ni vet, tre länder genom undantag tillstånd att använda dessa fetter. Fyra länder tillåter det, och åtta länder har förbud. Detta leder till en olöslig situation på den inre marknaden, eftersom det uppstår diskriminering mellan de olika ekonomiska aktörerna inom sektorn.
I detta fallet har kommissionen försökt att finna en jämvikt mellan de olika ståndpunkterna. Detta innebär att man får försöka hitta kompromisser mellan de olika kraven. I detta speciella fallet har kommissionen granskat frågan med utgångspunkt från de rättsliga principerna för den inre marknadens funktion. Vi har också sett på unionens internationella förpliktelser, alltså i detta fall vilka förpliktelser vi har i WTO, och slutligen vilka regler som bör gälla för att tillgodose konsumentskyddet. Någon heltäckande lösning har naturligtvis inte varit möjlig att finna. I kommissionens förslag har vi försökt lösa frågan på följande sätt. Först och främst skall medlemsstaterna från och med nu ha rätt att tillåta sina chokladtillverkare att använda upp till 5 procent andra vegetabiliska fetter utöver de andelar kakao och kakaosmör som föreskrivs i förslaget. Dessutom skall de medlemsstater som ännu i fortsättningen vill förbjuda sina chokladtillverkare att använda andra vegetabiliska fetter än kakaosmör ha rätt att göra det.
Kommissionen fäster självfallet stor vikt vid konsumentupplysning. Det är skälet till att vi föreskriver att det på etiketten till choklad som innehåller annat fett tydligt måste anges att sådana produkter ingår. I det sammanhanget är det inte tillräckligt att säga i innehållsförteckningen att fetter ingår.
Genom dessa bestämmelser har kommissionen försökt att förena tre grundläggande principer: För det första subsidiaritetsprincipen som innebär att medlemsstaterna själva får bestämma vilka ämnen som får ingå i deras choklad. Därigenom har länderna då möjlighet att bibehålla sin nationella lagstiftning. På så sätt undviks den kvalitetsanpassning genom sänkning som det ibland har varnats för. För det andra säkerställs den fria rörligheten för varor. För det tredje ger märkningsbestämmelserna konsumenterna möjlighet att själva avgöra vilken choklad de vill köpa och vilken choklad de vill äta.
Kommissionen kan bara godkänna sådana ändringsförslag som respekterar dessa principer. Det har talats mycket om de följder som detta förslag kan få för utvecklingsländerna. Gemenskapen måste naturligtvis prioritera en hållbar utveckling i dessa länder, men vi anser inte att vårt förslag kommer att påverka u-länderna negativt. Tvärtom tror vi att chokladkonsumtionen naturligtvis kommer att vara densamma inom gemenskapen när förslaget har antagits. Utvecklingsländerna kan därför räkna med att deras avsättningsmöjligheter kommer att bestå.
Av vad jag hittills har sagt kan man dra slutsatsen att kommissionen kan godkänna ändringsförslagen 8 och 13 som berör den grundläggande frågan om märkning. Kommissionen ställer sig positiv till exakta uppgifter om vilka vegetabiliska fetter, förutom kakaosmör, som används, men anser inte att det är nödvändigt att föreskriva var på etiketten som dessa uppgifter skall placeras. Av de övriga ändringarna kan ändringsförslag 14 om användning av tillsatser samt ändringsförslagen 19 och 20 om definitionen av " gianduja" -choklad godkännas. Ändringsförslagen 28 och 29 berör datum för det nya direktivets ikraftträdande. Kommissionen är positivt inställd till tanken bakom dessa ändringar och är beredd att se över ordalydelsen.
När det gäller frågan om analyser som gör det möjligt att kontrollera om chokladen innehåller annat vegetabiliskt fett än kakaosmör kommer kommissionen naturligtvis att se till att en effektiv metod införs innan direktivet träder i kraft. Vi har också fått positiva besked på denna punkt.
Slutligen kan kommissionen inte godkänna de tre föreslagna ändringarna som handlar om kaffeextrakt och cikoriarot.

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Gradin.

Lannoye
Herr ordförande! I egenskap av föredragande skulle jag vilja beklaga att de direkt berörda kommissionsledamöterna, Bangemann och Pinheiro, inte är här. Det här är ingen riktig diskussion eftersom Gradin med mycket god vilja just har läst en skrivelse med upplysningar som har överlämnats till henne.
För det andra kan jag konstatera, efter att ha lyssnat till henne, att kommissionen systematiskt avslår alla politiskt betydelsefulla ändringsförslag som stöddes i dag. Det är ett enormt problem och jag vill diskutera det i morgon med kommissionsledamoten som på nytt kommer att tillfrågas om kommissionens verkliga inställning vid omröstningarna.

Jackson
Kan kommissionären bekräfta att hon avvisar alla ändringsförslagen, utom de sju som hon sagt att hon godtar? Avvisar hon uttryckligen alla de övriga? Jag hoppas det. Stå på er, fru Gradin!

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på fredag klockan 10.00.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-524/97). Vi skall behandla frågor till rådet och till kommissionen.
Tillåt mig be rådets ordförande och alla ledamöter om ursäkt för denna försening. Dess orsaker ligger utanför min makt och jag vill således öppet uttrycka min otillfredsställelse över förseningen, vars orsaker jag följdriktigt kommer att ta upp med presidiet.
Izquierdo Rojo har ordet för en ordningsfråga.

Izquierdo Rojo
Herr ordförande! Det är för att begära ett skriftligt svar på fråga nr. 2 med tanke på att jag var här kl. 17.30 vilket var den enligt föredragningslistan utsatta tiden för frågestunden. Jag är nu tvungen att gå till ett sammanträde som börjar kl. 18.00 och således begär jag ett skriftligt svar.

Ordföranden
Izquierdo, jag ber alldeles särskilt er om ursäkt och jag är säker på att rådets ordförande inte har någonting emot att svara på er fråga skriftligt, efter vad som nu har inträffat.
Von Habsburg har ordet.

Ordföranden
Tack så mycket själv von Habsburg. Er personliga auktoritet och de ord ni just har uttalat förpliktar mig ännu mer när det är dags att lägga fram problemet för presidiet.
Jag tackar er således för era ord och föreslår att vi utan ytterligare förseningar går över till den första frågan.
Fråga nr 1 från Ulla Sandbæk (H-0668/97):
Angående: EU: s bidrag till bevarande av den afrikanska elefanten efter den tionde konferensen med parterna till Cites
Den tionde konferensen med parterna till Cites ägde rum den 9-10 juni 1997 i Harare, Zimbabwe. Parterna kom genom en överväldigande majoritet på två tredjedelar överens om att nedklassificera populationerna av afrikanska elefanter i Botswana, Namibia och Zimbabwe åter till bilaga II till konventionen. Ledande naturskyddsorganisationer anser att detta klara beslut är en belöning för framgången för skyddsåtgärderna i dessa tre afrikanska stater, vars elefantpopulationer aldrig borde ha förts in i bilaga I till Cites. Den mekanism och det förfarande som avtalades i Harare säkerställer i full omfattning lämpliga kontroller, och beslutet att tillåta att handel på vissa villkor återupptas i framtiden kommer att visa sig bli positivt och vara till fördel på lång sikt för bevarande av elefanter över hela Afrika.
Emellertid kräver beslutet av parterna till Cites för att det skall vara effektivt och lyckas att bidragsgivarna, av vilka EU är en viktig del, snabbt handlar för att tillhandahålla åtminstone en betydande andel av de medel som behövs.
Är rådet berett att vidta alla nödvändiga steg så att de medel som krävs och är nödvändiga för att genomföra besluten som fattats av den tionde konferensen med parterna till Cites kan ställas till förfogande så snart som möjligt?
Vilket ekonomiskt och politiskt stöd kan man förvänta sig från EU?

Wohlfart
Till svar på den fråga som ställts till oss vill jag först understryka, som Sandbaek just påminde om, att den tionde konferensen med parterna till Cites fattade viktiga beslut om att på försök och på vissa villkor tillåta begränsad handel med elfenben mellan tre afrikanska stater och Japan. Ett av villkoren är att ett övervakningssystem upprättas för handeln. Besluten tar hänsyn till framstegen i vissa afrikanska länder i fråga om förvaltning av elefantpopulationerna, samtidigt som det konstateras att avsevärda ansträngningar behöver göras i andra länder.
På dessa punkter, det vill säga övervakning av handeln och förvaltning av elefantpopulationerna, lämnar gemenskapen, fastän den inte deltar i Citeskonventionen, bistånd sedan flera år tillbaka i form av aktioner som antingen är särskilt inriktade på elefanter eller avsedda rent allmänt för ett bevarande av den vilda naturen i Afrika. Vad genomförandet av Harare-besluten beträffar har rådet ännu inte mottagit den slutliga texten om besluten eller deras utvärdering av kommissionen.

Sandbæk
Jag anser att min fråga överhuvudtaget inte har besvarats. För det första har man alltså redan infört CITES i EU, så det är ju inte riktigt att det inte har behandlats. För det andra får man i beaktande av att EU har spelat en avgörande roll för att få elefanten flyttad från bilaga I till bilaga II, fråga om man kommer att följa upp det och ge pengar till ett sådant övervakningssystem, för om det inte blir av är det klart att man inte kan utnyttja löftet om att elefanten placeras i bilaga II till något alls. Jag vill alltså gärna ha ett svar på frågan: Tänker man bevilja pengar så att det över huvud taget kan bli något resultat av att elefanten flyttas från den ena bilagan till den andra?

Wohlfart
Jag förstår mycket väl den oro som har drivit Sandbaek att ställa ytterligare en fråga. Det är självklart att det ändå är nödvändigt att genomföra mekanismer för att räkna om de befintliga elfenbenslagren till monetära medel avsedda att avsättas i en fond för bevarande av elefanter. I dessa tankebanor tror jag att det kommer att behövas ökat ekonomiskt bistånd, såsom parlamentsledamoten just underströk, för att genomföra de beslut som kommer att öka kapaciteten att bekämpa tjuvjakt och förvalta elefantpopulationerna. Jag skulle bara vilja säga att kommissionen redan bidrar till detta inom ramen för verksamheten i GD VIII. Vad extra ekonomiskt stöd beträffar har rådet ännu inte för närvarande mottagit något förslag från kommissionen. Liksom Europaparlamentet väntar vi således på förslaget.

Ordföranden
Tack så mycket, Wohlfart. Jag vill påminna er om att vi har lovat - jag har gjort det för er räkning - att fråga nr 2 från Izquierdo Rojo, skall besvaras skriftligt.
Fråga nr 3 från Patricia McKenna (H-0689/97):
Angående: Brittiska vapenförsäljning till Indonesien
Den brittiska regeringen har meddelat att den kommer att ingå kontrakt för försäljning av 16 träningsflygplan av typen Hawk, 50 pansarfordon av typen Alvis och vattenkanoner av typen Tactica till Indonesien.
Det har rapporterats att brittisktillverkade vapen har använts av indonesiska trupper i repressiva åtgärder i östra Timor. Journalisten John Pilger och Hugh O'Shaughnessy har båda dokumenterat användningen av jetplan av typen Hawk där. Europeiska gemenskapen slog 1991 fast en rad kriterier för vapenexport. Situationen på de mänskliga rättigheternas område i det land som vapen exporteras till är en faktor som skall beaktas.
När kommer rådet att införa ett vapenembargo mot Indonesien mot bakgrund av dessa kriterier, bevisen för att brittiska vapen används i attacker i östra Timor, ett antal rapporter om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Indonesien samt Europeiska unionens ställningstagande beträffande östra Timor?

Wohlfart
Rådet är alltid uppmärksamt på situationen för mänskliga rättigheter i östra Timor. Den gemensamma ståndpunkten, som antogs av Europeiska unionen i juni 1996 rörande östra Timor - och som jag vill påminna om - är beviset på detta. Att främja respekten för mänskliga rättigheter och demokrati utgör en viktig beståndsdel av EU: s utrikespolitik. Liksom Europaparlamentet fortsätter rådet att med oro följa situationen i östra Timor och uttrycker sitt djupa deltagande i detta avseende så ofta som möjligt. Det anser dock att dialog är den enda väg som leder till en varaktig lösning. Rådet stöder i det sammanhanget beslutsamt förhandlingarna mellan Portugal och Indonesien under beskydd av FN: s generalsekretariat. Rådet hoppas att de inom en nära framtid skall nå en rättvis, övergripande och internationellt godtagbar lösning. Det bör göras med respekt för folkets rättigheter i östra Timor i överensstämmelse med generalförsamlingens resolutioner och förenligt med principerna i Förenta nationernas stadga. Såsom parlamentsledamoten helt berättigat påminde om enades Europeiska rådet vid sammanträdena i juni 1991 och 1992 om en lista över sju och därefter åtta gemensamma kriterier att tillämpa för vapenexport. De gemensamma kriterierna tjänar som riktlinjer för beslut som dock fortfarande åligger de nationella myndigheterna. Eftersom situationen är sådan har rådet ännu inte officiellt beaktat ett eventuellt vapenembargo på levereranser till Indonesien. Rådet kommer dock att mycket nära följa situationen i Indonesien och östra Timor.

Wohlfart
Jag tror att McKenna i själva verket inte ställde någon följdfråga. Hon kommenterade bara och beklagade att rådet hittills inte hade beslutat om andra åtgärder, i synnerhet ett eventuellt vapenembargo på leveranser till Indonesien. Jag vill bara säga följande: McKenna, jag förstår ert engagemang i frågor som gäller respekt för mänskliga rättigheter i den delen av världen. Om jag inte tar fel, fick ni dessutom ett skriftligt svar redan i början av månaden på en fråga liknande den ni just har ställt.
Jag tror att vi båda fortfarande skulle kunna diskutera i timmar om detta ämne som ligger er varmt om hjärtat, men jag kommer bara att upprepa att rådet hittills inte har kunnat officiellt granska ett eventuellt vapenembargo mot leveranser till Indonesien. Man kan beklaga det, men det är ett faktum. jag kan inte ge er något annat svar.

Ordföranden
Fråga nr. 4 från Arthur Newens (H-0693/97):
Angående: EU: s bananregim - WTO panelbeslut
Efter debatten i Europaparlamentet den 16 september, skulle rådet kunna uttala sig om alternativen som finns och hur man planerar att gå tillväga för att motverka de troliga efffekter som avvisandet av vädjan till WTOpanelen får på små bananproducenter?

Wohlfart
Jag skulle vilja tacka parlamentet för kompromissförslaget eftersom jag skall åka till Genève i kväll.
För att återkomma till Newens fråga skulle jag vilja säga följande: rådet vill understryka att det är medvetet om effekterna av avvisandet av vädjan till WTO-panelen vad gäller EU: s bananregim. På detta stadium har rådet emellertid ännu inte kunnat ta ställning till rapporten från appellationsinstansen i WTO: s tvistlösningsorgan om vilka lämpliga åtgärder som kan vidtas i målet. Rådet kommer naturligtvis att göra det i sinom tid mot bakgrund av kommissionens formella förslag genom att att beakta europeiska producenters och AVS-ländernas producenters väl uppfattadeintresse och med full respekt för befintliga internationella bestämmelser. Med tanke på de tekniska kraven i samband med ärendet får vi i vänta oss att förslagen inte kommer att läggas fram förrän inom några månader.

Newens
Jag är ganska besviken över att ministern inte hade mer att säga oss. I teorin åtminstone kunde Europeiska unionen vidmakthålla det rådande banansystemet, om den gick med på att kompensera klagande länder, eller bestämt vägrade att svika sina åtaganden gentemot de västindiska länderna och andra länder i Lomékonventionen och kräva förhandlingar, som fallet exempelvis varit vad gäller Helms-Burton.
Vilka steg har rådet eller kommissionen tagit för att beräkna kompensationskostnaden eller för att initiera överläggningar med klagande länder, för att försöka hitta alternativa sätt att vidmakthålla en marknad för små bananodlare? I förra veckan sade Ecuadors president, Fabián Alarcón, när han opponerade sig mot det gällande licenssystemet, i ett personligt svar till mig, att hans land inte hade någon önskan att skada andra och att man var beredd att diskutera alternativ. Vi måste verkligen följa upp några av dessa möjliga alternativ.

Wohlfart
Först och främst skulle jag i den andra frågan vilja ta upp idén om att man teoretiskt skulle kunna göra det. Den idén instämmer jag i helt. För det andra skulle jag vilja säga Newens att vad gäller den förordning som han just nämnde igen är det självklart kommissionens sak att inge förslag. Jag kan försäkra er om att ordförandeskapet inte kommer att spara på ansträngningarna om förslag från kommissionen läggs fram med det snaraste för att förlika WTO: s beslut nyligen med de europeiska producenternas intressen i synnerhet.

Ordföranden
Tack så mycket, Wohlfart, men vi lämnar inte ämnet för Newens fråga ännu. Jag har fått in tre begäran om följdfrågor. Jag kan bara bevilja två av dem. Således ger jag ordet till von Habsburg och Medina.
Von Habsburg har ordet i en minut.

von Habsburg
Herr rådsordförande! Ni sade att det skulle behövas ytterligare några veckor eller månader innan ett beslut fattas. Skulle ni inte vara villiga att begära en snabb lösning, för vi får inte glömma att våra bananproducenter som berörs av besluten är småjordbrukare med relativt begränsat kapital och ekonomiska möjligheter, medan det på andra sidan finns storkapitalbolag som United Fruit, Chiquita, etc., som kan hålla ut ganska länge. Jag tror att det är vår plikt att fatta beslut så fort som möjligt. Därför skulle jag vilja fråga om ni inte är villiga att be kommissionen skynda på, för frågan är avgörande för småbruken.

Wohlfart
Jag skulle vilja ge ett förhoppningsvis positivt svar till von Habsburg. Jag vill gärna sätta upp denna punkt på allmänna rådets föredragningslista den 10 november, för då skall rådet ägna sig åt en översyn av Lomékonventionen och jag tror att det är ett intressant och aktuellt ämne. Jag kommer att se till att budskapet överlämnas till kommissionen som kommer att närvara och jag räknar också med parlamentets ledamöter för att göra nödvändiga påtryckningar på kommissionen.

Medina Ortega
Herr ordförande! Mitt bekymmer är praktiskt taget det motsatta mot vad Newens och Habsburg just har uttryckt.
Problemet med bananer är mycket komplext och påverkar inte enbart de små öarna i Antillerna, det påverkar också viktiga gemenskapsområden, afrikanska områden och hela världen.
Mitt bekymmer, herr ordförande, är att vid WTO: s senaste möte tycks man ha pressat på gemenskapen för en lösning inom mycket kort tid. Och konkret har man satt en tidsfrist, vi skulle kunna säga under giljotinen, på 15 månader.
Frågan jag ställer till rådets representant är om denna frist faktiskt är oemotsäglig eller om vi skulle kunna räkna med en längre frist för jag är rädd att anpassningen till denna nya ordning kommer att kräva mer än dessa 15 månader.

Wohlfart
Ordförandeskapet är som åsnan mellan två hötappar: Å ena sidan vill man att frågan skall behandlas snabbt, med argument som är giltiga, å andra sidan har man just rest den andra aspekten av frågan, nämligen den försening som har ålagts oss. Jag tror inte att det handlar om en tidsgräns. Om jag har blivit rätt informerad handlar det om en rimlig försening. Förseningen på 15 månader skulle i verkligheten kunna vara på 16 eller 17 månader. Men jag är glad för att man har medgett frågans komplexitet, inte bara i tekniskt hänseende, utan också politiskt. I vilket fall som helst så tror jag att man måste ta itu med den här uppgiften så snart som möjligt, vilken än dess komplexitet är.

Ordföranden
Fråga nr 5 från Hans Lindqvist (H-0696/97):
Angående: Retursystem för flaskor och burkar
I Sverige har vi sedan en lång tid haft ett väl fungerande retursystem för både glasflaskor och aluminiumburkar (över 95 % återvinns idag!). Sedan några år tillbaka finns även en väl fungerande returhantering av plastflaskor. Den allt mer internationaliserade handeln och öppnandet av gränserna inom EU har till viss del lett till ökad produktmångfald. Tyvärr har den här utvecklingen medfört allvarliga störningar i det svenska retursystemet. Importburkar passar inte p.g.a. att ursprungspant inte betalats i Sverige osv. Inom det svenska Systembolaget har returhanteringen i det närmaste brutit samman p.g.a. de olika utländska flasktyper som förs in.
Denna utveckling är miljömässigt förkastlig. Finns det planer på en standardisering av flaskor och burkar? Kan ett enskilt medlemsland av miljöskäl kräva att alla importerade flaskor och burkar skall vara anpassade till respektive lands retursystem?

Wohlfart
Rådets ordförandes svar på denna fråga blir kortfattat. Jag vill understryka att rådet med intresse noterar Lindqvists förklaringar såväl som de tillhörande frågorna. Jag måste dock göra er uppmärksam på att rådet som sådant inte är behörigt i frågan. Det är kommissionens sak att granska problemet och att, om nödvändigt, inge lämpliga förslag.

Lindqvist
Jag ställde samma fråga i går till kommissionen och kommissionär Bjerregaard. Jag fick ett undvikande svar även från henne. Hon hänvisade visserligen inte till rådet, men något svar fick jag inte.
Det handlar alltså om uppbyggda system för pant på flaskor, burkar, plast, glas och metall i Sverige, som har fungerat bra, och som fungerar bra nu. När gränskontrollerna försvann har de flaskor, burkar m.m. som fanns tidigare dessvärre blandats med mängder av olika plastflaskor, burkar och glas som nu inte passar i vårt uppbyggda system.
Min fråga är om rådet har något förslag på hur man skulle kunna förhindra att dessa miljöproblem uppstår. Kanske kan man dra nytta av de goda system som finns i länder som Sverige. Kanske kan det komma ett förslag från EU som skulle kunna lösa problemet med mängden av avfallsprodukter som nu tyvärr blir följden av att man öppnar gränskontrollerna.

Wohlfart
Jag tror att jag kan säga till Lindqvist att skillnaden mellan mitt svar och kommissionens är kanske inte att ha tillfredställt frågeställaren men mitt svar var åtminstone inte undvikande, det var klart och tydligt. Jag har hänvisat till kommissionens behörighet. Jag vet att det svenska systemet, som ni just har påmint om, är en modell och att det fungerar sedan flera år tillbaka till allmän belåtenhet. Jag tror att rådets direktiv om förpackningar och förpackningsavfall antaget den 20 december 1994 avser återanvändning och återvinning av förpackningar, men inte en standardisering av till exempel flaskor och burkar.
De nationella retur- och insamlingssytemen av förpackningar skall täcka såväl nationella produkter som importerade produkter utan diskriminering. Enligt uppgifter som jag förfogar över, även om jag inte är ledamot av kommissionen, verkar det som att övriga medlemsstater inte har samma svårigheter i detta avseende. Det är kommissionens sak att sköta denna övervakning och att dra nödvändiga slutsatser. Jag tror att ni redan i går vände er till rätt person.
Eftersom jag känner er Lindkvist tvivlar jag inte ett ögonblick på att ni ytterligare skall försöka förändra saker och ting inom de närmaste veckorna och månaderna.

Ordföranden
Fråga nr. 6 från Jonas Sjöstedt (H-0698/97):
Angående: Om varför beegreppet "vetenskapliga fakta" ersatts med "vetenskapliga bevis" i Amsterdamfördraget
Artikel 100 a, punkt 5, i Amsterdamfördraget, som rör möjligheten att införa nationella bestämmelser med anknytning till miljö och arbetsmiljö, skiljer sig i ett avseende från den preliminära utgåvan efter det att juristlingvisterna har granskat texten. Bestämmelserna måste grundas på " vetenskapliga fakta" stod det i den första, preliminära utgåvan. I den slutliga versionen till delegationerna har begreppet ändrats till " vetenskapliga bevis" . Ordet " bevis" brukar uppfattas som något som är mer slutgiltigt och kan även anses som kontroversiellt inom vetenskap och forskning, vars uppgift är att ständigt bearbeta och ifrågasätta.
Vad är skälet till att begreppet " vetenskapliga fakta" utbytts mot " vetenskapliga bevis" i den slutliga versionen av utkastet till Amsterdamfördraget? Kan rådet ge några exempel på vad " vetenskapliga bevis" innefattar, och vad som särskiljer detta begrepp från " vetenskapliga fakta" ?

Wohlfart
Jag tror att mitt svar inte kommer att tillfredställa Sjöstedt. Liknande frågor ställdes redan under sammanträdesperioderna i juli och september, det vill säga frågor om vilka motiv som ligger bakom den eller den bestämmelsen i Amsterdamfördraget och deras tolkning. Jag får i detta fall än en gång understryka att det inte är rådets sak att ge kommentarer till varför regeringskonferensen har sett sig nödsakad att ändra vissa bestämmelser i fördraget om upprättande av Europeiska gemenskapen, som det fördrag som Sjöstedt nämner.
Jag får också understryka att det inte heller är rådets sak, i varje fall inte i detta läge, att ta ställning till en bestämmelsefråga avseende ett fördrag som ännu inte trätt i kraft, även om det under tiden har undertecknats. Jag ber därför parlamentsledamoten vara vänlig att inse att det inte är rätt tid i detta läge för en tolkning av texter fastställda i Amsterdam, så mycket mer som den enda behöriga institutionen, i vår mening, att tolka fördragstexter är EG-domstolen.

Sjöstedt
Tack för svaret, men precis som ni anade, är jag inte helt nöjd med det. Förra gången som vi diskuterade detta anförde ni bland annat som skäl att fördraget i Amsterdam ännu inte var undertecknat. Nu är det undertecknat av utrikesministrarna. Jag hade därför hoppats att ni nu skulle vara beredd att ha en diskussion om innehållet i det.
Jag tycker att den situation som vi befinner oss i är fullständigt absurd! Medborgarna i flera medlemsländer skall nu folkomrösta om detta, men ministerrådet, som ju har skrivit fördraget, är inte berett att berätta vad fördraget betyder. Jag är exempelvis ute på möten varje vecka i Sverige och får frågor om vad olika saker i Amsterdamfördraget betyder. Det enda jag kan svara nu är att inte ens ministerrådet kan svara på vad det betyder. Jag tycker att ni litet grand undviker ert politiska ansvar när ni inte är beredda att förklara de texter som ni faktiskt har varit med och skrivit.
Jag skulle därför vilja uppmana er att kunna svara nästa gång som jag ställer en fråga om det faktiska innehållet i fördraget.

Ordföranden
Herr rådsordförande, jag vet inte om det är en fråga eller ett hot. I vilket fall har ni ordet. Det ser ut som om era och Sjöstedts åsikter inte är helt överensstämmande, men just därför finns parlamentet.

Wohlfart
Sjöstedt känner mycket väl till min åsikt i detta avseende. Han har just berört folkomröstningar som skall hållas i vissa länder i Europeiska unionen. Det pågår också diskussioner på parlamentsnivå om Amsterdamfördraget. Jag tror att det är de olika regeringarnas sak, de olika regeringar som deltog i regeringskonferensen, att göra en i deras bedömning såväl lämplig som exakt tolkning av fördraget. Jag vill inte ingripa i folkomröstningen eller den förberedande folkomröstningen i Sverige, men så snart som ratificeringsförfarandena är avslutade, Sjöstedt, kan vi ha en bakgrundsdiskussion om Amsterdamfördraget. Det kommer för övrigt att ses över, om jag är rätt informerad, under de kommande åren på grund av att integrationsprocessen är dynamisk.
Ni ställde också frågan om skillnaden mellan vetenskapliga bevis och vetenskapliga fakta. Jag är varken en stor jurist eller en stor språkspecialist. Jag anlitade min sons Lilla Larousse och jag tror att jag kan säga - men helt personligt, jag svarar här inte i egenskap av ordförande i rådet - att ett vetenskapligt faktum ingår i ett vetenskapligt bevis. Det har alltså inte samma värde som det vetenskapliga beviset.

Ordföranden
Tack så mycket Wohlfart. Jag förstår att er hänvisning till ett visst uppslagsverk inte var en sublim reklam för här i parlamentet får man inte göra sublim reklam. I vilket fall, är det endast, som ni sade, en mycket mycket personlig åsikt.

Lindqvist
Det är ju intressant att diskutera den här saken; det är ju därför den tas upp. Som jag uppfattade svaret så skulle er gosses beskrivning av begreppen " vetenskapliga fakta" och " vetenskapliga bevis" betyda att vetenskapliga fakta ingår i och är mindre än vetenskapliga bevis. Det betyder att den jurist-lingvistiska ändring som har gjorts ställer större krav efter Amsterdammötet och sedan språkjusteringarna är gjorda. Det är ju därför som dessa diskussioner kommer upp: Hur stort är kravet?
Som ni noterade tog jag i föregående fråga Sverige som exempel. Skulle t.ex. Sverige kunna anföra vetenskapliga bevis för att vårt retursystem har fungerat så bra att vi vill behålla det och stoppa import av flaskor, glas och burkar som inte uppfyller våra miljökrav? Den frågan blev aldrig besvarad. Jag begär inget svar nu. Vi kommer säkert att återkomma till den debatten. Detta är dock kolossalt viktigt för hur Amsterdamfördraget skall tolkas.

Ordföranden
Fråga nr 7 från John Cushnahan (H-0701/97):
Angående: Utvecklingsländernas skulder
Problemet med utvecklingsländernas skulder stod på dagordningen för Internationella valutafondens och Världsbankens årliga sammanträde i Hongkong i september.
Vilka åtgärder har rådet vidtagit för att hjälpa de skuldsatta länderna att lösa de problem dessa står inför?

Wohlfart
Rådet är fast beslutet att stödja svårt skuldsatta fattiga länder. Närjag läste meningen, insåg jag att det nu finns en ny akronym, PPLE, det vill säga "svårt skuldsatta fattiga länder" .
Kommissionen lade nyligen fram att meddelande med förslag om ett svar av gemenskapen på initiativet till förmån för dessa länder, ett initiativ som togs av den internationella gemenskapen efter toppmötet i Lyon i syfte att lätta dessa länders skuldbördor. Förslaget är under granskning i rådet.
Medlemsstaterna, i synnerhet inom ramen för Parisklubben, samt gemenskapsinstitutionerna har påpekat att de deltar i initiativet i fråga. De kommer att lämna lämpligt bidrag till det internationella åtagandet till förmån för de fattigaste länderna i världen. Europeiska unionens och dess medlemsstaters deltagande har dessutom nyligen bekräftats vid Internationella valutafondens och Världsbankens årliga sammanträde i Hongkong.

Cushnahan
Jag välkomnar verkligen rådsordförandens svar och jag är säker på att han är medveten om omfattningen av detta problem. Även om de latinamerikanska länderna är de mest skuldsatta globalt sett, så är det de afrikanska länderna söder om Sahara som har de största problemen. Detta framgår bäst av deras nuvarande skulder. 1962 var de skyldiga 3 miljarder dollar, men nu handlar det om storleksordningen 235 miljarder dollar - motsvarande 76 % av BNP. De upplupna skulderna för dessa länder, som uppgick till 1, 2 miljarder dollar 1980 har nu ökat till 43 miljarder dollar. De har ett verkligt problem med att klara av denna skuld.
Jag uppskattar att man gjort en tidsmässig omplanering av skulderna, men multilaterala långivare planerar inte om tiderna och detta framgår av det faktum att de afrikanska länderna är skyldiga Internationella Utvecklingsfonden 25 miljarder dollar, jämfört med 2, 58 miljarder dollar år 1980.
Jag undrar, med beaktande av vad rådets ordförande sagt med avseende på de initiativ som tagits, huruvida påtryckningar kan utövas på de multilaterala långivarna att tidsmässigt planera om skulderna, för att hjälpa dessa länder, eller inte.

Wohlfart
Jag tror att Cushnahan har förstått debattens omfattning och vad som står på spel. Han talade om skulderna som utgör 65 % av BNP i dessa länder. Det är således en verkligt tung börda och jag tror att vi skall kunna diskutera denna fråga i rådet (allmänna frågor) den 10 november. Jag hoppas att vi kommer att enas inte bara om att be kommissionen lägga fram ett förslag inom de närmaste månaderna rörande vilken ekonomisk ansträngning Europeiska unionen och medlemsstaterna kan bestrida utan också om vilken strategi Europeiska unionen skall anta för att göra sig hörd i internationella samfund.

Ordföranden
Fråga nr 8 från Hugh McMahon (H-0702/97):
Angående: Agenda 2000
Kan det luxemburgiska ordförandeskapet informera parlamentet om resultatet av diskussionerna om Agenda 2000 vid rådets (utrikesfrågor) möte den 15 september 1997?
Vilka ansträngningar har ordförandeskapet gjort för att nå en kompromiss mellan de medlemsstater som vill minska gemenskapens utgifter och övriga medlemsstater som vill behålla gemenskapens nuvarande utgiftsnivåer?

Wohlfart
Eftersom Agenda 2000 är ett ämne som intresserar i allra högsta grad inte bara ordförandeskapet, rådet och kommissionen utan också parlamentsledamöterna, skall jag anstränga mig att lämna ett lämpligt svar på McMahons fråga.
Jag skulle vilja göra en kort sammanfattning av denna omfattande samling dokument, såväl utvecklingen av EU: s politikområden, i synnerhet jordbruks- och strukturpolitiken, samt EU: s ekonomiska ram, nog så viktig, bortom år 2000 som ett antal rent allmänna frågor som har samband med utvidgningsprocessen och slutligen kommissionens yttranden om länder som ansökt om anslutning.
Debatten om riktlinjerna för Agenda 2000 vid rådets sammanträde den 15 september gjorde det möjligt för ordförandeskapet att inhämta medlemsstaternas första reflektioner om de allmänna tendenserna rörande, å ena sidan, fördjupning och utveckling av EU: s politikområden samt den framtida ekonomiska ramen och, å andra sidan, de beslut som skall fattas av Europeiska rådet avseende hela utvidgningsprocessen.
Debatten klarlade således de väsentliga politiska faktorerna, som naturligtvis kräver en fördjupad granskning med tanke på rapporten som rådet skall avge till Europeiska rådet i Luxemburg i december.
Ordförandeskapet kan för övrigt försäkra McMahon att det skall vidta nödvändiga åtgärder för en uppmärksam och detaljerad granskning på politisk och teknisk nivå av dessa komplexa och känsliga frågor i sin helhet.
Ordförandeskapet kommer inte att snåla på ansträngningarna, det ingår i dess förpliktelser, för att komma fram till de beslut, som krävs i EU: s och kandidatländernas intresse, om samtliga frågor i samband med utvidgningsprocessen vid Europeiska rådet i Luxemburg.
Jag tror mig dessutom veta att vår premiärminister, Jean-Claude Juncker, inom ramen för debatten om situationen i EU samt toppmötet om sysselsättningen, i går och i dag har passat på att säga er vilken betydelse han personligen lägger vid dessa ärenden.

McMahon
Herr ordförande! Jag var intresserad av att höra vad rådets ordförande hade att säga om de ansträngningar det luxemburgska ordförandeskapet kommer att göra för att försöka nå fram till en kompromiss mellan de olika åsikterna i de olika medlemsstaterna.
Vilka ansträngningar kommer för det första det luxemburgska ordförandeskapet att göra för att säkerställa att anpassningen av tidsschemat i december följs? För det andra, vilken stimulans eller vikt kommer det luxemburgska ordförandeskapet att ge detta, med hänsyn till det som framförts av flera rådsmedlemmar om att en ytterligare institutionell förändring erfordras före utvidgningen?

Wohlfart
Denna fråga om datum och frister förtjänar några kommentarer från min sida.
Först och främst får vi en snålt tilltagen tidsplanering på grund av Europeiska rådets datum, fastställt till den 12 och 13 december. För övrigt tror jag att vi breddar våra ansträngningar på alla nivåer för att fullfölja förberedelserna till rådet och nå ett absolut nödvändigt samförstånd om utvidgningen och alla tillhörande frågor.
Vi breddar också våra ansträngningar först och främst på premiärministernivå. Vår premiärminister gör en rundtur i Europeiska unionens huvudstäder för att personligen möta stats- och regeringcheferna och fånga upp känslor, kommentarer och anmärkningar inför utarbetandet av en kompromiss vid toppmötet i Luxemburg, för det kommer att bli nödvändigt med en kompromiss eftersom det finna åsiktsskillnader om till exempel den ekonomiska aspekten och även an vändningen av strukturfonderna och så vidare.
Men ett samförstånd är nödvändigt och jag är övertygad om att vi kommer att få det. Det som står på spel är för viktigt för att vi skall misslyckas vid detta möte.
Vidare breddar vi ansträngningarna på de berörda ministrarnas nivå. Vare sig det gäller departementen för utrikes frågor eller övriga tekniska departement, har vi också regelbundna kontakter med våra kollegor i Europeiska unionens länder. Under det luxemburgska ordförandeskapet har vi, förutom allmänna rådet, Ekofinråd och andra specialiserade råd, även planerat sex andra informella ministermöten inför förberedelserna till toppmötet i Luxemburg. Jag ledde för övrigt själv mötet för frågor om den inre marknaden. Det gav också det luxemburgska ordförandeskapet tillfälle att efter beslutet vid toppmötet i Amsterdam få kontakter på ministernivå med länderna i Central- och Östeuropa som vill ansluta sig till Europeiska unionen.
Jag tror att jag kan säga herr ordförande, om ni så tillåter, att detta möte på ministernivå avlöpte under uppriktig vänskap och öppen stämning och som tillät oss att undvika varje typ av brytning. De har mycket väl förstått att de har engagerat sig i en historisk process, som förtjänar att man tar itu med den, därför att det är det enda alternativet år 2000 och senare.
Vi breddar slutligen våra ansträngningar inom Coreper som har fått fullmakt av ministerrådet. Vi håller på att finputsa olika horisontella kalendrarier för att ha en diskussionsbas för toppmötet i Luxemburg. Då blir det stats- och regeringschefernas sak att ta sitt ansvar. jag kan bara säga er att i sin helhet gör vi vårt bästa tillsammans med kommissionen och de övriga medlemsstaterna för att vara färdiga i tid.

McCarthy
Tack herr rådsordförande för det mycket fullständiga svaret. Jag tror att vi alla är överens om att det inte handlar om ett nollsummespel och om att det ligger i varje medlemsstats intresse att välkomna nya medlemmar, till följd av den inkomstgenerering och de nya handelsförbindelser detta kommer att leda till.
Jag måste säga att jag, och jag tror också mina kollegor här i kammaren, känner ett hot inom vissa områden. Vi måste betona, som ni sade, behovet av en rättvis och skälig resursfördelning samtidigt som vi har kvar en prioritering av fattigare områden och regioner på nedåtgående.
Jag undrar om ni också känt av den ovilligheten, och vilka medlemsstater anser ni är angelägna om framtiden och vilka medlemsstater fruktar att de kan komma att få betala för utvidgningen? Hur kan vi säkerställa att vi får en konsensus som innebär en rättvis och skälig fördelning?

Wohlfart
Jag tror att jag inte behöver lämna några namn på länder till McCarthy för hon känner till dem lika bra som jag, om inte bättre.
En debatt pågår om en rättvis och opartisk fördelning av finansbördan. Det är en mycket spännande debatt och jag säger bara att de inte alltid korrekta siffrorna visar ibland mitt land, Luxemburg, som en tydlig vinnare och ibland som förlorare. Jag kan säga er att det är förlorare, men jag vill inte nu gå in i detalj i den diskussionen.
Jag tror att ett samförstånd verkligen är möjligt. Det skall beslutas på högsta nivå och för övrigt kanske, jag är inte profet, mycket sent på natten eller kvällen, jag vet inte.
Beträffande utvidgningen har jag kastat ett öga på statistiken om våra handelsförbindelser med länderna i Centraloch Östeuropa. Jag instämmer i er ananlys: det kommer inte att handla om en blankotransaktion naturligtvis. Men om ni granskar statistiken för Europeiska unionens utrikeshandel med dessa länder, trots införandet av frihandelsområdena och förmånerna, måste man se att handelsutbytet visar stora, alltjämt stora överskott till förmån för Europeiska unionen. Personligen är jag övertygad om att om länderna i Central- och Östeuropa inte ansluter sig enligt objektiva kriterier och en väl spridd tidplan, kommer det til syvende och sisdt att bli mycket dyrare än en anslutning.Det är en utmaning, det är jag övertygad om, liksom jag är övertygad om att det är en historisk chans för denna världsdel. Vi får inte missa den.

Ordföranden
Fråga nr 9 från Sören Wibe (H-0704/97):
Angående: Hemligstämpling av Schengenhandböcker
Enligt uppgifter i Sverige har den svenska regeringen hemligstämplat två av tre Schengenhandböcker. Det rör sig om anvisningar om hur kontrollerna vid de yttre gränserna och hur informationsutbytet mellan medlemsländerna skall gå till.
Schengenavtalet skall nu integreras i EU: s fördrag, som är ett fördrag som vill betona offentlighetsprincipen. Anser inte rådet att det är lämpligt att rekommendera medlemsstaterna att tillse att samtliga Schengenhandböcker är offentliga?

Wohlfart
Herr ordförande! Jag skall med nöje besvara denna fråga eftersom jag var en av undertecknarna av tillämpningskonventionen av Schengen 1990, som ligger en bra bit tillbaka i tiden.
För att besvara den dubbla frågan vill jag säga att för sex dagar sedan vid sammanträdet den 16 oktober 1997 bildade Coreper en arbetsgrupp med uppgift att granska frågor om återupptagande av regelverket i Schengenavtalet och dess fördelning mellan den första och tredje pelaren.
Gruppen kommer att påbörja arbetet i morgon den 23 oktober. Bland de frågor som skall granskas ingår frågan om offentliggörande av Schengens regelverk. Offentliggörandet medför olika svårigheter såväl i samband med Schengenavtalets omfattning som hemligstämpling av vissa uppgifter.
Parlementsledamoten förstår säkert att vissa instruktioner, som till exempel vänder sig till ansvariga myndigheter för yttre gränsövervakning till sin natur är hemliga och därmed inte tillgängliga för allmänheten. Detta ifrågasätter inte alls principen om öppenhet som åter bekräftas i Amsterdamfördraget.

Wibe
Jag tackar så mycket för svaret. Det var ett mycket positivt svar. Jag kände inte till den här arbetsgruppen och är mycket glad att den har inrättats.
Jag har egentligen bara en liten följdfråga: Kan ni säga någonting om vilka principer för offentliggörande som vägleder den här gruppens arbete? Ni säger att yttre gränskontroller kan vi inte offentliggöra. Jag är inte så säker på det. En hel del av det borde också kunna offentliggöras, men jag förstår att vissa tekniska detaljer måste hemlighållas. Om ni har någon kommentar om dessa vägledande principer så vore jag glad.

Wohlfart
Jag skall faktiskt försöka ge ett svar. Jag tror att ordförandeskapet och arbetsgruppens medlemmar verkligen ämnar tänka på de europeiska och nationella parlamentsledamöternas väl berättigade bekymmer vad gäller öppenheten i Schengensystemet.
Jag vill minnas att jag själv inställde mig inför Europaparlamentets behöriga utskott 1992 vid den tidpunkt då Luxemburg hade ordförandeskapet i Schengen. En av de stora förebråelserna som då gjordes mot Schengenavtalet avsåg naturligtvis bristen på övervakning av Europaparlamentet och EG-domstolen.
Jag tror att jag i alla fall kan säga att med den nya bestämmelsen i Amsterdamfördraget som återupptar Schengenavtalets regelverk på gemenskapsnivå har man nu tagit ett stort steg framåt, även om jag är övertygad om att det ännu krävs justeringar.
I fråga om öppenhet skulle jag således kunna tänka mig att ansvariga ministrar och rådets agerande ordförande med ansvar för rättsliga frågor och inre säkerhet regelbundet inställer sig inför Europaparlamentets behöriga utskott för att så att säga rapportera om verksamheterna och och även om Schengens regelverk. Man skulle också kunna tänka sig en vanlig, offentlig, debatt här i Europaparlamentet om Schengenavtalets funktion. Jag tror att det skulle vara ett bra sätt att visa att man verkligen till vardags vill ha öppenhet i Schengensystemet.
För det andra finns det en annan stor debatt inom ramen för Schengenavtalet och det gäller skydd av privatlivet, vilket inbegriper allt som har samband med personuppgifter. Jag tror att i denna fråga är ni alla överens med mig om att man måste vara mycket försiktig och att av självklara skäl, som gäller skydd av mänskligt liv, måste tillträdet till dessa uppgifter begränsas till verkligt bemyndigade personer.
Jag skulle också vilja påpeka att det finns en oberoende kontrollmyndighet med ansvar för övervakning av Schengensystemet och med ansvar för övervakning och skydd av personliga rättigheter inom ramen för Schengensystemet. Jag tror att vi måste låta vårt arbete röra sig omkring dessa båda axlar: öppenhet och skydd av privatlivet.

Ordföranden
Tack så mycket, Wohlfart, men jag ber er att inte flytta er uppmärksamhet ifrån Wibes fråga, för jag måste enligt arbetsordningen bevilja ordet till Sjöstedt för en följdfråga. Därför har nu Sjöstedt en minut om samma fråga.

Sjöstedt
Jag vill tacka för rådets svar som jag tycker var mycket intressant, dvs. att det ändå sker en utveckling på detta område med den stora delen hemligstämplat material i Schengen.
Ni nämnde instruktionerna till den yttre gränskontrollen. Det finns två andra, icke offentliga dokument som är omstridda, nämligen SIRENE-handboken och instruktioner till ambassader och konsulat utomlands. Har ni samma syn på dessa dokument, dvs. att de bör förbli hemligstämplade? Kan ni inte tänka er att man åtminstone delvis lämnar ut dessa handlingar? Jag kan ha full förståelse för att det finns vissa uppgifter däri som inte kan lämnas ut, men kan man inte lämna ut andra uppgifter i dessa handlingar?
Dessutom undrar jag om man kommer att vara färdig med processen vad gäller bedömningen av offentliggörandet innan ratificeringen i medlemsländerna av fördraget börjar? Det här är ju nämligen också underlag för ratificeringen. För t.ex. Sverige och Danmark innebär ju Amsterdamfördraget att man också för första gången blir en del av Schengen. Detta måste därför avgöras innan ratificeringen inleds i de nationella parlamenten.
Sedan undrar jag om man kan få en kopia av rådsordförandens sons lexikon som verkar vara ett centralt dokument i tolkningen av Amsterdamfördraget.

Wohlfart
Herr ordförande! Jag får intrycket att det hela fortfarande är lite oklart, alltför oklart i fråga om Schengens regelverk.
Jag kommer ihåg en mycket intressant debatt 1991 där europaparlamentarikerna hade två grundläggande förebråelser mot Schengeninitiativet: att förhandlingarna om tillämpningskonventionen av Schengenavtalet hade försiggått inom ramen för en regeringkonferens och utan Europaparlamentets medverkan.
Jag blev för övrigt lite förvånad vid den tidpunkten, vilket jag säger utan bitterhet eller cynism, att så många, ända in i våra nationella parlament, påstod vad som helst om Schengenavtalet. Antingen var det big brother is watching you och skapande av en ren polisstat med inblandning på alla områden eller också var det bara motsatsen. Likväl hade vi i alla fall försökt i förhandlingarna att ersätta borttagandet av de inre gränserna med åtgärder vid de yttre gränserna.
Jag tror att vi i dag är i samma situation. Jag tror att alla är överens om att det krävs ett visst polissamarbete därför att den organiserade brottligheten ställer utmaningar som är för svåra för en enskild poliskår, hur kompetent en nationell poliskår än är. Vi får således förse oss med vissa skydds- och straffmedel, samtidigt som vi tänker på det som för mig är det viktigaste i Schengensystemet, det vill säga skydd av privatlivet och uppgiftsskydd.
Jag vet att det finns vissa bestämmelser, i synnerhet avseende utfärdande av visum, som inte längre är honorärkonsulernas befogenhet såsom tidigare, men förbehålls ambassader och konsulat. Det finns på nationell parlamentsnivå övervakningskommittéer som när som helst kan få tillgång till, enligt deras bedömning, nödvändiga uppgifter. Jag tror att vi får vara mycket försiktiga vid handläggningen av vissa ärenden.

Ordföranden
Fråga nr. 10 från Anne McIntosh (H-0707/97):
Angående: Avskaffande av skattefri försäljning
Rådet håller för närvarande på att förbereda sitt extra toppmöte om sysselsättning. I detta sammanhang, inser inte rådet hur motsägelsefullt det är att fortsätta avskaffandet av den skattefria försäljningen under 1999 och den arbetslöshet denna åtgärd kommer att medföra inom transport- och turistsektorerna, och samtidigt anstränga sig för att skapa sysselsättning?
I den nyligen framlagda rapporten från flygindustrin framkommer det att avskaffandet av den skattefria försäljningen efter juni 1999 skulle innebära 30 000 förlorade arbetstillfällen, tvinga flygplatserna att höja avgifterna och flygbolagen att höja priserna. Medger kommissionen att det under dessa förhållanden är nödvändigt att genomföra ytterligare undersökningar vad gäller de sociala och ekonomiska effekterna av detta avskaffande?

Wohlfart
Herr ordförande! Jag fick redan tillfälle att besvara liknande frågor under frågestunden i juli och jag är rädd att McIntosh kommer att bli besviken på mitt svar. Jag skulle faktiskt vilja påpeka på en gång att det inte finns något nytt i detta ärende som ligger henne särskilt varmt om hjärtat.
Jag måste, herr ordförande, genast understryka att bevarandet av skattefri försäljning i resandetrafiken inom gemenskapen strider emot principen om en inre marknad utan gränser.
Rörligheten av varor inköpta av enskilda personer för deras personliga bruk mellan två medlemsstater har i själva verket inte längre några skatterättsliga konsekvenser. En enskild person kan således köpa varor för personligt bruk i en medlemsstat och föra med sig dessa varor till varje annan medlemsstat utan att göra tulldeklaration och betala skatteavgift vid gränsen.
Att i den situationen tillämpa skattefrihet för resande var inte längre berättigat. Bevarandet av skattefri försäljning i resandetrafiken inom gemenskapen utöver ovan nämnda datum skulle dessutom kunna skapa snedvridningar av konkurrensen gentemot handelsföretag med försäljning av varor där skatten inräknas, samt mellan olika transportmedel beroende på om de erbjuder skattefri försäljning eller inte.
Om nu rådet temporärt förlängde den skattefria försäljningen i resandetrafiken inom gemenskapen fram till den 30 juni 1999 var det i syfte att lindra sociala och regionala svårigheter som skulle kunna uppstå genom ett plötsligt avskaffande av denna försäljning.

McIntosh
Det uttalande rådets ordförande just gjort gör hela idén med ett toppmöte om sysselsättningen i Luxemburg till åtlöje. Jag inser inte meningen med ett sådant toppmöte. Avlägset liggande länder och öar är mer beroende av skattefri försäljning än centralt belägna länder i Europa. De sträckor man reser blir av nödvändighet kortare i Belgien, Holland och Luxemburg och de priser som tas ut blir lägre. Den skattefria försäljningens bidrag till den lokala ekonomin blir därför, inte minst vad antalet arbetstillfällen beträffar, inte lika noterbar.
Det antal personer som arbetar med skattefri försäljning vid flygplatser, i hamnar och på färjor är betydande, i synnerhet i länder som Förenade kungariket, Irland, Danmark, Norge och Sverige, där ingen kommer i åtnjutande av de låga skattesatser man har i synnerhet i Luxemburg och Belgien. De som är anställda på flygplatser, hos flygbolag, i hamnar och på färjor kommer inte längre att ha något arbete efter den 1 januari. Jag ber rådets ordförande att använda sig av toppmötet i Luxemburg för att utreda denna fråga.

Wohlfart
Tro mig, sysselsättning och full sysselsättning är en av huvudtankarna inte bara i Europaparlamentet - och jag önskar de parlamentsledamöter som håller i ärendet lycka till - utan också av mig i min funktion för jag kan säga er att jag också varje dag får motta förfrågningar om ministerstöd till en anställning antingen skriftligt eller per telefon.
Jag undervärderar således inte problemets räckvidd. Med all respekt för er skulle jag dock inte vilja skapa ett samband mellan en av den inre marknadens bestämmelser och sysselsättningstoppmötet i Luxemburg. Jag tror att man kan vara frestad att göra det.! Jag skulle bara vilja säga några ord om den inre marknaden för jag har nu ansvarat för frågan "inre marknaden" i åtta år.
Målet fri rörlighet för varor, tjänster, kapital och personer, som torde vara i hundraprocentig funktion den 1 januari 1999, är ett mål som säkert på medellång sikt kommer att säkra nyanställningar. I den första översikten om den inre marknadens funktion som kommissionen gav i november förra året, framgår det, enligt kommissionens bedömningar, att ända upp till 900 000 nyanställningar hade skapats genom införandet av enhetsmarknaden den 1 januari 1993.
Man vet att det fortfarande finns hinder och snedvridningar. Därför har Europeiska rådet gjort kommissionens förslag till sitt eget i syfte att påbörja åtgärdsplanen om den inre marknaden med fyra strategiska mål för att effektivt och utan hinder genomföra enhetsmarknaden fram till den 1 januari 1999.
Varför säger jag detta? Jo, därför att vissa element i åtgärdsplanerna och de strategiska målen rör så känsliga, men mycket viktiga områden för den inre marknadens funktion, som skattesystemet - och inte bara företagens skattesystem - såsom till exempel statliga stöd och andra subventioner inom ramen för nyetablering av företag i våra olika länder och forsknings- och utvecklingsstöd och så vidare.
Alla dessa åtgärder vidtas för att undvika snedvridningar av konkurrensen samt i syfte att införa en enhetsvaluta för den inre marknaden. Då alla villkor uppfyllts kommer de att möjliggöra en fullständig utveckling av den inre marknaden och även nyanställningar omkring år 2000 till följd av genomförandet till 100 % av enhetsmarknaden.
Men jag har också sagt det för att jag är övertygad om att skattemässiga, statliga och andra bestämmelser på kort sikt skulle kunna få till resultat - jag säger på kort sikt - en smärtsam förlust av arbetstillfällen.
När man talar om enhetsmarknaden 1999 måste man se de chanser den innebär. Vi får naturligtvis inte underskatta att på kort sikt skulle vissa problem i samband med regelmässiga, skattemässiga och andra bestämmelser som jag just nämnt kunna uppstå. Men medelsiktigt är det i alla fall vår målsättning att främja sysselsättning. Jag känner vår premiärminister ganska väl även om jag inte tillhör samma parti. Han är verkligen övertygad om att sysselsättningstoppmötet är nyttigt och han kommer tillsammans med sina kollegor att göra sitt bästa för att sysselsättningstoppmötet skall göra sig förtjänt av namnet.

Oddy
Som en sidoreplik; om vi sysslar med att fullständiga den inre marknaden så undrar jag vad vi kan göra när det gäller att få marknaden här att göra något åt Air France förfärligt dåliga tjänst till Strasbourg.
Men, för att återgå till saken, så är det min uppfattning att den skattefria försäljningen bidrar till att tillhandahålla service till den flygande allmänheten inom detta område. Vilka försäkringar kan vi få att den flygande allmänheten inte kommer att förlora på denna åtgärd?

Wohlfart
Jag vill inte gå in i en debatt - som förresten skulle kunna bli mycket spännande - om de europeiska flyglinjernas kvalitet med risk för att vi blir sittande för evigt i denna sal. Om jag har förstått frågan rätt avser den problemet med hur man ändå skall kunna säkra lämpliga tjänster åt passagerarna. För det första vet ni att det på flygplatserna också finns flyg som går till destinationer utanför gemenskapen. Dessa flygpassagerare har inga restriktioner och kan alltså fortfarande handla skattefritt. Ni kommer att säga att det utgör bara en bråkdel - som jag anser lika beaktansvärd även om den inte är i majoritet - av den handel som försiggår där. Jag tror att jag dessutom kan säga att det alltid kommer att finnas människor som är redo att handla på flygplatserna. Hur det nu än är, nämner ni flygplatserna och andra kan säkert ställa samma fråga om båtförbindelserna. Ni förstår då att jag bara kan säga er att rådet beslutade för sex år sedan. Det fattade sitt beslut med full sakkännedom och om jag inte tar fel var det diskussioner här också i parlamentet. Jag vet inte om man vid den tidpunkten var medveten om de krav eller låt oss säga de erfarenheter - som jag själv kallar smärtsamma - som skulle följa av detta, men man har faktiskt beslutat sig för en övergångsperiod på sex år. Jag kan bara upprepa vad jag har sagt så att berörda personer kan förbereda sig så vitt det är möjligt för den situationen på flyplatserna såväl som i hamnar och ombord på båtar.

Cassidy
Jag vill gratulera rådets ordförande till hans fasthet trots vad som uppriktigt sagt utgjort en verkligt hänsynslös och ohederlig lobbying av detta parlament.
Rådets ordförande kanske är intresserad av att få reda på att det finns något som heter intergruppen för tullfrihet, som helt enkelt är en lobbyorganisation, och att det här handlar om ett antal verkligt tunga egenintressen.
Är han medveten om att mycket av den statistik som anförs rörande dessa förlorade arbetstillfällen och ökningar av flygtrafiken är ytterst spekulativa och att verkligheten är att det är skattebetalarnas subventioner till resenären? Är han medveten om att en ledande person vid ett brittiskt flygbolag har medgett att den skattefria försäljningen motsvarar en subventionering på 21 ecu per passagerare för charterflygningar?

Ordföranden
Wohlfart, önskar ni svara på frågan från Cassidy eller göra en kommentar?

Wohlfart
Nej herr ordförande, för jag tror att det kanske finns ytterligare en fråga som förtjäner ett svar. Tack i alla fall för ordet.

Cushnahan
Är det i sin ordning att min kollega beskyller dem som stöder skattefri försäljning för att vara samvetslösa, när allt de försöker göra är att behålla arbetstillfällen, säkerställa lägre flygpriser, främja turismen och bibehållandet av en nödvändig färjetjänst. Jag tycker det är en simpel förolämpning av dem som vill ha kvar den skattefria försäljningen.

Ordföranden
Cushnaham, tillåt mig påpeka att detta inte är en ordningsfråga. I vilket fall som helst kan det skapa oordning i vårt arbete.
Papayannakis begär ordet i en ordningsfråga. Men inte på grund av personliga anspelningar. Jag har inte hört ert namn nämnas. Kanske har ert namn nämns under något alias eller något tillnamn som jag inte känner till.

Papayannakis
Herr ordförande! Jag hör till dem som kämpade för att den skattefria försäljningen skall ges en respit. Jag anser mig inte vara ohederlig, jag gör detta i samarbete med fackföreningarna för arbetande inom den skattefria näringen i Grekland. Vi talar om 2 500 förvärvsarbetande. Ingenting annat.

Ordföranden
Fråga nr 11 från Christine Oddy (H-0711/97):
Angående: Nicaragua, det nationella forumet och den nationella dialogen
Vilka åtgärder vidtar ministerrådet för närvarande för att främja den officiella nationella dialogen i Nicaragua och det nationella forumet till följd av gatuprotesterna tidigare i år?
Vilka åtgärder har rådet för avsikt att vidta för att bistå den nicaraguanska regeringen med att genomföra avtal om egendom, vilket skulle lösa problemen för 20 000 stadsinvånare och många familjer på landsbygden samt förhindra att de fördrivs från sin egendom?

Wohlfart
Herr ordförande, mina damer och herrar! Rådet har alltid stött de demokratiska krafternas ansträngningar i Nicaragua att nå en nationell dialog och önskar livligt att redan fattade avtal skall kunna stärkas och dialogen ökas med det civila samhällets alla sektorer.
Rådet är mycket medvetet om vilken utmaning som ligger framför Nicaraguas administration med att skapa ett brett socialt och ekonomiskt reformprogram som bara kan genomföras i samförstånd med samtliga politiska grupper och med ett parlamentariskt avtal mellan regeringspartiet och oppositionen.
Rådet önskar dessutom att Nicaragua, skall kunna dra nytta av den nu pågående integrationsprocessen i länderna i San José-gruppen, för att deras inträde i världsekonomin ska bli harmoniskt. Rådet har stött San José-gruppen från dess tillkomst och välkomnar i detta sammanhang det nyligen fattade beslutet i Managua, av medlemsländerna, att förse sig med gemensamma institutioner efter modell av Europeiska unionen.

Oddy
Jag vill bara göra rådet uppmärksamt på det faktum att det föreligger allt större sociala problem och en ökande spänning i landet, inklusive problemet med gatubarn. Jag hoppas att rådet kommer att ägna sig väldigt mycket åt Nicaragua eftersom det är ett land som behöver vår hjälp och vår assistans.

Wohlfart
Jag instämmer verkligen i allt som parlamentsledamoten har sagt och rådets ordförandeskap skall inte spara på ansträngningarna. Personligen och i egenskap av minister för samarbete och utveckling och inte i egenskap av rådets ordförande måste jag säga er, att Nicaragua och dess interna situation står mig särskilt varmt om hjärtat, för det är ett av våra målländer.

Ordföranden
Fråga nr 12 från Mary Banotti vilken har övertagits av Ewing (H-0719/97):
Angående: Nationell beskattning av EU: s litteraturpris Aristeion
Den danska staten beskattar inte de pengar som delas ut i form av Nordiska rådets litteraturpris eller Nobelpriset. Men de pengar den danska vinnaren av EU: s litteraturpris Aristeion 1996 fick har beskattats med nära 50 %.
Kan rådet ange orsaken till att den danska staten gör denna skillnad mellan ett EU-pris och ett skandinaviskt pris och om rådet inte anser att detta är en uppenbar diskriminering av dem som vinner europeiska priser?

Wohlfart
Herr ordförande! Som svar på Banottis fråga måste jag beklagligtvis understryka att villkoren för EU: s litteraturpris Aristeion inte omfattas av skattebestämmelser.
Jag vill dessutom påpeka att det inte är rådets sak att göra en bedömning av medlemsstaternas regeringars ståndpunkter eller att tolka dem.

Ewing
Jag är mycket hedrad över att få ersätta Banotti, som är upptagen på annat håll.
Jag skulle vilja be rådets ordförande att komma ihåg att detta är ett EU-pris, som finansieras av Europeiska unionen. Ett pris för översättning, som utgör själva kärnan i vår kulturutväxling, som ligger nära allas våra hjärtan, och som de europeiska medborgarna betalar. Halva priset har i själva verket stulits av den danska statskassan. Detta står helt visst, om man ser på saken, i motsats till alla de motsvarande priserna. Detta är ett EU-pris, inte ett orelaterat pris. Därför anser jag att ekonomiska intressen väcks av denna fråga. Jag ber rådets ordförande att titta på denna fråga igen.

Wohlfart
Jag kan absolut inte göra ett formellt åtagande, Ewing förstår det alldeles säkert, men jag tycker att idén är intressant och jag skall försöka göra mitt bästa så att ni blir tillfredställd. Men jag engagerar mig inte i egenskap av ordförande, bara som samarbetsminister.

Ordföranden
Cushnahan har ordet för en ordningsfråga. Men se till att det är en verklig ordningsfråga den här gången för den förra var det inte. Ni överraskade min goda tro.

Cushnahan
Jag följde med Banotti, som värvade röster i min hemstad i går. Hon bad mig framföra sina ursäkter för att hon inte kunde vara här idag.
Jag vill också använda detta tillfälle till att önska henne all framgång i valet till irländsk president. Skulle det inte vara fantastiskt för oss om en ledamot av denna kammare blev statsöverhuvud i Irland, i synnerhet om det är en person som är hängiven tanken på europeisk integration, på att rasera hinder, sopa undan gammal fientlighet? Vilken bättre irländsk president finns det än Banotti, som arbetat för det här i kammaren och som har de bästa möjligheterna att bygga broar på Irland och sopa undan gammal fientlighet?
På era vägnar önskar jag henne all framgång.

Ordföranden
Tack så mycket Cushnahan. Vi har lyssnat mycket uppmärksamt på era ord och jag vet inte om de passar helt in i frågestunden. Men generositeten hos detta ordförandeskap tillåter det med bred marginal.
Vill ni ställa en följdfråga, Posselt?

Posselt
) Herr ordförande! Jag ville bara ta upp något som gäller arbetsordningen. Ni vet redan vad det rör sig om. Varje gång kritiserar jag inte er, för ni har den rätta inställningen i frågan, utan vårt presidium och ordförandekonferensen, eftersom vi nästan aldrig kan utnyttja frågestunden helt, eftersom den flyttats från kvällen till eftermiddagen. Varje sammanträdesperiod drar ut på tiden och varje gång jag kritiserar det, säger en representant för presidiet att detta är ett undantag. Jag skulle vilja veta hur många undantag vi skall få uppleva och om vi inte äntligen borde dra konsekvensen av detta och åter hålla frågestunden på en fast tidpunkt.

Ordföranden
Herr Posselt, när frågestunden inleddes bad jag, i första hand rådets ordförande och därefter alla ledamöter i kammaren, om ursäkt för förseningen och jag sade att jag skulle ta frågan till presidiet.
Men det är inte enbart en fråga för presidiet utan också för de politiska grupperna. Därför ber jag er också att tala med ordförandena i era egna grupper.
Martin har ordet för en ordningsfråga.

Ordföranden
Då tiden för frågestunden till rådet är slut kommer frågorna 13 till 29 att besvaras skriftligt.
Men tillåt mig, innan sammanträdet avslutas, att tacka er alla, och tolkarna samt övriga mötesfunktionärer som har hjälpt till denna eftermiddag, för ert tålamod med dagens försening.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.21 och återupptogs kl. 21.00.)

Försäkringsbolag
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andra betänkandet (A4-0295/97) av Mosiek-Urbahn för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om extra tillsyn över försäkringsbolag i försäkringskoncerner (KOM(95)0406 - C4-0464/95-95/9245(COD)).
Föredraganden, Mosiek-Urbahn har ordet.

Mosiek-Urbahn
Ärade herr ordförande, ärade herr kommissionär, mina damer och herrar! Syftet med förslaget till direktiv är att rusta de myndigheter som utövar tillsyn över försäkringsbolagen för att de bättre skall kunna bedöma den faktiska solvensen hos enskilda försäkringsföretag inom en försäkringsgrupp. Att nå detta mål med relevanta medel är framför allt en utomordentligt svår uppgift, därför att den juridiska situationen för tillsyn över företag i grupp är så olika inom Europa såväl vad gäller den extra tillsynen som de tillämpade beräkningsmetoderna, tröskelvärden, holdingbolag och återförsäkringsföretag.
Inom Europeiska unionen omfattar försäkringstillsynen för närvarande enligt det tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring och det tredje direktivet om livförsäkring från år 1992 som tillåter löpande övervakning av försäkringsverksamheten. Tillsynsreglerna som genom dessa direktiv är samordnade och harmoniserade i medlemsstaterna har primärt syftet att skydda försäkringstagarna och betonar därför tillsynen över den ekonomiska situationen och solvensen i det enskilda företaget.
Den s.k. enskilda tillsynen över den ekonomiska situationen framgår ur oberoendeprincipen. Målet med direktivförslaget är att utvidga tillsynsdirektiven för den enskilda tillsynen över försäkringsföretag - enskild tillsyn - för att få kompletterande tillsynsföreskrifter för försäkringsföretag inom en försäkringsgrupp genom extra tillsyn.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har totalt sammanträtt tolv gånger. Det är mycket ovanligt. Det har i det ytterst komplicerade ämnet lyssnat till experter kunniga i tillsynsfrågor, experter inom vetenskap, från praxis och från det europeiska försäkringsförbundet. Dessutom har intresserade utskottsledamöter tillsammans med mig inom ramen för s.k. informella träffat kämpat med problemen. Jag skulle här vilja passa på att tacka dessa ledamöter särskilt för deras tålamod, deras uthållighet och deras ansträngning att genom konstruktiva förslag komma fram till en position i utskottet där vi lyckades uppnå majoritet.
Utskottet anser det nödvändigt och riktigt att tillsynsmyndigheterna för försäkringsföretagen är informerade om strukturer och interna transaktioner i försäkringsgrupperna, för att de i enlighet med sin uppgift att skydda konsumenten vid hotande farliga ekonomiska situationer kunna ingripa i tid. På motsvarande sätt välkomnar utskottet förslaget att genom förbättrade informationsrättigheter öka insynen i försäkringsgrupperna - artikel 5 och 6 - och med tanke på den ökande internationaliseringen av försäkringsgrupperna stärka samarbetet mellan tillsynsmyndigheterna - artikel 7.
Likaså välkomnar utskottet förslaget om en gentemot marknaden orienterad tillsyn över transaktionerna mellan de olika försäkringsbolagen - artikel 8. Visserligen borde vi inte negligera de befintliga föreskrifterna - det tredje försäkringsdirektivet, BCCI-direktivet - samhälls- och skatterättsliga föreskrifter som redan ger försäkringstillsynsmyndigheterna vittgående kontrollmöjligheter. De kompletterande regler som kommissionen föreslagit går visserligen att föreställa sig, såvida de överhuvudtaget går att förstå - texten i förslaget är tyvärr på vissa ställen mycket otydlig och ger upphov till missförstånd, men de kan absolut hjälpa till att uppnå det uppsatta målet. Frågan är bara om de motsvarar skälighetsprincipen.
I detta sammanhang skulle jag vilja ta upp fyra punkter. Kommissionen föreslår en minoritetsandel på minst 20 % respektive av icke dominerade försäkringsföretag för tillämpning av direktivet. En andelsnivå på 20 % representerar dock för ett moderbolag inget relevant värde. Den europeiska lagstiftningen borde förbli stabil. 20 %-gränsen förbiser totalt att det inom ramen för det sjunde bolagsdirektivet redan finns koncernregler i Europa. Det koncernbokslut som av revisorer reviderats i enlighet med detta direktiv borde även gälla för tillsynen.
Oaktat detta gäller följande: double gearing öppnar för ett företag möjligheten att utvidga sin affärsverksamhet utan kompletterande eget kapital, genom att det i stället för andra förmögenhetsvärden kan sätta en andel i ett annat bolag som redan använder andelskapitalet som bas för sin affärsverksamhet. Double gearing kan således finanstekniskt betraktas som oavhängig av andelsnivån. Det underskattas inte att double gearing kan innebära ekonomiska risker för försäkringsföretaget och konsumenten och såtillvida borde rättfärdiga ett europeiskt direktiv. Kommissionen och även en del av försäkringstillsynsmyndigheterna i medlemsstaterna ser double gearing som ett sabotage mot de befintliga solvensföreskrifterna för försäkringsföretag, eftersom visserligen varje enskilt företag i en försäkringsgrupp i lika hög grad uppfyller solvensfordringarna som ett ensamt försäkringsföretag, men att totalt för samma affärsvolym mindre egna medel satts in än i ett ensamt företag.
Att eleiminera double gearing -effekten kommer att krävas i avseende på likställdheten, visserligen utan avvägning av säkerhetsför- och nackdelar av gruppföretag och enskilda företag och utan bevis på konkreta fall där det sedan tillkomsten av de europeiska solvensföreskrifterna för försäkringsföretag funnits sådana företag som på grund av double gearing hamnat i ekonomiska svårigheter till nackdel för konsumenterna, och som inte kunde lösas inom ramen för den gällande tillsynsrätten. Som stöd eller som förebild för att ta bort double gearing -effekten genom det föreslagna direktivet tjänar väl den europeiska banktillsynsrätten. Kommissionens representanter har i utskottet i denna fråga meddelat att de inte underskattar skillnaderna mellan bank- och försäkringstillsynssystemen samt skillnader i risker när det gäller banker, som kreditpyramider, konjunktur utjämning och försäkringar med oberoendeprincipen och att kommissionen därför föreslår en högre andelströskel, nämligen på 20 % för hela direktivet.
Majoriteten i utskottet hade uppfattningen att tillsynsrättsliga åtgärder mot double gearing -effekten bara krävdes om det uppstod risker för försäkringsföretaget och därmed för konsumenterna. En sådan risk kan inte hända vid en minoritetsandel på 20 %, utan bara vid majoritetsrättigheter och om det till minoritetsandelen kommer kvalitativa element från ett dominerande inflytande eller från en enhetlig ledning. Detta motsvarar exakt konsolideringskretsen i artikel 1 i det sjunde bolagsdirektivet. Majoriteten i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt ser det också på det sättet och jag ber därför plenarsammanträdet rösta för ändringsförslag 1 till 7 och 8.
Punkt två, enligt kommissionens förslag skall det enligt jämkad solvensberäkning av försäkringsgrupper inte tas hänsyn till vissa egna medel, som vid enskild tillsyn erkänts som egna medel. Med detta förslag vill kommissionen förhindra att egna medel reserveras flera gånger i en försäkringsgrupp.
Dubbelreserveringar av egna medel i försäkringsgrupper behöver i princip inte innebära en speciell risk utan de är den naturliga följden av en i konsumentintresse förankrad divisionsdelning. Den planerade skärpningen av kravet på egna medel är därför varken nödvändig eller ändamålsenlig. Vad som är godkänt inom den enskilda tillsynen måste också kunna åberopas som egna medel inom den extra tillsynen. Det kan inte finnas kvalitetsskillnader i egna medel. Vissa kvalificerade medel kan inte plötsligt förlora sin karaktär av egna medel, t.ex. genom att livförsäkraren är moderbolag till ett annat övervakat försäkringsföretag. Annars skulle den groteska situationen kunna uppstå att samma livförsäkrare som håller industriandelar får använda dessa särskilda egna medel som egna medel vidare inom den enskilda tillsynen, men att i det ögonblick som han förvärvar ett övervakat försäkringsdotterföretag, så förlorar dessa medel sin karaktär av egna medel. Detta skulle vara företagsekonomiskt motsägelsefullt och skulle speciellt kunna träffa de ömsesidiga försäkringsföreningarna. Så såg man på det i utskottet och jag ber därför om bifall till ändringsförslag 14.
Punkt tre: kommissionen föreslår att holdingförsäkringsbolag skall omfattas av direktivet och speciellt vad gäller solvensprövning. Majoriteten i utskottet ansåg att det är riktigt att holdingbolagen skall omfattas. Jag personligen som föredragande hade föredragit att inte ta med holdingbolagen. Holdingbolagen har ledningsfunktioner och kan genom att ta upp främmande kapital finansiera andelar även i försäkringsföretag. Går ett holdingbolag i toppen i konkurs, förlorar inte försäkringsbolagen, där det har andelar, sitt kapital, utan aktieägarna i holdingbolaget. Men dessa står med rätta inte under skydd av försäkringstillsynsrätten. Kommissionen motiverar sitt förslag att ta med holdingförsäkringsbolagen och åtgärderna för att undanröja double gearing -effekten med rädslan att ett holdingbolag inte låter sina krediter finansieras utanför koncernen utan inom, dvs. av sina dotterbolag. eller att det vid finansiella svårigheter kan utöva otillåtligt tryck på dotterbolagen med syftet att få ekonomisk hjälp.
Av det skälet hade jag föreslagit att i princip utesluta gruppintern kreditfinansiering. Utskottet följde inte detta förslag. Jag ber nu på min politiska grupps vägnar plenum att rösta ja till ändringsförslagen 23 och 24, som förutsätter att kapitalstyrkan beräknas genom inkludering av främmande medel från holdingförsäkringsbolaget utanför försäkringsgruppen.
Och som fjärde punkt: slutligen inkluderar kommissionen i sitt förslag även återförsäkringsföretagen. Det är obestridligt att säkerheten i återförsäkringsföretagen, med andra ord deras prestation har avgörande betydelse för det bolag som tecknat återförsäkringen. Återförsäkringsskyddet bildar således ett ytterligare kvalitetssignum för konsumentskyddet i försäkringsbranschen. Återförsäkraren är inte underkastad de europeiska solvensföreskrifterna och övriga europeiska försäkringstillsynsföreskrifter, så argumentet att likställa dem vad gäller detta faller bort från början. Visserligen underkastar olika medlemsstater återförsäkringsföretagen enskild tillsyn och grupptillsyn enligt deras nationella förskrifter. Majoriteten i utskottet har på grund av detta röstat mot att ta bort återförsäkringarna men även mot medlemsstaternas rätt att välja. Det ändringsförslag, nr 22, som ingavs igen på min politiska grupps vägnar avser numera bara att vara ett nytt kompromissförsök för att det skall bli möjligt för medlemsstaterna att genom lagar förutse att återförsäkringsföretagen inte vid det jämkade solvensberäkningen enligt bilaga 1 kommer att inkluderas. Även för detta ändringsförslag ber jag å gruppens vägnar om bifall.

Cot
Herr ordförande, herr kommissionär, föredraganden, mina kära kollegor! På min grupps vägnar vill jag hedra Mosieks betydande arbete.
Vi har inte alltid varit överens, kära kollega, men ni har lagt ner mycket energi för att driva på ärendet, organisera den stora offentliga utfrågning som har möjliggjort en bättre förståelse av det, förbereda överläggningarna i vårt utskott som har sammanträtt tolv gånger i frågan och söka möjligheter till enighet oss emellan.
Min grupp är ense med den allmänna innebörden i kommissionens förslag. Den ansluter sig för övrigt därmed till de flesta medlemsstaternas och tillsynsmyndigheternas åsikt. Vi anser att det är viktigt att harmonisera våra respektive lagstiftningar i frågan för att säkra den stora marknaden.
Vi ansluter oss till de flesta av Mosieks ändringsförslag, som förbättrar texten. Den kvarvarande punkten för motsättningar och den är inte liten - avser att låta holdingbolag och återförsäkringsföretag omfattas av direktivets tillämpningsområde. Tillsammans med en majoritet i utskottet för rättliga frågor anser vi att direktivet måste täcka situationer som är av intresse för konsumenterna och försäkringstagarna men också säkra jämlikhet mellan försäkringsbolagen, och i synnerhet de kooperativa bolagen, inför europeisk rätt. Vi kan således inte gå med på ändringsförslag 22, som Mosiek just redogjorde för.
Beträffande texten i sin helhet skulle vi nog ha föredragit en mera tillspetsad formulering av en eller annan punkt. Men vi anser att texten från utskottet för rättsliga frågor är en bra text i sin helhet och vi kommer att rösta för den i sitt nuvarande tillstånd, även om vi får förbättra den i andra behandlingen.
Vi ansluter oss till Mosieks ändringsförslag 23 och 24, som tar konsekvenserna av omröstningarna i utskottet för rättsliga frågor och ger sammanhållning åt våra samtliga överläggningar. Vi kan inte godkänna PPE: s övriga ändringsförslag som verkar ifrågasätta balansen i texten från utskottet för rättsliga frågor.
Vi hoppas att den kompromisstämning som finns i texten till följd av våra omröstningar kommer att respekteras av vår församling. Med dessa iakttagelser i åtanke kommer vi naturligtvis att rösta för betänkandet av Mosiek, som jag än en gång vill tacka för ett utmärkt arbete.

Ullmann
Herr ordförande, ärade kollegor! Det är två saker jag nu skulle vilja berömma: Kommissionens modiga utspel på ett legislativt sett ytterst kontroversiellt område och föredragandens outtröttliga tålamod att i denna terräng av kontroverser hitta en framkomlig väg för kompromisser. Visserligen har jag intrycket att alla dessa försök till alternativ bara slutar i beslut via omröstning. Antingen följer man kommissionens förslag i definitionen att registrera moder- och dotterföretag som dominerande respektive dominerade företag eller man ansluter sig till ändringsförslagen, nämligen att vilja se de båda begreppen med den snävare innebörd som finns i de äldre direktiven. Antingen beräknar man solvensen med externa medel inkluderade eller så utesluter man dem som det ursprungliga förslaget från kommissionen förutsåg. Jag döljer inte - och det vet föredraganden - att jag i båda fallen säger ja till kommissionens ståndpunkt och kommer att rösta så. Det utesluter inte min tacksamhet för föredragandens arbete inte minst med tanke på att vi med detta direktiv har att göra med ett pilotprojekt för övervakning av kapitalrörelser överhuvudtaget, och jag hoppas att kollegan Cot trots min inställning inte frånkänner mig min kompromissanda.

Buffetaut
Herr ordförande, her kommissionär, föredraganden, mina kära kollegor! Antagandet av direktivet om extra tillsyn av försäkringsföretag i försäkringskoncerner är inte bara önskvärt utan också nödvändigt. Det är förvisso viktigt att nationella tillsynsmyndigheter kan få inblick i vad som försiggår i försäkringskoncerner för att undvika dubbel användning av egna tillgångar och förebygga fall av insolvens i bolagen, där konsumenterna avgjort skulle bli de främsta offren.
Betänkandet av Mosiek-Urbahn, såsom det framgår av arbetet i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, är en sammanhängande helhet. Hon har lyckats genomföra ett avtal på ett mycket tekniskt område. Vi gör klokt i att i minsta möjliga mån avlägsna oss från texten från utskottet för rättsliga frågor.
Vi är överens med Cot då vi anser att det är nödvändigt för att direktivet skall bli riktigt effektivt, att dess tillämpningsområde inbegriper deltagande av återförsäkringsföretag och holdingbolag.
Under dettta förbehåll kommer vi att rösta för betänkandet av Mosiek.Urbahn.

Oddy
Herr ordförande! Jag vill tacka Mosiek-Urbahn för hennes hårda arbete med denna svåra fråga, och jag stöder på det stora hela de slutsatser som lagts fram av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, och tackar mina kollegor i det utskottet för det hårda arbete de har lagt ner.
Försäkring är en viktig fråga. Det är litet torrt och tråkigt och det är därför som det inte är så många här och lyssnar på oss i kväll. Men försäkringar har vittgående konsekvenser för människors känsla av ekonomisk säkerhet. Sådana saker som sjukförsäkring, rättsskyddsförsäkring, försäkringar för bilolyckor, olyckor i hemmet m.m. får människor att känna sig litet säkrare och tryggare i vissheten om att de, om något slags tragedi inträffar, är skyddade ekonomiskt. Detta kan mycket väl komma att bli ännu viktigare i framtiden, när de sociala trygghetssystemen blir mycket hårt belastade och ansträngda till följd av regeringarnas ekonomiska inskränkningar.
Med detta sagt så vill jag bara ta upp en eller två saker om de ändringsförslag som lagts fram efter det att ändringsförslagen antogs av utskottet. Ändringsförslag nummer 22 ger medlemsstaterna rätt att inte ta med återförsäkrare i den anpassade solvensberäkningen. Detta är olyckligt. Återförsäkrare bör omfattas av detta direktivs omfattning.
För det andra, om ändringsförslagen nummer 23 och 24, så gör detta det möjligt att beakta fonder hos ett försäkringsbolag som kommer från utanför gruppen i holdingbolagtesten. Detta är viktigt och bör stödjas. Det föreligger vissa svårigheter med ändringsförslag nummer 25. Slutligen så bör vi stödja ändringsförslag nummer 27, men inte ändringsförslag nummer 26.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag vill först och främst tacka Mosiek-Urbahn för det utmärkta och svåra arbetet i denna komplicerade fråga. Då jag inte själv är specialist i frågan, kan jag uppskatta ansträngningarna av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt till dess rätta värde. Jag kan föreställa mig hur svåra diskussionerna har varit med tanke på ämnets tekniska karaktär och betydelse.
Förslaget till direktiv om försäkringskoncerner utgör en viktig etapp när det gäller att fullborda den enheteliga marknaden för försäkringar. Som ni vet är försäkringsföretagen förpliktade att bevara en viss nivå av egna tillgångar för att säkra solvens. Denna solvensnivå, som är en säkerhetsgaranti för försäkringstagarna, stärker konsumentskyddet. Målsättningen med nuvarande förslag är att förhindra att dessa krav skall förbigås av försäkringskoncerner som utan dessa åtgärder skulle kunna bokföra samma kapital mer än en gång i sin solvensberäkning.
Förslaget kommer dessutom att underlätta att vissa snedvridningar av konkurrensen rensas bort på den europeiska försäkringsmarknaden. Som ni vet - vissa av er har dessutom nämnt det - har ett antal stater redan antagit regler liknande dem som föreslås av kommissionen.
Till skillnad från kredit- och investeringskoncerner som redan omfattas av gemenskapslagstiftning fanns det ingen text rörande försäkringskoncerner. Förslaget syftar till att rätta till denna brist med tanke på proportionsfördelningen. Jag vill understryka att det inte ställer nya kapitalkrav på försäkringsföretagen. Det förfördelar inte heller företag som ingår i en koncern. Det syftar helt enkelt till att säkra att den nu erfordrade solvensmarginalen i gemenskapens direktiv om försäkringar verkligen respekteras. Förslaget siktar inte heller till att ställa kapitalkrav på återförsäkringsföretag och holdingförsäkringsbolag. Det vill dock säkerställa att dessa företags finansiella situation vederbörligen skall beaktas vid bedömningen om försäkringskoncernerna som de ingår i tillgodoser kriterierna på erforderlig solvens.
Beträffande de framställda ändringsförslagen kan jag med glädje upplysa er om att kommissionen är villig att till en del godkänna ändringsförslag 1, 2, 3 och 14. Vad gäller ändringsförslag 1 och 2 är införandet av en hänvisning till artikel 1.2 i det sjunde direktivet om "Bolagsrätt" godtagbar under förbehåll att övriga formuleringar bibehålls. Vad gäller ändringsförslag 3 är hänvisningen till den första meningen i artikel 17 i det fjärde direktivet om "Bolagsrätt" godtagbar på villkor att övriga formuleringar förblir oförändrade.
Beträffande ändringsförslag 14 - jag tror att det var den andra punkten i er redogörelse, Mosiek-Urbahn - är det bara möjligt att godkänna den första punkten och de två första strecksatserna, som ger en uppräkning av tillåtna faktorer för uträkning av solvensmarginalen och redan godkända i de nuvarande försäkringsdirektiven.
Jag kommer härefter att nämna en annan grupp av ändringsförslag som kan godkännas till sitt innehåll med några formuleringsjusteringar. Det handlar om ändringsförslag 7, 10, 11, 12, 13, 15, 16, 17, 18, 19, 21, 23, 24 och 27. Ett ord om ändringsförslag 18 och 19 - jag tror det var den tredje punkten i er redogörelse - avseende holdingbolag. Varför ingår de i tillämpningsområdet? Att skapa konstgjorda egna tillgångar via holdingbolag kan användas för att maskera ett försäkringsföretags reella solvenssituation och ett extremt skuldsatt holdingbolag riskerar då att skapa finansiella spänningar i koncernen när det försöker återbetala denna skuld. Förslaget tar med holdingbolagen i beräkningen för att kunna bedöma försäkringsföretagens solvens på lämpligt sätt. Texten omfattar således en tillsynsmetod som gör det möjligt att kontrollera försäkringsföretagens solvens. Förslaget ställer emellertid inga krav på holdingbolagen som sådana.
Det finns ett annat mycket viktigt ändringsförslag - det var er första punkt vid inlägget - och det är ändringsförslag 8. Om det godkändes skulle det ta ifrån förslaget en stor del av dess effekt. Ändringsförslag 8 skulle i själva verket avsevärt minska direktivets omfattning, eftersom det begränsar tillämpningsområdet enbart till förbindelserna moderbolag-dotterbolag. Kriteriet på det dominerande inflytande som underförstås i förbindelsen mellan moderbolaget och dess dotterbolag är dock inte relevant i fråga om dubbel användning. Ändringsförslaget skulle få en negativ effekt på det skydd som konsumenter och försäkringinnehavare åtnjuter för närvarande då det skulle tillåta försäkringskoncerner att lättare kringgå solvensreglerna. Det skulle således utgöra ett steg bakåt jämfört med den tillnärmning som gemenskapen använder inom övriga finansiella tjänstesektorer. Följaktligen måste jag informera er om att kommissionen inte kommer att kunna godkänna detta ändringsförslag.
Av samma motiv kan inte kommissionen godkänna ändringsförslag 22 som skulle låta medlemsstaterna fritt få tillämpa direktivets nyckelbestämmelser på återförsäkringsföretagen. När ett försäkringsföretag innehar en andel i ett annat försäkringsföretag, bestrids det andra företagets riskskydd indirekt av det första. Man kan dessutom konstatera att de nuvarande direktiven tillåter försäkringsföretagen att avstå från sina förpliktelser i fråga om solvensberäkning om kapital överförs till ett återförsäkringsföretag. Avståendet berättigas på grund av att riskerna i samband med transaktionerna i själva verket bestrids av återförsäkringsföretaget som antas vara en extern tredje person.
Det verkar för oss som att vissa andra ändringsförslag också bör avslås för att inte skada sammanhanget med andra element i förslaget. Det gäller ändringsförslag 4, 5, 6, 9, 20, 25 och 26.
Herr ordförande! Jag avslutar med att nämna bara en punkt som nyss togs upp av några talare som ville veta om förslaget medför extra kostnader. Nej, det borde inte medföra extra kostnader varken för försäkringssektorn eller för konsumenterna eftersom det inte innehåller några krav på tilläggskapital för försäkringsföretagen och den enda målsättningen är att se till att de nuvarande kraven inte kringgås i koncernernas fall.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon förmiddag.

Upphovsrätt och närstående rättigheter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0297/97) av Barzanti för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om kommissionens meddelande " Uppföljning om upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället" (KOM(96)0568 - C4-0090/97).
Föredraganden Barzanti har ordet.

Barzanti
Herr ordförande! Europeiska unionen har hittills gjort ett gott arbete när det gäller att främja en harmonisering, ett gemensamt ställningstagande i samtliga medlemsstater när det gäller de komplicerade frågorna i samband med upphovsrätt och närstående rättigheter. Men det som har gjorts, eller kanske snarare erövrats med beslutsamt stöd från vårt parlament, räcker inte, det är ofullständigt och skulle dessutom hela tiden stöta på nya svårigheter när det gäller tillämpningen mot bakgrund av den enormt snabba och kraftfulla tekniska utveckling som vi som vanligt betecknar med den en aning luddiga men fantasieggande termen informationssamhället.
Jag tror man här först av allt måste upprepa att det gäller att motstå den tekniska eufori som ofta skymmer behovet av tydliga och kraftfulla regler och normer och som motverkar möjligheten att styra avregleringen inom telekommunikationssektorn, bevara informationens mångfald, den rätt till information som skall garanteras alla medborgare och det skydd av olika produkter som skall garanteras företagen, användarna och upphovsmännen. Dessa mål är alla av avgörande betydelse för Europeiska unionen, som måste vara närvarande och i allt högre grad aktiv med sin egen stämma vid olika internationella fora, till att börja med i Världsorganisationen för immaterialrätt.
Det gäller med andra ord att agera utan skepticism och likgiltighet. Låt mig inom parentes säga att jag alltid har prioriterat frågan om en god antitrustlagstiftning, även en europeisk sådan, som gör att man slipper monopoldominans inom en sektor där det är av avgörande betydelse att man kan garantera medborgarnas rättigheter till mångfald när det gäller information. Men det är inte detta mitt betänkande handlar om.
Ämnet för mitt betänkande är upphovsrätten och närstående rättigheter. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt hävdar att upphovsrätten och de närstående rättigheterna inte skall ses som hinder, ett irriterande arv från det förflutna, något som skall ställas i motsatsställning till medborgarnas rättigheter, till allmänhetens rättigheter. Nej! Att skydda upphovsrätten, att skydda upphovsrätten i dess nya former är av avgörande betydelse när det gäller att få till stånd en demokratisk utveckling, ett användbart och sammanhållet informationssamhälle med alla de möjligheter som det kan ge upphov till. Den digitala miljön, informationsnätens tillväxt, globaliseringen av marknaden upphäver varken principerna, rättigheterna eller behovet av att göra rättigheterna konkreta och moderna. Standardiseringen av teknik och metoder får inte tas till intäkt för att förneka speciella förutsättningar och politiska lösningar som idag är mer nödvändiga än någonsin. Vi opponerar oss mot en generaliserande uppfattning om information som omfattar alla uppgifter, allt innehåll. Det finns olika slags information, det finns olika slags verk. Det finns originalverk som kräver särbehandling och som har behov av nödvändigt skydd. Utan goda regler, utan att ta hänsyn till integriteten och ursprunget för de olika språk som ger näring åt de olika verken, kan det inte finnas en god och stabil europeiska kultursektor och inte heller kan man garantera upphovsmännens kreativitet om den, i frånvaron av regler, skulle få vare sig moralisk respekt eller konkret ersättning.
Därför anser vi det lämpligt att snabbt få fram det direktiv som kommissionen håller på att utarbeta om tekniska system för att identifiera olika verk och ett direktiv som uppdaterar de grundläggande begreppen, de som rör kommunikationen med allmänheten, distribution, återgivning, och som innehåller de undantag som måste finnas, som överbryggar det tomrum som existerar när det gäller privat kopiering, som beskriver hur man skall hantera de rättigheter som förstärker de kollektiva företagens ställning och även rådgivningskontor, vilket är nödvändigt för att rättigheterna skall kunna erhållas så enkelt och snabbt som möjligt med tanke på den tilltagande multimedialiteten.
I sammanhanget vill jag understryka att jag är positiv till många av de ändringsförslag som har lagts fram och som kommer att berika en resolution som redan är en aning för lång, även på grund av det mycket grundliga arbete som utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har utfört: jag är framför allt positiv till ändringsförslagen nr 9, 7, 4, 10, 15 och 16, som lagts fram av olika grupper.
Inom Världsorganisationen för immaterielrätt förbereds, som bekant, två fördrag av stor betydelse. Det är absolut nödvändigt att de exklusiva rättigheter som anges i fördragen för konstnärer och uttolkare, de som framställer fonogram, skall ges även till de konstnärer och uttolkare som verkar inom audiovisuella medier, vilket gemenskapsdirektivet för övrigt alltid har understrukit.
Låt mig avslutningsvis understryka att även den moraliska upphovsmannarätten - denna idé som är så omstridd internationellt men som är så typisk för den europeiska kulturen - bör förstärkas, bör betraktas som ett av de typiska element via vilket Europa presenterar sig på den internationella scenen, i syfte att garantera ett skydd som inte avser enbart ersättningen men även det oskiljbara bandet mellan upphovsman och verk enligt uppfattningen att verket inte är annat än en projektion av den kreativa aktiviteten, en relation med publiken som förnyas kontinuerligt och på ett sätt som förtjänar djup och absolut respekt.
Jag litar på ett vårt parlament kommer att fortsätta kämpa för att utveckla strategierna för branschen som sådan för att bevara arvet av idéer och språk, den kreativa ansats och den kulturella identitet, som utgör det mångfacetterade Europa som vi älskar.

Berger
Herr ordförande, ärade kollegor! Informationssamhällets tekniska möjligheter och, som vi kan observera, också den glädjande snabbt stigande acceptansen av dessa, både av privata och kommersiella deltagare, erbjuder i dag konstnärer inte bara fullkomligt nya möjligheter för dem att uttrycka sin kreativitet utan även en enorm utbredning bland deras publik. På samma sätt som inom lärandet i informationssamhället gränserna mellan lärare och elev mjukas upp, kan informationssamhället även bidra till att skiljelinjerna mellan de kreativa på den ena sidan och den passiva publiken på den andra sidan försvinner och att den så mångomsvurna interaktiviteten här kommer till användning. Det är något diffust vi vill, något diffust som vi också inte vill, när de juridiska villkoren för dessa nya former är oklara.
Den oklara och brokiga juridiska situationen som vi har för närvarande är inte till nytta för någon, varken för utövande konstnärer, för producenter och nätdistributörer eller för konsumenten. Det ligger därför i allas intresse, när nu efter utförliga konsultationer rörande grönboken kommissionen snabbt lägger fram ett förslag till direktiv som innehåller bestämmelser för alla dessa brännande frågor och inte åter bordlägger och skjuter upp frågorna.
Det som tas upp och som borde lösas är kopieringsrätten, rätten till allmän återgivning, spridningsrätten, men även rättsligt skydd för tekniska identifikations- och skyddssystems integritet samt begränsat ansvar. Jag tror att det med tanke på alla berörda parters ömsesidiga beroende av dessa system och inför utsikten av en snabbt växande marknad måste det vara möjligt att hitta en juste kompromiss mellan alla berördas intressen. Hur sådana kompromisser skulle kunna se ut ger kollegan Barzantis betänkande exellenta och genomtänkta förslag på. Jag vill också här tacka honom hjärtligt för hans kompromissvilja i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt.

Añoveros Trias de Bes
Herr ordförande, herr kommissionär! Grönboken om upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället är, som föredraganden så vist har sagt, ett dokument från kommissionen som föreslår en reflektion över den rättsliga behandlingen av upphovsrätten. Upphovsrätt sedd i en dynamisk omgivning, kännetecknad av teknisk utveckling, som gör såväl nya överföringsformer som nya uttryckssätt för kreativa verk möjliga. Dessa nya möjligheter torde inte på något sätt vara ett hot mot den höga skyddsnivå som ges upphovrätten.
Det är nödvändigt att finna en jämvikt mellan å ena sidan rättigheter och intresse hos de olika kategorierna av rättsinnehavare och å andra sidan konsumenter och företagare som använder rättigheterna.
Vi kan säga att för att nå denna rättvisa jämvikt är det nödvändigt att sätta igång initiativ inom olika områden. Vad gäller mångfaldiganderätten måste vi promulgera lagstiftningsåtgärder som definierar omfattningen av de handlingar som skyddas av mångfaldiganderätten. Angående rätten till överföring till allmänheten skall nya initiativ betonas, här bör digitala sändningar skyddas, liksom gränserna mot de rättigheter som liknar de åtgärder som förutses för harmoniseringen av mångfaldiganderätten. Det rättsliga skyddet för tekniska identifikations- och skyddssystems integritet bör också harmoniseras.
Spridningsrätten skall harmoniseras för att stadfästa principen om rättighetens upphörande endast i och med den första avsättningen inom gemenskapen från rättsinnehavaren eller med dennes samtycke.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt föreslår en sammanhängande lagstiftningsåtgärd som slår ihop de viktigaste teman som nämnts tidigare, mångfaldiganderätten, rätten till överföring till allmänheten och spridningsrätten.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt anser att man bör ge uttolkarna och de som uppför ett verk ensamrätten att ge tillstånd till direkt eller indirekt mångfaldigande av en uttolkning eller framförande fixerat på fonogram: kassetter, skivor etc. Denna ensamrätt bör dock inte, kanske är detta den viktigaste böjningspunkten, förhindra att man lyckas uppnå en definition av en rättvis jämvikt mellan rättigheterna, ansvaret och intresset hos olika rättsinnehavare. Denna rättvisa jämvikt bör också vara möjlig att utvidga till rättsinnehavare, ekonomiska representanter som använder verken, och användarnas rättigheter, så som det tas upp i målet av den 6 april 1995, " RTE/ITP mot Europeiska gemenskapernas kommission" .
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt beklagar att Världsorganisationen för immaterialrätt inte har lyckats uppnå ett avtal om närstående rättigheter för utövande konstnärer på det audiovisuella området.
Jag ser med tillfredsställelse att föredraganden har inkluderat några av de ändringsförslag, ja, praktiskt taget alla, som jag tänkte framhäva speciellt. I nr. 10 speciellt stycke 26 och nr. 7.22 och 8.22.
Jag vill inte sluta, herr ordförande, utan att säga, med all rätt, att arbetet som vår kollega Roberto Barzanti har utfört är magnifikt. Och även om utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har tagit för vana att förse oss med utmärkta arbeten, vill jag ändå inte låta bli att gratulera honom hjärtligt.

Thors
Herr ordförande! Min målsättning är att vi i EU så mycket som möjligt talar klarspråk, så att så många som möjligt förstår vad vi säger. Tyvärr är jag litet rädd för att detta betänkande är väldigt svårläst, trots att det inte rör sig om en lagstiftningstext, utan om ett svar på ett meddelande. Vi talar om kryptering, men vårt eget språk är kryptiskt, och vi hänvisar ofta till olika artiklar.
Jag är rädd för att många som röstar om betänkandet i morgon inte riktigt vet vad vi talar om. Jag är osäker på om vi har lyckats. Jag tror att det är viktigt att vi, i en fråga som handlar så grundläggande om demokrati, mer lyckas popularisera det vi pratar om, vilket samhälle som vi försöker att bygga. Jag är nämligen övertygad om att detta område är ett av de mest brådskande för EU. Vi behöver lagstiftning tillsammans med regler för elektronisk handel och elektroniska signaturer. I dag är det till 80-90 procent fråga om politik och lagstiftning för att denna del av informationssamhället skall kunna bli verklighet. Avsaknad av regler är lika allvarligt för informationssamhällets utveckling och inom denna sektor som att vi eftersträvar för mycket, eller för detaljerade, regler. Utvecklingen är snabb. Jag är övertygad om att det kommer att uppkomma nya sätt också för rättighetsinnehavarna att kunna dra fördel, rättmätig fördel, av sin upphovsrätt, att få ersättning för det som de har producerat.
Det informationssamhälle som nu håller på att skapas är ofta oberoende av vad politikerna gör, dvs. vad vi gör. Det är ett samhälle, där vi skall vara säkra på att meddelandena är konfidentiella, att storebror inte övervakar vad vi läser. Detta måste vi också tänka på när vi ålägger de olika aktörerna i informationskedjan ett ansvar. Vi skall inte ålägga dem sådant som inte är möjligt att genomföra, sådant som förhindrar utvecklingen.
Jag är glad över att vi i punkt 15 betonar jämvikten, dvs. att det skall vara balans mellan de olika intressenter som verkar inom detta område. Det som förvånade mig i behandlingen var det motstånd som fanns mot att ytterligare betona denna balans. Samtidigt som jag vill eftersträva balans och rättvisa mellan olika aktörer, vill jag också eftersträva balans mellan olika rättighetsinnehavare, såsom föregående talare konstaterade, och som vi konstaterar i betänkandet. Vi vill också ha rättigheter för dem som har skapat audiovisuella verk.
Jag utgår ifrån att debatten fortsätter. Jag hoppas att kommissionen snart kommer att lägga fram ett förslag, eftersom vi behöver en situation där vi har en gränslös marknad också på detta område i vårt EU.

Ullmann
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag vill särskilt tacka föredraganden för att han alltid kämpar för att de nya möjligheterna i informationssamhället av EU: s lagstiftning behandlas inte bara som om de var en inre marknads- eller konkurrensfråga utan som en kulturfråga. Det går inte att undvika att upphovsrätten hamnar i brännpunkten i detta arbete. Men vad är upphovsrätten för en rätt egentligen? Enligt TRIPS-avtalet är det en sorts egendomsrätt. I denna systematik är det dock något som inte stämmer, eftersom en som skapar databaser har samma eller t.o.m. bättre rättigheter än en kompositör, en diktare eller en bildkonstnär. Upphovsrätt det är en rätt knuten till person, en erkänslans och identifikationens rätt. Ändringsförslagen från min grupp har alla det syftet att man vid framtida lagliga akter skall ta hänsyn till dessa problem. Dessutom kommer det att leda till att den för närvarande flytande terminologin omvandlas till normativ klarhet. Jag tror att det är ett skäl till att kompositörernas organisation, de skapande och utövande konstnärerna uttryckligen stöder dem.
Vi anser alla att Barzantis betänkande är en viktig framstöt i denna riktning som även stöds helt av oss.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar! Europaparlamentet har redan i det förflutna aktivt deltagit i utarbetandet av en regelram för informationssamhällets tjänster på den inre marknaden.
Betänkandet av Barzanti är ett avgörande bidrag till processen och jag vill lyckönska honom för det. Jag ville i själva verket påminna om Europaparlamentets avgörande inflytande på de nu gällande fem direktiven på området för upphovsrätt och närstående rättigheter. Genom sin verksamhet har Europaparlamentet främjat införandet av en enhetsmarknad för skyddade verk och tjänster grundad på en hög skyddsnivå för rättsinnehavarna.
Jag vill således alldeles särskilt tacka föredraganden, Barzanti, för betänkandets höga kvalitet. Detta bekräftar i hög grad våra institutioners gemensamma åsikt om de grundläggande riktlinjerna för utveckling av denna sektor och skyddet av upphovsrätt och närstående rättigheter.
Debatten i dag gäller, verkar det som, i första hand innehållet i de nya tjänsterna för informationssamhället. Jag vill dock påminna om att de nya tjänsterna kommer i de allra flesta fall att utgöras av verk och tjänster skyddade av upphovsrätt och närstående rättigheter. Som sådant utgör skydd av immateriell ägorätt en av hörnstenarna i utvecklingen av informationssamhället.
Meddelandet som kommissionen godkände den 20 november 1996 ingår i uppföljningen av grönboken från 1995 om upphovsrätt i informationssamhället. Dokumentet gjorde det möjligt vid den tidpunkten att påbörja ett brett samrådsförfarande i de berörda kretsarna. Detta blev mycket givande och er föredragandes slutsatser då var särskilt viktiga vid förberedelsen av meddelandet. Meddelandet framför resultatet av samrådet och fastställer fyra prioriteringsområden för lagstiftande verksamhet inom ramen för den inre marknaden: rätten till överföring till allmänheten, ensamrätten till mångfaldigande - många av er har betonat denna punkt verkar det som - rätten till spridning och skydd för tekniska identifikations- och skyddssytem. Ja, Barzanti, författaren har rätt till skydd och det är därför som kommissionen utarbetar ett direktiv.
De fyra områdena skall genomgå gemenskapsharmonisering och detta av två skäl. Det första är att de har klarlagts som sådana av de berörda kretsarna vid det samråd jag nämnde nyss. Det andra är att vi nu är förpliktade att föra över de nya internationella bestämmelserna, fastställda i de två nya fördragen av Världsorganisationen för immaterialrätt i december förra året. De båda nya instrumenten kompletterar och anpassar Bernkonventionen för författare och vissa sidor av Romkonventionen för närstående rättigheter på det digitala området. Texterna har gjort det möjligt att upprätta normer för minsta skydd på internationell nivå. De är nödvändiga för att särskilt bekämpa piratverksamhet.
För att bemöta behovet av harmonisering föreslår kommissionen att utarbeta ett gemenskapsdirektiv före slutet av året i enlighet med Europaparlamentets önskan. Jag kan försäkra er att på det tekniska planet är arbetet redan långt framskridet i våra avdelningar. Målsättningen med instrumentet är att göra det möjligt för den inre marknaden för nya tjänster att fungera bra och skapa en gynnsam miljö för skapande och innovation i alla medlemsstater. Det framtida direktivet ingår således till fullo i den ram för initiativ som avser den inre marknaden.
Rekommendationerna i betänkandet av Barzanti kommer naturligtvis att tas i beaktande när direktivet skall utarbetas. Tillämpningsområdet för rättigheterna, samt tillhörande undantag, borde vid den tidpunkten vara harmoniserade och jag tror att gemenskapens regelverk visar oss vilken väg vi skall ta i frågan.
Med tanke på detta anser kommissionen att det är väsentligt att bevara den nuvarande höga skyddsnivån för upphovsrätt som sedan länge präglar de europeiska ländernas lagstiftning och idag utgör en del av gemenskapens regelverk. Anoveras Trias de Bes, vi måste behålla en rättvis balans mellan rättigheterna själva och intressen från de olika kategorierna rättsinnehavare av dessa rättigheter, utövare och användare. Och för att speciellt bemöta ert påpekande vill jag säga att riktlinjerna om harmonisering i allmänhet, och särskilt undantagen, kommer att tas från gemenskapens regelverk. Kommissionen ämnar använda en försiktig och pragmatisk tillnärmning som tar hänsyn till användarnas legitima intresse och inte är till förfång för en normal användning av verken. Kommissionen ämnar stödja sig på det ekonomiska skadeprovet i enlighet med de nya fördragen av Världsorganisationen för immaterialrätt för att säkra balans mellan rättsinnehavarnas rättigheter och användarnas intressen. Riktlinjerna måste harmoniseras i förhållande till deras respektive effekter på den inre marknaden. Undantagen borde återge medlemsstaternas rättsliga traditioner och ta hänsyn till subsidiaritetsprincipen.
Flera talare har berört ansvarsproblemet, jag tänker särskilt på Berger och Thors. På den punkten skulle jag vilja säga att kommissionen anser att ansvarsfrågan är mycket viktig för informationssamhällets utveckling. Det finns inte något rättsligt tomrum i fråga om brott mot immaterialrätten. Ansvarsreglerna i medlemsstaterna är upprättade och tillämpliga på digitalområdet. Ansvarsfrågan är emellertid en fråga av horisontal natur som påverkar andra områden än upphovsrätten. Det skulle således vara lämpligt att klarlägga situationen på detta område, jag skulle vilja säga horisontalt vid införandet av en regelram för informationssamhällets tjänster, som planeras av kommissionen 1998.
För att ge ett fullständigt svar vill jag säga ett ord om utövande konstnärers rättigheter som också nämnts av talarna. Dessa rättigheter har redan en stor plats i gemenskapens regelverk och harmoniseringen kommer att göras enligt samma linjer. I huvudsak stöder kommissionen utövande konstnärers rättigheter inom ramen för de förhandlingar som pågår i Världsoganisationen för immaterialrätt.
Till avslutning vill jag säga att jag är övertygad om att liksom i det förflutna kommer Europaparlamentet att bidra till att finna mycket tillfredställande lösningar för denna sektor inom ramen för det nya initiativet.

Ordföranden
Tack så mycket herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon förmiddag.

Livsmedelstillsatser
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0281/97) av Breyer för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av Europaparlamentets och rådets direktiv 95/2/EG om andra livsmedelstillsatser än färgämnen och sötningsmedel (KOM(96)0303 - C4-0468/96-96/0166(COD)).
Föredraganden Breyer har ordet.

Breyer
Herr ordförande! Vi diskuterar i kväll tillsatsämnen. Tidigare hette tillsatsämnen främmande ämnen. Detta ord visar tydligare vad det handlar om, nämligen om främmande ämnen i livsmedlen. Kommissionens förslag syftar till en ändring av direktivet från 1995 om andra livsmedelstillsatser än färgämnen och sötningsmedel, där de presenterade 35 ändringsförslagen nästan uteslutande rör de tillsatser som finns i bilagorna.
I princip utgår vi i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd från att en standardisering av godkännandet och användningen av livsmedelstillsatser i Europeiska unionen är att välkomna. Utan enhetliga bestämmelser för tillsatser leder principen om ömsesidigt erkännande till en stor osäkerhet för konsumenterna och stora brister i kontrollen av livsmedel och livsmedelsmärkningen. Samtidigt som godkännandet och användningen av tillsatser standardiseras bör man eftersträva en minskning av mångfalden av ämnen och användningsområden.
Miljöutskottet har än en gång tydliggjort att det handlar om att tillmötesgå kraven från de europeiska konsumenterna och deras organisationer. Deras krav handlar mest om att livsmedelsindustrin så långt som möjligt frivilligt skall avstå från tillsatsämnen. Konsumenter men även livsmedelsindustrin har under de senaste åren visat att användning av tillsatsämnen i hög grad kan minskas. Vi har ju den situationen att det på marknaden erbjuds produkter som såväl har som är utan tillsatsämnen.
Ramdirektivet från 1989 definierar kriterier för godkännande av tillsatsämnen. Då måste man för det första bevisa ett teknologiskt behov, att de inte innebär hälsorisker, att de inte vilseleder konsumenten, att de har fördelar som kan påvisas för konsumenten. Det finns dock kritik mot kommissionens förslag. Den har inte ansträngt sig för att presentera detta tekniska behov och gjort tydligt var de förväntade fördelarna för konsumenterna ligger.
Man måste således stimulera till att det i framtiden vid godkännandet av tillsatser prövas kriterier för det tekniska behovet, att det även efter några år prövas igen om det tekniska behovet verkligen finns. Det skulle vara önskvärt om kommissionen slutligen utvecklar objektiva kriterier för att utveckla dessa viktiga argument för godkännande och möjliggöra en bättre värdering av tillsatser.
Miljöutskottet har föreslagit flera ändringsförslag. Kommissionen ville för separerad, även delvis separerad och steriliserad grädde, som hitills haft 38 tillsatser, tillåta att ytterligare tillsatser skulle kunna tillsättas. Mot detta har utskottet uttalat sig, för utskottet utgår från att konsumenten vill ha relativt obehandlade livsmedel och just känna igen grädde som grädde.
Konsumenten borde även informeras om hos vilka befolkningsgrupper det finns potentiella hälsorisker. Just vid tillsatser har det visat sig att de har en ökande allergiframkallande effekt och just livsmedelsallergier ökar. Därför har utskottet föreslagit att användning av svaveldioxid respektive sulfater och sulfider i torkad frukt ur teknisk synpunkt inte behövs. Här har man föreslagit en mer konsumentvänlig märkning för astmatiker, för att dessa särskilt känsliga grupper i framtiden ska ha möjligheten att bli informerade om riskerna. Inte minst eftersom det i USA finns siffror som visar att det inom dessa områden finns dödsfall och även intolerans mot tillsatserna.
Kommissionen vill också att äppelvin görs mer hållbart genom att i äppelvin godkänna E 005 i kombination med E 999. Skummet skulle hålla sig friskt vid upphällningen. Utskottet har uttalat sig mot ett generellt godkännande av dessa tillsatser i äppelvin. Här skulle nämligen konsumenten bli vilseledd genom kommissionens förslag. Ett hållbart skum skulle juföra tanken till en friskhet som inte motsvarar de faktiska omständigheterna.
Utskottet har även avvisat att ris skall ytbehandlas, en polering med ett mikrokristalliskt vax för det skulle leda till att konsumenten förespeglas att baslivsmedlet ris har en glans som inte är en normal egenskap hos riset. Här hade utskottet den åsikten att det inte finns ett tekniskt behov.
Inom området spädbarnsmat har vi, eftersom det handlar om ett så känsligt område, kommit till slutsatsen att här är användning av principen om förebyggande särskilt viktig. Här har vi i förslaget reducerat den godkända andelen stärkelse i spädbarnsmat från 50 g per kg till 5 g per kg. Även här spelar industrins intressen en roll och vi hoppas att parlamentet kommer att följa utskottets önskemål om ändringar. Det handlar här om konsumentskydd. Konsumenterna har emellertid under de senaste åren tillsammans med industrin visat att det handlar om att reducera tillsatserna så mycket som möjligt och att noga se till att produkterna förblir naturliga.

Kirsten Jensen
Herr ordförande! I direktiv 95/2 står det att det inom fem år skall göras en utvärdering av användningsnivån och konsumtionen av livsmedel. De tillsatsämnen vi godkänner i EU skall bedömas utifrån hur många tillsatsämnen folk kan utsättas för. Det är synnerligen underligt att kommissionen framlägger ett förslag nu, innan undersökningarna av befolkningens potentiella intag av tillsatsämnen har genomförts. Vi behandlar alltså nu förslaget utifrån principerna om hälsomässig försvarbarhet och begreppet teknisk nödvändighet. Det är många människor i detta parlament som går runt och önskar sig en verklig europeisk hälsopolitik. Mitt råd till dem är att studera den EU-politik som kan påverka folks hälsa, däribland livsmedelspolitiken. Det är viktigare att förebygga än att bota.
Direktivet bör inte utvidgas utan inskränkas. Ämnen som nicin skall inte få användas i mat, eftersom det är ett antibiotikum och därför hör till medicinens värld. Vi skall inte springa huvudstupa in i resistensproblem. Korv och ost kommer helt säkert att även fortsättningsvis kunna finnas på det europeiska middagsbordet, utan tillsatser av nicin.
Märkning av livsmedel är A och O. Vissa livsmedel, som de flesta tål, kan utlösa astma och allergianfall hos andra. Därför skall vi veta vad som finns i maten. Med förslaget om att tillåta sulfit i tillverkningsprocessen för frukostprodukter, riskerar vi att rester av sulfit når ut till konsumenten, utan att hon kan läsa på varan att det kan finnas sulfit i den, eftersom sulfit inte är tillsatt som en ingrediens. Detta är oansvarigt och därför har vi ändringsförslagen från miljöutskottet.
Det har pågått en omfattande lobbyverksamhet mot förslaget att ge två olika karragener var sitt E-nummer, nämligen E 407 och E 408. Eftersom ämnena är olika raffinerade och 408 är mindre ren än 407, anser jag att de skall få sina respektive E-nummer. Man skall komma ihåg att karragen kan användas i spädbarnsmat och skapa problem i spädbarnens tarmsystem.
Det är viktigt att hålla fast vid att vi bara skall använda tillsatsämnen om det finns ett tekniskt behov och om en hälsokontroll kan genomföras. Kommissionen är tvungen att undersöka det tekniska behovet, men det har man inte alltid gjort. Snarare utgår kommissionen och några av PPE: s förslag från vad som är tekniskt möjligt för industrin, och det är ju en helt annan sak. Det är först på senare år som maten har proppats full med tillsatsämnen. Förr kunde vi få mat utan konstiga ämnen. Det fanns alltså en europeisk civilisation före tillsatsämnena, så jag är inte bekymrad för vårt samhälles räkning om vi drar lite i handbromsen, snarare tvärtom! Antalet allergiker ökar och ökar och det leder förmodligen till att kommissionen en dag kommer att lägga fram ett helt annat förslag, om den skall leva upp till hälsomålsättningarna i Amsterdamfördraget.

d'Aboville
Herr ordförande! Som Breyer påminde om siktar det framlagda förslaget till att ändra ett direktiv om livsmedeltillsatser för att anpassa det till den senaste utvecklingen och konsumenternas behov.
I det sammanhanget skulle jag först vilja uttala mig, personligen, om ändringsförslag 6, som redan har varit på fråga och som syftar till att ge s.k. raffinerad karragenan producerad i Filippinerna nummer 408 i stället för 407 a, för att lättare skilja den från närstående produkter som har nummer 407. Vi vet att dessa närstående produkter bearbetas i Europa och att våra producenter önskar upprätta en markerad skillnad för att skydda sina intressen.
Men vi måste också beakta att Europeiska unionen lägger ut ansenliga summor - 250 miljoner ecu per år - på ett stödprogram i Filippinerna, ett program avsett till största delen att säkra stabilitet genom ekonomisk utveckling i vissa känsliga regioner. Jag tänker på Mindanao-ön, där 240 000 familjer lever på produktionen av algen. Är det inte att komma ur askan i elden, en politik utan sammanhållning, att stödja å ena sidan och bestraffa å den andra?
Jag vill nu till slut tala på min grupps vägnar, Breyer har ingett en rad ändringsförslag i syfte att avskaffa tillståndet för nya ämnen som dock har fått positiva yttranden av kommissionen och den vetenskapliga kommittén för mänsklig föda. Frånsett att hennes ställningstagande inte verkar bygga på särskilt seriösa vetenskapliga fakta, skulle det kunna få mycket negativa konsekvenser för vissa produkter som har fått tillstånd att saluföras i de flesta medlemsstaterna. Jag tänker till exempel på mozzarella-produktion, vissa margariner och cider i vissa förpackningar, ofta använda i Irland framför allt.
Därför kan inte vår grupp stödja förslaget av Breyer.

Dybkjær
Herr ordförande! Jag vill gärna börja med att tacka fru Breyer för det omfattande arbete hon lagt ner på detta betänkande. Jag tackar henne också eftersom jag tycker att direktiven om tillsatsämnen m.m. står i särklass vad gäller svårtillgänglighet, och detta kommer jag tillbaka till. Detta problem skylls av en del naturligtvis på direktivens bakgrund, inklusive alla de kompromisser och ändringar som gjorts under årens lopp. Man kan emellertid inte, när man läser denna ändring av direktivet, som vi i dag har att behandla, undgå att få tanken att kommissionen heller inte har någon särskild lust att förklara vad det egentligen är som pågår. Det har man avfärdat med en teknisk sammanställning.
Därutöver är det dessutom så att kommissionen försöker förklara sig vad gäller den överordnade bevekelsegrunden till förslaget som ett motsatsförhållande mellan underlaget till förslaget och de specifika anmärkningarna. I underlaget står det att det är den tekniskt vetenskapliga utvecklingen som gör att man skall ha detta förslag. Detta beaktar man däremot inte i övrigt, trots att det är ett så kallat beaktande. I de specifika anmärkningarna står det att det i själva verket handlar om en insamling av glömda tillsatsämnen, att det kommit nya medlemsstater med särskilda traditioner, samt att det skett en uppdatering av några ämnen som vetenskapskommittén blivit färdig med sedan förra gången. Kanske är det tal om att också några länder återigen försöker få igenom någonting som de tidigare försökt utan resultat.
Sanningen kan läsas i de specifika anmärkningarna, och hade man sagt detta från början skulle vi helt enkelt kunna tagit en debatt utifrån detta underlag. Det är emellertid inte det man säger i det övergripande underlaget. När det dessutom blir så att det är mer eller mindre otillgängligt, så att man måste använda mängder av tid på direktivet, så kan det mycket väl bli lite irriterat.
Därmed är vi tillbaka där jag började, nämligen att direktivet i själva verket bara kan läsas av experter. Detta skulle eventuellt delvis kunna försvaras vid en tidpunkt då det enbart var experter som hade med direktivförslaget att göra, men nu, när direktivet är en del i en demokratisk process, på såväl nationell som internationell nivå, är detta fullständigt oacceptabelt. Det kan inte vara meningen att den europeiska lagstiftningen bara skall kunna läsas, förstås och ändras av experter. Detta leder ju dessutom som vi vet till totalt ovidkommande diskussioner. Ett huvudkrav till nästa ändring, som vi ju vet kommer, bör därför vara att det förutom några resultat från en konsumentundersökning också bör bli tal om att dessa direktiv skrivs om, så att de blir rimligt läsbara. Att fortsätta ändra på nuvarande underlag är totalt oacceptabelt. Dessutom vill jag säga att min grupp, bortsett från två ändringsförslag, kan rösta för de av utskottet presenterade ändringsförslagen, och jag skall särskilt framhäva att vi, även om märkningsförslagen är en aning invecklade, finner det otroligt viktigt att få igenom dessa.

McKenna
Herr ordförande! Det står mycket klart att det måste finnas en ordentlig märkning. Människor med allergier måste kunna se vad paketet innehåller. Det gäller inte bara förpackade produkter utan också lösviktsprodukter. Folk med allergier tittar på listan. För att återgå till ett påpekande som gruppen Union för Europa gjorde om tillsatser i cider. Jag kommer från Irland och jag är inte för denna tillsats. Den är redan förbjuden i kattmat så den omges av allvarliga frågetecken.
Vad gäller tillsatser i allmänhet så innebär de flesta av dem mycket lite av fördelar för konsumenten. De finns där för näringens fördelar och vinster och konsumenten förs bakom ljuset, vilket är fullständigt orättfärdigt. Vad frågan om antibiotika beträffar, där nisin kommer att tillåtas i äggprodukter, så är detta fullständigt oacceptabelt. Det föreligger redan en situation där människor dör därför att de är immuna mot antibiotika. Medicin bör hållas borta från livsmedel. Det är en helt annan fråga och det är helt oacceptabelt. Äggfrågan är en fråga om hygien och inte en konsumentfråga. Antibiotika skall inte tillsättas till livsmedel.
Vad sulfater och sulfiter beträffar så står det klart att de framkallar astma, och i de värsta fallen följer döden. Så vi måste tänka efter vad vi håller på att göra, och konsumenternas intressen måste komma före storföretagens intressen och vinster. Ändringsförslagen nummer 32 och 36 rörande antibiotika måste avslås. Det är fel att ta med antibiotika i livsmedel. De långsiktiga följderna kommer att bli att vi kommer att gå hundra år bakåt i tiden till en tid då människor dog av sjukdomar som idag kan botas med antibiotika. Det är oansvarigt av vem det än är att föreslå detta i konsumenternas intresse.

Martinez
Herr ordförande, herr kommissionär! Detta direktivförslag om tillsatser ingår i ett sammanhang, som vi alla känner till, där vi ser på livsmedelsprodukternas kvalitet med oro och därmed försiktighet. I eftermiddag såg vi än en gång beträffande denaturerad choklad med vegetabiliska fetter hur stora känslor väcktes hos samtliga parlamentsledamöter. Det är helt förståeligt. Efter galna ko-frågan, riskerna med mjölk med somatotrofin och hormoner, och efter det amerikanska östrogensprutade köttet som vi måste förtära på grund av Gatt-avtalet, om vilket kommissionsledamoten sade att det var ett av mänsklighetens framsteg, förstår man självklart misstron gentemot tillsatserna.
Dessa tillsatser omfattas av bilagorna och ett direktiv från 1995 och vi skall ändra det på trettiosex punkter utan att alltid förfoga över objektiva allmänna kriterier för att till exempel bedöma tillsatsernas tekniska nödvändighet, deras oskadlighet för hälsan eller konsumentupplysning. Det är naturligtvis beklagligt, alla våra kollegor har sagt det, när man vet att ökningen av allergitillbud, inte bara hos spädbarn, inte bara hos vuxna utan också hos personer med nedsatt immunförsvar, temporärt eller inte, kommer sig av dessa tillsatser eller av industriellt modifierade livsmedel. Vi har talat om sulfiter eller svaveldioxid med stora risker för allergiska eller astmatiska tillbud. Men vi måste naturligtvis behålla förnuftet, vi får inte förorsaka en större skada med en nordisk neuros om sanitära problem, framför allt då man vet att nordborna steriliserar avvikande ungdomar.
Jag tänker i synnerhet på frågan om Filippinerna, de 240 000 filippinska medborgarna på Mindanao, en region, där islamisk gerilla härjar, som behöver exportera sin produkt karragenan och som hittills hade en förmånsregim, sedan 1996 i alla fall. Och så ändras klassificeringen och man ifrågasätter hela den ekonomiska jämvikten i denna region som redan är störd. En jämvikt måste uppnås mellan - d'Aboville sade det nyss - 250 miljoner i stöd, 150 miljoner ecu som ges, nödvändigheten att skydda våra egna producenters intressen, i synnerhet franska, och så nödvändigheten av sammanhållning och inte störa utvecklingen i ett område som är stört till och med på det militära planet. Därför är vi emot ändringsföslag 6. Samma gäller för metatartrisk syra använd i druvjuice - jag kommer från Languedoc-Roussillon - för att stabilisera surhetsgraden. Det finns vinsyra i druvjuice. Med kalium blir det ett salt, kaliumbitartrat, som fälls ut vid kyla. Det gör att surhetsgraden minskar i druvjuicen och aromerna försvinner. Därför är det nödvändigt att tillsätta metatartrisk syra som ökar surhetsgraden och gör att aromerna kommer tillbaka.
Bortsett från dessa båda undantag, ändringsföslag 6 alldeles för brutalt mot Filippinerna och deras alger och ändringsföslag 41 för brutalt mot metatartrisk syra, kan vi stödja Breyers försiktighet.

Whitehead
Herr ordförande! Detta är andra gången i dag som vi följer en bana som dikterats för oss av två enkla fakta: ett, gemenskapens utökning och utvidgning, som innebär att seder och bruk i olika medlemsstater måste sammanjämkas, och för det andra den snabba tekniska utvecklingen. Breyer, som lagt ner ett enormt arbete på detta och som förtjänar att lovordas för det, gör alldeles rätt när hon uppmärksammar oss på det sistnämndas varningar - trycket från marknaden att införa nya produkter som inte kan testas vetenskapligt.
När jag emellertid tittar på ändringsförslagen så finns det vissa som jag inte kan stödja, vilka antogs av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Jag kan inte inse att produkter som inte är nya, inte resultatet av någon teknologisk kuriositet, utan gamla, som sorbater, skall undantas på det sätt som nu föreslås från torkade äpplen och päron. Vi kommer att stödja ändringsförslagen nummer 31 och 38 som återinför det.
För det andra, vad gäller de invändningar som gjorts i det ganska livliga och effektfulla häftiga angreppet från McKenna just nu - och hon lyckades nästan omvända mig - så är fakta i målet att när vi kommer till frågan om nicin så används det inte medicinskt. Så tanken på att bygga upp motståndskraft emot det såsom antibiotika är felaktig. Vad jag skulle vilja höra från kommissionen är huruvida den anser att de alternativ, sorbater och bensoater, som behövs för att döda listeria, är lika effektiva. Vi fick aldrig ett klart svar på det i miljöutskottet och jag skulle vilja ha ett nu. Och orsaken till det, McKenna, är att fler människor dör - särskilt i mitt land - av listeria och av infektioner som kommer från massproduktion av livsmedel, än som sannolikt kommer att dö till följd av att de byggt upp en motståndskraft mot antibiotika. Detta utgör en verklig risk och det måste inses.
Min sista punkt rör frågan om ändringsförslag nummer 6 och karragenan och raffinerad karragenan. Det är inte min grupps uppfattning, men jag är övertygad om att vi borde se över den filippinska frågan på nytt, och det är ironiskt att de som här ville ändra beteckningen till ett helt nytt E-nummer, E 408, är precis samma personer som de som tidigare i dag har anfört att vi måste försvara den tredje världen och dess rätt att importera produkter till Europeiska unionen. Vi bör titta på detta på nytt och noga överväga hur det vi gör påverkar dem som producerar detta material i Filippinerna.

Jackson
Herr ordförande! Breyer och McKenna är sämsta möjliga reklam för ett liv utan tillsatser. Jag tror att de kanske behöver lite tillsatser för att lugna ner sig en aning.
Jag är överens med Whitehead om att vad vi bör göra är att vara mycket noga med eventuella nya tillsatser vi tillåter på den europeiska marknaden. Jag vill göra tre påpekanden. Ett upprepar hans påpekande med avseende på ändringsförslagen nummer 31 och 38. Jag undrar om de Silguy, som tar ledigt från euron, möjligen kan tala om för oss om kommissionen tänker ställa sig positiv till ändringsförslagen nummer 31 och 38. De skulle komma till rätta med en situation där de italienska fruktförädlarna i allt väsentligt har upprättat ett skyddat område och försöker utesluta möjligheten att använda svaveldioxid som ett konserveringsmedel för torkad frukt. Jag hoppas därför att kommissionen kommer att vara fördelaktigt inställd till ändringsförslagen nummer 31 och 38. I annat fall vill ha några mycket goda skäl till varför den inte är det.
Jag stöder det Whitehead sagt om nicin. Jag uppmanar kommissionen att visa eventuella bevis för att det fungerar som antibiotika. Vi fick missledande information i kommissionen. Om jag var de Silguy så skulle jag inte lyssna till Gaerner. De leker kinesiska viskleken där med varandra. Vad vi vill ha från kommissionen är litet upplysningar om varför de inte har antagit dessa ändringsförslag tidigare. Vi vill få det förklarat för oss här, helt öppet, eftersom användningen av nisin som skydd mot listeria är en mycket viktig aspekt av tillsatslistan för människornas hälsa i framtiden.
Vad anser slutligen kommissionen om ändringsförslag nummer 16 om E 405? Föredraganden vill stryka användningen av E 405. McKenna har hänvisat till detta. Det skulle användas, enligt det föreslagna ändringsförslaget för listan, för att bibehålla trycket eller skummet hos cider. Jag vill påpeka för McKenna att det redan är tillåtet i öl. Om hennes katt dricker öl så är det troligen det som gör katten sjuk. Det är inte förekomsten av tillsatsen, det är det faktum att katten inte borde dricka öl. Kan kommissionären vara snäll att tala om för oss huruvida han är för ändringsförslag nummer 16 eller inte.

Rübig
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kollegor. Livsmedelstillsatser spelar en stor roll inte bara för att de är mycket viktiga för priset och kvaliteten utan även för att de är viktiga för konsumenten. Österrike, Finland och Sverige har här en tradition, och jag tror att denna fråga för de nya medlemsländerna har en särskild betydelse. Jag anser att märkningsdirektivet räcker, särskilt när det gäller E 407 och E 407a, raffinerad karragenan. Det är egentligen en helt onödig ändring i en befintlig rättsakt, eftersom dessa produkter inte säljs till konsumenterna utan de facto bara till tillredningsindustrin, som naturligtvis har lärt sig hur man hanterar denna produkt och var den i framtiden visar sig vara mest vettig att använda. Just på Filippinerna som i hög grad är engagerade i leveranserna kan de åberopa att dessa produkter även är godkända i Nya Zeeland, i Japan och i USA och där de erkänns som mycket nyttiga. Til syvende og sidst är ca. 240 000 arbetstillfällen på Filippinerna beroende av denna produkt. Jag anser att vi seriöst bör fundera över att denna fråga också är en framtidsfråga för dessa länder.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag tror att en av parlamentsledamöterna sade nyss att texten var oläslig om man inte är tekniker, när man behandlar valutafrågor är det med desto mer rätt inte heller så lätt att följa. Jag skall i alla fall försöka besvara era frågor. Först och främst skulle jag vilja säga att i november 1994 vid Europaparlamentets godkännande av direktiv 95/2 om andra livsmedelstillsatser än färgämnen och sötningsmedel förklarade kommissionen att den var medveten om nödvändigheten att snabbt föreslå ett ändrat direktiv anpassat för nya industriprodukter.
Därefter, som Schleicher så riktigt påpekade, krävde anslutningen av tre nya medlemsstater - Österrike, Finland och Sverige - att den redan tillåtna tillsatsanvändningen breddades till traditionella livsmedel producerade i dessa länder. Kommissionen tackar parlamentet för samarbetet i detta svåra ärende och jag vill alldeles särskilt tacka Breyer och lyckönska henne till ett mycket gott arbete.
Förslaget grundas på en toxikologisk bedömning och en teknisk analys. Jag påminner om att tillsatser angivs på etiketterna, för att lugna vissa parlamentsledamöter som nyss gav mig intrycket att det kunde finnas ett missförstånd på den punkten.
Kommissionens ursprungliga förslag avser tre väsentliga principer, som jag tillåter mig att påminna er om, för de är grundläggande. Den första principen: kommissionen har noggrant tagit hänsyn till yttrandena av den vetenskapliga kommittén för mänsklig föda för att säkerställa att livsmedelstillsatser använda inom de tidsgränser som fastställs i direktivet inte utgör någon risk för allmänhetens hälsa. Jag kan lugna er, Jensen, bedömningen görs före förslaget och konsumentskydd fortsätter att vara kommissionens prioritering. Den andra principen - och här svarar jag Breyer: livsmedelstillsatser tillåts bara om deras användning är vederbörligen berättigad genom tekniska behov. Den tredje principen till slut: då den vetenskapliga kommitténs åsikt respekteras och tekniska behov fastställs, skall gemenskapens lagstiftning respektera medlemsstaternas vanor vad gäller användning av vissa tillsatser i traditionella specialrätter och mattillredningar.
Med tanke på dessa tre principer kan inte kommissionen godkänna ändringsförslag 1, 5, 7, 8, 9, 10, 16, 18, 19, 26 och 43. De beaktar i själva verket inte de tekniska behoven i vissa medlemsstater. Att anta dessa ändringsförslag skulle medföra att fullt säkra livsmedelsprodukter skulle försvinna från livsmedelshandeln i vissa medlemsstater.
Kommissionen kan dessutom inte heller godkänna ändringsföslag 30, 31 och 38 och betonar i konsumenternas intresse att dessa produkter inte är tillåtna för slutförbrukning. Kommissionen ställer sig slutligen inte positiv till att godkänna ändringsförslag 2, 3, 4 och 42 för att de inför märkningskrav som ingår i ramdirektivet om märkning av livsmedelsprodukter. Jag vill upprepa att konsumenterna får upplysning om befintliga ingredienser och tillsatser genom märkningen. Kommissionen föredrar hellre en neutral information än varningar. Kommissionens roll är att noggrant kontrollera om det finns tekniskt berättigade behov av användning av tillsatser i ingredienserna. Den godkänner således ändringsförslag 12, inkluderat i ändringsförslag 10, och ändringsförslag 13, 14, 32 och 36 rörande tillsatsanvändning vid fastställda tekniska behov.
Kommissionen har emellertid inte kunnat kontrollera om de tillsatsanvändningar som nämns i ändringförslag 15, 17, 39, 40 och 41 är nödvändiga. Just nu kan jag således inte godkänna dessa ändringsförslag. Jag är emellertid glad över att kunna föreslå ändringsförslag 20, 21, 23, 25 och 35 för förutom att de är förenliga med det senaste yttrandet av vetenskapliga kommittén för mänsklig föda bemöter de det tekniska behovet av att producera mat till spädbarn vid god hälsa och mat avsedd för särskilda medicinska ändamål.
I valet mellan ändringsförslag 22 och 33 föredrar kommissionen ändringsförslag 33 för att det bättre återspeglar åsikten av vetenskapliga kommittén för mänsklig föda. Av samma skäl föredrar kommissionen ändringsförslag 34 framför ändringsförslag 24. Kommissionen skulle dock vilja förbehålla sig rätten att införa vissa rättelser i formuleringarna.
Alla tillsatser avsedda att användas i tillredningar för spädbarn är speciellt bedömda utifrån denna aspekt av vetenskapliga kommittén för mänsklig föda. Kommissionen kan således inte godkänna ändringsförslag 27 och inte heller de tre första ämnena i ändringsförslag 28, som avser en högsta användningsnivå av en tillsats som är lägre än den nivå som kommittén anser säker och inte förenlig med befintliga tekniska behov. Kommissionen godkänner i varje fall de fem ämnena i ändringsförslag 28. Den kan inte godkänna ändringsförslag 29 för att det förhindrar produktion av spädbarnsmat avsedd för särskilda medicinska ändamål. Den kan inte heller godkänna ändringsförslag 6 som avser att tilldela kod E 408 åt alternativt raffinerad karragenan för att ersätta kod E 407 a, om jag förstod d'Aboville rätt, för detta ändringsförslag går tillbaka till bestämmelser i direktivet från 1996, godkänt av Europaparlamentet, om livsmedelstillsatser. Förslaget ingår således inte i kommissionens förslag och enligt vår åsikt blir det svårt för församlingen att ta tillbaka sitt eget beslut.
Jag vill tillägga för att besvara vissa andra frågor i synnerhet rörande allergier att det har vetenskapligt bevisats att högst 1 % av konsumenterna lider av livsmedelsallergier och att dessa allergier i de allra flesta fall beror på livsmedelsprodukter och inte på tillsatser. Det gäller ägg, skaldjur, mollusker, fisk, valnötter eller annat. I varje fall vill jag påminna om att tillsatserna står på etiketterna.
Jag skulle dessutom vilja svara Jackson för att säga henne att beträffande ändringsförslag 32 om lysin är vi helt överens: tillsatsen är verksam mot listeriabakterier, som är mycket farliga, och därför godkänner kommissionen ändringsförslaget. Däremot godkänner inte kommissionen ändringsförslag 16 och även där är den ense med Jackson. På samma sätt kan inte kommissionen godkänna ändringsförslag 31 och 38 men den godkänner ändringsförslag 32 och 36.
Jag vill säga er till slut att vi har överlämnat alla nödvändiga tekniska bevis skriftligen till utskottet för miljöfrågor. Om Dybkjaer önskar vidare upplysningar för att tolka texterna står naturligtvis våra avdelningar till ert fulla förfogande.

Breyer
Herr ordförande! både Schleicher och Rübig har hänvisat till att de visserligen är för en märkningsreglering men de anser att det inte hör hit utan till ramdirektivet. Även ni, herr kommissionär, har sagt mig det. Därför är min fråga: Om vi är överens om att politiskt stödja dessa märkningsbestämmelser men inte överens om var de juridiskt hör hemma, då kan vi ena oss om att kommissionen avger en förklaring att godkänner parlamentet dessa bestämmelser kommer kommissionen att ta in dem i ramdirektivet.? Det är således en fråga till kommissionen. Jag ser att Schleicher nickar. Jag hoppas att ni är införstådd med en sådan bestämmelse, eftersom denna bestämmelse ju sammanfaller med konsumentintresset.
Sedan vill jag ställa följande fråga, herr kommissionär: Gerner, som sitter bredvid er sade för några dagar sedan eller vid den sista omröstningen i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd att kommissionen inte stöder den just av den anledning som vi här kommit att prata om. Han har hänvisat till att det finns andra möjligheter, att man således teknologiskt kan undvara nicin. Det skulle intressera mig om kommissionen på några svängt i frågan eller om det kommit fram nya kunskaper.
Eftersom kommissionen just förklarat att betänkandet med motiveringen rörande teknologiskt behov är på väg till oss, vill jag bara fråga följande: Jag tror, och det har flera talare här - Dybkjær, men även Schleicher - även antytt i utskottet, men det var tyvärr, herr kommissionär otillräckligt och jag hoppas att det kommer att bättra sig i framtiden!

Schleicher
) Herr kommissionär, jag vill bara än en gång fråga om yrkande 42 och höra kommissionens uppfattning.

Dybkjær
Herr ordförande! Det är något oklart för mig om det namn kommissionären nämnde faktiskt var mitt, men vid den här tidpunkten kan det knappast var någon annan. Jag vill gärna säga att jag under ganska många år ägnat mig åt de här frågorna, vilket innebär att jag därför väl känner till frågornas komplexitet. Jag har också, kanske i motsats till kommissionären, talat med vanliga människor om jag så får säga, så kallade vanliga människor, som försökt läsa direktivet eftersom de var intresserade av det, och oavsett hur lätt överlägset kommissionären tar på dessa frågor så är det helt enkelt ett fel hos kommissionären om han inte kan inse att de här direktiven helt enkelt är skrivet på ett så komplicerat sätt att de är oläsbara för andra än experterna. Det var det jag i all välvilja försökte säga, och så sa jag: När direktivet ändå skall ändras, och det skall det, så skulle man kunna formulera det på ett logiskt och läsbart sätt. Detta har inte något att göra med om man använder " E" eller alla möjliga andra benämningar. Det är inte det som är problemet. Det är den invecklade formuleringen, det sätt på vilket bilagorna är konstruerade och så vidare, som gör direktivet helt otillgängligt.

Ordföranden
Ja, det vet vi redan, men det är inte det som är frågan. Vill Whitehead ställa en fråga?

Whitehead
Herr ordförande! Jag vill ställa mig bakom Breyers krav av exakt motsatt anledning. Det gläder mig mycket att få reda på att ändringsförslagen nummer 32 och 36 har antagits, men vi måste nu lämna denna information till alla vid omröstningen i morgon. Allt vi har är uttalandet att ståndpunkten har ändrats, inte anledningen därtill. Jag skulle precis som Breyer vilja höra förklaringarna, men av den motsatta anledningen.

de Silguy
. (FR) Herr ordförande! Jag skall svara så gott jag kan. För det första vad gäller märkning tror jag att jag nyss var tillräckligt tydlig då jag sade att kommissionen inte ställer sig positiv till att ändringsföslag 2, 3, 4 och 42 godkänns därför att de medför märkningskrav som omfattas av direktiv 4 om märkning av livsmedel.
Jag vill inte här i Bangemanns frånvaro göra ett åtagande i hans ställe om en ändring av märkningsdirektivet. Jag kan bara åta mig att granska ert förslag och ge honom det. Vi kommer att granska vilken uppföljning som kan göras.
Vad ändringsförslag 32 beträffar sade jag er att vi var för förslaget eftersom det är vetenskapligt bevisat att tillsatsen är verksam mot de farliga listeriabakterierna.
En annanfråga om ändringsförslag 42. Vi avslår ändringsförslaget av det skäl som jag angav nyss, det vill säga att denna punkt omfattas av märkningsdirektivet.
Jag tror att jag redan har svarat Whitehead i fråga om ändringsförslag 32 och 36 då jag sade att vi inte kunde godkänna dem. Jag skulle inte vilja ha något missförstånd om vad jag sade till Dybkjaer. Jag förnekar inte att vissa texter är komplicerade, men det återspeglar, skulle jag vilja säga, det behandlade ämnets komplexitet. Det tillkommer gemenskapens institutioner, tycker jag, våra informationsavdelningar och oss att lyckas framföra och förklara texterna så att de blir mera lättillgängliga för konsumenterna. Jag delar således er ståndpunkt, som för övrigt inte bara gäller texter om livsmedelstillsatser. Jag skulle kunna visa er några texter om valutafrågor som inte heller är tillgängliga omedelbart och enkelt, samtidigt som euron kommer att beröra alla medborgare.
Rent allmänt tror jag att samtliga europeiska institutioner behöver göra stora ansträngningar i fråga om information och att om vi verkligen vill övertyga och vinna våra landsmäns samtycke, måste vi först lyckas med att föra fram vad vi beslutar på ett tydligare och begripligare sätt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon förmiddag.

Åtgärdsprogrammet Sokrates
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0320/97) för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av beslut 819/95/EG om fastställande av gemenskapens åtgärdsprogram Sokrates (C4-0481/97-97/0103(COD)) (Föredragande: Pack).
Föredraganden Pack har ordet.

Pack
Herr ordförande, kära kollegor! Jag vill gärna vid denna sena timme bara göra några konstateranden. Det finns obestridliga fakta när det gäller Sokrates, inte den döde, utan programmet Sokrates.
För det första: detta Sokratesprogram är tillsammans med sina delprogram Erasmus och Comenius inom vuxenoch språkutbildningar Europeiska unionens mest lyckade program. Vad ligger oss närmare, vad måste förstärkas, vad måste förbättras? Egentligen ingenting alls förutom att det är förknippat med en ekonomisk utgift.
För det andra: undervisning och utbildning är de viktiga pelare där investeringar i dag ger utdelning i framtiden Vårt kapital i Europa är de bäst utbildade unga människorna från alla samhällsskikt, således oberoende av familjehärkomst. För det tredje: bara genom att vara rörliga och leva med varandra i Europa, kan vi minska främlingsskapet och förhindra främlingshat. Sokrates-programmet med sina delprogram är ett instrument för många unga människor att skaffa sig " Europakompetens" . Jag är säker på - och så kan man även tolka rådets gemensamma ståndpunkt - att det är en allmän uppfattning. Men slutsatserna i denna gemensamma ståndpunkt är underligt ologiska. Med vetskap om att detta program är bra, att man kan anta att unga människor med hjälp av detta program vill investera egen tid av sitt liv för att uppnå ett europeiskt mervärde, tar rådet ingen hänsyn till det.
Jag har av en tillfällighet i dag fått ett brev från en ung student som berättar för mig, att han vill delta i Erasmus och också gör det, men att han i sin hand får 100: - DEM per månad, 50 ecu för denna rörlighet. Tyvärr kan jag inte fortsätta, skriver han. Vi behöver således mer pengar för att kunna uppfylla de önskningar som vi väckt hos ungdomarna.
För det andra måste rådet också på ett solitt sätt finansiera sina egna löften. Jag vill att även länderna i Centraloch Östeuropa och alla associerade länder skall kunna delta i Sokrates. Men jag frågar mig i dag, om rådet verkligen vill det? Vi vill det. Men rådet blir oss svaret skyldigt. Ett löjligt lågt bidrag på 25 miljoner ecu för 1998 och 1999. Det innebär således att det godkänner 12, 5 miljoner ecu för nästa år. Storartat! Då har vi bara för 1997 behövt 80 miljoner ecu för att bara kunna gå iland med Erasmusdelen. Parlamentet är mycket anspråkslöst, verkligen. Med tanke på det spända budgetläget i medlemsländerna vill vi verkligen inte vara omåttliga. Vi är inte fullt så anspråkslösa, Cresson, som ni tyvärr måste vara ur kollegial ansvarssynpunkt, förmodligen även i dag igen. Vi är inte fullt så anspråkslösa. Vi kräver för nästa budgetår 50 miljoner ecu - och har även med det i budgeten i morgon och kommer att rösta för det. Det innebär fortfarande mindre än vad vi beräknade för 1994 vid en tidpunkt när varken Sverige, Finland eller Österrike var medlemmar eller något associerat land fanns med i bilden. Vi ligger ändå i dag under det som vi då beräknade för hela programmet för hela perioden för 12 länder, nämligen l miljard ecu. Vi ligger ändå i dag under det beloppet. Mer anspråkslös kan man inte vara. Men vi inser ju budgetläget. Jag tror att vi inte har något annat val än att vädja till rådet. Jag hoppas att det luxemburgska ordförandeskapet under de närmaste veckorna verkligen kommer att hjälpa oss att komma längre. Vi vädjar till rådet att göra allt som står i dess makt för att inte försumma denna investering i våra barns framtid. Det som vi försummar i dag kan vi inte ta igen i morgon. Det är den bästa investeringen i en bra framtid för hela Europa!

Morgan
Herr ordförande! Tack för att ni kommit för att lyssna på oss och diskutera Sokrates på nytt. Jag hoppas att detta är sista gången som vi samlas för att diskutera denna fråga, eftersom jag hoppas att vi kommer att ha kommit till ett resultat efter förlikningen. Men det är viktigt att vi inser Sokrates-programmets betydelse i dess försök att stärka banden mellan de unga i Europa. Det är ett program som tjänat till att bekämpa rasism och främlingsfientlighet. Men om det skall kunna fortsätta sitt goda arbete så måste det finansieras ordentligt.
Om vi tar studiestipendierna i Erasmus som ett exempel, så är det högsta beloppet någon kan tillåtas få omkring 5 000 ecu. Om varje kvalificerad studerande skulle få finansiering skulle det bara räcka till omkring 750 ecu per person. Det är fullständigt otillräckligt för dem som inte har egna medel. Men det är ett mycket viktigt sätt att säkerställa att banden mellan Europas folk finns kvar.
Parlamentet har konsekvent visat sitt engagemang för detta program, genom att stödja en höjning av dess medel med 100 miljoner ecu över programmets två närmaste år. Kommissionen har föreslagit 50 miljoner ecu. Vi förstår att ni har högskoleansvar. Och så har vi förstås den stora striden med rådet, som har föreslagit den futtiga summan 25 miljoner ecu. Det är viktigt att rådet satsar pengar och inte bara pratar när det gäller detta mycket viktiga program. Det är viktigt att våra barn är vår framtid. Vi förstår det, men det är viktigt att vår retorik backas upp av vårt engagemang och våra resurser.
Programmet utökas dessutom till de tio associerade länderna i Central- och Östeuropa. De budgetmässiga följderna av denna utökning måste beaktas. Vi beställde ursprungligen en anpassad måltid för vår familj på 12 personer. Sedan bjöd vi ytterligare 12 personer till bords, men jag är rädd för att vi inte beställde mer mat. Vad vi behöver är mer resurser åt arrangören av måltiden, för att säkerställa att ingen av våra familjemedlemmar eller gäster går från utbildningsbordet utan att ha ätit eller fortfarande hungrig. Våra medborgare har en utbildnings- och kulturaptit. Vi måste försöka se till att de aptiterna kan tillfredsställas.

Rübig
Herr ordförande, fru kommissionär! Utbildning är ett av de viktigaste instrumenten som vi har för att garantera sysselsättning i framtiden. I en samhällsekonomi finns det i stort sett tre stora områden: forskning och utveckling, infrastruktur och utbildning. Jag anser att vi i Europa åstadkommit mycket inom utbildningen. Vi har haft Europaåret för livslångt lärande, vi har Sokrates, vi har Leonardo, vi har Ungdom för Europa, vi har grönboken för undervisning och vidareutbildning. Jag anser att det är nödvändigt att inom dessa områden i framtiden göra ännu större ansträngningar. För oss är det helt enkelt viktigt att till arbetsmarknaden få människor som är kapabla att fatta kvalitativa och kvantitativa beslut, som är duktiga att planera sin tid och som även engagerar sig personligen och försöker göra vettiga prestationer.
Just Sokratesprogrammet har den egenskapen att det motiverar våra ungdomar till gränsöverskridande verksamheter, till att vara aktiva inom detta område och till att bli förebilder för andra ungdomar. För oss handlar utbildning om att unga människor får sakkompetens. Det var ju egentligen självklart förr i världen att man lärde sig något och sedan kunde föra det vidare. Men för oss handlar det även om att skaffa sig social kompetens, nämligen att kunna prata med medborgare från andra länder, att lära känna det landet och att ta med sig det positiva därifrån hem till det egna landet.
Dessutom att skaffa sig en självkännedom, dvs. hur man själv uppträder, hur man ger av sig själv. Jag tror att man i det avseendet kan lära sig mycket av de europeiska länderna. Jag är mycket glad över att programmet nu står öppet för Europas 15 länder, för de länder som också vill bli medlemmar. Jag tror att vi just inom utbildningens område kan signala i vilken riktning Europa är på väg. Jag tror därför att det är nödvändigt att investera i detta program och att anstränga oss att i framtiden även locka in de nya inträdesländerna på utbildningsspåret och att till dem förmedla våra kunskaper.
Om parlamentet för toppmötet i Luxemburg ställer 150 miljoner ecu till förfogande, anser jag, att det i slutänden ligger på rådet och kommissionen att fundera över var medlen bäst gör nytta. Och jag tror att vi i utbildningsprogrammen har den bästa utgångspunkten för att ta oss an sysselsättningen, att ge unga människor som id ag är arbetslösa i framtiden tillgång till ett sysselsättningsprogram. Att integrera dem i arbetslivet, det borde vara vårt viktigaste mål.

Ryynänen
Herr ordförande, fru kommissionär! Inom Europeiska unionens beslutsorgan är vi med fog bekymrade över medborgarnas likgiltiga eller direkt fientliga inställning till unionen. Folk har svårt att förstå hur åtgärder på Europeiska unionens nivå kan inverka positivt på deras dagliga liv. Men trots det hoppas man att unionen skall främja nyttiga projekt som kan generera ett sant europeiskt mervärde och öka den ömsesidiga förståelsen och säkerheten. I själva verket borde ju detta vara det klara målet för allt internationellt samarbete.
Hur svarar kommissionen och ministerrådet då på denna utmaning vid behandlingen av finansieringen för Sokrates-programmet? Rådets gemensamma ståndpunkt som utdömer den tilläggsfinansiering som parlamentet förutsätter är direkt obegriplig mot denna bakgrund. Hur skall vi kunna närma unionen till människorna om vi är med om att urvattna ett program som medborgarna i alla medlemsstater finner viktigt, nyttigt och effektivt? Parlamentet som representerar medborgarna kan inte gå med på detta. Inom ramen för Sokrates-programmet har mycket positivt redan åstadkommits vad gäller ett höja kvaliteten på utbildningen i Europa, och det är speciellt viktigt att fortsätta arbetet på att utveckla fortbildningen för lärare och språkundervisningen.
Sokrates-programmet är viktigt inte bara för de nuvarande medlemsstaterna utan också för staterna i Central- och Östeuropa som söker medlemskap. Den ömsesidiga rörligheten måste tryggas och de 100 miljoner ecu som parlamentet kräver är ett absolut minimum för att programmet skall fungera och behålla sin trovärdighet. Vi har inte råd att låta ett så bra och viktigt program krympa ihop till blott och bart ett elitprogram genom minskat stöd och färre stödda projekt. Vi måste kunna hålla stödet på en nivå som ger alla studerande möjlighet att delta i utbytesprogrammet. Situationen är särskilt besvärlig för de läroanstalter som inte ha egna tillgångar att stödja utbytet.
Jag hoppas innerligt att den förestående förlikningen skall lyckas rädda Europeiska unionens utbildningspolitiska flaggskepp Sokrates, och att allt fler unga människor i framtiden skall få en möjlighet till internationalisering och interaktiva studier oberoende av sin familjebakgrund och hemort. Jag önskar Pack all framgång i hennes utomordentliga och målmedvetna arbete.

Elchlepp
Herr ordförande, kära kollegor! Jag vill livligt stödja den kritik som här framförts. Det ekonomiska stödet till Sokrates-programmet är faktiskt en skandal! Och då finns det få aktivitetsområden inom Europeiska gemenskapen där det personliga europeiska mervärdet, ett påtagligt mervärde, varit så tydligt som genom utbildnings- och utbytesprogrammen. De har verkligen varit framgångsrika.
Det kan ingen förneka. Dessa utbildningsprogram är även i ökande grad ett bidrag till arbetsmarknadspolitiken för unga människor i Europa, som genom att lära sig främmande språk förvärvar insikter i nya rätts- och förvaltningssystem, lär känna nya mentaliteter i andra länder, får ovärderliga kunskaper och färdigheter och därmed skaffar sig nya chanser till en arbetsmarknad i Europa. Just inom det området, där Europa kan visa något av sin trovärdighet, just där uppträder rådet som en snåljåp, skulle jag vilja säga.
Helt okänsligt om vad som utgör Europas egentliga fundament, nämligen integrationens principer - kommunikation mellan människor. Den tyska regeringens bekännelser till öppenhet mot världen, mot att arbeta och leva i Europa är mot denna bakgrund inte trovärdiga. Jag skulle ytterligare helt kort vilja säga något till den socialpolitiska aspekten. Det handlar inte bara om - det är redan en skandal - att stipendierna är så låga. Det handlar om att det har lett till ett verkligt urval för att kunna delta. Den som har råd beger sig i alla fall utomlands för studier. Ökar man inte Erasmus t.ex. kommer de socialt svagare ungdomarna framöver inte att kunna resa ut. Utan kompletterande finansiella medel kommer vi inte att komma över den knappa 1 % av ungdomar som deltar i yrkesutbildningen.
Man är alltid i beråd när man arbetar som politiker. Skall man värva för programmen i skolorna, i verkstäderna, dit man blir inbjuden eller borde man hellre tiga av hänsyn till att proportionen mellan antalet sökande och medlen blir allt sämre?
Jag skulle även vilja säga något om att öppna programmen för Central- och Östeuropa. Samma regeringschefer som lovar länderna inträde i EU, försvårar ekonomiskt för folken att mötas via ungdomsutbyte. Vad betyder en ökning på 25 miljoner i en totalbudget på 860 miljoner, när de länder som under de kommande åren skall dra nytta av Sokrates, utgör cirka en tredjedel av befolkningen i dagens EU?
Om det fortsätter på det sättet, helt cyniskt sagt, bara om det fortsätter så, och vi kommer att se detta EU fortsätta sjunka i trovärdighet hos befolkningen! Där hjälper inga glättiga broschyrer. Verkligheten talar ett annat språk och med denna ekonomiska satsning entusiasmerar vi inga ungdomar för Europa!

Cresson
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Först skulle jag vilja tacka parlamentet, i synnerhet utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media för det engagemang och den uthållighet som det har visat prov på för att uppnå en betydande ökning av budgetanslaget för Sokratesprogrammet.
Jag vill alldeles särskilt tacka föredraganden, Pack, för hennes verksamhet till förmån för programmet som, vilket vi alla är ense om, är av största betydelse för Europas framtid. Intresset behöver inte längre bevisas. Mer än någonsin beror medborgarnas fulla utveckling, kampen mot social uteslutning, sysselsättningsskapandet förvisso på vår helhjärtade satsning på undervisning och utbildning under hela livet. Tack vare Sokrates och andra program såsom Leonardo da Vinci, Ungdom för Europa och, i framtiden, den europeiska volontärtjänsten kommer vi stegvis att lyckas uppnå ett kunskapseuropa och våra medborgares förväntningar kommer att förverkligas på området. Men det finns också andra skäl för att Sokrates skall få nödvändiga anslag.
Först och främst därför att Sokrates bidrar till att närma EU till medborgarna genom att varje år göra det möjligt för hundratusentals personer att aktivt delta i europeiskt samarbete. Det är en ytterst viktig roll i synnerhet i ratificeringsfasen av det nya Amsterdamfördraget. Och därefter, ni gjorde rätt i att uppmärksamma detta vid den första behandlingen av ärendet, utgör Sokrates ett viktigt stöd inför utvidgningen av EU till de associerade länderna i Central- och Östeuropa.
Rådet anslöt sig dock inte till förslaget om en betydande ökning av programmets budgetanslag. Föreslagna 25 miljoner ecu i rådets gemensamma ståndpunkt utgör bara hälften av kommissionens förslag. Detta driver principen om en sträng budget till en gräns som inte motsvarar vare sig kommissionens eller parlamentets åsikter i frågan. Vid rådet i juni kämpade jag därför till det yttersta för vårt förslag.
Utan att ens tala om en reell ökning av tillgängliga medel skulle rådets föreslagna summor inte ens göra det möjligt att täcka inflationen från år till år. I sitt yttrande som nyligen överlämnades till parlamentet och rådet, tillbakavisade kommissionen bestämt beloppet. Då parlamentet föreslog en ökning på 100 miljoner ecu vid den första behandlingen, visade det hur mycket det uppskattar Sokrates effekter såväl för medborgarna som med tanke på EU: s utveckling på längre sikt. I det ändrade förslaget har kommissionen tagit hänsyn till nästan samtliga ändringsförslag av parlamentet.
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det är sant att kommissionens förslag om ökat belopp är modest. Vi erkände det och förklarade tydligt motivet i vår redogörelse, jag citerar: "i ett totalt mera gynnsamt budgetsammanhang skulle kommissionen inte ha tvekat att föreslå en mycket större ökning som förhållandet kostnader-fördelar av den berörda verksamheten och den bevisade nödvändigheten av extra medel till fullo skulle ha motiverat" .
Kommissionen har dock godkänt ett förberedande budgetförslag för 1998, som tar sig uttryck i en begränsad ökning på 2, 4 % av stödanslaget jämfört med 1997. Med tanke på beloppen för strukturåtgärder för att respektera det interinstitutionella avtalets åtaganden, avtalet slöts i oktober 1993, tillåter den stränga budgeten en ytterst svag ökning av de övriga utgiftsposterna. För inrikespolitiken i sin helhet är ökningen begränsad till 0, 5 % jämfört med 1997. En sådan begränsad ökning av medlen för inrikespolitiken gjorde det inte möjligt att föreslå en så stor revidering av Sokrates som önskat och i förhållande till programmets betydelse och framgång.
Kommissionen är tvingad att inta en fortsatt sträng attityd. Men ni kan vara säkra på att ert engagemang delas av kommissionen. Vi kommer att kämpa till det yttersta för att få en betydande ökning som gör det möjligt för programmet att nå sin målsättning under de kommande åren. Först och främst skall vi fördubbla våra ansträngningar för att övertyga rådet om att mjuka upp sitt ställningstagande fram till sammanträdet av rådet för "utbildning" den 20 november. Det är dock mycket troligt, som vi alla vet, att vi inom kort måste anlita ett medlingsförfarande.
Jag kan försäkra er om att kommissionen är redo att till fullo spela den roll som den har fått sig tilldelad i fördraget inom ramen för detta förfarande. Vi kommer att göra allt i samarbete med parlamentet för att nå ett så gynnsamt resultat som möjligt.
Tillåt mig således att till avslutning kasta en blick på framtiden. Det är i själva verket just nu som vi inleder arbetet med att utforma nästa generation gemenskapsprogram som skall genomföras från och med år 2000. Kommissionen kommer i början av november att godkänna ett meddelande med de riktlinjer enligt vilka vi tänker fortsätta vår verksamhet. Det kommer att ge oss tillfälle att på nytt utbyta idéer i fråga om framtiden för den så viktiga sektorn.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon förmiddag.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.17.)

