Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från i går har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Miller
Herr ordförande! Mitt inlägg gäller protokollet. Jag hänvisar till Macartneys anförande i vilket han sade att det hade skett en sammanblandning och ett fel i översättningen från den franska originalversionen till engelska. Jag har kontrollerat den franska originalversionen och där står det tydligt "la viande britannique" . Vad jag förstår betyder "britannique" brittiskt och inte engelskt och därför omfattar det allt brittiskt nötkött, inklusive skotskt nötkött.

Macartney
Herr ordförande! Jag uppskattar att min kollega bryr sig om lingvistisk exakthet, men som ni vet var sittande ordförande då David Martin, som också är från Skottland. Vi har kontrollerat originalversionen som gruppen undertecknat och där står det "anglaise" . Därför reste jag denna ordningsfråga, för protokollets skull.

Ordföranden
Jag tackar för att vi fått alla detaljer av denna fråga belysta, så att det nu torde vara klarlagt, hur saken förhåller sig.
(Protokollet justerades.)

Beslut om brådskande förfarande
Kittelmann
Herr ordförande! Utskottet för externa ekonomiska förbindelser ber er att avslå begäran om brådskande förfarande. Kommissionen hade den 17 november önskat en brådskande medling. Utskottet för externa ekonomiska förbindelser diskuterade förslaget under sitt sammanträde den 18 november. Både av formella och innehållsmässiga orsaker avslogs förslaget enhälligt. Beträffande förfaringssättet var det så att vid tidpunkten för förslaget om brådskande förfarande förfogade utskottet endast över en kopia på försättsbladet av grunddokumentet med kommissionens förslag. Under sådana omständigheter kan man inte förvänta sig av oss att vi på allvar granskar ett förslag från kommissionen - hur brådskande det än kan vara. Trots detta skulle man principiellt kunna göra ett undantag när det gäller finansiella frågor för Ukraina. Men eftersom precis ett delbelopp om 100 miljoner ecu hade mobiliserats, tror vi inte att det av finansiella orsaker är oavvisligt. Vi har nämligen behov av en överläggning, och ber om att det brådskande förfarandet skall avslås.
(Parlamentet avslog begäran om brådskande förfarande.)

Organiserad brottslighet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande fem betänkanden utarbetade för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor:
A4-0333/97 av Cederschiöld om handlingsplanen för bekämpande av organiserad brottslighet (7421/97 - C4-0199/97), -A4-0348/97 av Bontempi om utkast till gemensam åtgärd om kriminalisering av korruption inom den privata sektorn (10017/97 - C4-0478/97-97/0914(CNS)), -A4-0351/87 av Bontempi om förslag till rådets beslut om en gemensam åtgärd antagen av rådet, om inrättande av ett europeiskt rättsligt nätverk (9804/97 - C4-0428/97-97/0911(CNS)), -A4-0355/97 av Orlando om utkast till gemensam åtgärd om upprättande av ett system för utvärdering av tillämpningen och genomförandet på nationell nivå av internationella åtaganden i kampen mot den organiserade brottsligheten (10406/97 - C4-0479/97-97/0912(CNS)), -A4-0349/97 av Orlando om utkast till gemensam åtgärd, antagen av rådet på grundval av artikel K.3 i Fördraget om Europeiska unionen om straffbarhet för deltagande i en kriminell organisation i Europeiska unionens medlemsstater (10407/97 - C4-0480/97-97/0913(CNS)).
Cederschiöld
Herr ordförande! Den organiserade brottsligheten rör sig över gränserna precis på samma sätt som miljöföroreningarna gör det. Det krävs gemensamma åtgärder. Det krävs samordnade insatser globalt, europeiskt, nationellt, regionalt och lokalt, men också i det civila samhället och på det individuella planet. Den europeiska nivån måste förstärkas, men utan att de andra nivåerna försvagas.
Narkotikasyndikaten känner inga gränser. Man smugglar människor via organisationer mellan olika världsdelar. Man har hela jorden som spelplan. Hundratals maffiaorganisationer har redan intressen inne i vår union. Vi måste öka samarbetet inom unionens gränser, men också utom dessa gränser öster- och västerut.
Planerna att starta ett mer omfattande arbete på detta område började på internationell nivå för ett par år sedan. I Dublin för ett år sedan lades grunderna för det åtgärdsprogram som behandlades i Amsterdam i somras, med 30 olika förslag att bekämpa den organiserade brottsligheten. I dag skall vi behandla parlamentets synpunkter i detta avseende. Vi har också ett antal rättsakter med detaljerade frågor som också behandlas samtidigt.
Det handlar om att bygga upp staket, rättssäkerhetsstaket, som är så tydliga att vi ändå klarar att vidta målinriktade och ganska kraftiga åtgärder mot brottsligheten, eftersom detta balanserar mellan rättsstaten, integriteten, men också effektiviteten i åtgärderna.
I mina förslag har jag utvecklat en del punkter, gått längre än vad rådet vill göra. Jag är mer specificerad på en del punkter. Jag bygger högre säkerhetsnät på en del punkter, samtidigt som jag också försöker öka effektiviteten. Jag har även avvisat några av rådets ställningstaganden. Dessutom har jag i betänkandet plockat in en del nya synpunkter som inte fanns med, dvs. områden som inte hade behandlats.
Betänkandet är naturligtvis ganska omfattande. Jag skulle särskilt vilja framhålla det praktiska arbetet, eftersom jag tror att det är väldigt viktigt. Jag har försökt att lyssna på mina kolleger och också förstå deras synpunkter. Jag tycker att det har varit ett väldigt bra samarbete.
Vinsten är hjärtat i den organiserade brottsligheten. Därför riktar många förslag in sig på vinsten, men också på bevisfrågorna, eftersom det är den smala sektorn i detta sammanhang. Det gäller att hitta olika nya möjligheter att komma fram när det gäller bevisningen. Det är nämligen väldigt svårt i dessa sammanhang. Den organiserade brottsligheten arbetar ju ofta på ett sådant sätt att man inte låter dem som egentligen tar hand om vinsten utföra de kriminella aktiviteterna, utan det är andra personer som gör det, vilket gör att det många gånger är svårt att klara av bevisningen.
Jag tror att nätverken, det praktiska samarbetet, är bland det allra viktigaste. Det kommer att hjälpa oss att på sikt skapa ett område för rättssäkerhet i unionen. Jag vill i detta sammanhang också passa på att peka på det nordiska samarbetet. I Norden har vi länge haft ett sådant praktiskt samarbete som innebär att parlamenten drar nytta av varandras erfarenheter innan vi inför nya förslag. Vi har också ett vardagligt samarbete, vilket jag tror är bland det viktigaste att vidareutveckla. Vi måste få kompatibla rättssystem i Europa, och vi måste harmonisera på de områden där vi annars inte kan komma fram.
Jag vill passa på att föra fram en erloge till minister Fischbach som har kommit till parlamentet, diskuterar med oss och konsulterar oss för första gången i dessa frågor, så att vi i en viktig fråga inom den tredje pelaren får möjlighet att framföra parlamentets ståndpunkter, egentligen i enlighet med vad som beslöts i Amsterdam, fastän det ännu inte har ratificerats. Det vill jag särskilt tacka för.
Jag tror att den organiserade brottsligheten är en fråga som vi har väldigt många olika uppfattningar om vad det egentligen handlar om. Vi måste få fram en definition. Skall vi kunna vidta kraftiga åtgärder, då måste vi veta vad det är vi talar om. Därför tror jag att definitionen är väldigt viktig. Den kommer också, precis som de aktuella rättsakterna, att behandlas den 3-4 december i ministerrådet. Det blir då intressant för oss att se vad som verkligen kommer att inträffa, och om man kommer att lyssna på parlamentets ståndpunkter i dessa frågor.
Jag hoppas att man också börjar titta litet mer på de särskilda utredningsmetoderna, de mer hemliga metoderna. De är väldigt känsliga, men jag hoppas att rådet tar upp dem. Jag har tagit upp dessa frågor i mitt betänkande i större utsträckning än rådet tidigare har velat röra vid dem; det handlar naturligvis om känsliga frågor.
Informationsteknologiska frågor är också viktiga att beröra. Vi måste förebygga det som sker inom informationsteknologin när brottsligheten börjar utnyttja den. Vi måste också se till att polisen på rätt sätt har möjlighet att utnyttja informationsteknologin för att förhindra brottslighet. Dessa frågor tror jag också behöver belysas mer än de tidigare har gjorts.
I utskottet gick 90 procent av betänkandet igenom. På de punkter där det fanns andra uppfattningar har vi nu lagt fram kompromissförslag. Jag vill särskilt uttrycka min tacksamhet till de kolleger som har varit med och diskuterat, eftersom jag tycker att vi har haft ett oerhört roligt, givande och intressant samarbete. Jag har själv fått lära mig väldigt mycket och hoppas därför att kammaren kommer att stödja detta förslag i sin helhet. Gör den inte det, är det på sätt och vis en skam för parlamentet, om vi inte lyckats tillvarata den möjlighet som Fischbach ger oss genom att vi nu kan lägga fram våra ståndpunkter, vilket också ger detta ärende en pondus som det annars inte skulle ha haft. Därför tycker jag att parlamentet bör klara av att lägga fram sina ståndpunkter. Det långa arbete som vi har bakom oss hoppas och tror jag också kommer att leda till att det finns goda möjligheter att detta ärende lyfts fram, även om inte alla har fått igenom alla sina ståndpunkter i detalj.
Jag skall av det skälet också nämna Italien. Det finns en del ändringsförslag från UPE som vi har haft litet diskussion om. Den organiserade brottsligheten kan se väldigt olika ut. Jag har samarbetat med många italienare, och det är klart att erfarenheterna i Sverige och Italien skiljer sig ganska ordentligt på detta område. Vi har dock väldigt mycket att lära oss av Italien, eftersom italienarna har vidtagit ganska drastiska åtgärder. Jag riktar mig särskilt till UPE när jag säger detta: Vi måste emellertid också komma ihåg - och det är också min erfarenhet av Italien - att det italienska exemplet visar hur oerhört viktigt det är att hålla på rättsstatens principer i dessa sammanhang, att hålla kampen för de mänskliga rättigheterna och den individuella integriteten högt och inte glömma det, när man vill vidta väldigt kraftiga åtgärder.
Jag ser med spänning fram emot ministerrådet i december, då vi får se om regeringscheferna kan motsvara den förhoppning som de har ingivit unionens medborgare, nämligen att göra denna union till ett effektivt redskap mot den organiserade brottsligheten.

Bontempi
Herr ordförande! Jag tror att det kommer att uppfattas positivt att vi har valt att ägna en hel förmiddag åt hela åtgärdspaketet mot den organiserade brottsligheten. Detta innebär en betydande nyhet. Vi har länge talat om kampens absoluta otillräcklighet på internationell och europeisk nivå vid yttringar av organiserad brottslighet. I dag tror jag att vi äntligen med en viss tillfredsställelse kan konstatera att det har tagits fram verkligt nya element.
Handlingsplanen är en anmärkningsvärd nyhet. För första gången har vi fått tänka igenom och kunnat framföra vår mening, även om det tyvärr fick ske efter planens utarbetande, om en övergripande plan och ett samordnat och samstämmigt angreppssätt beträffande kampen mot den organiserade brottsligheten. Jag anser att de intressantaste nyheterna finns på det operativa planet, dvs. att rådet från juli 1997 arbetar med att definiera även de lagstiftningsmässiga åtgärderna, de konkreta åtgärderna. I dag avser vår granskning dels planen dels fem gemensamma åtgärder.
Till sist en särskilt betydelsefull nyhet, som kommer att behandlas av det luxemburgska ordförandeskapet. och som består i att Europaparlamentet äntligen har konsulterats i förväg om dessa åtgärder. Jag skulle vilja påminna ordförandeskapet om att man i framtiden bör reglera denna relation, eftersom vi är tvingade att finna oss i mycket, mer än ett parlament normalt gör, för att avge ett motiverat yttrande. Men vi har gjort det för att visa att vi absolut vill delta och ge vårt bidrag.
Beträffande handlingsplanen begränsar jag mig, efter detta positiva omdöme, till att även konstatera några brister som jag skulle vilja uppmärksamma rådet på, eftersom därpå följande åtgärder tar hänsyn till dem. Jag tycker till exempel att det verkar som om problemet med den urbana kriminaliteten har ägnats lite uppmärksamhet. Vi vet att det är ett separat fenomen, men det är även knutet till den organiserade kriminaliteten. Jag tänker på några områden i mitt hemland, särskilt städer som Neapel eller andra städer i söder, men även i norr, där det finns en allmän kriminalitet, en kriminalitet i liten skala som är mycket spridd och knuten till knarkhandeln och den organiserade brottsligheten. Detta problem förtjänar speciell behandling som visar hur man skall ingripa både socialt förebyggande och med kraftfulla ingripanden. Kanske kommer vi att behandla det i samband med den urbana företagsamheten, men jag vill ange det som ett nyckelbegrepp, en kritisk punkt, som inte behandlas tillräckligt.
Förutom de förebyggande sociala åtgärderna vill jag även påminna om en mycket känslig fråga som berör den ekonomiska brottslighetens organisation: skatteparadisen. Det är verkligen svårt att göra något åt skatteparadisen. Vi har svårt att se konkreta åtgärder för att reducera eller göra något åt denna ekonomiska fristad som skatteparadisen utgör för den organiserade brottsligheten. Vi vet att skatteparadisen inte bara existerar i utomeuropeiska länder utan även i olika former i våra länder: i form av anonyma konton, som i Österrike, och i form av en överdrivet skyddad banksekretess. I en plan som jag anser vara en stor politisk, operativ och institutionell nyhet, anser jag att dessa punkter behandlas.
Vid detta tillfälle anser jag att ett viktigt stadium passeras. I ändringsförslagen och i diskussionen, som ibland är ett oundvikligt men även överdrivet eko av de nationella debatterna, har vi ett system som det skulle vara bra att ta itu med: motsatsförhållandet mellan effektiviteten i statens förmåga att vidta åtgärder vid bekämpningen av brottsligheten och dess komplikationer och nuvarande sofistikerade yttringar, framför allt internationellt, och den sakrosankta principen om skyddet av medborgarnas rättigheter.
Jag tror att detta statiska och övervunna motsatsförhållande inte längre fungerar, det tillfredsställer oss inte längre. I stället bör vi utgå från en annan synpunkt, nämligen insikten om eller erkännandet av legalitetsprincipen som en av de centrala aspekterna av de mänskliga rättigheterna, som i dag, i ett komplicerat samhälle statt i förändring, i stort sett bevaras i sin rikedom.
I en rättsstat innebär rätten till legalitet en garanti för medborgaren inför lagen, staten och domaren men även, och framför allt, rätten att inte få landet invaderat av kriminalitet, en ekonomi som förvrängs av kriminaliteten, risken för medborgarna att faktiskt behöva frånsäga sig demokratin, utövandet av demokratin på grund av den organiserade brottslighetens spridning och närvaro överallt.
Från denna synpunkt söker man verkligen en ny jämvikt, och nya instrument introduceras. Jag ser med tillfredsställelse att vårt land, som har tvingats genomleva smärtsamma upplevelser, har kunnat experimentera fram dessa nya instrument. Jag säger experimentera, men tänker även, i det ögonblick som vi introducerar dessa nya instrument, på den organiserade brottsligheten, på brott som, om de blir gemensamma brott, kommer att bli ytterst viktiga för att främja det rättsliga samarbetet. Jag tänker på struktureringen av det rättsliga nätverket som inte är något annat än en samling domstolar som tillsammans med dem som infördes redan för ett eller två år sedan kommer att utgöra grunden för att främja ett snabbt rättsligt samarbete.
Allt detta uppstår ur det faktum att vi måste vara klara över behovet av att ta oss an den medborgares problem, som försvarar sin rätt gentemot staten. Detta är en punkt som vi alltid måste betona och analysera när den nämnda rättigheten kränks. Vi bör emellertid även veta att det behövs nya instrument och av denna anledning tycks det mig vara farligt och fel att avstå från dessa instruments kraftfullhet, medan det är rätt att utvärdera dess funktion, användning, hantering och effektivitet.
Från denna synpunkt tror jag, att om Europa - som man förbereder sig för att göra - tecknar ett scenario för kampen mot den organiserade brottsligheten, i ett försök att så långt som möjligt skapa de garantivillkor som gäller i en rättsstat, och att överföra dem till den första pelaren, och att lansera alla åtgärder som ger parlamentet ett sätt att enligt högre lagstiftning, dvs. EG-domstolen att ingripa - det är villkor som tyvärr inte ännu har förverkligats - då bör vi medan vi rustar oss med dessa instrument med stark kritisk oro understryka behovet av ett system som övervakar denna nya princip om legalitet så som betänkandet gör. Denna legalitetsprincip, jag repeterar, skall grundas på behovet av att det demokratiska systemet svarar på den förstörelse av liv och demokrati som begås av brottsligheten, men också att medborgaren åtnjuter alla sina rättigheter och sitt beskydd.
Vi bör alltså närma oss medborgarens synpunkt. Jag tror att några data visar oss hur oron för kriminaliteten, både den stora och organiserade och den som är spridd i alla sina yttringar, är en dominerande oro i många länder i Europeiska unionen. Det är därför unionens uppgift att bidra till att ge ett svar. Jag tror att just i detta ögonblick, då vi som parlament är djupt inbegripna i vår livliga debatt om möjligheten att avge ett yttrande, kommer vi att luta åt en bekräftelse av rätten till legalitet i dess helhet som ny grundläggande mänsklig rättighet. För att försöka nå detta mål tror jag att vår mycket viktiga funktion är att diskutera, men även att modigt stödja de innovationer som kommer att tillåta oss att bjuda motstånd, inte bara med ord utan på ett synligt sätt, konkret och garanterat demokratiskt, mot den organiserade brottsligheten och dess fundamentala angrepp på det demokratiska systemet.

Orlando
Herr ordförande, ärade kolleger! Som ett komplement till den genomgång som har inletts av Cederschiöld och Bontempi önskar även jag understryka vikten av denna debatt om stärkandet av legalitetsprincipen på det europeiska planet. Jag vill uttrycka uppskattning för den lyhördhet som rådet har visat och tillfredsställelse med det luxemburgska ordförandeskapet för den diskussion som utspelades inom utskottet för de medborgerliga fri- och rättigheterna. Jag beklagar den korta tid som står till mitt förfogande, men trots denna har vi på alla sätt försökt att fullgöra den påtagna uppgiften för att inte vara frånvarande vid denna viktiga fas i unionens liv.
Vi står inför ett organisatoriskt ingripande och det ankommer på mig att referera tre åtgärder. Den första gäller mekanismerna för utvärdering och genomförande av åtgärder mot den organiserade brottsligheten. Den andra avser straffbarhet för deltagande i en kriminell organisation. Den tredje avser det s.k. Falcone-programmet Denna tredje åtgärd finns inte på parlamentets föredragningslista. Handlingar angående detta anlände först den 6 november från rådet. Vad mig beträffar har jag genomfört min uppgift och jag ansluter mig till en eventuell invit från presidentskapet om en eventuell återremiss, endast av denna aspekt, för att ge parlamentet tillfälle att uttrycka sin egen ståndpunkt. Jag har emellertid fullgjort min individuella uppgift att redovisa synpunkterna på rådets förslag.
Av de två handlingar som denna förmiddag skall granskas av parlamentet avser den första mekanismen för utvärdering av åtgärderna mot den organiserade brottsligheten. Jag betraktar denna handling som politiskt mycket viktig, eftersom den introducerar ett kriterium för sammanhållning i medlemsstaternas förhållningssätt till det viktiga ämnet som kampen mot den organiserade brottsligheten är, och utgör i sig kanske det tydligaste erkännandet av hur detta ämne ses som ett ämne av europeiskt intresse. I utskottet har vi försökt framhäva kommissionens och parlamentets roll och vi har föreslagit några ändringar, som i det stora hela delas av hela utskottet, för att utröna på vilket sätt några passager kan klarläggas.
Hela tiden med hänvisning till den första av de två åtgärderna som nämns ovan bör man hålla i minnet att rådet, till följd av den position som har intagits av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, har gjort några ändringar, och i vissa av dem, som jag kommer att hänvisa till vid omröstningen, har man på sätt och vis tagit till sig förslagen från utskottet för de mänskliga fri- och rättigheterna.
När det gäller den andra av de två åtgärderna står vi inför ett lovvärt och verkligen viktigt initiativ, även om det är en smula senkommet, att nå fram till en enhetlig definition av kampen mot den organiserade brottsligheten, via identifiering av straffbarhet för deltagande i en kriminell organisation.
Det europeiska samarbetet i kampen mot den organiserade brottsligheten kan inte vara effektivt om det inte finns en gemensam referensram gentemot den kriminella organisationen, om det inte finns en gemensam medvetenhet om existensen av brottsliga organisationer med olika former av deltagande. I det avseendet inför man en förutsättning: staterna och deras straffrättsliga bestämmelser bör anpassas till den förändrade brottsligheten. Om kriminaliteten ändras och lagstiftningen förblir oförändrad, upphör den att vara effektiv och underlättar i stället kriminaliteten.
Den grundliga utredning som vi bör genomföra har i dag en omfattning som sträcker sig utanför Italien, även om den i början var till största delen italiensk. Det finns ett kriminellt fenomen som förtjänar särskild uppmärksamhet och som det inte finns ett speciellt behov av att motverka detta speciella fenomen, fortsätter vi bara att bekämpa brottet som ändras med föråldrade system, men låt oss erkänna att vi inte blir effektiva!
Utskottet trodde och tror, med stor majoritet, att det finns en speciell typ av brottslig sammanslutning som består av personer som deltar i olika former. Om det är sant, och det är sant - vilket mitt lands dramatiska erfarenhet visar - att den brottsliga organisationen angår, och har angått, inte bara det traditionella kriminella fenomenet, kidnappning snarare än stöld, utan angår sektorer inom kyrkan, staten och politiken, så krävs enligt min åsikt att de straffrättsliga bestämmelserna tar hänsyn till dessa förhållanden. Faktum är att om de inte gör det, finns det en risk att man fortsätter att bekämpa en kriminell organisation som inte längre finns eller som inte längre är verkligt farlig. Av detta skäl anser vi att det i rådets förslag finns mycket viktiga och värdefulla element och att de ändringar som presenteras av kommissionen ansluter sig till rådets uppläggning.
Det behövs verkligen - och detta har hävdats flera gånger - att man med stor kraft bekräftar respekten för de grundläggande rättigheterna i de ändringsförslag som presenteras av kommissionen för parlamentet, men det behövs även att man inte glömmer att legalitet, demokrati, obefläckade institutioner och en fri ekonomi är subjektiva positioner och rättigheter som skyddas. Man behöver finna en jämvikt i medvetandet om att man behöver garantera den sammanflätning som finns mellan rätten till legalitet och rätten till personlig frihet.
I de förslag som presenteras av kommissionen hänvisar man särskilt till kravet att ta hänsyn det faktum att kriminella organisationer tenderar att bli allt mindre militära och alltmer ekonomiska. De tillgriper oftare element som är knutna till ekonomin och penningtvätt, medan det militära beväpnade fenomenet, dvs. fenomenet med blodbad, tenderar att bli allt mindre typisk och betydande. Det betyder inte att den organiserade brottsligheten har upphört att existera, men den är mer infiltrerande och farlig.
De förslag som läggs fram är mycket intressanta, och jag tror att jag bör vädja till parlamentet att acceptera den inbjudan som riktas till det av en överväldigande majoritet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, och som syftar till att låta Europeiska unionen, hela Europa och kampen mot den organiserade brottsligheten, tar ett steg framåt för att undvika att negativa former kan infektera hela Europa. Vad särskilt beträffar maffian är vi alla dramatiskt medvetna om att denna inte längre är en italiensk, eller siciliansk, företeelse utan har blivit och tenderar att bli allt mer ett europeiskt fenomen. Jag erkänner det med smärtan hos en som är mycket medveten om att komma från ett land som är källan till denna infektion, men med lojaliteten hos den som vet att det är nödvändigt att göra de andra uppmärksamma på detta fenomen.
Maffian har behov av att man säger att den inte existerar. Bland de olika teorierna om ursprunget till ordet "maffia" finns en som tänker sig en arabisk etymologi: "ma fiiha" som på arabiska betyder "existerar inte" . När man i ett annat land än Italien, eller i en annan stad än Palermo, påstår att maffian inte existerar, är detta som en officiell inbjudan till maffian att bege sig till det landet och till den staden.

Ordföranden
Jag skulle vilja tacka de tre föredragandena för deras utmärkta betänkanden. Vi går nu vidare till yttrandena från andra utskott.

Bösch
Herr ordförande! Jag vill gratulera föredragandena så hjärtligt till deras arbete. Framför allt fru Cederschiöld, till vars betänkande jag har utarbetat detta yttrande från budgetkontrollutskottet. Jag tror att det passar bra att vi behandlar just dessa betänkanden under en vecka då vi i början av densamma hade ordföranden i revisionsrätten här och diskuterade hans rapport om det finansiella läget och känsligheten i vår europeiska budget.
Det är en av de viktiga uppgifterna i denna kammare, att vaka över att våra medborgares eller skattebetalares intressen i detta förenade Europa inte förblir obeaktade.
Revisionsrätten har hänvisat till känsligheten hos den europeiska budgeten såsom varande en subventionsbudget. Det var, tror jag, mycket viktigt. Om vi nu betraktar denna känslighet lite närmare, då kan vi fastställa att de största bedrägerierna äger rum inom området egna intäkter i ett förhållande om cirka 1: 2. Vi känner till, senast från undersökningsutskottet när det gäller transitbedrägeriet, vad det betyder. Här handlar det om miljarder ECU, som årligen går förlorade för våra skattebetalare. Så som man agerar där, hur hela vagnslaster cigarretter eller kött försvinner, är det självklart ingenting annat än organiserad kriminalitet.
Här har vi verkligen stort intresse av att bekämpa dessa saker. Det är egentligen skamligt, som ordföranden sade, hur lite medlemsstaterna samarbetar här. Jag tror att det är Europaparlamentets plikt att alltid visa på dessa missförhållanden. Detta har skett i era betänkanden, och det gratulerar jag er riktigt hjärtligt till.

Fischbach
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det är med stort intresse som jag följer den här debatten. Jag vill främst understryka att det faktiskt är första gången som parlamentet är kallat att behandla sju ärenden som lyder under området för rättsliga och inrikes frågor. Med förmiddagens debatt förbereder sig parlamentet för att ta itu med sex betänkanden, varav fem har en direkt koppling till den organiserade brottsligheten, men även till handlingsprogrammet, på det sätt som högnivågruppen har utarbetat det.
Jag har med största uppmärksamhet läst betänkandet som har utarbetats av Cederschiöld. Jag skulle vilja gratulera henne till det arbetet, som är mycket väl genomarbetat. Det är ett betänkande som, i fråga om kampen mot den organiserade brottsligheten, anspelar på det arbete som har gjorts av gruppen på hög nivå, ett arbete som återspeglar rådets vilja och beslutsamhet att göra framsteg i frågan. Det handlar om en sammanhängande, väl strukturerad och konkret helhet, och det är framför allt ett resultat av den tidsplan som anger tidsgränser för genomförandet av de olika åtgärderna. Det är självklart beklagansvärt att tidspressen har förhindrat ett samråd med parlamentet, på grund av att högnivågruppen fått ytterst snäva tidsramar för att lägga fram sin rapport till Europeiska rådet.
Jag skulle ändå vilja säga att detta kanske har skapat möjligheter för er att fullgöra ert eget arbete i lugn och ro, ett arbete - som jag än en gång upprepar är - av högsta kvalitet. Jag planerar för övrigt att överta ett antal förslag från Cederschiölds betänkande, som i ett senare skede kan förbättra handlingsprogrammet från högnivågruppen på ett användbart sätt. Det är uppenbart att handlingsprogrammet har ett antal brister, som så snart som möjligt måste åtgärdas, men det som framför allt var viktigt, det var att ge sig i kast med att angripa den organiserade brottsligheten, med bestämdhet och utan att komma med undanflykter.
Det, herr ordförande, är skälet till att det luxemburgska ordförandeskapet inte har väntat tills det kan föreslå rådet fyra förslag till gemensamma åtgärder, som också debatteras i dag på förmiddagen. Jag vill tala om Bontempis utmärkta betänkanden, ett om inrättandet av ett europeiskt rättsligt nätverk, och det andra om kriminalisering av korruption inom den privata sektorn, men också om Orlandos utmärkta betänkanden om utvärdering av internationella åtaganden i kampen mot den organiserade brottsligheten och om straffbarheten för deltagande i en kriminell organisation i medlemsstaterna.
I utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor och i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har jag vid upprepade tillfällen förklarat att det var det luxemburgska ordförandeskapets avsikt att föregripa utkastet till Amsterdamfördraget, genom att redan nu samråda med parlamentet om alla de viktiga beslut som skall fattas.
Ni vet att detta samråd, enligt utkastet till Amsterdamfördraget, blir obligatoriskt, inte bara för de instrument som lyder under tredje pelaren, dvs. det rättsliga samarbetet - härmed avses framför allt konventioner - men också för nya instrument som t.ex. beslut och rambeslut. Jag har särskilt uppskattat parlamentets reaktionsförmåga. Parlamentet visade sig tillgängligt och det åtog sig att så snabbt som möjligt granska de förslag till gemensamma åtgärder som ordförandeskapet lämnade till parlamentet.
Jag kommer inte att gå in närmare på de fyra åtgärderna som kommer att diskuteras här nu. Jag vill helt enkelt säga att vi kommer att granska dem med största uppmärksamhet och att vi kommer att anstränga oss för att överta ett antal förslag som skulle kunna integreras i de dokument som vi skall lägga fram i rådet (rättsliga och inrikes frågor), den 4 och 5 december i Bryssel. Jag har gott hopp om att åtminstone två av de fyra gemensamma åtgärder som ni diskuterar här på förmiddagen kan antas av rådet (rättsliga och inrikes frågor), vid deras nästa möte den 4 och 5 december i Bryssel.
I det här sammanhanget - tillåt mig att i förbigående - inför er, herr ordförande, och inför parlamentet, beklaga att ni - av skäl som har att göra med tidsramarna - inte har kunnat avge ett yttrande om det förslag till gemensam åtgärd som upprättar ett utbytesprogram, ett utbildningsprogram och ett samarbetsprogram, program som är mer specifikt ämnade för de som är ansvariga för kampen mot den organiserade brottsligheten. Jag vill nämna Falcone-programmet, som i själva verket är ett av de nödvändiga komplementen till flera åtgärder som planeras inom ramen för handlingsplanen som avser den organiserade brottsligheten.
Till sist skulle jag vilja vända mig till Nassauer och säga, att vi i allra högsta grad uppskattar hans betänkande om de prioriteringar som kommer att fastställas för samarbetet inom området för rättsliga och inrikes frågor, från den 1 januari 1998 fram till att utkastet till Amsterdamfördraget definitivt träder i kraft. Ja, det är faktiskt första gången som vi antar ett sådant här handlingsprogram, ett program som har försetts med nya ämnen, vilka finns med på listan över våra prioriteringar. Rådet planerar att anta det här resolutionsförslaget senast den 4 december i Bryssel, i väntan på att Amsterdamfördraget skall träda i kraft, något vi önskar se så snart som möjligt.
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag skulle än en gång vilja säga er hur mycket jag uppskattar Europaparlamentets reaktion på förslagen till gemensamma åtgärder. Jag kommer självklart att vara uppmärksam på allt som kommer att sägas här under hela förmiddagen.
(Applåder)

Gradin
Herr ordförande! Om man frågar Europeiska unionens medborgare vad som bekymrar dem mest, svarar en överväldigande majoritet att unionen bör prioritera kampen mot den internationellt organiserade brottsligheten. Jag välkomnar därför ledamot Cederschiölds betänkande och de betänkanden som ledamöterna Bontempi och Orlando har lagt fram.
Toppmötet i Dublin hade den organiserade brottsligheten som en av sina viktigaste punkter. Därför tillsattes en högnivågrupp med representanter för medlemsländerna och kommissionen. Gruppen fick i uppdrag att arbeta fram en handlingsplan. Kommissionen har hela tiden varit pådrivande i arbetet med handlingsplanen. Toppmötet i Amsterdam antog planen. Den kan ses som ett första steg i vårt arbete för att komma tillrätta med de allvarliga brottshoten och möta våra medborgares oro. Det är därför glädjande att ministerrådet ställts sig bakom att både medlemsländerna och unionens institutioner tillsammans skall sätta kraft bakom orden i handlingsplanen och göra kampen mot organiserad brottslighet verkligt effektiv. Kommissionen har ett viktigt ansvar för att 20 av planens 30 rekommendationer blir politisk verklighet. Dagens debatt visar att alla unionens institutioner måste ta sitt ansvar i kampen mot den organiserade brottsligheten.
Låt mig också säga något om själva sakfrågorna. Organiserad brottslighet är inget nytt, vilket också Cederschiöld underströk, men med den nya teknologin, den ökade handeln och de allt snabbare transportmedlen har den vuxit och förändrats. Organiserad brottslighet har tagit till sig alltmer sofistikerade metoder och har i allt högre grad blivit ett internationellt fenomen. Utvecklingen på kommunikationsområdet har fört mycket gott med sig. Samtidigt ger dock Internet och andra elektroniska kontaktnät för affärer och penningtransaktioner den organiserade brottsligheten nya möjligheter.
Verkligheten talar sitt tydliga språk. Vi har i dag inom Europeiska unionen 15 olika rättssystem. Vi har olika definitioner på bedrägeri, och vi har stora skillnader i reglerna för banker och finansiell verksamhet. Denna splittrade situation förstår den organiserade brottsligheten att utnyttja. Samtidigt ställer detta skärpta krav på ökat samarbete och större effektivitet inom unionens brottsbekämpning. Vi märker också allt tydligare hur organiserad brottslighet tränger in på unionens egna samarbetsområden. Det kan gälla jordbruks- och exportsubventionerna, de statliga upphandlingarna eller handel med miljöfarliga varor, för att inte tala om den omfattande handeln med droger och med människor.
Just nu är UCLAF i färd med att utreda smuggling av miljöfarliga ämnen som bryter ned ozonskiktet. Detta är ett exempel på de nya problem som vi måste ta oss an. Cederschiöldbetänkandet understryker att handlingsplanen handlar om att dels definiera problemen, dels föreslå åtgärder. Jag tycker också att det är viktigt att vi skaffar oss fördjupade kunskaper om olika brottsfenomen.
För att vi skall göra framsteg i kampen mot den organiserade brottsligheten måste vi först ha ett gemensamt synsätt på hur vi effektivt skall agera i dessa frågor. Det gäller såväl under det nuvarande Maastrichtfördraget som under det nya Amsterdamfördraget. Tyvärr tycks medlemsländerna alltför ofta vilja hävda sin egen suveränitet i dessa frågor. Jag håller därför med om att vi bör gå fram steg för steg på basis av en gemensam uppfattning om hur vi skall hantera de nya brottsproblemen. Det kan gälla den snabbt växande kriminaliteten med elektroniska hjälpmedel, intrång i databaser, penningtvätt och liknande.
Cederschiöldbetänkandet uttalar sig också för ett samarbete mellan medlemsländernas polisiära och rättsliga myndigheter snarare än en harmonisering av lagstiftningen på EU-nivå. Jag delar uppfattningen att samarbetet måste komma i första rummet. Det är också därför som jag nyligen har föreslagit det fleråriga handlingsprogrammet Falcone. Programmet är inriktat på utbildning och utbyte mellan dem som arbetar i olika nationella myndigheter med kampen mot organiserad brottslighet.
Av samma anledning stöder jag förslaget i ledamot Bontempis betänkande om att skapa nätverk för medlemsländernas rättsliga expertis. Ett annat bra förslag i samma riktning är tanken på en särskild sambandsgrupp för rättsexperter från medlemsländerna inom UCLAF. Förslaget väcktes av ledamot Tomlinson i transitbetänkandet som vi diskuterade redan i våras.
Enbart ökat samarbete räcker emellertid inte. Det krävs även klara och tydliga regler för att de olika rättssystemen skall kunna fungera tillsammans. Jag tänker bland annat på behovet av ömsesidigt bistånd i rättsärenden, inklusive ömsesidiga regler för bevisföring. Det handlar inte om att harmonisera straffrättsliga system. Däremot är det nödvändigt att stänga till de kryphål i unionens rättssystem som den organiserade brottsligheten utnyttjar. Det handlar om att skapa ett effektivt och likvärdigt skydd i medlemsländerna. Målet måste vara att brottslingarna inte skall kunna komma undan på grund av skillnader i våra olika rättssystem.
Bontempibetänkandet om en gemensam åtgärd mot korruption inom den privata sektorn är ett bra exempel i detta sammanhang. Vi måste kunna nå resultat, även om medlemsländerna inte har samma straffsatser mot privat korruption. Vi måste dock definiera dessa brott på samma sätt, och det måste finnas någorlunda likartade minimistraff för detta.
I samma betänkande beklagar ledamot Bontempi att den gemensamma åtgärden mot korruption inte medger någon roll för domstolen. Jag instämmer till fullo. Vi bör återkomma till detta, när Amsterdamfördraget har ratificerats. Problemen med domstolens bristande behörighet har också tagits upp i Orlandobetänkandet om ett gemensamt system för utvärdering och tillämpning av internationella åtaganden i kampen mot organiserad brottslighet. I samma betänkande föreslås att kommissionen skall ges en aktiv roll i detta arbete. Självklart stöder jag det förslaget.
Cederschiöldbetänkandet betonar också behovet av förebyggande åtgärder, vilket också tas upp i handlingsplanen. Jag delar uppfattningen att de brottsförebyggande åtgärderna kräver både stöd i en fullgod lagstiftning och en effektiv tillämpning av väl avvägda metoder. Jag beklagar att handlingsplanen inte tillräckligt har lyft fram de sociala och ekonomiska faktorer som ofta är roten till brottslighet, inte minst i storstäderna. Planen gör emellertid ändå en koppling till strukturfonderna som ett medel för att bättre kunna bekämpa storstadsbrottslighet. Det är något som jag tycker är angeläget att vi utvecklar. Den sociala misären i storstäder är en grogrund för organiserad brottslighet. För min del ser jag inget motsatsförhållande mellan de preventiva arbetet å ena sidan och det repressiva arbetet å den andra i kampen mot brottslighet. Vi behöver båda.
Orlandobetänkandet tar upp frågan om deltagande i kriminella organisationer. Grundläggande för att en person skall kunna dömas för deltagande i en brottsorganisation är, enligt min åsikt, dennes handlande. Det tycker jag är viktigt att slå fast.
Cedeschiöldbetänkandet tar också upp det problem som hänger samman med utbyte av information i ett och samma ärende mellan domstolar i olika medlemsländer. Jag har själv fått bevittna hur dröjsmål med informationsutbyte mellan de olika rättssystemen direkt kan gynna brottslingarna. Det kan ta så lång tid att brottslingarna helt enkelt går fria. Ministerrådet diskuterar för närvarande en konvention för att förbättra möjligheterna till ömsesidigt rättsligt bistånd. Arbetet är långt framskridet, och jag hoppas att ett politiskt beslut kan tas under nästa år. I detta sammanhang är parlamentets förslag om en europeisk åklagarmyndighet intressant.
Jag vill dessutom säga några ord om unionens utvidgning mot Öst- och Centraleuropa. Det är uppenbart att kampen mot organiserad brottslighet och korruption blir ett viktigt inslag i de kommande medlemskapsförhandlingarna. Handlingsplanen föreslår därför en särskild samarbetspakt mot organiserad brottslighet, och att den skall ingås mellan kandidatländerna och EU: s medlemsländer. Tillsammans med ordförandeskapet är kommissionen nu i färd med att studera hur en sådan pakt skall utformas. Enligt min uppfattning bör denna samarbetspakt ge klara riktlinjer för hur vi skall angripa organiserad brottslighet inom ramen för en pre-accession strategy . Åtgärdsförslagen bör presenteras i god tid före toppmötet i Cardiff nästa vår. Målet bör vara att de sedan skall ingå i de partnerskapsavtal som kommer att upprättas med varje medlemsland.
Låt mig avslutningsvis understryka hur viktigt det är att vi använder alla våra instrument i kampen mot den organiserade brottsligheten. Medlemsländerna har redan ett antal konventioner liggande på sina bord. Jag tänker på Europol, utlämningskonventionen och på konventionen om bedrägerier och fusk. Jag vill vädja till parlamentets ledamöter att utnyttja sina kontakter i sina respektive hemländer för att se till att dessa konventioner kan ratificeras så snart som möjligt.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär, för er klara framställning och för denna åthutning av våra regeringar.

Schulz
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill i den socialdemokratiska gruppens namn tacka alla föredragande för detta intensiva arbete under de senaste veckorna och månaderna. Jag börjar med kollega Cederschiöld, som hade en synnerligen svår uppgift att utföra, nämligen att foga samman de mycket olika uppfattningarna, den mycket varierande begreppsförståelsen, de olika försöken till definition av den organiserade kriminaliteten och definitionen av nödvändigheten att bringa bekämpningen av denna under en hatt. Jag anser att hon har utfört denna uppgift på ett utmärkt sätt. Det ändrar inte på det faktum att det för den ena eller andra frågan säkerligen, som alltid, kommer att finnas principiellt olika uppfattningar. Icke desto mindre kan vi rösta för grundidén och de väsentliga delarna i Cederschiölds betänkande.
Det gäller naturligtvis också för min kollega Rinaldo Bontempis arbete och för kollegan Leoluca Orlandos förslag. Genom alla betänkanden, genom fru Cederschiölds ställningstagande till rapporten från högnivågruppen och genom de förslag som nu har gjorts till kollegerna Orlandos och Bontempis enskilda åtgärder, går samma problem som en röd tråd: Att vi - som kommissionären sagt - som parlament spelar en viktig roll, det är balsam för våra själar, fru kommissionär, men jag måste komplettera er mening, och tyvärr inte på rätt ställe. Ty Europaparlamentet måste på sikt - det vill jag motivera nu på förmiddagen - bli den beslutande lagstiftaren när det gäller bekämpning av den organiserade kriminaliteten i Europa. Det är riktigt att det inte är någon mening med att vi vänder oss till våra kolleger i de nationella parlamenten och säger: Gott folk, skynda er med ratificeringen av den framlagda konventionen. Det ändrar inte det faktum, att vi på vissa kriminella områden måste komma fram till en integrering, till en behörighet för Europeiska unionen, vid bekämpandet av kriminaliteten. Jag skall försöka att klargöra det för er med hjälp av praktiska exempel.
I rekommendation 19, till vilken kollega Cederschiöld har tagit ställning i sitt betänkande, vill högnivågruppen koppla ihop samarbetet mellan de rättsliga myndigheterna. Cederschiöld sade att samarbetet inte borde ske centralt, utan direkt mellan de rättsliga myndigheterna, och sedan föreslår hon ett flerspråkigt lexikon för de olika rättsliga begreppen. Det är, måste jag medge, en fascinerande idé. Jag skulle också vilja konsultera detta verk någon gång, bara för nöjes skull. Efter det tal, som Orlando har hållit här, frågar jag mig bara om maffian också ger ut ett flerspråkigt lexikon för de olika rättsliga begreppen. Eller om de inte redan arbetar, medan vi avvaktar här. Detta är ändå det egentliga problemet, och det är också det problem, herr Fischbach, som vi måste iaktta efter Amsterdam. Vi gjorde en erfarenhet i Amsterdam, som för mig - det sade jag också till mina kolleger som här igår diskuterade betänkandena av Méndez de Vigo och Tsatsos - utgör en vändpunkt. Amsterdam är början på en ny fas, inte en fortsättning på Maastricht-fasen. Och detta därigenom att den allt starkare fördjupningen på det ekonomiska området, nu kompletterad med en enhetlig valuta, och det därmed förbundna - jag vill säga modiga - de facto-tillståndet av statlig art på den inre säkerhetens område, just inte åtföljs av den lika nödvändiga fördjupningen, utan därför att man där som alltid framlägger det nationalstatliga förbehållet som ett primärt mål. På några delområden har vi kanske gått framåt, till exempel vad gäller asylpolitiken. Där har jag visserligen personligen det intrycket, att det mer har skett på grund av opportunistiska orsaker av inrikespolitiskt slag, för att såvitt möjligt skjuta bort det åt något håll, där man slipper detta obehagliga tema. Men vad gäller alla andra fördjupningsteman såg vi i Amsterdam att vi har en femårsfrist, vid vars slut det kommer att krävas ett enhälligt beslut om övergång till gemenskapsramarna. Och jag vill gärna veta, om inte till slut det nationalstatliga förbehållet kommer att göras gällande i alla 15 medlemsländerna.
Det kommer att sluta med att vi här får ett betänkande framlagt för oss, som kollegan Orlando - jag beklagade honom också i denna fråga - måste författa, vars titel ni än en gång måste få framlagd för er. Vi konsulteras om utarbetandet av ett granskningsformulär för kontroll av det nationalstatliga genomförandet av de åtgärder som tidigare erkänts som gemenskapligt nödvändiga. Jag profeterar i dag för er, att vi snart kommer att få en gemensam åtgärd för samråd om vilka åtgärder europeiska unionen kommer att tillgripa för att påminna om det otillräckliga genomförandet av de tidigare av gemenskapen erkända nödvändiga aktionerna på nationell nivå. Jag tror att vi inte kommer någonstans på detta vis med bekämpningen av den organiserade kriminaliteten. Vi behöver enligt min åsikt ett modigt beslut, som säger att när vi ser att det finns kriminella områden som man inte kan bemästra enbart nationalstatligt, varken polisiärt eller straffrättsligt, då måste dessa uppgifter delegeras till Europeiska unionen, nämligen under ansvar av en kommissionär med Europaparlamentets legislativa kompetens. Det är den första klara punkten.
Den andra punkten är, att det visserligen ligger långt fram i tiden, men jag anser att vi måste kräva det exakt här i dag. Den andra punkten är också att vi i mellantiden naturligtvis måste leva med att det ju inte är så, som vi gärna skulle vilja, och att vi måste begränsa oss. Men sedan måste vi också bli modigare när vi väl begränsat oss, dvs. när vi undersöker det som nu är möjligt att göra. Att bli modigare betyder för mig att vi - och Cederschiöld försökte antyda det i sitt betänkande - måste komma fram till en så nära sammankoppling som möjligt på det mellanstatliga samarbetets basis. Men det får inte sedan gå till så - och det måste jag adressera till er, herr rådsordförande, - som för Europol.
Jag måste säga att den grundläggande idén i rådet är felaktig, när vi i de nationella parlamenten - det vet jag från debatten i tyska förbundsdagen och förbundsrådet - vad gäller immunitetsprotokollet rörande immuniteten för de tjänstemän, som skall bilda en europeisk polisorganisation, måste befatta oss mer med att de folkvalda representanterna i medlemsländerna är rädda för att man genom att skapa denna polisstyrka skadar fundamentala grundläggande rättigheter i den demokratiska rättsstaten, när vi snarare måste diskutera mer varför Europol-tjänstemän egentligen behöver en ovillkorlig immunitet, än över vilka tekniska möjligheter och vilken utbildning de behöver för att kunna jaga förbrytare.
(Applåder) Samtidigt vill jag hänvisa till följande: De överväganden som vi gjorde redan vad gäller Europol-betänkandet, och som också alltid återkommer i alla andra gemensamma åtgärder, t.ex. i högnivågruppens rapport, har att göra med att man inser att bortfallet av gränskontrollerna inom Europeiska unionen, avskaffade tullbarriärer, att själva Europeiska unionen med sina oerhörda ekonomiska sysselsättningsområden erbjuder allt fler möjligheter för förbrytarband, för organiserad brottslighet. Fru kommissionären har visat på att den organiserade brottsligheten tränger allt längre fram på våra egna ansvarsområden med bedrägerier och korruption, men enligt min åsikt har vi fortfarande inte insett i tillräckligt hög grad att man då också mer intensivt måste satsa på kvalificering av tjänstemän och organisationer som skall kämpa mot detta.
Ni hänvisade till Falcode-programmet, fru kommissionär. Jag anser inte att man kan avstå från det. Vi behöver tjänstemän som är i stånd att handskas med modern teknologi. Vi behöver åklagare, som är i stånd att genomskåda den moderna ekonomiska systematiken. Jag är ganska säker på att det i framtiden kommer att bli viktigare att istället för snabba bilar med blåljus ha bättre tjänstemän, som arbetar med synnerligen moderna dataanläggningar, och kan hantera dem. Därför är den tyngdpunkt som nu lades på integreringen vid utbildning och kvalificering, ett av de bästa steg som tagits under de senaste åren.
Vi har en lång fas av mycket intensivt samarbete bakom oss. Avslutningsvis vill jag å min grupps räkning inte bara tacka föredragandena, utan också rådets ordförande. Herr Fischbach, ni lovade oss i Luxemburg att Ni vad gäller alla åtgärder inom den tredje pelaren konsekvent kommer att rätta er efter de resultat i Amsterdam, som är positiva för parlamentet, bl.a. det obligatoriska samrådet med Europaparlamentet. Det har ni gjort i föreliggande fall. Vi vill be er om att också föra det vidare till de följande rådsordförandena, om ni kan, ty Europaparlamentet kan, som ni kommer att se av debatten i dag och som ni själv har förklarat, lämna väsentliga bidrag.

Pirker
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Herr Schulz har med rätt hänvisat till att organiserad brottslighet har det ganska lätt. Den organiserade brottsligheten har pengar till förfogande i närmast oinskränkt mängd, använder dem för köp av de modernaste kommunikationsmedel, som polisen naturligtvis bara kan drömma om, använder dem också för köp och utbildning av personal, har modernaste och bästa logistik till förfogande och en stor, avgörande fördel: organiserad brottslighet behöver inte hålla sig till våra lagar. Alla dessa fördelar har lett till att organiserad kriminalitet har brett ut sig i vårt samhälle, i vår stat, och till slut har infiltrerat vårt samhälle.
Jag har hört efter med experter som sysslar med brottsbekämpning, och de har fastslagit, att ungefär vart tredje brott redan kan tillskrivas denna organiserade brottslighet. Det är alltså hög tid att gripa till effektiva åtgärder! Därför går ett särskilt tack till alla dem som nu med intensiva samarbetsåtgärder, som sträcker sig längre än de nationalstatliga intressena, i Europas medborgares intresse effektivt vill agera mot denna organiserade brottslighet.
I synnerhet gäller tacket naturligtvis föredragandena, i första hand det omfångsrika betänkandet av Cederschiöld och de mycket viktiga betänkandena av Bontempi och Orlando vad gäller rättsligt samarbete. Medan vi redan har lyckats att nå framgång vad gäller polisiärt samarbete - jag hänvisar bara till Europol och Schengen - så befinner vi oss när det gäller rättsligt samarbete absolut i början. Här gäller det att också fastställa tyngdpunkter för åtgärder, ty polisen kommer bara att vara så framgångsrik, som det lyckas oss att ha en gemensam rättsram, inte enbart när det gäller åtal, utan naturligtvis också i samband med de gemensamma brottsrubriceringarna.
Jag betraktar därför i gruppens namn det nätverk som Bontempi har föreslagit som ytterst positivt, vilket skall föra samman rättsliga myndigheter och experter för att uppnå en gemensam kunskapsnivå, för att lära känna gemensamma rättsliga traditioner, för att ta dessa första steg till en rättsharmonisering, som kommer att vara möjlig i synnerhet i de fall där det handlar om nya brottsrubriceringar.
Det är dock oeftergivligt att definiera brottsrubriceringen vad gäller organiserade brott och medverkande vid organiserade brott. Annars är och förblir vi resultatlösa i kampen mot det organiserade brottet. Som folkvalda representanter är vi skyldiga medborgarna att här kräva alla tänkbara åtgärder, ty medborgarna uppskattar inte, att enbart förbrytare åtnjuter fri rörlighet, när Europas fria utrymme inte leder till mer säkerhet för medborgaren själv. Jag anhåller därför om att rådet tar upp alla dessa frågor, och jag vet att en intensiv vidareutveckling av samarbetet kommer att befinna sig i goda händer hos minister Fischbach och hans kolleger.

Caccavale
Herr ordförande, ärade kolleger! Framför allt tror jag att det inte längre finns någon galning i Europa som kan säga att den organiserade brottsligheten, maffian, inte existerar. Maffian existerar, och hur! Den är mycket mäktig, mycket välorganiserad. Det är numera en internationell och transnationell företeelse som har mycket effektivare instrument än de föråldrade, som de små medlemsstaterna i Europeiska unionen har, jag skulle rentav säga och utanför Europeiska unionen. I dag utgör den organiserade brottsligheten ett stort hot mot rättsstaten, den är ett hot mot den fungerande demokratin i många länder. Den är i färd med att ta över de ekonomiskt-produktiva knutpunkterna i många länder och många unga demokratier är föremål för denna aggression, genom tvätt av svarta pengar, genom den internationella knarkhandeln, handeln med vapen och mycket annat.
Detta är numera ett uppenbart faktum, ingen kan vara omedveten om det. Därför är det absolut nödvändigt med ett europeiskt rättsligt nätverk, med tätare förbindelser, med en starkare samordning mellan dem som bedriver förebyggande verksamhet och repression av detta fenomen, det är absolut oundgängligt. Men efter att ha sagt detta kan vi inte glömma att bakom det rättvisa kravet på effektivare instrument, skulle det kunna dölja sig en frestelse, dvs. det som efter att ha infekterat Europa - som Orlando sade - med negativa former, som den organiserade brottsligheten, kan man infektera Europa med ett annat virus, den rättsliga substantialismen, juridiska genvägar som är vägen via speciallagar, förbud, begränsning av rätten till försvar av de individuella rättigheterna.
Man kräver balans av oss. Nåväl, även vi vill ha balans, och vi vill ha det med fullständig individuell garanti för rätten till försvar, som till exempel är den direkta relationen mellan brottet och den anklagade, något som börjar förnekas. Vi anser det nödvändigt att domarna utdöms i objektiva jämförelser och inte enbart genom angiveri i utbyte mot livsvillkor som är mycket fördelaktiga. Detta tycker vi är balans. I annat fall skulle kampen mot kriminaliteten vara självmotverkande. Botemedlet skulle vara sämre än det onda, för vi skulle slå mot medborgare som är försvarslösa mot statens övermakt, och vi skulle i stället lämna de verkliga och stora förbrytarna ostraffade.

Goerens
Herr ordförande, herr rådsordförande, ärade kolleger! Med mandat från Europeiska rådet i Dublin har expertgruppen, som inrättats för detta syfte, på rekordtid lagt fram sina tankar i form av ett handlingsprogram mot den organiserade brottsligheten. Femton politiska riktlinjer, såväl som trettio rekommendationer, inleder nu ett stort arbete som präglas av ett högt arbetstempo, och som i huvudsak ännu är okänt för den breda allmänheten.
Nu inställer sig följande anmärkningar. När det gäller kampen mot den organiserade brottsligheten måste vi för det första se till att de gemensamma åtgärderna överförs till den nationella lagstiftningen inom en rimlig tidsfrist. De första åtgärderna kommer att antas i början av nästa månad i form av gemensamma åtgärder. Tillståndet för ratificeringen - eller snarare icke-ratificeringen - av Europol-konventionerna, eller för konventionen om utlämnande t.ex., berättigar den här brådskande appellen till medlemsstaterna.
För det andra, i fråga om kampen mot den organiserade brottsligheten och medlen som skall användas inom det området, är det uppenbart att vi här berör ett ytterst känsligt område, särskilt vad gäller respekten för rätten till försvar. Det säger sig självt att den liberala gruppen, vilken jag har privilegiet att uttala mig för, lägger en särskild vikt vid det.
För det tredje har en förbättrad parlamentarisk kontroll av befogenheterna som är inskrivna i tredje pelaren - en förbättring som parlamentet enträget och rätteligen har krävt - fått en ny dimension under det nuvarande ordförandeskapet i rådet. I den frågan vill jag särskilt tacka Marc Fischbach, nuvarande rådsordförande (rättsliga och inrikes frågor), för att ha gett nytt liv åt den parlamentariska delaktigheten, vilket hans efterträdare inte kommer att kunna - och hoppas jag kunna tillägga - inte kommer att vilja nonchalera.
För det fjärde vill jag också tacka föredragandena Cederschiöld, Orlando och Bontempi, för att de har lyckats, och hunnit med att sammanfatta våra arbeten inom en tidsfrist som gett rådet möjlighet att i tid inspireras av dem.

Mohamed Alí
Herr ordförande! Vi behandlar i dag handlingsplanen för bekämpande av organiserad brottslighet antagen av Europeiska rådet i Amsterdam, och flera förslag till gemensamma åtgärder som utvecklar olika rekommendationer i nämnda plan.
Även om det har sagts många saker av stort intresse i denna debatt, skulle jag vilja betona några aspekter som också är viktiga och som det gäller att inte glömma om vi skall försöka uppnå ett sammanhållet och samordnat agerande i Europeiska unionen i kampen mot den organiserade brottsligheten.
Europeiska unionen måste vidta breda och samordnade åtgärder för att förbättra, förenkla och skynda på det internationella samarbetet, för att undvika att de moderna kriminella organisationerna anpassar sig ännu bättre till svagheterna och luckorna i Europeiska unionens straffrättsliga system.
Men i alla dessa åtgärder måste unionen hela tiden vara uppmärksam på att respektera rättsliga och demokratiska principer och de mänskliga rättigheterna. Och framför allt de grundläggande friheterna så som Europadomstolen i Strasbourg tolkar dem.
För att försäkra sig om detta är det viktigt att garantera den demokratiska och rättsliga kontrollen av de olika åtgärder som genomförs. Det är inte för mycket att i detta ögonblick påminna om det demokratiska underskottet som finns i dessa frågor i Europeiska unionen. T.ex. så har inte Europaparlamentet hörts om handlingsplanen, vilket innebär en motsägelse i förhållande till fördragsbestämmelserna.
Å andra sidan vill jag framhäva betydelsen av en global och sammanhållen politik inom det sociala området, och inom ungdoms- och utbildningsfrågor för att förebygga den organiserade brottsligheten.
Det sociala perspektivet i handlingsplanen är alltför reducerat. Brottsligheten uppmuntras framför allt där skadorna som sker inte observeras i det offentliga ljuset. Handlingsplanen borde ta upp sociala aspekter som den sociala tryggheten, den växande fattigdomen, den minskade integrationsförmågan hos de traditionella sociala systemen, de misstag som har begåtts i stadsplaneringen - slumområden och getton etc. och försumligheten i kommuner och städer.

Roth
Herr ordförande, kära kolleger! För att vi inte skall missförstå varandra! Naturligtvis finns det en faktisk allvarlig hotsituation på grund av internationella brott, som också måste bemötas med internationellt polissamarbete. Men en rättsstatlig procedur förutsätter alltid en exakt kunskap om vad som utgör fenomenet med den organiserade kriminaliteten och mot vem man agerar.
En hög tjänsteman sade en gång: "Jag vet vad det är, men jag inte beskriva det exakt." Men det räcker inte för att man skall göra något! Därför riktar sig min huvudsakliga kritik mot den helt oprecisa definitionen av den organiserade brottsligheten. Den beskriver i Cederschiölds betänkande gängkriminalitet, medhjälp, men den talar inte om ett väsentligt kännetecken och en beståndsdel, nämligen om intrånget och inslussningen av brottet in i statsapparaten.
Den oklara och oprecisa definitionen gör det möjligt att sätta in alla medel, när det blir farligt. Men då används ordet "organiserad brottslighet" som en allmän nyckel, som låser upp allting, som mjukar upp varje tabu, varje grundläggande rättighet och därmed också det rättsliga skyddssystemet. Ett populärt exempel på detta är Europol, vars befogenheter utvidgas i åtgärdsplanen, utan att rättssäkerheten ökas. Jag skall nu inte gå in på demokratisk och juridisk kontroll eller på det faktum, att det vitt och brett inte finns någon europeisk åklagarmyndighet.
Vi avvisar strängt logiken med väpnad jämlikhet. Staten kan inte, och får inte, använda sig av kriminella metoder och brottsliga medel. Ändamålet helgar inte medlen! Det är en överdrift av de grundläggande rättigheterna, som kritiker säger när de talar om att det är osunt med alltför många grundläggande rättigheter och att man måste våga ha mindre demokrati. Demokrati och grundläggande rättigheter är grundvalen, och de står inte till förfogande, inte heller, och just inte, vid brottsbekämpning.
Jag understödjer uttryckligen det som Gradin sade. Jag tror att det framför allt fattas en del som har med förhindrande och forskning om orsakerna att göra. Forskning om orsakerna är att gripa tag i roten till brottet, istället för att försöka bota symptomen. Hjärtligt tack till fru Gradin, till rådet, hjärtligt tack trots alla kontroverser, eller på grund av alla kontroverser, till de tre föredragandena, lika till alla, men mer lika till vår kollega Orlando.
(Applåder)

Pradier
Herr ordförande! Jag tror också att vi i första hand, in solidum , måste gratulera de tre föredragandena, Cederschiöld, Bontempi och Orlando för kvaliteten på deras arbeten.
Nackdelen med det här förslaget till gemensam åtgärd är att det inte har någon tvingande verkan och att det gynnar det tysta samförstånd som vi alla är lite rädda för. Fördelen är att det fastställer långsiktiga mål, det kan vi vara nöjda med.
Kanske lider texterna också lite av att de huvudsakligen kommer från Italien. Italien är det första land som har tagit ett grepp om helheten för de här problemen, men samtidigt borde man kanske akta sig för att se hela den europeiska verkligheten med italienska ögon.
De här betänkandena uppehåller sig länge vid ett antal aspekter, ibland för länge, men tar inte i tillräckligt hög grad upp vissa andra. Författarna talar mycket om heroinhandeln, om skattebedrägerier på tobaksområdet, om människohandeln, om penningtvätt, men är istället mycket diskreta om den dödliga politiska terrorismen som ändå representerar en mycket väl organiserad brottslighet. Och det är där skon klämmer: definitionen är alltför vag, så vag att rätten till försvar och skyddet av personer ibland skulle kunna vara hotade.
Ett antal yrken skulle kunna vara direkt berörda. Jag tänker i synnerhet på advokater och notarier. Man måste handskas mycket försiktigt med medlen för specialundersökningar. Troligen måste man till sist ytterligare klargöra Europols roll, dess ansvar och kontroll.
Betänkandet som avser det europeiska rättsliga nätverket, Bontempibetänkandet, har fått vårt odelade samtycke. När det gäller de övriga betänkandena är vi, av skäl som jag just har tagit upp, något mer reserverade. Det handlar om tekniska åtgärder, som enligt vår mening saknar politisk tanke, en tanke som vi kanske måste vänta på länge än.

Buffetaut
Herr ordförande! Vi debatterar under förmiddagen en serie betänkanden som ägnas kampen mot den organiserade brottsligheten samt det rättsliga samarbetet i Europa.
Enligt vår grupp lyder de här allvarliga frågorna, om utövandet av rättvisan, medborgerliga friheter och den allmänna ordningen per definition under statens behörighet, eftersom rättvisan är en kunglig rättighet. Dessutom måste den vara nära medborgarna, för att kunna utövas både effektivt och på ett sätt som respekterar individers rättigheter. För oss verkar statsnivån därför vara mest lämplig. Men eftersom vi står inför en mer och mer internationaliserad brottslighet, som agerar med hjälp av organiserade nätverk, verkliga internationella kriminella föreningar, är det internationella samarbetet och dess förstärkning en nödvändighet: en nödvändighet för effektiviteten och en nödvändighet för att garantera medborgarna en respekt för den rättsliga ordningen och för säkerheten. Domarna vid appellationsdomstolen i Genève har för övrigt betonat detta.
Betänkandena som denna morgon ligger framför oss är ofta av ett stort intresse och av hög kvalitet. De bidrar med förslag som förtjänar att studeras. Vi kan ändå endast beklaga att man alltför ofta, runtomkring de här dokumenten, föreslår att området för rättvisa och staternas inre allmänna ordning skall överföras till gemenskapsnivå. Vi anser att det är farligt för individers rättigheter och för demokratin. Man kan verkligen resonera om den här frågan. Men man måste göra det öppet och inför medborgarna.
Inrättandet av en rättslig europeisk straffrättslig ordning kan inte göras i smyg. Det kan inte göras utan ett högtidligt samråd med de berörda folken. I det avseendet bekräftar förslaget till Amsterdamfördraget, med undantag för protokollet om subsidiariteten, indirekt principen som hittills endast gällt enligt rättspraxis, principen om gemenskapsrättens företräde framför all nationell lagstiftning, inbegripet grundlagar.
Vi anser att det här problemet måste debatteras inför Europas folk, och det är alltså av skäl som rör demokratin i det europeiska bygget som vi inte kommer att kunna rösta för alla de förslag som läggs fram till oss nu på förmiddagen.

Blot
Herr ordförande, ärade kolleger! Tekniskt sett bidrar handlingsprogrammet och betänkandena från Europaparlamentet positivt till kampen mot den organiserade brottsligheten. Samtidigt är jag inte säker på att en effektiv åtgärd kommer att skötas effektivt, eftersom frågan inte endast är teknisk, utan också politisk, moralisk och t.o.m. religiös. Det finns uppenbara motsättningar, t.ex. mellan den politiska viljan att sudda ut gränser och viljan att kämpa mot den internationella brottsligheten. Men det är framför allt den dominerande ideologin i väst, släpphänt, jämlikhetsivrande och kosmopolitisk, som i själva verket gynnar brottsligheten. Staterna är ofta medbrottslingar, det vet man, även om man i ord säger sig vara maffiamotståndare. Allt det här är inte nytt. I dag vet man t.ex. att amerikanerna underlättade maffians återkomst i Italien efter 1945.
Filosofen Hegel skrev: " Då människan avskaffar Gud och anser sig vara totalt suverän, skapar hon de moraliska villkoren för att inte längre respektera andra människor" . Det är utan tvivel denna filosofiska utveckling i väst som i dag förklarar uppgången för den organiserade brottsligheten.
Om inte maktens nuvarande karaktär kritiseras, så kommer inte de maffiarörelser som har vissa politiska apparaters, eller t.o.m. statsapparaters samförstånd, att verkligen kunna bekämpas, även om man påstår motsatsen.

Elliott
Herr ordförande! Jag måste säga att ämnet vi debatterar denna förmiddag visar hur små framsteg vi gjort, som Europeisk union, på området för rättsliga och inrikes frågor, i jämförelse med vissa andra områden, så som ekonomiska och finansiella sektorer och många andra aspekter på livet. Det blir nu mer och mer uppenbart hur viktigt det är att vi tar itu med många av dessa frågor. Som till exempel frågan om vårdnad av barn till föräldrar som är medborgare i olika medlemsstater. Vi har dessutom frågan om utlämning, frågan om harmonisering av straffrätt som ställer till stora problem, frågan om borgensåtaganden och många andra. Dessa måste omedelbart åtgärdas och jag hoppas verkligen att det brittiska ordförandeskapet som inleds i början av nästa år, kommer att bidra till att framsteg görs inom detta område.
Jag är också oroad över hur utsatta de personer är som arresteras och hålls i häkte i väntan på rättegång, i medlemsstater där de inte är medborgare. Dessa personer hålls ofta kvar extremt länge på grund av rent tekniska problem. Det kan gälla översättning av dokument eller olikheter mellan de rättsliga förfarandena i de olika medlemsländerna. Naturligtvis skall personer straffas om de är skyldiga, men de skall inte hamna i en värre situation än de hade gjort i sitt eget land.
Om jag sedan får gå vidare till Europol - som fyller en nödvändig funktion och som vi måste stödja - är det mycket viktigt att alla medlemsstater så snart som möjligt ratificerar konventionen så att vi kan gå vidare. Organiserade internationella kriminella organisationer har i sig ett övertag. De bryr sig inte precis om gränser, subsidiaritet, nationella straffrättsliga skillnader osv. De agerar fritt medan medlemsstaternas brottsbekämpande myndigheter alldeles för ofta arbetar med bakbundna händer. I utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, talade för några månader sedan några av de italienska åklagare som var inblandade i korruptionsrättegångarna i Italien. De nämnde att när det gällde att få information från andra medlemsstater till utredningen, var de ibland tvungna att skriva mängder av brev och sedan vänta i månader, och till och med år, innan de fick svar. Kan ni föreställa er ledaren för en internationell kriminell organisation vänta ett år, eller skriva 26 brev, innan han får svar från någon av sina kumpaner? Jag tror inte att hans kumpan skulle bli långvarig om han lät bli att svara på det första brevet! Vi måste se till att våra förfaranden och system för brottsbekämpning kan konkurrera effektivt med de kriminella internationella strukturer vi ser i dag.
Jag kan dock inte kan stödja förslaget att Europol skulle tilldelas en större roll som omfattar operationella verksamheter, förrän vi har infört ordentliga strukturer för ett demokratiskt politiskt ansvar för dess verksamheter, vilket uppenbart inte existerar i dag. Vi måste också ha inrättat ett system för utredning, där en oberoende polismyndighet tar emot alla anmälningar om Europol som kan komma från medlemsstaternas medborgare. En sådan oberoende anmälningsmyndighet skulle inte vara mindre effektiv än medlemsstaternas egna, förhoppningsvis mer effektiv.
Slutligen kan jag säga att de brittiska labourmedlemmarna i detta parlament kan stödja alla dessa betänkanden, med undantag för det andra betänkandet av Orlando där vi kommer att avstå. Vi kan inte stödja den stärkta roll som föreskrivs kommissionen, och set förekommer också komplikationer i den rättsliga ställningen som föreslås, avseende Förenade kungariket. Där finns svårigheter som måste undersökas.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Sedan den begynnande europeiska integrationsprocessen år 1957 proklamerade en allt tätare union för de europeiska folken som målsättning, har det hänt mycket. Det har hänt mycket och vi har privilegiet att i dag ibland oss ha ett exceptionellt vittne, minister Fischbach som i dag, som representant för rådet - något rådet tyvärr inte har skämt bort oss med när vi debatterar frågor av intresse - kan vittna om sin långa erfarenhet i Trevi-gruppen, trots hans ringa ålder.
Vi har kommit långt sedan det inledande ögonblick när målsättningen om en union för Europas folk slogs fast. I dag är målsättningen som slås fast i Amsterdamfördraget att förverkliga ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Emellertid - andra kolleger har sagt det innan jag - detta område med frihet är mycket mer en fri rörlighet för varor och tjänster än för personer. När det gäller personers fria rörlighet innebär det också till en del brottslingars fria rörlighet. Ännu finns inte de tillräckliga instrumenten som krävs för att bekämpa den fria rörligheten för brottslingar.
Därför, förutom att välkomna den nya lydelsen av artiklarna 29, 30 och 31 i fördraget, dvs. den betydande ändring som slås fast i de tidigare artiklarna K.1, K.2 och K.3, där målet om förverkligandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa slås fast, kan vi reflektera över följande: efter att ha uppnått mycket på det ekonomiska området kommer vi nu till kärnan, kärnan i det europeiska bygget, en kärna som är hård att tugga, det är värdeområdet. Vi kan inte längre gå framåt - och detta har Bontempi sagt och Orlando har betonat det - utan att komma överens om frågor som, då de berör grundläggande medborgerliga rättigheter, handlar om värden. Vi måste veta vad organiserad brottslighet är och, som Pradier framhöll mycket bra, att kampen mot den organiserade brottsligheten måste anpassas efter den rådande verkligheten. Det handlar inte längre bara om organiserad brottslighet av ekonomiska skäl utan också organiserad brottslighet av politiska skäl inom Europeiska unionen, det vill säga, terrorism.
Och i denna riktning, i de fyra gemensamma åtgärder som läggs fram - förutom det utmärkta betänkandet av Cederschiöld, som tyvärr på denna punkt bibehåller tvetydigheten i handlingsplanen - har det luxemburgska ordförandeskapet haft modet att gå utanför den trånga ram som gällande rätt enligt Maastrichtfördraget ger oss, och använda vad man nu vill uppnå med Amsterdamfördraget. Det handlar inte alls om att göra till gemenskapsfråga, utan om att reflektera över vilka dessa värden är och utifrån det, över sättet att bekämpa detta onda för de europeiska medborgarna.

Schaffner
Herr ordförande! Jag skulle främst vilja göra en första anmärkning: rådet samråder för en gångs skull med parlamentet inom ramen för den tredje pelaren, och det gläder mig.
När det gäller handlingsprogrammet om den organiserade brottsligheten kan vi inte annat än att ge vårt samtycke till att en samordnad och samstämmig gemenskapsreaktion eftersträvas, och till förstärkningen av polis-, rättsoch tullsamarbetet.
Självklart är det nödvändigt att uppmuntra upprättandet av direkta band mellan de straffrättsliga myndigheterna i medlemsstaterna, som ett första steg på vägen mot ett gemensamt rättsområde. Samtidigt är det viktigt att bevara kanalen för de nationella enheter som arbetar med Europol, för att undvika informationsspridning.
När det gäller det efterfrågade centrala systemet för rättslig kontroll, torde man exakt tydliggöra vad det skulle innebära. Man får inte glömma att Europol framför allt är en polisiär struktur. Vi håller emellertid med om att metoderna för specialundersökningar på sikt bör harmoniseras.
Men däremot ställer majoriteten av min grupp säkerligen inte upp på idén i ändringsförslag 14, som har lämnats in av Gruppen de Gröna. Att legalisera försäljningen av droger är sannerligen inte tillräckligt för att hindra kriminella organisationer från att få del av vinsterna från den handeln. Tobaken och alkoholen säljs fritt, och ändå! Om ett sådant ändringsförslag antogs skulle vi vara tvungna att lägga ner vår röst för hela det här betänkandet.
Däremot delar vi Bontempis rädsla för att de existerande banden mellan den organiserade brottsligheten och korruptionen innebär risker för rättsstaten och de demokratiska institutionernas stabilitet.
Vi är nöjda med att man erkänner den politiska betydelsen av debatten om det rättsliga samarbetet, och att man i Europa inrättar instrument som gör det möjligt för undersökningsledarna att upprätta en direkt kontakt med kolleger i andra länder, då de konfronteras med problem som är förbundna med den organiserade brottsligheten. Vi stöder dessa första steg på vägen mot inrättandet av praktiska instrument som syftar till att effektivisera det internationella rättssamarbetet.
Det huvudsakliga förslaget i Orlandobetänkandet, om internationella åtaganden i kampen mot den organiserade brottsligheten, gäller däremot den centrala roll som borde tilldelas kommissionen i den tillfälliga utvärderingsprocessen, en roll som rådet har anförtrott medlemsstaterna. Vår grupp kan inte acceptera det, och om den här bestämmelsen accepteras kommer vi att lägga ner vår röst för hela det här betänkandet.

Thors
Herr ordförande! Kampen mot organiserad brottslighet står högt på den politiska dagordningen i Europa i dag. Det är bra att vi koncentrerar våra krafter på att kämpa mot sådan gränsöverskridande brottslighet som de enskilda länderna inte klarar av. Men alltid när Europa vidtar kraftfulla åtgärder mot kriminalitet, finns det risk för överdrifter. Det gäller också för detta förslag om kriminialisering av deltagande i vissa organisationer. Trots att aktiviteten ökar, måste vi alltid se till att det finns rätt till ett effektivt försvar, dvs. att man är oskyldig till motsatsen har bevisats, och att man skall ansvara bara för det som befinns vara gjort avsiktligt. Därför kommer vår grupp att stödja ARE-gruppens ändringsförslag nr 18.
Vi vill betona rättsstatsprincipen. Europeiska unionen vill ju att länder som ansöker om medlemskap i unionen skall respektera denna princip. Då får vi allra minst glömma den själva; vi skulle i så fall vara väldigt dåliga läromästare. En del av rättsstatsprincipen är också legalitetsprincipen i straffrätten, att de straff som stadgas skall vara exakta, och att det exakt skall framgå i vilka situationer man anses ha begått en så klandervärd gärning att straff kan utdömas.
Listan på vilken verksamhet som är kriminell är exempelvis inte uttömande i förslaget till gemensam åtgärd och uppfyller därför inte riktigt rättsstatsprincipen. Jag frågar mig också om vi inte utsträcker det straffrättsliga ansvaret för långt i utskottets ändringsförslag 12, som innebär att personer är straffbara om de har deltagit i en viss typ av organisation, även om de inte varaktigt eller djupgående har ingått i organisationens struktur. Om vi jämför med de förslag som finns, t.ex. om att denna straffbarhet skall gälla för personer som deltagit i exempelvis datoriserad brottslighet, kan det bli en för stark kriminalisering.

Ephremidis
Herr ordförande! Den gemensamma handlingsplanen, de fyra-fem betänkandena och samtalen anser jag verkligen i vissa fall innehåller intressanta idéer och förslag men de har också en gemensam grund, en gemensam logik. De bemöter problemet "organiserad brottslighet" på nationell och europeisk nivå ensidigt , endast med metodologi, filosofi, alltså hämmandets praktik .
Herr ordförande! Jag anser att det är arbete till ingen nytta. Med denna metodologi har organiserad brottslighet diskuterats här i årtionden och den har inte rentvåtts, den har inte begränsats bestämt, men den har utvecklats och i dessa dagar är den gigantiskt stor. Problemet är alltså att undersöka på ett kombinerande sätt och om ni så vill koncentrera den huvudsakliga vikten på förebyggande. Alltså att se att det växthus i vilket den organiserade brottsligheten föds är den bestående ekonomiska, sociala och politiska ordningen i våra länder. I denna planteras denna organiserade brottslighet, växer och blir jättelik, på europeisk och nationell nivå. Låt oss inte glömma det. Problemet måste undersökas med detta som grund. Låt oss inte heller glömma att denna brottslighet är sammankopplad med polisiära, juridiska och beslutsfattande myndigheter, även med politiska ledningar och regeringar. Låt oss inte glömma narkotikakretsens, vapensmugglingens, invandringens kraft, alltså det moderna arbetet.
Vi tror, herr ordförande, på kombinationen av dessa två metoder. Förebyggande nu direkt och, naturligtvis, de repressiva åtgärder som påbjuds, men med försiktighet. Ty jag är rädd för att den utbredning ni föredrar kommer att vara en förevändning för att skapa en friheternas vakt och bevakare av de fås privilegier, en liten vinningslysten minoritet bestående av etablissemangets intressen.

Gahrton
Herr ordförande! För att bekämpa den internationella brottsligheten finns Interpol. Därför är det ganska märkligt att Cederschiöldbetänkandet inte med ett enda ord nämner Interpol. Tyvärr får jag intrycket att förre Interpolordföranden, tillika förre svenske rikspolischefen, Carl Persson, hade rätt när han häromveckan offentligt menade att EU: s insatser mot internationell brottslighet delvis är ett onödigt dubbelarbete.
Cederschiöldbetänkandet kräver bland annat en centralt beslutad harmoniserad strafflagstiftning, dvs. en centralstyrd enhetsstat av ett slag som man trodde hade hamnat på historiens skräphög. Så bygger man inte ens en förbundsstat - i USA är ju strafflagstiftningen inte totalharmoniserad.
Naturligtvis finns det en del bra förslag i betänkandet som vi kommer att stödja. Vi kommer dock att rösta nej i slutomröstningen om Cederschiöldbetänkandet, eftersom vi är anhängare av en seriös kamp mot internationell brottslighet, ett stärkt Interpolsamarbete. Vi vill emellertid inte medverka till att göra EU till en centralstyrd polisstat.

Dupuis
Herr ordförande! Jag skulle vilja ta upp att Orlando med sina vackra argument för modernisering och anpassning till de nya förhållandena föreslår förnekandet av den grundläggande rätten till våra rättigheter. Alla våra nationella förordningar ser det som ett brott att tillhöra en brottslig organisation medan den som Orlando föreslår oss är att göra så att detta brott erkänns utan att det längre finns något brott. Detta är att öppna dörren för häxjakt, det innebär europeisering av det italienska rättssystemet, som är en katastrof, som har satt tusentals oskyldiga personer i fängelse i långa månader, många år.
Detta är "justitialism" , peronism, det skulle innebära en katastrof för Europa. Vår grupp kommer självfallet inte att rösta för detta betänkande som föreslår ett mycket bekvämt sätt att eliminera det verkliga problemet, narkotikan, som i dag utgör cirka 80 procent av den organiserade brottslighetens affärer. Vi fäster därför kollegornas uppmärksamhet på nödvändigheten av att skyndsamt legalisera denna verksamhet, för att ta bort 80 procent av maffians intäkter.
Jag skulle likaledes vilja inbjuda Orlando att anmäla mig för deltagande i en kriminell organisation. Tillsammans med Marco Pannella och andra kolleger i mitt parti under de gångna veckorna har jag delat ut hasch på Roms gator. Jag har gjort det helt öppet, jag kommer att göra om det och många av oss kommer att göra om det, för detta är i dag det verkliga problemet: legalisera handeln, produktionen och distributionen av all narkotika.

Schmid
Herr ordförande! Det är bra, att vi i dag talar utförligt om den organiserade brottsligheten, och vi kommer allt oftare att behöva göra det. Det hänger ihop med att den analytiska reflektionsnivån om det egna agerandet hos dem som organiserar brotten fortfarande är högre än hos många som även här i kammaren håller söndagstal om den.
Till debatten måste också höra att vi kommer överens om vad organiserad brottslighet betyder. Jag skall förtydliga det med ett exempel. Bakom en väskstöld i en storstad kan två saker ligga. Dels kan det röra sig om ett enstaka dåd av en narkoman, som vill skaffa sig pengar för inköp av droger. Det är ingen organiserad brottslighet. Men det kan också hända, att en grupp specialister flugits in, som systematiskt bearbetar denna stad, stjäl kreditkort, senare på kvällen redan sitter i flyget över Atlanten, medan kurirer transporterar dessa kreditkort till andra världsdelar, där de sedan används. Man kan få cirka 25 000 ecu för dem. Tjuvgodset omsätts sedan via en professionell häleriorganisation i pengar, pengarna samlas in och med hjälp av en teknik för att tvätta pengar slussas de in i det normala ekonomiska kretsloppet. Då har vi att göra med organiserad brottslighet, och denna skillnad måste beaktas.
Det bör också höra till diskussionen, att vi gör klart för oss, att det finns skärningspunker mellan det så kallade normala samhället och den organiserade brottsligheten. Vad menar jag med detta? Det som gör kampen mot pengatvätt så svår, är det faktum att den teknik som används för detta inte skiljer sig på något sätt från det som skattesmitare gör, när de vill tvätta sina svarta pengar vita. Och därför finns det också i politiken ett skyddsgarde av människor, som förhindrar en striktare lagstiftning i sina klienters intresse. Det är de människor, för vilka bankhemligheten är viktigare än bikten, även om de går till kyrkan på söndagarna.
Till denna diskussion måste också höra, att vi gör oss klara över våra svagheter. En entydig svaghet är, herr rådsordförande, att det först nu finns en studiegrupp för high-tech-kriminalitet och den organiserade brottslighetens tillämpning av modern teknologi. I vilken värld har då ministrarna hittills levt? När man vet, att den organiserade brottsligheten förfogar över mycket pengar och uppvisar företagsstrukturer, då är det uppenbart att dessa organisationer kan köpa sig specialister och tekniker och även modern teknologi. Och det gör de också! De har gjort det i flera år! Det är på tiden att vi börjar fundera över hur vi skall kunna göra vissa teknologier mer säkra mot missbruk. Det måste finnas en debatt som är jämförbar med den som vi förde för de så kallade dual use -produkterna på försvarsområdet. Det är produkter som man kan använda för olika saker, och vi måste därför bekymra oss om var de finns.
Jag nämner två exempel: De apparater som man behöver för att helt och hållet kunna förfalska kreditkort, kan man utan vidare licenser godtyckligt köpa på den fria marknaden. Ingen bryr sig om vart dessa maskiner tar vägen. Medan vi mycket noggrant ser till att ingen får tag i det papper som man kan trycka pengar med, så bekymrar sig ingen om plastikpengarna. Det är motsägelsefullt! Ett andra exempel: Vi har nu ett förslag till kommissionen, hur man skall handskas med kryptering. Näringslivet vill inte ha några inskränkningar. När jag läser detta papper, då har näringslivets ståndpunkt helt och hållet kommit till uttryck inom kommissionen, och säkerhetsaspekterna kommer i andra hand. Detta får vi inte tillåta.

Amadeo
Herr ordförande! Det handlar om mänskliga varelser. Pedofili och utnyttjande av barn, vapenhandel, narkotikahandel, korruption, penningtvätt och bedrägeri är typiska för en civilisation som i våra dagar har tappat de högre värdena, och som dör, som Paul Valéry säger, till följd av sina instinkters död, de principer som låg till grund för det civila livet, relationerna mellan människorna. Det är nödvändigt och brådskande att med ett gemensamt ingripande visa vilken väg vi skall ta för att ta oss an 2000-talets utmaningar.
Vi behöver skapa en solid och giltig bas för att bekämpa fenomen som i dag har en trist aktualitet som slaveri, vilket är en typ av organiserad brottslighet utan skrupler, med världsöverspännande omfattning, och som i dag genom massimmigration till Europa försöker importera olyckliga som blir lurade och tvingas resa tillbaka till hemlandet, liksom pedofili och övergrepp mot barn. En spegel av en mycket trist verklighet, som utnyttjar svagare kategorier, och sådana som är i stort behov av skydd mot utlevelsen av omänskliga instinkter.
Slutligen söker vi anpassa fakta till de stora orden och unionen försöker sätta på pränt ett system för polissamarbetet, i ett försök att utrusta sig med en gemensam straffrättslig politik. Dessvärre gör den det, eller försöker göra det, utan att först koppla in parlamentet och utan att lyckas hitta en lämplig avvägning mellan mellanstatligt samarbete, enligt vår mening numera passerat, och harmonisering av strafflagstiftningen i medlemsstaterna, en väg där det för övrigt återstår mycket att göra.
Den organiserade brottsligheten utgör en verklig motmakt. För att den skall kunna bekämpas effektivt är det nödvändigt att förbereda ett system av giltiga och av alla erkända normer, med ett rättsligt samarbete som från den mellanstatliga sfären övergår till den gemenskapliga avdelningen och förutser verkningsfulla straff som inkluderar straffrättsligt ansvar, dvs. fängsligt förvar eller utvisning. Så kan vi inleda ett system för kampen, som blir effektivare ju mer det är kapabelt att som bas ha ett system av absoluta värden, anpassat till kraven från den tid som vi lever i.

De Esteban Martín
Herr ordförande, ärade ledamöter! Först vill jag också gratulera föredragandena till dessa betänkanden. Såsom redan har framhållits är det ingen som kan undgå svårigheten att bekämpa den organiserade brottsligheten, som utnyttjar den fria rörligheten för egendom, kapital, personer och tjänster, liksom teknologiska innovationer.
Enligt min mening anser jag att tillfället har kommit för att överge de traditionella modellerna för kamp mot brottsligheten, baserad på gamla idéer om ogenomträngliga gränser, och använda metoder baserade på ett tätt samarbete mellan de rättsväsen, polis och tull bortanför våra nationella gränser.
Vi får inte glömma bort att de europeiska medborgarna har ett grundläggande intresse av att den offentliga och privata säkerheten är garanterad och därför anser jag att det är Europeiska unionen som bör ansvara för kampen mot den organiserade brottsligheten genom ett förstärkt rättsligt och polisiärt samarbete. Så tas det upp i de politiska inriktningarna i handlingsplanen, där dessutom behovet slås fast av att förbättra tillämpningen av redan vidtagna åtgärder, i synnerhet de som avser utlämningar, och gynna utvecklingen av förebyggande åtgärder.
Jag är överens med föredraganden Cederschiöld om behovet av att främja och intensifiera informationskampanjer om följderna av de brottsliga organisationernas verksamhet och framför allt främjandet av effektiva åtgärder mot de villkor som gynnar en benägenhet att stödja den organiserade brottsligheten.
Emellertid beklagar jag djupt, vilket också min kollega Palacio Vallelersundi betonade tidigare, att en klar definition av den organiserade brottsligheten saknas i handlingsplanen.
Vi får inte glömma att den organiserade brottsligheten omfattar ett stort antal typer av brottslighet. Enligt min åsikt borde en komplett definition av den organiserade brottsligheten, och genom att följa det som fastslås i Amsterdamfördragets artikel K.3, punkt e, ta upp vilka faktorer som utgör brotten och straffen inom området för organiserad brottslighet, terrorism och handel med droger.
De organiserade brottslingarna begår allvarliga brott, de är farliga kriminella som skadar de demokratiska institutionerna och bidrar till en ökad känsla av otrygghet bland medborgarna. Den organiserade brottsligheten handlar inte enbart om det vi skulle kunna kalla "kriminella affärsmän" . Dess mål är inte enbart pengar och vissa ekonomiska fördelar, utan våldet som beklagligtvis inramar terrorismen.
Dock anser jag avslutningsvis att denna debatt i generella drag utgör ett viktigt steg och en viktig politisk markering och jag insisterar på att de europeiska medborgarna behöver ett svar på sina krav om effektiv rättvisa. Således bör vi presentera en corpus iuris för allmänheten som erbjuder en effektiv lösning på samarbetsproblemen i området för bekämpning av den organiserade brottsligheten. Och, ärade ledamöter, jag anser att med denna gemensamma åtgärd har vi tagit ett viktigt steg även om vi fortfarande har lång väg att gå i kampen mot den organiserade brottsligheten.

Andrews
Herr ordförande! Jag vill gratulera föredraganden och säga att det verkligen är på tiden att vi för denna debatt i parlamentet. Ju mer vi pratar, ju mindre verkar vi dock få gjort i frågor som denna.
Det kriminella brödraskapet över hela Europeiska unionen har enorma resurser - resurser som är ofattbart stora även i jämförelse med Europeiska unionens budget. De används till mutor, korruption och fritt flöde av narkotika och tvättade pengar inom hela gemenskapen.
I min egen valkrets fanns det för några år sedan ingen vilja att ta itu med narkotikaproblemet i delar av vår innerstad. Den senaste tiden har dock den irländska regeringen börjat göra motstånd mot narkotikamagnaterna. Innan dess gick folk ut på gatorna. Folk visste vilka narkotikalangarna var. De visste vilka människor som tvättade pengar. De visste exakt vad som pågick men verksamheten syntes inte.
Regeringen har nu inrättat en "Criminal Assets Bureau" . Det innebär att de har konfiskerat förmögenheter och spärrat bankkonton inom hela Europeiska unionen som tillhör det kriminella brödraskapet i Irland. Tyvärr finns ytterligare en faktor, nämligen systemet för skydd av vittnen. Några av de tyngsta brottslingarna blir vittnen och erbjuds därigenom mycket överseende domar.
Systemet för skydd av vittnen har en fram- och en baksida. Ärligt talat tror jag inte att systemet är särskilt rättvist eftersom vissa av de tyngsta brottslingarna går fria. Fyra eller fem tunga förbrytare kan få milda domar för att ytterligare en annan skall kunna fällas. Vi måste se över just den aspekten av lagstiftningen.

Formentini
Fru ordförande! Den organiserade brottsligheten har en mycket stor förmåga att anpassa sig till situationen för att utvidga sin egen verksamhet. För närvarande är människohandel en av de mest lukrativa verksamheterna. En kommers som å ena sidan tjänar till att stärka näten av sådan kriminell verksamhet och å andra sidan självklart även är källan till avsevärd profit.
En mycket svag punkt är i dag Italien, vars kuster är föremål för en invasion utan like. Jag slår larm i detta parlament med tanke på att den italienska regeringen tenderar att förringa situationen, ja till och med skickar den ut de egna regeringsmedlemmarna för att säga att allt är i sin ordning för att genomföra Schengenavtalet. Allt detta motsvarar inte verkligheten: det är en okontrollerad och ohanterlig situation. Vidare svarar den italienska staten med verbala försäkringar men vidtar betydande åtgärder som faktiskt är ägnade att gynna okontrollerad invandring av personer till italienskt territorium. Via Italien invaderar dessa massor av desperata, inte bara desperata utan även bönderna i brottslighetens schackspel hela Europa, först Norditalien och sedan hela Europa.
Det behövs alltså en ordentlig övervakning och jag uppmanar därför parlamentet att verkligen göra sitt yttersta för att motverka detta fenomen.

Reding
Herr ordförande! Trots de luckor som föredraganden avslöjar bör vi ställa oss positiva till handlingsprogrammet mot den organiserade brottsligheten, som när allt kommer omkring syftar till att agera mot en typ av brottslighet som tilltar i omfattning tack vare utvecklingen av den inre marknaden.
För det gäller att den fria rörligheten för personer, varor och kapital inte skall gynna, utan vår vetskap, en inre marknad för droger, bedrägerier, prostitution, illegal vapenhandel, människohandel, penningtvätt... jag räknar inte upp fler.
Att en juridisk definition av begreppet internationell brottslighet harmoniseras, om inte introduceras, i alla nationella strafflagar, verkar för mig vara en nödvändig förutsättning för att ett sådant handlingsprogram skall kunna verkställas på ett bra sätt. För hur kan man planera att organisera en effektiv kamp mot en fiende som är dåligt definierad, dåligt identifierad?
Borde man dessutom inte först bättre utnyttja befintliga medel, innan man tänker ut nya metoder för att kämpa mot den organiserade brottsligheten? Betänkandet förespråkar mycket riktigt att man skall prioritera förbättringen av samarbetet mellan medlemsstaterna. Medlemsstaterna har ännu inte undertecknat de existerande konventionerna om bestraffning och tillnärmning av straffrättsliga förfaranden, och utnyttjar inte alla möjligheter som de här konventionerna ger, genom att åberopa hänsynstaganden till den nationella suveräniteten.
På det område där resultaten visar sig vara otillräckliga, trots ett förstärkt samarbete, behövs en harmonisering. I det här fallet borde man planera för en successiv tillnärmning av medlemsstaternas straffrättsliga bestämmelser och ett fastställande av miniminormer.
Det är uppenbart att förbrytarna som är delaktiga i den organiserade brottsligheten drar maximal nytta av motsägelserna mellan de olika systemen, och av medlemsstaternas betänkligheter inför att samarbeta. Det är alltså hög tid att kampen mot den här typen av ständigt stigande brottslighet samordnas på europeisk nivå. Handlingsprogrammet som har lagts fram för oss utgör ett steg i rätt riktning. För övrigt har två betänkanden redan betonat nödvändigheten av en förstärkt åtgärd: Schulzbetänkandet om skyddet av barn mot sexuellt utnyttjande och Redingbetänkandet om kampen mot terrorismen.
Trots de intressanta framsteg som Amsterdamfördraget innehåller, är samarbetet mellan ordningsmakterna och de straffrättsliga systemen långt ifrån tillfredsställande, eftersom framstegen alltför ofta stöter på hänsynstaganden till den nationella suveräniteten. Man glömmer att frånvaron av ett effektivt samarbete på unionsnivå inte gagnar medborgarna, utan endast de kriminella. Bara när vi förstår att antalet nationella problem som nu endast kan lösas på europeisk nivå ökar, bara då kan vi verkligen kämpa effektivt mot den organiserade brottsligheten.

Vanhecke
Herr ordförande! En minut i talartid är naturligtvis inte allt för mycket tid för att ta upp fyra eller fem betänkanden och jag måste därför inskränka mig till ett enda beaktande. Mina erfarenheter från mitt eget land är ju att myndigheterna systematiskt ger efter för brottslingarna. I stora städer som Bryssel finns det gator och kvarter där polisen inte längre får ingripa, dit inte ens kollektivtrafiken kan åka längre och där de hederliga medborgare som stannar kvar, det vill säga de som inte har resurser att fly, överlämnas till djungelns lag.
De betänkligheter jag hyser är alltså att när myndigheterna inte vågar, eller inte vill, ta sig an sådana små lokala problem, hur skall de då våga ta upp kampen mot den internationella brottsligheten.
Kort sagt, det första problemet vid bekämpandet av brottsligheten är inte alls att Europeiska gemenskapens befogenheter fortfarande ligger i sin linda - och för övrigt är jag inte själv för en sådan överföring av befogenheter till gemenskapsnivå, utan endast för ett långtgående samarbete mellan medlemsstaterna. Problemet är en fråga om inställning och politisk vilja att bekämpa brottsligheten. Jag säger att den politiska viljan och den inställningen tyvärr inte står att finna i Europa i dag, medan den finns i till exempel en sådan liten stadsstat som Singapore, där man helt lyckats utrota brottsligheten.

Filippi
Herr ordförande! Med några snabba reflexioner skulle jag vilja stödja det värdefulla arbete som har lagts ned av de föredragande, som har redovisat sitt arbete för oss på ett skickligt sätt. Det första som jag skulle vilja understryka är att ämnen av detta slag, framför allt den inställning som vi ger dem, knyts direkt till mer allmänna frågor som vi behandlade även i går under debatten om den bedömning som skulle göras av Amsterdamfördraget. När vi gör allmänna reflexioner, är vi alltid lyhörda för teman som politisk integrering av Europeiska unionen, men det är senare när vi behandlar problem som dessa som vi visar den verkliga viljan och förmågan att gå i riktning mot unionens politiska enhet.
Från denna synpunkt anser jag att det utförda arbetet - detta är tror jag även min regerings åsikt - är mycket viktigt men det behövs mer mod. Nu räcker det inte längre med samarbete mellan medlemsstaterna. Vi behöver finna kraft att föra en inre säkerhetspolitik, bekämpa brottsligheten, men även inom andra viktiga områden som t.ex. skatterna, för att gå i riktning mot harmonisering, mot ett mer homogent system av regler som gör det möjligt för oss att konkret angripa och lösa de verkliga problemen.
Jag tror att detta är den knut som vi måste arbeta med genom att förfina även de texter som förberetts och genom att arbeta för den nära framtiden, för att analysen och den sociala bedömning som vi gör av dessa fenomen även skall åtföljas av konkreta åtgärder i riktning mot harmonisering.
Efter att ha sagt detta skulle jag vilja tillägga det som enligt min åsikt är de verkliga prioriteterna. Vi bör försöka att göra en ansträngning och identifiera de ämnen som vi kan angripa på europeisk nivå och skilja ut dem från andra ämnen, som däremot kan lösas genom samarbete mellan medlemsstaterna. Jag skall peka ut tre: det första berör oss direkt och det är kampen mot bedrägeri mot gemenskapen. I denna sektor behöver lagstiftningen harmoniseras. Inom unionen finns endast tre länder som har infört bedrägeri mot gemenskapen i strafflagen. Med tanke på att vi alltid sätter bedrägeri högt på listan, börjar vi med att förebrå dem som inte har gjort sin plikt på denna punkt. Det andra ämnet är kampen mot brottsligheten på området för människohandel, eller den illegala invandringen. Av detta problem kan vi inte göra en karikatyr som Formentini gjorde, för problemet är allmänt. Brottslingarna importerade en tid cigaretter, i dag narkotika och människor. Det tredje ämnet är penningtvätt.
Dessa är de tre stora frågor som man måste bearbeta med större mod, även med hänsyn till det viktiga arbete som de föredragande har nedlagt.

Hager
Herr ordförande! Korruption hotar vårt samhälle, organiserade brott hotar det, kumulerad risk utgår därför naturligtvis ur samspelet mellan korruption och organiserad brottslighet. Vi frihetliga har i Österrike alltid uppträtt mot korruptionen i Österrike, och det gäller alla slag. Vi är kända för det.
Vi välkomnar därför principiellt handlingsplanen- särskilt jag ur brottsmålsdomarens synpunkt -, men framför allt också framstöten att i hela unionen skapa brottsrubriceringar för bekämpandet av aktiv och passiv bestickning även inom den privata handelns område.
Den internationella utvecklingen och den årliga bedrägerirapporten tydliggör behovet av lämpliga regler i medlemsstaternas straffrättsliga bestämmelser och av möjliggörandet av internationella åtal. Vi har visserligen dogmatiska förbehåll mot straffrättsligt ansvar för juridiska personer och är i motsats till föredraganden Bontempi av den åsikten, att man av demokratipolitiska hänsyn borde föredra en mellanstatlig överenskommelse.

Colombo Svevo
Herr ordförande! Jag hoppas att denna debatt uppfattas av allmänheten för vad den är, bortom frågor om teknik, juridik och befogenhet. Det är ett samordnat svar som vi vill ge det behov av säkerhet och legalitet som våra medborgare har. Det är ett gemensamt åliggande som vi i dag tar på oss, genom denna debatt, att föra en kamp mot brottsligheten, en brottslighet som kan utnyttja vårt regelsystem, demokratin för att försätta den i ett kristillstånd.
Jag sa att det är ett allvarligt svar, för med denna debatt lämnar vi provisoriet med icke samordnade åtgärder och svarar med en handlingsplan. 30 rekommendationer, av vilka några redan har omvandlats till precisa gemensamma åtgärder, är bara små lappar av en gemensam konstruktion. Detta är meningen med ett val som å ena sidan är strategiskt, å andra sidan en insats, som kan komma att mätas och utvärderas.
Men allvaret innebär att man även bör redovisa luckorna i, och gränserna för denna konstruktion. Jag tycker att det som tynger mycket är bristen på en bestämd harmonisering, en klar definition av den organiserade brottsligheten, vilket gör allt svagare, inte så mycket för att man inte lyckas definiera brottsligheten utan snarare för att det är svårt att definiera organisationen. Men det skall även nämnas - och det underströk föredraganden och det upprepade kommissionär Gradin - oförmågan att identifiera orsakerna och alla strategier av förebyggande typ. Detta är vi även skyldiga som svar till de personer som har kommit för att föra en dialog med oss i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter.
Jag talade om ett allvarligt svar och jag tillägger även ett balanserat. Detta parlament söker och värderar framför balansen, en balans mellan en effektiv kamp mot brottsligheten och kravet att denna kamp aldrig får skada medborgarnas grundläggande rättigheter. Det finns ingen motsättning, nämnde Bontempi, utan det är en konstruktion av ett legalitetssystem. Det är en balans som alltid skall upprätthållas, och instrumenten som vi i dag godkänner, från den ömsesidiga utvärderingen till kontaktpunkter till ansökan om rättshjälp, är legalitetens instrument. Som italienska säger jag, med tanke på att Italien flera gånger har varit uppe på tapeten, endast en sak: vi vill inte exportera nödläget till Europa, inte heller lagar eller flyktingar, utan vi anser att just med ett effektivt samarbete kommer vi alla att vinna fördelar inom detta område, inte minst Italien.

Orlando
Herr ordförande! Colombo Svevo har rätt, och även jag vill säga följande: ett allvarligt och balanserat svar, en god cirkel som börjar denna förmiddag, en cirkel av samarbete mellan parlament, råd och kommission. Och här vill även jag uttrycka min uppskattning till minister Fischbach och kommissionär Gradin.
Ett allvarligt och balanserat svar som försöker förena - för förenade måste de vara - de krav som ett europeiskt samarbete ställer och respekten för de enskilda ländernas lagstiftning. En respekt i första hand för rätten, en rättvis process, jämbördiga, snabba processer där oskuld presumeras. I andra hand identifieringen av deltagande i en kriminell organisation. Medverkan i brottet bör vara direkt, visst, och det bör vara personligt. Men frågan är: vari består brottet att delta i en kriminell organisation? Brottet är deltagande i en kriminell organisation, att organisera sig för att begå brott. Det är för detta som vi är här. I annat fall skulle vi inte ha anledning att tala om kriminell organisation.
En sista hänvisning till citatet - som redan har gjorts och som även finns i ett ändringsförslag - beträffande fenomenet med sådana som samarbetar med rättvisan, överlöparna. Rådet och utskottet för medborgerliga frioch rättigheter talar inte om överlöparna, för vi anser detta vara ett mycket komplext ämne, kontroversiellt och laddat med många tvetydiga element som inte kan behandlas på ett fullständigt sätt med ett ändringsförslag. Det är därför som jag anser det vara olämpligt att föra in det i denna diskussion, inom en ram som är organisatorisk och som vill förbli organisatorisk, seriös och balanserad, just som Colombo Svevo sa.

Nassauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! I slutet av denna debatt finns det tillfälle att visa på att organiserad brottslighet endast kan bekämpas framgångsrikt i ett gemensamt europeiskt rättsområde. I denna riktning visar också den föreslagna gemensamma åtgärden att inrätta ett europeiskt rättsnät, som vi godkänner. Det som vi behöver är så att säga en juridisk inre marknad.
Vi upplever ju, att rättens Europa liksom flåsande haltar fram efter ekonomins Europa. För det inomeuropeiska näringslivet har alla gränser redan sänkts, och vittgående avlägsnats. Men rättsgränserna i Europa försvaras med seg envishet. Det leder till att varor, tjänster och kapital kan utbytas fritt, men de rättsliga instrumenten för skydd av den ekonomiska handeln blockeras vid gränserna. Varför egentligen? Varför är det egentligen inte möjligt att överlämna betalningsföreläggande från en tysk domstol direkt i Frankrike? Varför skall ett italienskt vittne inte kunna inkallas direkt av en belgisk domstol?
Det påstås att den nationella suveräniteten talar däremot. Jag vill inte bli missförstådd. Jag är för att nationalstaten existerar, och vi kommer att behöva den både länge och väl som organisationsmodell för att utföra offentliga uppgifter. Men nationell suveränitet måste tjäna medborgaren, alltså här skydda hans rättigheter och friheter. Där den inte gör det, måste den granskas. När vid tillfälle nationell suveränitet uppbådas mot det direkta rättsliga samarbetet, då är det helt enkelt en vrångbild av nationell suveränitet, och har egentligen ingenting med den att göra, utan är snarare ett intyg på bakåtsträvande enstöringstänkande.
Ibland kan man till och med upptäcka drag av juridisk rasism. Man är mot en främmande rättsordning enbart därför att den är främmande och inte ens egna. Och ändå är rättsstatligheten fast och säkert förankrad i alla medlemsstater i Europeiska unionen. Det finns alltså överhuvud taget ingen anledning till varför tyskar inte skulle kunna kallas inför rätta som vittnen, varför domar inte skall kunna delges direkt. För detta behöver vi nu praktiskt genomförbara lösningar. Dessa frågor måste lösas praktiskt. Detta sker inom det europeiska juridiska nätet, som vi av den anledningen eftertryckligt understödjer!

Cederschiöld
Herr ordförande, rådsordförande, kommissionär och kolleger! Jag vill tacka så mycket för ett gott samarbete, för vänliga ord och för ett ganska omfattande arbete. Tiden tillåter inte att jag sammanfattar hela debatten. Därför går jag bara in på några få punkter som jag tycker att det finns anledning att framhålla.
En punkt gäller det civila samhället, dvs. de förebyggande åtgärderna som kommissionär Gradin tog upp, och som också har berörts av flera andra, de sociala synpunkterna. De fanns inte med i högnivågruppens dokument, men dem har jag tagit med i mitt betänkande och vill understryka.
Till Gahrton, som inte ens har visat intresse genom att stanna kvar, vill jag kort säga att jag tycker att han använder denna kammare för inrikespolitiska debatter. Hans onyanserade inlägg tycker jag inte ens är värt att bemöta i detta sammanhang. Jag vill dock ha detta till protokollet.
Till Thors, som tyvärr inte är här, vill jag säga att hennes synpunkter är helt tillgodosedda i betänkandet. Det tar nämligen upp precis det som hon efterlyste, dvs. avsikt, uppsåt och aktivt deltagande när det gäller kriminella organisationer. Det finns alltså med.
Avslutningsvis vill jag i korthet säga att punktskatterna och bidragen är det som vi skall bära med oss från denna debatt. Dessa frågor måste komma i fokus. Vi kan inte låta skattebetalarnas medel hamna i brottslighetens fickor. Jag hoppas att debatten leder till att vi med starkare och intensivare insatser härifrån samt med intensifierat samarbete med kommissionen och rådet fortsätter att driva mot en, som Nassauer sade, " juridisk inre marknad" .

Bontempi
Herr ordförande! Som avslutning på denna debatt skulle jag vilja understryka tre punkter. För det första är det viktigt att man har valt denna session för att inleda en ny fas i Europeiska unionens och parlamentets arbete för att bekämpa brottsligheten. Jag tror att debatten har varit mycket nyttig och att den har givit oss villkoren för att korrigera eftersläpningarna och ingripa på ett bättre sätt i framtiden.
För det andra tycker jag att man mycket lite har visat på att vid insatsen av nya instrument införs dessa från regelverk som skiljer sig från det italienska. Jag skulle vilja erinra om att straffbarhet för korruption inom den privata sektorn, som är en viktig aspekt av förnyelsen, är ett element av stor betydelse. Den finns inte i många regelverk, den existerar inte i vårt regelverk och därför visar dess införande att Europa förändras till det bättre genom erfarenheter som har mognat under årens lopp.
Slutligen skulle jag vilja erinra om att det är en sakrosankt sak att bibehålla den balans mellan kraven på säkerhet och kraven på frihet som Colombo Svevo talade om. En annan är att misskreditera, instrumentellt och med information som är helt och hållet falsk, en erfarenhet som har medgivit att man effektivt bekämpar korruptionen och maffian i vårt land. Jag uppmanar alla att acceptera balans och inte instrumentalisering, om vi skall göra detta på allvar.

Fischbach
Herr ordförande! Naturligtvis skulle jag först och främst vilja tacka alla ledamöter som talat och som med sina inlägg har gett liv åt och berikat den debatt som jag i dag har haft äran och privilegiet att närvara vid.
Till alla de som har angett en tämligen kritisk ton i förhållande till ett antal förslag i föredragandenas olika betänkanden, skulle jag vilja säga att fenomenet organiserad brottslighet slutgiltigt bör bekämpas med en mängd åtgärder, handlingsplaner och initiativ som sträcker sig långt utanför gemenskapens område, långt utanför Europeiska unionens område. Eftersom den organiserade brottsligheten är ett globalt fenomen, kräver det, på europeisk nivå, svar från Europarådet. Eftersom den organiserade brottsligheten är ett globalt fenomen kräver det, på internationell nivå, ett svar från Förenta nationerna, en organisation som samlar hela världssamfundet.
Det är tydligt att vi i dag har tagit ett viktigt steg i rätt riktning, men vi får inte göra oss illusioner. Det skall stå klart att det här steget är blygsamt i förhållande till våra ambitioner, som också är rådets och medlemsstaternas ambitioner. I dag vet vi med säkerhet att medlemsstaterna, var och en för sig, inte längre kan, inte längre har förmågan att med egna medel garantera sin inre säkerhet. Det är därför som vi alla bör, med samma generositet och solidaritet, slå samman våra åtgärder, medel och instrument för att kämpa mot den organiserade brottsligheten på europeisk nivå.
Jag skulle vilja svara indirekt på ett antal inlägg - från Schulz, Roth, Nassauer och Reding - genom att säga dem att det självklart finns många orsaker som i dag förklarar varför vi inte, under de två, tre, fyra senaste åren har gjort de framsteg vi ville göra efter Maastrichtfördragets tillkomst. Det huvudsakliga problemet beror på att frågor om den allmänna ordningens säkerhet djupt berör den nationella suveräniteten. Det gäller alltså att långsamt, men säkert och bestämt, ändra på mentaliteterna i de olika medlemsstaterna, att se medlemsstaterna definitivt bestämma sig för en gemenskapsåtgärd inom området för det rättsliga samarbetet, samt ett polisiärt samarbete som är mycket mer intensivt och mycket närmare.
Jag håller med alla de som starkt uttalat sig för en gemenskapsåtgärd, men, mina damer och herrar, man kan aldrig hoppa över etapper, hoppar man över ett steg kommer man inte någonstans. Det är därför vi först måste börja med att tillnärma lagstiftningarna, så som de nu ser ut i de olika medlemsstaterna. Låt oss först tillnärma lagstiftningarna, när det gäller brottsrubriceringar och påföljder som är direkt förbundna med olika lagöverträdelser, olika brott, olika förbrytelser. Det är det första vi bör göra innan vi skall gå mot gemenskapsrättslig lagstiftning som rör rättsligt och polisiärt samarbete.
Problemet med dubbel straffbarhet, själva problemet med protektionismen inom området för rättsliga och inrikes frågor, kommer inte längre att uppstå då man i tillräcklig utsträckning har harmoniserat de nationella lagstiftningarna. Då skulle man kunna drömma om en överföring av befogenheter från nationell till överstatlig nivå, på EU-nivå. Mina damer och herrar, herr ordförande, jag begär inte bättre. Jag tror att det borde vara vårt sikte, det borde vara vårt mål.
Jag måste säga er att Corpus iuris ; alla idéer kring en " gemenskapsåklagare" , kring polisaktioner som borde vara gemenskapsaktioner, visst är helt och hållet relevanta. Men eftersom man kommer att vara tvungen att övervinna hinder som är av nationell art och som, än en gång, är beroende av traditioner som är djupt förankrade i mentaliteterna i medlemsstaterna, måste man ha tålamod, det nödvändiga och tillräckliga tålamod som man måste ha för att röra sig framåt i den riktning som parlamentet önskar.
Med Europol som exempel har många ledamöter velat visa att man fortfarande är långt ifrån en gemensam politik i fråga om polisiärt samarbete. Och ja, jag kan bekräfta att vi fortfarande är långt ifrån det, men det hänger också samman med det faktum att en majoritet av medlemsstaterna inte är beredda att avstå från sina egna polisstyrkor eller att överge något led i det polisiära befogenhetsområdet till förmån för ett överstatligt, europeiskt befogenhetsområde - och genom att läsa utkastet till Amsterdamfördraget en gång till kan ni för övrigt själva göra samma konstaterande. Men målet står kvar.
Den tyske förbundskanslern Helmut Kohl fick idén till Europol, och hans första idé var inrättandet av en europeisk polisstyrka. Vi måste ta ett steg i taget för att nå dit, men det hindrar inte att vi i utkastet till Amsterdamfördraget redan har försett Europol med operativa befogenheter - jag säger inte verkställande befogenheter. Under tiden fram till att Amsterdamfördraget träder i kraft, skulle Europols agenter kunna ingripa som ett komplement till de åtgärder som leds av polisstyrkorna inom de olika medlemsstaternas befogenhetsområden. Ni förstår att det fortfarande är långt, mycket långt kvar till verkställande befogenheter.
Här ser ni anledningen till att immunitetsproblemet inte uppstår just nu, till den grad att man där skulle behöva se ett exempel på missbruk av befogenheter. Inte alls, och jag tror att den tyska regeringen har gjort rätt i att säga, att förutsatt att man för närvarande håller sig till de operativa befogenheterna, så har man inte behov av att i grunden diskutera principen om enheterna. Men det problemet kommer att uppstå på nytt så snart Europol slutligen kommer att förses med verkställande befogenheter.
Jag tror att vi rör oss mot en europeisk arkitektur där frihet och säkerhet går hand i hand, eller - och jag tror att Roth hade rätt i att påminna om det - så måste man se till att det blir en bra balans mellan medborgarnas legitima önskan om frihet, i denna vår Europeiska union, och deras inte mindre legitima önskan om större säkerhet. Och jag tror att det här handlar om en balansövning, en ytterst känslig balansövning, som vi måste förbereda oss inför. I vilket fall som helst måste vi garantera människors frihet, men vi måste se till att den friheten slutar där andras frihet börjar. Vi måste alltså vara uppmärksamma så att vars och ens säkerhet, som är en förutsättning för den individuella friheten, alltid och under alla omständigheter garanteras. Det är det som gemenskapens lagstiftare har förpliktat sig till.
Till sist, mina damer och herrar, herr ordförande! Ingenting tjänar till att konstatera att vi har gjort rätt, att vi har gjort framsteg, att rådet och parlamentet äntligen är beredda att gå framåt tillsammans, att tillsammans göra framsteg i samma riktning, om det, vilket är fallet, existerar så många juridiska instrument på gemenskapsnivå, på Europarådsnivå, på FN-nivå, som tveklöst har accepterats och ratificerats av medlemsstaterna, men vilkas kvalitativa utvärdering, bl.a. genomförandet i de olika medlemsstaterna, i enlighet med de undertecknade förpliktelserna, fortfarande skjuts upp.
Det är den frågan som uppkommer just nu, och jag kan redan nu säga er, att ett antal länder som väntar på att ansluta sig till oss, som t.o.m. finns med på listan över den första gruppen kandidater, också kommer att få den uppgiften. Fru kommissionär, den uppgiften kommer att vara ytterst svår och känslig och det är upp till kommissionen och rådet att se om de här länderna, praktiskt sett och när det gäller genomförandet, är beredda att ansluta sig till oss och att integreras i vår gemenskap, en rätts- och säkerhetsgemenskap.
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det har verkligen varit ett nöje för mig att kunna följa den här debatten av hög kvalitet, som visar att parlamentet inte bara är vuxen sin uppgift inom ett område som det traditionellt sett inte har sysslat med, men som det kommer att göra, utan att det också verkligen har förstått att den uppgiften omfattar ytterst viktiga frågor för Europeiska unionen och dess medborgare.
(Applåder)

Gradin
Herr ordförande! Jag vill liksom minister Fischbach tacka för en bra och bred debatt. För att spara tid vill jag i stort ansluta mig till de kommentarer som minister Fischbach gjorde, så att vi också skall hinna med nästa debatt under förmiddagen.

Ordföranden
Jag ber att få tacka kommissionär Gradin.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag klockan 12.00.

Prioriteringar för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-367/97) av Nassauer för utskottet medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, om utkastet till rådets resolution om fastställande av prioriteringar för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor under tiden 1 januari 1998 till tidpunkten före Amsterdamfördragets ikraftträdande (10021/1/97 - C4-0426/97-97/0910(CSN)).

Nassauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Debatten om rätten och de inrikespolitiska prioriteringarna rör sig denna gång på en något förändrad nivå, eftersom den inte förs enbart på grundval av det fortfarande gällande Maastrichtfördraget, utan samtidigt har utkastet till Amsterdamfördraget för ögonen. Därför siktar ju också - helt och hållet förståeligt - rådets resolutionsförslag på tidpunkten för Amsterdamfördraget som slutpunkt för denna prioriteringslista. Jag skulle, rådsordförande Fischbach, jämväl vilja uppmana till granskning av om man inte skulle kunna bibehålla den vanliga årsfristen för granskning av dessa prioriteter, om det skulle visa sig att tidpunkten för ikraftträdandet av Amsterdamfördraget låter vänta på sig. Ty som den föregående debatten har visat, är detta ett område av tilltagande vikt för hela Europeiska unionen.
Den första slutsatsen måste vara att man intensivt måste fortsätta med arbetena på detta område, trots det hotande Amsterdamfördraget. Visserligen kommer man att råka på de svårigheterna, att man, förnuftigt nog, genast måste sikta på Amsterdamfördragets nya rättsinstrument, eftersom man eventuellt måste företa förändringar efter ikraftträdandet.
Ni har, herr rådsordförande, och detta förtjänar uttryckligen att framhävas, mycket ärligt och i mycket god tid, hållit Europaparlamentet underrättat om Ert arbete. Ni har kommit med det glädjande förslaget, att Europaparlamentet redan med föregripande av Amsterdamreglerna principiellt skall höras, och inte enbart i verksamhetens viktigaste aspekter. Vi har förstått att uppskatta detta mycket väl. Men jag vill nu också göra ett påpekande adresserat till oss själva: Vi måste bemöda oss om att organisera våra tidsfrister så att vi inte fördröjer förfarandet.
Jag vill göra ett andra påpekande. Med Amsterdam kommer vi att ha betydligt större lagstiftande rättigheter. Jag tror att vi måste ägna mer uppmärksamhet åt kvaliteten i våra lagstiftande texter, än som hittills varit fallet. När jag till exempel tittar på parlamentets ändringsförslag till lagstiftande texter, så leder de i regel alltid till en närmast dramatisk förstoring av ursprungligen förhållandevis knappa och precisa texter. Detta uppstår genom mycket god politisk vilja, men med det resultatet att texterna blir långa, oöverskådliga och oförståeliga, vilket ju alltid blir ännu tydligare hos oss på europeisk nivå. Kort sagt, vi åstadkommer med detta förfarande ett bidrag till floden av normer och en svårförståelighet i lagen, vilket vi i andra sammanhang beklagar. Vi måste vara noga med att också våra lagstiftande texter blir knappare och mer precisa. Jag vill nu ägna mig åt några detaljer i prioriteringslistan.
Herr rådsordförande! Det vore bra, om en ny prioriteringslista kunde säga någonting om, vad som hänt med de gamla prioriteringarna. Lite resultatkontroll skulle vara bra för alla deltagande. Man kunde skriva in vad som uppnåtts och vad som inte uppnåtts, och av vilka orsaker något inte uppnåtts.
I den frågan har vi tyvärr anledning att om och om igen visa på att fri rörlighet för personer i Europeiska unionen inte uppnåtts i den i fördraget fastställda omfattningen.
Kommissionen har under tiden gjort sina hemläxor i form av Monti-direktiven. Det är nu rådets sak att finna ett svar på kommissionens förslag.
Den tredje punkten: Vi har just ägnat oss åt det rättsliga nätet. Det är det hittills enda lagstiftande uttrycket för det område för frihet, säkerhet och rättvisa, som vi alla gemensamt vill ha. Det måste vara möjligt att bygga ut detta nät nu med kännbar verkan för medborgarna.
Europol kommer förmodligen igång nästa år och kommer att kunna ta upp sitt arbete. Sedan får utvecklingsarbetet mot nya nivåer för Europol inte stå tillbaka. Det ber vi er om, herr rådsordförande!

Rothley
Herr ordförande! Även jag vill tacka det luxemburgska ordförandeskapet för det goda samarbetet. Jag vet inte om man faktiskt kan tala om prioriteringar på denna lista. Det är snarare ett sammelsurium, som står i en viss kontrast till rådets faktiskt resultat. Det är sant att på det rättsliga området måste rådets mål bli mer ambitiösa. De måste hålla jämna steg med den inre marknadens utveckling, om vi verkligen vill skapa ett utrymme för frihet, säkerhet och rättvisa, som det heter i Amsterdamfördraget. Varför skall i själva verket parter, vittnen, anklagade, sakkunniga inte kunna inkallas, som om vi vore ett land? Varför skall personlig inställelse av parter inte kunna ordnas, som om vi vore ett land? Varför inte?
Låt mig beröra ytterligare en punkt, som gäller längden av och kostnaden för gränsöverskridande procedurer. Det finns om detta en studie av kommissionen från år 1995. Kostnaderna och längden av gränsöverskridande rättstvister leder till att vi får att göra med en ren rättsvägran. Det är praktiskt taget utsiktslöst att med hänsyn till längden, med hänsyn till kostnadsriskerna, påbörja en process på andra sidan gränsen.
Här ser jag en verklig prioritering, ty det har i mellantiden blivit ett hinder för den inre marknaden. Låt mig hänvisa till ytterligare en sak. Det är utomordentligt beklagligt att regeringskonferensen i Amsterdamfördraget inom detta samarbetsområde - det civila området - endast tilltror parlamentet att vara medbestämmande vad gäller visumpolitiken, och detta först om fem år. Med tanke på de ömkliga resultat som rådet på detta område hittills har uppnått, kan man egentligen inte förstå detta. Jag är säker på att Europaparlamentet kunde bidra till att vi kommer fram till väsentligt bättre resultat.

Schulz
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag delar kollegan Nassauers uppfattning, att man med tanke på utgångsläget efter Amsterdamkonferensen, och med tanke på herr Fischbachs samtycke - jag har redan sagt det en gång - kan hoppas, att de kommande ordförandena kommer att hålla Fischbachs ord och säga: Vi skall tillämpa Amsterdam redan nu och genomföra det obligatoriska samrådet med Europaparlamentet. Detta kräver av Europaparlamentet en konsekvent och omfattande reform av arbetsordningen. Annars kommer vi inte att kunna bemästra vårt arbete.
Ni uttryckte det mycket elegant, herr Nassauer. Jag vill säga det på mitt eget något mer drastiska sätt. Mycket av det som vi här producerar, kunde man lika gärna låta bli att göra. Visserligen ändrar det inte på det faktum, att det i prioriteringslistan - kollegan Rothley betecknade det som ett sammelsurium - inte finns någon röd tråd. Jag vill påpeka att jag har det intrycket, att när det gäller prioriteringslistan så vet rådet inte riktigt var det skall lägga tyngdpunkten. Därför tar jag till att börja med fasta på att det näraliggande är de politiska områden som kan genomföras, som befinner sig i ratificeringsprocessen, vars slut är överskådligt. Jag kommer än en gång tillbaka till Europol, minister Fischbach. Där måste jag definitivt säga emot er. Jag uppskattareEr mycket, och jag vet att ni är en konsekvent försvarare av rättsstaten, men ni kan inte stå här och säga, vad gäller immunitetsprotokollet, att eftersom de fortfarande inte har några operativa befogenheter, så kan vi i dag överlåta denna immunitet på dem. Vilket ju i omvänd bemärkelse betyder, herr minister, att om de någon gång får de operativa befogenheterna, då kommer vi att ta dem ifrån dem igen. Så tolkar jag det.
Det är synd att ni inte har någon mikrofon; därför upprepar jag det som ni nyss sade. Ministern sade: "Det har jag inte sagt." Tack så mycket, herr minister, det ville jag nämligen höra. Nu säger jag er, att denna immunitet behöver man i dag inte längre ge poliserna. Jag skall också säga er varför. Insamlandet av data är också ett ingrepp i den medborgerliga grundläggande friheten. Det får de redan göra i dag. Till detta måste jag säga er: Överallt där polisorgan bildas, herr Nassauer - Ni är nu ändå tidigare inrikesminister - överallt där polisorgan bildas, där måste det finnas två saker parallellt. Om ett polisorgan skapas med möjlighet att ingripa i den medborgerliga friheten, då måste det finnas garantier för rättsvägarna och parlamentarisk kontroll. Detta finns det inte här.
Sedan vill jag också här säga er, att när det gäller insamlande av data som rör privata vanor, ras, härkomst, sexuella preferenser, allt detta får Europoltjänstemännen nämligen vackert samla in, så handlar det mycket väl om data och förhållanden, där den enskilde medborgaren som berörs av Europols handlande måste ha en möjlighet att få veta och kontrollera, vad som händer med hans data. Om Ni alltså söker en prioritering, herr minister, rekommenderar jag rådet att det så snart som möjligt drar bort immunitetsprotokollet i dess nuvarande form ur verksamheten. För övrigt vill jag citera Nassauers betänkande, som godkändes med stor majoritet i detta parlament: Vi kräver som Europaparlament, att alla följeprotokoll till Europol, innan de lämnas till ratificeringsprocessen, skall framläggas för samråd med Europaparlamentet. Då borde man genast börja med immunitetsprotokollet.
Ni har mycket riktigt skrivit in i prioriteringarna att asylpolitiken under de närmaste åren kommer att i dramatisk omfattning bli föremål för europapolitiska debatter. Jag ber därför om att rådet redan under kommande år kommer med konkreta föreställningar om hur man vill ta itu med harmoniseringen av asylpolitiken tekniskt och innehållsmässigt. Och det säger jag med all tydlighet i vår grupps namn, ty vi kommer att göra asylpolitiken till en tyngdpunkt för arbetet i vår grupp. Vad gäller innehållet vill jag säga er, att jag utgår från, åtminstone så länge ni, herr Fischbach, fortfarande är ordförande för rådet, att rådet inte dukar under för frestelsen att tro - enbart därför att asylpolitiken är ett delikat, ömtåligt tema på den nationella nivån, som man gärna vill bli av med -, att den kan skjutas över på Europa, för att där sätta miniminormerna ännu lägre, vilket man på den nationella nivån inte har klarat av. Det är en asylpolitik som vi inte kommer att acceptera!

Santini
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade kolleger! Jag är inte pessimistisk som den kollega som just talade. Tvärtom, i min grupps namn, Union för Europa, vill jag uttrycka en mycket stor tillfredsställelse med detta betänkande, som fastställer prioriteringen i samarbetet i rättsliga och inrikes frågor från den 1 januari 1998 till tidpunkten för Amsterdamfördragets ikraftträdande.
Rådets resolution förstärker betydelsen av att främja frihet, säkerhet och rättvisa i Europeiska unionen i enlighet med rättens och politikens grundläggande principer. Det är följaktligen nödvändigt att varje ansträngning görs i denna riktning av alla medlemsstater, som alltid är de huvudsakliga uttolkarna, motorn så att säga i varje reform.
Jag vill gratulera rådspresidiet till att det för första gången har givit Europaparlamentet tillfälle att uttrycka sin egen synpunkt på innehållet i rådets resolution. Vi inom UPE-gruppen håller med rådet om behovet av att i listan inkludera prioriteringar som kampen mot terrorismen, bedrägeri och den organiserade brottsligheten och vi håller med om vikten av att vidta nödvändiga åtgärder för att Europol så snart som möjligt får sina befogenheter när det gäller detta.
Jag hoppas för övrigt att rådet i enlighet med punkt 8 i resolutionen i alla medlemsstater säkrar en förbättring av det rättsliga samarbetet.
Till sist, herr ordförande, skulle jag vilja uppmana både rådet och kommissionen att arbeta i närmare kontakt med Europaparlamentet, för att förverkligandet av de tre pelarna på vilka unionen grundas skall bedrivas på ett samlat, parallellt och raskt sätt, men framför allt enligt de riktlinjer som medborgarna vill.

Wiebenga
Herr ordförande! När vi talar om prioriteringar i rättsliga och inrikes frågor så måste vi konstatera att det fattats många beslut inom det området de senaste åren. Absolut. Det är bara ett allvarligt problem med de beslut som fattats. Till en stor del är det efterbildad lagstiftning, imitationslagstiftning. Det är inga direktiv, som vi känner igen dem från den första pelaren i Europeiska unionen, utan det är rekommendationer och den sortens saker. Problemet är att det är fullkomligt oklart i vilken utsträckning de åtgärder som vidtagits verkligen införts på nationell nivå. Herr ordförande! Rådet och kommissionen måste sammanställa en översikt om detta: i vilken utsträckning har de beslut som fattats på unionsnivå även införts i den nationella lagstiftningen? En sådan översikt borde även kunna tas upp i parlamentet, tycker jag.
Herr ordförande! Det har fattats många beslut. Det är också många beslut som inte fattats, bland annat mycket viktiga sådana. Om jag tittar på området asyl- och invandringspolitik till exempel så frågar jag rådet och kommissionen: vart har ett beslut om en rättvis bördefördelning med avseende på hemlösa tagit vägen? Snart kommer Algeriet att explodera och det finns inga beslut med avseende på detta. Vart har en ordentlig organisering av Europeiska unionens yttre gränser tagit vägen? Det har man pratat om i sex, sju år nu. Prioritetsschema eller inte, nu börjar det bli dags att det fattas beslut.
Herr ordförande! Det talas allt mer om inrättandet av ett europeiskt magistratämbete, offentliga åklagare på europeisk nivå. De skulle då få sköta kontrollen över Europol och liknande. Det tycker jag inte verkar särskilt önskvärt eftersom den kontrollen av Europol måste ske från politiskt håll. Min fråga är till slut, och därmed avrundar jag mitt inlägg: vill rådet och vill Europeiska kommissionen utarbeta en rapport om inrättandet av ett europeiskt magistratämbete med dess för- och nackdelar?

Krarup
Herr ordförande! Detta betänkande är liksom de tidigare betänkandena ett uttryck för några teknikaliteter som man kan ansluta sig till. Jag är i stort enig med det som Rothley sa på dessa punkter. Men det väsentliga för mig är att detta är en ögonblicksbild av en utvecklingsprocess. Det är så att säga EG: s väg från en gemensam marknad till en unionsrätt eller - som Nassauer sade under den tidigare debatten - rättens inre marknad. Det är en integrationsprocess som - vilket i allt väsentligt kommit fram i denna debatt - innebär en nedmontering av de nationella institutioner och rättstraditioner, som till exempel det danska rättssamhället bygger på. Detta kan utläsas i både herr Nassauers betänkande och i de tidigare danska betänkandena, och slutscenen kan man ju se i Amsterdamfördraget. Det föreliggande förslaget gäller ju bara fram till Amsterdamfördragets ikraftträdande. Och på sidan 6 i betänkandet står att " Amsterdamfördraget medför avsevärda förändringar inom EU-fördragets hittillsvarande tredje pelare och förser medlemsstaternas samarbete i rättsliga och inrikesfrågor med en ny rättslig grund" . Den prioritering vi nu talar om finns så att säga att föregripa detta, och det vi ser som slutpunkten i denna utvecklingsprocess - när vi tar det som en ögonblicks bild - beskrivs ju också ganska klart i Cederschiölds betänkande, som för mig är en skräckbild, men uppmuntran för andra, till exempel kommissionär Gradin, i det att detta betänkande går in för en harmonisering av medlemsstaternas straffrättsliga bestämmelser. Det är det som är slutpunkten i denna utvecklingsprocess och den sker, märk väl, utan att de nationella demokratierna har möjlighet att reagera. Mina damer och herrar, jag vill verkligen understryka en grundläggande synpunkt och det är att en mycket väsentlig del av varje demokratis kvalitet mäts utifrån graden av den öppna kontroll som kan utövas över polis och straffinstitutioner. Jag kan konstatera att på en lång rad avgörande punkter bryter dessa förslag, dessa prioriteringar, likaväl som de tidigare betänkandena, mot denna grundprincip, till exempel Europolkonventionen, som bara överlåter kontrollen till detta parlament, inte de nationella parlamenten, och till EG-domstolen, inte till de nationella domstolarna, vilket till exempel den danska grundlagen föreskriver.

Fischbach
Herr ordförande! Jag tror att jag redan har förbrukat min talartid. Ni skulle ha avbrutit mig. Jag var inte uppmärksam, ursäkta mig för det.
Jag skulle helt enkelt vilja säga att jag självklart gläder mig åt Nassauers utmärkta betänkande. Det handlar helt enkelt om ett vägledande program. Det är inget definitivt program. Med ett maximalt antal åtgärder, ett maximalt antal projekt och ett maximalt antal initiativ, vill rådet utöva alla påtryckningar för att nå fram till så konkreta och avgörande resultat som möjligt. Det handlar alltså om att arbeta, och att arbeta med tydlighet och envishet för att nå fram till resultat.
Detta är vad vi vill säga med det här programmet. Vi har förverkligat ett stort antal punkter som fanns med i programmet från 1996, vilket var det första, men som var ett tvåårigt program. Det här, hoppas jag, kommer inte att sträcka sig längre än till januari 1999, då vi alla hoppas att Amsterdamfördraget definitivt skall vara ratificerat. Men för Guds skull, anklaga inte rådet för att vilja göra för mycket, våra avsikter är goda och jag tror att man måste hedra oss för det sättet att gå till väga.

Gradin
Herr ordförande! Grundtanken är fri rörlighet för människor i Europeiska unionen, men många fruktar att det blir en fri rörlighet för brottslingar och bedragare. Det var därför som den tredje pelaren kom till i samband med Maastrichtfördraget. Min uppgift i kommissionen är därför att arbeta för att den fria rörligheten för våra medborgare kan förverkligas. Jag välkomnar därför att vi har en särskild debatt om ledamot Nassauers betänkande om prioriteringarna för rättsliga och inrikes frågor. Det handlar om att vi i framtiden tillsammans och bättre skall kunna hantera de problem som vi möter. Jag tänker bland annat på flyktingskap, organiserad brottslighet, knarkhandel, slavhandel med kvinnor och barn samt bedrägerier, korruption och effektivt polissamarbete.
När det nya Amsterdamfördraget träder i kraft kommer vi att få nya och ökade samarbetsmöjligheter. Detta är ett viktigt steg framåt. Såväl kommissionen som Europaparlamentet och domstolen kommer att få en starkare roll på tredje pelarens område. Detta är viktigt för att möta den oro som medborgarna känner inför hoten mot deras trygghet och säkerhet. En ökad öppenhet, en större effektivitet samt en bättre demokratisk och rättslig kontroll är nödvändigt för att människor skall känna att det angår dem.
I det korta perspektivet skall kommissionen fullfölja arbetet under Maastrichtfördraget. Det gäller bland annat de förslag som nu behandlas i ministerrådet. Här vill jag särskilt peka på kommissionens förslag om admission , dvs. tillträde, tillfälligt skydd, åtgärder mot korruption, kampen mot syntetiska droger, kampen mot slavhandel med kvinnor och kampen mot sexuellt utnyttjande av barn. Kommissionen kommer givetvis också i fortsättningen att aktivt arbeta för att handlingsplanen mot organiserad brottslighet som vi just har debatterat skall genomföras effektivt. I detta sammanhang vill jag också peka på de viktiga samarbetsprojekt som vi har inlett genom de fleråriga arbetsprogrammen, t.ex. Grotius som leder till förstärkt samarbete mellan domare samt åklagare, alltså samarbete inom rättsväsendet, Sherlock som ju syftar till samarbete för att förhindra falska dokument och Oisin som syftar till att poliser kan samarbeta. Alla dessa program bidrar var för sig till att rättstryggheten i Europa ökas. Vidare har vi Stop-programmet som handlar om samarbete mellan myndigheter i medlemsländerna för att bekämpa slavhandel med kvinnor och barn samt Daphne-programmet som ger stöd till frivilligorganisationer som engagerat sig i kampen mot sexuellt utnyttjande och våld mot kvinnor och barn. Båda dessa program har rönt ett mycket stort gensvar. Senare i dag skall parlamentet diskutera ledamot Zimmermanns betänkande om Odysseus-programmet som riktar sig till dem som arbetar med migrations- och asylärenden.
Som Nassauerbetänkandet föreslår kommer kommissionen att fortsätta att ta nya initiativ med hjälp av de nya instrument som nu står till vårt förfogande enligt Maastrichtfördraget. Jag förbereder fem olika initiativ, nämligen ett om verkställighet av domar, ett om rättshjälp, ett om försvunna barn och sexuellt utnyttjande av barn, ett om asylprocedurer, vilket efterlystes här i debatten, och ett om kredit- och betalkortsbedrägerier. Självklart kommer jag liksom rådet att se till att konsultera parlamentet om dessa meddelanden.
Parallellt med vårt pågående arbete under gällande fördrag förbereder vi oss också för den dag då det nya Amsterdamfördraget träder i kraft. Det arbetet har redan börjat.
En av de frågor som måste lösas gäller integreringen av Schengenavtalet i unionssamarbetet. Som en följd kommer unionens regelverk att utvidgas, även om sakområdena inom tredje pelaren i sig inte utvidgas. Det finns konkreta överenskommelser inom Schengen som ännu inte har sin motsvarighet inom EU. Detta får två viktiga konsekvenser. För det första kommer unionen att verka inom ett bredare arbetsfält än i dag. För det andra kommer det utökande regelverket att ställa större krav på säkerhet och frihet för de öst- och centraleuropeiska länder som nu förbereder sig för medlemskap. Schengen blir ytterligare en dimension som måste tas med i de kommande förhandlingarna. Två arbetsgrupper är nu fullt sysselsatta med de praktiska förberedelserna. En grupp ägnar sig åt integrering i unionsarbetet, den andra åt frågan hur samarbetet med Norge och Island skall se ut.
I ett långsiktigt perspektiv blir den viktigaste frågan hur vi skall ta oss an de växande utmaningarna på det rättsliga och inrikes området. En av dessa handlar om den internationellt organiserade brottslighetens utveckling i Europa. Det handlar här i högsta grad om att vi lever upp till medborgarnas krav på att vi med kraft bekämpar brottshoten. I detta sammanhang blir Europolkonventionen ett viktig verktyg. Siktet är inställt på att den konventionen skall vara ratificerad före årets slut. Jag hoppas också att medlemsländerna skyndar på ratificeringen av utlämningskonventionen och konventionen om åtgärder mot fusk och bedrägerier. Samtidigt beklagar jag, liksom utskottet, att Haagkonventionen om rättslig prövning vid gränsöverkridande tvister inte har ratificerats av alla medlemsländer.
Som jag sade inledningsvis kommer Amsterdamfördraget att innebära att det rättsliga och inrikes samarbetet lyfts upp till en ny nivå. Fördraget innehåller ett ambitiöst femårigt arbetsprogram när det gäller hur frågor om gränskontroll, migration och asyl skall integreras med den första pelaren. Polis- och tullfrågor samt straff- och civilrätt blir kvar inom den tredje pelaren. Även inom dessa områden kommer samarbetet dock att utvecklas t.ex. genom rambeslut.
Det behövs enligt min mening en ordentlig överblick av det nya fördragets konsekvenser för de rättsliga och inrikes frågorna. Jag har därför satt igång ett analysarbete som jag tänker presentera för ministerrådet och parlamentet i form av ett meddelande med ett brett innehåll. Jag hoppas att detta meddelande på samma sätt som en vitbok skall tjäna som ett viktig underlag för en genomgripande debatt om hur vi skall förverkliga ett Europa i frihet, säkerhet och rättvisa.

Ordföranden
Jag tackar kommissionären.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen bör i princip äga rum nu, om inte kommer den att äga rum i kväll.

Omröstning
Secchi
Fru ordförande! I själva verket handlar det om tre muntliga ändringsförslag som jag nu på nytt lovar att läsa, vilka har sammanjämkats mellan föredraganden och budgetutskottets ordförande i syfte att klarlägga några aspekter på budget och ekonomisk kontroll.
Det första ändringsförslaget är ett tillägg till artikel 4.2 som lyder. "Om underleverantörer används skall dessa väljas ut på grundval av anbudsförfaranden i överensstämmelse med gällande finansiella bestämmelser." Det är alltså en förebyggande åtgärd av allmän karaktär.
Det andra ändringsförslaget gäller samarbetet med länderna i Central- och Östeuropa samt Cypern, och lyder: "Omkostnaderna i förbindelse med detta deltagande skall betraktas som extrautgifter i förhållande till programmets finansiella ram" .
Det tredje ändringsförslaget, som är en ändring av artikel 7, gäller det faktum att det sträcker sig över två olika budgetplaner, eftersom det gäller ett femårsprogram. Jag citerar: "Denna finansiella ram täcks delvis av budgetplanen för perioden 1993-1999" .
Jag ber mina kolleger om ursäkt, men godkännandet av denna åtgärd har gått mycket fort. Men det har varit möjligt att med budgetutskottet, och i enighet med det, integrera och därför ytterst ändra åtgärden med dessa tre muntliga ändringsförslag, förutsatt att parlamentet godtar dem.

Medina Ortega
Fru ordförande! I detta ögonblick kan jag inte se den socialdemokratiska samordnaren, men för den socialdemokratiska gruppens räkning kan jag inte acceptera dessa muntliga ändringsförslag ingivna i sista stund.

Willockx
Budgetutskottets vice ordförande hade lämnat in dessa ändringsförslag. Vid tiden för diskussionen om dessa var utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik enigt. Det gäller budgettekniska preciseringar. Jag yrkar därför på att dessa skall godkännas. Det rörde sig om glömska vid omröstningen i utskottet.

Ordföranden
Tack, herr Willockx.
Var och en har förstått att de här tre muntliga ändringsförslagen på sätt och vis skulle kunna tas med, i varje fall när det gäller principen om de skall tas upp till omröstning. Jag vänder mig alltså till kammaren.
Finns det någon som motsätter sig att de här muntliga ändringsförslagen tas upp till omröstning?
(Kammaren gav sitt samtycke till inlämningen av de muntliga ändringsförslagen.)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Orlando
Fru ordförande! Efter att kommissionen hade presenterat ändringsförslag 3 och 14, har rådet ändrat den text som dessa ändringsförslag gällde. Jag betraktar därför de ovan nämnda ändringsförslagen som överspelade, eftersom de inte har att göra med den text som är rådets senaste förslag.

Ordföranden
Finns det någon som motsätter sig att vi hädanefter betraktar ändringsförslagen 3 och 14 som annullerade? Eftersom ingen gör det, rättar vi oss efter det.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Ordföranden
Det finns en rättelse till samtliga språkversioner. Jag vill också meddela er att ändringsförslagen 6, 7, 10 och 11 är ogiltigförklarade.

Dupuis
Fru ordförande! Det stämmer att det finns ett antal rättelser, men de räcker inte. T.ex. har ändringsförslag 21 från min grupp återgivits på ett helt felaktigt sätt, till den grad att den uttrycker motsatsen till det vi menar. Och i bästa fall är det i vilket fall som helst fullständigt obegriplig. Det finns också översättningsproblem i den franska versionen. Vårt ändringsförslag 20 har inte alls samma innebörd längre och skulle t.o.m. stärka Orlandos vision, som är rakt motsatt vår. Det finns också andra, bättre exempel, jag skall inte ta upp dem. Mitt förslag är alltså att vi skjuter upp betänkandet till nästa sammanträdesperiod, eftersom det inte kan tas upp till omröstning i dag i sin nuvarande version.

Ordföranden
Herr Dupuis! Ger ni oss det förslaget å er grupps vägnar?

Dupuis
Ja, fru ordförande.

Ordföranden
Jag skulle vilja höra vad föredraganden anser.

Orlando
Fru ordförande! Jag tror att vi denna förmiddag har visat det luxemburgska ordförandeskapet och även kommissionen uppskattning för att ha gjort det möjligt för parlamentet att uttrycka sin åsikt om ett så viktigt dokument före sammanträdet den 4-5 december. Det skulle verkligen vara egendomligt om vi nu återremitterar detta betänkande. Följaktligen insisterar jag på att man skall fortsätta i enlighet med vad kommissionen begär.

Ordföranden
Jag tror att saken är klar. Jag skall ta upp Dupuis begäran till omröstning.
(Parlamentet förkastade begäran om att skjuta upp omröstningen.) Jag kan försäkra Dupuis att vi mycket noggrant skall kontrollera samtliga språkversioner för att undvika alla motsägelser.

Schulz
Fru ordförande! Jag tackar er för att Dupuis förslag avvisades. Förslagen från radikala europeiska alliansens grupp gick ändå i en helt annan riktning än Orlandos. Men frågan, varför det finns så många språkliga tryckfel, vill jag dock än en gång ta upp, innan vi röstar. Det har nämligen sin orsak. I föregripande av Amsterdamfördraget tillställde oss rådet vänligen dessa texter för att höra vår ståndpunkt med en mycket kort tidsfrist, vilket med tanke på de många översättningarna tidsmässigt är ett stort problem. Men om rådet då gör följande, så fungerar det överhuvud taget inte längre: Det skickar oss en text. Vi utför vårt samrådsförfarande mycket noggrant, och under tiden förändrar rådet sin egen text, utan att konsultera oss och utan att avvakta våra yttranden. Det är ett omöjligt förfaringssätt. Så får man inte behandla parlamentet!
(Applåder) Jag ber därför fru ordföranden, att förmedla församlingens dånande applåder till rådet. Tack så mycket!
(Applåder)
Ordföranden
Tack, herr Schulz. Jag skulle önska att rådet direkt kunde höra era anmärkningar. Tyvärr är det inte så, men vi vidarebefordrar dem mycket gärna.

Orlando
Fru ordförande! Beträffande ändringsförslag 12 skulle jag vilja påpeka att utskottet efter omröstningen om ändringsförslaget blev något konfunderat, eftersom rådet hade formulerat en text som för mig verkar bättre. Jag noterar därför att utskottets ändringsförslag tillbakavisades på grund av dess oprecisa ordalag, som gav möjlighet till eventuella juridiska invändningar, för att citera ett uttryck som har använts denna förmiddag.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Rovsing
Man måste med stor tillfredsställelse konstatera att förlikningskommittén har lyckats uppnå en förnuftig och mycket tillfredsställande kompromiss mellan rådet och parlamentet i samband med antagandet av detta direktiv. Det är mycket glädjande att både rådet och parlamentet från första stund varit eniga om att det skall ges en hög grad av skydd för personupplysningar inom ett område som telesektorn, där den teknologiska utvecklingen går mycket snabbt. Trots det har parlamentet i förlikningsförfarandet lyckats införa en ännu högre skyddsnivå, än rådet ursprungligen hade önskat. Som exempel kan nämnas att direktivet utsträckes till att också omfatta juridiska personer. Även bestämmelserna rörande avlyssning och inspelning av telefonsamtal har förbättrats märkbart i förlikningstexten. Det bör understrykas att förslaget till direktiv är en mycket viktig rättsakt, som förtjänar fullt stöd.
Betänkande: Secchi (A4-0344/97)
Rovsing
Det är inte möjligt att avgöra när EU bäst skall införa helt harmoniserade momsregler, men det rådet inget tvivel om att, om en sådan harmonisering skall ske, måste medlemsstaterna vara mycket väl förberedda på det. Därför är Fiscalis-programmet ett nödvändigt initiativ, som bland annat betyder att nationella tjänstemän får ingående kunskap om gemenskapsrätten. Denna kunskap är en absolut förutsättning om tjänstemännen fortsättningsvis skall kunna ge medborgarna bästa service.
En annan aspekt är de många fördelar som man kommer att uppnå genom ett formaliserat samarbete mellan medlemsstaterna på hela avgiftsområdet. Fiscalis -programmet kommer att skapa en solid och förnuftig grundval för framtida harmoniseringar av moms och andra avgifter. Men det betyder inte att medlemsstaterna nu binder sig för någon bestämd tidsram för några sådana harmoniseringar.

Trizza
Fiscalis-programmet, som är tänkt att upprätta samordnade europeiska aktioner till stöd för enskilda nationella system för indirekt beskattning, utgör ett innovativt instrument i den europeiska skattepolitiken.
Fiscalis-programmet, som syftar till att harmonisera och samordna det existerande skattesystemet, och vidare att säkra de deltagande administrationernas funktionella enhetlighet, för antagande av det definitiva systemet för mervärdesskatt, men - som föredraganden Secchi mycket riktigt påpekar - det bör representera instrumentet för sammanställning av krav och svårigheter som de nationella administrationerna möter vid slutförandet av de egna funktionerna, och det bör kunna förmedla de erfarenheter som har utvunnits vid genomföranden i andra medlemsstater för samma problem. Som borgmästare i en italiensk kommun och uppmärksam på alla åtgärder för att förbättra den offentliga förvaltningens effektivitet uppskattar jag kommissionens beslut att betrakta utbildningsprogrammet som ett prioriterat mål, och som föredraganden Secchi anser jag att det är lämpligt att utbildningen genomförs även genom utbyte av tjänstemän vid de enskilda skatteadministrationerna.
Vidare håller jag helt och hållet med föredraganden om behovet av att skapa ett samarbetsnät mellan de nationella institut och högskolor som verkar inom skatteutbildningsområdet. Jag lyckönskar föredraganden Secchi, och jag ställer mig följaktligen bakom hans betänkande.
Betänkande: W.G. van Velzen (A4-0346/97)
Rovsing
Numrering är en av de mest synliga aspekterna av telefonin, och det är därför ett område som berör konsumenterna mycket direkt. Kommissionen har, på anmodan av parlamentet, föreslagit en mycket nyttig och förnuftig ändring av samtrafiksdirektivet. Nummerportabilitet är ett område av stor betydelse, och det är viktigt att man snabbt inför ett system, som garanterar en öppen, rättvis och objektiv nummertilldelning på de fasta näten. Föredraganden har helt rätt när han understryker att samma politik med motsvarande regler bör införas på mobilkommunikationsnäten. De nödvändiga åtgärderna skall införas så snart som möjligt för att få önskad effekt och för att ge operatörerna tid att genomföra förändringar och justeringar. Man kan alltså inte hålla med kommissionen om att tiden ännu inte är mogen för regler om nummerportabilitet på mobilnäten. Därför ger jag betänkandet mitt fulla stöd.
Betänkande: Cederschiöld (A4-0333/97)
Ahlqvist, Andersson, Lööw, Waidelich och Wibe
Vi anser att betänkandet omfattar ett högst angeläget område för Europeiska unionens framtida arbete. Vi vill med denna röstförklaring framhålla att vi anser att betänkandet på ett antal områden innehåller mer långtgående krav på harmoniseringar än vad som sakligt kan anses vara motiverade utifrån det underlag som handlingsplanen för bekämpandet av organiserad brottslighet medger. Bland annat vill vi framhålla vår tveksamhet till betänkandets krav på:
att det sker en harmonisering av straffrättsliga bestämmelser (punkt 12), -att det införs en allmän åklagare på europeisk nivå (punkt 35), -att, utan att egentligen närmare precisera det redan i dag tydliga behovet av stärkt insyn och kontroll, utvidga Europols ställning gentemot de nationella polisstyrkorna (diverse punkter).
Blokland
Betänkandet av Cederschiöld handlar om handlingsplanen för bekämpande av den organiserade brottsligheten. Denna plan utarbetades av högnivågruppen på uppmaning av Europeiska rådet. Det gruppen åstadkommit är i sig lovvärt och med tanke på rådets genomförande verkar planen också ha effekt. Ändå är planen inte alltid lika tydlig. En punkt som får kraftig kritik av föredraganden, fru Cederschiöld, är att det i planen inte skapas någon klarhet i frågan om brottsligheten nu skall bekämpas genom harmonisering av straffrättsliga bestämmelser eller genom förbättrat samarbete mellan medlemsstaterna, med bevarande av skillnaderna mellan de nationella straffrättsliga systemen. I planen tas det inte ställning till detta.
Här har vi också vårt problem. Fast betänkandet siktar på ett pragmatiskt handlingssätt, ljuder ändå också ett önskemål från Europaparlamentet för harmonisering av stafflagstiftningen och åstadkommande av ett stort europeiskt rättsområde. Med detta val är det tydligt att man griper djupt in i medlemsstaternas oavhängighet, deras innersta kärna. Det kommer att bli en extremt jobbig process som man kan undra om den just nu är värd att genomföras. Jag skulle själv hellre välja det pragmatiska samarbetet med bevarande av skillnaderna i de nationella straffrättsliga systemen. I det avseendet att betänkandet och vårt val så tydligt skiljer sig åt tycker vi att vi, trots all sympati för handlingsplanen och betänkandet, inte kan ge betänkandet vårt stöd. Denna avvägning kommer ni för övrigt att återfinna i hur vi röstar avseende de övriga betänkandena i gruppen " bekämpande av organiserad brottslighet" som debatterades i dag på förmiddagen.

Cushnahan
Jag skulle vilja stödja de rekommendationer Cederschiöld lagt fram. I hennes förslag till resolution sätter hon fingret på de inneboende bristerna och svagheterna i EU: s nuvarande synsätt när det gäller att tackla den organiserade brottsligheten.
Den organiserade brottsligheten är en sofistikerad internationell affärsverksamhet. Den känns inte vid några gränser och tack vare sina enorma resurser kan den använda de bästa av hjärnor inom de rättsliga, ekonomiska områdena och inom andra specialområden. EU: s hållning däremot är dåligt samordnad och fragmentarisk, den har för små resurser och verkar på nationell basis. Detta på grund av inrikesministrars chauvinistiska inställning som går ut på att skydda sitt eget lilla "imperium" utifrån förlegade uppfattningar om nationell suveränitet.
Dessa attityder måste vi förändra, harmoniseringen måste bli större mellan våra rättsliga och straffrättsliga system och förfaranden, om vi skall kunna vinna kriget mot den organiserade brottsligheten.

Deprez
Varje förståndig människa kan bara chockeras över hur långsamt Europeiska unionens medlemsstater har tagit itu med att slå samman sina krafter och samordna sina åtgärder och förfaranden i kampen mot den organiserade brottsligheten.
Globaliseringen av ekonomin och de finansiella kretsloppen gör det möjligt för operatörerna - inbegripet de mest kriminella - att återanvända, dvs. att utan problem och utan kontroll tvätta, de kolossala vinster som kommer från de mest skilda slag av handel: prostitution, droger, vapen. Som var och en vet har kommunismens sammanbrott i Central- och Östeuropa gynnat framväxten av de mest varierande former av gangstermetoder, utpressning och korruption. Den fria rörligheten för personer och kapital inom unionen, i samverkan med teknikens utveckling, har fått gränserna att upphävas för alla, inbegripet för de kriminella, vilket på så sätt främjar all slags handel: bilar, droger och människor.
Hur kan man under dessa omständigheter tro att renodlat nationella juridiska, rättsliga och polisiära system kan bemöta den mångfacetterade grova brottsligheten, som till råga på allt blir mer och mer organiserad? Hur kan man acceptera de otroliga dröjsmålen som fortfarande är en betingelse vid begäran om information eller samarbete mellan olika länders domstolar? Hur kan man acceptera att Europol-konventionen ännu inte har ratificerats av alla signatärländer?
Det är därför jag gläder mig åt att Europeiska rådet i Amsterdam, den 17 juni i år, antog ett handlingsprogram för bekämpandet av den organiserade brottsligheten. Det är ett första steg i rätt riktning. På samma sätt vill jag välkomna Europarådets insatser för att nå fram till en konvention mot den organiserade brottsligheten som härjar på de internationella marknaderna.
Om det finns ett enda område där unionen måste ge prov på sin förmåga att bemöta medborgarnas legitima önskningar, så är det området för personlig och materiell säkerhet. Ett anfrätt Europa har ingen framtid. Det är brådskande.

Holm
Det är beklagligt att det i betänkandet som handlar om den internationella organiserade brottsligheten inte nämns ett ord om Interpol, som just syftar till att internationellt bekämpa brottslighet. I stället är betänkandet bara inriktat på att, mer eller mindre tydligt, förespråka ett " EU-FBI" , som skall harmonisera polisoch rättsväsendet i EU-länderna i enlighet med corpus iuris som handlar om skapandet av ett framtida gemensamt europeiskt straffrättsligt och juridiskt område.
Jag tror inte att denna utveckling är rimlig eller ens lämplig. Det kan knappast vara rimlig att bygga upp ännu en polisorganisation som skall konkurrera med Interpol. I stället borde man intensifiera arbetet med Interpol för att denna organisation med större kraft skall kunna utmana den internationella brottsligheten.
Det föreslås vidare att Europol skall ges fler befogenheter, inklusive att Europol också skall omfatta operativ verksamhet - detta trots att Europol uppvisar en otillräcklig parlamentarisk och rättslig kontroll samt har en allvarlig brist på öppenhet och skydd av privatliv och personliga uppgifter.

Lindqvist
Jag kan instämma i flera av förslagen i betänkandet. Det bästa sättet att långsiktigt bekämpa brottslighet och kriminalitet är att stärka den demokratiska grunden inom barnomsorg, skola, arbetsliv etc. i det civila samhället.
Jag vill särskilt understryka vikten av ett förbättrat samarbete mellan medlemsstaterna för att bekämpa den gränsöverskridande brottsligheten. Jag förespråkar ett intensifierat mellanstatligt samarbete på detta område efter nordisk modell.
Det är viktigt att ingen kriminalisering sker utan att uppsåt föreligger. Förslagen om straffbarhet i en så kallad kriminell organisation måste därför ha denna utgångspunkt.
Däremot motsätter jag mig centralt beslutade rättsliga samarbetsformer, där huvudsyftet är en harmonisering av lagstiftningen. EU får inte - med Europol som redskap - utvecklas till en centralstyrd polisstat med stora informationssystem som har bristfällig demokratisk kontroll.
Mot bakgrund av att betänkandet innehåller flera förslag i den riktningen kommer jag att rösta nej i slutomröstningen.

Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för betänkandet av Cederschiöld då vi anser att en effektiv och förbättrad insats krävs för att man skall kunna ta tag i den växande organiserade brottslighet, som opererar tvärs över medlemsstaterna. Vi har dock betänkligheter mot några av de tillkännagivanden som kommer från föredraganden. Tillkännagivanden som har till syfte att ännu mer dra in överstatliga institutione, r som kommissionen och EG-domstolen, i det rättsliga samarbetet. Det rättsliga samarbetet bör förbli under den tredje pelaren och kommissionen och EG-domstolen skall inte ha ytterligare befogenheter. En straffrättslig harmonisering får inte bli ett mål i sig, och de existerande mellanstatliga instrumentet skall först effektiviseras, innan man tar till nya initiativ. Vi är anhängare av ett effektivt och praktiskt samarbete mellan medlemsstaterna på det rättsliga området. Ett sådant samarbete skulle vara ett starkt motdrag mot den organiserade brottsligheten.
Betänkande: Orlando (A4-0355/97)
Buffetaut
Fru ordförande! Vi har inte kunnat acceptera betänkandet från vår kollega Orlando om genomförandet av internationella åtaganden i kampen mot den organiserade brottsligheten, eftersom parlamentet, med utgångspunkt i en utmärkt text från rådet, systematiskt har velat överföra prerogativ från rådet till kommissionen. Men nu är det så, att när det gäller ett område som rör staternas viktigaste kungliga befogenheter, är det för oss uppenbart att det är rådet som skall agera, och inte kommissionen, ett administrativt organ med tvivelaktig demokratisk legitimitet.
När det dessutom gäller effektiviteten anser vi det mycket mer lämpligt att sätta tilliten till staternas egna åtgärder, eftersom specifika karaktärer, traditioner och rättsfilosofier av nationellt ursprung är så starka inom det här området.

Ahlqvist och Wibe
Betänkandet ger kommissionen en mycket starkare roll i utvärderingssystemet. Vi anser att det är rådets ordförandeskap som även i fortsättningen skall ansvara för detta arbete. Det är rådet som är och skall vara den högsta beslutande instansen i Europeiska unionen. Vi ser ingen anledning att förstärka kommissionens roll i detta sammanhang.
Av den anledningen lägger vi ned våra röster vid omröstningen om detta betänkande.

Caudron
Vår kollega Orlando har gett prov på stridslystnad i de här olika betänkandena. Vi kan bara gratulera honom till det.
Tre betänkanden för ett och samma fördärv: den organiserade brottsligheten. Europaparlamentet måste ge prov på sin absoluta bestämdhet i kampen mot alla dessa maffialiknande verksamheter. Maffian stärks i de länder som redan registrerats av enheter med ansvar för kampen mot den organiserade brottsligheten. Man kan undra över vilka gemenskapsmedel som har tagits i bruk för att utrota det här gisslet. Vi är tvingade att konstatera att maffiagrupperna utvecklas, inte bara i Östeuropa, men också inom Europeiska unionen. Jag delar föredragandens rekommendationer om såväl utvecklingsmekanismen som spridningen av förbrytelser och brott.
Penningtvätt tas upp, och på denna sista punkt kräver jag också ett slut på hyckleriet. I Europa, eller inom Europeiska unionen, måste vi ge domarna så stora möjligheter som möjligt när det gäller undersökningar, i synnerhet av misstänkta bankkonton, annars är det onödigt att lagstifta och diskutera ytterligare.
Europeiska unionen blir mer och mer nogräknad när det gäller de bidrag som delas ut till vissa verksamhetssektorer. Jag hoppas att EU kommer att ge prov på samma omsorg när det gäller att snabbt utnyttja de medel som möjliggör en effektiv kamp mot den organiserade brottsligheten. Om vi inte lyckas kamma hem poäng i det här kriget, kommer Europeiska unionen att förlora ytterligare en del av sin trovärdighet inför medborgarna.
Betänkande: Orlando (A4-0349/97)
Cushnahan
Om vi menar allvar med att vi skall ta itu med den organiserade brottsligheten måste vi först garantera en effektivare samordning inom Europeiska unionen, innan vi på allvar kan börja samarbeta med tredje länder.
Mellanstatlighet och brist på insyn är inte rätt sätt att övertyga de europeiska medborgarna om vår föresats att vinna kriget mot den organiserade brottsligheten.
Jag anser att det finns många utmärkta förslag i detta betänkande som är värda att ta under övervägande, om vi vill visa de internationella förbrytarna att vi menar allvar.
Betänkande: Nassauer (A4-0367/97)
Berthu
Fru ordförande! Nassauerbetänkandet om prioriteringar för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor återger Europaparlamentets sedvanliga kliché om den fria rörligheten, som, påstås det, inte skulle existera i unionen så länge den minsta form av personkontroll förekommer vid de inre gränserna.
Denna idé har vi redan fått lida mycket för, och den kommer att orsaka oss än mer lidande i framtiden om Amsterdamfördraget ratificeras, eftersom artikel B i den nya avdelningen 3a, i gemenskapsdelen, föreskriver att rådet inom fem år skall besluta om åtgärder " som, i enlighet med artikel 7a, syftar till att garantera att det inte skall förekomma några personkontroller, vare sig det handlar om unionens medborgare eller om personer från tredje land, då de passerar en inre gräns" .
Som vanligt försöker det federala Europas förkämpar få folk att tro att det enda som begärs av det är att ett redan fattat beslut skall tillämpas, och att de, juridiskt och moraliskt, inte hade något handlingsutrymme. Men i realiteten stämmer det inte alls, för artikel 7a har aldrig sagt att den fria rörligheten medför frånvaro av kontroll, och ännu mindre att den också skulle gälla för personer från tredje land.
Dessutom ställer Amsterdamfördraget, nämnda artikel B, inte upp några förberedelser för avskaffandet av personkontrollerna vid de inre gränserna. Det är endast i artikel A som det erinras om följdåtgärder, men den artikeln gäller ett annat juridiskt problem, införlivandet av Schengen-avtalet, och ingenstans nämns att dessa villkor, som för övrigt tas upp på ett mycket underförstått sätt, skulle utgöra förberedelser. På så sätt riskerar Europas folk än en gång att befinna sig i en fälla, fångade av en Europeisk union som uppfyller den objektiva funktionen att smula sönder deras försvar, då dess mål borde vara att förstärka dessa.
Den här fördärvliga utvecklingen för de europeiska institutionerna, som ständigt verkar mot sina egna intressen, bör genast vändas, först och främst genom att Amsterdamfördraget avslås. Annars kommer vi att förlora Europa.

Cushnahan
Jag välkomnar Nassauers betänkande och jag stödjer dess huvudsakliga rekommendationer. Särskilt bifaller jag förslaget om att Europol skall tilldelas väldefinierade operativa och verkställande befogenheter som slår fast vilka nationella poliskårer som skall vara ansvariga för all verksamhet som genomförs i respektive land.
Ett fullständigt operativt Europol är avgörande för att ett framgångsrikt samarbete inom området rättsliga och inrikes frågor skall kunna garanteras. Det är en ren skandal att Europolkonventionen inte ratificerats. Efter Dutroux-skandalen i Belgien var det fullt av aktivitet och det verkade finnas en föresats att garantera att Europol skulle ges möjlighet att utöva nödvändig makt. Verksamheten har dock stannat av och om medlemsstaterna verkligen vill skapa ett medborgarnas Europa måste det ske framsteg inom området rättsliga och inrikes frågor.
En utveckling av Europol blir det avgörande provet när det gäller att visa om medlemsstaterna menar allvar och tänker hålla sina löften.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.10 och återupptogs kl. 15.00.)

Situationen i Irak
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är debatt om kommissionens uttalande om situationen i Irak.

Van den Broek
Herr ordförande! Vi alla, hela världen, har andäktigt, tror jag, och noga följt utvecklingen i Irak. Det behöver väl egentligen inte sägas att kommissionen och rådet och sannolikt även parlamentet kommer att vara överens om att Förenta nationerna, generalsekreteraren, säkerhetsrådet skall få allt vårt stöd i sin strävan att få Irak att efterleva de aktuella resolutionerna från säkerhetsrådet.
Självfallet är Förenta nationerna och säkerhetsrådet i detta fall den bästa platsen att debattera dessa frågor och att fatta beslut. Jag tror att vi, och ni, med viss lättnad tagit del av de uppmuntrande nyheter som i dag nått oss från Genève, där utrikesministrarna från de fem fasta medlemmarna i säkerhetsrådet igår möttes. Utan att vi vet exakt vad som sades i detalj så verkar det i alla fall som att man där kommit fram till en form av kompromiss som Irak nu måste reagera på. Men en kompromiss som i alla fall skulle bestå i att FN: s inspektionskommitté, Unscom, skall kunna återuppta sitt arbete där i sin ursprungliga sammanställning och att det arbetet alltså ändå kan fortsätta, vilket är av utomordentligt stor betydelse för den säkerhet man behöver att all kapacitet som Irak förfogar över för att producera massförintelsevapen verkligen kommer att avvecklas.
Det är tydligt att det skulle kunna få allvarliga följder om konflikten med Irak fortsatte att hänga kvar, inte bara för säkerheten utan säkerligen även när det gäller verkställigheten av resolutionerna om olja mot livsmedel, som jag för enkelhetens skull kallar dem, vilket i sin tur skulle inverka menligt på den humanitära hjälp som kan ges till Iraks befolkning och för övrigt även försvåra hjälpinsatserna i norra Irak.
Mycket mer kan kommissionen egentligen för ögonblicket inte säga om det än att uttala sin önskan att de tecken som tyder på att krisen skulle ha avvärjts bekräftas. Jag får just nu i det rådande läget inte definitivt dra den slutledningen men om vi även tar del av de uttalanden och meddelanden som framfördes av den brittiske utrikesministern efter överläggningarna med de fem fasta medlemmarna av säkerhetsrådet och en text som i dag även står att läsa i Telexpress så hoppas vi mycket riktigt att krisen härmed verkligen kan förhindras.

Swoboda
Herr kommissionär, jag tackar för er rapport. Vi är naturligtvis mycket glada över att det åtminstone ser ut som om den aktuella krisen avvärjts, fastän det vore en överskattning av Europa och Europaparlamentet att anta, att effekten av dagens sammanträde var så stor, att Saddam här har gett efter. Men jag tror dock att några frågor förblir öppna, inte bara de principiella frågorna, som Ni, herr kommissionär, har ställt. För det första: Är Ni av den åsikten, herr kommissionär, att den nödvändiga gemensamma europeiska hållningen i denna kris kunde åstadkommas snabbt nog? Jag vet att det inte är kommissionens eller kommissionärens uppgift, men jag vill ändå fråga er, om ni som kommissionär vid alla era samtal och bemödanden kunde utgå från, att det finns en gemensam europeisk linje.
För det andra: Hur långt har ur er synpunkt den aktuella krisen i Irak att göra med situationen i Israel? Är det intrycket riktigt, som ni också kunde få, att på grund av den israeliska krisen och på grund av intrycket som många arabiska länder har haft att Amerika under dagarna före krisen har utövat för lite tryck, den nödvändiga solidariteten på själva det arabiska området inte kunde åstadkommas? Den tredje punkten som oroar mig och oss alla, är naturligtvis den humanitära sidan. Ty hur mycket vi än - vår grupp, och som jag antar, alla i denna kammare - anser att Saddams agerande är oacceptabelt, på samma sätt som det är oacceptabelt att kontrollen inte är verkligt bra och kan ske tillräckligt effektivt, så befarar vi ändå, att de humanitära aspekterna, särskilt vad gäller barn och hälsoproblem, naturligtvis lider mycket under dessa sanktioner. Jag vill också fråga er om ni har det intrycket, att man tagit hänsyn till de nödvändigaste humanitära aspekterna i det program som ni också nämnt - olja mot livsmedel etc.- eller om man här ändå inte också måste ge nödvändigt humanitärt stöd i större omfattning.

Oostlander
Herr ordförande! Jag skulle gärna vilja tacka kommissionären för hans uttalande. Egentligen är det naturligtvis mycket underligt att vår kommissionär måste ge denna förklaring, eftersom vi egentligen borde förvänta oss av rådet att det skulle tala om utrikespolitik här. Men det är bra att det redan nu kommer ett förspel, ett förspel som kommissionären absolut kan stå för. Jag tycker egentligen det är synd att parlamentet inte har tagit chansen att själva ta ett initiativ i riktning mot en taktik. Det var en försiktig resolution som stödde FN: s politik. Jag tror att det hur som helst skulle varit till god hjälp, och även en uppmuntran för rådet att börja arbeta på en gemensam ståndpunkt avseende Irak. Tyvärr har parlamentet låtit denna möjlighet gå sig ur händerna. Jag tror för övrigt att det är mycket viktigt att vi som parlament, i den här sortens utomordentligt farliga frågor, har modet att inte bara i det här fallet utan även när det gäller Kuba och andra frågor själva säga vad vi tycker och på det viset sända en signal även från Europa. Jag antar att vi borde kunna komma överens i sådana frågor. Min fråga avseende Irak, som naturligtvis är en stat med en ytterst brottslig regering, är om inte det också är en uppgift för oss, särskilt eftersom freden i Mellanöstern i ovanligt hög grad hotas av en sådan stat, att verkligen uttala oss om detta. Om jag här hör israelerna säg: vi bor bara på en liten landremsa, ett par bomber, ett par långdistansraketer med biologiska och kemiska vapen av den typ som utvecklas i Irak och det är slutet för oss, då måste vi ta det på allvar.
Dessutom, det skulle inte vara första gången som även Europa hotas av långdistansraketer. Det har redan tidigare sagts att Scud-raketer lätt kan nå Rom om de avfyras i Serbien. Det skulle alltså på lång sikt även kunna ske ifrån Irak, det berör oss alltså direkt.
Herr ordförande! Jag vill fråga er: har det gjorts tillräckligt när det gäller utrikes handelsåtgärder för att förhindra att Europa även ger näring till produktionen av biologiska och kemiska vapen i Irak? Har ni på senare tid tittat närmare på det och jag skulle gärna få ett svar på det?
För det andra, angående den humanitära hjälpen. Den humanitära hjälpen har väl alltid varit möjlig. Det är väl egentligen bara Saddam som står i vägen för att den humanitära hjälpen når fram till befolkningen. Finns inte faran att, om vi mycket starkt betonar den humanitära hjälpen, att den hjälpen då hamnar i händerna på Saddams armé och Saddam själv och inte hos medborgarna, där den hör hemma?

Bertens
Herr ordförande, herr kommissionär! Hjärtligt tack för ert uttalande, er förklaring. Jag börjar med att helt ansluta mig till herr Oostlander och tillfoga att jag därför också tycker att det är väldigt synd att de två stora politiska grupperna i parlamentet helt tydligt har förkastat sin egen verksamhet utifrån detta parlament. Som kommissionären sa: Saddam Hussein verkar ha gett efter och godtagit att Unscom, med amerikaner, kan fortsätta inspektionen. Det skulle ha varit resultatet av överläggningar mellan de fem ständiga medlemmarna i säkerhetsrådet och det är både ett glädjande och ett nödvändigt slut på konflikten. Har kommissionären måhända mer bakgrund till detta avtal och kan han bekräfta att det i utbyte mot detta verkligen inte gjorts några eftergifter till Saddam? Hela FN-systemets trovärdighet står på spel, det är tydligt. Unscom har i åratal varit sysselsatt med förstörandet av dessa massförintelsevapen och undersökningen blockeras ständigt. Bara under de senaste sex månaderna har det skett tio gånger.
Rätlinjighet, herr ordförande, får och kan vara det enda svaret. Bara tanken på eftergifter till Saddam är oacceptabel. Saddam måste utan vidare verkställa resolution 687. Därefter kan han eventuellt vänta sig ett upphävande av sanktioner men inte förr. Det ofta anförda ljuset i tunnelns slut kan Saddam ordna åt sig själv genom att inte fortsätta blockera inspektionen. Så snart det skett kan de nödlidande irakiska medborgarna som hålls som gisslan av Saddam få uppleva förbättrade levnadsomständigheter. Den internationella gemenskapen, herr ordförande, måste handla som en man. Tomma ord måhända. Ett unilateralt agerande av Förenta staterna skulle för övrigt inte vara svaret, även om Saddam hade hoppats på det. Inte heller får kortsiktiga ekonomiska intressen bryta enigheten. Kan kommissionären till sist ange om det varit tal om någon europeisk samordning av ståndpunkter inom ramen för Förenta nationerna, såsom till exempel krävs i Maastrichtfördraget? Om så är fallet, vad blev resultatet av de insatserna? Om så inte är fallet, varför inte?

Manisco
Herr ordförande! Den synbara tillfälliga lösningen av krisen mellan Irak och Förenta staterna har i sista minuten avvärjt en tragedi av stora mått för det irakiska folket, nämligen en förlängd offensiv av luftbombardemang och missiler från Förenta staternas krigsmakt. Vi kan bara uttrycka vår djupa lättnad över en sådan lösning, och vårt tack till de medlemmar av Förenta nationernas säkerhetsråd som arbetade i kapp med tiden för att återupprätta FN: s vapeninspektörers roll i Irak och förhindra ytterligare blodspillan.
På denna sida av kammaren hyser vi ingen sympati för diktatorn i Bagdad och hans desperata spel med befolkningens liv. Samtidigt kan vi inte acceptera en återgång till status quo ante och en ändlös förlängning av de grymmaste och mest meningslösa sanktioner, som på mindre än sex år har lett till att en miljon civila dött, och till en verklig slakt av oskyldiga med en omfattning av 4 500 barn i månaden. En hävning av embargot på icke-strategiskt gods skulle ha gjorts för länge sedan, och enligt vår mening även ett successivt upphävande av oljeembargot, som skulle sträcka sig mycket längre än de godtyckliga gränserna för byte av olja mot livsmedel. Nu får det vara nog.
Europeiska unionen, som hittills förhållit sig skrämmande frånvarande, måste stiga fram och övertyga våra amerikanska vänner om att detta blodbad måste få ett slut, att en tillfällig lösning av denna kris skulle kunna leda till att krisen i framtiden förvärras om diplomatiska, politiska och ekonomiska alternativ inte används istället för hotet att använda B52 bombflyg och tomahawk kryssningsmissiler.

Tamino
Herr ordförande! Jag ansluter mig till de påpekanden som redan har gjorts även om vi skulle ha velat höra rådets synpunkt. Men vi tackar kommissionär van den Broek för att han är här och för att han har låtit oss ta del av kommissionens version.
Vi noterar med tillfredsställelse att krisen nu verkar ha lösts - men det är fortfarande nödvändigt att tvivla - och att därför inget militärt ingripande blir av. Men i det ögonblick som vi säger att det inte är tal om att fördöma Saddam Husseins hållning, som fortsätter sitt spel mellan respekt för och förkastelse av FN: s resolutioner, kan vi inte annat än ange att man har använt två vikter och två mått gentemot Irak och andra länder, som faktiskt har fortsatt att stärka Saddam Hussein, med vägg-mot-vägg-politiken, en politik som först ledde till användningen av vapen och därefter av sanktioner som i huvudsak har drabbat befolkningen. Det verkliga problemet som vi borde försöka angripa är att befolkningen drabbas, kvinnor och barn.
Slutligen tillåter jag mig, herr ordförande, ett annat påpekande: varför talar vi inte även om det kurdiska problemet, när vi diskuterar det irakiska problemet? Varför talar vi inte om angreppen både från Saddam Hussein och andra regeringar som fortsätter att lägga hinder i vägen för ett drägligt liv för den kurdiska befolkningen?
Dessa problem skulle behöva angripas på ett korrekt sätt och de kräver ett kollektivt engagemang, för vi får ingen fred i området om de inte löses.

Hory
Herr ordförande! Precis som alla andra här gläder jag mig åt att det verkar som om förnuftet segrar, både personligen och å radikala alliansens vägnar. Med tanke på att vissa av de ständiga medlemmarna i säkerhetsrådet hyser betänksamhet inför en militär valmöjlighet är det vår skyldighet, kanske också med tanke på initiativen av den ryska diplomatin.
Hur det än ligger till med det, och låt oss säga det klart och tydligt: vi har ingen särskild sympati för den irakiska regimen, inte mer än vad vi borde ha för t.e.x. den syriska regimen, men det står klart att fem villkor måste uppfyllas för att nå en fredlig, rättrådig och varaktig lösning: att häva embargot, som bara kväver det irakiska folket; att mjuka upp oljeblockaden, som alltför uppenbart endast tjänar amerikanska intressen; att överge de ekonomiska kompensationerna till Kuwait, vilka Irak inte har möjlighet att betala till följd av sanktionerna; att bringa klarhet i Unscoms uppdrag, som inte bör utgöra en förevändning för ett obestämt förvaltarskap; och att successivt åter integrera Irak i världssamfundet.
Det är absolut inte amerikanernas sak att säga vem som skall styra Irak, men kanske är det en uppgift för dem, liksom för den äntligen enade europeiska diplomatin, att med ett mer generöst sätt att närma sig saken skapa förutsättningarna för en demokratisk utveckling i ett land, där de styrande utnyttjar den kollektiva paranoian, som vi ständigt ger ny näring.

Souchet
Herr ordförande! Även om det gäller en fråga som lyder under Förenta nationernas säkerhetsråd, och, på ett europeiskt plan, under rådet och inte kommissionen, så skulle jag vilja fråga kommissionären, eftersom Ni ändå har uppdraget att verkställa embargot mot Irak för Europeiska unionens räkning, om det inte är dags att allvarligt ifrågasätta det välgrundade i att upprätthålla det här embargot. Sju års tillämpning visar att det uppenbarligen inte har fått avsedd verkan.
Dess syfte var att försvaga en diktator som knappast verkade beröras av dess effekter. Särskilt om man ska det döma efter den senaste utvisningen av experterna från Förenta nationerna. Embargot, vårt embargo, tynger däremot en befolkning, för vilken det har förödande konsekvenser när det gäller livsmedel, vård och utbildning.
Kommer denna envisa vilja till att innestänga landet att bidra till att förbättra vårt anseende i regionen, eller kommer den att stärka de krafter som är mest fientligt inställda till oss? Skulle det inte vara lämpligt att från och med nu radikalt byta metod, och helt och hållet avskilja frågan om kemiska vapen och kärnvapen, som världssamfundet måste vara ytterst uppmärksam på, från frågan om ett embargo, som inte på något sätt har bidragit till att hålla vapenfrågan under kontroll, och som endast har förvärrat ett folks lidanden?

Titley
Herr ordförande! Jag välkomnar kommissionär Van den Broeks inledande anmärkning om att ärendet är FN: s angelägenhet och att detta inte nödvändigtvis är det mest lämpliga forumet att diskutera saken. Det är viktigt att komma ihåg att detta verkligen är en angelägenhet för FN och att det därför inte får förekomma något tvivel om att Irak i alla avseenden måste rätta sig efter FN: s resolutioner.
Vi är lättade över att man kommit fram - antar vi - till en lösning på problemet. Vår lättnad får inte dölja det faktum att inspektörerna aldrig skulle ha blivit utestängda från början. Detta är bara ytterligare ett exempel på Iraks försök att söndra och härska, nämligen att skilja ut vissa element i den anti-irakiska alliansen.
Håller kommissionären med mig om att det viktigaste Europeiska unionen kan göra är att fullständigt göra klart att vi står enade bakom FN: s resolutioner, och att EU: s hållning till Irak inte skall försvagas? Det är det viktigaste uttalande han kan göra i dag. Ingenting från detta forum får komma ut, som medför att Europeiska unionens medlemsstaters beslut försvagas, eller att diktaturen i Irak skulle få något stöd från Europeiska unionen. Vi vill stärka FN: s resolutioner och hålla fast vid dem.

Stenzel
Herr ordförande! Liksom kommissionär van den Broek måste man naturligtvis känna sig lättad över att FN: s vapeninspektörer kommit tillbaka, och över att Irak har accepterat det, för att förhindra en fortsatt konflikt med USA. Vad som naturligtvis gör en något undrande, är att denna lösning av konflikten har skett utan EU, och har lett till en uppvärdering av Ryssland i Mellanöstern och återigen till en försvagning av USA, liksom även en splittring av Europa.
Vapeninspektionskrisen gällande Irak, som utlösts av Saddam Hussein, har återigen symptomatiskt visat på Europeiska unionens utrikespolitiska svaghet, och klargjort bristen på en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Jag är redan medveten om, att sanktionerna gentemot Irak och problemet Irak i första hand faller under FN: s ansvarsområde, men det vore verkligen nödvändigt, att EU här också visar beslutsamhet. Jag beklagar mycket att Europaparlamentet inte var i stånd att, som en sorts kompletterande stödåtgärd, komma med en gemensam resolution, och jag är mycket tacksam över att herr kommissionären i dag med en förklaring tar sig an denna fråga. Men man måste dock veta, att detta bara var en ersättning. En resolution skulle ha varit ett tydligare instrument, och skulle ha signalerat en tydligare viljeyttring från Europaparlamentet, för att stärka FN: s resolutioner i ryggen och också ge ett tecken på solidaritet med USA.
Om vi vill att USA i fortsättningen skall visa intresse för våra säkerhetsproblem, så kunde man än en gång göra klart att vi i ett visst kritiskt läge känner solidaritet gentemot amerikanarna. Jag skulle inte vilja undanröja felen i USA: s bristfälliga strategi, men min fråga till er, herr kommissionär, är: Har kommissionen en strategi gentemot Irak, som eventuellt kan förhindra, att sådana kriser löpande upprepas?

Newens
Herr ordförande! Skulle vi nu, samtidigt som vi helt och hållet fördömer Saddam Husseins taktik och de skrämmande brotten mot de mänskliga rättigheterna, i synnerhet mot hans eget folk, kunna överväga att för det första åtminstone lätta embargot så att den irakiska befolkningen skall få den försörjning de är i desperat behov av? Saddam Husseins diktatur och hans försök att bygga upp sin militära styrka motsätter vi oss naturligtvis fortfarande till fullo. Kan vi för det andra försöka bidra till ett slut på broderstriden mellan de två huvudsakliga irakiska grupperna av kurder, KDP som har samarbetat med turkiska styrkor och PUK som varit i förbund med Iran, vilket otvivelaktigt spelar Saddam Hussein i händerna?
Kan vi uppmana till åtgärder i dessa frågor, nu när krisen åtminstone lättat en aning, för att kunna nå en mer permanent uppgörelse, som skulle vara av intresse inte bara för människor utanför, utan också för det irakiska folket?

Van den Broek
Herr ordförande! Tack till de som haft ordet. Låt mig börja med att konstatera att förhastade slutsatser just nu även måste undvikas i det avseendet att de fem permanenta medlemmarna i säkerhetsrådet har klargjort att de hoppas, och de uttalar det hoppet, att det initiativ från Ryssland som välkomnades av dem alla, skall leda till att Bagdad kommer att tillåta Unscom att återvända i sin ursprungliga sammanställning och återuppta sin verksamhet. Med andra ord måste vi naturligtvis först invänta hur Bagdad kommer att reagera innan lättnaden kan vara fullständig.
För det andra så håller jag med de som sagt att det här i första hand är ett ansvar som gäller medlemmarna i säkerhetsrådet. Det är helt riktigt. Men när det rör sig om saker som gränsar till krig och fred då är det också självklart för kommissionen att vara med när parlamentet vill ta upp frågan, varvid kommissionen för övrigt inte gör anspråk på några som helst befogenheter i detta fall men gärna vill delta i detta tankeutbyte.
Jag håller med om det som sagts att i första hand sådana uttalanden naturligtvis även kan komma från Europaparlamentet, från ministrar och från kommissionen, att det måste vara och förbli samstämmiga uttalanden, att resolutioner från säkerhetsrådet är till för att verkställas utan kompromisser och att det inte går att förhandla om detta.
Även de fem permanenta medlemmarna i säkerhetsrådet var från början överens om det budskapet. Om det verkade som att det fanns vissa skillnader mellan dem i bedömningen av vilka medel som skulle användas för att nå fram till målet så är det riktigt, men då säger jag på nytt att det i sig är tillfredsställande att de fem nu ändå kommit fram till ett gemensamt initiativ och nu tydligen väntar på ett svar från Bagdad. Mycket viktigt i sig.
Vilket det möjliga förhållandet varit mellan den här konflikten och läget i Israel, respektive den amerikanska inblandningen i detta och vidare de arabiska staternas hållning, vilka Madeleine Albright nyligen besökt, är för oss utomordentligt svårt att avgöra. Det är säkerligen rätt att krisen i Irak var och är desto mer oroväckande eftersom naturligtvis hela situationen i Mellanöstern just nu är ordentligt spänd då hela fredsprocessen i Mellanöstern nu befinner sig i en allvarlig stagnation. Det är i alla fall redan i sig värt besväret att konstatera att även Förenta staterna, den amerikanske presidenten, den amerikanske utrikesministern uttalar sig öppet om detta, i det avseendet att de oroar sig mycket över att Israels omedgörlighet inte heller direkt bidrar till de framsteg som så väl behövs i den processen.
Med avseende på den humanitära hjälpen. Min kollega, fru Bonino har via ECHO ställt ytterligare tio miljoner ecu till förfogande för humanitär hjälp för perioden fram till augusti nästa år. Jag håller med de som säger att där det är tal om mänsklig nöd är det i första hand Saddam Hussein själv som är ansvarig för det, eftersom anskaffandet av tillräckliga humanitära medel också är beroende av säkerhetsrådets resolutioner, men att det finns särskilt en resolution från säkerhetsrådet som klargör att två miljarder i olja per sex månader får exporteras för att mat och mediciner skall kunna importeras med de medlen. Jag tror, med andra ord, alltså inte att den internationella gemenskapen bär något ansvar för eventuell mänsklig nöd. Jag vill för övrigt påpeka att även när det handlar om norra Irak där det humanitära läget är speciellt, och där också Europeiska unionen försöker bringa lindring, stöter man ibland på svåra hinder på grund av den kurdiska situationen och särskilt den turkiska inblandningen över gränsen i norra Irak, vilket även försvårar tillförseln av varor genom Turkiet.
Ordförande, jag skulle gärna vilja avsluta här. Jag tackar återigen parlamentet för tillfället att utbyta tankar om detta ämne.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.

Aktuell och brådskande debatt
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är diskussion om aktuella och brådskande frågor av större vikt, i enlighet med artikel 47 i arbetsordningen.

Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är gemensam debatt om följande resolutionsförslag från ledamöterna.
Lenz med flera, för PPE-gruppen, om den permanenta internationella krigsförbrytartribunalen (B4-0946/97), -Pettinari och Manisco, för GUE-gruppen, om den permanenta internationella krigsförbrytartribunalen (B4-0951/97), -Dell'Alba med flera, för ARE-gruppen, om den permanenta internationella krigsförbrytartribunalen (B4-0960/97), -Aglietta med flera, för V-gruppen, om den permanenta internationella krigsförbrytartribunalen (B4-0961/97), -Cars med flera, för ELDR-gruppen, om den permanenta internationella krigsförbrytartribunalen (B4-0974/97), -Swoboda, för PSE-gruppen, om den permanenta internationella krigsförbrytartribunalen (B4-0985/97).
Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag vill först säga hur glad jag är över att vår resolution i dag stöds av sex grupper i denna kammare. Jag tror att detta är ett tecken på hur viktigt detta steg är, att faktiskt en gång skapa en domstol, som kan ersätta dessa interimsdomstolar - för f.d. Jugoslavien, för Ruanda.
FN har insett nödvändigheten av att skapa en sådan domstol, eftersom det inte bara i dessa båda länder finns krigsförbrytelser och interna beväpnade konflikter, utan eftersom det finns väsentligt fler länder där det skulle vara nödvändigt att en lämplig domstol tar ställning och kan bli aktiv.
Vi har märkt att vi, vad gäller rättsväsendet, hittills rör oss på ett slags tunn is med de bestående domstolarna, och att dessa domstolars aktionsförmåga är synnerligen inskränkt. Det är också viktigt, att denna resolution kräver att klara definitioner en gång skall fastläggas, framför allt i de förberedande konferenserna inför konferensen, som lyckligtvis skall äga rum nästa år i Italien - organiserad av FN just för att skapa denna internationella brottmålsdomstol. Vad är en krigsförbrytare? Vad är en intern beväpnad konflikt? Och mycket viktigt är det naturligtvis också, att denna domstol - och det skall om möjligt ingå redan i de förberedande sammanträdena - kan arbeta oberoende av FN och FN: s säkerhetsråd, så att inte saker hela tiden blockeras här av yrkesmässiga skäl inom många områden av denna institution.
Här har det hänt enormt många viktiga saker, och jag tror, att detta inte bara för mig är ett första steg i riktning mot ett bemästrande av konflikter i framtiden. Det ligger fortfarande mycket stora problem framför oss, och jag tänker framför allt på det faktum, att det hittills i världen inte funnits någon rätt för folkgrupper. Vi har enbart nationell och internationell rätt, men ingen rätt som någon gång definierar och klart fastställer vilka en folkgrupps rättigheter är och var den på lämpligt sätt kan gå till domstol för dem.
Jag anser att skapandet av en sådan domstol är ett förstadium till denna enormt viktiga rätt. Om man tittar på konflikterna under de senaste åren, så ser man, att de flesta just beror på konflikter mellan olika folkgrupper. Jag tror att man tar ett stort steg framåt genom detta, och vi som Europaparlament bör göra allt för att det skall lyckas. Jag vet att det till detta även hör vissa finansiella förpliktelser, så att detta projekt med en internationell brottmålsdomstol verkligen kan genomföras och bli framgångsrikt.

Ephremidis
Herr ordförande! Jag är för och emot den gemensamma resolutionen från de sex grupperna. Jag är för då den vill svara på mänsklighetens ständiga anhållan, att sådana skillnader, krigsbrott, brott mot mänskligheten, allvarliga brott mot internationell rätt, inte utgör föremål för självfördömande, men att det finns någon dömande myndighet som representerar det allmänna omdömet och dömer sådana situationer. Till och med detta är jag för. Jag är dock emot sättet på vilket denna domstol skisseras, beträffande dess inrättning och funktion, det bestäms inte att dess roll skall vara oantastbar. För det andra bestäms inte vad det skall vara den dömer. Vad är ett krigsbrott? Är den 30-åriga isoleringen av Kuba och tusentals barns död ett krigsbrott, ett brott mot mänskligheten? Är det som Turkiet gör, alltså folkmordet av det kurdiska folket ett brott? Skall domstolen döma i dylika fall? Jag är, herr ordförande, rädd för att denna domstol, givet dessa uppfattningar, så pass slarvigt antagen och frambringad, kommer att göra internationellt liv till ett brott, den kommer att ännu mer underminera den redan underminerade organisationen Förenta nationerna, därför att, sägs det, inte ens säkerhetsrådet kan ingripa och då kommer vi att se det internationella livet göras till ett brott med alla negativa konsekvenser som något sådant kan ha för folkens samlevnad.

Dupuis
Herr ordförande, herr kommissionär! Tillåt mig först och främst att beklaga frånvaron av representanter från vår senat, eftersom det är, som vi vet, medlemsstaterna som i första hand, i Förenta nationerna, borde leda det sista slaget för att uppnå denna första reform av FN, den första reform som sedan organisationens grundande är värdig sitt namn.
Vår kollega Habsburg-Lothringen har redan betonat en av de grundläggande punkterna som Europeiska unionens medlemsstater och kommissionen borde insistera på, inom ramen för sina befogenheter, nämligen domstolens oberoende. Det finns en annan punkt som det är nödvändigt att insistera på: dess finansiella oberoende, och man måste alltså långsiktigt, inte bara kortsiktigt, garantera möjligheten för domstolen att kunna agera och att kunna agera bra.
Jag skulle genast vilja lugna vår kollega Ephremidis genom att klargöra att det inte handlar om att på nytt ta upp frågan om konflikter från det förgångna, vare sig det gäller Kuba eller t.o.m. Nordkorea eller Folkrepubliken Kina. Problemet gäller de konflikter som kommer att uppstå i framtiden.
Jag skulle också vilja uppmana kollegerna till att börja reflektera över ett steg som vi skulle kunna ta så småningom, nämligen att inrätta en universell domstol för civila och politiska rättigheter, med Europadomstolen för mänskliga rättigheter som förebild. På så sätt skulle medborgare världen över, eller åtminstone i demokratierna till att börja med, att direkt kunna vända sig till en högre instans för att göra sina rättigheter gällande, rättigheter som ofta kränks, och det även i Europeiska unionens medlemsstater.

Müller
Alla erfarenheter med diktaturer och inbördeskrig i öst, i väst och i syd, vare sig det nu är i f.d. Sovjetunionen eller i Bosnien-Hercegovina, om det är i Chile eller i dag i Algeriet, lär oss en sak: krigsförbrytare och förbrytelser mot mänskligheten måste åtalas. Straffrihet inbjuder till nya förbrytelser, och åtal har en enorm preventiv funktion. Därför har min grupp länge engagerat sig för inrättandet av en internationell brottmålsdomstol. Jag vill särskilt hänvisa Er, herr kommissionär van den Broek, till punkt 3 i vår gemensamma resolution, som handlar om finansiering. Jag tjatade för två år sedan i denna kammare om att man skulle frigöra 3 miljoner ecu för finansieringen av brottsmålsdomstolen för Bosnien och Rwanda. I år har vi nu med något mindre ansträngningar kunnat sätta in 3 miljoner i budgeten. Jag skulle vara tacksam mot kommissionen, om den gemensamt med oss i framtiden skulle utveckla en finansiering, så att vi långfristigt kan garantera en sådan internationell brottmålsdomstol.

Cars
Fru ordförande! Vi drömmer alla om en tillvaro utan krig och annan ondska, men vi får inte låta oss nöja med det. En permanent krigsförbrytardomstol kan bli ett steg på vägen mot våra drömmars mål.
I krig släpper för många alla moraliska hämningar. De kan uppfatta att de då får begå brott som de i sina hjärtan vet är helt oacceptabla.
En oberoende krigsförbrytardomstol är till för de människor som drabbas av krigets värsta ondska, den ondska som kan husera fritt när alla bromsklossar släpper. Offret skall veta att det även då någonstans på jorden finns en instans som kan skipa rätt, och som, i varje fall i efterhand, kan återge offret, den lidande människan, hennes värdighet och straffa den skyldige.
För den som uppfattar att kriget ger honom rätt att utföra handlingar som han annars aldrig skulle göra, kan vetskapen om att det finns en sådan domstol ha en avhållande effekt.
En permanent krigsförbrytardomstol blir en ledstjärna för respekt för mänskliga rättigheter, även i tillvarons mörkaste ögonblick.

Swoboda
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Den här världens och Europas historia under detta århundrade är en historia om krig, om krigsförbrytelser, men bara delvis en historia om bestraffning av krigsförbrytelser. Därför anser jag att vi med detta förslag understödjer en grundläggande idé, som är absolut nödvändig, eftersom man inte kan inse varför ett enkelt mord bestraffas, naturligtvis obetingat och med rätt, men massmord ofta inte bestraffas, och flerfaldiga massmördare sedan också kan gå omkring på jorden som respektabla personer.
Jag anser att de få fall av internationella domstolar, som inrättats mot krigsförbrytelser, kompletterat med några få privata initiativ - jag tänker på tribunalen i Stockholm och annat - inte gör rättvisa åt den verkligen dramatiska situationen. En situation som vi alltid konfronteras med, tyvärr också i Europa, med krig och med krigsförbrytelser i en sådan omfattning, som egentligen fullständigt motsäger våra anspråk på en civilisation.
Därför är jag helt överens med detta förslag, och det är också min grupp, även om det naturligtvis finns en rad problem. Vad gäller min kollega Ephremidis förstod jag inte om han nu talar för eller emot, för allt som han sagt var egentligen argument däremot. Jag tror dock att han ropades upp som förespråkare. Men hur som helst, det är en motsägelse som nu en gång redan finns. Naturligtvis har han rätt, när han säger att det ena eller andra problemet uppstår.
Vårt internationella politiska system måste och kommer att ändras, när man är medveten om att det finns oberoende och internationella domstolar, som är tvingade att ta upp frågor, även om kanske politiska faktorer kan tala däremot. Naturligtvis finns det en risk att politiska beslut, politiska kompromisser och även många fredsslut kanske rent av kommer att förhindras, när den som ville sluta fred måste räkna med att han sedan måste stå till svars inför en internationell domstol.
Jag vill dock nämna två punkter till här. För det första är det naturligtvis avgörande, vem som kan ställas till ansvar. Också där är den nuvarande situationen otillfredsställande. Visserligen ställs hantlangarna till ansvar, men de som ger order om krigsförbrytelserna ställs nu på det stora hela taget inte till ansvar, framför allt inte från politisk sida. Så får det enligt min åsikt inte vara, eftersom det motsäger rättsprincipen när man ställer den ena, som genomför förbrytelsen, till ansvar, men inte den som har initierat den.
För det andra också vittnesplikten. Jag är inte särskilt införstådd med det senaste beslutet, att en kroatisk minister inte en gång är förpliktad till att vittna. Jag tror att om man har dessa internationella regler, då måste det vara tydligt: var och en, utan hänsyn till sin person, måste ställas till ansvar, och var och en, utan hänsyn till sin position, måste vara förpliktad att vittna under ed inför denna internationella domstol.

Van Bladel
Herr ordförande, kommissionär Van den Broek, kolleger! Det är en god tanke att inför den femtionde årsdagen av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna vidare utarbeta idén om en permanent internationell brottmålsdomstol. Ändå har jag frågor angående detta. Resolutionen talar om de framsteg som gjorts av de särskilda tribunalerna för Jugoslavien och Rwanda. Nåväl, ordförande, precis det har jag mina tvivel kring, för i brist på vilja att ta fast de verkliga mördarna är man nu ändå väldigt selektiv, och det kan inte vara meningen. För mig är det inte helt klart hur en internationell oberoende domstol skall förhålla sig till besluten i säkerhetsrådet. Vad händer med vetot, sopas det under bordet? Hur fungerar det? Det är inte heller riktigt klart för mig vilka nationaliteter, med vilken rättstradition, som åklagarkontoret skall bestå av. Kommer alla jordens invånare att hamna under denna domstols domsaga? Ordförande, det har amerikanerna redan reserverat sig mot. Varför EU måste nämnas som viktig finansiär när alla medlemsstater på denna planet avses, förstår jag inte heller riktigt. Och så frågan vem som tar fast mördarna, och när och hur? Vi befinner oss i början av en process som nu måste utarbetas, utmärkt, men låt det i så fall aldrig bli en domstol som är en vinnarnas domstol.
Slutligen, ordförande, skulle denna permanenta internationella brottmålsdomstol inom ramen för krigsförbrytelser som begåtts under inre väpnade konflikter, äntligen, äntligen ställa Surinams f.d. diktator Bouterse inför rätta för de förbrytelser han gjort sig skyldig till. Herr ordförande, min grupp kommer dels att rösta för och dels att rösta mot.

Bertens
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag har gott hopp om att diplomatkonferensen som sammankallas nästa år jämnar vägen för en permanent internationell brottmålsdomstol. Det är naturligtvis viktigt att det kommer en sådan domstol. Erfarenheterna med de särskilda tribunalerna för Rwanda och före detta Jugoslavien visar å ena sidan att det är viktigt att de finns, men å andra sidan även att de kan fungera betydligt bättre. Inrättandet av en permanent domstol kommer att ge den kontinuitet och sakkunskap som den internationella rättskipningen i brottmål för alla behöver.
Ett antal svåra beslut måste naturligtvis tas och undantag och anspråk på suveränitet får inte förekomma. Det strider mot den opartiska internationella rättsordningen.
Om det blir nödvändigt måste vi fortsätta utan de länder som inte är, och inte vill vara, mogna för detta. Eftergifter till de som lägger hinder i vägen måste undvikas till varje pris. Annars kommer domstolen, som det då och då visat sig när det gäller Rwanda och Jugoslavien, att bli ett meningslöst instrument.
Jag räknar med att unionen och medlemsstaterna unisont kommer att engagera sig för en stark, ekonomiskt och politiskt oberoende permanent tribunal, och om det behövs vara villiga att bidra till denna men, som fru Van Bladel säger, inte bara från unionens sida utan från hela världen.

Amadeo
Herr ordförande! Krig och regionala konflikter vänder upp och ner på de olika kontinenterna utan att skona vare sig det gamla Europa, som tills i går var åskådare, från brott och folkmord i före detta Jugoslavien, liksom på den afrikanska kontinenten eller i Mellersta östern, där man inte kan ingripa för att undgå skändligheter.
Nu försöker vi åtminstone att sanera dem genom att skapa en internationell tribunal med uppgift att påta sig den roll som medlemsstaterna inte kan spela på grund av nationella intressen och brist på mod, och att säkra en verklig tillämpning av en rättvisa som går över de nationella gränserna. Vi lider av oanvändbarheten av själva den rättviseprincip som man sätter upp, och med de offer som nu görs av statsskäl.
Den internationella tribunalen, vars bildande vi välkomnar, borde utom att följa rättviseprincipen även bidra till att få slut på den aktuella situationen med uteblivna straff och att skapa det regelverk som inte bara tjänar till att äntligen demaskera krigsförbrytarna, hur som helst och var som helst, men framför allt all utarbeta en lagkodex, ett internationellt juridiskt system som gäller för alla.
Vid sidan av skapandet av tribunalen önskar vi även ett bestraffningssystem, som kan tillämpas effektivt, och snarare än en samordning av polis mellan staterna rentav bildandet av en internationell poliskår med uppgift att bekämpa brott och bestraffa de skyldiga.

Van den Broek
Herr ordförande! Som redan sagts så skall den femtionde årsdagen av den allmänna förklaringen firas nästa år men förutom den även folkmordskonventionen och det kommer även att vara femtio år sedan som Förenta nationernas internationella rättskommitté, the International Law Commission , för första gången i FN: s generalförsamling ombads att göra ett utkast, utarbeta ett förslag, till stadga för bildandet av en internationell brottmålsdomstol. Vi talar alltså om ett initiativ som redan är nästan femtio år gammalt och till vilket medlemsstaterna i Europeiska unionen under årens lopp ofta givit sitt kraftiga stöd. Vi hoppas också att diplomatkonferensen som skall förbereda den konvention som skall leda fram till att denna domstol inrättas, verkligen kommer samman nästa år och att de förberedande kommittémötena på vägen dit kommer att kunna lösa de tvistepunkter som återstår, däribland frågor som de som även tagits upp av flera av er ledamöter i dag. Det är självklart att Europeiska kommissionen, som naturligtvis inte deltar i dessa FN-förhandlingar i denna funktion, nu kommer att vara återhållsam med uttalanden om räckvidden av den rättsliga makten eller de procedurregler som måste gälla vid inrättandet av en sådan internationell domstol.
Men precis som kommissionen då gav sitt stöd för inrättandet av tribunalerna för Rwanda och Jugoslavien stöder vi naturligtvis också alla verksamheter som kan leda till att denna mer omfattande internationella domstol kommer till stånd. En gammal ambition hos väldigt många länder, och för övrigt även hos väldigt många icke-statliga organisationer, har bidragit till att upprätthålla intresset för detta ämne. Vi är därför också fortfarande tacksamma till Europaparlamentet för att det 1995 tog initiativet att i budgeten ta upp en post uppgående till 300 000 ecu för stöd till icke-statliga organisationer som engagerar sig för inrättandet av en permanent internationell brottmålsdomstol. Stödverksamheten bidrar till att en europeisk ståndpunkt i frågan utarbetas och vidare anordnas informationskampanjer för allmänheten och olika verksamheter får stöd, alltmedan det arbetas vidare på inrättandet av domstolen, ett arbete som är inriktat på att inrätta samordnings- och samarbetsmekanismer mellan de icke-statliga organisationerna, regeringarna, de särskilda tribunalerna och Förenade nationernas institutioner.
Som avslutning, herr ordförande, tror jag att det grundläggande motivet för oss alla för att inrätta en internationell domstol egentligen är samma motiv som även spelat en roll vid vårt stöd till inrättandet av de särskilda tribunalerna. Det finns ingen bättre garanti än denna för att förhindra den sortens brott mot mänskligheten. Det finns ingen bättre metod för förebyggande än att se till att sådana brott inte förblir ostraffade.
Herr ordförande! Vad gäller finansieringen av själva domstolen så påminner jag om att även kommissionen bidragit ur Europeiska fonder, inte bara till genomförandet av de särskilda tribunalerna, utan också till deras verksamhet, och jag är säker på att ekonomin inte får vara den tröskel som man stannar vid om man vill gå vidare med inrättandet av denna mycket viktiga internationella rättsinstitution.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är gemensam debatt om följande resolutionsförslag från:
Bartens med flera för ELDR-gruppen om Togo (B4-0937/97), -Chanterie med flera för PPE-gruppen om situationen i Togo (B4-0949/97), -Pettinari för GUE-gruppen om situationen i Togo (B4-0952/97), -Scharbonchi med flera för ARE-gruppen om situationen i Togo (B4-0988/97).
André-Léonard
Herr ordförande! För några dagar höll AVS-EU: s gemensamma församling session i Lomé, i Togo. Några händelser färgade det här mötet genom att kränkningar av mänskliga rättigheter t.o.m. förnekades, vilka ändå har bevisats av Amnesty International.
Jag vill inte ta upp de här sakerna på nytt. Men jag vill klart säga att även om regeringen har gjort framsteg, t.ex. genom att inrätta en författningsdomstol, ett domarråd och en nationell valkommitté, så är dessa framsteg otillräckliga.
Om Togo önskar, liksom vi för övrigt, att samarbetet återupptas, så måste 1998 års val genomföras med full insyn. Alla politiska strömningar måste, givetvis också oppositionen, vara närvarande i de demokratiska debatterna. De måste ha tillgång till media, särskilt radion och televisionen. Allas säkerhet måste garanteras, yttrande- och mötesfriheten måste beviljas.
Slutligen måste regeringen acceptera att internationella observatörer och representanter för mänskliga rättigheter är på plats vid valen. På dessa villkor, och enbart på dessa villkor, kommer vi att kunna deklarera att demokratin i Togo är på god väg.

Schwaiger
Herr ordförande, kära kolleger! Vi har det intrycket, att demokratiseringsprocessen i Togo har stannat på halva vägen. Den sker enligt reglerna för ett känt förfarande: efter två steg framåt följde hittills regelbundet åtminstone ett eller ett och ett halvt steg tillbaka. Med andra ord tycks Togos president och hans regering vara slitna hit och dit ifråga om vilken riktning landet skall slå in på. En väg med en fullständig demokratisering som också öppnar dörren för en snabb politisk, ekonomisk och social utveckling för hela regionen i denna del av Västafrika, eller ett återfall i en auktoritär regim, som politiskt leder in i isolering och inre konfrontation, som nu kan märkas, och även in i stagnation på det ekonomiska och sociala området.
Men en demokratisk öppning lämnar också vägen öppen för samarbete med grannstaterna Benin, Burkina Faso, Ghana och Elfenbenskusten, som alla har tillryggalagt långa etapper till mer rättsstatlighet, aktning för de mänskliga rättigheterna och utbildning i ett pluralistiskt samhälle.
Vad skall man göra? Vår affärsmässiga grundval för samarbetet med Togo är artikel 5 i Lomékonventionen. Vi kräver att man iakttar de mänskliga rättigheterna, demokratin och rättsstatligheten. Vi måste alltjämt påpeka att återupptagandet av utvecklingssamarbetet och även förstärkningen av det bara är möjligt om den togolesiska regeringen också tillfredsställer dessa krav. Nu föreligger rapporten från två europeiska experter beträffande förberedelserna för valen. Vi ber den togolesiska regeringen att granska denna rapport mycket noggrant och ta hänsyn till de väsentliga delarna. Nu borde den togolesiska regeringen äntligen i samverkan med oppositionen utforma ramvillkoren och förfarandet för nästa president- och parlamentsval, så att det finns lika chanser för regering och opposition. Vi anser också att det måste finnas en chans att i förekommande fall starta en förmedlingsaktion inom ramen för den gemensamma församlingen eller också vårt utvecklingsutskott, på samma sätt som vi framgångsrikt gjort för Mali under de senaste två åren.

Hory
Herr ordförande! Jag uttalar mig i den här debatten bara för att visa min förvåning, personligen och å min grupps vägnar, över att Togo tas upp som ett brådskande ärende.
Inför den gemensamma församlingens möte i Lomé skickade parlamentet en delegation till Togo. Den konstaterade att de demokratiska minimivillkoren var uppfyllda för att mötet skulle kunna hållas. Vi åkte alltså till Lomé för en vecka. När det gäller organisationen hölls den gemensamma församlingens möte utan problem. Vad gäller demokratin i landet har vi alla haft många samtal med makten och med oppositionen.
Vårt allmänna intryck är en gynnsam utveckling, som präglas av ett flerpartisystem och pressfrihet, även om tillgången till televisionen utan tvivel måste förbättras.
Totalt sett, och det är ett personligt intryck, om situationen i Togo är skör, så verkar det ha lika mycket att göra med en destabilisering utifrån som med presidentmaktens livslängd. Faktum är att när den gemensamma församlingen var färdig med sitt arbete så avslog den en resolution, som ändå var dämpad, vilken uppmanade den togolesiska regeringen att stärka garantierna för pluralismen inför 1998 års val.
I det sammanhanget anser jag att det är en dubbel förolämpning att i dag ta upp den här frågan - då vi för övrigt har tusen mycket mer brännande frågor att ägna oss åt - såväl i förhållande till våra togolesiska värdar som till den gemensamma församlingen, som man inte verkar vilja vidkännas här. Det är därför som jag personligen kommer att lägga ner min röst i omröstningen om kompromissresolutionen.

Vecchi
Fru ordförande! AVS-EU: s gemensamma församlings session för några veckor sedan, som hölls i Lomé, gav många av oss tillfälle att komma i kontakt med den politiska verkligheten i Togo. Så som det ofta händer när man börjar få veta många saker om ett land, blir man mer medveten om situationens komplexitet och de svårigheter som finns för att angripa problemen och lösa dem. De kommande månaderna är av avgörande betydelse för att fastställa om Togo äntligen kan välja vägen mot en verklig demokratisering.
I realiteten har en process med institutionella reformer börjat för en tid sedan och den har konkretiserats med det första flerpartivalet och med skapandet av några viktiga organ till försvar för konstitutionen. Men jag tycker det verkar som om det fortsätter att existera två fundamentala problem. Det första är att se till att den demokratiska återuppbyggnadsprocessen kan fortsätta under medverkan av båda parterna och med konstruktionen av en ram med "spelregler" som kan godtas av alla. Det andra är att en sådan process är reell och inte bara en fasad. Det faktum att president Eyadema är vid makten sedan trettio år och inte verkar ha för avsikt att ifrågasätta sin egen roll utgör uppenbarligen ett hinder för ett fullständigt genomförande av en reell demokratisering av landet.
Hur som helst har situationen satt sig i rörelse. Den framhävs inte men förnekas inte heller. Det är alltså avgörande vad var och en, i och utanför Togo, kommer att göra under de närmaste månaderna.
Det är av dessa skäl som vi begär av de politiska krafterna och myndigheterna i Togo att de uppvisar en reell inställning att stärka de demokratiska reformerna och konstruktionen av en rättsstat och att skapa villkor för att hålla val som är verkligt fria och korrekta.Vi ber kommissionen att fortsätta med att stärka normaliseringen av relationerna med detta land i demokratiseringsprocessen. Vi ber de europeiska regeringarna att verka på ett samstämmigt sätt och att undvika att upprepa fruktlösa och farliga val som dikteras av deras geopolitiska intressen snarare än av en reell vilja att hjälpa det togolesiska folket.

Kellett-Bowman
Fru ordförande! Jag talar för Lord Plumb som känner mycket starkt för denna resolution. Han var tvungen att åka hem på grund av att hans fru är sjuk. Jag är förvissad om att hela kammaren önskar fru Plumb ett snabbt tillfrisknande.
Lord Plumb har varit i Togo två gånger. En gång som ledare för en delegation i egenskap av medordförande i AVS, och andra gången under mötet med AVS-EU: s gemensamma församling, då han träffade presidenten, premiärministern och företrädare för alla de stora oppositionspartierna. Han understryker att det i Togo finns en högröstad och aktiv politisk opposition som innehar ordförandeposterna i några av de viktigaste parlamentsutskotten. Han träffade ledare för icke-statliga organisationer, journalister och vanliga människor i Togo.
En rapport över uppdraget har publicerats. Han rekommenderar oss att läsa den. Togo håller på att resa sig ur en svår politisk och ekonomisk situation. Även om det är uppenbart att allt inte är perfekt i landet, ser vi att val har genomförts, att oppositionspartier är aktiva och deltar energiskt i den parlamentariska processen och att bitska oppositionella tidningar säljs fritt på gatorna.
170 företrädare från 85 länder har diskuterat detta ämne. Europeiska medlemmar har spelat sin fulla roll i församlingen. Lord Plumb upplever att resolutionen som läggs fram inför kammaren i dag är till föga nytta.

Aldo
Fru ordförande! Den 20 mars i Bryssel klargjorde jag å UPE-gruppens vägnar att Lomékonventionens särart i stor utsträckning ligger i den avtalsenliga ram som den ger partnerskapet, och att den politiska dialogen bör blåsa nytt liv i den för att våra åtgärder skall bli effektivare.
Jag tog dessutom upp det enhälliga konstaterandet att dialogen mellan Europeiska unionen och AVS-länderna har misslyckats, samtidigt som den har ett stort antal instrument. Jag ville klargöra att AVS-gruppen just nu inte är en riktig politisk samtalspartner för Europa, dialogen saknar innehåll och är inte synlig.
Sedan grönboken kom ut pågår en debatt som tydliggör att vårt samarbete med AVS-staterna lider av en legitimitetsförlust, såväl inom som utanför Europeiska unionen, och av en förlust av egenart, eftersom handelspreferenserna fortsätter att urholkas, samt att vi inte längre prioriterar AVS-länderna i vårt arbete.
Gentemot AVS-ländernas växande oro när det gäller den plats vi förbehåller dem i vår samarbetspolitik med de minst utvecklade länderna, måste ni medge att denna politiska kupp mot Togo inte kommer att återuppväcka förtroendet hos våra partner. Det skapar istället ett djupt missnöje när det gäller vår hänsyn till de folk, till vilka vi har en historisk skuld.
UPE-gruppen har alltid vidhållit att biståndet bidrar till respekten för mänskliga rättigheter och demokrati, men beklagar att vissa politiska grupper begär att parlamentet skall ifrågasätta resultatet av en omröstning, till vilken vi har gett vårt stöd.
Det stämmer att utkastet till resolution som ligger framför oss avslogs av den gemensamma församlingen den 30 oktober i Lomé, till följd av en separat kollegieomröstning med hemliga röstsedlar, i enlighet med den gemensamma församlingens interna ordning. Att ifrågasätta det resultatet här hos oss, när AVS-länderna inte är närvarande, är att kränka den gemensamma församlingens interna ordning, som vi själva har infört, och det beror på en brist på hänsyn till våra AVS-vänner, vilket UPE-gruppen inte på något sätt kan stödja.
Fru ordförande! Under de här omständigheterna kan min grupp inte gynna ett sådant beteende, och vi kommer att låta samtliga våra AVS-partner att få veta det.

Bertens
Fru ordförande! Vi måste vara på det klara över en sak. Togo är inte Ekvatorialguinea, inte Sudan, inte Somalia och därför är det ändå viktigt att vi sträcker ut en hjälpande hand till Togo. Under AVS-EU: s gemensamma församling hade jag tillfälle att i egenskap av gruppledare för den liberala delegationen få ett personligt samtal med presidenten och fyra av hans ministrar. Av den reaktion vi fick på frågor som var inlindade i en rapport från Amnesty International fick jag ändå intrycket att de utlovade fria valen inom kort kommer att vara mindre fria. Vi kritiserade inte något där, vi ställde bara frågor.
Togos regering är mycket medveten om detta och vet att artikel 5 i Lomékonventionen är en del av Europas senareläggningstaktik, men tydligen har de inte visat sig reagera särskilt mycket på detta.
Situationen måste alltså följas noga och därför frågar jag kommissionären, det har genomförts en expertundersökning på uppdrag av kommissionen och jag skulle ändå vilja att den snart offentliggörs, om så bara för att hjälpa Togos regering, verkligen hjälpa den, att visa att det verkligen går att genomföra fria val i ett demokratiskt Togo.

Schörling
Fru ordförande, kära kolleger! Jag vill förklara varför min grupp inte har skrivit under denna resolution om Togo. Det är inte så att vi inte ställer oss bakom texten i resolutionen. Det gör vi nämligen; vi ställer oss bakom allt som står där. Det är i stället själva behandlingen, dvs. hur denna fråga behandlas politiskt, som vi är mycket tveksamma till.
Det är bara några veckor sedan en resolution med i stort sett samma innehåll avslogs och förkastades av en enig AVS-delegation i Lomé i Togo. Att nu rösta igenom en resolution som har ungefär samma innehåll skulle ge signaler om misskreditering av AVS-länderna och AVS-delegationen. Det skulle inte vara fruktbart för ett fortsatt samarbete som är inne i ett väldigt känsligt skede.
Jag var närvarande i Lomé och vet att det var flera resolutioner som röstades ned, bl.a. en resolution om Nigeria, där man väl kan säga att situationen för mänskliga rättigheter och demokratiska principer är mycket allvarligare än vad den är i Togo. Vi anser att det skulle vara oerhört förödmjukande för AVS-delegationen om vi just nu röstade igenom denna resolution.

Souchet
Fru ordförande! Den här resolutionen om Togo är själva urtypen för falsklarm. Vilka är i det här fallet de händelser som berättigar brådskan? Det finns inte en enda. Den här resolutionen är alltså helt onödig och helt malplacerad.
Varför ta upp Togo på nytt, knappt tre veckor efter att parlamentet har uttalat sig om den här frågan, först inom ramen för undersökningsdelegationen, och sedan i AVS-EU: s gemensamma församling. Efter en ovanligt lång, uppriktig och öppen debatt gjorde den församlingen bedömningen att det inte var rätt att anta resolutionen om Togo, med tanke på att det inte skulle bidra till att underlätta den pågående demokratiseringsprocessen.
Är det så att man i Strasbourg vill ifrågasätta de beslut som har fattats av vår gemensamma församling i Lomé? Handlar det om ett försök till revansch från de personer som misslyckades med att hindra den gemensamma församlingen att hålla session i Togo, för övrigt på grundval av information som inte kontrollerats och som snabbt visade sig vara felaktig, när vi väl kom på plats?
Togo lär sig demokrati och demokratisk kultur i sin takt och med uthållighet, men den processen är skör och vår roll består inte i att försvaga den med oansvariga deklarationer. Varför alltså envisas med att vilja peka finger åt Togo och kasta misstankar mot den pågående demokratiseringsprocessen, istället för att hjälpa ett land som får bistånd från Europeiska unionen för att genomföra den? Erbjuder inte Afrika andra, mycket allvarligare orosfrågor, som underligt nog inte förekommer i den här brådskande debatten! Borde inte frågan om massakrerna i Demokratiska republiken Kongo vara ett brådskande ärende, efter att Kinshasas myndigheter åter har hindrat Förenta nationerna från att göra undersökningar? Borde man inte ta upp frågan om den islamiska terrorismen efter den fruktansvärda massakern i Luxor? Borde inte de nya tumulten i södra Sudan få all vår uppmärksamhet?
Nej, Togo har verkligen ingen plats i den här debatten. Det enda verkliga hotet som tynger det landet, det är försöken till destabilisering som kommer utifrån, och de tas inte upp i den här resolutionen. Vi kommer alltså att rösta mot den text som läggs fram för oss.
(Applåder)

Amadeo
Fru ordförande! Dominoteorin som spreds i Asien under 60-talet håller på att upprepas i centrala Afrika. Det handlar inte längre om en marxistisk ideologi som infiltrerade sig i länder och gjorde dem instabila och fick dem att falla en efter en, utan om en progressiv destabilisering, som inte längre går så långsamt i kontinentens inre.
Efter Rwanda, Burundi, Zaïre och Kongo är nu även Togo en stat i kris. Ändå gav denna centralafrikanska region intryck av att gå framåt på vägen till en verklig demokratisering, även på det ekonomiska planet, tack vare upprätthållandet av priserna på råvaror.
Dessa positiva element framstod som ännu mer lovande på grund av den likartade geopolitiska situationen för det svarta Afrika, som bara några få år tidigare hade lyckats övervinna anakronismen med apartheid och hade bidragit till konsolideringen i Sydafrika av medvetenheten om en infödd majoritet med kallet att stödja de mindre länderna, uppmuntra dem och hjälpa dem.
I stället bemäktigar sig en konstant och progressiv destabilisering denna region, en destabilisering som främst orsakas av den roll som europeiska före detta kolonialmakter, som i dag är alltför osäkra med inrikespolitiska bekymmer och med den gamla rollen som beskyddande förebild. Skyddet av de mänskliga rättigheterna, befolkningsutvecklingen och skyddet av områden som hotades av kriser pressar på i riktning mot en omdefinition av hela den europeiska politiken på kontinenten.

Van den Broek
Fru ordförande! Rättvisa och fria val i Togo är ett viktigt mått på landets framtid. Kommissionen har förklarat att den är beredd att ge teknisk och ekonomisk hjälp till förberedandet och uppföljningen av dessa val i Togo. Men kommissionen vill bara bidra om Togos regering efterlever sina löften om öppenhet och insyn och även säkerhet under valprocessen. Den måste också tydligt visa att alla politiska krafter får möjlighet att delta i denna process. Togos regering måste även garantera fri tillgång till media och fri rörlighet i inlandet samt säkerhet.
Det betyder enligt kommissionens bedömning att en nationell valkommitté omedelbart måste inrättas, där regeringsmajoriteten och oppositionen skall vara jämnt representerade. Valkommittén skall ha översikt och kontroll över all verksamhet inom ramen för valprocessen och skall särskilt ha befogenheter när det gäller säkerheten, speciellt valkandidaternas, och även kontroll över tillgången till media.
Togos regering har muntligen lovat att utse ledamöter till valkommittén och starta valprocessen före slutet av november, alltså före denna månads slut. Det löftet måste också inom den nämnda tidsperioden få en konkret skepnad om kommissionens stöd skall kunna användas på lämpligt sätt.
Bertens frågade också efter den expertrapport som utarbetats. Där anges på vilket sätt valprocessen i experternas ögon måste se ut för att verkligen kunna kallas öppen och rättvis. De går också in på vissa specifika behov på tekniskt och materiellt område. Men kommissionen anser att det är Togos regerings uppgift att ta initiativ till att offentliggöra rapporten. Kommissionen har rekommenderat regeringen att lägga fram rapporten inför Togos nationalförsamling. Kommissionen hoppas att rekommendationen kommer att följas.
Om rapporten viderebefordras bidrar det till ett större samförstånd mellan de politiska krafterna, och ett förberedande av valprocessen med mer insyn, och kommissionen kommer att informera Togos regering om Europaparlamentets begäran att rapporten skall offentliggöras.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger kommer att äga rum klockan 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
(B4-0954/97) av Pailler, Sierra González, Sornosa Martínez, Ojala och Papakyriazis för GUE/NGL-gruppen om respekt för barnets rättigheter, -(B4-0968/97) av Pasty, Azzolini, Baldi, Todini, Caccavale, Hermange, Daskalaki och Andrews för UPE-gruppen om respekt för barns rättigheter, -(B4-0977/97) av Monfils för ELDR-gruppen om skyddet av barn och deras rättigheter, -(B4-0980/97) av Frutos Gama och García Arias för PSE-gruppen om respekten för barns rättigheter, -(B4-0990/97) av Leperre-Verrier för ARE-gruppen om respekten för barns rättigheter, -(B4-0947/97) av Habsburg-Lothringen, Rübig, Perry, Maij-Weggen och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om ekonomiska hot mot pressen i Slovakien, -(B4-0976/97) av Bertens, Thors och Frischenschlager för ELDR-gruppen om förslaget om skattehöjning på publikationer i Slovakien, -(B4-0992/97) av Schroedter och Van Dijk för V-gruppen om ökningen av momsen på publikationer i Slovakien, -(B4-0966/97) av Telkämper för V-gruppen om jordbruksreformen på Filippinerna, -(B4-0982/97) av d'Ancona för PSE-gruppen om behovet att gå vidare med en jordbruksreform på Filippinerna, -(B4-0936/97) av Bertens för ELDR-gruppen om fängsligt förvar utan rättegång i Malaysia, -(B4-0967)97) av Telkämper för V-gruppen om fängsligt förvar utan rättegång i Malaysia, -(B4-0962/97) av Telkämper för V-gruppen om situationen i Chittagong Hill Tracts, -(B4-0989/97) av Dupuis för ARE-gruppen om situationen i Chittagong Hill Tracts (CHT), -(B4-0950/97) av Manisco, Bertinotti, Vinci, Schulz, Barzanti, Alavanos, Pailler, Ghilardotti, Telkämper, Ainardi, Imbeni, Ephremidis, Ribeiro, Baldarelli, Carnero González, Bontempi, Eriksson, Cohn-Bendit, Castellina, Bianco, La Malfa, Theonas, Speciale, Caligaris, Tamino, Marset Campos, Ferri, Novo, Puerta, Carniti, García Arias, McNally, Iversen, Svensson, Ojala, Graziani, Coates, Barón Crespo, Dell'Alba, Scapagnini och Weber om den italienska medborgaren Silvia Baraldini som sitter fängslad i Förenta staterna.
Respekt för barnens rättigheter

Monfils
Fru ordförande! Den resolution vi diskuterar är surrealistisk. Den uppmanar oss att fira barnens dag den 20 november och att kämpa mot misshandel. Men nu är det så att kompromissresolutionen har strukit de tre ställen i resolutionen som jag lämnade in å ELDR-gruppens vägnar, och som avser de allvarliga fall av pedofili som har inträffat på daghemmet Clovis, vilket är underställt Europeiska unionen.
Sedan månader tillbaka är det tystnadens konspiration som råder. Föräldrarna lämnas ovetande om vad som händer och uppmanas t.o.m. av förvaltningen att ingenting säga. De kritiseras då de använder sig av tjänster utanför unionen. Man tar inte hand om de barn som har blivit illa behandlade.
Hur ligger det alltså till med öppenheten i de europeiska institutionerna? Kommissionen - jag beklagar att jag måste säga det - vill uttryckligen tysta ner den här frågan. Det är oacceptabelt! I betänkanden som nyligen har röstats igenom fördömer vi åt alla håll: pedofiler, personer som innehar pornografiska bilder, Melchior Wathelet, men vi har inte förmågan att omsätta de här resolutionerna i praktiken, på våra egna daghem.
Jag säger det klart och tydligt, den ansvarige kommissionären, självklart inte Van den Broek, den ansvarige kommissionären måste förklara sig, med eller mot sin vilja, dvs. antingen på eget initiativ inför ledamöterna, eller inför en parlamentarisk undersökningskommitté, till vilken vi kommer att lämna dokumentet. Annars kommer pressen att ta på sig uppgiften att föra processen. Den har för övrigt redan börjat. Man spelar inte med föräldrarnas ångest och med riskerna för barnens fysiska och mentala hälsa, något som kommissionen har gjort alltför länge.

Karamanou
Fru ordförande! Den åttonde årsdagen av undertecknandet av FN: s konvention om barnens rättigheter, är det aktuellt att Europaparlamentet, än en gång, tar ställning mot en situation som tenderar att anta katastrofala dimensioner, som kommer att sopa bort varje betydelse av begreppet mänsklig värdighet.
Uppgifterna från Amnesty International och UNICEF är upprörande och beskriver en tragisk verklighet som inte kan låta någon av oss sova lugnt. Tolv miljoner barn dör varje år av orsaker som skulle kunna ha förutsetts, eller av undernäring. 250 miljoner barn i åldern fem till fjorton år i Pakistan, Thailand, Indien, Brasilien och annorstädes är föremål för bister utnyttjan, under arbetsförhållanden som är helt olämpliga och som inte alls motsvarar deras fysiska och psykiska behov. I många länder äger bredvid den blomstrande barnarbeteshandeln en lika blomstrande handel rum, nämligen med barns kroppar. Medan detta händer i den underutvecklade världen antar det sexuella utnyttjandet av barn i det förment civiliserade Väst allt större dimensioner genom internationella och multinationella nätverk. Researrangörer och flygbolag gör öppet reklam för sexturism. Pedofilins och barnprostitutionens piska sprider sina tentakler överallt, likt en modern Hydra, emedan antalet kunder ständigt ökar. För att denna situation skall kunna bemötas måste tystnadens lag brytas, men framförallt behövs det föreskrivas stränga förordningar beträffande straffet för researrangörer, flygbolag, sexaffärsmän samt även brukare av denna typ av tjänster.
Europaparlamentet skickar i dag ett vaksamhetens och aktiverandets uttalande för denna moderna avskyvärdhets utplåning. Europaparlamentet, den Europeiska kommissionen, rådet, regeringarna och parlamenten i medlemsstaterna, de internationella organisationerna och de icke-statliga organisationerna är skyldiga att använda alla de medel de har för att skydda barnens rättigheter, de mänskliga värdena och den mänskliga värdigheten.

Leperre-Verrier
Herr ordförande! I dag, en dag som ägnas barnens rättigheter, skall vi än en gång behöva göra hemska konstateranden om det våld som de är offer för.
250 miljoner barn i arbete, tusentals utnyttjade barn, barn som terroriseras av krig, då de inte tvingas till värvning, till dessa måste vi tillfoga de barn som i västvärlden tvingas utsättas för den grymmaste misshandel.
Konferenserna i Stockholm och Oslo har ställt upp en alarmerande sammanfattning över situationen och dess utveckling. Men förutom ett odelat och enhälligt fördömande borde den här dagen också uppfordra oss till begrundan.
På det institutionella planet först och främst: vad skall man tro om de stater som har glömt att ratificera FN-konventionen om barns rättigheter, som ändå antogs för sju år sedan. Det är ibland samma stater som inte kan garantera säkerhet och skydd för barn på flykt. I det avseendet bör vi än en gång beklaga att Europeiska unionen fortfarande inte har skrivit in barnens rättigheter i fördragen.
För det andra bör vi också fråga oss om den plats vi ger barnen i vårt samhälle. Demokratins och utvecklingens vägar borde ha lett fram till mer utbildning och en förlängning av skoltiden. Det är det motsatta som sker: överallt i världen drar barn omkring på gatorna, sätts i arbete, när de inte utnyttjas sexuellt. Hur kan man på samma sätt acceptera att de misshandlade barnen, i synnerhet inom familjen, blir allt fler och fler, samtidigt som framstegen inom barnpsykologi har upplyst oss om barnens känslomässiga och intellektuella behov. Dessutom har barnen i dag blivit en måltavla, en prioriterad måltavla för affärsmännen. De tas som gisslan för att sälja produkter som visserligen är ämnade för dem, men också vilka produkter som helst. Vi har trätt in i eran där barnet är ett föremål.
Vad är det alltså som behövs för att vårt samhälle skall betrakta barnet som en fullvärdig varelse, till vilken vi är skyldiga att överföra känslan för det mänskliga, lyckan och hoppet?

Ullmann
Fru ordförande, högt ärade herr kommissionär! I min grupps namn vill jag uttrycka min tillfredsställelse över att det i denna höga kammare finns en så vittgående och innehållsmässigt klar konsensus om barnets roll och rättigheter. Jag får därför i denna grupps namn förklara, att vi helt och fullt stöder innehållet i slutsatserna 1-9 i föreliggande förslag.
Som tysk parlamentsledamot måste jag tyvärr tillfoga en appell till förbundsdagen och förbundsregeringen i mitt land, att äntligen avlägsna de i Förbundsrepubliken Tyskland gällande förbehållsreglerna mot FN: s barnkonvention, och därmed skapa förutsättning för att den i utvisningspraxisen vanliga strängheten mot familjer och barn förlorar sin rättsliga grundval. I kontakten med barn och barns rättigheter blir det uppenbart om ett samhälle upphöjer den starkares våld till rättighet, eller om lagen, i umgänget med de svagaste, visar sin styrka.
Detta måste naturligtvis också gälla för barnen på barndaghemmet Clovis, där också ett barn till en av mina assistenter går.

Amadeo
Fru ordförande! För några få dagar sedan våldtogs brutalt en pojke på åtta år, därefter blev han ihjälslagen och slutligen brändes han. Hans rester spreds. Gärningsmännen var tre personer som hade mer gemensamt med djur än med människor. Tre individer som dolde sin uselhet och sina perversioner bakom en fasad av social respektabilitet. Detta är det senaste i en serie episoder med offer, barn, plågoandar och medbrottslingar, hela kärnfamiljer eller isolerade individer eller grupper av efterblivna.
Det som är frapperande är den tystnadens sociala klimat som omger dessa episoder och det faktum att dessa kommer i ljuset först efter att det har hänt något irreparabelt. Skickliga psykologer, berömda sociologer och framstående politiska representanter vill helst övertyga oss om att fenomenets utbredning inte håller på att tillta jämfört med tidigare, utan det är bara mer känt på grund av den resonansbotten som pressen utgör. Detta är emellertid en from och infam lögn, eftersom det under tidigare historiska perioder aldrig har förekommit så många fall av våld mot barn som under vår. Vänsterns ideologiska hypotes att vilken sexuell yttring som helst, även den mest perverterade, har rätt att existera har visat sig vara ett tragiskt felsteg, eftersom inte alla de som omfattar dem har samma kulturella och sociala försvarsmekanismer, och inte alla har samma förmåga till kontroll över de egna instinktiva impulserna. Alla "visa män" som är progressiva på fel sätt skulle ha velat befria sexualiteten från hyckleriets kedjor, dvs. borgerliga enligt deras vokabulär, och de har inte befriat någonting alls, men eftersom sexualiteten har funnit olika men fundamentalt likartade uttryck under alla epoker, har de bara lyckats att ställa till det så att de svagare individerna med begränsade hämmande bromsar betraktade sexualiteten som en handelsvara som man skall skaffa sig till varje pris, även med pengar och våld.
Pressen i Slovakien

Ordföranden
Herr von Habsburg, man gratulerade er redan i går, men jag tror att ni har födelsedag i dag, och det ger mig tillfälle att också gratulera er riktigt hjärtligt i dag.
(Applåder)

von Habsburg
Tack så mycket för era ord, fru ordförande. Jag är mycket glad att jag denna dag också en gång kan lämna över en god nyhet. Vi har just fått ett meddelande beträffande vår resolution rörande den slovakiska regeringens åtgärder mot den slovakiska pressen. Det slovakiska parlamentet har beslutat att upphöra med dessa åtgärder, respektive att ändra utformningen av dem, så vi har fått det intrycket att man här har vunnit ett verkligt slag för pressfriheten i Slovakien.
Detta är av stor betydelse, eftersom det återigen visar att när man på allvar befattar sig med en fråga, så leder det till framgång här. Det är lyckligt för oss att detta har skett, ty det slovakiska folket är ett av de mest sympatiska folken i Europa. Det är ett bra folk, som har lidit mycket i sin historia, och som trots detta fortsätter att hålla fast vid sin tro och sitt fädernesland. I dag har det en premiärminister, som tyvärr bedriver en mycket beklagansvärd politik och som också just i samband med förhållandena till minoriteterna uppträder på ett sätt, som vi absolut inte kan godkänna. Därför har Slovakien tyvärr fallit tillbaka i förhandlingarna med Europeiska unionen, även om det under en bättre premiärminister utan tvivel hade gått bättre.
Men denna utveckling visar åtminstone, att vi går åt rätt håll, och vi kan säga att vi inte längre behöver denna resolution. Efter de erfarenheter vi har gjort med Meciar, skulle vi åter lägga fram saken i samma ögonblick som man slutar hålla fast vid det som parlamentet har beslutat. Därför må det vara ett bra tecken, som betyder att vi engagerar oss från vår sida. Samtidigt skall det också vara ett tecken gentemot det slovakiska folket, att, när man där för en politik som motsvarar vår standard, så står dörren till Europeiska unionen vidöppen för Slovakien. På så vis vill jag, åtminstone i den förste undertecknarens namn, som sitter här bredvid mig, nämligen min son, säga om denna resolution: Vi drar tillbaka denna resolution, men med den tanken att, om herr Meciar inte håller fast vid parlamentets beslut, ånyo lämna in resolutionen i december.

Thors
Fru ordförande! Enligt vad jag har blivit informerad om är situationen tyvärr inte så bra som von Habsburg sade. Endast ett utskott i det slovakiska parlamentet har föreslagit en justering av den föreslagna ökningen av tröskelvärdet på moms till 23 %. Resten av parlamentet verkar ha för avsikt att i morgon rösta för 23 %. Därför är det tyvärr för tidigt att glädja sig. Jag ämnar vidhålla mitt förslag, eftersom det är viktigt att vi utövar påtryckningar ju mer valen närmar sig. Landets journalister är mycket oroliga. Regeringspartiet skulle kunna, och borde göra något, men än så länge har vi inte hört något. Det formella beslutet i parlamentet har inte ändrat situationen. Därför kommer jag att vidhålla min resolution.
Jag skulle också vilja fråga kommissionären, mot bakgrund av det nyligen publicerade meddelandet om språksituationen, om hon anser att regeringens förslag att inte vidta några åtgärder har fört Slovakien närmare att uppfylla kriterierna för medlemskap i Europeiska unionen. Vi vet att det för närvarande existerar en mycket exakt språklagstiftning på statsnivå, men bara konstitutionella hänvisningar när det gäller situationen för de olika minoriteterna.

Van Dijk
Fru rdförande! Jag ansluter mig till fru Thors, för enligt den information som jag mycket nyligen fått via ordföranden för Slovakien-delegationen omfattas mycket riktigt inte mycket mer än det som Thors just förklarat. Det är alltså inte alls säkert att det slovakiska parlamentet verkligen kommer att förkasta förslaget om att höja momsen på publikationer till 23 %. Följaktligen måste vi säga att detta är en form av skatt som kommer att leda till, för skatter är alltid mycket reglerande, att mycket färre tidningar och tidskrifter kommer att kunna läsas och det är ett mycket allvarligt hot, inte bara mot pressfriheten utan även mot demokratin. Nu måste jag säga att jag tycker det är lite besvärligt att detta parlaments eget presidium just har beslutat att också ålägga journalisterna diverse inskränkningar. Alltså skulle man kunna tycka att de är lika goda kålsupare båda två, men ändå så vill jag understryka att det som sker i Slovakien inte kan accepteras och att det som sker här förresten inte heller kan accepteras.

Bösch
Fru ordförande! Jag delar visserligen inte helt och hållet dagens jubilar von Habsburgs värdering, vad gäller olika aspekter i hans uttalande, men jag håller fullkomligt med hans påstående, att vi i dag har fått en bra nyhet. Jag tror att det är information som vi fått från europeiska källor, det är vår information, som säger oss att vi bör ge en positiv signal om denna åtgärd i Slovakien. Det är ett gott råd att vi i dag inte skall ta upp denna resolution till omröstning. Jag vill i min grupps namn dra tillbaka vår underskrift från detta gemensamma förslag. Om det kommer till en omröstning, så kommer vi som socialistisk grupp att förhålla oss i enlighet därmed. Jag är mycket glad att det tar denna vändning. Det är tecken på att det även med ett land som Slovakien kan finnas en utveckling av de gemensamma relationerna i ordets bästa bemärkelse. Jag tror att vi inte borde riskera den och påverka den negativt genom ståndpunkter, som vi inte längre kan förändra. Därför ber jag om att vi förfar på detta vis.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! Jag kan bara ansluta mig till föregående talare. Jag skäms lite inför Thors, eftersom jag alltid tror att jag är en hardliner här, och nu är hon en ännu värre hardliner än jag faktiskt är. Jag tror att det är en god nyhet som vi har fått, och vi bör tänka på att delegationen till det blandade parlamentariska utskottet EU-Slovakien kommer att sammanträda nästa vecka. Efter det att vi fått bra information, hoppas vi att den kommer att besannas och att delegationen nästa vecka har möjlighet att konferera om det. Jag är också av den åsikten att vi skall förbehålla oss rätten att, om detta inte besannas, komma tillbaka till denna punkt med desto större skärpa. Men för denna gång vill jag också i min grupps namn förklara att vi drar bort vår underskrift och också kommer att förhålla oss på samma sätt vid omröstningen.
Jordbruksreform på Filippinerna

Kreissl-Dörfler
Fru ordförande, herr kommissionär, högt ärade kolleger! Det är verkligen intressant, det som händer på Filippinerna. Där finns det ett ministerium för jordreformer - Europeiska unionen deltar sedan 1986 med tvåsiffriga miljonbelopp i detta program - och ministern där har ingenting annat att göra, än att ge den mark, som redan har skänkts till bönderna, tillbaka till storgodsägarna. Samtidigt har en bondeledare, nämligen Romeo Cortez, och Gaudencio Devaras, en kommunordförande, kidnappats av medlemmar ur stridskrafterna. Bönderna har med hjälp av hungerstrejk uppnått att president Ramos i detta fall har gett tillbaka denna mark till bönderna. Vi måste insistera på att kommissionen engagerar sig för att det förs en konsekvent politik på Filippinerna. Jag kan av egen erfarenhet från arbetet med icke jordägande bönder i Brasilien säga att här kan ett land mycket snabbt drivas in i ruin, ända fram till ett inbördeskrig. Vi upplever det också i Colombia; dessa dispyter är mycket hårda, och vi måste insistera på, när vi deltar med finansiella medel, att detta tillstånd upphör.

Newens
Fru ordförande! Kampen för att de fattiga utan mark på Filippinerna skall tilldelas mark har tyvärr pågått sedan länge, men bitterheten i kampen har inte minskat under de senaste åren. Det faktum att Europeiska unionen har anslagit mycket betydande bidrag för att notan för jordbruksreformprogrammet skall kunna betalas, visar hur stor vikt vi lagt vid detta.
Tyvärr har det dock skett allvarliga missräkningar i genomförandet av programmet, vilket illustreras av den strejk 20 bönder i Manilla företog nyligen, i protest mot att mark återförts till en stor markägare. Detta är för övrigt bara ett av exemplen på att mark som först tilldelats bönderna sedan återförs till en tidigare ägare.
En annan mycket angelägen fråga är att två av folkets ledare försvunnit, R. Cortez och G. Devaras, vilket visar att det finns krafter som är beredda att använda våld och förhindra markreformen. Det finns också rapporter om fall av tortyr.
Denna resolution är en vädjan till president Ramos och hans regering att fullt ut genomföra markreformspolitiken mot all opposition och att garantera att dessa försvinnanden noga undersöks. Alla dessa handlingar måste stoppas, regeringen skall vidta alla ansträngningar att bemöta dem och de ansvariga skall om möjligt ställas till svars.
Resolutionen uppmanar vidare presidenten och hans regering att vidta åtgärder i andra frågor. Vi är emot dödsstraff och vi hoppas att de aktuella dödsdomarna över vissa personer skall omvandlas. Europaparlamentet har genom åren varit mycket angeläget om att stödja den demokratiska utvecklingen på Filippinerna och vi hoppas verkligen att vår resolution i dag skall tas på stort allvar.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum klockan 17.30.
Malaysia

Bertens
Fru ordförande! Nyligen arresterades tio politiska aktivister i Malaysia på grund av sin islamiska övertygelse och då med lagen om inre säkerhet som grund. Det är förresten inte det första exemplet på bristande respekt för grundläggande mänskliga rättigheter i Malaysia. Erfarenheter från Algeriet och Egypten visar att andra trosövertygelser inte får undertryckas.
Lagen om inre säkerhet är en lag som myndigheterna i Malaysia använder mot varje form av politisk opposition. Flera gånger har samma regering lovat ändra denna rigorösa lag men det har aldrig skett. I slutet av förra månaden organiserades stora demonstrationer av icke-statliga organisationer, bland annat Amnesty International, för ett avskaffande av den lagen. Självfallet stöder vi den uppmaningen och jag tror att en demokratisk stat naturligtvis också behöver en oberoende rättsordning.
Unionen, parlamentet och kommissionen måste vid överläggningar med Malaysia, måhända i ASEAN-samband, försöka föra den senare tidens fängslanden på tal och be om deras frigivning eller att de får en rättvis rättegång.
Chittagong Hill Tracts

Dupuis
Fru ordförande! Problemet med Chittagon Hill Tracts är inte särskilt känt, men det handlar trots allt om en stor region, relativt befolkad, en region som världen i någon mån har övergivit, så att säga. Det handlar om en region där det finns ett problem sedan många år tillbaka, sedan trettio, fyrtio år tillbaka, ja, alltsedan Indien delades efter kriget, ett problem som man aldrig har konfronterat med tillräcklig kraft och vilja.
Den främsta nyttan med den här resolutionen är, enligt min mening, att sända en vänskaplig inbjudan till regeringen i Bangladesh för att den på ett beslutsamt sätt skall ta tag i problemen i den här regionen, för att på något sätt " bli av med" det, genom att ge folken i den här delen av dess territorium ett verkligt självstyre - självstyre, inte oberoende. Det är mycket speciella befolkningar, med mycket speciella traditioner, och genom att lösa den här frågan skulle regeringen kanske mer resolut kunna ägna sig åt andra problem som berör dess stora land.

Newens
Konflikten i Chittagong Hill Tracts uppstod under tidigare regeringars försök att låta delar av den ökande befolkningen bosätta sig i området, med fullständig likgiltighet inför den självständighet de en gång åtnjöt. Dessa befolkningars motstånd, och tidigare regeringars i Bangladesh försök att krossa detta, ledde till grova kränkningar av de mänskliga rättigheterna där de som inte stred ofta blev offer. Stora delar av ursprungsbefolkningen miste sina liv och många av de överlevande var tvungna att fly. Fortfarande försmäktar tusentals människor i läger.
Bangladesh nuvarande regering, Awami League Governement, har försökt att uppnå en fredsuppgörelse, vilket hedrar den, och den sjunde omgången av förhandlingarna har fastställts till den 26 november. Det är sorgligt att oppositionspartierna i Bangladesh motsätter sig detta eftersom förhandlingarna erbjuder det enda verkliga hoppet om en lösning på denna förfärliga konflikt.
Den grundläggande orsaken till problemet är överbefolkning i Bangladesh och bosättarna kommer ofta från mycket fattiga familjer som hoppas på ett bättre liv. Vi är medvetna om detta problem. Det är dock fullständigt oacceptabelt att ursprungsbefolkningens markrättigheter inte blir erkända fullt ut. Flyktingar måste få tillfälle att återvända under förhållanden som gör det möjligt för dem att sätta bo igen, i synnerhet de som fått hjälp enligt det ekonomiska åtgärdspaketet med 20 punkter. Att konflikten löses och att fred åter inrättas är av intresse inte bara för ursprungsbefolkningarna i området, utan även för alla befolkningar i Bangladesh, eftersom den är kostsam både ekonomiskt och om man ser till antalet människoliv som går till spillo.
Jag vädjar till denna kammare att stödja resolutionen och till Europeiska unionen och kommissionen att använda alla tillgängliga medel att övervaka och bidra i processen.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! Jag vill först naturligtvis tacka författaren, Dupuis, men också Newens för att de framför allt har behandlat bosättningspolitiken i detta område. Jag tror att vi här har ett stort problem, att vi inte bara där, utan på många områden ser att just urinvånarna har en äkta rätt till sin jord, det är deras kultur, deras liv, deras totala livsinnehåll. Och enbart därför att de inte har något papper, på vilket ursprunget är intygat, så säger i dag lagarna i Bangladesh, att endast de som förfogar över ett motsvarande papper har rätt till marken, och det är i de flesta fall de nybyggare, som har kommit vid en senare tidpunkt.
År 1947 fanns det cirka 10 000 nybyggare där, som inte ursprungligen härstammade från Chittagong Hill Tracts. År 1977 var det cirka 100 000, i dag är det redan ett sjusiffrigt tal. Man ser att man här bedriver en helt massiv politik i denna riktning, där vi egentligen måste säga, att detta kränker de grundläggande mänskliga rättigheterna, och att vi därför som Europaparlament, som investerar väldigt mycket i detta land Bangladesh, klart måste uttala oss för the Jumma-peoples rättigheter.
Silvia Baraldini

Manisco
Fru ordförande! Det är med stor sorg som vi om igen höjer våra röster till försvar för en politisk fånges mänskliga rättigheter i Förenta staterna. Saken gäller den italienska och europeiska medborgaren Silvia Baraldini som sjuklig sitter i fängelset i Danbury, Connecticut, efter att ha avtjänat 14 1/2 år av de 43 år hon är dömd till, för att i sin ungdom ha haft förbindelse med en revolutionär afro-amerikansk rörelse.
Anklagelsen och domen mot henne anger inte att hon personligen skulle ha deltagit i våldshandlingar som ledde till blodsutgjutelse. För fyra månader sedan läste vi i avslaget till hennes nådeansökan från den lokala frigivningsnämnden att hon anses ha haft vetskap i förväg om de brott som begicks av hennes sammanslutning. Lägg märke till formuleringen, inte "vetskap" utan "vetskap i förväg" vilket är ett mycket speciellt begrepp för straffbarhet enligt våra rättsliga normer.
Vi har inte för avsikt att kritisera eller blanda oss i Förenta staternas rättssystem. Syftet med denna resolution - den tredje på tre år - är att uppmana våra amerikanska vänner att hålla sig till ett internationellt fördrag, nämligen Strasbourgkonventionen om överförande av dömda personer till deras hemland, som har undertecknats och ratificerats av både Italien och Förenta staterna.
Vi begär inte att Baraldini skall friges utan att hon skall överföras till ett italienskt fängelse, där hon åtminstone kan besökas av sin 80 år gamla mor. Vi ber om en akt av medlidande på humanitära grunder. Under sin långa fängelsevistelse har hon opererats två gånger för livmodercancer. För sju år sedan förlorade hon under tragiska omständigheter sin syster Marina, som var en mycket uppskattad tjänsteman inom Europeiska gemenskaperna i Bryssel. Sedan i juli har hennes fysiska och psykiska tillstånd snabbt försämrats, samtidigt som bestämmelserna och förhållandena kring hennes fängslande blir striktare och svårare att uthärda.
Vi ber de amerikanska myndigheterna att inte ignorera, som de hittills gjort, de vädjanden och resolutioner som kommer från denna kammare, eller sorgen och medkänslan hos den italienska och europeiska allmänna opinionen. Ett överförande av Baraldini skulle inte bara vara en rättvis och humanitär handling, utan också ett betydande bidrag till den transatlantiska dialog som dominerat debatterna under detta sammanträde i Europaparlamentet.

Vecchi
Fru ordförande! Fallet Silvia Baraldini har nu blivit en symbol för kampen för en bekräftelse på internationell nivå av de mest elementära rättsprinciperna, friheten och de mänskliga rättigheterna.
Varje dag som går svävar Silvia Baraldinis liv allt mer i fara på grund av ett absurt och absurt långt straff samt på grund av förfärliga omständigheter i fängelset och psykisk press. Varje dag som går utan att man löser problemet med Silvia Baraldinis överflyttning till ett italienskt fängelse, blir USA: s interna och internationella trovärdighet och dess rättssystem allt mer komprometterat.
I den resolution som vi förbereder oss att rösta om fortsätter Europaparlamentet att formulera samma begäran som redan har gjorts tidigare, en begäran som är mycket enkel: att Strasbourgkonventionen tillämpas och Silvia Baraldini får återvända till sitt eget land, även om det sker som fånge. Vi hoppas att de amerikanska politiska och rättsliga myndigheterna tillmötesgår en begäran om rättvisa som är enhällig i Europa.

Filippi
Fru ordförande! Allt har redan sagts. Det är inte första gången som vi tar upp fallet Silvia Baraldini i detta parlament. Det är önskvärt att vårt ställningstagande denna gång får ett bättre resultat än tidigare. Det nya inslaget är förlängningen av fängelsestraffet och Silvia Baraldinis hälsa. Dessa är de element som från svårighetssynpunkt tillkommer till de argument som redan har nämnts av Manisco och Vecchi.
Av dessa skäl stöder jag, tillsammans med min grupp, det resolutionsförslag som har presenterats av Manisco.

Van den Broek
Fru ordförande! Får jag inleda med att reagera på inläggen avseende barnens rättigheter och tala om hur mycket kommissionen håller med parlamentet om att missbruk av försvarslösa barn hör till de mest avskyvärda och förkastliga brott som kan begås, och skall bekämpas med alla medel som står till buds. Kommissionen är också aktivt engagerad i bekämpandet av detta onda, särskilt i bekämpandet av barnhandel och missbruk av barn i enlighet med den aide-mémoire som fru Gradin skickade ut i september 1996. På medlemsstatsnivå har rådet av justitie- och inrikesministrar den 24 februari 1994 redan godkänt ett gemensamt agerande för bekämpande av människohandel och sexuellt missbruk av barn.
Dessutom undersöker kommissionen just nu möjligheterna till en europeisk hantering av problemet med de försvunna barnen. Dessutom leder kommissionen det så kallade " STOP-programmet" , det gemensamma åtgärdsprogrammet från justitie- och inrikesministrarna 1996, inom den ram, under vilken för en period av fem år, sammanlagt sex och en halv miljoner ecu avsatts för stöd till människor som är yrkesmässigt ansvariga för bland annat bekämpandet av människohandel och sexuellt utnyttjande av barn. Vi tänker i det sammanhanget alltså på stödprogram för domare, lagens väktare och socialarbetare.
Dessutom finns det så kallade " Daphne-initiativet" på grundval av vilket tre miljoner ecu per år avsätts för att hjälpa icke-statliga organisationer och frivilligorganisationer i kampen mot bland annat våld mot barn.
Kommissionen för samtidigt en politik som är riktad mot barnsexturism. Kommissionen kommer inom kort att godkänna ett meddelande avseende en handlingsplan för främjande av säker användning av Internet. Den handlingsplanen skall bland annat stimulera åtgärder för agerande mot olagligt innehåll som till exempel barnporr.
I sin utrikespolitik skall Europeiska kommissionen lämna ett aktivt bidrag i samband med det mer allmänna problemet barnarbete. Det står på dagordningen för (ILO) Internationella arbetsorganisationens 86: e konferens som kommer att hållas i Genève i juni nästa år.
Enligt Internationella arbetsorganisationen hör användande, lockande eller utbjudande av barn för prostitution eller pornografiska visningar till de extrema formerna av barnarbete.
Till sist omfattar Europeiska unionens utrikespolitik även program för bevakande av mänskliga rättigheter, inom vilkas ramar också medel avsätts för bekämpande av sexuellt utnyttjande av barn. Innan jag avslutar detta ämne om missbruk av barn, ordförande, vill jag bara kort reagera på ett antal kommentarer som i dag gjorts om händelserna på Clovis-daghemmet där, som ni vet, det även går barn till tjänstemän i Europeiska kommissionen. Jag vill allra först betona att det här rör sig om ett fall som otvivelaktigt är att beklaga men där utredningen ligger i de belgiska rättsmyndigheternas händer och att allmänna åklagaren i Bryssel i mitten av juli i år inledde en rättslig utredning och att denna utredning fortfarande pågår.
För det andra kan jag meddela att allmänna åklagaren den 14 november gjorde ett pressuttalande där han sade att samarbetet med Europeiska kommissionen i det här ärendet var gott och där han också påpekade vikten av diskretion så länge som utredningen pågår och att det är föräldrarna till barnen i fråga som uttryckligen bett om diskretion och återhållsamhet.
Slutligen har även den kommissionär som ansvarar för personal och administration, herr Erkki Liikanen, haft ett samtal med de föräldrar det gäller. Jag skulle här vilja bli av med det felaktiga intrycket att kommissionen på något vis skulle undandra sig ett ansvar som för övrigt inte i första hand åvilar kommissionen, särskilt då det rör sig om ett så känsligt ämne som även kommissionen, på grund av sakens natur, känner sig mycket engagerad i.
Så över till nästa ämne som tagits upp här: pressfriheten i Slovakien. Låt mig börja med att ansluta mig till de mycket högtidliga lyckönskningarna till von Habsburg som jag gärna å kommissionens vägnar hjärtligt gratulerar på hans 85-årsdag och jag tillfogar gärna en önskan att han i många år ytterligare skall få behålla sin position hos den europeiska väljarkåren. Om jag får uttrycka det så.
(Applåder) Ordförande, med avseende på pressen i Slovakien cirkulerar det just nu tydligen olika uppgifter när det gäller vad som hänt med den slovakiska regeringens förslag att höja momsen på bland annat nyhetstidningar från den låga tariffen 6 % till 2 3 %. Jag känner inte till det definitiva resultatet, bara att man just nu behandlar det i Slovakiens parlament. Jag vill gärna ansluta mig till de anmärkningar som kommit från parlamentet, och i det här läget inskränka mig till anmärkningen att vi inte kan göra något annat än att uttala oss, i riktning mot Slovakiens parlament och i riktning mot Slovakiens regering, och säga att vi gärna skulle göra allt för att förhindra att tvivel reses om den slovakiska regeringens ansträngningar att skydda de grundläggande mänskliga rättigheterna, såsom yttrandefriheten och pressfriheten, att tvivel skulle kunna spridas om den slovakiska regeringens ansträngningar att inte försumma dessa grundprinciper som även värderas högt i Europeiska unionen. Dessutom uttrycker vi vår förhoppning att det slovakiska parlamentet också kommer att vilja prata med den slovakiska utgivarföreningen och även med den slovakiska pressen innan det tar ett definitivt beslut om detta förslag.
Jag vill också säga till von Habsburg att kommissionen i sin Agenda 2000 i sitt uttalande om Slovakien var kritisk mot det politiska läget, att man inte till detta har kopplat slutsatsen att Slovakien inte skall höra till Europa, att Slovakien inte längre skall få något stöd då Slovakiens regering är villig att göra allvar av demokratins grundprinciper. I det avseendet kan Bratislava alltså räkna med insatser och stöd från vår sida. Kommissionen kommer även i fortsättningen att ägna stor uppmärksamhet åt denna fråga inom ramen för partnerskapsavtalen med Slovakien. Slutligen hoppas jag att även Slovakien inom en snar framtid skall höra till dem som i politiskt avseende inte kan kritiseras när det gäller bedömningen av en ansökan om medlemskap i Europeiska unionen.
Med avseende på situationen i Malaysia - där har, tror jag, Bertens haft ordet - skulle även vi gärna vilja att ärenden som gäller lagen om inre säkerhet kan tas upp med Malaysias regering. Låt mig säga följande. Inom ramen för debatten om Malaysia och andra ASEAN-länder har denna kammare redan tidigare frågat i hur hög grad våra relationer med dessa länder styrs av till exempel klausuler om mänskliga rättigheter, som de som vi nu för tiden alltid tar med i våra avtal med tredje land. Bertens känner antagligen till att samarbetet med ASEAN är institutionaliserat kring ett avtal som slöts år 1980, om vilket flera gånger sagts att det måste aktualiseras och mer anpassas efter de nuvarande förhållandena och relationerna till ASEAN-länderna. Det innebär samtidigt att ett nytt avtal borde innehålla en sådan klausul om de mänskliga rättigheterna. Hittills är det inte så mycket för ASEAN, utan mer för Europeiska rådet, som det är svårt att utarbeta ett sådant nytt avtal eftersom också problemen i Östtimor fortfarande spelar en roll i sammanhanget.
Ordförande, jag hoppas i alla fall att även dessa hinder i det långa loppet kommer att kunna upphävas och att problemen kommer att kunna lösas. Låt mig också tillägga att vi hittills i alla fall från malaysiskt håll inte stött på något motstånd vid behandlingen av dessa frågor, inte heller när det handlade om känsliga frågor om mänskliga rättigheter.
Sedan angående Chittagong Hill Tracts i Bangladesh, fru ordförande. Det verkar som att man i de pågående fredsförhandlingarna, och det har varit sex förhandlingsrundor sedan oktober förra året, det verkar som att man i de förhandlingarna, som nu leds av den nationella kommittén för Chittagong Hill Tracts , lyckats överbrygga klyftan mellan regeringens och rebelledarnas ståndpunkter. Europeiska kommissionen följer fredsprocessen noga via sin delegation i Dakka. När avtalet undertecknats kommer kommissionen att överväga verkställandet av fredsprocessen, naturligtvis i samråd med alla nära inblandade parter. Regeringen i Bangladesh uppskattar unionens och övriga utvecklingspartners intresse att stödja fredsprocessen och dessutom naturligtvis även erbjudandet om ekonomisk hjälp för stödet till återvändande flyktingar och återintegrering av bengaler i Chittagong . Ändå har regeringen i Bangladesh, med tanke på det känsliga i situationen, bett bidragsgivarna att vänta tills fredsavtalet trätt i kraft och läget har stabiliserats. Självfallet behövs ett minimum av politisk stabilitet och tillräcklig säkerhet innan man kan gå in på hur återintegreringen och utvecklingen kan stabiliseras och förverkligas.
Slutligen, fru ordförande, Silvia Baraldinis öde. Det har tagits upp ett antal gånger i denna kammare. Vi vet att vi egentligen inte kan göra något annat än att säga att detta i första hand är en bilateral angelägenhet mellan Förenta staterna och Italien. Jag ansluter mig dock å kommissionens vägnar till de som påpekat det faktum att detta verkar vara ett fall där Strasbourg-konventionen helt klart gäller, vilken även ratificerats av Förenta staterna och Italien. Vi skulle därför också uppskatta om konventionens innehåll efterlevs.

Kreissl-Dörfler
Fru ordförande! Jag tror att kommissionären har glömt att uttala sig om Filippinerna. Åtminstone har inte jag hört något. Där skulle jag gärna vilja ha ytterligare en upplysning.

Van den Broek
Ursäkta fru ordförande, men när jag läste resolutionen hade jag förstått det så att den i första hand riktade sig till president Ramos och inte till Europeiska kommissionen för begäran om stöd. Därför har jag inte förberett något svar. Man jag kan, under tiden som nästa ämne behandlas, läsa igenom resolutionen för att se om det ger kommissionen anledning att reagera på denna. Men jag vågar inte göra det ogenomtänkt och utan förberedelse.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär! Jag antar att Kreissl-Dörfler är införstådd med detta.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommre att äga rum klockan 17.00.

Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
(B4-0932/97) av Frutos Gama och García Arias för PSE-gruppen om de katastrofala översvämningarna i Extremadura, -(B4-0957/97) av Puerta, Carnero González, González Álvarez, Jové Peres, Marset Campos, Mohamed Alí, Sierra González, Gutiérrez Díaz och Sornosa Martínez för GUE/NGL-gruppen om de allvarliga konsekvenserna av stormen i Spanien, -(B4-0991/97) av Novo Belenguer och González Triviño för ARE-gruppen om översvämningarna i Badajoz, -(B4-0933/97) av Miranda, Novo, Ribeiro och Gutiérrez Díaz för GUE/NGL-gruppen om de allvarliga konsekvenserna av stormen på Azorerna, -(B4-0981/97) av Marinho och Correia för PSE-gruppen om stormar på Azorerna, -(B4-0939/97) av Miranda, Novo, Ribeiro och Gutiérrez Díaz för GUE/NGL-gruppen om de allvarliga konsekvenserna av stormen i Portugal, -(B4-0969/97) av Azzolini, Pasty, Cardona och Rosado Fernandes för UPE-gruppen om stormar i Portugal, -(B4-0983/97) av Marinho, Apolinário, Torres Marques, Torres Couto, Barros Moura, Lage, Campos, Moniz och Correia för PSE-gruppen om stormarna och översvämningarna i södra Portugal, -(B4-0956/97) av Capucho, Galeote Quecedo, Costa Neves, Camisón Asensio, Oomen-Ruijten och Martens för PPE-gruppen om de förödande översvämningarna i Extremadura (Spanien), Alentejo (Portugal) och Azorerna (Portugal).
Spanien

Mohamed Alí
Fru ordförande! Ännu en gång är det vattnets förödande effekter som är föremål för en brådskande resolution i detta parlament. Stormarna har lämnat efter sig ett spår av döda, skadade och försvunna i Spanien och Portugal. Även om det är så att dessa katastrofer är oundvikliga i sin helhet är det inte mindre sant att omfattningen av dem hade kunnat få en mindre allvarlig karaktär om vissa åtgärder hade vidtagits i tid.
Det är ingen slump att denna typ av katastrofer inträffar i de fattigaste områdena i Europa. Emellertid är det som har hänt i Melilla denna måndag, efter att en vattenreservoar med 20 000 kubikmeter gått sönder, historien om en förebådad katastrof. 9 döda, 41 skadade och oräkneliga materiella skador utgör det uppskattade resultatet av denna katastrof, som långt ifrån att vara ödesbestämt beror på ren försumlighet. Jag vill inte här och i dag göra ett inlägg om ansvarighet, vilket i vilket fall som helst bör utredas av de spanska myndigheterna, utan utnyttja detta forum i min dubbla egenskap av ledamot i Europaparlamentet och medborgare i Melilla, för att kräva brådskande hjälp från Europeiska kommissionen till offrens anhöriga, till de som har förlorat sina bostäder eller affärer, helt eller delvis, och helt enkelt alla de som på ett eller annat sätt har drabbats av materiella förluster.
Jag vill även uppmana kommissionen att den tillsammans med de spanska myndigheterna upprättar en uppbyggnadsplan för de katastrofdrabbade områdena och avsätter nödvändiga medel för återuppbyggnaden av infrastruktur och bostäder, och i Extremaduras fall de jordbruks- och boskaps- och turistanläggningar som har drabbats.
Slutligen vill jag utnyttja tillfället för att be kommissionen att studera möjligheten att se över gemenskapens miljölagstiftning för att det i föreskrivna miljökonsekvensbeskrivningar skall ingå riskanalyser för befolkningen, som följd av ingrepp som förändrar miljön. Helt säkert kan katastrofer som de som inträffat på grund av översvämmade floder i Extremadura eller Melilla undvikas bara medlemsstaternas myndigheter lägger ner mer energi på ett av deras viktigaste ansvar: "alla medborgares säkerhet" .
Azorerna

Novo
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Efter att, under sammanträdet i Bryssel den fjärde denna månad, ha begärt att detta parlament skulle skicka vårt beklagande till befolkningen i Ribeira Quente, och efter att vi därefter överlämnat ett förslag om brådskande resolution till ordförandeskapet i denna kammare om att vi skulle vidta åtgärder som kunde minska effekterna av den storm som drabbade Azorerna, efter detta har flera kontinentala regioner i mitt land, Alentejo, Algarve, storstadsområdet Lissabon, Setúbal och Tejo-dalen, också drabbats av häftiga stormar.
Tyvärr kommer vi att få registrera fler dödsfall. Herr ordförande och kära kolleger, stormarna har orsakat 41 dödsfall och försvinnanden i Portugal förutom många skadade. Skadorna för privatpersoner, allmänheten och företagen uppgår enligt tämligen modesta uppskattningar till mer än 10 miljarder. Den enorma solidaritetskedja som omedelbart upprättades från ena till andra änden i Portugal visar på faktisk värdighet och ära som jag skulle vilja presentera för denna församling. Samma ord riktar jag till kamrarna, till deras respektive tjänsteavdelningar, men också till brandmännen.
Man begär här i dag ett ekonomiskt stöd från kommissionen utöver befintliga instrument och som skall vara avsett att mildra effekterna av katastrofen och som en hjälp till de mänskliga tragedier som inträffat. Man begär också, man begär framför allt enligt min åsikt, att kommissionen tillsammans med de olika myndigheterna i mitt land upprättar en metod för finansiellt bistånd, för tekniskt bistånd och samarbete, för teknologi och forskning, som gör det möjligt att förebygga och undvika att de katastrofala effekterna av stormarna upprepas, stormar som vi tyvärr inte har möjlighet att undvika.

Correia
Fru ordförande, herr kommissionär! Än en gång och på en relativt kort tid har den autonoma regionen Azorerna, på morgonen den 31 oktober, våldsamt skakats av cyklonvindar och stormregn, som särskilt drabbade byn Ribeira Quente i området Povoação.
Tyvärr, och utöver de enorma materiella skador som enligt tillgängliga uppgifter överstiger 5 miljarder, har 29 beklagliga dödsfall inträffat. Det är på grund av denna trista verklighet vi kan konstatera hur viktigt det är att i Amsterdamfördraget införa en artikel om differentierad och särskild behandling av de ultraperifera regionerna och där gemenskapen erkänner de nackdelar och risker dessa medborgare i Europeiska unionen utsätts för.
Vi vädjar i detta sammanhang till kommissionen att den i sitt agerade arbetar för en omprogrammering och förstärkning av redan berörda finansiella medel för återuppbyggande av förstörd infrastruktur i den autonoma regionen Azorerna. Upprepningen av dessa situationer gör att vi kan bekräfta att Regis-initiativet i framtiden bör innehålla en del som kan läggas på situationer vid naturkatastrofer.
Portugal

Girão Pereira
Fru ordförande, mina damer och herrar! Jag tror att fakta om dessa katastrofer redan återgetts, både i pressen och genom de kolleger som informerat mig. Jag skall naturligtvis inte gå tillbaka och tala om dem, utan jag vill bara behandla tre saker i denna fråga.
Som redan sagts inträffar dessa katastrofer i de mest eftersatta områdena i Europa. Antingen i de ultraperifera områdena Azorerna eller i det spanska Extremadura och det portugisiska Alentejo. Detta visar att det är nödvändigt att Europeiska unionen fortsätter att ge stöd till dessa områden. Det är riktigt att det kan ha funnits försumlighet, det är riktigt att det kan ha begåtts fel vid planeringen av territoriet, men sanningen är den att det finns infrastrukturella brister som måste förbättras.
För det andra är det viktigt att kommissionen ger materiellt stöd, eftersom det också är ett sätt att visa solidaritet med dessa människor. Den solidaritet som kommissionen visar stärker naturligtvis den europeiska känslan och gör att dessa människor känner att det finns andra människor i Europa som är solidariska med dem i svåra stunder. Det handlar alltså inte bara om materiell betydelse, utan om politisk och låt oss kalla det för solidarisk betydelse.
En sista anmärkning: vi menar - och min grupp har redan försvarat detta en gång - att kommissionen eventuellt borde ha ett system för denna typ av händelser. Man borde institutionalisera denna typ av bistånd, på ett sätt som medger omedelbar kontroll av de akuta följderna av dessa katastrofer och som också gör det möjligt att tillsammans med de nationella regeringarna vidta omedelbara åtgärder vid dessa katastrofer.

Apolinário
Fru ordförande, herr kommissionär! Den svåra och dramatiska situation som orsakats av stormarna lite överallt på portugisiskt territorium är skäl nog att använda sig av gemenskapsfonderna.
Man måste nu få reda på om dessa fonder resulterar i insatser som redan fördelats i Portugal, med en omprogrammering av nuvarande ram för gemenskapsbiståndet, eller med nya tilldelningar såsom nödbistånd eller genom en budgetförstärkning och ändring av gemenskapsramarna, t.ex. i gemenskapsinitiativet Interreg II-C, såsom begärs i Europaparlamentets resolution.
Den fråga man här ställer sig är om kommissionen kan nöja sig med att svara med en begränsad och akademisk vision om gemenskapsbestämmelserna, i motsats till det svar som fås från brandmän, självstyret, kommunala tjänstemän, polisiära och militära myndigheter, republikens och regionens regeringars snabba insats. Människorna, som ligger till grund för gemenskapsprojektet, tolererar inte denna situation. Kommissionen får inte glömma detta! Man kan inte reagera med teknisk stränghet, med operativa program, gemenskapsstödram, skenmanövrar, projektledning och andra tecken från gemenskapsjargongen på en katastrofsituation. Det som behövs är vett och sunt förnuft!
Spanien/Portugal/Azorerna

Camisón Asensio
Fru ordförande! Jag vill uttrycka vår bestörtning över de materiella och mänskliga olyckor som harblivit följden av de katastrofer denna resolution tar upp. Av alla dessa vill jag speciellt nämna översvämningarna i Badajoz den 6 denna månad, med 25 dödsfall och stora materiella skador på utrustning, bostäder och affärer. Men jag vill betona en aspekt som är nödvändig att understryka: det beundransvärda bevis på solidaritet som inte bara myndigheterna utan befolkningen i Extremadura har visat vid denna katastrof, tillsammans med den spanska befolkningen i sin helhet.
Det skulle således inte vara meningsfullt om Europaparlamentet inte anslöt sig till denna solidaritet genom att bevilja materiella medel för att avhjälpa den allvarliga situationen. Det finns också tid till att projektera lösningar för att denna typ av katastrofer inte skall inträffa igen, såsom exempelvis kravet på konsekvensanalyser avseende översvämningar vid alla stadsbyggnadsprojekt.

Porto
Fru ordförande! De översvämningar som nyligen drabbat vissa områden, framför allt i Portugal, motiverar kampen för och samtidigt eftertanke om den politik som skall följas. 41 människor har avlidit i Portugal och 25 i Spanien och därför måste vi med våra första ord beklaga denna förlust och bistå familjerna i deras sorg.
Därefter tvingar oss respekten för de levande att utan dröjsmål återupprätta deras boende- och arbetsförhållanden, varvid man kan förvänta sig att ansvariga inom landet och gemenskapen bidrar med de nödvändiga medlen, vilket några kolleger redan framfört, genom mekanismen för omedelbar och kompletterande hjälp.
Avslutningsvis tvingar oss den sorg vi känner till eftertanke om de förhållanden som ledde till, eller åtminstone förvärrade följderna av ovädret. Det stod vid katastroferna klart hur otillräckliga hjälpmedlen var, eftersom de till stor del var beroende av medborgarnas frivillighet. Det är därför viktigt att man slutligen börjar rikta tillräcklig uppmärksamhet på att territorier planeras på ett sätt som inte motarbetar naturen. Tvärt om måste naturen bevaras och på ett korrekt sätt stå till människans förfogande.

Hernández Mollar
Fru ordförande, herr kommissionär! Förlusten av människoliv vid katastrofer och olyckor har inget pris. Det handlar inte enbart om att begära ekonomiskt stöd för de katastrofer som är föremål för denna resolution. Det handlar också om att uppfylla en solidarisk plikt som europeiska medborgare.
I Melilla, likväl som i Extremadura eller i Portugal, har mycket stora mänskliga och materiella förluster orsakats.
Europeiska kommissionen, tillsammans med de nationella och lokala regeringarna får inte glömma framställningarna från dem vars röst vi representerar, för dem som i dag har drabbats av tragedin och kräver omedelbara lösningar på sina problem. Det räcker inte med ord av medkänsla eller solidaritet. Det är många människor i Melilla som i dag inte bara har förlorat familjemedlemmar utan också sina bostäder eller fått sin affär och sin försörjning förstörd. Vad kan vara viktigare än detta?
Vi undviker, åtminstone ledamöterna i denna kammare, att gå in i politiska eller rättsliga strider som inte ligger på vår spelplan, och vi undviker genom vår hämning att öka graden av desperation hos de som i dag kräver av myndigheterna, inklusive de europeiska, materiellt och tekniskt stöd som i rättvisans namn bör ges dem omedelbart.

Van den Broek
Fru ordförande! Låt mig först helt kort återkomma till det föregående ämnet om Filippinerna och säga till herr Kreissl-Dörfler att kommissionen kommer att ta upp de filippinska myndigheternas program för jordbruksreformer och även bidraget på det området på nytt vid nästa möte mellan EU-tjänstemän och sakkunniga från Filippinerna, ett möte som kommer att äga rum den 9 och 10 december i år. Jag vill inte föregripa resultatet av detta möte och angående de andra punkter som tagits upp i resolutionen så har kommissionen rådfrågat sin delegation i Manilla.
Ordförande, över till frågan om naturkatastroferna. Får jag börja med att å kommissionens vägnar uttrycka min medkänsla med offren för de nyligen inträffade översvämningarna i den spanska regionen Extremadura och även betyga vårt medlidande med de som blivit offer för stormarna i södra Portugal och på Azorerna. Kommissionen uttrycker sin djupaste medkänsla med offrens familjer. Fru ordförande, med avseende på nödhjälpen till europeiska medborgare som blivit offer för sådana naturkatastrofer påpekar kommissionen att inga medel avsatts för direkta hjälpinsatser inom den europeiska unionen i EU: s budget för 1997. Varför det? Eftersom budgetmyndigheten för andra gången i rad kopplat uppgiften " pro-memorie" till den aktuella budgetposten, B 4-3400. För 1998 har budgetmyndigheten i detta skede av budgetförfarandet samtyckt till att upphäva motsvarande budgetpost i budgeten, för vilket avslutandeförfarandet ännu pågår.
Angående den strukturella hjälpen har de portugisiska myndigheterna informerat kommissionen om den skada som ovädret orsakat på jordbruksinfrastrukturen i Portugal och på Azorerna. Det förslag som det portugisiska jordbruksdepartementet lämnat in undersöks för närvarande av kommissionens avdelningar, särskilt för att kunna ta reda på vilka finansieringskällor som kan användas för att hjälpa till med återställandet av den skadade jordbruksinfrastrukturen. Det är särskilt viktigt eftersom det i delen EUGFJ-inriktning i den så kallade gemenskapsstödsramen för Portugal inte står några fler resurser till förfogande för en eventuell förstärkning av jordbruksåtgärderna i det operationella programmet för de områden som drabbats av ovädret.
När det gäller Azorerna så påpekar kommissionen att den efter förödelsen i området i december förra året, och i januari i år, ökade det operationella programmet för Azorerna i juli i år med 26 miljoner ecu för att bidra till återuppbyggandet av den skadade infrastrukturen.
Angående Spanien har också de spanska myndigheterna informerat kommissionen om skadorna på jordbruksinfrastrukturen och i samråd med de spanska myndigheterna undersöker kommissionen hur den kan hjälpa till med återuppbyggnaden av infrastrukturen, med medel inom ramen för gemenskapsstödsramen för Spanien. Med avseende på Interreg II-C påpekar kommissionen att detta gemenskapsinitiativ huvudsakligen är avsett för att bekämpa torka.

Hernández Mollar
Fru ordförande! Jag föreställer mig att det var ett ofrivilligt förbiseende, men kommisisonären utelämnade i sina kondoleanser till offren en annan spansk och europeisk stad, nämligen Melilla, och han nämnde inte heller alls den nyligen inträffade katastrofen där.

Mohamed Alí
Fru ordförande! På samma sätt som min kollega Hernández Mollar skulle jag också vilja veta vad kommissionären anser angående Melilla, eftersom vi de senaste dagarna har sett att även denna stad har drabbats av en katastrof som har varit en löpsedelsnyhet i alla medier.

Van den Broek
Fru ordförande! Jag vill härmed gärna gottgöra denna försummelse. Det var ett oavsiktlig utelämnande.

Ordföranden
Då är det väl klargjort. Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum klockan 17.30, alltså om två minuter.

Omröstning
Berthu
Herr ordförande! Med stöd av von Wogaus betänkande lägger kommissionens handlingsplan för den inre marknaden fram en extrem vision av en inre marknad, där lagarna och skattesystemen i stor utsträckning är enhetliga, en marknad som inte har några inre gränser och som är utrustad med en gemensam valuta, alltså en vision av en marknad där nationernas oberoende i stort sett har försvunnit. Dessutom skulle denna enade marknad ha ganska obestämda yttre gränser, eftersom den måste respektera, jag citerar betänkandet von Wogau: " Europeiska unionens förpliktelse om en fri världsmarknad" .
Europaparlamentets utskott för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor har i allafall haft betänkligheter inför Europeiska kommissionens envishet att organisera arbetskraftens rörlighet mellan medlemsländerna, och, i enlighet med sin uppfattning klargör utskottet försiktigt att, jag citerar: " även om rörligheten självklart kan uppmuntras är det inte säkert att man kan uppmana, och än mindre förplikta folk till att lämna en medlemsstat för att bege sig till en annan, i syfte att där finna en anställning" . Men den nyanseringen, som utan tvivel bedöms vara farlig för ett allomfattande enande, har inte tagits med i kammarens slutliga betänkande.
Rådet i Amsterdam den 16 och 17 juni i år gladde sig åt den här handlingsplanen. Visst antydde det att man måste välja ut prioriterade åtgärder, men utan att säga vilka, och man godkände ett övergripande mål, till vilket man enligt rådet måste ge politiskt stöd, för att skynda på antagandet av lagstiftningsåtgärder för tillämpning. Man förvånas trots allt över det ställningstagandet när man vet att handlingsplanen innehåller så radikala åtgärder som att man inom fem år skall inrätta ett nytt system för mervärdesskatt, vilket skall grundas på principen om ursprungsland. I planen kan man t.o.m. läsa ett osannolikt avsnitt där man avslöjar att, jag citerar: " kommissionen bör kunna vidta brådskande åtgärder gentemot medlemsstater som inte fullgör sina skyldigheter, genom att i förekommande fall utfärda sanktioner. Förstärkningen av kommissionens verkställande befogenheter kommer att bidra till att problem kan lösas på kortare tid."
I den här handlingsplanen kan man alltså både finna att nationerna suddas ut inför den inre marknaden, och sedan att den inre marknaden suddas ut inför världsmarknaden, och allting är förbundet med kommissionens oinskränkta makt för att få staterna att foga sig. Det finns kanske, i Frankrike och annorstädes, styrande som accepterar de här riktlinjerna, men jag tror att deras folk i sinom tid kommer att ställa dem till svars.

Ahlqvist och Wibe
Betänkandet innehåller en rad punkter som vi absolut inte kan ställa oss bakom. För det första anser vi att Europeiska unionen inte alls har med medlemsstaternas mervärdesskatter att göra. Vi kan inte heller ställa upp på generella skrivningar om att minska beskattningen av arbete i syfte att främja sysselsättningen eller att anpassa punktskatterna.
I betänkandet ställs det krav på inrättande av tre nya europeiska byråer och regleringsmyndigheter för flygsäkerhet, telekommunikation och för godkännande av tillsatsämnen till livsmedel och av jordbrukskemikalier. Inrättande av dylika centralistiska myndigheter leder bara till att mer dokument produceras utan att det leder till nämnvärd förändring av verkligheten.
I övrigt kan vi givetvis inte ställa upp på det som föreslås i punkt 12 i betänkandet. Att skapa en gemensam valuta för Europeiska unionen skapar också en permanent arbetslöshet.

Holm
Det ena leder till det andra. När den inre marknaden skulle införas, sades det i debatten att det under inga omständigheter skulle beröra skatteområdet. Nu visar det sig att även detta område skall ingå i EU: s regelverk, vilket enligt betänkandet skall innehålla bl.a. harmoniserade skattesatser och en gemensam momssats.
Jag kan inte ställa upp på detta. Det måste finnas en frihet för nationalstaterna att själv bestämma vilken nivå skattesatserna skall ligga på, bl.a. för att kunna säkerställa att den offentliga sektorn kan ligga på den nivå som medborgarna anser vara lämplig i respektive stat.
Jag kan inte heller ställa upp på innehållet i punkt 12 som ensidigt hyllar den gemensamma valutan, eftersom jag inte anser att EMU är till gagn för EU: s medborgare.

Lindqvist
Den inre marknaden skulle ha varit i full kraft den 1 januari 1993. Så är inte fallet.
Jag instämmer i mycket av kommissionens kritik, men konstaterar samtidigt att detta meddelande tydligt visar att medlemsstaterna inte vill eller kan gå så fort fram. Meddelandet är ett tydligt exempel på att förslagen om den inre marknaden inte går i takt med vad medlemsländerna önskar. Utskottet går mycket längre än bara till en fri inre marknad och föreslår harmonisering av momslagstiftning, gemensamma regler för beskattning av kapital samt enhetliga regler på bolagsrättens område, att den gemensamma valutan genomförs liksom en gemensam ekonomisk politik. Detta kan jag inte acceptera och har därför röstat nej till betänkandet.

Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för betänkandet av von Wogau som handlar om den inre marknadens påverkan och effektivitet. Betänkandet är i sina huvuddrag enigt med kommissionens meddelande. De danska socialdemokraterna ser positivt på betänkandets förslag om lägre skatt på arbetskraft för att främja sysselsättningen. Detta går i linje med den skattereform som den danska regeringen fick antagen 1993 och som därefter skapade mer sysselsättning.
Betänkandet nämner en sänkning av momssatserna för små och medelstora företag. De danska socialdemokraterna håller inte med om denna inställning. De danska socialdemokraterna menar att vägen till bättre sysselsättning skall ske genom fler investeringar och utbildning av den europeiska arbetskraften. De transeuropeiska nätverken nämns i betänkandet som ett viktigt element för att skapa en väl fungerande infrastruktur i EG. Denna synpunkt ses positivt av de danska socialdemokraterna.
Betänkande: Langen (A4-0350/97)
Rovsing
Genomförandebestämmelserna till EU: s byggvarudirektiv är en förutsättning för att direktivets regler om märkning av och normer för byggvaror kan användas. Kommissionen tillstod i sin rapport att det är en tidskrävande uppgift att utarbeta genomförandebestämmelser för det ohyggligt stora område, där man använder byggvaror. De tekniska specifikationer som materialen skall leva upp till är invecklade och varierar mycket från medlemsstat till medlemsstat.
Betänkandet tar viss hänsyn till dessa svårigheter, men uppmanar icke desto mindre kommissionen att minska tidsramen för genomförandet så mycket som möjligt. Denna synpunkt delar jag helt med utskottet och föredraganden. Byggvaror utgör en försvarlig del av EU: s inre marknad, där handelshindren ännu inte undanröjts helt. Ett snabbare genomförande av direktivet kräver också smidighet och god vilja från medlemsstaternas sida. Detta understryker betänkandet, och jag är glad över att kunna ge det mitt fulla stöd.

Ordföranden
Jag förklarar omröstningen avlutad .

Asyl, invandring och överskridande av medlemsstaternas yttre gränser (programmet Odysseus)
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är debatt om betänkande (A4-0366/97) av Zimmermann för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, om förslag till rådets beslut om en gemensam åtgärd, beslutad av rådet, om införande av ett utbildnings- utbytes- och samarbetsprogram avseende asyl, invandring och överskridande av medlemsstaternas yttre gränser (programmet Odysseus) (KOM(97)364-9980/97 - C4-0427/97-97/0909(CNS)).

Zimmermann
Herr ordförande, kära kolleger! Till de uppgifter som Europeiska unionen har tagit på sig gentemot strömmen av flyktingar och invandrare sedan andra världskriget, hör garanterandet av asyl för politiskt förföljda, mottagande av medborgare från f.d. kolonier och mottagande av människor av strängt humanitära orsaker. Detta spektrum av uppgifter fick efter 1989 en ny dimension, då ett stort antal människor från Central- och Östeuropa liksom från stater i f.d. Sovjetunionen kom till Västeuropa av politiska och ekonomiska skäl.
Det är brådskande nödvändigt att handla politiskt. Regeringarna i Europeiska unionens medlemsstater har upphöjt asyl, invandring och överskridande av de yttre gränserna och också visumtilldelning till områden av särskilt gemensamt intresse. Medlemsstaterna är övertygade om att kraven inom detta område på ett effektivt och klokt sätt endast kan mötas gemensamt. Även om det finns konsensus om detta, så skyggar medlemsstaterna, trots de många solidariseringarna, inför att överlämna kompetenser till Europeiska unionen.
De hittillsvarande överenskommelserna, med Dublinöverenskommelsen i spetsen, kan bara betecknas som ett första litet steg. Stora ansträngningar och viljan att finna gemensamma lösningar är nödvändiga för att göra de ambitiösa målen i Amsterdamfördraget rättvisa, som räknar med en medelfristig integrering av de berörda områdena.
Föreliggande gemensamma åtgärd kan därför betraktas som tecken på att råd och kommission är beredda att företa ytterligare ansträngningar i denna anda. De kan därvid vara säkra på Europaparlamentets stöd, som trots den sena vidarebefordran av förslaget till parlamentet och den korta bearbetningstiden kan lägga fram ett fullständigt och omfattande betänkande till programmet Odysseus.
Det är viktigt för oss att, just vid toppmötet i Luxemburg om sysselsättning, även parlamentets åsikter föreligger och kan infogas. Det har därvid orienterat sig till gällande bestämmelser i Maastrichtfördraget om Europeiska unionen, men hela tiden iakttagit Amsterdamfördragets bestämmelser. Europaparlamentet uppskattar därför att få omfattande information om utvecklingen av Odysseus, dvs. framför allt om årsplaneringen.
Det borde dessutom kunna läggas fram en lista med prioriteringar på de berörda områdena, vars teman tas med i årsplaneringen. Programmet Odysseus anlägger en ny måttstock för medlemsstaternas samarbete på områdena asyl, invandring och överskridande av de yttre gränserna. Som alltid är lagar och förfaranden mycket olika i de enskilda medlemsstaterna. Att till slut närma dem till varandra, är Odysseus mål. Visserligen bör medlemsstaterna inte sammanföras med hjälp av enhetliga rättsbestämmelser, utan genom att lära av varandras exempel. Detta äger rum på tjänstemannanivå, där de förhandenvarande bestämmelserna skall genomföras. Dessa kommer inte bara att informeras bättre om unionsrätten genom de projekt som Odysseus befrämjar, utan också få erfara hur andra medlemsstater löser bestämda problem. Det lönar sig till exempel att göra sig förtrogen med rättsbestämmelserna om återförening av familjer i de enskilda medlemsstaterna. På så vis kan det bli tydligt att det absolut finns olika möjligheter att hantera ett problem.
Jag utgår därför från att acceptansen av Europeiska unionens redan beslutade bestämmelser kommer att öka på nämnda områden genom utbildningen av åsiktsförmedlare inom ramen för Odysseus.
Deltagare i projekten förfogar uteslutande över kunskaper som medlemsstaterna under integreringens gång kan dra nytta av. Jag uppmanar därför medlemsstaterna uttryckligen att också ta tillvara denna chans. Särskilt glädjande är det att de länder som vill söka inträde kan delta i projekt. De erhåller på så vis programspecifika kunskaper både om de institutionella systemen och om rätts- och förvaltningssystemen i de deltagande medlemsstaterna. Detta kommer att dels närma dem till unionens nivå och standard, dels i betydande utsträckning underlätta samarbetet med dem på dessa områden.
När det gäller det praktiska genomförandet av programmet måste framför allt rättsliga krav rörande dataskydd tillgodoses från de berörda medlemsstaterna. Vid undervisningen bör enbart anonyma fallstudier ur det dagliga arbetslivet användas för ett bättre åskådliggörande. Tjänstemän som deltar i ett utbyte och kommer i kontakt med originaldokument, måste vara förpliktade att bevara tystnadsplikten om dem.
Programmet Odysseus bygger på erfarenheter från pilotprojekt inom programmet Sherlock, som nu integreras. Under sin femåriga löptid kommer ytterligare värdefulla erfarenheter att tillkomma, som kontinuerligt skall vinna insteg i årsplaneringen. Utvärderingen av Odysseus får inte minst av den anledningen en särskild betydelse. Programmet Odysseus visar också, liksom den gemensamma åtgärden till skydd av flyktingarna, att politik inom de berörda områdena inte måste betyda en utbyggnad av Fästning Europa. Projekten erbjuder snarare en chans för tjänstemän att åter betänka den mänskliga dimensionen i sitt handlande. På samma sätt som politikerna har de ett ansvar för att människor som av politiska, ekonomiska och andra orsaker vill komma in i unionen, behandlas på ett människovärdigt sätt.
Kommissionen borde vid årsplaneringen därför också se till att utbildning, utbyte och forskning inte enbart äger rum på teknikområdena, som t.ex. granskning av förfalskade dokument. Områden med innehåll som t.ex. rätt till information och juridisk rådgivning för personer som är berörda av förvaltningsakterna, men också rätt till återförening av familjer och särskilt också minderårigas rättigheter, måste behandlas. Särskilda icke-statliga organisationer har här skaffat sig speciella kunskaper, som också borde utnyttjas inom ramen för Odysseus. Därför är det viktigt, att ONACR och andra mellanstatliga institutioner, som t.ex. Internationella organisationen för migration, här också uppmanas att delta i detta projekt. Europa anser sig vara de mänskliga rättigheternas vagga. Dessutom har Europa ett stort internationellt ansvar vad gäller rättigheter för flyktingar.
Odysseus är ett program som kan bidra till att Europa gör rättvisa åt dessa krav.

Hernández Mollar
Herr ordförande! Jag vill gratulera Zimmermann till detta utmärkta betänkande som har berikats genom samarbetet med alla grupper och som dessutom grundas på ett bra program, nämligen Odysseus , om utbyte av information, samarbete och utbildning i asyl- och invandringsfrågor och som dess rubrik lyder, överskridande av medlemsstaternas yttre gränser.
För de som i likhet med mig, dessutom bor i ett gränsområde, just i en stad som vi nyss har talat om, staden Melilla, herr kommissionär, som är den spanska och europeiska gränsen mot Marocko, och som dagligen upplever de problem som invandringen från afrikanska länder och länder söder om Sahara innebär, för oss har Odysseus -programmet onekligen ett särskilt intresse.
Men det första jag vill säga till Zimmerman är att invandraren inte är en brottsling, därför motsätter jag mig - och jag erkänner att jag inte tycker om det - att man talar om kampen mot invandringen och kampen mot inresa och uppehälle för invandrare. Jag anser att det vore bättre att tala om administrativa eller rättsliga åtgärder och låta kampen stå mot de som i organiserad maffia, använder och missbrukar människor genom att föra dem till våra gränser, tar betalt för detta och råder dem att förstöra sina legala identifikationshandlingar, för att placera dem i just en illegal situation och på så sätt hindra eller försvåra deras utvisning från gemenskapens territorium.
Därför är det mycket viktigt, herr ordförande, herr kommissionär, att utbilda tjänstemännen inom detta område. En utbildning som ur mitt perspektiv förenar tre krav, tre aspekter. För det första en bra teknisk och yrkesinriktad utbildning för att de skall känna till lagstiftningen som reglerar invandringen. För det andra att ha tillgång till nödvändiga materiella resurser för att utföra sina uppgifter i gränsområdena med total garanti och effektivitet. Och för det tredje att lösa asylansökningarna med tillräcklig smidighet så att inte tiden dras ut vid situationer av väntan, vilket framkallar kollaps på flyktingmottagningarna eller kräver vårdresurser som, med enbart de lokala eller nationella myndigheternas resurser inte är möjligt att bistå med, utifrån den värdighet som varje människa förtjänar, och vars förlängning i tiden kan skapa icke önskvärda främlingsfientliga eller rasistiska tendenser. Exempelvis uppstår i södra Spanien mänskliga tragedier nästan dagligen med invandrare från norra Afrika där dessa olyckligtvis dör i försöken.
Syftena med detta program bör underlätta det nödvändiga samarbetet mellan och utbildningen inte bara av tjänstemän utan också av privata organisationer som arbetar inom detta fält. Gränserna är inte önskvärda men nödvändiga. Därför måste vi också undvika vissa demagogiska inställningar inför detta stora problem.
Därför anser jag att utbytet av erfarenheter som föreslås för tjänstemännen är mycket viktigt. De som ibland har det tunga ansvaret att arbeta på ett fält som detta där det gäller att kunna kombinera de humanitära aspekterna med kylan från en lagstiftning som ställer upp regler för de olika situationer som invandringen innebär.
Jag slutar, herr ordförande, utan att glömma det ansvar som också åligger tredje land vid unionens gränser, vilka måste uppfylla fördragen som de har undertecknat med Europeiska unionens stater i denna fråga.

Thors
Herr ordförande! Till att börja med vill jag klargöra att vår grupp kommer att stödja detta förslag. Det är bra med ett förbättrat samarbete. Vi anser också att den poängtering som utskottet har gjort är viktig, dvs. att samarbetet skall utvidga och stärka, inte bara upprätthålla det som finns.
Samtidigt skall samarbetet utvecklas med respekt för individernas integritet. Vi måste se till att sådant inte sker i försökssyfte som vi i andra sammanhang inte skulle acceptera, t.ex. överlåtelse av uppgifter i samband Europol.
Jag önskar att detta program kan ge särskild tyngd åt samarbetet med ansökarländerna. Jag är därför glad att kommissionär van den Broek är på plats. Vi har väldigt mycket att vinna - mänskligheten har väldigt mycket att vinna - på att det lidande som finns i dag i flyktinglägren i dessa länder minskas. Jag tänker särskilt på ett läger i Litauen som har uppmärksammats av många humanitära organisationer. Det finns där tusen flyktingar som väntar på att få någon behandling.
Jag hoppas att detta program snabbt skall kunna stödja samarbetet mellan EU-länder och Litauen för att påskynda deras hantering av flyktingärenden. Människor som skulle vilja återvända till sina ursprungsländer får inte göra det för att administrationen inte ens klarar av detta. Därför hoppas jag och vädjar till kommissionen att Litauen skall prioriteras.
Vidare hoppas jag på ett stort deltagande från de nordiska länder som står utanför EU, men som deltar i den nordiska passunionen. Jag uppfattar att artikel 10 i förslaget gör detta möjligt. Också det förbättrade samarbetet måste omfatta dem. Annars kanske vi förverkar vår nordiska passunion.
Samtidigt vill jag ställa en uppriktig fråga till oss alla. Denna vecka har vi diskuterat flera program av detta slag, t.ex. Fiscalis, Karolus m.fl. Är det så, att vi alltid behöver ett utbytesprogram för att åstadkomma det bättre samarbete som vi politiskt och juridiskt har bundit oss till?
Jag efterlyser också att vi ser över den förvaltningsmässiga effektiviteten, att vi har mer horisontella regler för de bestämmelser som är nödvändiga för finanskontrollen. Vi behöver dock inte alltid ha dem i detalj i vartenda program, som det är nu, så att vi verkligen kan leva efter kommissionens slagord less but better . Slutligen vill jag konstatera att det alltså behövs mera horisontella regler för finanskontrollen.

Van Dijk
Fru ordförande! Programmet Odysseus siktar till att främja ett entydigt genomförande av den europeiska asyl- och invandringspolitiken genom utbildning för ett bättre samarbete mellan de nationella förvaltningarna. Mer sakkunskap, samarbete och enhetlighet är i princip mycket bra men tyvärr utgör fördragen, resolutionerna och andra instrument genom vilka den europeiska asylrätten fått form de senaste åren, inte sällan en kränkning av flyktingkonventionen från Genève och Europeiska konventionen om skydd för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter. Internationella fördrag som medlemsstaterna ändå är bundna vid.
Ett bättre genomförande av denna undermåliga asylpolitik är inte definitionsmässigt i flyktingarnas intresse. Därför ser min grupp med blandade känslor på Odysseus. Det måste dock sägas att ändringsförslagen i fru Zimmermanns betänkande i allmänhet går i rätt riktning. Jag hoppas att Odysseus-utbildningen, som kommer att upplysa medlemsstaternas tjänstemän om asylsökarnas rättigheter och skyldigheter, inte kommer att förbigå innehållet i flyktingkonventionen och relevanta bestämmelser i den europeiska konventionen om skydd av mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, och det inte bara är Europeiska unionens och dess medlemsstaters restriktiva förklaring av denna utan även själva tolkningen. Europeiska unionen struntar i skandalös omfattning i detta flyktingfördrag, protokollet till Amsterdamfördraget har ännu en gång bevisat det.
Programmet Odysseus omfattar bland annat utbildning i att lära sig känna igen förfalskade handlingar och i detta sammanhang har jag en fråga till kommissionär Van den Broek. Kommer Odysseus också att upplysa tjänstemännen om att det faktum att någon har falska papper inte innebär att han eller hon inte kan vara en äkta flykting? Och kommer Odysseus också att tala om det för de tjänstemän som medlemsstaterna i allt större omfattning stationerar på flygplatser i flyktingarnas ursprungsländer som framflyttade gränsposter till fortet Europa?
Sedan samarbetet med ansökarländerna. Det är utmärkt att även ansökarländerna kan delta i programmet Odysseus. Risken är dock naturligtvis stor att EU-parterna bara låter dem lära sig hur de på ett bättre sätt skall fungera som cordon sanitaire för oss. Min gruppkollega Claudia Roth besökte i fjol tre polska flyktingförläggningar och hon talade med 122 fängslade utlänningar av vilka en del hade hämtats tillbaka från Tyskland. Alla 122 utgick från att de väntade på ett beslut om deras asylansökan. I verkligheten hade endast sex asylansökningar tagits upp till behandling. Den handling på polska som de övriga hade undertecknat var inte, som de trodde, en asylansökan. Det var beslut om att kunna sätta dem i fängslat förvar i avvaktan på utvisning. Och detta land betraktar vi som ett säkert tredje land. Om Odysseus bidrar till att kunskaperna om flyktingkonventionen bättras på i Polen så är jag för detta. Men något säger mig att det inte är den viktigaste målsättningen med Odysseus.

Pradier
Herr ordförande! Först några saker som förvånar. Först och främst nämns aldrig ordet Schengen i ett dokument som handlar om överskridande av gränser - härmed avses självklart de yttre gränserna, eftersom de inre gränserna i vårt sinne redan borde ha försvunnit helt och hållet.
Men även om det vi ägnar oss åt inte är direkt förknippat med det avtalet, så måste man faktiskt erkänna att Schengen trots allt är referensen i Europa just nu, i synnerhet när det gäller personresor.
Den andra saken som gör mig sorgsen, och som upprör mig något mer, gäller det faktum att det är de enskilda människorna som betalar den dyraste notan för den storslagna rörelsefriheten för kapital, varor och personer. På några sekunder, t.o.m. några tusendels sekunder, överförs en miljon dollar från banken i Stockholm till Sidney.
För att åka från Alger till Paris måste man bege sig till konsulatet ett flertal gånger, där stå i kö och förmodligen blir man tvungen att acceptera att ens begäran avslås efter flera veckor av förgäves formaliteter. Detta bör stå väldigt klart för oss, och betänkandets huvudsakliga förtjänst, i alla fall för mig, är att det tvingar oss att ytterligare reflektera och debattera om dessa grundläggande friheter.
Om bara en bred majoritet i parlamentet kommer till stånd så att de här rättigheterna kan skyddas, om bara staternas och regeringarnas åtgärder kan samordnas bättre, så kommer det att ske, så kommer man att rösta för betänkandet, vi kommer gärna att rösta för det och jag vill i förbigående gratulera Zimmermann. Men låt oss säga att det snarare är hos oss, i våra länder, som kampen kommer att vara hård. Var och en, hos sig, känner till den långa väg på vilken man måste åtfölja våra förvaltningar, som är oerhört försiktiga, som är instängda av rutiner; våra tjänstemän som ofta är illa informerade och som ständigt har press på sig att vara de som nekar till inresa.
Så är det för medlemsstaterna, och kanske än mer för de som i dag knackar på dörren, vars förvaltningar under tiotals år har använt sin tid, på det mest uppenbara sätt, till att framför allt hindra medborgarna från att förflytta sig.
Vad beträffar det här betänkandet så kommer självklart, bortsett från några elaka drakar med giftiga tungor - vilken tur att de är inte här - en mycket bred majoritet att utkristallisera sig för att de här sakerna verkligen skall kunna samordnas och så att vi kan göra det här arbetet på ett korrekt sätt, men man kan lugnt säga att det rör sig om ett mycket stort arbete. Det är den allra första början av en kamp som vi måste föra hos oss, i våra egna länder.

Blokland
Herr ordförande! Innan jag går in på betänkandet av Zimmermann vill jag säga att det gläder mig att jag kan tilltala henne på vårt gemensamma modersmål, nederländska. Hennes betänkande gäller ett intressant och nödvändigt program. Programmets slutmål är ett flerårigt samarbete mellan medlemsstaternas förvaltningar med avseende på asyl och invandring. För detta ändamål föreslås utbildning, utbyte av tjänstemän och studier och forskning.
Det är något som jag helt kan ställa mig bakom. Samarbete mellan medlemsstater på dessa områden har blivit nödvändigt genom att det uppkommit ett stort öppet område utan inre gränser. Dessutom är det bra för de personer som är verksamma inom det här området att de bättre förstår varandras regelverk och Europeiska unionens regelverk. Ofta nog uppstår ändå problem på grund av ömsesidig oförståelse för varandras lagstiftning, eller på grund av att de nationella tjänstemännen inte förstår kommissionens tjänstemän. Genom att stimulera sådana utbildningar och utbyten via detta program investerar unionen på ett klokt sätt i framtiden. Vad framtiden beträffar är jag mycket glad över att även ansökarländerna till unionen engageras i detta program. Det tycker jag verkar vara mycket viktigt.
I betänkandet finns en otydlighet som jag vill lägga fram för kommissionär Van den Broek och föredraganden. I ändringsförslag 31 ökar Europaparlamentet självmant kommissionens självständighet gentemot rådet genom att höja det nämnda beloppet. Samtidigt inskränker samma Europaparlament kommissionens självständighet genom ändringsförslagen 15 och 17. Där kommissionen, antagligen medvetet, håller de innehållselement som verksamheten måste baseras på ganska öppna så inskränker parlamentet dessa genom sina bifoganden. Vad är kommissionens ståndpunkt avseende detta?
Till sist vill jag säga att jag tycket det är lite taktlöst att Europaparlamentet i ändringsförlag 9, artikel 1, redan nu hänvisar till bestämmelserna i Amsterdamfördraget och ber rådet ta hänsyn till detta, innan det fördraget ens ratificerats av de olika nationella parlamenten i medlemsstaterna. Det är i mina ögon en odemokratisk hållning. Där föregriper vi väl ändå det goda lite för mycket, tycker jag.

Schulz
Herr ordförande, mina damer och herrar! Vår kollega Zimmermann har på ett mycket grundligt sätt förklarat parlamentets yttrande till den gemensamma åtgärden, så jag behöver inte gå in på detaljerna i Europaparlamentets yttrande angående Odysseusprogrammet. Jag kommer därför att koncentrera mig på frågan om asylinvandring och säkrandet av de yttre gränserna ännu en gång, ur en annan synpunkt.
Europeiska unionen är en union av medborgerliga rättigheter. Så formulerar vi det alltid i den inre kretsen som i kväll är församlad här. Så bör det också vara. Europeiska unionen borde därför också garantera en asylrätt som på ett harmoniserat sätt är giltig på samma högsta möjliga nivå för alla medlemsländer. Men det betyder att asylrätten i Europeiska unionen måste harmoniseras, dvs. den måste integreras. Det har nu Amsterdamfördraget planerat för inom en femårsperiod. Där har man nu visserligen satt upp ett hinder i form av ett enstämmigt rådsbeslut, det så att säga permanenta nationalstatliga förbehållet, herr rådsrepresentant, men i alla fall, man har börjat integrera asylfrågan.
Samma sak gäller för invandringspolitiken. Vad har asyl- och invandringspolitik att göra med varandra? Europeiska unionen måste säga, när den garanterar medborgerliga rättigheter, när den garanterar att den politiskt förföljde åtnjuter asyl, och kan göra asylrättsanspråken gällande i Europeiska unionen, att okej, där skiljer sig den politiskt förföljde asylsökande från den invandringsbenägne, som inte är politiskt förföljd och som inte borde få möjlighet eller inte skulle bli tvungen att använda sig av asylrätten som en nyckel till invandring. Om vi vill förhindra att man därigenom orsakar en urholkning av asylrätten på grund av brist på acceptans - eftersom medborgarna i Europeiska unionen säger att de asylsökande i själva verket inte vill ha någon asyl, de vill i själva verket immigrera - då behöver vi som skydd för asyltanken en invandringsrätt, som helst inte heller borde vara splittrad i femton delar, utan vara enhetlig.
När allt kommer omkring behöver vi, om det skall fungera i det inre av den Europeiska unionen, ett kvalificerat säkrande av Europeiska unionens yttre gränser, där de inre gränserna ju har fallit bort. Jag hade tillfälle att i Italien observera Italienska Republikens säkrande av de yttre gränserna, som är mycket intensiv och kvalitativ. I Neapels hamn tittade jag på den italienska kustbevakningens gränssäkring. Det är allihop fantastiska tjänstemän, och jag frågade dem: "Vad betraktar ni er som här?" Då tittade de stort på mig, eftersom de inte förstod min fråga. Då sade jag: "Är ni italienska tjänstemän eller europeiska tjänstemän?" Naturligtvis är de italienska tjänstemän, grön-vit-röda!
"Europa har vi ingenting att göra med!" Så löd svaret. Det stämmer emellertid inte. Alltsedan Italien blivit fullvärdig Schengenmedlem och gränserna mellan Österrike, Italien och Tyskland är öppna, kan vi slå fast att välorganiserade människosmugglande gäng - det hände senast i går - landar med fartyg vid den italienska kusten - i går väl med 800 kurder ombord, vars mål inte var Italien, utan andra länder i Europeiska unionen. Vad betyder det för de andra länderna i Europeiska unionen? Det betyder att den italienska yttre gränsen är den tyska gränsen, att den italienska yttre gränsen är den svenska gränsen, att det också är den franska gränsen, eller att gränsen mellan Finland och Ryssland också är Italiens gräns, ty den som beträder Europeiska unionen, har fri rörlighet, när han väl antagits i ett medlemsland.
Nu har vi när det gäller säkrande av de yttre gränserna olika struktur för detta i varje land. Det kommer inte att fungera på sikt. Vi behöver alltså en harmonisering också för säkrandet av de yttre gränserna. Fru Zimmermann har hänvisat till dessa omständigheter i sitt betänkande. Odysseus-programmet för utbildning av enskilda nationella tjänstemän är en viktig punkt. Ty den enskilde, t.ex. finske, tjänstemannen bör nog förstå vad hans göranden har att göra med hans italienske kollega och omvänt. Men till slut går det inte, om vi inte tar de steg till integration på de områden där Europeiska unionen behöver, inte ett allt starkare fördjupat mellanstatligt samarbete, utan en egen rätt. Det är där som viktiga egna intressen berörs. Kollegan Zimmermanns hänvisning till att det efter utbildningsprogrammen så att säga inte finns någon väg som leder förbi en harmonisering, är därför ett av de centrala budskap, som parlamentet måste förmedla i detta yttrande.

Ordföranden
Herr Schulz, jag avbröt er inte i ett tal som utmärkte sig för mycket brio och jag lät er överskrida er tid, men jag avbröt er inte av ännu ett skäl: Ni vet säkert att jag speciellt uppskattar det faktum att de flesta av de kolleger som nu är i denna sal är bland dem som jag alltsom oftast ser då jag är ordförande. Detta är sådant som vi bör uppskatta och jag måste säga att jag personligen uppskattar det väldigt mycket.

Posselt
Herr ordförande, ärade kolleger! Till att börja med talas det i betänkandet om att man skall sammansmälta programmen Odysseus och Sherlock. En sammansmältning av Odysseus och Sherlock är säkert även med möjlig användning av genteknik något ytterst svårt, varför jag - fastän jag är anhängare av engelska detektivromaner - i det följande vill tala om Odysseus, ty vi befinner oss faktiskt på en odyssé, vad gäller asylrätten i Europeiska unionen. Men jag tror, att Zimmermann faktiskt har visat oss på den riktiga vägen, inte med sitt tal, men med sitt utmärkta betänkande.
Jag tror att det faktiskt är nödvändigt att med hjälp av skolning av tjänstemän, utbildning av tjänstemän se till att asylrätten bibehålls. Denna asylrätt kan bara upprätthållas, om det utbredda missbruket och den illegala invandringen reduceras och stoppas. Därför är det av mycket stor betydelse att vi ser till - och detta sker ju delvis vid våra yttre gränser -, att, på samma vis som valutakriterier fastläggs för valutapolitiken, det finns säkerhetskriterier på området för den inre säkerheten. Exemplet Österrike har visat att man har begått det felet att först gå med, för att sedan företa de nödvändiga anpassningsprocedurerna, som nu är på gång.
Därför borde vi vad gäller den förestående utvidgningen med stater i Central- och Östeuropa lägga speciell vikt vid att särskilt intensivt integrera dessa stater från början i dessa utbildningsprogram. Dessa stater håller på att med mycket stora ansträngningar, just på inrikes- och rättspolitikens område, överta gemenskapsstandarden, men de har, logiskt nog, ett behov att ta igen. Därför borde detta vara en av våra tyngdpunkter i detta fleråriga program.
Vi måste se till att det inom Europeiska unionen sker att vi så att säga - och det uttryckte herr Schulz mycket vackert - känner oss som en enhet. Spanien gränsar i själva verket till Ryssland. Därför är det typiskt att för vår grupp en representant från den sydligaste medlemsstaten - Spanien - talade, och att jag talade som representant från den nuvarande östra gränsen. Vi borde tänka efter om vi på sikt kan överlåta kontrollen av våra yttre gränser åt den alltid sydligaste eller alltid östligaste medlemsstaten, eller om vi här inte måste komma fram till gemenskapliga åtgärder, som t.ex. ett europeiskt gränsskydd, som övertar och europeiserar de positiva erfarenheterna från till exempel det tyska förbundsgränsskyddet.
Därför tror jag att Odysseus kan vara ett steg i rätt riktning, och jag vill ansluta mig till herr Schulz förslag, att vi i nästa steg måste komma fram till europeiska, gemenskapliga åtgärder.

Van den Broek
Fru ordförande! Det fleråriga programmet Odysseus är i första hand inriktat på att förbättra det praktiska samarbetet mellan de som sysslar med gränskontroll, asyl- och invandringspolitik i våra medlemsstater. Om gränskontrollen och invandringspolitiken skall vara verkningsfull avgörs i viss mån av förmågan att kunna umgås med de olika typerna av handlingar. Därför ingår även initiativ för förbättring av förmågan att upptäcka falska handlingar i programmet.
Som svar på frågan från Van Dijk kan man naturligtvis inte generalisera och säga att då en falsk handling upptäcks därmed även varje ansökan om asyl skulle vara överflödig. Jag törs inte göra några allmängiltiga kommentarer om detta eftersom även asylpolitiken naturligtvis förs och tillämpas per enskilt fall.
Det redan befintliga programmet Sherlock som avser falska och förfalskade handlingar kommer därför också att ingå i programmet Odysseus i sin helhet. Initiativet baseras på ett antal mycket lyckade försöksprojekt som kommissionen genomförde 1996. Då handlade det framförallt om utbildning, vidareutbildning och utbytesprogram för tjänstemän i medlemsstaterna. Vid utvärderingen av de projekten framgick det att den här typen av praktiskt samarbete är lika viktigt som samordnande av regler.
Det gäller inte bara för de femton medlemsstaterna inbördes utan också för förbindelserna med de nya demokratierna i Europa. Dessa erfarenheter har i hög grad legat till grund för utformningen av programmet. Odysseus har en löptid på fem år och en budget på ungefär 14 miljoner ecu och där ingår de fem miljoner ecu som redan avsatts för programmet Sherlock.
Det luxemburgska ordförandeskapet har lämnat in Odysseus-programmet till Europaparlamentet för samråd. Parlamentsledamoten Zimmermann har i sitt utmärkta betänkande pekat på ett antal mycket viktiga punkter och jag vill gärna gå in närmare på några av dem.
Angående begäran nr. 12 håller jag till exempel helt med om att det i artikel 7 i förslaget måste läggas till en mening där bekämpandet av människosmuggling uttryckligen nämns.
Kommissionen håller också med om att artikel 9 måste utarbetas lite noggrannare för att klargöra att det är vår målsättning att förbättra kunskaperna om våra medlemsstaters institutionella rätts- och förvaltningssystem.
Betänkandet innehåller också ett antal redaktionella anpassningar som skall göra det tydligare precis vilka verksamheter som enligt vårt förslag omfattas av programmet. Dessa kan utan vidare överföras.
Samtidigt föreslår betänkandet av Zimmermann att det hänvisas till Amsterdamfördraget. I det fallet, den anmärkningen har också gjorts, måste det väl vara tydligt att det nya fördraget ännu inte trätt i kraft. Jag är för övrigt beredd att ta upp den frågan i ministerrådet.
Till sist vill jag tacka utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och i synnerhet föredraganden för det utmärkta arbetet med detta betänkande. Nu står det också klart att förslaget kan räkna med kraftigt stöd från Europaparlamentet vid de fortsatta överläggningarna med rådet.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär van den Broek!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 9.00.

Europeiska socialfondens framtid
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkandet (A4-0327/97) av Jöns för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om Europeiska socialfondens framtid.

Jöns
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Socialfondsförordningen löper visserligen ut först 1999, men ändå går förberedelserna för den nya förordningen redan på högvarv. Kommissionen har förklarat att den i januari, kanske redan i december, kommer att lägga fram sina förslag. Om vi alltså vill att kommissionen före sitt beslutsfattande skall veta vad denna kammare förväntar sig av en ny förordning, då måste vi säga det till den nu, och inte först i december eller i januari. Därför har alltså socialutskottet och även min grupp tryckt på för att man skall konferera om initiativbetänkandet redan i dag, och jag måste säga, att jag verkligen gläder mig åt att vi gemensamt lyckats med det, trots alla tekniska svårigheter som vi haft.
Det handlar här i dag inte om den Europeiska socialfondens vara eller inte vara. Fonden står inte alls till disposition, utan det handlar om att anpassa fonden till förändringarna på arbetsmarknaden, och det handlar om att uppnå förenklingar av det tekniska förfarandet. Det handlar alltså inte om en grundläggande reform, det handlar snarare om en revision av socialfonden. De viktigaste punkterna är för det första att vi vill bibehålla den övergripande finansieringen ur socialfonderna. Det är mycket viktigt. Men därutöver vill vi starkare än förut hålla de regioner under armarna, där arbetslösheten är särskilt hög.
För det andra pläderar vi dessutom för ett gemensamt övergripande mål för de hittillsvarande målen 3 och 4. För att förenkla planering och förvaltning vill vi alltså sammanfatta åtgärder för bekämpning av arbetslöshet och åtgärder för en förebyggande arbetsmarknadspolitik, alltså åtgärder för människor som hotas av arbetslöshet, i ett målområde. Vi vill för det tredje obetingat hålla fast vid socialfondens dubbla uppgifter, dvs. vi vill också i framtiden kortfristigt höja sysselsättningschansen för arbetslösa och människor som hotas av arbetslöshet genom kvalificeringar som är nära förbundna med arbetsmarknaden.
Men vi vill även - och det är också mycket viktigt för oss - ge riktad hjälp till människor som är hotade av socialt utanförskap. Även de måste långfristigt få chansen till en arbetsplats. Vi vill helt avsiktligt också här hålla fast vid åtgärder för kvinnor och ungdomar utan arbete, vid åtgärder för handikappade människor och för långtidsarbetslösa.
För det fjärde vill vi slutligen att socialfonden sätter upp en helt ny utmaning för sig. Den borde i ökad omfattning hjälpa arbetslösa, och av arbetslöshet hotade människor, som är 45 år och äldre. Deras kvalifikationer är nämligen i regel föråldrade, och framför allt erbjuder de flesta nationella systemen inte längre några nya yrkeschanser för dem. Här gäller det i själva verket att fylla en ny lucka genom åtgärder från socialfonden.
Även tekniska frågor ligger oss varmt om hjärtat. Kritiken av Europeiska socialfondens utnyttjande av medel, på försenade betalningar och på höga administrativa kostnader är bekanta, revisionsrätten framhäver det alltid på nytt. Vi föreslår därför först och främst att betalningarna skall förbättras. Det skall ske genom att medlen från socialfonden till medlemsstaterna inte längre som hittills betalas i tre omgångar, utan i ett enda årligt belopp. Det skulle avsevärt förenkla administrationen. Men dessutom måste medlemsstaterna naturligtvis å sin sida säkerställa, att betalningsvägarna och betalningsfristerna verkligen förkortas, när medlen vidarebefordras till de slutliga mottagarna.
För det andra föreslår vi en omfördelningsmekanism, så att det äntligen blir slut med att vi under flera år skjuter oanvända socialfondspengar framför oss. Det betyder, att om vi efter det tredje och efter det sjätte året av finansieringsperioden skulle fastställa, att medlen inte är fullständigt bundna, så vidtar en omfördelning av pengarna. Det betyder att de oanvända pengarna först företrädesvis lämnas till andra regioner i samma medlemsstat, men också till andra medlemsstater. Villkor för mottagarna av dessa tilläggsmedel är att de naturligtvis helt och hållet måste ha uttömt sina egna socialfondsmedel, och de måste naturligtvis också ha genomfört kvalitativt bra projekt.
Men för att dessa tilläggspengar också snabbt skall kunna bindas, för endast i så fall är det någon mening med denna omfördelningsmekanism, bör de starkast missgynnade regionerna, alltså våra mål 1-regioner, kunna få upp till 90 % av åtgärden finansierad, och de andra regionerna upp till maximalt 70 %. Det betyder i klartext att den som inte på avsett vis binder medlen till egen kompletterande finansiering, i framtiden måste räkna med finansiella sanktioner. Den som däremot satsar medlen klokt, den kommer att belönas. Nationellt kravtänkande bör enligt vår åsikt följaktligen inte ha någon chans längre i framtiden.
För det tredje: En finansieringsperiod på sju år är mycket lång. Här föreslår vi, att man till att börja med sätter in 5 % av socialfondsmedlen i reserven. Denna reserv skulle komma till användning först under de sista tre åren. Med dem skulle en behovsanpassning finansieras. Därigenom skulle man helt visst även ta hänsyn till medlemsstaternas medelfristiga utnyttjande av medlen.
Slutligen kräver vi äntligen en bättre utvärdering under alla faser av planering och genomförande, för att kunna bedöma projekten mer sakkunnigt. Men allt detta är bara meningsfullt, om medlemsstaterna i god tid godkänner de nya strukturfondsförordningarna och därigenom också socialfondsförordningen. Ty det förflutna har verkligen lärt oss att medlemsstaterna behöver ett år på sig för att ställa in sig med sin planering på de nya bidragskriterierna. Skulle det nu i sämsta fall inte fungera med ett godkännande av förordningen i rätt tid, så föreslår vi, att man inför ett övergångsår.
(Applåder)

McMahon
Fru ordförande! Karin Jöns har gjort denna kammare en stor tjänst. Betänkandet är mycket belysande och behandlar djupt och detaljerat olika problem, lägger fram några mycket intressanta, konkreta och i vissa fall nytänkande förslag om fondens framtid. Till exempel den sista anmärkningen om en reserv, och om att dra tillbaka pengar som inte utnyttjas, för att i stället dela ut till dem som väl genomför gemenskapspolitiken. Detta är en åtgärd som kommissionen noggrant borde överväga att anta.
Ett av problemen i många av diskussionerna inom utskottet för sysselsättning och socialfrågor, gäller hantering och administration av fonden. Ibland är det kommissionens fel, men ännu oftare handlar det om vad som sker i medlemsstaterna, i synnerhet i stater som Italien där det inte verkar finnas någon verklig regional struktur och där det förekommer alla slags problem med medel som inte fördelats på ett riktigt sätt. Och i veckans rapport från revisionsrätten är det återigen olika områden av socialfonden som pekas ut för att ha ett lågt utnyttjande - det är därför mycket lägligt att vi debatterar frågan just denna vecka. Italien, Spanien och Portugal är tre medlemsstater som får viss kritik av revisionsrätten. Därför är det mycket viktigt att vi skärper vår lag. Vi måste förbättra vår administration av pengar från gemenskapens skattebetalare.
Socialfonden är en investering i människor. Många av de andra fonderna - infrastruktur osv. går till industriidkare eller stora företag. I dessa fall får den enskilde mycket liten påtaglig erfarenhet av fonden, medan däremot en ung människa som får utbildning och som ett resultat av utbildningen får ett arbete, kan se att den Europeiska socialfonden har varit till viss nytta. Så det är verkligen en folkets fond - det handlar om mänskliga resurser. Det gäller inte bara ungdomar, det finns också många äldre gemenskapsmedborgare och de kommer enligt den nuvarande demografiska trenden att bli allt fler. År 1992 till exempel var 32 % av unionens befolkning över 45 år, år 1996 hade siffran ökat till 36 % och år 2015 kommer den att ligga på över 50 %. Det är alltså viktigt att vi även tar med utbildning för äldre arbetstagare i beräkningarna, i synnerhet när vi har en flexibel arbetsmarknad och människor kommer att gå mellan olika sysselsättningar.
I betänkandet berör Karin Jöns också problemet med additionalitet. Även detta nämndes denna vecka i revisionsrättens rapport, där det sades att medlemsstaterna inte ordentligt definierat additionalitet eller samfinansiering. Detta är uppenbarligen ytterligare ett område som kommissionen måste ägna sig åt. I Förenade kungariket har vi haft stora problem med detta. Den förre kommissionsledamoten Millan var mycket ivrig att göra något åt saken, och han påbörjade en utredning om regionalfonden och andra fonder, men den avslutades inte. Kommissionen borde åter igen ta upp additionaliteten och noggrant se över den. Administrationssvårigheterna är ett återkommande problem som vi måste ta itu med.
Karin Jöns lägger fram några mycket konkreta och väl övertänkta förslag i detta betänkande. Jag rekommenderar kammaren dem och jag är ganska säker på att vi kommer att rösta igenom dem i morgon. Det hedrar föredraganden att vi kommer till plenarsammanträdet med ett betänkande om ett ämne som socialfonden, med bara tio eller elva ändringsförslag till hela betänkandet. Det visar att hon övertygat de flesta av sina kolleger i utskottet. Många av ändringsförslagen är bara skärpningar av texten och jag tror att hon kommer att kunna godkänna många av dem.

Colombo Svevo
Fru ordförande! Det är synd att ett betänkande som för föredraganden har inneburit ett omfattande arbete med analys och översikt har kommit i skymundan i debatten. Men vi underskattar inte det inflytande som vårt bidrag kan ge vid detta tillfälle.
Vårt tack till Jöns är omvänt proportionellt till den tid som avsätts till debatten och därför är det ett stort tack som vi uttrycker som ett uttryck för en positiv värdering både av betänkandet och av beredvilligheten att acceptera ändringsförslag.
Framför allt skulle jag vilja bestyrka och bekräfta att det även för oss finns denna strategiska roll för Europeiska socialfonden, en roll som den ikläder sig och kommer att ikläda sig med avseende på nya mål som förutses i Amsterdamfördraget, med avseende på nästa konferens om sysselsättningen och även med avseende på arbetslösheten. Föredraganden säger mycket bra och tydligt att förändringar är nödvändiga. Men detta kan inte hindra oss att se det positiva inflytande som Europeiska socialfonden har haft vad beträffar integrationen framför allt mellan utbildnings- och undervisningssystemet och systemet med vidareutbildning. Den har haft en avsevärd betydelse för det samlade systemet för hanteringen av utbildningspolitiken som har blivit starkare i våra länder. Det som föredraganden säger är emellertid följande: framtiden ligger i förändringarna, och dessa förändringar är de som efterfrågas av den ekonomiska, sociala och sysselsättningsmässiga situationen men även i förvaltningen av själva fonden som bör förenklas och bli mer rigorös. Socialfonden är den enda fond som innebär en direkt fördel för människor och mot social utslagning, och den är den enda direkta linjen, den enda hävstång som vi förfogar över för att framhäva detta mänskliga kapital som kan tillåta oss att finna cirkelns kvadratur mellan konkurrens och social säkerhet.
Av detta skäl är socialfonden tvingad till innovationer, den kan inte degraderas till en enkel finansiell kanal som andra fonder och den bör behålla sin egenskap av forum för experiment och innovation. Den bör utnyttjas, vilket delvis redan sker, för att aktivera nya tillgångar och för att stödja utbildningsmetoder. Jag anser att paragraf 10 i hennes betänkande verkligen svarar mot detta mål och tar upp dess nya element. Denna bör enligt min åsikt läsas så att man för att upprätthålla sysselsättningspolitiken inte bara kan begränsa sig till yrkesutbildning, utan man bör även stimulera och finansiera åtgärder i vilka olika instrument bör användas för att nå ett specifikt mål.
Med stor realism ägnar sig föredraganden även åt de begränsade finansiella resurserna och deras tänkta användning, liksom behovet att utnyttja dem bättre. Hon tar även upp frågan om en slankare byråkrati, samfinansiering och framför allt omfördelningen av anslagen. Man har förutsett en procedur som har en gradvis utveckling och även en egen stränghet. Vi är medvetna om det faktum att denna paragraf kan skapa problem i några länder, bland andra mitt eget. Visst skulle vi ha föredragit en omfördelning inuti samma stat, men jag vill gärna säga att vi godkänner den nämnda paragrafen som en stimulans, för om vi tar på oss svårigheterna med en decentraliserad fördelning, som ibland är besvärlig i några länder och som bör tas för vad den är, men det inte längre är i sin ordning att ta på sig vare sig byråkratisk eller planeringsmässig oförmåga.

Boogerd-Quaak
Fru ordförande! Bibehållandet av den europeiska socialfonden är av stor vikt för Europeiska unionens hela sociala utseende. Ändå behövs det en grundläggande reformering av strukturfonderna. Det bör särskilt ske en förenkling av antalet målsättningar och initiativ med likadana förfaranden för de nya målsättningarna.
Herr kommissionär, det gläder mig att jag kan tilltala er på nederländska även om ni fortfarande har era hörlurar på och jag tycker att det är ännu trevligare att ni som utrikeskommissionär nu måste lyssna till inrikesfrågor. Jag står helt bakom Jönsbetänkandet och det är egentligen ovanligt att parlamentet är så enigt. Men det är ett väl genomtänkt och sakkunnigt betänkande med bra förslag om förenklingar och ändamålsenlighet i Europeiska socialfonden.
Av rapporter från revisionsrätten framgår att en stor del av de tillgängliga medlen fortfarande inte används. År 1995 var det ungefär femton miljarder gulden. Dessutom förekommer klagomål över hur långsamt anslag från Europeiska socialfonden överförs till de slutliga mottagarna. Detta är för övrigt, kolleger, ordförande, kommissionär, inte bara Europeiska unionens fel. Lyckligtvis inte i detta fall. Det beror ofta även på medlemsstaterna som inte vidarebefordrar pengarna. Jag tror att det därför är utmärkt att det i detta betänkande föreslås att avvecklingen av utbetalningarna måste förenklas, till exempel genom att göra det en gång per år och att det administrativa krånglet reduceras till intet.
Dessutom bör de lokala och regionala myndigheterna spela en större roll. Denna fond måste dessutom användas, och jag ber er, kommissionär, att vidarebefordra det till er kollega Flynn, till de nya utmaningar som vi har många av i Europa, till exempel effekterna av informationssamhället, förändringarna inom industrin, flexibla arbetsformer och liknande.
Det förekommer väl nu för ofta att medlemsstaterna tar ett grepp i kassan och även Nederländerna gör det, jag har själv varit engagerad i genomförandet av Europeiska socialfonden i egenskap av ordförande i styrelsen för en regional arbetsförmedling och då ser man hur nationella ekonomiska problem löses via denna fond, att pengar går till ordinarie undervisningsutgifter och att pengar går åt till att kompensera besparingar på till exempel sådana organisationer som arbetsförmedlingar. Jag tar upp dessa exempel eftersom det är de som jag känner till bäst själv, men samma sak gäller i Förenade kungariket, samma gäller i Tyskland och jag tror att det förekommer i Frankrike också även om jag inte har några tillförlitliga uppgifter om det. Jag tror alltså att denna fond måste användas till det den inrättats för. Jag hoppas att detta betänkande då, som mycket enhälligt kommer att antas i morgon, kommer att ha ett stort inflytande på reformeringen av fonden och att ni kommer att engagera er för detta.

Schiedermeier
Fru ordförande! Jag vill först tacka kollegan Jöns mycket hjärtligt för hennes betänkande. PPE-gruppen har i utskottet röstat mot detta betänkande. Synpunkterna har emellertid sedan dess ersatts med kompromissförslag, eller åtminstone trubbats av. Jag är visserligen inte helt tillfreds med detta, men i varje fall tycks betänkandet nu kunna godkännas.
En punkt, som jag fäster mig vid, fru Jöns, är att vi nu har olika procentsatser i reserven, i finansieringsprocenten, i Europeiska socialfonden i motsats till Europeiska regionala utvecklingsfonden. Detta försvårar i framtiden arbetet för kommissionen. Jag anser det vara ofördelaktigt att parlamentet har olika uppgifter för två fonder.
Jag tror att Europeiska socialfondens uppgifter i framtiden kommer att bli ännu viktigare och även mer omfångsrika. Hittills var fonden visserligen delvis framgångsrik, men det fanns också ett avsnitt, där den var mindre framgångsrik. Visserligen måste jag tillstå att bedömningen och utvärderingen av de enskilda åtgärderna är svår. Trots detta måste resultaten i framtiden viktas bättre och framläggas snabbare, så att man ofördröjligen kan dra slutledningar av det, det anser jag.
Europeiska socialfonden kommer i framtiden, inte minst på grund av den tilltagande globaliseringen, säkert att bli ännu viktigare. Därför förespråkar jag en samfinansiering, för att höja de i grund och botten alltför ringa medlen för de femton medlemsstaterna. 70 % eller till och med 90 % tillägg måste bli ett undantag, eftersom vi annars inte kan höja medlen väsentligt.
Avslutningsvis hänvisar jag enträget till att socialfonden inte enbart måste ta hänsyn till växande storstadsområden, utan i ännu högre grad till landsbygden och dess befolkning, eftersom jag är av den åsikten att landsbygden annars kommer allt bli ännu mer avfolkad, och resultatet av detta känner vi till. De växande storstadsområdena befolkas ännu mer, och resultatet - högre kostnader, ännu större svårigheter - vill vi med hjälp av socialfonden om möjligt förhindra.
(Applåder)

Hatzidakis
Fru ordförande! Några snabba anmärkningar om detta verkligen väldigt viktiga betänkande:
för det första, det som den Europeiska socialfonden ombeds göra är att på ett korrekt sätt värdera de finansiella medel som finns att tillgå inom ramen för dess verksamhetsområde och vad gäller detta är jag inte helt säker, jag tror inte att så har varit fallet till i dag, -för det andra bör den Europeiska socialfonden frambringa en aktiv sysselsättningspolitik och mer generellt frambringa förnyande åtgärder mot arbetslösheten. Något som återigen fram till i dag händer endast i begränsad omfattning.Inför revisionen av strukturfondernas bestämmelser skulle jag vilja notera:
för det första, behöver strukturfondernas procedurer och mekanismer harmoniseras i syfte att nå en förenkling med mindre byråkrati, -för det andra bör den Europeiska socialfonden verka kompromisslöst, men samtidigt bör den visa sin existens i regionerna så att dess denna märks av medborgarna, -för det tredje bör målområdena 3 och 4 slås ihop, -för det fjärde bör det finnas endast ett gemenskapsinitiativ avseende socialpolitiken, dagens employment och-för det femte bör vikt ges kontroll av medlemsstaternas strukturer och mekanismer och inte de respektive handlingsplanerna, i syfte att bättre uppnå målet att ha insikt.Jag har också några invändningar utöver de som Schiedermeier gjorde, och vilka jag håller med om, och dessa invändningar är i huvudsak två:
för det första vad gäller det som Jöns anför, alltså att fördelningen först skall göras till fonderna och att fördelning till medlemsstaterna skall äga rum därefter. Jag skulle säga att jag, trots att jag inser att vi måste säga något konkret och befrämjande i detta betänkande, borde vi tänka på det igen. Jag tror att vi kommer att få problem i denna fråga, och-för det andra, vad gäller Ert förslag att leda de medel som inte absorberas till andra länder. Vi har kommissionens förslag i Agenda 2000 som säger att vi bör behålla 10 % av medlen för att belöna de bästa. Detta är positivt och personligen samtycker jag. Därutöver tror jag att ert förslag kommer att skapa problem. I dag kan det vara Italien eller Grekland eller några andra länder som inte gör bra ifrån sig vad gäller absorbering, imorgon eller övermorgon kan det vara Tyskland eller Portugal osv., och där kommer ni att få problem från ett annat håll. Utöver allt det andra, bör vi inte glömma att det många gånger finns vissa objektiva skäl till att inte absorbera, skäl vi inte bör underskatta.Alltså skulle jag säga att vi bör vara förbehållsamma och uppehålla oss vid kommissionens förslag gällande de 10 % som i slutändan belönar de som är bäst på att absorbera.

Van den Broek
Fru ordförande! Får jag börja med att å kollega Flynns vägnar framföra mina varmaste lyckönskningar till fru Jöns för hennes genomtänkta och mycket framtidsinriktade betänkande. Jag kan här å kommissionens vägnar säga att kommissionen till största delen är överens med den uppfattning som utskottet för sysselsättning och socialfrågor har om fonden, och vi väntar oss en konstruktiv dialog inom parlamentet vartefter reformeringen av strukturfonderna fortskrider.
Europeiska socialfonden engagerade sig redan ungefär för 40 år för en sund modern arbetsmarknad i Europa och rent allmänt vill jag än en gång peka på fondens tre huvuduppgifter.
Fonden är i första hand i de mindre utvecklade regionerna en viktig motor för förbättring av systemen, för undervisning, omskolning och vidareutbildning. På andra håll i unionen hjälper den medlemsstaterna att på ett bättre sätt anpassa arbetsutbudet efter ekonomins ständigt växlande behov. Och i tredje hand, men absolut inte i sista hand, är den ett påtagligt bevis för den stora uppmärksamhet som unionen ägnar åt frågor om deltagande i samhället och lika möjligheter för alla. Punkter som i resolutionsförslaget också poängteras kraftigt. Det råder inget tvivel om att fonden även i framtiden måste ägna sig åt dessa mål, men då i ett annat sammanhang. I Agenda 2000 anges de nya utmaningar som den konfronteras med och jag vill inte gå in mer på dem i dag.
När vi placerar betänkandet av fru Jöns i det perspektiv som kommissionen skisserat så ser vi fyra grundläggande gemensamma punkter.
I första hand, vårt gemensamma erkännande att fonden har en viktig funktion i att garantera livskraften och rättvisan på vår arbetsmarknad, eller med andra ord, i främjandet av både den ekonomiska och den sociala sammanhållningen. Vikten av denna insats understryks av det arbete som kommissionen lagt ner på det toppmöte om sysselsättningen som nu äger rum i Luxemburg. Men också för införande av den europeiska strategin för sysselsättning och för de riktlinjer för sysselsättning som är en följd av den processen. Det kommer att ha berikande effekter för den europeiska socialfonden under den kommande perioden.
Sedan en annan gemensam punkt. Det är erkännandet att de utmaningar som fonden står inför har både horisontella och regionala dimensioner. Jöns har också pekat på detta i sitt muntliga anförande. Europeiska socialfonden är den främsta formen av stöd som Europeiska unionen ger till medlemsstaternas arbetsmarknadspolitik. Och i det avseendet fungerar den oberoende av alla slutna regionala ramar. Det behövs integrerade regionala tillvägagångssätt men det betyder inte att den europeiska socialfonden måste lösas från sin främsta uppgift: stödet till reformeringen av arbetsmarknadsåtgärder och rutiner i enlighet med den europeiska strategin för sysselsättning och i enlighet med de årliga riktlinjerna för sysselsättning. Mekanismer som garanterar denna horisontella roll under den kommande programperioden kommer alltså att utgöra en grundläggande del av de förordningar som reglerar reformerna.
En tredje gemensam punkt är vår gemensamma bedömning att vår verksamhet måste fortsätta innehålla en stark, nyskapande och transnationell komponent, nämligen via den nya generationen gemenskapsinitiativ. Vi gläder oss över det specifika stödet för det nya initiativet avseende lika möjligheter och för angripandet av diskrimineringen på arbetsmarknaden.
Så en fjärde punkt som vi gemensamt erkänner och det är att vi måste effektivera och modernisera fondens arbetssätt. Effektivering och modernisering måste gå hand i hand. Det är en dubbel utmaning. I första hand att hitta rätt jämviktsförhållande i utbetalningen av de sparsamma offentliga medlen till ifrågavarande myndigheter på ett snabbt, flexibelt, tillgängligt men även ansvarsfullt sätt. Och i andra hand att genomföra ett partnerskapssystem med medlemsstaterna som för med sig fördelar som subsidiaritet och demokrati på lokal, regional och på europeisk nivå, men samtidigt ombesörja ett tydligt mervärde via det europeiska partnerskapet. Enligt vår åsikt bör det nya partnerskapets aspekter vara följande. I första hand mer betoning av åtgärdsutveckling varvid kommissionen och medlemsstaterna tillsammans kan dra större nytta av de läxor vi lärt oss om förbättring av åtgärderna, läxor som vi lärt oss i det förgångna. Och i andra hand en ny definition av förvaltning och ekonomiskt ansvar varvid kommissionen koncentrerar sig på samarbetet med medlemsstaterna i riktning mot strategiska mål och träffar avtal med dem som är bindande för båda parter. Det innebär att mer ansvar för drift och ekonomi överlåts på medlemsstaterna och därför är det nödvändigt som garanti för hela unionens intressen att en mångfald av intresseorganisationer deltar i beslutsfattandet i medlemsstaterna.
Till sist vill jag å kommissionens vägnar tacka utskottet för sysselsättning och socialfrågor och i synnerhet fru Jöns för stödet till huvudlinjerna i kommissionens egna förslag. Som jag redan sagt så finns det naturligtvis några detaljer som kommissionen gärna skulle vilja utbyta åsikter om med er när vi kommer till den fasen då våra detaljerade förslag utarbetas. Men i allmänhet tror jag att betänkandet är ett första viktigt steg på väg mot utvecklingen av en ny vision för Europeiska socialfonden de första åren i det nya årtusendet.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär van den Broek!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 9.00.
(Sammanträdet avslutades klockan 19.45.)

