
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session 2006–2007 öppnad. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0036/2006) av Reino Paasilinna för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om i2010 – Det europeiska informationssamhället för tillväxt och sysselsättning (2005/2167(INI)). 
Reino Paasilinna (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! När jag inledde arbetet med att utarbeta betänkandet befann sig telekommunikationssektorn i ett ganska bedrövligt skick. De flesta medlemsstater hade ännu inte ens levererat de nationella meddelandena om de framsteg som gjorts när det gällde genomförandet. Den nuvarande situationen är bättre: alla nationella meddelanden finns hos kommissionen, och i nästan alla medlemsstater har fem direktiv på ett eller annat sätt trätt i kraft. Samtidigt har dock flera medlemsstater skyddat sina monopol under många år, och på så sätt haft råd att tränga in på marknaden i de medlemsstater som öppnade sina marknader i tid.
Trots detta är dessa direktiv redan föråldrade. Denna industri utvecklas i en sådan hög takt att det krävs ny lagstiftning för att garantera marknadens livskraft och utveckling samt möjlighet att skapa sysselsättning. Av denna anledning är det bra att kommissionen har beslutat att föreslå i2010-strategin, som syftar till att skapa ett funktionsdugligt och gemensamt kunskapsbaserat område. Vi måste skydda investeringar i och anslag till forskning, och alla européer måste få tillgång till systemet, även de fattiga.
Teknik förändras snabbare än lagstiftning, och det är därför som jag håller mig till den grundläggande förutsättningen att den strategi som föreslås i mitt betänkande bör vara så genomblickbar som möjligt, och att tekniken bör vara oberoende. Detta kommer att medge att stimulansåtgärder vidtas, som ger tillgång till marknaden för alla slags nya uppfinningar och alternativ samt för konkurrenter. Vi kommer att förändra världen mer med hjälp av teknik än med politik. Men vem borde gå i spetsen för denna förändring? Vi borde tala om det informationssamhälle som förekommer överallt. Informations- och kommunikationsteknik (IKT) är inte längre liktydigt med audiovisuell teknik. Information överförs till exempel mellan ett däck och en bil, mellan ett kylskåp och bärbar terminalutrustning, en plånbok och en nyckelring, luftkonditionering i hemmet och en navigator. Vi har alltså att göra med digital teknik, som är närvarande överallt hela tiden.
Hur mycket smartare är en person när det gäller intelligent beklädnad? Han är en rörlig informationskälla och ett mål för information. Jag undrar bara när vi kommer att börja kontrollera honom som en robot. Digital teknik gör också livet mycket enkelt för vissa, vilket leder till att vi börjar söka efter stimulering utanför denna miljö. Man har räknat ut att 80 procent av vårt nationella välstånd är immateriellt, det vill säga utbildning och förvaltning, och enbart 3 procent utgörs av naturliga tillgångar. Det är därför oroande att vi passivt ligger efter våra konkurrenter på detta 80-procentiga område. Vi investerar inte, forskar inte och genomför inga direktiv på något ordentligt sätt och i godtagbar takt. Det är bara i huvudsak Norden och ett eller två andra länder som utgör undantag från denna trend.
Informations- och kommunikationsteknik är industrins snabbast växande sektor. Den skapar mest arbetstillfällen inom industrin. Om vi inte tar oss samman står vi inför en katastrof. De som investerar i sektorn kommer att söka sig partner i länder som Kina och Indien, och de gamla dalande ekonomierna, det vill säga vi här i EU, kommer att hamna på efterkälken. Kineser och indier som redan är högutbildade träder in i sektorn, många fler personer än från EU. I förrgår varnade Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) EU för denna förändring. Är det då inte tid att agera, mina damer och herrar, som också kommissionen föreslår?
Vissa ändringsförslag har redan förts in i mitt betänkande. Min kollega Teresa Riera Madurell och jag utarbetade tre av dem, som kan kvarstå i form av dessa sammanfattade versioner, som kompromisser. Avsikten med dessa ändringsförslag är att tydligt beakta jämställdhet mellan könen och ta hänsyn till yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, men att förkorta detta yttrande en aning. Jag hoppas att denna strategi kommer att få ett positiv gensvar. Dessutom har min kollega Umberto Guidoni utarbetat några ändringsförslag som vi i utskottet röstade ned, i huvudsak på grund av ett översättningsfel. Jag anser att jag kan stödja dem också. 
Viviane Reding,
   . – Herr talman! Jag vill först tacka parlamentet, och särskilt dess föredragande Reino Paasilinna, för dess mycket detaljerade betänkande. Han har haft ett mycket nära samarbete med de andra föredragandena och har samlat ihop deras synpunkter. Jag vill tacka dem alla.
Det är mycket uppmuntrande att parlamentet delar kommissionens främsta oro och politiska prioriteringar för informationssamhället de kommande fem åren. Liksom de olika utskotten och föredragandena har visat är det mycket svårt att förutspå hur morgondagens informationssamhälle kommer att se ut, och det är därför vi valde en bred och ambitiös strategisk ram i stället för en detaljerad handlingsplan. Denna strategiska ram tillåter nämligen granskning och justeringar som gensvar på brådskande utmaningar. Ramen i2010 syftar således till att tillhandahålla en politisk ram som är hållbar i framtiden.
Jag är mycket belåten med att parlamentet och kommissionen delar ståndpunkten om huvuddelarna i i2010, dvs. åtaganden som syftar till att göra IKT-lagstiftning framsynt och öppen för förändringar som sker genom konvergens. Det måste således vara tekniskt neutralt och stödja konkurrenskraft. Samtidigt måste medlemsstaterna genomföra den befintliga rättsliga ramen fullt ut, vilket beklagligtvis inte alltid är fallet, men ni vet att jag kämpar för att det ska ske.
Vi ser ett liknande behov när det gäller strategin för spektrumhanteringen som kan bemöta snabba tekniska utvecklingar och ändringar i efterfrågan, och som stöds av tillsynsmyndigheter, operatörer och andra aktörer som är inblandade. Här finns det mycket arbete att utföra under de kommande månaderna.
Våra delade prioriteringar inbegriper också stöd för EU:s utveckling och distribution av ett europeiskt innehåll, skydd av immaterialrätt, främjande av säkerhet och skydd för användare mot skadligt innehåll. Kommissionen och parlamentet är också enade när det gäller att uppmana medlemsstater och företag att investera mer i IKT-forskning, och vi ser samma behov av att säkerställa de rätta ekonomiska resurserna för IKT i det sjunde ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling samt i ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation (CIP).
Vi instämmer också när det gäller behovet av att främja och skydda medborgares rättigheter i informationssamhället, och det är därför vi måste öka medvetenheten bland medborgarna om hur deras rättigheter, skyddet av privatlivet, yttrandefriheten, skyddet av personuppgifter och rätten att motta och sprida uppgifter kan utövas i informationssamhället.
Tillsammans med parlamentet vill jag uppmana medlemsstaterna att använda sina nationella reformplaner för att hantera sina egna IKT-prioriteringar, för att förbättra sina offentliga tjänster såsom e-förvaltningstjänsterna, där jag ser stora framsteg i utvecklingen mot mer investering i utnyttjandet av IKT avseende tjänster inom den offentliga sektorn.
Jag är liksom parlamentet oroad för IT-klyftan. Vi måste säkerställa att alla kan delta, inte bara människor som bor i städer, inte bara människor som har en särskild utbildningsnivå, inte bara unga människor. Detta är ett mycket hållfast mål och ett tillfälle som måste tas i akt. Vi kommer att arbeta tillsammans stegvis för att överbrygga denna IT-klyfta.
När jag talar om ”IT-klyfta” menar jag också främjandet av IT-färdighet för alla, vilket för mig in på kvinnors deltagande i alla IKT-relaterade områden inom den akademiska världen och näringslivet. Det finns positiva nyheter: vår statistik visar att kön inte längre är huvudfaktorn i IT-klyftan och att den faktorn minskar mycket snabbt. Detta uppmuntrar mig, men det innebär inte att vi inte ska göra någonting för att lösa det inneboende problemet. Vi måste samarbeta och fortsätta vårt engagemang för att främja större jämställdhet inom IKT-relaterade områden såsom vetenskap. I många regeringar har initiativ tagits för att uppnå det.
Jag instämmer med er om att Internet har en avgörande betydelse för en informationsbaserad ekonomi. Det är därför EU också spelade en aktiv roll när det gäller avtalet om successiv internationalisering av förvaltningen av Internet vid världstoppmötet om informationssamhället i Tunis förra året. Enligt min åsikt är det den bästa strategin när det gäller förvaltning av Internet. Kommissionen kommer tillsammans med parlamentet att gå vidare genom att organisera ett forum senare i år.
Jag ökar också övervakningsaktiviteterna inom området för mediepluralism och kommer inom kort att publicera ett arbetsdokument om den frågan. Arbetsdokumentet kommer att fungera som en inventering för att ge en bild av de mycket olika förhållanden som råder i medlemsstaterna, men samtidigt – och jag återupprepar detta – har mina åsikter i fråga om äganderätt och mediepluralism inte ändrats. Frågor om äganderätt är en fråga för medlemsstater. De måste ta sitt ansvar och behandla dem på ett effektivt sätt i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Det är därför kommissionen endast stöder medlemsstaterna; den kommer inte med några diktat inom detta viktiga område för det nationella livet.
Men jag lovar er att jag ska följa upp detta och samarbeta med er i det hänseendet. Jag kommer inom kort att föreslå parlamentet åtgärder i detta syfte.
Angående er vädjan att skynda på initiativet för e-integration – som planerats för 2008 – uppmanar jag er att inte endast stirra er blinda på årtalet 2008, eftersom 2008 är den tidpunkt då vi redan har nått vårt mål. För att vi ska nå det förbereder vi nu saker. Jag har således talat med de kommande finska, tyska och portugisiska EU-ordförandeskapen, och praktiska åtgärder kommer att utföras tills vi når initiativet för e-integration 2008.
Sedan handlingsplanen för i2010 offentliggjordes har vi påtagligt ökat medvetenheten om IKT-frågor. Vi har börjat göra framsteg när det gäller nyckelmål, med antagandet av flera förslag, med andra förslag på väg och med initiativ som inte ingick i i2010-initiativet. Handlingsplanens flexibilitet tillåter oss att lägga till initiativ när det krävs. Det senaste initiativet jag tog inbegriper samrådet om radiofrekvensidentifiering, som sammanför ekonomiskt behov och behovet av att skydda våra medborgares integritet.
För att uppnå vårt ambitiösa mål krävs det emellertid tillräckligt med ekonomiska resurser. Så fort ett interinstitutionellt avtal om budgetplanen har uppnåtts måste vi få till stånd viktiga beslut och justeringar inom det sjunde ramprogrammet och i ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation. Jag uppmanar er därför att säkerställa att dessa två program garanteras de grundläggande och nödvändiga ekonomiska resurserna för att kunna stödja IKT som en drivfjäder för konkurrenskraft och tillväxt. Det gläder mig att se att detta inte endast är en gemensam uppfattning och ett gemensamt mål här i parlamentet, utan också i de tre institutionerna, och det är en garanti för framgång.
Teresa Riera Madurell (PSE ),
   . – Herr talman! Jag ska tala för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, och jag skulle först vilja gratulera föredraganden till hans fantastiska arbete och därefter instämma i kommissionsledamotens uppfattning och säga att det är nödvändigt att skapa ett informationssamhälle som är fullständigt öppet för alla, där alla har tillgång till den nya informations- och kommunikationstekniken och kan dra nytta av den på lika villkor, om vi vill uppfylla Lissabonmålen.
Mot denna bakgrund visar den knappa närvaron av kvinnor på de områden som rör denna teknik att det finns en faktisk digital klyfta mellan könen inom Europeiska unionen, något som får betydande återverkningar på sysselsättningen, och vi måste lösa det genom särskilda åtgärder.
Vi måste ta itu med orsakerna till denna uppdelning, och det är därför nödvändigt att främja utbildningsåtgärder som syftar till att öka antalet välutbildade kvinnor på området och på alla nivåer samt uppnå en högre kvinnlig närvaro och ett större kvinnligt deltagande inom alla de organ som fattar beslut och utarbetar politik som hör samman med informations- och kommunikationsteknik. Det finns fortfarande mycket få kvinnor inom detta område.
Vi uppmanar till att kvinnor som bor i landsbygdsområden, i isolerade och geografiskt avlägsna områden, ägnas särskild uppmärksamhet, eftersom informations- och kommunikationstekniken kan ge dem effektiva medel för att delta i det ekonomiska, politiska och sociala livet.
Av alla dessa anledningar är det nödvändigt att vi har pålitliga uppgifter, fördelade efter kön, och en rättslig ram som tar upp könsperspektivet och tillåter oss att fastställa och tackla diskrimineringens orsaker. På den här punkten kan det nya Europeiska jämställdhetsinstitutet ha en grundläggande roll.
I vårt betänkande hänvisas också till mediernas könsdiskriminerande användning av bilder av kvinnor, särskilt i de digitala medierna. Vi uppmanar därför kommissionen att främja utarbetandet av regler för jämställdhet mellan könen för medierna, som kommer att bidra till att främja jämlikhet mellan könen i medierna, både när det gäller den information som de förmedlar och inom själva medieorganisationerna.
Jag vill inte avsluta utan att uppmana kommissionen att ägna särskild uppmärksamhet åt den brottsliga användningen av den nya informations- och kommunikationstekniken, som exempelvis användning av Internet för handel med kvinnor och barn. Vi skulle i detta avseende vilja begära att alla erforderliga rättsliga och tekniska initiativ främjas för att få ett slut på detta. 
Giulietto Chiesa (ALDE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Detta betänkande utgör ett stort framsteg mot förståelse av konceptet till ett ”informationssamhälle”. Jag skulle i synnerhet vilja peka på en aspekt i betänkandet: det faktum att man i betänkandet bestämt tydliggör den oerhört nära förbindelsen mellan den aktuella imponerande utvecklingen av tekniken och demokratins öde.
Det var riktigt att visa de effekter som informationssamhället har på tillväxt och sysselsättning och att presentera fördelarna, problemen och lösningarna i betänkandet. Följderna sträcker sig dock mycket längre: medierna har redan blivit avgörande när det gäller att påverka åsikter och beteende för många miljarder människor. De har därför en socialt viktig och ofta avgörande roll. Ägandeskap inom medier får inte skiljas från ansvar mot samhället, och mediernas effekter får inte enbart uppfattas i marknadstermer.
Det är våra värderingar, våra rättigheter, och till och med fredens öde och mänsklighetens överlevnad, som står på spel. Vi står inte bara inför en rad ekonomiska och tekniska problem; det som står på spel är grundläggande rättigheter som rätten att få information, att uttrycka sig själv och kommunicera, särskilt med tanke på att informationssamhället i allt högre grad kommer att bli ett samhälle bestående av rörliga bilder. Detta kommer att bli det dominerande språket i framtiden.
De som inte lyckas tolka bilder eller förhindra sig själva från att bli manipulerade av dem kommer inte att vara fria: det enda sättet att göra våra barn till medvetna medborgare är att hjälpa dem att lära sig detta språk. 
Pilar del Castillo Vera,
   . – Herr talman! Jag skulle först vilja tacka kommissionsledamoten för den rapport som kommissionen har utarbetat. Tack vare denna rapport anser jag att vi har kunnat föra en oerhört intressant debatt, eftersom man återigen betonar det som jag anser vara det absolut grundläggande för Lissabonmålen i rapporten.
Om det finns ett avgörande område när det gäller genomförandet av Lissabonmålen, så är det informations- och kommunikationstekniken, som utgör en prioriterad fråga för parlamentet och för EU:s institutioner.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt och hänvisa till budgetfrågorna, som ännu inte har fastställts till fullo. När det gäller det sjunde ramprogrammet till exempel får vi inte glömma den grundläggande och avgörande roll som informations- och kommunikationstekniken spelar för Lissabonmålen.
Jag ska bara nämna två aspekter av den debatt som vi förde i mitt utskott, där vi har uppnått ett samförstånd om detta betänkande. För det första, med tanke på artikel 66, som godkändes av utskottet för industrifrågor, forskning och energi, och i vilken det hänvisas till behovet att komma ihåg avreglering. Detta är nödvändigt för sektorn, som bara behöver regleras under en begränsad period och som svar på tidens krav.
Jag anser att det är mycket viktigt att komma ihåg avreglering, för om vi inte tar hänsyn till det och röstar för det i dag kommer vi att handla emot Lissabonmålen.
När det avslutningsvis gäller kvinnofrågan nådde alla grupper ett kompromissändringsförslag, och vi röstade för det, men sedan visade det sig att kvinnofrågan tas upp i åtta ändringsförslag, och Reino Paasilinna meddelar oss nu att de ska minskas ned till tre.
Kvinnor behöver inte höra dessa saker om och om igen. Kvinnor behöver kraftfulla åtgärder. Där det finns problem behöver de inte höra samma sak tjugo gånger, utan de behöver snarare en seriös och beslutsam handling en gång för alla. Vi stöder därför kompromissändringsförslagen, men vi är inte för ytterligare retorik, som den som återfinns i de tillagda ändringsförslagen. 
Catherine Trautmann,
   . – Det kunskapsbaserade samhället kan inte uppnås om vi inte lyckas överbrygga den digitala klyftan i alla dess former. Det finns en digital klyfta mellan rika och fattiga länder, men den existerar också inom EU självt. Om vi effektivt ska lyckas bekämpa detta problem måste vi ta itu med alla de olika aspekterna, både de tekniska och de socioekonomiska. Kunskap om IKT är faktiskt det bästa sättet att lösa detta problem. Målet med i2010-strategin är att utveckla en effektiv användning av de varor och tjänster som tillhandahålls av IKT och att uppmuntra till ett aktivt och kritiskt deltagande i informationssamhället av alla till nytta för alla. Denna handlingsplan ska därför särskilt välkomnas.
Syftet med våra ändringsförslag var att se till att vi inte glömmer bort sårbara individer som äldre, funktionshindrade personer, isolerade personer eller personer med sociala svårigheter. Jag anser också att det skulle kunna vara värt att analysera de ekonomiska, kulturella och sociala effekterna av utvecklingen mot ett informationssamhälle, för att förbättra vår förståelse och övervakning av planen, eftersom jag inte anser att vi kan vara konkurrenskraftiga om vi inte delar kunskap och färdighet. 
Anne Laperrouze,
   . – Herr talman! Nyskapandet på IKT-området sker så hastigt att det finns en risk att Europeiska unionen, som bara investerar 80 euro per capita jämfört med motsvarande 350 euro i Japan och 400 euro i Förenta staterna, snart kommer att hamna på efterkälken. EU måste därför öka investeringarna i forskning och uppmana medlemsstaterna att göra detsamma.
Å andra sidan innebär nyskapandets snabba takt att den digitala klyftan, och därmed de sociala klyftorna, riskerar att öka på bekostnad av den sociala och territoriella sammanhållning som vi arbetar för. Det är därför nödvändigt att vi bygger upp ett informationssamhälle som grundar sig på sammanhållning och ett brett utnyttjande av informations- och kommunikationsteknik i offentliga tjänster, små och medelstora företag samt i hushåll.
För att lyckas med i2010-strategin krävs det att Europeiska kommissionen lägger fram förslag som gör att dessa tekniker blir tillgängliga för alla medborgare, i vilka man tar hänsyn till den avgörande roll som regioner har fått när det gäller att skydda principerna om frihet och mediernas mångfald, och att man fastställer tydliga åtgärder för att skydda mot olagligt och skadligt innehåll och för att skydda minderåriga och den mänskliga värdigheten, samtidigt som privatlivet skyddas. Kommissionen måste också betona den effektiva användningen av IKT i offentliga tjänster, särskilt inom hälsovård och utbildning.
Även om jag är för ett öppnande av marknaden på inte alltför lång sikt efter en övergångsperiod som leder mot genomförandet av allmänna konkurrensregler, skulle jag avslutningsvis vilja påpeka att det i fördragen fastställs regler för fri konkurrens, som samtidigt uppmanar till ekonomisk, social och territoriell sammanhållning.
Konkurrensfrihet på IKT-området får inte resultera i att den privata sektorn vägrar investera i olönsam infrastruktur. Staterna och regionernas roll kommer därför att bli en avgörande faktor när det gäller att uppmuntra till utveckling av den nödvändiga infrastrukturen.
Det är upp till oss att göra IKT till ett användbart redskap för ekonomisk utveckling och för social och territoriell sammanhållning inom Europeiska unionen. Jag skulle vilja tacka Reino Paasilinna för hans högkvalitativa arbete, och mina kolleger för deras bidrag till debatten. 
Umberto Guidoni,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Informationsteknik är ett nyckelelement när det gäller att skapa ett samhälle som är kulturellt rikare och mer sammanhängande. Informationssamhället borde vara öppet för alla, och borde vara ett demokratiskt redskap som tar hänsyn till kulturell mångfald och främjar medborgarnas deltagande som protagonister, och inte bara som konsumenter.
Vi måste ta itu med att avskaffa den digitala klyftan, som är ett problem för en balanserad utveckling och framför allt för social orättvisa. Den roll som offentliga investeringar spelar för att skydda den öppna karaktär som kännetecknar IKT borde betraktas som grundläggande för att garantera en utveckling av tekniska resurser och kulturella redskap som tillåter alla medborgare att dra nytta av den mängd kommunikations- och informationstjänster som ständigt ökar. För att omsätta god förvaltning i handling och ge alla européer fullt medborgarskap borde vi anta en europeisk stadga om konsumenträtt i den digitala världen – så kallade e-rättigheter – med gemensamma principer och riktlinjer, som syftar till att fastställa en ram för medborgerliga rättigheter. Stadgan borde särskilt innefatta rätten till kostnadsfri och fri tillgång (som därför skulle vara icke-diskriminerande) till lättillgänglig, omfattande och fullständig information i en säker miljö via telekommunikationstjänster och plattformar som grundas på öppna, driftskompatibla normer, som portabilitet för e-postadresser.
Med direktivet om i2010 fyller EU den centrala funktionen att uppfylla målet att göra informationssamhället tillgängligt för alla. 
Mieczysław Edmund Janowski,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja välkomna två dokument, betänkandet som vi har framför oss och kommissionens meddelande.
Jag ska kort hänvisa till ett antal frågor. I dess vidaste mening måste IKT-tjänster, särskilt Internet, anses ha en inverkan på människors medvetande och dessutom, och framför allt, på deras omedvetna. Följaktligen är det viktigt att vidta tekniska, spridningsrelaterade och rättsliga skyddsåtgärder för att säkerställa att dessa resurser inte utnyttjas i syfte att överföra skadligt innehåll. Jag tänker på innehåll som sannolikt fördärvar, framkallar hat eller främjar brottsligt beteende. Det är också nödvändigt att tillhandahålla ett effektivt skydd för finansiella och administrativa tjänster, samt att hindra obehöriga från att komma åt dem. Särskild aktsamhet bör visas material för barn och ungdomar. Främjande av bredbandsnätverk för information måste prioriteras. En mer utbredd användning av elektriska nätverk i hemmet för dataöverföring borde uppmuntras. Det är oerhört viktigt att utbilda samhället i och informera om ämnet. När vi fastställer de uppgifter som ska utföras på detta område, borde vi komma ihåg att detta inte bara är ett problem för unionen utan även för resten av världen. Låt oss därför göra allt i vår makt för att se till att tillgång till informationsnätverket blir verklighet för alla våra medborgare och att de drar största möjliga nytta av det. 
Nikolaos Vakalis (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den tekniska utvecklingen och de förändringar som äger rum i våra dagar inom IKT-sektorn sker i en svindlande hastighet, och det är svåra att hänga med. Det uppstår således en digital klyfta mellan medlemsstater, mellan regioner, och framför allt uppstår det dessutom en digital klyfta mellan personer med liten åldersskillnad. Jag ska kommentera två punkter som jag anser väsentliga för att målen i i2010 ska uppfyllas. Den första punkten är den institutionella ramen, och den andra gäller finansieringsramen.
När det gäller den första punkten fastställer vi behovet och planerar översynen av den befintliga institutionella ramen på grundval av den nya situationen för digital konvergens i och med den i2010-strategi som vi diskuterar i dag. Den utgör en stor utmaning, med tanke på att den nya institutionella ramen måste: a) vara flexibel, så att den kan anpassas till en snabb teknisk utveckling och marknadens behov utan begränsande nyskapande idéer, b) skydda utvecklingen och tillverkningen av innehåll samt den fria tillgången till information för alla medborgare. Vissa av dessa parametrar är motsägande; trots detta måste vi finna drastiska åtgärder som löser problemen där flaskhalsarna finns och som gör det möjligt för EU att bli konkurrenskraftigt och ta täten.
När det gäller den andra punkten fastställs det ambitiösa mål i den nya strategin. Trots detta ligger EU fortfarande efter, jag skulle vilja påstå långt efter, sina konkurrenter när det gäller finansiering av forskning och nyskapande inom IKT-sektorn, trots en föreslagen 80-procentig ökning av anslagen i den nya strategin. Detta faktum gör mig nedslagen, och jag anser att det är en av de grundläggande punkter som vi måste inrikta oss på.
Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Målsättningar som saknar anslag för att uppnås är inga målsättningar. 
Eluned Morgan (PSE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar det här betänkandet. Detta var naturligtvis en av det brittiska ordförandeskapets tio främsta prioriteringar, och det är väsentligt för att uppnå Lissabonmålen. IKT står nu för 40 procent av EU:s produktionstillväxt och för 25 procent av EU:s BNP-tillväxt. En av huvudfrågorna för mig – liksom för kommissionsledamoten och föredraganden – är inte bara de ekonomiska målen i Lissabonstrategin utan att alla Lissabonmålen bör omfatta alla mål. Social integrering är naturligtvis en nyckelfaktor.
Jag känner till ensamstående föräldrar i Ely i Cardiff, där jag växte upp, som inte äger någon bil. När de ska veckohandla är det omöjligt för dem att ta bussen eftersom de har otaliga kassar att bära och småbarn att ta hand om. Därför bokar de en taxi som kostar ungefär 10 pund sterling. Om de skulle handla på Internet skulle de inte behöva betala 10 pund sterling, och detta skulle innebära en enorm skillnad för många fattiga familjer. Det är viktigt att visa upp de praktiska fördelarna med IKT för att säkerställa att fattigare medlemmar av vårt samhälle omfattas av nya tekniker.
Slutligen måste vi vara realistiska i förhållande till IKT. Den huvudsakliga finansieringen av sektorn måste komma från den privata sektorn. Den statliga sektorn svarar inte snabbt nog på tekniska förändringar. Vårt ansvar är att tillhandahålla en stabil rättslig ram för den här typen av investering. 
Angelika Niebler (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle vilja inleda med ett varmt tack till vår föredragande för hans utmärkta betänkande och hans konstruktiva samarbete.
Med digitaliseringen sker en omfattande omställning i medie- och kommunikationslandskapet. I framtiden kommer skillnaden mellan infrastruktur och innehåll bli mindre viktigt, för alla typer av innehåll kommer att finnas tillgängligt på alla plattformar. Allt slags innehåll kommer i slutändan att bli tillgängligt genom användandet av alla typer av teknik, oavsett om det handlar om television, dator eller mobiltelefon, och något annat som är revolutionerande är naturligtvis att allt detta innehåll finns tillgängligt, till hög kvalitet, på alla plattformar och via all teknik redan nu. Fler och fler tjänsteleverantörer konkurrerar med varandra på en marknadsplats som omfattar telekombolag, kabel-tv-operatörer, tv-bolag som sänder via satellit, mobiltelefonföretag, innehållsleverantörer, Internetleverantörer och så vidare och så vidare. Alla dessa tänker ut sina egna företagsmodeller, och ingen av dem vet – lika lite som vi gör – vilken av dessa modeller som i slutändan kommer att ha framgång och vad som tittarna egentligen vill ha tillgång till, vad de vill se eller vilket typ av innehåll som de skulle vilja ha när allt kommer omkring.
Detta skapar naturligtvis problem för oss, som lagstiftare på EU-nivå, eftersom vi måste utarbeta den rättsliga ramen, och när vi gör det måste vi förutsäga detta ouppskattbara och hur saker kommer att utvecklas, något som ingen kan veta något om. Det finns ett stort antal frågor som vi måste svara på under de kommande veckorna och månaderna.
Jag känner stor tacksamhet mot Reino Paasilinna och alla de ledamöter som har bidragit till detta betänkande för att ha omformulerat grundläggande frågor i det och sammanfatta dem. Låt mig nämna några av dem. Hur många bestämmelser kommer det i framtiden att behövas på telekomområdet? Hur mycket inflytande borde Europeiska unionen ha över dessa bestämmelser? Hur vill vi utforma frekvenspolitiken? Ett problem som är oerhört besvärande för allmänheten är internationell roaming, för de drar fortfarande på sig alltför höga kostnader när de ringer över gränser med mobiltelefoner. Under de kommande veckorna och månaderna kommer vi att ägna oss åt dessa frågor. Jag ser fram emot ett intressant samtal med er, och jag tror att den digitala världen, som erbjuder lagstiftare som oss själva så många utmaningar, säkerligen kommer att hålla oss sysselsatta under de kommande veckorna och månaderna. 
Reino Paasilinna (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag skulle i detta en minut långa anförande vilja betona hur viktigt det är att få relevant information. Om medborgare inte får den information som är nödvändig för deras liv kommer utvecklingen inte att vara hållbar. Livsviktig information är kärnan i informationssamhället: detta är den viktigaste aspekten. Detta skyms nu av spel och en orealistisk underhållningsvärld, i vilken det är svårt att finna och sålla information som människor kan använda för att ta kontroll över sina liv och delta i demokratin. Det är därför en grundläggande demokratifråga. Jag antar att kommissionsledamoten har övervägt detta ärende, och jag skulle vilja höra hennes åsikt i frågan om relevant information nu, samtidigt som hon välkomnar denna viktiga tjänsteman. 
Viviane Reding
   ,. – Herr talman! Låt mig tacka föredragandena för yttrandena och alla ledamöter som har engagerat sig i denna fråga, som är oerhört viktig för både den ekonomiska och den industriella utvecklingen och även för välfärden i våra samhällen.
Jag skulle vilja inleda med att kort svara på Reino Paasilinnas fråga om information. Det finns två nivåer av information, den första är prestandajämförelse, som sker på årlig basis. Herr Paasilinna! Jag är medveten om att denna prestandajämförelse och dessa siffror skulle kunna förbättras. Även jag finner det frustrerande ibland att inte ha statistik som understryker sektorns betydelse och dess utveckling. En av svårigheterna är att sektorn inte är stabil, utan den ändrar sig snabbt. Vi måste därför se över vår information så gott som varannan eller var tredje månad.
Den andra nivån är den information som vi får genom konsumenterna. I detta avseende är det mycket viktigt att vi tar tag i saker och ting. Jag har till exempel just inlett en granskning och samråd om radiofrekvensidentifiering (RFID), eftersom jag anser att vi måste utveckla ekonomin för RFID och dess industri samt diskutera de nya teknikernas inflytande på medborgare med konsumentorganisationer och privata skyddsorgan, och kanske även vilka åtgärder som vi måste vidta för att skydda medborgarna bättre. Det görs alltså ansträngningar, och jag räknar med att Europaparlamentet kommer att förespråka diskussionerna om medborgarskap.
Herr talman! Låt mig kortfattat svara på några av de frågor som har ställts.
Nästan alla talare har helt riktigt nämnt Internetsäkerhet. Internet är fantastiskt, men precis som med alla fantastiska saker finns det också en baksida: detta omfattar missbruk av Internet. Det är därför som vi under de kommande veckorna kommer att lägga fram ett meddelande om skräppost, spionprogram och sabotageprogram. Detta var ämnet för ett seminarium om [Tillit till Internet], som hölls i februari under det österrikiska ordförandeskapet. Det är därför som vi arbetar med organ för att skydda barn och kvinnor. Det finns brottslingar som verkar på Internet, och vi måste skapa hinder som sätter stopp för dem. För att lyckas med detta i forskningsavseende kommer vi under 2007 att lägga fram det europeiska säkerhetsforskningsprogrammet som täcker alla områden – kryptering, biometri, smartkort, autentisering, radiofrekvensidentifiering och så vidare – i vilket säkerhetsproblemen måste stå överst på prioriteringslistan.
Ett annat återkommande tema, som helt riktigt togs upp av alla talare, är den digitala klyftan och regional utveckling. Om vi låter konkurrensen få fritt spelrum kommer den naturligtvis att utvecklas på platser där investeringen ger avkastning, med andra ord i våra städer. Vår politik måste därför tillåta nya tekniker att utvecklas även utanför våra städer. Kommissionen kommer att lägga fram ett initiativ med anledning av detta i slutet av månaden, som kommer att täcka både landsbygdens utveckling och regional utveckling.
Ett tredje tema som berördes av några ledamöter är kunskapsnivåer och i synnerhet behovet av särskilda åtgärder för kvinnor. När det gäller kunskapsnivån är vi redan medvetna om att den ekonomiska utvecklingen inom tekniksektorn för närvarande visar ett underskott på 15 procent på grund av brist på tekniker och ingenjörer. Det är därför av högsta vikt att vi reformerar utbildningen på detta område. Vi har också statistik som åskådliggör en brist på kvinnor inom sektorn. Jag måste medge att denna statistik inte ser så illa ut som jag befarade från början – kvinnor klarar sig bättre än vad man i allmänhet tror. Vi borde därför inte gripas av alltför mycket panik, men vi måste vidta åtgärder. Vi kommer därför, tillsammans med de ansvariga kommissionsledamöterna för utbildning och forskning, att utarbeta en plan för att förbättra kvinnors engagemang inom både vetenskaplig utbildning och forskning. Vi uppmuntrar också kvinnliga forskare att engagera sig mer i teknisk forskning.
Under 2007 kommer vi också att lägga fram en europeisk handbok i bästa praxis på området. Jag stöder fullständigt uppmaningen till finansiering av IKT-forskning. Mina damer och herrar! Jag måste berätta för er att dagens tekniska framgångar grundar sig på forskning från 1980-talet – GSM till exempel, som har blivit en global standard, baseras på europeisk forskning. Om vi i framtiden vill förbli ledande inom den globala teknikens utveckling är det dagens forskning som kommer att skapa morgondagens resultat. Om vi inte vill investera i forskning kan vi därför vara säkra på att ingen ekonomisk sektor kommer att växa i detta avseende i framtiden.
När jag efterfrågar finansiering för teknisk forskning gör jag det således inte för mitt eget nöjes skull, utan för att utveckla ekonomin, och följaktligen för att skapa arbetstillfällen inför framtiden, här inom EU, och för att förhindra att företag omlokaliseras utanför EU.
Vissa av er tog upp frågan om den rättsliga ramen. Jag kommer att vara fullkomligt tydlig i den frågan: syftet med lagstiftningen på telekommunikationsområdet – som är ett mycket positivt exempel på att vi överväger att använda en grundval för att reformera marknaden och den rättsliga ramen på områdena transport och energi – var inte att reglera utan att avreglera, att öppna marknaderna för konkurrens.
Vår statistik visade en sak: när marknader är öppna för konkurrens faller priserna och medborgarna utnyttjar teknik i betydligt högre grad. När marknader är stängda, där det finns monopol, är utnyttjandet tvärtom obefintligt, eftersom det inte finns några valmöjligheter på marknaden och eftersom priserna är för höga. Se på statistiken över bredband till exempel, och ni kommer att upptäcka att enbart konkurrens kan få denna marknad att fungera, men – som jag sa tidigare – bara konkurrens på marknader som kan vara konkurrenskraftiga. Vi behöver korrigeringar på marknader som är alltför kostsamma för industriella ekonomier; med andra ord måste man inom regionalpolitiken ägna uppmärksamhet åt regioner som ligger långt från urbana center.
Den rättsliga ramen är under granskning. Jag har satt i gång de inledande diskussionerna, och före sommaren kommer jag att lägga fram en granskning av de berörda marknaderna för er tillsammans med ett inledande förslag i vilket telekompaketet reformeras. Samråd om detta ämne kommer att inledas under det andra halvåret i år, och i slutet av året kommer jag att lägga fram ett nytt telekompaket för er, som kommer att vara mycket enklare än de telekompaket som lagts fram eller som är i kraft. Detta nya paket kommer dock inte – och jag skulle vilja klargöra detta fullständigt – att göra det möjligt för nya monopol att bildas. Jag är mycket bestämd på denna punkt.
Vissa av er nämnde roaming. Som ni säkert känner till tillkännagav jag förra sommaren att jag inte tolererade överdrivna priser mycket längre till, och som ni minns offentliggjorde jag en prisjämförelse på en webbplats i oktober förra året. Jag håller på att genomföra en jämförelse av prisförändringarna sedan oktober. Eftersom jag var besviken på dessa prisförändringar tillkännagav jag en förordning för att minska dem, och döm om min förvåning, sedan jag tillkännagav förordningen har avgifterna för internationell roaming sjunkit, vilket är bra.
Om några veckor kommer jag att underrätta er om vad jag kommer att göra i detta avseende, och jag kommer att tala om för er huruvida vi behöver reglera eller inte. Jag anser att vi behöver reglera, och jag kommer därför att överlämna ett regelverk till er för att se till att avgifterna för internationell roaming grundar sig på verkliga kostnader och inte på fantasipriser som sliter på hushållens budgetar. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.30.
Edit Herczog (PSE ).
   – För hundratjugo år sedan sa Thomas Edison att elektriskt ljus kommer att bli så billigt att endast de mycket rika kommer att använda stearinljus som belysning. Nu för tiden är det bara de mycket rika som har råd att inte ha ett mobiltelefonnummer eller en e-postadress. I brist på dessa skulle det i dagens läge vara mycket svårt att ansöka om arbete, och det skulle vara hopplöst att försöka starta ett företag.
Skapandet av informationssamhället är inte bara ett medel, utan också en nödvändig förutsättning för tillväxt och sysselsättning. Vi måste snabbt och flexibelt säkerställa utveckling på alla områden samtidigt:
Vi måste till och med bygga ut nätverk i områden där detta inte är lönsamt enbart på marknadsbasis. Detta måste ingå i vår sammanhållningspolitik.
Vi måste ge befolkningen tillgång till nätverk som de har råd med. Marknaden kommer att klara av detta, om vi inte ställer onödiga hinder i dess väg.
Vi måste tillhandahålla ett högkvalitativt, säkert innehåll. Detta omfattar tidsenlig utbildning, nyskapande, forskning och utveckling, samt utan tvivel ett mer effektivt skydd av immateriella rättigheter.
Om vi hade väntat alltför länge med att slå på elektriciteten, skulle vaxet från ljuset ha bränt våra fingrar. Om vi skjuter upp de frågor som berör informationssamhället länge till kommer den globaliserade IKT-ekonomin att vara alltför tacksam att få övervinna oss. Vi måste omedelbart vidta åtgärder. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0031/2006) av Jean Louis Cottigny för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om omstruktureringar och sysselsättning (2005/2188(INI)). 
Jean Louis Cottigny (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först av allt skulle jag vilja tacka mina kolleger som har gett mig förtroendet för detta betänkande.
En av de metoder som jag använde för att förbereda detta betänkande var att lyssna. Jag träffade alla arbetsmarknadsparter, arbetstagare och arbetsgivare, jag åkte för att träffa Ekonomiska och sociala kommittén, och jag hade ett möte med kommissionsledamot Vladimír Špidla och kommissionens partner.
Vi genomförde också en hel del samråd med skuggföredragandena, och jag skulle vilja ta detta tillfälle i akt för att tacka Roselyne Bachelot, Mary Lou McDonald, Elisabeth Schroedter och Jean Marie Beaupuy för deras villighet att kompromissa och för deras kvalitativa arbete.
När vi talar om omstrukturering får man alltid intrycket av att människor blir förvånade, och att detta är ett nytt fenomen. Det är i själva verket gammalt som gatan och helt oundvikligt. Samhället förändras, utvecklas, moderniseras. Det är fullkomligt normalt att den ekonomiska verksamheten följer samma utvecklingskurva.
De tekniska framsteg som människan har gjort har lett till omstrukturering under århundraden. Jag ska ge er ett exempel som jag är säker på inte kommer att väcka anstöt hos någon här: i övergången från jägar- och samlarsamhället till jordbrukssamhället upplevde våra förfäder en mängd omstruktureringar. Samtidigt stämmer det att framstegens tilltagande hastighet och dagens globala marknad har gett dessa fenomen ett nytt ansikte.
Varje nytt beslut som vi fattar kan leda till omstrukturering. Om jag får skulle jag därför vilja gratulera kommissionen till att i sitt meddelande ha erkänt att unionen måste bära sin del av ansvaret genom att stödja omstrukturering så gott som den kan, eftersom EU ibland orsakar detta, som i textilsektorn.
Som ni kanske har märkt har jag genom hela mitt betänkande försökt att betona att omstrukturering är nödvändigt, eftersom det enligt min mening säkerställer att våra företag förblir ekonomiskt konkurrenskraftiga och följaktligen skyddar arbetstillfällen. Vi kan dock inte ignorera omstrukturering som grundar sig på falska förevändningar när vi granskar denna fråga, vilket faktiskt kan påstås om jakt på omedelbar vinst. Det är helt rättfärdigat att döma sådant beteende som omoraliskt, eftersom det i dagens EU är fullständigt oacceptabelt att en familjefar med försörjningsansvar finner fabrikens portar låsta på måndag morgon, och att allt har rensats bort under veckoslutet.
Våra institutioners och arbetsmarknadsparternas roll är att ingripa så tidigt som möjligt, för att bättre planera för en omstrukturering och för att dämpa stöten när det gäller sociala kostnader. Anledningen till detta är att omstrukturering, antingen den är rättfärdigad eller inte, ofta lämnar människor stående vid vägkanten.
Omstrukturering är inte ett fenomen som drabbar någon särskild medlemsstat. Vi får inte lyssna till sirenens uppmaning som försöker vända en stat mot en annan varje gång som vi diskuterar i kammaren. Det finns inte två block med gamla medlemsstater på ena sidan och de nya medlemsstaterna på den andra. Nej, det finns 450 miljoner européer från Tallinn till Lissabon, och vem som helst av dem skulle kunna råka hamna i denna situation.
I mitt betänkande har jag försökt att fastställa tre åtgärdsområden. För det första har vi det åtgärdsområde som stöder det som vi kan kalla för goda företagsmedborgare, genom att stärka redskapen för att analysera fenomenet, för att hindra det i förväg, för att öka stödet till små och medelstora företag, uppmuntra till fortsatt fortbildning, som är en rättighet för de anställda och en utmärkt tillgång för företag, reformera det statliga stödet för att stödja tillväxt och i synnerhet upprätta en fond för globaliseringsanpassning.
För det andra finns det ett åtgärdsområde för att straffa ”gangsterföretag”, om jag får lov att kalla dem för det – de utgör sannerligen en minoritet, men det är dem som vi oftast talar om. Denna typ av åtgärd omfattar bättre övervakning av hur EU:s fonder används för att förebygga bidragsturism, att utmana vissa exempel på omstrukturering med tvivelaktiga motiv samt respekt för gemenskapens regelverk och genomförandet av detta.
För det tredje har vi ett åtgärdsområde som stöder dem som i första hand drabbas av omstruktureringsfenomenet: arbetstagarna. Detta inbegriper att fastställa permanenta omskolningsenheter som hjälper människor att finna en ny tjänst så snart som möjligt efter att de har förlorat sitt arbete. Detta innebär att stärka arbetsmarknadsparternas roll, som är vår viktigaste tillgång när det gäller att hantera dessa fenomen, och det är därför som jag åter ber er alla att överväga en översyn av direktivet om det europeiska företagsrådet. Detta inbegriper också att uppmuntra arbetstagare att bli andelsägare i sina företag och upprätta affärer som säljer allt möjligt för att ge alla EU-medborgare lika tillgång till omsorg.
Avslutningsvis tror jag att vi kan hjälpa till att tillhandahålla stöd till omstrukturering och på så sätt vinna striden om sysselsättning, tillsammans med arbetsmarknadsparterna och bortom alla partipolitiska anknytningar. Vi måste komma ihåg detta i en tid när det är möjligt att ett beslut som fattas av en styrelse på andra sidan jordklotet fullständigt kan förstöra produkten av årtiondens arbete på ett ögonblick, här på vårt territorium. Denna fråga ger oss tillfälle att engagera oss i våra medborgares liv, eftersom det är just detta som allt detta handlar om, bakom alla våra tekniska omskrivningar: män och kvinnor som bara vill vara lyckliga. I Europas grundares anda som baseras på fred är det i dag upp till oss att bidra till ett EU som bygger på social fred. 

Vladimír Špidla
   , . – Herr talman, mina damer och herrar! Det är nödvändigt att omstrukturera, eftersom det gör det möjligt för ekonomin att utvecklas, att göra av sig med mindre produktiv verksamhet och bli starkare på nyckelområden. De nya arbetstillfällena brukar emellertid inte vara desamma som de arbetstillfällen som har förlorats. Det största antalet kommer att uppstå inom tjänsteverksamhet och inom de mest kvalificerade yrkena. Industriarbeten och mindre kvalificerade arbetstillfällen kommer att försvinna. Detta kommer att innebära sociala kostnader, och det är därför nödvändigt att föregripa omstrukturering och se till att kompletterande åtgärder har genomförts, vilket offentliga myndigheter, företag och arbetsmarknadsparterna har ett gemensamt ansvar för. Meddelandet om omstrukturering av den 31 mars 2005 utarbetades med just detta i åtanke. Kommissionen är tacksam mot Jean Louis Cottigny och samtliga ledamöter som har bidragit till utarbetandet av betänkandet, som i princip ger uttryck för stöd åt den allmänna enighet som har uppstått när det gäller att ta itu med omstruktureringsfrågan.
Det gläder kommissionen att parlamentet stöder bestämmelsen om betydande finansiering från Europeiska unionen i syfte att föregripa omstrukturering och se till att de kompletterande åtgärderna genomförs. Strukturfonderna måste användas i högre grad för att stödja ekonomiska och sociala förändringar i regionerna och för att omskola arbetstagare som drabbas av omstrukturering i syfte att hjälpa dem att trygga nya och bättre arbetstillfällen. Utöver detta har kommissionen nyligen antagit ett förslag för att skapa en europeisk fond för globaliseringsanpassning, som redan har lagts fram för er. Syftet med denna fond är att säkerställa den nödvändiga nivån av solidaritet i framtiden mellan dem som gynnas av avreglering av handeln och dem som kommer att förlora sina arbeten till följd av globaliseringen.
Kommissionen noterar ett antal intressanta punkter i Jean Louis Cottignys betänkande, som den kommer att arbeta vidare med. Det gäller bland annat idén om en gemensam europeisk kontaktpunkt för omstrukturering, som jag anser vara av särskilt intresse. När det gäller den förbättrade övervakningen av hur gemenskapens fonder används har kommissionen föreslagit att gemenskapsfonderna skärper bestämmelserna för omlokalisering av företag och breddar ansvaret för att säkerställa en avkastning på investeringar för perioden 2007–2013. Kommissionen föreslår också att företag som bryter mot dessa bestämmelser ska tvingas betala tillbaka det stöd som de har mottagit, och att de kommer att hindras från att motta ytterligare stöd i framtiden.
Om vi önskar gå vidare med en positiv och konstruktiv strategi för ekonomisk och social förändring är de offentliga myndigheternas engagemang nödvändigt. Samtidigt måste omstrukturering främst inbegripa dem som genomför den och dem som måste leva med dess följder, det vill säga företag och anställda. Det är av precis den anledningen som meddelandet från förra året inriktades mot EU:s arbetsmarknadsparter och uppmanade dem att fortsätta den gemensamma uppgiften med att utarbeta och förbättra förebyggande och positiva förfaranden när det gäller omstrukturering. Kommissionen uppmanade också parterna att finna tillvägagångssätt för att förstärka de europeiska företagsrådens roll. Genom arbetsprogrammet för de kommande åren, som nyligen fick stöd av parterna inom EU, ser man till att arbetet med båda dessa frågor fortsätter. Kommissionen uppmanar arbetsmarknadsparterna att skynda på när det gäller att visa resultat på detta område.
Mina damer och herrar! Omstrukturering får inte bli liktydigt med socialt förfall och förlorat ekonomiskt innehåll. Den kan också bidra till ekonomisk och social utveckling, på villkor att den har förutsetts i tid, så att företag har möjlighet att hantera omstruktureringen snabbt och effektivt, och de offentliga myndigheterna kan bidra med lämpliga kompletterande åtgärder. Det gläder mig att se att denna åsikt uttrycks i inledningen till Europaparlamentets betänkande, och den måste vara vägledande för oss på vår väg mot tillväxt, social sammanhållning och en högre levnadsstandard. 
Roselyne Bachelot-Narquin,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Omstrukturering för samman två världar: den ekonomiska världen, där omstrukturering är nödvändigt för att möta de förändringar som bestäms av globaliseringen och kunders förväntningar, och den sociala världen, där den ofta är en källa till lidande och oro för anställda. Denna omstrukturering är på väg att anta en helt ny dimension i och med att nya maktfaktorer uppkommer, som resulterar i en ny aspekt på arbetsfördelning, och som kommer att leda till att EU tvingas utveckla tjänstesektorn medan det ger upp sin roll som jordbruks- och industrimakt. Vi vägrar att godta detta framtidsscenario.
Mot denna bakgrund vägrar gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater att demonisera nödvändig omstrukturering, men den anser att EU:s marknad måste stödja en rättslig ram som tar emot stötarna från denna globalisering. Den inre marknaden är inte orsaken till omstruktureringen – den är motgiftet mot den.
Likväl är denna europeiska modell också en humanistisk modell, och vi måste ta hänsyn till det lidande som drabbar människor och de territorier som påverkas av denna företeelse. Frågan som uppstår är följande: hur kan vi främja omstrukturering med socialt ansvar? Jean Louis Cottignys betänkande ger oss möjlighet att se över ett antal tillvägagångssätt, som vår grupp har bidragit till.
Ett första tillvägagångssätt inbegriper att se över direktivet om europeiska företagsråd och stärka arbetsmarknadsparternas roll, efter djupgående samråd med dem: föredraganden har föreslagit ett ändringsförslag som syftar till detta och som vi stöder. Andra tillvägagångssätt inbegriper tillgång till sakkunskap och utbyte av god praxis, som är ett relevant område för den öppna samordningsmetoden; fortbildning, och i detta avseende gläder det oss att den stödfond som José Manuel Barroso har föreslagit främjar omskolning för drabbade arbetstagare som inte vill offra sig för riskabla räddningssituationer; samt att optimera stödet till vår solidaritetspolitik från strukturfonderna för ESF/ERUF, på villkor, herr kommissionsledamot, att de inte äventyras av den försenade budgetplanen. Jag ska naturligtvis avsluta genom att nämna forskning och nyskapande.
Jag skulle vilja avsluta med att tacka föredraganden Jean Louis Cottigny för hans fördomsfrihet, som gjorde det möjligt att nå ett antal kompromisser. Om inte några katastrofer inträffar borde de göra det möjligt för vår grupp att rösta för hans betänkande. 
Jan Andersson,
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden för hans öppna sätt att arbeta med detta betänkande, där han har lyckats ena utskottet. Det har han gjort på ett alldeles utmärkt sätt.
Jag delar också föredragandens åsikt att omstrukturering inte är något nytt. Om jag ser till min egen hemstad så kan jag konstatera att de stora arbetsplatser som fanns när jag var barn inte finns längre – det är helt nya arbetsplatser som har vuxit upp. Därigenom är samhället förändrat, arbetsplatserna är mer högkvalitativa i dag än de var när jag växte upp. Den utvecklingen kommer att fortsätta. Det nya är att det sker så mycket fortare i dag i den globaliserade världen, varför vi måste ha omstruktureringen som ett instrument.
Man kan se det som ett hot eller som en möjlighet, men genom att vi har valt väg och sagt att vi inte ska konkurrera med Indien och Kina, med deras låga löner och deras arbetsvillkor, utan behålla en hög lönenivå och goda sociala villkor, så måste omstruktureringen vara ett instrument i Lissabonprocessen. Men frågan är då hur vi ska genomföra omstruktureringen.
För det första måste vi ha framförhållning. Det finns trender som vi måste kunna se. Dessutom måste vi agera i tid, för att om man agerar sent så är det i bland för sent. Då får fabrikerna bara lägga ned, då finns det inga andra alternativ. Vi måste agera med förändringsarbetet i tid.
För det andra måste det ske med delaktighet. Arbetsmarknadens parter och de anställda måste vara med i hela processen, så att man kan vara förberedd för omstruktureringen när processen pågår i form av kompetensutveckling och annat.
För det tredje måste man dela erfarenheter. Jag besökte Dublininstitutet förra helgen. Det finns ett omfattande arbete och samlad information om lyckade omstruktureringsprocesser. Jag kan till exempel säga att redan i dag har 75 procent av de anställda i Västervik där Electrolux lade ned förra året fått nya arbeten. Det har skett ett samarbete mellan företaget, arbetsmarknadens parter och det lokala samhället för att skapa nya arbetstillfällen.
Låt oss nu när vi skapar en ny global fond inte glömma de gamla instrumenten: socialfonden, kompetensutveckling och det ansvar som finns på nationell nivå och regionalnivå. Jag är anhängare av globaliseringsfonden om den används till att stärka individerna och sysselsättningen och inte bevarar gamla strukturer. Men vi ska också använda de gamla instrumenten som exempelvis socialfonden för att förstärka kompetensutvecklingen. 
Jean Marie Beaupuy,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Enligt min mening är detta betänkande ett utmärkt exempel på många sätt. Den viktigaste anledningen till detta är enligt min uppfattning att problemet läggs fram på ett bra sätt i det betänkande som ligger framför oss.
Vissa av er, inbegripet föredraganden själv, har påpekat att detta inte är ett nytt problem – det har funnits i årtusenden. Jag skulle bara vilja betona att dessa anpassningsfrågor – för omstrukturering är helt enkelt en del av företagens anpassning – är ofrånkomliga om man ska lyckas uppfylla kundens behov, och det inbegriper varenda en av oss här.
Jag ska inte upprepa de olika detaljer som föredraganden tog upp då han redogjorde för ämnet. Eftersom jag anser att han föregår med mycket gott exempel skulle jag vilja säga att han har lagt fram några mycket pragmatiska förslag, som jag skulle vilja dela in i sex kategorier. Flera talare har betonat detta. Den första punkten är behovet att vidta åtgärder så tidigt som möjligt. Jag skulle också vilja påminna mina kolleger, om de behöver påminnas, om att vi inte hör något om flertalet av de omstruktureringar som förekommit, just eftersom besluten fattas i förväg.
För det andra krävs det att våra partner är engagerade – partner inom näringslivet naturligtvis, men också regionala och externa partner.
Min sista punkt, som redan har tagits upp, är stöd till arbetstagare. Jag skulle dock vilja betona en mycket särskild aspekt, skräddarsytt stöd för anställda, eftersom allmänna lösningar inte är det enda alternativet. Det behövs verkligen en skräddarsydd lösning. Varje anställd måste kunna få ett svar, genom information, hjälp för att leta efter ett nytt arbete och så vidare.
När det gäller företagen själva måste vi, som ni sa, skilja mellan de bedrägliga företagen – för det finns ett par – och de allra viktigaste företagen, som behöver stöd. Slutligen har vi stödet till missgynnade regioner.
Herr Cottigny! Jag skulle vilja tacka er för ert arbetssätt. Som Roselyne Bachelot sa, på sin grupps vägnar, skulle jag på min grupps vägnar vilja säga att det finns en god chans, en mycket god chans, att vi stöder er.
Herr kommissionsledamot! Avslutningsvis hoppas jag naturligtvis att kommissionen kommer att lyssna på parlamentets förslag, men jag hoppas också att de olika aktörerna bortom våra EU-institutioner – aktörer i medlemsstaterna, i regionerna och i handelskamrarna – och de olika aktörerna inom yrkeslivet kommer att ta till sig skrivelsen och andan i detta betänkande, så att omstrukturering inte blir ett dödsstraff, utan snarare en möjlighet för dessa företag och dessa arbetstagare för att komma igen. 
Elisabeth Schroedter,
   . – Herr talman! Det stämmer verkligen att företag som är inblandade i omstrukturering alltid talar i termer av att bli intvingade i något som de jämför med en naturkraft som plötsligt överväldigar dem, men jag anser inte att de har rätt att göra det.
Omstrukturering och modernisering är något som företag ständigt tvingas att göra. Det handlar i sanning om en social plikt mot arbetstagarna. Företagen är ansvariga för att fortsätta utveckla deras kunskaper, och det är här som jag instämmer med föredraganden: arbetstagare är berättigade till utbildning, antingen den är grundläggande, kvalificerad eller intern. Det är naturligtvis möjligt att yrkesutbildning och fortbildning för yrkesutövande genomförs av offentligt finansierade organ, men det skulle vara skandalöst om företag intog ståndpunkten att detta faktiskt är en plikt som åligger den offentliga sektorn, och att den borde ta över ansvaret för utbildning.
Jag medger att en sådan omstrukturering, eller till och med omlokalisering, kan leda till mycket högre arbetslöshet i vissa regioner, men jag skulle vilja påminna dem som sitter fast i liknande situationer om redskap som territoriella sysselsättningspakter, som vi – det vill säga kammaren tillsammans med kommissionen – har ställt samman. Studier intygar att det som gjorde dem riktigt utomordentliga var att de inbegrep samtliga lokala aktörer. De är effektiva; de fick stöd av EU:s strukturfonder, och de var framgångsrika. Det förvånar mig verkligen att kommissionen har blivit mer förtegen om sitt stöd till dessa territoriella sysselsättningspakter och inte längre tillgriper dessa valmöjligheter på det sätt som den en gång gjorde.
Låt mig bara säga något om fonden för globaliseringsanpassning. Även vår grupp är för en sådan fond, men deltagandet i den måste begränsas till de företag som faktiskt tar på sig socialt ansvar för pågående utbildning och utveckling snarare än vidarebefordrar det till någon annan. Detta är det enda sättet för att förhindra att denna fond blir mer än bara en halvhjärtad gest. Det är av denna anledning som engagemanget i den offentliga sektorn måste bero på alla aktörers deltagande, inbegripet företag, i social planering. 
Ilda Figueiredo,
   . – I detta betänkande tas ett av de centrala problem som EU just nu står inför upp, ett problem som får allvarliga konsekvenser när det gäller arbetslöshet, ekonomisk och social ojämlikhet och som hämmar utvecklingen, och till och med leder till att stora områden överges.
Vi anser det vara väsentligt att företag endast omstrukturerar i syfte att rädda arbetstillfällen och för att bidra till företagets utveckling, och aldrig för att bara öka vinsten på bekostnad av uppsägningar eller av rena ekonomiska och spekulativa skäl, vilket allt oftare är fallet.
Vi anser därför att det behövs en stark förordning för att bekämpa sådan omstrukturering, som leder till investeringar utan arbetstillfällen och tusentals arbetslösa till följd av strukturrationalisering. Det krävs också en effektiv offentlig övervakning av hur gemenskapsstöd används och beviljas till företag. I de nya förordningarna måste vi se till att beviljandet av stöd betingas av skyddet av arbetstillfällen med rättigheter och av regional utveckling på medellång sikt. Annars kommer företag att hindras från att motta något stöd.
Följaktligen anser vi att arbetstagare – genom sina företrädare, nämligen de europeiska företagsråden – borde ha rätt att engagera sig i varje skede av förfarandet, vilket innebär rösträtt, och vi uppmanar därför till en översyn av direktivet om europeiska företagsråd. 
Derek Roland Clark,
   . – Herr talman! Jag kan se att vi i eftermiddag ska diskutera den europeiska skosektorn. Jag använder det som ett exempel på omstrukturering, eftersom jag bor i Northampton som en gång i tiden var Storbritanniens centrum för skotillverkning. Under de senaste 40 åren har de sju eller åtta mest kända skotillverkarna, de arbetsintensiva skotillverkarna i Northampton, minskat till knappt en, samtidigt som alla stadens verkstadsfirmor har försvunnit. Samtidigt har staden fördubblat sin storlek, och det finns dubbelt så många arbetssökande, men det har inte varit något problem med arbetslöshet. Arbetslöshetsnivån i Northampton är för närvarande lite lägre än den genomsnittliga på 5,5 procent i Förenade kungariket, vilket är den lägsta i EU – bortsett från Sverige och Danmark.
Hur lyckades vi med det? Hur strukturerade vi om? Detta skedde inte inom något EU-program, utan inleddes innan Förenade kungariket anslöt sig till det dåvarande EG. Det omfattade heller inte EU-medel. Vi gjorde det själva genom att göra vår stad attraktiv för tjänstesektorn. Barclaycard, som är ett av de största kreditkortsföretagen, har till exempel haft sitt huvudkontor i staden under en mycket lång tid.
Jag vet att ni inte tycker om den här självhjälpsmetoden. Den ger inte utrymme för EU-inblandning, regler och förordningar och omfattande återlämning av ett lands egna pengar genom icke valda regionala församlingar och utvecklingsbyråer. Martin Schulz klagade så sent som i går på att de valda ledamöterna här i parlamentet inte har så mycket inflytande som rådet och den icke valda kommissionen.
Låt oss därför upphäva riktmärke nr 2 i Lissabonmålen och låta nationella regeringar och medlemsstaternas kommunfullmäktige sköta det arbete de på ett demokratiskt sätt har valts att göra. 
Zdzisław Zbigniew Podkański,
   . – Herr talman! Man kan inte vänta sig annat än att företag måste anpassa sig till de nya villkor och utmaningar som en global ekonomi leder till, såsom ökad konkurrenskraft och sociala förändringar. Vår uppgift är att vidta lämpliga åtgärder för att se till att sådana förändringar syftar till att öka konkurrenskraften samtidigt som de sociala kostnaderna minimeras.
När vi överväger nya rättsliga lösningar på EU-nivå borde vi inte enbart inrikta oss på behovet att förbättra de finansiella resultaten och lönsamheten. Vårt viktigaste mål måste alltid vara medborgarnas bästa. Det är de som har valt oss för att företräda deras intressen och främja deras välbefinnande. Våra tillgängliga anslag borde i huvudsak riktas mot de svagaste regionerna, och de flesta av dessa ligger i de medlemsstater som senast anslöt sig till unionen.
Sammanfattningsvis, och med hänvisning till gårdagens debatt om omlokalisering mot bakgrund av regional utveckling, dristar jag mig till att påpeka att många människor, inbegripet parlamentsledamöterna, snabbt glömde de förhoppningar som hade väckts i de nya medlemsstaterna under kampanjerna före anslutningen. Man tenderar också att glömma bort det åtagande som gjordes gentemot dessa stater. Vi måste komma ihåg att det är i dessa länder som situationen är särskilt svår och där arbetslösheten är som högst. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar på det nya italienska socialistpartiets vägnar. Vi här i kammaren står i dag ännu en gång vid ett vägskäl: EU måste välja huruvida det vill fortsätta att öppna marknader och samtidigt blint iaktta konkurrensens naturlagar eller, å andra sidan, besluta sig för att skydda sina arbetstagare från de risker som hör samman med överdriven avreglering.
Jag, som reformist, anser än en gång att medelvägen är den rätta: att hindra omstrukturering är en fåfäng dröm. Det som EU kan och måste göra är att kringgärda den med incitament för små företag, att göra dem så internationellt konkurrenskraftiga som möjligt, och hindra så kallad bidragsturism. En lämplig strategi borde också införas för att på alla tänkbara sätt underlätta en fullständig och tillfredsställande integrering av våra mänskliga resurser för att bekämpa arbetslöshet och förhindra en kompetensflykt i riktning utanför våra gränser.
I de fall där omstrukturering är oundviklig borde EU också tillhandahålla allt nödvändigt stöd för att begränsa uppsägningar och ge ett rättvist skydd till arbetstagare, med hjälp av de specialfonder som föredraganden så riktigt kräver. 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag instämmer med kommissionsledamoten när han vid öppnandet av debatten sa att omstruktureringen är nödvändig för att aktiviteter som inte längre är tillräckligt produktiva ska kunna bli föremål för nedskärningar. Frågan är hur omstruktureringen ska hanteras och vem som ska hantera den. Återigen instämmer jag med kommissionsledamoten i att detta bör vara upp till företagen själva, arbetsgivarna och de arbetstagare som är direkt inblandade.
Ursprungligen var det meningen att omröstningen om detta betänkande skulle äga rum under sammanträdesperioden i februari, men de största politiska grupperna gick klokt nog med på att skjuta upp den en månad för att få tid att försöka förbättra det. Förlängningen har verkligen varit nödvändig. Framsteg har skett när det gäller några av de ändringsförslag som nu har lagts fram. Min kollega Roselyne Bachelot-Narquin har varit mycket aktiv i detta hänseende, och det tackar jag henne för. Men vi borde inte bara anta de positiva ändringsförslagen; vi borde verkligen stryka några av de ursprungliga punkterna helt och hållet. Fram till dess kommer detta betänkande främst att handla om att motstå förändringar och att främja fackföreningarnas befogenheter för att itu med det. Det bör handla om att möjliggöra förändringar och att främja arbetstagarnas makt för att de ska kunna handskas med dem.
Föredraganden kommer tydligt att märka att jag fortfarande inte tycker om det här betänkandet. Det är inte bara i behov av förbättringar; det kräver omstrukturering, om jag så får säga. Som han vet var jag en av dem som röstade mot detta betänkande i utskottet, delvis för att vi skulle kunna lägga fram ytterligare ändringsförslag under den här sammanträdesperioden. Trots det bör jag här säga att mina kolleger i den brittiska konservativa gruppen, liksom vissa andra nationella delegationer som jag känner till, förbehåller sig rätten att rösta emot under plenarsammanträdet i morgon. Även om det inte är ett lagstiftningsbetänkande vore det synd att rösta ned ett betänkande om ett sådant viktigt ämne. Men det är ändå bättre att rösta ned det än att ge fel signaler om att parlamentet är mer angeläget att försöka bevara dåtiden än att hjälpa arbetstagare och arbetsgivare att möta framtiden. 
Françoise Castex (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Efter Hutchinsonbetänkandet, som vi debatterade i går kväll, är det Cottignybetänkandet som ligger till grund för debatten om omstrukturering och omlokalisering av företag.
Jag skulle vilja tacka de två föredragandena för att ha tagit upp dessa socioekonomiska problem, som skapar mer lidande och social osäkerhet för våra medborgare än nästan något annat. Som tur är diskuterar kammaren dessa frågor, för, herr kommissionsledamot, kommissionen måste vidta brådskande åtgärder. Dessa frågor ställer Europeiska unionen inför utmaningen med våra företags ekonomiska konkurrenskraft och arbetstrygghet för europeiska arbetstagare. Hos de europeiska arbetstagarna hör omlokalisering och omstrukturering ihop och är praktiskt taget synonymer, eftersom de båda ger samma effekter: samma förlust av deras arbeten efter att de har arbetat i åratal inom samma sektor, ibland till och med för samma företag, och samma ifrågasättande av deras värde på arbetsmarknaden. Detta behöver inte vara fallet, eftersom omstrukturering ibland är ett tecken på utveckling, på tekniska framsteg. Omstrukturering orsakas inte av samma ekonomiska skäl som omlokalisering, och lagstiftaren måste tillhandahålla en anpassad lösning på varje problem.
Jag skulle vilja inrikta mig på frågan om omstrukturering av företag på grund av teknisk utveckling, som faktiskt är den centrala punkten i Jean Louis Cottignys betänkande. Denna fråga ställer Europeiska unionen inför utmaningen att anpassa sig till den ständigt snabbare utvecklingen av tekniska framsteg i vår tid. Det ställer oss verkligen inför utmaningen att föregripa denna utveckling. Det har sagts att styra innebär att förutse. Att driva företag, att ligga i täten för produktion och ekonomisk konkurrens innebär också på samma sätt att förutse. Det handlar inte om att anpassa sig till utveckling, men att förutse den, att uppfinna den. I detta avseende förblir ansvaret hos företagen – de måste producera och de måste hjälpa sina anställda att föregripa genom att förse dem med fortlöpande utbildning. Detta är den fråga som tas upp i Cottignybetänkandet, och jag skulle vilja be er att stödja dessa förslag, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar. 
Gabriele Zimmer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag är mycket tacksam mot Jean Louis Cottigny för det mycket hårda arbete som han har lagt ned på detta betänkande. Jag betvivlar dock att det underliggande syftet med betänkandet – att minska omstruktureringens sociala konsekvenser – i själva verket kan uppnås.
För det första fastställer Europeiska unionen att målet för ekonomisk verksamhet, och följaktligen också för omstrukturering, är ökad konkurrenskraft på den globala marknaden, och detta innebär inget annat än ett försök att leta efter och finna de svaga områdena utanför EU, dit förlorare kan transporteras.
För det andra, om samhället verkligen ska lyckas mildra omstruktureringens följder måste fonderna för dem som förlorar på globaliseringen vara av sådan betydelse att de i sig själva minskar konkurrenskraften. Så om vi inom EU inte ska exportera våra problem borde vi säga ”ja” till omstrukturering, men fråga oss hur det skulle kunna fungera. Det som verkligen behövs är en annan metod för att hantera saker ekonomiskt, en annan metod för att tillverka samhällets varor som faktiskt grundar sig på social och global hållbarhet. Syftet med detta får inte bli att överträffa våra konkurrenter till vilken kostnad som helst, och vi får inte heller låta detta forma vår uppfattning. Detta är vår verkliga utmaning. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det är vackert med ord, men vi måste övergå till handling. Vi måste åka ut och berätta allt det som vi har hört här i denna kammare i era valkretsar i Thessaloniki eller i Makedonien eller i Naossa, som är en död stad: omlokaliseringar har skapat arbetslöshet, de har skapat fattigdom, de har skapat social orättvisa och död. Detta är dagens sanning.
IKEA öppnade i Aten, och 2 500 små butiker och hantverksbodar stängde. Hur ska de kunna omstrukturera? Som ni vet drunknar små företag när stora företag anländer. Det är nu en snårskog; det är ett hav i vilket de stora fiskarna äter de små fiskarna. Carrefour anländer med 20 000 kvadratmeter, och alla små butiker i hela regionen stänger. Så vad ska vi göra där? Vad ska vi göra? Hur kan vi hjälpa till? Detta är verkligheten. Vi har ett stort problem. Vi har en otyglad kapitalism, som tränger in i de svagastes liv och begraver deras drömmar. Ingenting fungerar i dag. Vi har en arbetslöshet på ungefär 20 procent i Makedonien, som en gång i tiden var arbetsplats för hela Europa. Vad ska vi göra där? Hur ska vi rädda denna värld från nöd och fattigdom? Låt oss skapa nya arméer av nyfattiga. Det är det som är problemet. Det är här som ni måste ingripa; det är här som ni måste hjälpa till. 
Guntars Krasts (UEN ).
   – Herr talman! I kommissionens förslag om omstrukturering och sysselsättning drar man slutsatsen att politik som syftar till att blockera förändring och frysa ekonomiska strukturer inte leder till annat än att problemet skjuts upp, och därmed förvärras de negativa effekterna. Åtskilliga åtgärder som rör omstrukturering, som nämns i parlamentets betänkande, rör sig tyvärr precis i den riktningen och skulle kunna göra det svårt för företag att anpassa sig till förändringar på marknaden.
Analysen av situationen och slutsatserna i betänkandet motsäger de föreslagna åtgärderna. I betänkandet nämns till exempel den långsamma tillväxten i Europeiska unionens ekonomi, företagens svaga konkurrenskraft, och arbetskraftens svaga rörlighet. Senare i betänkandet föreslås det emellertid att omstrukturering inte borde utnyttjas för att öka företagens lönsamhet genom att minska antalet arbetstagare. Förslaget i betänkandet om en fond för tillväxtjustering är ytterligare ett exempel på kortsiktigt tänkande. Det bästa sättet att bevara arbetstillfällen är att skapa dem. Denna synpunkt borde också betonas i betänkandet. På omstruktureringsområdet borde således politiken för det första inriktas på att genomföra de socioekonomiska modeller som leder till permanent förändring. De vidtagna åtgärderna borde främja utvecklingen av självreglerande ansträngningar i medlemsstaterna och inom Europeiska unionen som helhet. Endast då kommer det att bli möjligt att balansera tillväxt och hög sysselsättning även på lång sikt. 
Jacek Protasiewicz (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det har sagts mycket i denna kammare om att ekonomierna nu för tiden blir allt mer globaliserade och konkurrenskraftiga. Det är så saken ligger till, och företagare måste därför ha ett modernt styre. Ett huvuddrag hos den senare företeelsen är förmågan att reagera på ett flexibelt sätt på förändrade marknadsvillkor, särskilt med tanke på nya konkurrensrelaterade utmaningar. Med tanke på omständigheterna är det inte möjligt att driva företag effektivt utan fortgående kostnadsanalyser och en beredskap för att genomföra nödvändig omstrukturering. Det är viktigt att komma ihåg att följderna av att dra sig för att göra lämpliga omstruktureringar alltid är smärtsamma för både företagare och arbetstagare. Vi borde alltid ha detta i åtanke när vi diskuterar Jean Louis Cottignys betänkande om omstrukturering och sysselsättning.
Jag är säker på att dokumentets kvalitet har förbättrats mycket till följd av arbetet i utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Trots detta är jag böjd att säga att enligt min mening är texten fortfarande kontroversiell, eftersom den uttrycker en alltför skeptisk inställning mot företagare som omstrukturerar sin verksamhet eller planerar att göra det. Eftersom jag som ledamot företräder ett av de länder som nyligen anslöt sig till Europeiska unionen är jag särskilt oroad över förslaget att införa straff för företag som flyttar hela eller delar av sin verksamhet till de delar av unionen där produktionskostnaderna är lägre. Företagare som fattar beslut av denna karaktär vidtar säkerligen inte ”omoraliska åtgärder […] enbart i vinstsyfte” – jag citerar från dokumentet framför oss. Enligt min åsikt är det precis det motsatta. De visar prov på sund förvaltning och skicklighet samt tar ansvar för företagets framtid. De agerar därför för att främja unionens ekonomiska utveckling och öka dess konkurrenskraft. Jag skulle vilja påminna er om att detta är ett av de grundläggande syftena med Lissabonstrategin, som vi alla håller så kär.
Att införa element för centralplanering i EU:s ekonomi är inte heller rätt metod för att lösa omstruktureringens sociala följder. Detta har redan prövats utan framgång, och inte bara i postkommunistiska länder. Den enda lämpliga lösningen är att förbättra kvalifikationerna, främja livslångt lärande bland arbetstagare och uppmuntra till rörlighet för arbetstagare. Jag skulle vilja skicka ut ytterligare en uppmaning i detta avseende och uppmana till att övergångsreglerna för tillträde till arbetsmarknader ska hävas vid första bästa tillfälle. 
Emine Bozkurt (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill gratulera Jean Louis Cottigny till hans betänkande. I mitt land, Nederländerna, är omstrukturering och globalisering tunga samtalsämnen, och åsikterna går isär när det gäller hur man ska hantera dem. Socialdemokraterna, som jag själv tillhör, är av den åsikten att det är onödigt att pumpa ut anslag från Nederländerna till Bryssel och tillbaka, och att detta inte är lösningen.
Även om det därmed är inte sagt att alla i mitt land är nöjda med den föreslagna europeiska globaliseringsfonden skulle jag trots detta vilja uttrycka mitt stöd för den, och jag skulle vilja tillägga att jag anser att vi borde bygga på befintliga ESF-strukturer i så hög grad som vi kan. Varför stöder jag fonden, när allt kommer omkring? Det är för att medborgare behöver stöd för att kunna ta itu med globaliseringens ofördelaktiga effekter. Om detta stöd inte kommer från deras egna regeringar – vilket inte är fallet i vissa regioner i Nederländerna, den norra delen är ett exempel – så gläder det oss att motta detta stöd från EU. 
Vladimír Špidla,
   . – Mina damer och herrar! Jag har lyssnat med intresse till er diskussion, och jag känner att den har uppstått ur en period av noggrann förberedelse och att det samförstånd som visats är mycket stort. Jag skulle vilja besvara några av de frågor som tagits upp direkt eller indirekt. Detta är det andra skedet av samrådet med arbetsmarknadsparterna när det gäller information till och samråd med arbetstagare. Vad gäller skydd för arbetstagares rättigheter till information och samråd inför omstruktureringar, fastställs detta krav i ett flertal gemenskapsdirektiv. Dessa föreskrifter måste strängt upprätthållas.
Jag vill betona den grundläggande betydelsen av social dialog inom företag, eftersom detta utgör ett instrument för att förutse och hantera omstrukturering, och därför presenteras det andra skedet av samrådet med arbetsmarknadsparterna i meddelandet som någonting som innefattar omstrukturering av företag och europeiska företagsråd i samma mån. Jag hoppas att arbetsmarknadsparterna kommer att börja arbeta intensivt för att införa mekanismer för att genomföra och övervaka de referensprinciper som skisserades för ett och ett halvt år sedan när det gäller omstrukturering och att använda sig av europeiska företagsråd som medlare vid förändring på företagsnivå. Kommissionen anser att detta är en av deras huvudsakliga uppgifter. Lagstiftningen kan inte avfärdas helt och hållet, men i detta skede vore det lämpligare och mer fördelaktigt att låta arbetsmarknadsparterna hantera detta.
När det gäller frågan om gemenskapsstöd till omlokaliseringar vill jag framhålla att den nuvarande ramen föreskriver ett tillbakadragande av stöd från strukturfonderna vid stora förändringar inom ett företag, till exempel om det omlokaliseras inom en femårsperiod efter att ett beslut fattats och resurser tilldelats. Jag vill också säga att kommissionen beträffande programperioden 2007–2013 föreslår en förlängning av denna garanti till sju år jämte ett krav på att allt stöd som tillhandahållits återbetalas på det område där denna bestämmelse har överträtts, och att företag som en gång brutit mot detta krav utesluts från vidare stöd i framtiden.
Kommissionen antog nyligen ett förslag till förordning om upprättande av en fond för globaliseringsanpassning. Det kommer att vara upp till er att diskutera det med rådet och att besluta om det ska antas. Kommissionen är beredd att diskutera villkoren som gäller för fonden, och jag har noterat ett antal idéer som jag anser vara viktiga på detta område. Till dessa hör utan tvekan idén att företagen själva måste bidra inom ramen för omstrukturering, och att strategin att överflytta alla kostnader till statskassan inte kan stödjas. Jag vill också betona den direkta och kortsiktiga karaktären hos det stöd som tillhandahålls genom denna fond, i motsats till de mer strukturerade aktiviteterna i strukturfonderna, i synnerhet i Europeiska socialfonden. Detta innebär att fonden helt och hållet uppfattas som ett komplement till befintliga instrument på områden där dessa inte är effektiva. Som jag redan sagt ger man genom socialfonden och andra strukturfonder utrymme för långsiktiga aktiviteter som syftar till att anpassa regioner, sektorer och arbetsprocesser till ekonomiska och sociala förändringar, till skillnad från de kortsiktiga kraven vid specifika exceptionella situationer. Detta är en prioritering som fastställts för strukturfondernas mål, som är konkurrenskraft och sysselsättning under perioden 2007–2013.
Mina damer och herrar! Den samlande idén i denna diskussion har tveklöst varit att omstrukturering innebär möjligheter, men att den mänskliga kostnaden kommer att hamna på en oacceptabel nivå om detta inte hanteras på rätt sätt. Dessa möjligheter uppstår ur den grundläggande strukturen hos vårt samhälle och den grundläggande strukturen hos modern utveckling i allmänhet, genom att den utgör ett sökande efter allt effektivare och alltmer tekniskt avancerade lösningar på de ekonomiska och sociala områdena. Mina damer och herrar! En grundläggande komponent i EU-fördraget är att målet för våra ansträngningar ska vara livskvalitet i vardaglig mening. Det meddelande eller betänkande som parlamentet lägger fram nu är ett inspirerande dokument som representerar ett steg i denna riktning. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0043/2006) av Lissy Gröner och Amalia Sartori för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män om inrättande av ett europeiskt jämställdhetsinstitut (KOM(2005)0081 – C6-0083/2005– 2005/0017(COD)). 
Vladimír Špidla,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Inrättandet av ett europeiskt jämställdhetsinstitut uppfyller ett grundläggande krav på att tillhandahålla ett nytt instrument till EU:s jämställdhetspolitik och utgör en möjlighet till ytterligare framsteg. Jag är säker på att ni håller med mig om att jämställdhet är ett i lika hög grad ekonomiskt som politiskt mål, liksom en grundläggande komponent för vårt demokratiska samhälle. Den utgör en grundprincip för EU:s ekonomiska, sociala och politiska liv. Att kvinnor deltar fullt ut, med precis samma möjligheter och genom fullständigt deltagande på arbetsplatsen, har blivit en grundläggande faktor för Europas ekonomi inom en union som måste hantera en åldrande befolkning och en demografisk förlust. Kommissionens rapporter om jämställdhet för 2005 och 2006 visar dock att utvecklingen går långsamt på det här området. Det finns fortfarande stora hinder i vägen för detta sociala mål.
Mina damer och herrar! Om vi inte kan utnyttja den potential som kvinnor erbjuder kommer vi inte att uppnå Lissabonmålen, och vi kommer inte heller att kunna konkurrera på global nivå. Jämställdhet utgör, utöver de underliggande politiska aspekterna, en huvudsaklig konkurrensfaktor för oss på den globala konkurrensens tuffa arena. För att undanröja all återstående ojämlikhet mellan män och kvinnor är det nu en högsta prioritering att intensifiera ansträngningarna på gemenskaps- och medlemsstatsnivå och att lägga särskilt stark betoning på den ökade olikheten i den utvidgade unionen. Med anledning av detta har skapandet av ett instrument som ska verka på EU-nivå betraktats som oumbärligt sedan 1999. Därför uppmanade Europeiska rådet kommissionen i juni 2004 att lägga fram ett förslag. Kommissionen lade fram förslaget om att inrätta ett institut som skulle vara ett tekniskt instrument som skulle bistå gemenskapsorgan, och i synnerhet kommissionen, i utvecklandet av politiken och i att vägleda medlemsstaterna i genomförandet. Den huvudsakliga uppgiften kommer att vara att samla in, analysera och sprida objektiva, tillförlitliga och jämförbara uppgifter inom en gemenskapsram. Institutet kommer också att utveckla lämpliga metodverktyg som särskilt syftar till att integrera genusperspektivet i gemenskapspolitiken. Så småningom kommer det också att bidra till att gemenskapspolitiken blir mer synlig, vilket är särskilt viktigt i dessa dagar och vilket i princip också är en viktig komponent för den demokratiska politiska processen, eftersom det är absolut nödvändigt att frågorna är synliga för alla. Om en politisk fråga inte är synlig, eller om den har dolts, är det mycket svårt att mobilisera den allmänna opinionen och att få majoritetens godkännande.
Vårt förslag är resultatet av ett stort antal analyser, och vi beaktar i detta resultaten av två undersökningar som gjorts av genomförbarheten samt av de otaliga diskussioner som har förts. En av dessa undersökningar utfördes av kommissionen och den andra av Europaparlamentet, som har stött inrättandet av institutet sedan 2002. I förslaget beaktas budgetbegränsningar, och det några nya utgifter som belastar budgeten finns inte med.
Mina damer och herrar! Kommissionen vill att det här institutet ska bli ett expertcentrum. För närvarande finns inget sådant centrum på gemenskapsnivå. Det finns ett antal utmärkta universitet och andra sådana institut, men inget centrum av den här sorten. Därför måste vi agera, och kommissionen har av den anledningen beslutat att uppfylla brådskande krav inom alla frågor. 
Lissy Gröner (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Parlamentet har länge krävt ett jämställdhetsinstitut. Vi uttalar inte bara detta krav varje år på den internationella kvinnodagen, utan vi vill också se faktiska förbättringar av kvaliteten på jämställdhetspolitiken, och det är anledningen till att vi stöder kommissionens förslag.
Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män anförtrodde arbetet med betänkandet till de två stora grupperna, personifierade i Amalia Sartori och mig själv, med som mål att säkerställa ett brett stöd. Vi nådde kompromisser, och vi lade gemensamt fram en rad ändringsförslag som i allmänhet syftade till att minska administrationen och garantera prioritering av beslutsfattande. Vi vill undvika dubblering och förebygga överlappning med andra institut. Vi vill säkerställa att all expertis på området för jämställdhetsfrågor som återfinns inom de nationella instituten – genusexperterna, universiteten, de icke-statliga organisationerna – sammanförs i ett enda nätverk. Vi har föreslagit tillägg till kommissionens förslag, i syfte att engagera det civila samhället i en rådgivande funktion.
Jämställdhetsinstitutet kommer att spela en mycket viktig roll när det gäller att säkerställa att vi, som politiska beslutsfattare, snabbt utnyttjar forskningsresultaten från genusforskningen och därmed förbättrar lagstiftningsförfarandet. Det är meningen att institutet ska vara ett expertcentrum, och oberoende, men det kommer naturligtvis att följa de riktlinjer som fastställs av Europeiska unionen och vår politik. Det kommer att vara en milstolpe, och det kommer att få en effekt som når långt bortom Europeiska unionens gränser, men det finns risk att människor kommer att säga – som vissa ledamöter av parlamentet redan gör – att vi inte bör ha ett särskilt institut för genusfrågor, utan att det i stället bör kombineras med byrån för mänskliga rättigheter.
Den stora faran med det anser jag skulle vara att vi inte skulle kunna säkerställa att EU:s program blir synliga för allmänheten. Liksom när det gäller programmet för jämställdhet mellan könen krävs ett instrument med en synlig effekt. Jag anser inte att Progressprogrammet har gjort det möjligt för oss att säkerställa synlighet, och vi måste garantera att vi får den möjligheten genom jämställdhetsinstitutet. Vad som behövs är ett litet, förstklassigt institut som får en mäktig effekt.
Att säga ”nej” till det i dag skulle innebära ett stort bakslag för Europeiska unionens jämställdhetspolitik och även ett stort bakslag för den färdplan för jämställdhet som presenterades på ett så övertygande sätt förra veckan. Det var José Manuel Barroso, kommissionens ordförande, som fastställde tidsplanen förra veckan. Låt oss genom att säga ”ja” till Sartori/Gröner-betänkandet i dag säkerställa att den tidsplanen kan följas och att det inte blir några förseningar. 
Amalia Sartori (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill ansluta mig till det min kollega, Lissy Gröner, sa till stöd för att rösta för detta förslag från kommissionen, som uppfyller ett behov som finns i alla länder i Europa, och inte bara hos kvinnor.
I verkligheten har, som både kommissionsledamoten och Gröner redan har sagt, den här frågan debatterats länge: idén om att inrätta ett jämställdhetsinstitut har funnits i över tio år, på förslag av den dåvarande svenska jämställdhetsministern. Arbetet fortsatte i fem år, och debatten var grundlig. År 2000 erkände Europeiska rådet i Nice behovet av ett verktyg som kunde främja utbyte av erfarenheter och av att utbyta information om jämställdhet mellan kvinnor och män.
Europeiska kommissionen förberedde en förstudie och presenterade den, och för ett år sedan, den 8 mars, fattades detta beslut. Det har redan nämnts att denna studie var en gemensam och mycket betydelsefull ansträngning av vårt parlamentsutskott, som agerade för att säkerställa att institutet skulle bli så som vi alla vill att det ska bli: ett mycket flexibelt tekniskt instrument med som uppgift att sammanställa alla uppgifter som kommer från statistiska organ och att sprida denna information för att ge alla aktörer och alla de som är ansvariga för lagstiftning och för att agera möjligheten att göra val där genusperspektivet beaktas.
En del människor kommer att fråga sig om det verkligen är nödvändigt att inrätta ett jämställdhetsinstitut. Jag anser definitivt att det är nödvändigt, och det bekräftas av uppgifter som är tillgängliga för alla. Direktivet om lika lön antogs till exempel för 30 år sedan, 1975, men i dag har vi fortfarande en genomsnittlig ojämlikhet i Europa på 15 procent, och i vissa länder ligger siffran på nära 30 procent.
Uppgifterna om sysselsättning talar också sitt tydliga språk: Lissabonmålen kommer bara att bli verklighet om ett växande antal kvinnor får tillgång till arbetsmarknaden, för att inte tala om problemen med födelsetalens nedgång och med våld.
Enligt min uppfattning finns det behov av detta institut. Vi kräver fortfarande ett jämställdhetsinstitut för kvinnor, som riktar sig till kvinnor. Strukturen kommer att vara mycket konsoliderad: styrelsen kommer att ha nio ledamöter, samt en företrädare från kommissionen och en företrädare för varje land i den rådgivande kommittén.
Jag vill avsluta med att säga att motståndet är av två slag: en del människor vill sammanföra allt till ett institut för mänskliga rättigheter, och det finns redan planer på att inrätta ett sådant i Wien. Om jag ville bistå kommissionsledamot Franco Frattini skulle jag instämma, men jag anser att detta inte är vad kvinnor behöver. Andra anser att det skulle kosta för mycket, men mitt svar på det är att vi har fyra organ i Europa som arbetar med sysselsättningsfrågor, och de kostar 66 miljoner euro per år. Det här organet kommer däremot bara att kosta 8 miljoner euro. 
Jutta D. Haug (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det är helt enkelt så att vi behöver ytterligare ett effektivt instrument i Europeiska unionen för att vi ska kunna ta större steg mot jämlikhet mellan kvinnor och män, för om vi fortsätter att trippa fram på det sätt som vi gör nu kommer våra barnbarnsbarn att fortfarande få kämpa för att skapa jämställdhet. Det planerade institutet för jämställdhetsfrågor skulle kunna bli detta ytterligare instrument, men eftersom vi Europaparlamentariker – och vi kvinnor i synnerhet – inte bara vill arbeta hårt, utan också göra det med en bestående effekt, måste det framtida jämställdhetsinstitutet också ha rätt ramvillkor att arbeta inom, och dessa innefattar den finansiering som tillhandahålls, och som det måste klara sig på.
Budgetutskottet och dess ständiga föredragande för byråer har två kommentarer när det gäller den här frågan. För det första har vi redan 23 byråer, av vilka många håller på att inrättas eller är under omstrukturering, och de är alla i behov av mycket pengar. Om vår överenskommelse med rådet om nästa finansieringsram kommer att innebära mindre pengar överlag än vad parlamentet har föreslagit kommer detta även att påverka de decentraliserade organen.
För det andra har kommissionen föreslagit – och parlamentet har inte motsatt sig detta förslag – att jämställdhetsinstitutet bör finansieras fullt ut genom den femte delen av Progressprogrammet. I juni förra året anslog parlamentet i sin ståndpunkt avseende budgetplanen över 850 miljoner euro till Progressprogrammet, men rådet skar i december bort nästan 300 miljoner från det beloppet. Utan tillräcklig finansiering kommer vi emellertid inte att kunna uppnå några bestående effekter när det gäller jämställdhet. Verkligt beslutsfattande och verkligt arbete kräver verkliga pengar om vi inte ska börja bygga ännu fler potemkinbyar, frustrera arbetstagare och kasta sand i ögonen på allmänheten. 
Borut Pahor (PSE ),
   . – Innan jag framför några av mina egna åsikter vill jag uttrycka mitt stöd för min kollega som talade strax före mig om betydelsen av finansiering för att institutet ska kunna utföra ett framgångsrikt arbete.
Jag talar som föredragande för yttrandet från utskottet för konstitutionella frågor, och jag vill uttrycka min tillfredsställelse med förslaget om ett inrättande av ett europeiskt jämställdhetsinstitut. Jag föreslog faktiskt i utskottet för konstitutionella frågor att det skulle kallas för en byrå i stället för ett institut. Med detta ändringsförslag har jag försökt betona institutionens politiska engagemang snarare än den akademiska dimensionen, vilket skulle förmedlas genom ordet institut.
Hur som helst uppmanar Europaparlamentet i samband med internationella kvinnodagen till ett nytt steg i etableringen av jämställdhet genom detta beslut, något som jag anser vara en av de grundläggande ambitionerna för ett modernt Europa. Jag hoppas att institutet inte bara kommer att bli ett passivt statistiskt kontor som mäter jämställdhet och icke jämställdhet, utan att det också kommer att vara en aktiv förespråkare för nya strategier som kommer att garantera faktiska framsteg i fråga om jämställdhet.
Jag kan inte motstå frestelsen att berätta för denna framstående kammare om Sloveniens kandidatur till värdland för institutet. Om Slovenien utses kommer det att innebära ett uppmuntrande beslut, för medan vi å ena sidan har varit särskilt lyckosamma i övergången visar uppgifter dock på att män har varit mer framgångsrika än kvinnor. Å andra sidan strävar myndigheterna aktivt efter att förändra saker och ting, och i ljuset av detta skulle det vara ett lyckosamt beslut att inrätta institutet i en ny medlemsstat, eftersom det skulle uppmuntra positiva övergångar. 
Anna Záborská,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill uttrycka min djupa tacksamhet till Lissy Gröner och Amalia Sartori för deras utmärkta lagarbete inom utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män.
Jag tar mig friheten att ställa en ikonoklastisk fråga: kan vi klara oss utan ett övervakningscenter som enbart arbetar med skillnaderna i behandlingen av män och kvinnor?
Efter trettio år är den fortsatta bristen på jämlikhet i behandlingen av män och kvinnor inom all ekonomisk verksamhet en förolämpning mot demokratin, trots alla våra EU-direktiv. Den demografiska frågan har inte lösts. Vi måste i fäders, mödrars och barns intresse göra familjeliv och yrkesliv förenliga, och det akut. Lissabonstrategin har varit långt ifrån lyckad. Vem tar skapandet av humankapital för framtida generationer på allvar? Vem tar solidaritet mellan generationerna på allvar? Den här sortens informella, obetalda ekonomiska verksamhet är ett hårt arbete, och det utförs huvudsakligen av kvinnor. Och männens roll i jämställdhetsprocessen beaktas inte över huvud taget.
Jag anser följaktligen att det är värt mödan att avancera övervakningsmetoderna och fördöma de oacceptabla skillnader i jämförelse med män som kvinnor lider under. Alla initiativ som med saklighet fördömer dessa orättvisor måste vara välkomna, bortom alla politiska åsiktsskillnader. 
Sarah Ludford
   , – Herr talman! Fastheten i någons engagemang i jämställdhetsfrågor borde inte mätas genom stödet till upprättandet av ett jämställdhetsinstitut. Föredragandena förklarar att de stöder det organet ”eftersom det skulle garantera att det övergripande målet jämställdhet mellan kvinnor och män … inte får stå tillbaka för övriga antidiskrimineringsprogram på EU-nivå”. Detta missuppfattade mål förklarar varför ett särskilt institut i själva verket är en dålig idé. Det finns ingen hierarki för förtryck. Främjarna tycker att det är viktigare att få beröm för ett exklusivt organ än att göra verklighet av en gränsöverskridande samhällsomdaning.
Jämställdhetsinstitutet borde utgöra en del av den nya EU-byrån för grundläggande rättigheter, precis som centrumet för övervakning av rasism. Om könsfördelning är det enda jämställdhetsmålet som hamnar utanför byrån för de grundläggande rättigheterna kommer det att skapa en obalanserad modell samt även försvaga den sistnämnda byrån. Det kan också fungera som en garanti för att jämställdhet kommer att hamna i bakvattnet i stället för att utgöra den synliga fanbärare som dess anhängare vill se.
Enligt min uppfattning låter det ganska defensivt att säga att ni behöver ett särskilt institut för att säkerställa att jämställdhet fortsätter vara högprioriterat på EU:s politiska dagordning. Tvärtom kan kvinnor gå i spetsen för kampanjen för lika mänskliga rättigheter åt alla genom byrån för de grundläggande rättigheterna. Det är Förenade kungarikets jämställdhetskommittés ståndpunkt, och jag stöder den. 
Hiltrud Breyer,
   . – Herr talman! Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen ger sitt helhjärtade stöd till ett oberoende och effektivt jämställdhetsinstitut, och stöder Lissy Gröners och Amalia Sartoris betänkande i sin helhet.
Många i kammaren frågar varför vi behöver ett nytt institut. Varför behöver vi det? Vi behöver det för att jämställdhet är det särskiljande draget hos Europeiska unionen, för Europeiska unionen har sagt att vi ser jämställdhet som en av gemenskapens värderingar, och för att vi vet att kvinnor fortfarande utsätts för diskriminering. I motsats till vad Sarah Ludford nyss sa talar vi inte bara om brott mot mänskliga rättigheter här. Diskrimineringen förekommer på arbetsmarknaden, inom sporten och på många andra områden. Vi vet att kvinnor har en roll i skapandet av framtiden, inte bara när det gäller deras potential i Lissabonprocessen utan också, exempelvis, när det gäller demografin, där deras roll är direkt avgörande. Mödrar, i synnerhet, har en central roll i fråga om brotten mot invandrarkvinnors rättigheter. I går talade kommissionsledamot Franco Frattini om att vi fortfarande har för lite statistik över påtvingad prostitution. Detta europeiska jämställdhetsinstitut är vad vi behöver.
Tidigare var Europeiska unionen en ledstjärna i fråga om jämställdhetspolitik. Ett ”nej” skulle innebära en katastrof; det skulle innebära en verklig brytning i Europeiska unionen och ett medgivande av parlamentet att dess jämställdhetspolitik inte har något mer att erbjuda. Det är av dessa anledningar som jag uppmanar parlamentet att ge uttryck för ett brett stöd till förmån för detta jämställdhetsinstitut i samband med omröstningen. Det måste tydliggöras på det här sättet.
Jämställdhetsinstitutet är emellertid inte en ersättning för lagstiftningsinitiativ. Vi kommer att vara vaksamma för att säkerställa att jämställdhetspolitiken inte rinner ut i sanden. Jämställdhetsinstitutet får inte bli ett medel för eftergifter eller för att avleda uppmärksamheten från bristen på lagstiftningsåtgärder. Ett jämställdhetsinstitut kommer inte att göra jämställdhetspolitiken till en mindre nödvändig komponent inom lagstiftandet, och vi kommer verkligen att påminna kommissionen om detta.
Därför vill jag återigen be om ett riktigt starkt stöd för detta betänkande. 
Eva-Britt Svensson,
   – Jag vill tacka kollegorna i kvinnoutskottet, särskilt Gröner och Sartori för deras engagerade arbete i denna fråga. Jag stöder det fullt ut och det gör också hela gruppen. Vi inser att ett institut i sig inte innebär ökad jämställdhet, men att det med rätt utformning är ett oerhört viktigt verktyg för ett framgångsrikt jämställdhetsarbete.
Jag skulle vilja peka på två förslag som ytterligare skulle förstärka institutets arbete. Dels gäller det möjligheten för en effektiv utvärdering av konsekvenserna för kvinnor respektive män av beslut på alla nivåer, dels sammansättningen i styrelsen: sex personer från rådet, sex personer från kommissionen och ytterligare tre ledamöter från en arbetstagarorganisation respektive en arbetsgivarorganisation och en frivilligorganisation. Jag tycker att de tre sistnämnda också bör ha rösträtt och att frivilligorganisationen bör vara en kvinnoorganisation. 
Urszula Krupa,
   . – Herr talman! I sina ansträngningar att nå jämställdhet mellan könen avser Europeiska kommissionen att satsa 50 miljoner euro på den verksamhet som ska bedrivas av det planerade europeiska jämställdhetsinstitutet. Detta organ ska få i uppdrag att säkerställa lika betalt för lika arbete, att få bort stereotyper av könsrollerna och att främja jämställdhet mellan könen utanför Europeiska unionens gränser.
Jag vill dock påminna parlamentet om att nästan 70 miljoner av de 450 miljoner invånarna i Europeiska unionen lever i fattigdom. Detta utgör 15 procent av befolkningen, och det är en tydlig indikation på ojämlikhet. Det är också i strid med grundläggande mänskliga rättigheter och en skymf mot den mänskliga värdigheten.
I fredens intresse skulle det vara lämpligt att hjälpa de fattiga, få bort arbetslösheten och ordna upp situationen inom hälsovården. Det skulle vara till mycket större hjälp än att så agg mellan män och kvinnor, vilket alltid får dåliga konsekvenser för kvinnorna. Alla ojämlikheter som har med ersättning att göra kan åtgärdas genom en enda laglig åtgärd, vilken inte skulle kräva en så omfattande finansiering. I stället för att försöka utjämna de naturliga obalanserna på olika områden inom ekonomi och yrkesliv och främja jämställdhet utanför unionens gränser borde vi fokusera på jämställdhet inom unionen. De tidigare nämnda medlen skulle komma till bättre användning om vi hjälpte åtminstone de barn som lever i fattigdom genom att förbättra deras levnadsvillkor. Främjandet av familjen borde ges företräde framför att eliminera stereotyper av könsrollerna och skulle bidra till att vända den nuvarande trenden att förvisa familjen till att vara en urmodig, märkvärdig företeelse. 
Wojciech Roszkowski,
   . – Herr talman! Jämställdhet mellan män och kvinnor är ett mantra som upprepas inom Europeiska unionen. Det sunda förnuftet talar dock om för oss att detta inte alls är någon okomplicerad fråga. Män och kvinnor kallas för män och kvinnor just för att de är olika. De är jämställda i fråga om värdighet, men de är olika. Detta blir uppenbart inom sportvärlden, vilken nämndes tidigare. Jag har under den senaste tiden försökt att ta reda på hur Europeiska kommissionen uppfattar denna formulering, i synnerhet eftersom formuleringen väldigt ofta kombineras med den naturliga följden på alla områden. Låt så vara. Därför ställde jag frågan om denna jämställdhet kommer ur naturlagen eller ur skriven rätt, och vad som kan göras för att män ska kunna föda barn. Kommissionsledamot Vladimír Špidla svarade att principen om jämställdhet mellan könen endast gäller för arbete och tillgång till varor och tjänster. Detta strider mot fakta. I artikel 23 i kapitel III i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna hänvisas trots allt klart och tydligt till alla områden. Om Europeiska unionen inte kan lösa problemet inom EU-lagstiftningen är jag tveksam till om det planerade institutet ska kunna göra det. 
Lydia Schenardi (NI ).
   – Herr talman! En sak är säker: det råder ingen brist på struktur och nätverk av alla de slag som är avsedda för studier och för att stå upp för kvinnor. Vi har jämställdhetsinstitutet, olika icke-statliga organisationer, ad hoc-kommittéer, byråer för grundläggande rättigheter, samrådsforum för kvinnors rättigheter, Europeiska kvinnolobbyn och vårt eget utskott inom parlamentet.
Därför undrar jag om det verkligen är förnuftigt att inrätta ett nytt europeiskt jämställdhetsinstitut? Kommer detta nya organ, som är tänkt att hantera all denna information, att ha tillräckligt med resurser för att kunna existera, i denna skugga av strukturer, som inte alltid fungerar helt harmoniskt när det gäller utbyte av information? För att tala klarspråk: kan vi vara säkra på att det, utöver den framtida funktionsdugligheten, kommer att vara totalt politiskt och ekonomiskt oberoende?
Det verkar inte så, eftersom kommissionen inte är hågad att ge detta framtida institut särskilt mycket rörelseutrymme. Oviljan att låta institutets direktör bara vara ansvarig inför styrelsen och inte inför kommissionen är verkligen väldigt avslöjande på det området.
På grund av alla dessa anledningar och fler utöver dem kan jag inte rösta för detta initiativ att skapa vad jag skulle beskriva som ännu ett labyrintsystem. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Mina damer och herrar! Grundandet av ett europeiskt institut för integrering av ett jämställdhetsperspektiv, en påtagligt långsiktig uppgift som betonas i Amsterdamfördraget och positivt påverkad av den process som följde på den fjärde världskvinnokonferensen i Peking, har blivit föremål för en politisk diskussion mellan förespråkare för och motståndare mot institutet.
Jag är en av dem som stöder det synsätt som delas av föredragandena, Lissy Gröner och Amalia Sartori, som har lyckats finna en gemensam lösning på de två största politiska gruppernas vägnar i Europaparlamentet. Jag beundrar och uppskattar deras arbete med detta betänkande, och i synnerhet deras tålmodiga medvetenhetshöjande kampanj för att förespråka inrättandet av institutet som en samordnare, vars uppgift kommer att bli att tillhandahålla tekniskt stöd till EU:s politik för integrering av jämställdhet, stimulera och agera i samarbete med befintliga institut, sprida information och förbättra synligheten inom de frågor som rör jämställdhet.
Jag stöder inte det ändringsförslag i vilket det föreslås att institutet ska integreras i EU:s byrå för mänskliga rättigheter i Wien, eftersom hela problemområdet då skulle bli en del av ett befintligt program, och det skulle säkerligen inte uppfylla EU:s ambition att stärka sin jämställdhetspolitik. Ojämlikheten mellan män och kvinnor lever fortfarande kvar, vilket de senaste rapporterna också visar. Förekomsten av ojämlikhet är en fråga för samhället som helhet och inte bara för kvinnor. Att inrätta institutet är en viktig komponent i den nyligen antagna färdplanen för integrering av jämställdhetsperspektivet i politiken. Institutet kommer inte att utgöra någon betydande börda ur ekonomisk synvinkel, eftersom finansieringskällorna redan är befintliga. Institutets mervärde kommer också att innefatta verksamhet med mål utanför Europeiska unionen, särskilt vad gäller utvidgning, där jämställdhet är och kommer att förbli en aktuell fråga.
Sammanfattningsvis är jag övertygad om att det kommer att främja den opartiska, institutionella decentraliseringen inom Europeiska unionen att förlägga institutet till en av de nya medlemsstaterna. 
Teresa Riera Madurell (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill först och främst gratulera föredragandena till betänkandet och uttrycka min belåtenhet med kommissionens ansträngningar att ge Europeiska unionen ett oberoende organ som är särskilt inriktat på jämställdhetsfrågor.
Jag vill betona behovet av att institutet ska vara oberoende fullt ut, utan några slags villkor. Detta är ett grundläggande mål om institutet ska kunna uppfylla sina mål, som sträcker sig långt bortom att helt enkelt ge kommissionen teknisk hjälp.
Jag anser att idén om att skapa ett europeiskt nätverk för jämställdhet som arbetsmetod är klart innovativ och effektiv, framför allt med tanke på att de nödvändiga tids- och avståndskraven för spridning och utbyte av kunskap, information och politik ska uppfyllas.
Vad gäller institutets struktur anser jag att vi slutligen funnit en godtagbar lösning på frågan om sammansättning av styrelsen. Detta medför en rättvis och effektiv fördelning av uppgifter mellan de tre institutionerna, och en fördelning som är lämplig i förhållande till den faktiska situationen för ett organ som olyckligtvis kommer att vara underfinansierat och underbemannat. I detta avseende vill jag betona att en tillräcklig finansiering, som ger Europeiska unionens engagemang för jämställdhet trovärdighet, är nödvändig för att institutet ska kunna uppfylla sina mål.
Detta är något som vi alla verkligen måste ha i åtanke för närvarande, under de förhandlingar i fråga om finansiering som äger rum mellan de olika institutionerna. 
Anneli Jäätteenmäki (ALDE ).
   – Herr talman! Jag ställer mig positiv till att inrätta ett särskilt, aktivt och oberoende europeiskt jämställdhetsinstitut. En fast politik från EU:s sida i fråga om jämställdhet skulle vara en tillgång. Kvinnor deltar i allt högre grad på arbetsmarknaden, och män i allt lägre. I framtiden kommer vi inte att ha råd att försumma eller ignorera befintliga mänskliga resurser. Institutet för jämställdhet skulle dock kunna påverka den här situationen. Jämställdhetsståndpunkten fick till en början bära ett tungt lass inom ramen för Lissabonstrategin, men det har man glömt. Jämställdhetsfrågan bör göras mycket mer framträdande, och med anledning av detta skulle ett aktivt institut kunna arbeta för att göra EU starkare och mer konkurrenskraftigt än någonsin. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Jag vill tacka föredragandena för utarbetandet av detta betänkande, vilket bör kulminera med inrättandet av det europeiska jämställdhetsinstitutet. Institutets uppgift kommer att vara att samla och analysera uppgifter om jämställdhet i EU-länderna samt att organisera konferenser och kampanjer. Enligt min uppfattning är det helt fel att ifrågasätta inrättandet av institutet, och i detta avseende motsätter jag mig också det tvivel som uttryckts i fråga om Republiken Slovakien som potentiell plats för institutet.
Jag ska inte räkna upp alla institut som är baserade inom de femton gamla medlemsstaterna. Jag respekterar att sådana center i samband med att de grundas av unionen måste inrättas och vidareutvecklas som en del av ett samordnat, gemensamt agerande. Jag uppmanar er därför att avlägga era röster för ett inrättande av detta institut.
Jämställdhetsinstitutet skulle kunna fungera som en ombudsman för kvinnor, en medlare mellan regeringen och icke-statliga organisationer i elimineringen av orättvisor, såsom diskriminering på arbetsmarknadsområdet. Det är trots allt ett välkänt faktum att de lägsta lönerna finns inom så kallade ”kvinnoyrken”, dvs. inom utbildning och hälsovård, medan de högsta lönerna oftast finns inom mansdominerade yrken, såsom militär och polis. Är kanske hälsa och framtida generationers utbildning mindre viktiga? 
María Esther Herranz García (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill naturligtvis gratulera de två föredragandena och alla ledamöter i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, som har arbetat så hårt med detta betänkande.
Jag anser att detta institut behöver bli ett användbart instrument, men hur användbart det blir kommer att bero på huruvida regeringarna verkligen har den politiska viljan att uppnå jämställdhet mellan män och kvinnor.
Jag säger detta för att det, som Amalia Sartori sa, i mer än femtio år har funnits lagstiftning som ska säkerställa att män och kvinnor ska få lika betalt för lika arbete. Ändå tjänar många kvinnor mindre än män för samma arbete nu, år 2006, eller har kontrakt som inte motsvarar det arbete som de faktiskt utför.
För dessa effektiva åtgärder, som är vad kvinnor behöver i vårt europeiska samhälle, krävs därför att lagarna tillämpas i praktiken och inte att fler och fler lagar skrivs. Därför behöver vi en politisk vilja som uttrycks med pengar, pengar som måste anslås i budgetarna, såväl nationella budgetar som gemenskapsbudgetar.
Jag vill se verklig jämställdhet, och vad jag naturligtvis inte vill se är politisk propaganda. När regeringar som påstår sig vara mycket progressiva lägger fram planer som exempelvis den nationella reformplanen som har presenterats av mitt lands regering, inkluderar de ofta fraser som ”det kommer att medföra fördelar att anställa unga, arbetslösa män under trettio år” medan man inte vidtar några åtgärder för kvinnor under trettio år, bland vilka det i mitt land är en mycket högre grad arbetslöshet än bland männen. Detta kallar jag demagogi: att säga en sak och göra en annan, och det är precis vad vi måste undvika i Europeiska unionen.
Därför säger jag ja till detta institut, men det måste fylla ett verkligt syfte. 
Marie-Line Reynaud (PSE ).
   – Jag vill tacka de två medföredragandena, Lissy Gröner och Amalia Sartori, för deras utmärkta arbete. Detta betänkande tillför faktiskt ett antal av de förbättringar till kommissionens ursprungliga text som jag också föreslog i mitt förslag i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
Jag ska ta upp fyra av dessa. Först och främst har institutet getts en proaktiv roll, i synnerhet genom analys- och expertisuppdragen och det val det har fått när det gäller att kunna lägga fram rekommendationer och riktlinjer inför gemenskapens institutioner. Sedan har vi betydelsen av samarbete med byrån för grundläggande rättigheter. Vidare finns det ett behov av ett balanserat deltagande av män och kvinnor i styrelsen, och, slutligen, gäller det Europaparlamentets roll, i synnerhet i fråga om beslutet om nominering av direktör för institutet och av styrelsens medlemmar samt om övervakning av deras arbete.
Jämställdhetsinstitutet utgör en betydelsefull del av ett verkligt medborgarnas Europa, och jag blev mycket besviken över att mitt förslag till betänkande förkastades av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, med 18 röster mot 18, för att delar av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater och delar av gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa ville stoppa inrättandet av detta institut. Samtidigt gläder det mig att se att medföredragandena har införlivat de viktiga delarna av mina åsikter i betänkandet. 
Eugenijus Gentvilas (ALDE ).
   – Jag är mycket nöjd med detta betänkande. Jag anser att det är av stor betydelse för det nya, moderna Europas identitet. Jämställdhetsproblemet är särskilt relevant i de östeuropeiska staterna. Det är verkligen ingen tillfällighet att Slovenien, Slovakien och Litauen eftersträvar att inrätta detta institut. Kvinnor i östeuropeiska stater betraktas fortfarande ofta som hemmafruar och integreras inte i de ekonomiska processerna. Europaparlamentet har sitt utskott för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män. I många europeiska länder finns det ministerier, avdelningar och andra institutioner som ägnar sig åt jämställdhet. Det är anledningen till att jag anser att det är logiskt att inrätta ett sådant institut över hela Europeiska unionen. Jag stöder därför föredragandena Lissy Gröners och Amalia Sartoris ansträngningar, tillsammans med deras argument att ett oberoende institut kan verka mycket effektivare än ett som utgör en del av en annan byrå. Jag vill betona att både män och kvinnor behöver detta institut, och det är synd och skam att majoriteten av talare i dag har varit kvinnor. 
Maciej Marian Giertych (NI ).
   – Herr talman! Feministernas löjliga slogan om jämställdhet mellan könen skadar kvinnorna. Denna slogan tillerkänner manliga egenskaper stort värde och förutsätter att kvinnor också har dem. Så är det inte. Kvinnor har kvinnliga egenskaper, och dessa måste också värderas. Hänvisningar till fruar som inte arbetar är en förolämpning eftersom dessa kvinnor arbetar mycket hårt i hemmet. Deras arbete måste värderas och tillerkännas minst samma värde som det arbete som utförs av män, om inte mer. En av de mest olyckliga företeelserna i dagens samhälle är att kvinnor tvingas att arbeta utanför hemmet av ekonomiska skäl, eftersom det är omöjligt att försörja en familj på bara en lön. Detta sker mot bakgrund av hög arbetslöshet. Kvinnor kan inte tvingas att bidra på samma sätt som männen. De kan exempelvis inte förväntas arbeta i skift eller tillbringa flera dagar borta från hemmet. Det beror helt enkelt på att vi inte är jämställda. Kvinnor har ett ovärderligt värde på grund av sin roll som mödrar, och de förtjänar därför särskilt beaktande och skydd. De behöver inte något institut. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
   – Herr talman! Vi behöver snarast ett europeiskt jämställdhetsinstitut eftersom vi till och med i hjärtat av Europa på 2000-talet bevittnar regelbunden diskriminering på grund av kön.
Kvinnorna utgör 52 procent av befolkningen i Europa, och de upplever hela tiden diskriminering inom många områden av sitt liv. Detta nya institut ska inte bara begränsa sig till att samla in statistiska uppgifter om det är meningen att det ska främja och genomföra en politik för jämställdhet mellan könen på ett effektivt sätt i den utvidgade unionen. Institutet måste i stället inrikta sig på att analysera uppgifterna i detalj och formulera de råd och riktlinjer som behövs för att effektivt införliva jämställdhetstanken i EU:s rättssystem. Man ska komma ihåg att jämställdhet mellan könen, som institutet har i uppgift att främja, är en grundläggande rättighet och en prioriterad gemenskapspolitik. Det ingår i fördraget och måste genomföras inom alla områden med social och ekonomisk verksamhet, bland annat när det gäller tillgång till sysselsättning och entreprenörskap.
Det skulle vara lämpligt att placera institutets säte i den nya delen av det enade Europa, kanske i Polen. Polen är det största av de nya länderna och ett land där diskriminering inte bara är vida spridd utan också bagatelliseras av myndigheterna. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Emile Zola sa att en kvinna är den axel runt vilken civilisationen roterar. Institutet bör bli den axel som den europeiska jämställdheten och genomförandet av den roterar kring. För att Europeiska jämställdhetsinstitutet ska bli verklighet behövs det bara en förståelse för problemet, politisk vilja och viss finansiering. Det är betydligt svårare för institutets arbete att ändra attityderna mot kvinnor, och utrota den diskriminering de utsätts för i många europeiska länder. Institutet bör anställa inte bara specialister utan människor av båda könen som är genuint intresserade av verksamheten. Europaparlamentet måste ha inflytande över sammansättningen av institutets personal och en kontinuerlig parlamentarisk kontroll. Institutet bör utvärdera situationen inom alla områden i alla länder och lägga fram förslag. Utifrån denna grund bör EU-institutionerna vidta effektiva åtgärder och kräva detsamma av de nationella regeringarna. Institutet måste börja sitt arbete i ett av de nya EU-länderna. Vilnius erbjuder inte bara vad Litauen kan uppnå genom att införa jämställdhet utan även möjligheten att kombinera erfarenheterna från de ledande skandinaviska länderna med Centraleuropas potential, och faktiskt hela Europa. 
Vladimír Špidla,
   . – Mina damer och herrar! Jag har med stort intresse lyssnat till er diskussion, och jag hoppas att ni låter mig kommentera några av de frågor som tagits upp. För det första vill jag uttrycka min uppskattning för den utmärkta kvaliteten på föredragandenas betänkande, vilket endast kan beskrivas som strålande, med tanke på hur komplicerat ämnet är. Mina damer och herrar! En rad argument och uppfattningar har framförts i debatten, och dessa anser jag kräver ett svar.
Den första uppfattning som uttrycktes var att denna institution bör ingå i agendan för de mänskliga rättigheterna. En rad talare i diskussionen hade uppfattningen, som jag stöder helt och fullt, att frågan om jämställdhet går betydligt längre än den enkla frågan om mänskliga rättigheter, även om mänskliga rättigheter är av grundläggande betydelse. Frågan om jämställdhet är större än så.
Det förekom en fråga om huruvida det var rätt för Europeiska unionen att främja jämställdhet även i sina internationella förbindelser. Jag måste bestämt påstå att jag är övertygad om att det finns ett behov av detta. EU är inbegripet i oräkneliga internationella förbindelser, både med medlemsstater och i samband med utvecklingsstöd och på multilateral nivå, och var och en av dessa erbjuder möjligheten att effektivt förstärka jämställdheten.
Mina damer och herrar! Jag är övertygad om att jämställdhet mellan könen som främjas och backas upp på global nivå kommer att bli en stor källa till global stabilitet och kan skapa fred i många av våra aktuella konflikter. Jag anser också att argumentet som framförts i debatten att institutet kommer att bidra till större synlighet och politisk insyn för frågorna om jämställdhet och lika rättigheter är korrekt. Jag stöder helt det argumentet. Det är också rätt att påminna oss om, vilket påpekades ofta i debatten, att det fortfarande återstår mycket arbete att göra. Vi försöker fastställa en politik på grundval av argument, och det är ett av de civiliserade resultaten av livet i dagens Europa. Jag kanske ska tillägga att denna politik baseras på praktisk bevisning och faktiska uppfattningar. Även ur detta perspektiv kan institutet förbättra kvaliteten.
Det är enligt min uppfattning uppenbart att det finns en mängd viktig information som inte används effektivt i politiskt beslutsfattande. Hur många av er vet exempelvis att männen i Spanien tillbringar 52 miljoner timmar per år med att ta hand om andra medan siffran för kvinnor är 200 miljoner timmar? Det är definitivt en viktig indikation på hur ojämlikt vi delar på vissa av de skyldigheter och det ansvar vi har som människor – män och kvinnor. Och ändå används inte någon av dessa upplysningar vid politiskt beslutsfattande. Jag är övertygad om att institutet kommer att möjliggöra många saker.
Mina damer och herrar! En av de sunda principerna för det parlamentariska livet i EU är mångspråkighet, och vi upptäcker ofta att en viss fråga kan uttryckas elegantare och mer exakt på något av de andra europeiska språken. Jag hoppas därför att ni vill låta mig använda det tyska uttrycket Jag är fullständigt övertygad om att om man stannar där man är innebär det i praktiken att gå tillbaka. Mina damer och herrar! Låt mig uttrycka en uppfattning om ändringsförslagen i betänkandet som är en del av er kommande omröstning. Utskottets inställning när det gäller typen av institut gör att vi kan vara flexibla och acceptera de flesta ändringsförslag som stärker institutets roll och arbetsmetoder, inklusive inrättandet av ett nätverk för institutet. Dessa ändringsförslag är acceptabla i sin ursprungliga form, antingen delvis eller efter omarbetning. Den andra kategorin innefattar de ändringsförslag som ökar textens läsbarhet och som kommissionen också kan acceptera i den ursprungliga formen eller efter mindre omarbetning. Den tredje gruppen är de ändringsförslag som har att göra med teknikerna för den rättsliga utformningen som, även om de är konstruktiva, innebär ett avsteg från de ursprungliga bestämmelserna i befintliga instrument och därför inte kan antas, eftersom vi måste bibehålla sammanhållningen. Avslutningsvis finns ändringsförslag som gäller horisontella frågor, med andra ord alla byråer och organisationer, när det handlar om förfaranden för att välja ut chefer, förlänga deras kontrakt och bedöma organisationer. Dessa ändringsförslag kan inte accepteras eftersom vissa principer om sammanhållning måste behållas i förhållande till alla byråer.
Jag har sparat frågan om sammansättningen av styrelsen till sist. Vi är mycket glada över att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män har arbetat för att begränsa antalet ledamöter i styrelsen och att man har följt Europaparlamentets resolution från december förra året om ett operativt ramverk för framtida regleringsmyndigheter. Vi kan nu låta oss styras av detta förslag, även om antalet kommissionsföreträdare inte är detsamma som för rådet. Balansen mellan de två organisationerna och mellan de två intressenivåerna, det vill säga nationell nivå och gemenskapsnivå, kan säkras ytterligare om dess företrädares röst, i enlighet med förslaget och där kommissionen har ansvaret, har samma tyngd som rösterna från alla rådets företrädare tillsammans, i det mycket begränsade antalet fall som inbegriper godkännande av budgetar och arbetsprogram. Vi accepterar därför ändringsförslagen 66, 82 och 85 rörande sammansättningen av styrelsen och reglerna för omröstning. I samma anda instämmer vi i att antalet ledamöter kan minskas till snarare 25 företrädare för medlemsstaterna, såsom föreslås i ändringsförslagen 67 och 83, och vi anser att det är tillräckligt att de deltagande parterna är närvarande vid sammanträden i styrelsen utan att ha rätt att rösta. Vi hoppas att rådet kommer att kunna anta ert förslag för styrelsen som, tillsammans med det roterande systemet, kommer att göra det möjligt för företrädare från alla medlemsstater att alternera under en period av tre mandat.
Sammanfattningsvis vill jag säga att vi vinnlagt oss om att anta så många av era ändringsförslag som möjligt. Kommissionen kan nu anta ändringsförslagen 2–10, 13, 15, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 28, 29, 35, 36, 38–42, 44, 45, 48, 53, 55, 59–69, 74 och 76–85. Kommissionen kan inte anta ändringsförslagen 1, 11, 12, 14, 16, 19, 21–23, 27, 30–34, 37, 43, 46, 47, 49–52, 54, 56–58, 70–73 och delar av 75. Vi bör också ta hänsyn till diskussionerna i rådet, och vi måste verkligen anstränga oss för att se till att en acceptabel kompromiss uppnås före årets slut. Kommissionen räknar med Europaparlamentets stöd för att inrätta detta så välbehövliga europeiska institut, och det är viktigt att se till att organisationen kan börja arbeta 2007, med tanke på framstegen och för att höja jämställdhetspolitikens profil. Jag kommer självfallet att lämna ett skriftligt yttrande om enskilda ändringsförslag senare.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 11.30.
Hélène Goudin (IND/DEM ).
   – Junilistan anser att jämställdhetsfrågor är betydelsefulla och att lika behandling av kvinnor och män är en absolut självklarhet i alla sammanhang. EU:s nya jämställdhetsinstitut skall analysera jämställdheten i unionen, utifrån jämförande data från respektive medlemsland.
Den naturliga frågeställningen är vilket mervärde denna myndighet kommer att bidra med. Kommer den att ha en konkret och betydelsefull funktion, eller är det huvudsakligen ett sätt för EU-institutionerna att visa handlingskraft? Kommer myndigheten att bidra till att öka jämställdheten, eller utgör den huvudsakligen en form av alibi, ett sätt att visa att unionen bryr sig om jämställdhetsfrågor?
De argument som presenteras i betänkandet är inte övertygande. Myndighetens uppgifter kan utföras inom ramarna för befintliga strukturer. EU har redan den centrala statistikbyrån ”Eurostat”. Denna kan ta fram jämförande statistik om jämställdheten i EU-länderna. Det finns dessutom nationella myndigheter som arbetar med jämställdhetsfrågor. Dessa myndigheter kan samarbeta över nationsgränserna.
Kommissionen består av 18 män och 7 kvinnor. Ungefär 30 procent av EU-parlamentarikerna är kvinnor. EU-institutionerna borde börja med att tillämpa jämställdhet inom de egna strukturerna och därigenom vara en förebild, innan nya centraliserade EU-myndigheter inrättas. Samarbete kan dessutom ske under mer decentraliserade former, utan att EU växer genom att nya myndigheter skapas för varje angelägen fråga. 
Katalin Lévai (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Inrättandet av det europeiska jämställdhetsinstitutet, som kommer att underlätta utrotningen av alla former av könsdiskriminering i hela Europa, är av oerhörd betydelse.
Jag håller med om det önskemål som har uttryckts av föredragandena att institutets verksamhet inte bör inskränka sig till datainsamling, redovisning och forskning. Analyserna bör integreras i medlemsstaternas politik på ett innovativt sätt, med målsättningen att lika möjligheter ska bli en politisk huvudriktlinje och vägledande för lagstiftarna. Samtidigt bör resultaten av forskningen göras tillgängliga för allmänheten, så att EU:s medborgare kan ta en medveten ställning i frågor som rör jämställdhet mellan män och kvinnor. Det kräver dock att institutets förhållande till den civila sektorn och de forum som är ansvariga för kommunikationsfrågor stärks och institutionaliseras. Jag vill rikta uppmärksamhet mot att samarbete med medier och utnyttjande av moderna kommunikationsmedel är en viktig uppgift för institutet!
Resurser måste göras tillgängliga för att se till att forskningsresultaten går utanför den professionella sfären och kan användas så brett som möjligt. Institutets arbete blir bara effektivt om det verkligen fungerar som det europeiska nätverket för jämställdhet mellan könen, om det kan samordna center, organisationer och specialister i medlemsstaterna som är involverade i det allmänna införandet av lika möjligheter, och om dess budskap når Europas regeringar och medborgare.
Jag gratulerar föredragandena och föreslår att dokumentet godtas!
Tack för ordet! 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Dagens omröstning kommer att delas upp i två delar för att lämna utrymme för det högtidliga mötet som ägnas åt talet av Förbundsrepubliken Tysklands president.
Talmannen.
   – Jag avbryter nu sammanträdet några minuter innan president Horst Köhler ska tala. Vi kommer att fortsätta omröstningen direkt efter det högtidliga mötet.

Talmannen.
   – Herr president för Förbundsrepubliken Tyskland, mina damer och herrar! Innan vi välkomnar vår berömda gäst i dag måste jag informera er om att vi under det möte som hölls med president Horst Köhler innan han kom till kammaren mottog den sorgliga nyheten om Lennart Meris bortgång. Han var Estlands president under tiden 1992–2001. Som ni vet sågs president Meri som en symbol för Estlands kamp för frihet och nationell identitet, och hans död berövar oss en viktig europeisk personlighet vars minne vi i dag här ska hedra.
Herr president, mina damer och herrar! Det är en stor ära för mig och hela Europaparlamentet att välkomna er till detta högtidliga möte i dag.
Herr president! Tillåt mig att betona ert personliga engagemang för Europaprojektet, som är särskilt användbart och nödvändigt i en tid när situationen i Europeiska unionen orsakar mycket tvivel bland medborgarna. Jag vet att det oroar er, vilket ni uttryckt lidelsefullt. Jag vet att ni är högst medveten om det ansvar vi alla delar för problem som ger anledning till oro bland européerna i dag, och som inte kan lösas utan mer Europa.
Vi är medvetna om de initiativ ni tar för att utvidga och fördjupa den europeiska debatten. Ett exempel på detta var er inbjudan till era kolleger i Finland, Italien, Lettland, Österrike, Portugal och Ungern till ett möte som hölls i Dresden – som jag är övertygad om att ni kommer att tala om i dag – med studenter och andra personer från dessa länder, i syfte att diskutera europeisk identitet och Europas framtid.
Detta viktiga initiativ är inte isolerat. Ni tar alla tillgängliga tillfällen i akt för att utbyta uppfattningar med medborgarna och särskilt med yngre människor. Underligt nog är det de som är mest skeptiska mot projektet som är så viktigt för deras framtid. 
Ni kombinerar även ord med handling: ni talar inte bara om Europa vid officiella händelser, utan ni arbetar också varje dag med specifika frågor på den europeiska agendan.
Er personliga erfarenhet gör er nästan till en europeisk förebild. Ni var ung, ett flyktingbarn under andra världskrigets slut. Under mitt besök i Tyskland berättade ni om era erfarenheter, mycket direkt och personligt: hur ni fick utstå kriget och flykten från flyktingförläggningen, hur ni gjorde ert liv till en framgång i ett ödelagt land som också gradvis byggde sin framtid på historiens vrakspillror.
Er personliga erfarenhet tog er bort från Europa. Ni har levt utanför Europa, och ni har sett på oss därifrån och, just av den anledningen, eftersom ni har haft dramatiska erfarenheter i Europa och har sett det byggas upp från utsidan vet ni att Europa inte har någon annan valmöjlighet än projektet med Europeiska unionen.
Ni vet emellertid också att dessa värderingar och projekt måste försvaras aktivt varje dag och att de inte sker gratis eller automatiskt, och jag vill därför tacka er för att ni är med oss här i dag för att förmedla era idéer till oss, vilka definitivt kommer att vara ett viktigt bidrag till vår breda debatt om Europa.
President Köhler! Jag är mycket glad att ge er ordet. 
Horst Köhler,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, ärade ledamöter i Europaparlamentet! Er hedervärda kammare är centrum för offentlig politik och demokratisk opinion för EU, och jag är tacksam för möjligheten att kunna tala här om Europa och dess framtid.
Europa visar upp en gåtfull bild för världen. Varför förefaller Europa redan så delat, så snart efter återföreningen? Varför hyser Europa inte större förtroende för sina fördelar, när den europeiska inre marknaden har varit så framgångsrik? Varför visar Europa upp en sådan tveksamhet, med alla sina styrkor och möjligheter?
När jag arbetade för Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling och för Internationella valutafonden lärde jag känna många länder världen över. Att se på Europa från utsidan gav mig en skarpare bild av kontinenten, och jag insåg hur andra länder ser på oss och på Europeiska unionen. För oss har demokrati baserad på frihet, en fredlig lösning på diskussioner och ömsesidig solidaritet mellan de 25 medlemsstaterna länge varit ett faktum i det dagliga livet. När man ser på oss från utsidan ser man emellertid mycket tydligare vilken otrolig satsning som har gjorts för att uppnå det som nu är normalt, endast två generationer efter andra världskriget och en halv generation efter att järnridån fallit.
Det är tack vare detta resultat som Europa beundras av många människor världen runt, men samtidigt som de beundrar oss börjar de bli otåliga och förbryllade av oss. De ser alltför många européer som på ett anmärkningsvärt sätt saknar självmedvetenhet, är omgivna av tvivel och saknar mod, och de säger på ett vänligt sätt att ”Europa, om du är trött så stig åt sidan, vi vill gå vidare”. Vad svarar vi på det?
Vad jag svarar på det är följande: Europa kommer alltid att vara fullt av kreativa pådrivande faktorer. Vi européer är inte rädda för utmaningar – vi använder dem, och det är anledningen till att Europeiska unionen har en god framtid för sig.
Jag vill backa upp tre saker jag just har sagt.
De som vill förstå Europa måste beakta dess historia och förstå vilka idéer och ideal som binder oss européer samman. Det som vi betraktar som centralt är alla människors oförytterliga värde, i hela deras unika situation, tillsammans med deras värdighet och frihet. Till och med för tusentals år sedan betraktade människor i Europa dessa saker som gåvor som man visade sig värdig endast genom att använda dem till det yttersta och vid behov slåss gång på gång för att säkra dem. Det är exakt vad européerna gjorde – oförtröttligt och trots alla förskräckliga motgångar. Det faktum att de använde sina talanger fördjupade tanken och anden för dem i form av filosofi, vetenskap och konstens rikedomar. Genom att göra detta lärde sig människorna i Europa också att ifrågasätta sina egna övertygelser och be om – och ge – goda skäl för varje åtgärd, och den processen med upplysningar kommer aldrig att upphöra.
På ett mycket tidigt stadium förstod vi och tog till vårt hjärta betydelsen av social sammanhållning, självbestämmande och självständighet, inte bara i stadsstaterna i det gamla Grekland utan även i republikerna i det medeltida Italien, inte bara med självkännedomen i Spanien, Frankrike, Polen och England utan även den färggranna mångfalden hos det ”Heliga romerska riket av tysk nation”.
På alla dessa platser var européerna lika gudfruktiga som flitiga. Inte bara hemma utan även i världen utanför uppfattade de arbete som en religiös skyldighet. De handlade och lärde sig hur man samexisterar med människor från andra övertygelser och kulturer och lever med dem.
Genom att göra detta syndade européerna mer än en gång mot andra människor och kulturer och även mot varandra, men de lärde sig de rätta läxorna av detta, genom att de nu strider för mänskliga rättigheter, fred och demokrati och vill att andra ska lära sig samma läxor de har tvingats lära sig. Europa är också märkt av en kultur av aktiv kärlek till nästan och en aktiv kamp för social rättvisa.
Dessa goda kvaliteter står naturligtvis att finna på alla kontinenter, och Europa har lärt av dem, men den särskilda europeiska blandningen av kärlek och frihet, kampen för sanning, solidaritet och kreativa pådrivande faktorer är unik och anses som god av de många utanför Europa som förväntar sig att vi ska bidra till världens fred och välbefinnande, på samma sätt som för dem som kommer efter oss. 
Men återigen, stora utmaningar ligger framför Europeiska unionen och dess medlemsstater.
Världen över växer nya tillväxtregioner fram, och formen för konkurrensen förändras. Det finns nya inflytelsesfärer, och nya konfliktlinjer dras upp. I många europeiska länder är arbetslösheten oacceptabelt hög.
Allmänheten och väljarna blir bevisligen främmande för Europeiska unionen, och fördraget om en konstitution för Europa vann inte folkets godkännande i två av vår gemenskaps grundarstater.
Så många utmaningar, så många möjligheter! Vi måste återigen tänka tillbaka på hur ofta Europa har lyckats med att bemöta tider av prövningar, just för att vi kunde förnya oss. Man behöver bara titta på den europeiska inre marknaden och den ekonomiska och monetära unionen.
För trettio år sedan sa den nederländska utrikesministern Max van der Stoel att mottot för Europeiska gemenskaperna inte längre var ”komplettare, djupare och bredare” utan snarare ”tröghet, omsvängning och flykt”. Europa befann sig på den tiden i en djup ekonomisk och institutionell kris.
För tjugo år sedan satte man i Europeiska enhetsakten upp den inre marknaden som ett mål. På den tiden fanns så många hinder för den fria rörligheten för personer, varor, tjänster och kapital att Philips, för att ta ett exempel, var tvungna att tillverka sju olika versioner av samma rakapparat för den europeiska marknaden, och Siemens var tvungna att tillverka 25 olika elkontakter.
För tio år sedan hade målet med den inre marknaden i stor utsträckning uppnåtts. Europeiska unionen har nu placerat den på en institutionell grund och ökat den ekonomiska och sociala sammanhållningen mellan medlemsstaterna. Sedan dess har europeiska företag haft en inhemsk marknad med i dag 450 miljoner kunder för sina produkter. Nya möjligheter till framgång har skapats, inte minst för tjänsteleverantörer från de mindre medlemsstaterna, som nu kan tillverka sina varor i större mängder och därmed på ett mer konkurrenskraftigt sätt. Och den inre marknaden är framför allt ett ypperligt program för att få den europeiska affärsverksamheten att passa den globala konkurrensen. De som lyckas bevisa sitt värde där behöver inte vara rädda för konkurrensen från andra sidan Atlanten. 
Den ekonomiska och monetära unionen var och är det logiska resultatet av den inre marknaden, och skyddar den mot risken att återigen splittras upp genom godtyckliga devalveringar, mot valutakriser och spekulationsvågor av det slag som vi i Europa fortfarande upplevde i början av 1990-talet. Den ger företagen säkerheten att kunna planera framåt, gör det möjligt för konsumenterna att jämföra priser utan svårighet och leder till avskaffande av höga avgifter för valutaväxling och de höga kostnaderna för valutasäkring. Det är anledningen till att euron – i likhet med den inre marknaden – länge har varit en framgångshistoria, och dess styrka på den internationella valutamarknaden är ett bevis för världen att det som vi lärde oss för länge sedan fortfarande är sant i dag, att Europa kan omvandla utmaningar till möjligheter, och det är något som ni behöver komma ihåg, om och om igen, dag in och dag ut.
Vi kommer att lyckas igen, om än under förutsättning att två villkor är uppfyllda: vi får inte låta våra prövade och testade principer och resultat undermineras, och vi måste allvarligt och ärligt ta itu med uppgiften att korrigera det som gått fel och ställa saker till rätta där det behövs.
Allt som behöver sägas om det första villkoret är att de vars protektionism försvagar den europeiska inre marknaden när allt kommer omkring skadar sig själva.
De som nu återgår till den gamla attityden att var och en ska sköta sig själv först missbedömer omfattningen av den globala konkurrensen och erbjuder sina medborgare en falsk säkerhet.
På lång sikt underminerar de Europas förmåga att upprätthålla sin ställning i världen, skapa varaktiga arbetstillfällen och öka resurserna för ett rättvisare samhälle.
Det innebär därför att endast den andra vägen återstår. Europa måste återfå sin kapacitet. För var och en av oss börjar uppgiften hemma. Vissa medlemsstater har gjort avsevärda framsteg med de nödvändiga strukturreformerna och har det som behövs. Andra behöver fortfarande göra mer ansträngningar i den riktningen. Det finns många exempel som visar att det är värt ansträngningen, och vi får inte misslyckas med att göra den.
Även Europeiska unionen behöver möbleras om. Den första frågan vi behöver ta upp är var den, som union, bör bli aktiv. När allt kommer omkring behöver unionen inte göra allt som kan göras, utan snarare allt som behöver göras, och det innefattar inte sådana saker som redan kan göras fullt tillfredsställande på lokal eller regional nivå eller av enskilda nationalstater. Respekt för subsidiaritetsprincipen innebär att så långt det är möjligt respektera EU-medborgarens personliga ansvar och identitet, och alla som vet hur man verkligen fattar beslut inom Europeiska unionen vet att det är en skyldighet som åligger inte bara regeringarna i medlemsstaterna utan även Europeiska unionens institutioner.
Om Europeiska unionen av goda skäl emellertid vidtar åtgärder, behöver den göra det med så lite administrativ byråkrati som möjligt och på ett sätt som människor kan förstå. När allt kommer omkring är vi arvtagare till en stark tradition av lag och administration i Europa, och det bör uppmuntra oss att en gång för alla släppa in lite luft i den byråkratiska apparaten. Vår tidigare entusiasm för lagstiftning har gett oss massor med platser där vi kan göra detta, och det är bra att Europeiska kommissionen har satt i gång ett stort program för att ta sig igenom den snårskog av rättslig mångordighet som vi för närvarande har i syfte att förenkla europeisk lag. Jag har just haft en bra diskussion om detta med kommissionsledamot Günter Verheugen.
Allmänheten kommer också att uppskatta om beslut i Europa uppnås på ett mer öppet sätt. För närvarande befinner sig beslutsfattandeprocesserna på EU-nivå ofta en hel värld ifrån de människor de påverkar, och många där har dålig uppfattning om vem i Europa som faktiskt är ansvarig för vad och vem som när allt kommer omkring ska hållas ansvarig för det som pågår, och de blir därför apatiska eller misstänksamma – och båda är skadligt.
Allmänheten vill emellertid vara mer än bara åskådare som förstår handlingen. Utöver Europavalen vill de ha så mycket demokratisk inblandning som möjligt. De vill att man lyssnar till dem, och de vill kunna ta initiativet genom att påverka vad EU:s institutioner gör.
Mot detta invänder ni att alla dessa saker – subsidiaritet, demokratiskt deltagande, rätten till medborgarinitiativ – finns i den europeiska konstitutionen. Det gör de förvisso, och fördraget innehåller mycket mer som är bra och rätt, vilket inte alltför lätt bör överges, inte minst med tanke på att 14 medlemsländer redan har röstat för att godkänna det.
Europa har nu ordinerat sig själv en ”period av eftertanke”, på tyska som kan betyda både en paus för att tänka efter och en paus i tankarna. Vi bör använda denna period av eftertanke som ett tillfälle till en grundlig omprövning. Senast då måste vi tala med varandra nyktert och allvarligt – inte bara i EU-institutionerna och partierna utan även i alla medlemsstaters offentliga forum för politisk debatt. Vad detta kommer att kräva av ledamöterna i kammaren är idéer och oförtröttlig ansträngning – inte minst i diskussioner med dem som inte var nöjda med vad jag har att säga.
Denna europeiska debatt kan bara gynnas av mångfald och kreativitet, men det enda som kommer att räknas blir kraften i sunda argument. Det kommer att bli upplysande i ordets bästa bemärkelse om det blir en fördjupad diskussion i medlemsstaterna om syftet med och innehållet i den europeiska integrationen. Det kommer på längre sikt att göra gott för allmänhetens acceptans av EU. Jag har förtroende för Europas folk och för den europeiska allmänheten. De måste äntligen anförtros något.
Vi européer förväntar oss goda skäl och ger dem. Det är något som jag tycker är kännetecknande för oss. Jag tror därför att det finns mer än ett bra skäl till att Europa i den nya världsordning som är på väg borde uppträda enat i frågor som gäller utrikes- och säkerhetspolitik. Det ger oss mer tyngd, exempelvis när vi diskuterar med andra i världen om den internationella dimensionen av socialt ansvar och miljöskydd, och allmänheten har länge varit medveten om att i en världsomspännande konkurrens måste vi vara bättre ju dyrare vi är. För Europas framtidsutsikter och för de alltför många ungdomar som är utan arbete är utbildning, undervisning, forskning och utveckling grundläggande, och det är ett tillräckligt bra skäl för att omfördela avsevärda belopp från EU:s budget i den riktningen och därmed få ett erkännande från våra nationalstater. 
Allmänheten kommer också att uppskatta om EU sätter upp nya mål och vidtar det slags åtgärder som gör européernas liv lättare och tryggare. Det är faktiskt möjligt, vilket helt nyligen tydligt visats genom energipolitiken. Det måste absolut vara uppenbart för varje rationell människa att alla medlemsstater har ett grundläggande intresse av att säkert och överkomligt tillhandahålla miljövänlig energi och att de måste samarbeta för att hitta det effektivaste sättet att uppnå detta. Attityden att ”var och en får ta vara på sig” kommer inte att hålla. Europeiska kommissionen har lagt fram en grönbok om energipolitik, och det välkomnar jag väldigt mycket. När det gäller dessa frågor behöver vi de rätta besluten, och vi behöver dem snart. De debatter jag har talat om och som kommer att garantera Europeiska unionen en bra framtid är redan på väg.
Låg mig ge ett litet exempel på detta: för några veckor sedan var jag i Dresden med sex andra europeiska presidenter. Vi fortsatte en dialog som inletts av den tidigare portugisiska presidenten Jorge Sampaio, och vi talade till unga människor, med ett hundratal studenter från sju medlemsstater, och vi frågade dem vad de trodde om Europa, vilka fördelar de kunde se med Europa och vilka förväntningar de hade på Europeiska unionen och dess medlemsstater. Dessa studenter var inte handplockade. De hade tagits ut genom ett offentligt lotteri, men dessa unga människor var väl förberedda. De hade tillbringat en och en halv dag med att diskutera sinsemellan och kallade det som hade kommit fram i deras egna diskussioner ”Dresdens krav på europeisk sammanhållning”. De tänker exempelvis i termer av en enhetlig rösträtt och skulle vilja se ett europeiskt historiskt museum. De föreslår att man ska sätta av fem procent av BNP till forskning och utveckling.
Och de vill ha en europeisk armé och en europeisk vapenfri tjänst.
I anslutning till det här talet lägger jag fram en kopia av vad dessa unga människor skrev, som kan arkiveras hos parlamentet. Gruppen var knappast representativ, och de förefaller idealistiska i sina krav, men deras idealism är imponerande. Det handlar mycket om den entusiasm som fanns bland människorna som på nytt byggde upp Europa efter kriget och som kämpade för dess enande i frihet. Där har vi det, den typiska kreativa pådrivande faktorn. Där har vi dem – de européer som förväntar sig något av Europa och som är beredda att göra något för det. De finns i Europa.
Vissa av dessa studenter har för övrigt ingått i Erasmusprogrammet. Låt oss glädjas åt den här Erasmusgenerationen och göra mer av dem.
Och medan jag ändå talar om detta: praktikanter och lärlingar bör också få större möjligheter att lära sig från sina grannar och lära sig Europas värde genom erfarenhet.
Det var Jacques Delors som föreslog den europeiska utbildningschecken, och jag uppmanar kammaren att utnyttja den!
Låt oss ta dessa unga människors entusiasm som ett föredöme. Låt oss visa oss som verkliga européer. Låt oss, snarare än att oroas över framtiden, fyllas med kreativ rastlöshet, för Europa och för Europeiska unionen. Låt oss gemensamt omvandla alla våra utmaningar till möjligheter, till förmån för alla. Europa kommer då att fortfarande vara vad det är i dag, en bra plats att leva på och en god kraft i denna vår värld!
Dresdens krav för europeisk sammanhållning (5 februari 2006)
I. Föra människorna närmare varandra
1. Utbytesprogram för alla områden i samhället
2. Enhetliga vallagar i hela EU
3. Europa bör ha ett ansikte genom en direktvald president
4. En kort och begriplig EU-konstitution
5. Europa bör få en ”synlig dräkt” genom mer kraftfulla symboler, såsom
– ett museum över europeisk historia
– ett europeiskt förtjänsttecken
– Europadagen som en allmän helgdag i hela EU
– ett blått EU-pass och mycket mer
6. ”Europastudier” i alla skolor i Europa och ett ”europeiskt centrum för politisk utbildning”
7. ”Euronews” bör utvecklas till en folklig ”Eurokanal”
8. En kampanj för ”Vi är Europa”
9. En ”eurobuss” för att föra ut Europa till landsbygden
II. Fånga Europas möjligheter
1. 5 procent av EU:s medlemsstaters BNP ska användas till forskning och vetenskap
2. Europaparlamentet ska ha full makt över budgeten
3. Anslagen till jordbruket bör minskas och reformeras
4. En ”europeisk volontärtjänst” bör inrättas
III. Tillsammans för säkerhet och ansvar
1. Vitryssland och den politiska agendan
2. Inrättande av en ”europeisk armé” som en del av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik
3. Hållbarhetsprincipen bör få en permanent plats i EU-lagstiftningen 
Talmannen.
   – Tack, herr president.
Innan vi fortsätter sammanträdet vill jag säga några ord som tack till presidenten för hans tal.
Det stämmer att det fanns en tid när vi hade tjugofem olika slags elkontakter – nu har vi samma, men tjugofem olika elnät.
Som ni påpekade är nästa steg att gå vidare med energi för Europa och med många andra aspekter som måste bli gemensamma.
Tack så mycket för era ord och för er uppmuntran, herr president.

Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Vi ska nu återgå till omröstningen. 

Benoît Hamon (PSE ),
   . – Herr talman! Jag vill lägga fram ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 9, nämligen att ta bort hänvisningen till det civila samhället. Återstoden av ändringsförslaget är oförändrat. 
Talmannen.
   – Finns det några invändningar mot det muntliga ändringsförslaget?
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för det utmärkta betänkandet av min kollega, Piia-Noora Kauppi, om förslaget till ändring av Europaparlamentets och rådets direktiv när det gäller aktiebolags kapital.
Samtidigt som aktieägares och fordringsägares rättigheter skyddades blev det brådskande att förenkla sätten att bevara och ändra aktiebolags kapital med tanke på det stora antalet olika situationer som ekonomiska aktörer ställdes inför. För att gå vidare med de tankebanor som stöder dessa utvecklingar i lagstiftningen anser jag att det finns ett behov av att driva en bredare politisk debatt. Syftet med denna debatt ska, särskilt när det gäller fysiska eller juridiska personer utan hemvist i Europeiska unionen, vara att reglera tillgången – både direkt och indirekt – till kapitalet i bolag som driver verksamhet på EU:s inre marknad. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Låt mig för tydlighetens skull säga att jag har röstat emot Grönerbetänkandet, inte för att jag är emot jämställdhet mellan könen, långt därifrån, utan för att betänkandet och jämställdhetsinstitutet som det hänvisar till är typiska för den kvävande, politiska korrekthet som gradvis stärker sitt grepp om Europa.
Stadgan om de grundläggande rättigheterna, ett politiskt korrekt vänsterinriktat policydokument som förstärks av en lika politiskt korrekt byrå för grundläggande rättigheter tillsammans med jobbkvoter och andra åtgärder som föreslagits i den nu avsomnade men evigt hotande europeiska konstitutionen, inramas av samma ideologi.
Jag ber er att bortse från dessa frågor till förmån för vad som verkligen är viktigt, nämligen att kvinnor har rätt till samma anställning och lika lön för lika arbete. Vi är alla överens om det. Resten handlar snarare om politisk korrekthet. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag ville betona att jag är absolut övertygad om att vi behöver garantera mänskliga rättigheter för både män och kvinnor, men jag är inte säker på att denna specifika text garanterar dessa rättigheter eller subsidiariteten för medlemsstaterna i de frågor den handlar om. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Vi röstade för betänkandet eftersom vi inser betydelsen av att inrätta ett europeiskt jämställdhetsinstitut. Vi vill också betona att detta institut inte bara ska syssla med studier, analyser och förberedelse av statistik, hur viktigt det än är.
Samarbete och dialog med icke-statliga organisationer och organ som är specialiserade på jämställdhetsområdet måste öka, på nationell nivå och EU-nivå, och med tredjeland. Åtgärder för att få ett slut på diskrimineringen måste också stödjas.
Det är också mycket viktigt att vi analyserar och övervakar jämställdhetsperspektivet inom alla politikområden och i EU:s budgetprocess, särskilt med tanke på hur relevant nationell gemenskapspolitik inverkar på män och kvinnor. Detta var något som vi föreslog men som tyvärr inte antogs.
Avslutningsvis hoppas vi att det kommer att finnas lämplig gemenskapsfinansiering och att sunt förnuft kommer att råda när det gäller att utse ledningen. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – I betänkandet föreslås att ett nytt europeiskt jämställdhetsinstitut ska inrättas.
Junilistans grundläggande inställning är att jämställdhetsfrågor har mycket hög prioritet. Likabehandling av kvinnor och män är ett oavvisligt krav som alla EU-länder måste uppfylla. Det betyder dock inte att EU skall sätta upp ännu en byråkrati för ändamålet. Sverige har kommit långt i sitt jämställdhetsarbete och Junilistan är övertygad om att detta arbete sköts bäst på nationell nivå. Ett jämställdhetsinstitut på Europanivå innebär ökad byråkrati och sämre effektivitet.
För att engagera medborgare av båda könen i kampen för jämställdhet måste denna drivas underifrån i medlemsländerna, inte uppifrån av anställda eurokrater. Behovet av jämförande statistik på området kan skötas av Eurostat.
Vi har därmed valt att rösta nej på betänkandet i dess helhet. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ),
   . – Jag och mina kolleger i den brittiska konservativa gruppen är starka anhängare av lika möjligheter i samhället. Vi anser att både män och kvinnor ska ha rätt att spela sin roll fullt ut i vår nations liv och på andra platser och motsätter oss all diskriminering på grund av kön.
Vi har trots det röstat emot detta betänkande i dag eftersom vi inte stöder spridningen av nya EU-byråer och EU-institut som belastar skattebetalarna ytterligare och ökar byråkratin, utan någon bevisad fördel för de människor som de förväntas tjäna. Upprättandet av ett särskilt institut när det gäller denna fråga riskerar att isoleras genom att låta det stå öppet för enstaka frågor från påtryckningsgrupper, och därmed blir det lättare att ignorera och marginalisera. Frågan om jämställdhet borde behandlas inom ramen för det globala tillvägagångssättet för grundläggande rättigheter. 
Christa Klaß (PPE-DE ),
   . – Kommissionen aviserade inrättandet av ett europeiskt jämställdhetsinstitut till och med innan parlamentet hade lämnat sitt betänkande i frågan. Förfarandemässigt är det fel sätt att gå tillväga. Vi röstar om det i dag, och parlamentets röst väger tungt i frågan.
Avsikten är att ett institut ska inrättas, med en budget på 54,5 miljoner euro, och med den specifika uppgiften att övervaka mäns och kvinnors lika möjligheter genom att åstadkomma statistik och rapporter. Kammaren har emellertid av praktiska och ekonomiska skäl och så sent som förra året rekommenderat att jämställdhetsinstitutet skulle vara en del av den europeiska byrån för mänskliga rättigheter. Fler åtgärder och mer resurser krävs för att ta upp jämställdhetsfrågor på ett effektivt sätt, men inga åtgärder har hittills vidtagits för dem. Av detta följer att den ursprungliga idén med att kombinera två byråer i en enda för mänskliga rättigheter förtjänar stöd.
Jag har därför lagt fram ändringsförslag 73. Att avvisa inrättandet av ett oberoende jämställdhetsinstitut ska inte på något sätt ses som ett uttryck för fientlighet mot politiken om kvinnofrågor. De pengar som finns tillgängliga för oss bör investeras i kvinnors utbildning. Det skulle vara det första steget i riktning mot jämställdhet. Den aktuella debatten om att minska byråkratin är ett annat skäl till att det inte verkar rimligt med ytterligare en byrå, och det är inte heller något som enkelt kan förklaras för allmänheten. Jag har därför inte röstat för betänkandet. 
Astrid Lulling (PPE-DE ),
   . – I över 40 år har jag kämpat för kvinnors rättigheter och för jämställdhet mellan könen.
Jag kan därför inte anklagas för att sakna sympati för frågan.
Jag undrar emellertid varför ett europeiskt jämställdhetsinstitut ska vara nödvändigt bara för att idén kläcktes för över tio år sedan. Mycket tid har förflutit sedan dess, och vi har nu andra prioriteringar för att använda våra begränsade tillgångar på ett effektivare sätt.
Jag kan tänka mig bättre sätt att spendera över 50 miljoner euro och därmed främja lika möjligheter för kvinnor och män än att inrätta ett institut vars funktion och makt skulle överlappa dem som redan finns i många organ på nationell nivå, EU-nivå och global nivå.
Synen av den här inköpslistan – vilket är vad dessa 85 ändringsförslag kan likställas med – gör att jag oroar mig över den slutliga kostnaden för det som kommer att bli en överdimensionerad lekplats för kvinnorörelsens förespråkare med förlegade idéer.
Jag stöder ändringsförslaget som erinrar oss om att kammaren redan har beslutat att ett sådant institut bör vara en del av Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter. Det skulle i varje fall begränsa den skada det kan åstadkomma.
Med tanke på de många obegripliga sakerna i betänkandet och bristen på alla slags budgetplaner kan jag inte rösta för det i dag. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar betänkandet och särskilt ansträngningen att upprätta ett oberoende organ som specifikt fokuserar på jämställdhetsfrågor. Jag instämmer med tanken om ett organ som enbart behandlar frågor avseende jämställdhet, eftersom det garanterar att målet med jämställdhet, som det står fastställt i fördraget, inte blir underlägset någon annan EU-politik mot diskriminering. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Det faktum att uppfattningarna är praktiskt styrda och att enkelspårigt tänkande nästan har blivit etablerat har lett till att allvarliga, relevanta debatter om pressande frågor på nytt blivit till bekräftelser av tilltron till en viss politik. Det är uppenbarligen fallet när det gäller så kallad ”genuspolitik”.
Det är en sak att erkänna behovet av bättre balans i samhället, som kännetecknas av en fördelning av arbete mer för att upprätthålla den moderna världen och av större valfrihet, men politiken som ska genomföra dessa idéer påtvingas oss alltför ofta.
Det är som om vissa politikområden inte får innehålla någon avvikande uppfattning om metoder och mekanismer. Det är kärnan i min första invändning mot idén med ett europeiskt jämställdhetsinstitut. Det faktum att jag, som jag sa tidigare, stöder större balans när det gäller hur våra samhällen är organiserade innebär inte att jag förespråkar inrättandet av detta institut.
Att göra friheten byråkratisk verkar inte vara den rätta vägen framåt. Ändamålet helgar inte alltid medlen. Dessutom tycker jag inte att spridningen av ”byråer” och ”institut” verkar vara en lämplig modell för att organisera gemenskapsinstitutionerna. 
Reinhard Rack (PPE-DE ),
   – Vi ledamöter i Europaparlamentet som tillhör det österrikiska folkpartiet är för jämställdhet mellan könen och även för att politiken ska spela en aktiv roll inom detta område. Vi tror därför att om frågan hanteras av den planerade europeiska byrån för mänskliga rättigheter skulle det sända det rätta budskapet, och vi vill upprepa att vi instämmer i att frågor som rör jämställdhet mellan könen ses som en viktig uppgift för byrån, enligt Europaparlamentets resolution av den 26 maj 2006 om Kinga Gál-betänkandet. 
Vi vänder oss emellertid emot att ytterligare oberoende institutioner ska inrättas, vars slutliga resultat blir ny och kostsam byråkrati, och eftersom de ekonomiska frågorna har lämnats relativt olösta avvisar vi de planerade ospecificerade ekonomiska skyldigheterna till ett belopp av inte mindre än 52 miljoner euro. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   . – EU har för många myndigheter och byråer. Trots det röstar jag för att detta institut inrättas. Jämställdheten är en katastrof, inte minst symboliserad av 83 procent män i toppositioner, otidsenliga regler för föräldraledighet, total brist på genusutbildning och eländig lagstiftning. Det kan vara värt en del miljoner att försöka rätta till detta en aning med ett institut som skulle komplettera det redan existerande om diskriminering av minoriteter. Då kan det vara rimligt med ett institut om diskriminering av majoriteten, vilket kvinnorna är. 
Liam Aylward (UEN ),
   . – Det här är ett utomordentligt betänkande. Vi har blivit högst medvetna om allt vanligare och mer allvarliga naturkatastrofer i EU och hela världen. Om vi till exempel blickar tillbaka på de senaste 15 månaderna har vi bevittnat tsunamikatastrofen i Asien, den starka tropiska cyklonen i Louisiana och Mississippi, de förödande översvämningarna i Rumänien, Bulgarien, Schweiz, Österrike och Frankrike, den allvarliga torkan i Spanien och Portugal, och bränderna som har förstört närmare 180 000 hektar skog i Portugal. Det är tydligt att naturkatastrofer utgör ett globalt hot och rättfärdigar globalt gensvar.
Jag välkomnar därför förslaget till rådets förordning och Europaparlamentets betänkande, särskilt när det gäller en förebyggande strategi vid utformningen av EU:s reaktion på naturkatastrofer. Förebyggande är på alla sätt och vis lika avgörande som reaktion på naturkatastrofer, och jag välkomnar införandet av en förebyggande strategi i betänkandet.
Jag instämmer också i att den rättsliga grunden är tydligare i artikel 175.1 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen och stöder betänkandet.
Jag instämmer i att EU:s civilskydd måste grundas på en ”bottom-up-strategi” och att huvudansvaret för civilskydd bör ligga hos medlemsstaterna. 
Johannes Blokland (IND/DEM ),
   . – Vi parlamentsledamöter som tillhör Kristna unionen – SGP kan inte instämma i rekommendationen till rådet om instrumentet för beredskap och snabbinsats vid större katastrofer. Vi stöder framför allt inte förändringarna i den rättsliga grunden, utvidgningen av instrumentets omfattning till att möjliggöra inrättande av förebyggande åtgärder eller budgetökningen.
Vi beklagar särskilt förändringen av den rättsliga grunden, särskilt sedan parlamentet beslutade att artikel 308 skulle vara den enda korrekta rättsliga grunden i tidigare likartade omröstningar. Att tänja definitionen i artikel 175 i fördraget så att det här instrumentet kan omfattas av den är inte rätt väg att gå, och kan endast tolkas som en majoritetsuppfattning i parlamentet för att utvidga dess inflytande till att omfatta ämnen som inte anses ligga inom dess område enligt fördraget.
De ekonomiska konsekvenserna av att utveckla hjälpgrupper bör dessutom inte regleras av ett gemenskapsinstrument utan är snarare en fråga om solidaritet mellan länder. 
David Casa (PPE-DE ),
   . – Även om det har skett många förbättringar när det gäller snabbinsatser vid en katastrof tror jag tyvärr att det fortfarande finns mycket att göra, och det behövs därför en kollektiv ansträngning så att vi kan vara så förberedda som möjligt och undvika dessa katastrofer.
Jag tror att vi alla är överens om att om vi åtar oss att arbeta för att förebygga katastrofer på nationell nivå skulle vi också minska våra länders och Europeiska unionens enorma kostnader som uppstår på grund av den nuvarande politiken.
Vi måste vara beredda att investera både pengar och mänskliga resurser så att en studie kan genomföras för att tydligt ange, eller ännu bättre utvärdera, vilka platser och regioner som är mest utsatta för katastrofer. 
På så sätt kommer vi att vara beredda för alla eventualiteter som kan uppstå, och som jag påpekade förut skulle vi inte bara spara många miljoner utan också uppfylla vår moraliska skyldighet att skydda livet på dem som är mer utsatta för dessa katastrofer.
Jag tror att vi borde ange en politisk riktning så att alla länder kan förlita sig på hjälp från unionen när det gäller att inrätta projekt för att förbättra levnadsstandarden för dem som lever i de regioner som är mest utsatta för stora problem.
Jag tror att förebyggande är bättre än att bota, och vi måste därför fokusera vår energi för att vara beredda på alla eventualiteter. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Den senaste tidens naturkatastrofer, exempelvis översvämningar, extrem torka och skogsbränder som inte bara drabbar EU-länder utan även länder utanför EU – exempelvis flodvågskatastrofen i Asien och orkanerna i USA – visar hur viktigt det är att ha effektiva mekanismer för civilt skydd.
Instrumentet för beredskap och snabbinsats vid större katastrofer som kommissionen föreslagit syftar till att förbättra EU:s möjligheter i samband med mekanismen för civilt skydd och till att maximera stödet när det gäller beredskap och snabbinsatser vid större katastrofer. Det gäller emellertid inte frågan om förebyggande. Vi tycker därför att betänkandet måste antas, med tanke på att man där prioriterar frågan, och föreslår att den ska ingå i instrumentets omfattning.
Vi vill också betona förslagen om integrerade miljö- och naturresurser, inbegripet förvaltning av skog, områden som löper störst risk för översvämningar, våtmarker och andra sköra ekosystem samt riskbedömning i stadsområden. Vi välkomnar dessutom den framstående plats som avlägset belägna områden fått, bättre information och medvetandehöjande bland allmänheten och mer och bättre utbildning för dem som arbetar i den här sektorn. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . – Den text som kommissionen har lagt fram innehåller flera bra förslag om civilt skydd på EU-nivå. Åtgärder och verksamheter som instrumentet kan användas för kommer att medföra stora vinster när det gäller förberedelse och insatser vid katastrofer.
I och med de ändringar som har lagts fram i parlamentet kan förebyggande av dessa företeelser nu spela en roll i instrumentet. Detta är en grundläggande faktor när det gäller att genomföra så viktiga målsättningar som att skydda grupper, miljö och egendom. 
I ett land som Portugal, som år efter år drabbas av skogsbränder och torka som har lämnat outplånliga ärr, kommer detta förslag att göra det möjligt att utbilda specialiserad personal, inrätta beredskapsmekanismer och dela utrustning och bästa praxis med länder som kommit längre i detta hänseende.
Jag stöder Papadimoulisbetänkandet och ändringsförslagen till kommissionens text. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Det finns goda skäl för medlemsländernas regeringar att prioritera åtgärder som minskar risken för att naturkatastrofer skall bryta ut. Vi ifrågasätter dock den framträdande roll som Europaparlamentet vill att EU skall ha i detta sammanhang. Europaparlamentet vill bland annat:
– att EU skall spela en aktiv roll för att förebygga katastrofer, såsom allvarlig torka i Spanien och Portugal eller eldsvådor i länder i södra Europa,
– att EU skall ingripa vid katastrofer utanför unionen genom räddningstjänstinsatser m.m.,
– att budgeten för snabbinsats- och beredskapsinstrument höjs med 105 miljoner EUR (jämfört med kommissionens förslag) för tidsperioden 2007–2013.
Vi anser att det primärt är medlemsländernas respektive uppgift att agera i samband med naturkatastrofer. Många former av naturkatastrofer (såsom torka och bränder) är återkommande och kan förutspås. Det bör vara fullt möjligt för medlemsländerna att självständigt genomföra de investeringar som minimerar risken för att denna typ av katastrofer skall bryta ut.
FN har dessutom redan ett operativt system för att hjälpa länder som drabbas av katastrofer och allvarliga olyckshändelser. Medlemsstaterna skulle med fördel kunna stödja detta system, istället för att bygga upp en parallell struktur och därmed riskera onödigt dubbelarbete. Vi har utifrån ovanstående argumentation valt att rösta nej till detta betänkande. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ),
   – Jag röstade för förordningen.
Jag välkomnar verkligen förbättringen av Europeiska unionens mekanism för civilt skydd vid katastrofer. Detta insatsverktyg för gemenskapen behöver vara synligt, samordnat och mycket mottagligt, eftersom naturkatastrofer utlöser en kamp mot klockan. Nyckeln till framgång inom dessa områden är fullständigt samarbete mellan de olika berörda parterna.
Jag hoppades kunna använda ändringsförslagen för att betona den förebyggande aspekten: även om det är viktigt att veta hur man ska bemöta katastrofer är det ännu viktigare att veta hur man kan undvika dem. Förebyggande är en grundläggande del av riskreduceringen. Bränder orsakas exempelvis mycket ofta av mänsklig verksamhet. En uppmaning till försiktighet tillsammans med information om åtföljande straff är därför en förebyggande åtgärd som vi inte ska bortse från. 
Innan vi utarbetar handlingsplaner behöver vi emellertid en förteckning över de befintliga resurserna när det gäller utrustning och människor. Denna förteckning bör upprättas av Europeiska kommissionen i samarbete med medlemsstaterna.
Avslutningsvis är medlemsstaterna ansvariga för det civila skyddet. Dessa gemenskapsmekanismer måste därför komplettera den politik som förs av nationella, regionala eller lokala myndigheter. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Vi stöder självfallet förslagen i betänkandet som bland annat syftar till att införa och prioritera förebyggande i samband med detta instrument, som en nyckelfaktor för att minska riskerna för naturkatastrofer, öka FN:s roll när det gäller att hantera katastrofer och hjälpa grupper samt skydda folkhälsan och kulturarvet.
Debatten om solidaritet mellan olika länder vid en katastrof tjänar också till att visa – eller snarare till att visa i skarp relief – det skrämmande slöseriet med resurser i kapprustningen och militariseringen av internationella förbindelser som leds av de största kapitalistmakterna och deras ledare Förenta staterna.
Man undrar vad som kan uppnås genom att kanalisera de kolossala finansiella resurserna för militarisering och krig till förebyggande, katastrofhjälp och omedelbar insats och återställande av områden efter en katastrof.
Hur många liv, hur mycket lidande, hur mycket slöseri med ekonomiska, sociala och miljömässiga resurser skulle kunna undvikas om det fanns en avspänningspolitik i internationella förbindelser, fredlig konfliktlösning, avväpning och effektivt, ömsesidigt fördelaktigt samarbete mellan olika länder och folk? 
Caroline Jackson (PPE-DE ),
   . – De brittiska konservativa stöder den föreslagna principen om att det kan uppstå större olyckor där medlemsstater vill visa europeisk solidaritet med hjälp av ett gemensamt bidrag från EU-budgeten, för att komplettera insatserna från en enskild medlemsstat eller medlemsstater. Vi röstar därför för att stödja betänkandet i sin helhet. Men vi stöder inte de föreslagna ändringarna i den rättsliga grunden, inte heller tanken på att utvidga beredskapen vid olyckor utanför EU, och inte heller ett ökat anslag i budgeten. Om beredskapen skulle tillämpas över hela världen skulle ingen tänkbar EU-budget räcka för att stödja den. Parlamentet bör inte inge förhoppningar som EU inte kan uppfylla. 
Diamanto Manolakou (GUE/NGL ),
   – Fattiga gräsrötter är de första offren för det som ofta är en brottslig brist på lämpliga åtgärder för att rädda dem från naturkatastrofer.
De enorma översvämningarna i New Orleans dödade tusentals människor, även om de visste hur de skulle ha kunnat vidta förebyggande åtgärder. På Kuba däremot, där man har regeringens allmänna förebyggande och skydd, fanns inga offer. 
Förebyggande åtgärder behövs därför för att skydda hälsan och miljön för vilka endast regeringen, och inte de icke-statliga organisationerna, är ansvarig, och naturligtvis behövde lämpliga resurser tillhandahållas.
I kommissionens förslag bortser man från frågan om förebyggande, eftersom man då skulle behöva ta sig an de sociala och ekonomiska skäl som orsakar eller förvärrar konsekvenserna, och tillhandahålla nödvändiga resurser som fortfarande är otillräckliga.
Det är emellertid underligt hur katastrofer och behovet av gemenskapssolidaritet mot naturkatastrofer eller katastrofer som orsakas av industrin eller tekniken innefattar solidaritet för terroristaktioner. Den mest motbjudande artikeln i den europeiska konstitutionen om solidaritet i händelse av terroristaktioner har smugit sig in bakvägen eftersom definitionen av terrorism, som vi vet, är elastisk och genom euro-enande kapital anpassad till omständigheterna och direkt inriktad på massorna, gräsrotsrörelsen och dess kamp mot antigräsrötterna, EU:s repressiva politik och regeringarna. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – EU har varit proaktivt och har visat solidaritet som svar på medlemsstaternas begäran om hjälp i händelse av större katastrofer. De stora katastrofer som nyligen ägt rum, såsom extrem torka och skogsbränder i Portugal och Spanien, har visat att en stark gemenskapsmekanism för civilt skydd bör vara en omedelbar prioritet innan nya katastrofer inträffar.
Den text vi har framför oss förbättrar absolut kommissionens förslag att utvidga förordningens omfattning och öka medlen för förebyggande, beredskap och stöd i händelse av en katastrof.
Vi har också frågan om föroreningar till havs. När allt kommer omkring måste vi erkänna att ett kustland inte ensamt kan hantera en miljökatastrof som orsakas av att ett omfattande oljeutsläpp drabbar kusten. 
Vi är också en öppen union med en politik som syftar till internationell solidaritet. Vi måste göra så mycket vi kan när andra grupper drabbas av stora katastrofer, och den grundläggande prioriteringen i frågan är att stärka det ömsesidiga stödet mellan EU:s medlemsstater.
Sammanfattningsvis kommer dessa åtgärder att göra det möjligt för oss att reagera på det lämpligaste sättet för att be om stöd, och det är anledningen till att jag röstade för betänkandet. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   . – EU-länderna borde bygga upp strukturer för att kunna hjälpa varandra vid skogsbränder och andra naturkatastrofer; det är ett typiskt område där internationell samordning är bra och nödvändig. Parlamentet ändrar också rättslig grund, vilket ökar möjligheterna för medborgerligt inflytande.
Jag röstar därför ja, trots att jag förlorade omröstningen om att även terrorattentat ska omfattas. Jag anser att dessa är av helt annan karaktär och på ett helt annat sätt möjliga att skydda sig mot därför inte ska omfattas av fonden. Det är frågan om insatser av en annan karaktär och enbart de rent civila delarna, som att hjälpa till med t.ex. sanering efter en attack, ska omfattas.
Terrorism drabbar huvudsakligen länder med en kolonialistisk utrikespolitik som borde ändras, men istället vill de sprida den politiken och dess konsekvenser till alla EU-länder. Nu kommer sannolikt dock endast en försvinnande liten del användas för dessa ändamål och därmed är det ändå ett acceptabelt förslag. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Internationella valutafonden (IMF) är en av Bretton Woods-institutionerna, som liksom Världsbanken och GATT/WTO har bidragit till att befästa den ojämlika utvecklingen mellan den kapitalistiska världens centrala och yttre delar. Detta har underlättat liberaliseringen av handeln med varor och tjänster och främjat den rådande nyliberalismen, som bl.a. innebär förespråkande av en minskad roll för staten, privatiseringar och en mer flexibel arbetsmarknad. Allt detta utgör en del av den så kallade Lissabonstrategin.
Strukturanpassningsplanerna syftar till vad man ser som en anpassning av de sydliga ländernas ekonomier till den så kallade marknads- och konkurrensekonomin, varigenom dessa länders marknader kommer att öppnas för utländska investeringar och ekonomiska specialiseringsmodeller som gynnar de centrala delarna kommer att införas. De katastrofala ekonomiska och sociala konsekvenserna av dessa planer är väl kända. Inte ens den så högt prisade stabilisering som de sägs syfta till kommer till stånd. Dessutom blir det internationella monetära systemet mer instabilt, och kriser blir allt vanligare.
Vad vi behöver är ett annat monetärt system, uppbyggt kring FN och baserat på ömsesidig nytta och främjande av utveckling. Reformen av IMF ändrar inte dess karaktär och skulle inte göra det ens om den grundades på en större medverkan av utvecklingsländerna, vilket inte är fallet. Därför lade vi ned våra röster. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar detta betänkande som uppmuntrar till en nära samordning mellan medlemsstaterna i förhandlingar inom Internationella valutafonden (IMF). Mot bakgrund av avsaknaden av ett fullständigt erkännande av någon EU-omfattande sammanslutning med kontrollbefogenhet som medlemsstaterna har enats om, fortsätter enskilda EU-medlemsstater att företräda sig själva inom IMF. Det finns många nyckelfrågor, såsom utveckling, som är beroende av flera starka röster för att få igenom en synpunkt. 
Claude Moraes (PSE ),
   . – Jag välkomnar en nära samordning mellan medlemsstaterna i förhandlingar inom Internationella valutafonden (IMF). Mot bakgrund av avsaknaden av ett fullständigt erkännande av någon EU-omfattande sammanslutning med kontrollbefogenhet som medlemsstaterna har enats om, anser jag att enskilda EU-medlemsstater bör fortsätta att företräda sig själva inom IMF. Detta är i linje med många andra internationella organ såsom FN. Det finns många nyckelfrågor, inklusive utvecklingsfrågor, som är beroende av flera starka röster för att få igenom en synpunkt. 
Peter Skinner (PSE ),
   . – Europaparlamentets labourgrupp välkomnar en nära samordning mellan medlemsstaterna i förhandlingar inom Internationella valutafonden (IMF). Mot bakgrund av avsaknaden av ett fullständigt erkännande av någon EU-omfattande sammanslutning med kontrollbefogenhet som medlemsstaterna har enats om, anser gruppen att enskilda EU-medlemsstater bör fortsätta företräda sig själva inom IMF. Detta är i linje med många andra internationella organ såsom FN. Det finns många nyckelfrågor, såsom utvecklingsfrågor, som är beroende av flera starka röster för att få igenom en synpunkt. Att reducera EU:s röst till en kan under vissa omständigheter få en explicit effekt på tyngden i den internationella opinionen. 
Oldřich Vlasák (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig förklara varför jag röstade mot detta betänkande. Det är ett betänkande som är överflödigt, obalanserat och inte bygger på några konkreta resultat, utan bara på antaganden utan verklighetsgrund. En förlängning av skyddstiden från fem till sju år är oacceptabel och strider mot principerna om fri rörlighet. Om vi fortsätter att införa nya bestämmelser, i stället för att avskaffa restriktionerna för företag och avreglera marknaden för arbetskraft och tjänster, kommer EU:s ekonomi inte att gynnas utan tvärtom stagnera ytterligare. 
Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   – Vi svenska socialdemokrater stöder i huvudsak Hutchinsons betänkande, men vår syn på omlokaliseringar är följande. Vi anser att EU-medel inte får användas till att flytta produktion, eftersom det i praktiken innebär att man flyttar runt arbetslösheten och att arbetstagare i olika regioner ställs mot varandra. Däremot anser vi inte att alla omlokaliseringar generellt är felaktiga. Omstrukturering av branscher måste kunna ske för att utveckla dessa. När kunskaps- och kompetensnivån i en region eller ett land höjs kan det innebära att omlokaliseringar måste ske för att regionen ska kunna utvecklas. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för betänkandet om omlokalisering i samband med regional utveckling eftersom det är nödvändigt för att försäkra våra medborgare om att Europeiska unionen är källan till lösningar när det gäller dagens omfattande ekonomiska och sociala förändringar, och inte orsaken till problem.
Allvaret i de ekonomiska och sociala frågor som hör samman med omlokaliseringen kräver en stark EU-politik som syftar till att förlika de nödvändiga förändringarna med sammanhållningsmålsättningen. Det är en glädje för mig att betona den begäran som syftar till att få all framtida objektiv information om omlokaliseringsfenomenet. Denna information blir avgörande för oss, särskilt i samband med förhandlingarna i Världshandelsorganisationen om ekonomiska sektorer som är starkt exponerade mot dessa förändringar, som kan vara mycket brutala. Det blev på samma sätt mycket brådskande att klargöra de europeiska stödarrangemangen med hänsyn till omlokalisering, inte minst genom att skapa en koppling mellan bistånd och skyldigheten att producera på EU-territorium.
Slutligen välkomnar jag begäran om att införa sociala bestämmelser i de internationella fördragen, på grundval av Internationella arbetsorganisationens avtal om företrädesrätt. 
Brigitte Douay (PSE ),
   . – Jag röstade för Alain Hutchinsons betänkande om omlokaliseringar och regional utveckling efter att ha deltagit i diskussionerna i utskottet och ändrat betänkandet.
I betänkandet föreslås att det ska förhindras att strukturfonderna främjar åtgärder som bidrar till de omlokaliseringar som medför så höga sociala kostnader för våra regioner.
I betänkandet förespråkas en europeisk strategi för kamp mot omlokaliseringar och ett europeiskt övervakningscentrum mot omlokaliseringar, som kan beräkna hur omlokaliseringar konkret påverkas av EU-stöd.
Det handlar inte alls om att återgå till en styrd ekonomi eller om att skada den fria och rättvisa konkurrensen, som utgör grunden för den gemensamma marknaden. Det är inte heller frågan om att kontrollera alla företag eller hindra de nya medlemsstaternas utveckling. Det är dock viktigt att komma ihåg att strukturfonderna måste vara verktyg för utveckling och social sammanhållning och inte vapen i ett krig mellan våra regioner, för till och med i EU:s rikaste länder finns det fortfarande fattiga regioner där arbetstagare med förtvivlan ser sina jobb försvinna, ofta utan att de har någon möjlighet till omskolning. 
Lena Ek och Cecilia Malmström (ALDE ),
   – En alltmer globaliserad värld skapar nya förutsättningar. Det ger nya problem att ta itu med och det skapar nya möjligheter att ta vara på. Idag röstar Europaparlamentet om Alain Hutchinsons initiativbetänkande ”Omlokalisering i ett regionalt utvecklingsperspektiv”. Vi har valt att rösta emot rapporten då vi tycker att den angriper problematiken med omlokalisering av företag på fel sätt.
Vi håller med om att det inte är motiverat att EU-medel ur bl.a. strukturfonderna finansierar förbättrade konkurrensförutsättningar för europeiska företag som kort därefter beslutar att flytta sin verksamhet utanför EU. Däremot ska varken staten eller EU-myndigheter gå in och styra hur företag sköter sin verksamhet och vilka krav som gäller för att hindra företag att ta rationella beslut för att överleva.
Vi skapar inte full sysselsättning genom ökad statlig styrning, vi skapar det genom att underlätta för fler företag och nya investeringar på den privata marknaden. Därför kan vi inte heller rösta för att ytterligare begränsa rörligheten för företag på den inre marknaden, vilket föreslås i detta betänkande. För att få bukt med de problem och utflyttningar som en globaliserad marknad medför kräver vi således en annan utgångspunkt än denna nya trend som baserar sig på ekonomisk patriotism. 
Anne Ferreira (PSE ),
   . – Jag röstade för Alain Hutchinsons betänkande om omlokaliseringar, där det betonas hur angeläget det är att EU tar hänsyn till de allvarliga följderna av företagsomlokaliseringar för människor och regioner.
Vi måste i högre grad belysa hur denna företeelse och dess konsekvenser utvecklas, och ett övervakningscentrum gör detta möjligt.
Det måste emellertid också göras med hjälp av mer restriktiva rättsliga ramar i EU och genom att klausuler om sociala frågor och miljöfrågor införs för den internationella handeln.
Våra politiska strävanden måste inriktas på arbetstagarnas intressen och bibehållen sysselsättning. Detta är avgörande för att vi ska kunna nå målet med full sysselsättning och Lissabonstrategins målsättningar från 2000. Vi kommer inte att kunna nå dessa mål utan en europeisk industripolitik. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Detta betänkande utanför lagstiftningsförfarandet behandlar ett viktigt ärende. Vi hade dock gärna velat problemformulera frågan annorlunda.
Omlokalisering av företag till tredje land utanför EU anser vi att vi inte kan lägga oss i. Det är i regel marknadsskäl som skall avgöra lokaliseringar på global nivå. EU-länderna kan i det sammanhanget anstränga sig för att konkurrera när det gäller att exempelvis erbjuda kunskap, kompetens och stabilitet.
När det gäller omlokaliseringar av företag inom unionen måste vi åtgärda problemet att enskilda medlemsländer erbjuder diskriminerande skattelättnader och statligt stöd som ett komplement till EU:s strukturstöd. Detta hände 2002 när däckfabriken i Gislaved tömdes och företaget Continental istället satsade på en däckfabrik i norra Portugal. Att en sådan sak kan ske på EU:s inre marknad ser vi som ett större problem.
Vidare nämner föredraganden i sin motiveringsdel att ett övervakningscentrum mot omlokaliseringar skulle kunna upprättas inom EU. Istället för ett nytt övervakningsorgan måste det ankomma på kommissionen att övervaka nedläggningar till följd av omstruktureringar och diskriminerande skattesystem.
Vi väljer därför att rösta nej till betänkandet. I princip anser vi ämnet vara viktigt, men vi hade gärna sett en resolution med en annan inriktning i denna viktiga fråga. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Den resolution som parlamentet antog om företagsomlokaliseringar var den enda tänkbara, för förkastandet av våra ändringsförslag i och med kompromissen mellan de starkaste politiska krafterna, dvs. socialdemokraterna och högern, innebar att en mer långtgående resolution avvisades. Vad vi föreslog var följande:
- Framhållande av att syftet med företagsomlokaliseringar i de flesta fall är att göra största möjliga vinst, säkra skattelättnader och finansiellt stöd och utnyttja billig arbetskraft utan rättigheter.
- Framhållande av att omlokaliseringar är ett led i den globala liberaliseringen av handeln och avregleringen av arbetsmarknaden, i Världshandelsorganisationens regi.
- Upprättande av rättsliga ramar som bl.a. gäller avtalsmässigt fastställande av en minimiperiod på sju år, garantier för stabil och varaktig sysselsättning och regional ekonomisk utveckling, sanktioner vid bristande fullgörande av avtalsförpliktelser (återbetalning av beviljat stöd och förbud mot mottagande av ytterligare EU-stöd) och skydd för arbetstagarna genom information och meningsfull delaktighet, inklusive rösträtt.
- Utarbetande av ett årligt meddelande om omlokaliseringar och deras effekter.
Vi hoppas dock att det som har antagits åtminstone kommer att genomföras. 
Marine Le Pen (NI ),
   . – Kravet i Alain Hutchinsons betänkande på återbetalning av EU-stöd som betalats ut till företag som omlokaliserar sin verksamhet innebär att man antar ett av de förslag som lade fram i Île de France vid regionalvalet i fråga om bidrag från regionrådet.
EU:s institutioner börjar märka de ekonomiska och sociala konsekvenserna av sina politiska val. Många av våra företag har tvingats omlokalisera sin verksamhet därför att raseringen av gränserna har lett till att de måste konkurrera med tillverkare som har mycket låga arbetskraftskostnader.
För att skydda våra ekonomier från denna sociala dumpning och skydda vår sociala modell måste vi driva en annan politik: återupprätta våra gränser och öka företagens konkurrenskraft genom att finansiera vår sociala trygghet med en social moms i stället för med avgifter. För att detta ska bli möjligt måste de nationella regeringarna bibehålla sin överhöghet i skattefrågor.
Detta är bara några av de förnuftiga ekonomiska och sociala åtgärder som skulle kunna vidtas, inte av dagens Brysselstyrda EU som Frankrikes folk tog avstånd från förra året, utan av ett EU bestående av fria, suveräna nationer. 
Toine Manders (ALDE ),
   . – Delegationen från Folkpartiet för frihet och demokrati (VVD) ansåg det lämpligt att rösta mot Hutchinsonbetänkandet om omlokaliseringar och regional utveckling, eftersom man i betänkandet öppet stöder kommissionens förslag om att inrätta en globaliseringsfond, vilket VVD kraftigt motsätter sig därför att ett sådant statligt ingripande inte är förenligt med den inre marknaden. Socialpolitiken är en fråga för medlemsstaterna. Dessutom finns det redan ett europeiskt system som möjliggör omskolning av arbetstagare, eftersom EU:s befintliga strukturfonder ger medlemsstaterna det finansiella utrymme som krävs för utbildning eller omskolning av deras folk. Hutchinsonbetänkandet innehåller också ett antal onödiga och hindrande byråkratiska bestämmelser som begränsar etableringsfriheten och försvagar den inre marknaden. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar detta betänkande om omlokaliseringar och regional utveckling. Genom partnerskapsprincipen är det medlemsstaternas och kommissionens ansvar att företag som omlokaliserar sin verksamhet till en annan medlemsstat eller tredjeland efter att de mottagit EU-stöd inom sju år efter beviljandet av stödet ska förvägras delaktighet i strukturfonderna.
Med tanke på detta är det viktigt att EU genomför en EU-strategi för att bekämpa omlokalisering i samordning med alla medlemsstater, samt upprättar ett europeiskt övervakningscentrum mot omlokaliseringar för att studera, utvärdera, följa upp och lägga fram konkreta förslag när det gäller långsiktiga avtal på områdena sysselsättning och lokal utveckling.
Med tanke på att antalet skotska regioner som påverkas statistiskt har ökat är det nu viktigare än någonsin att vidta positiva åtgärder för att se till att anslagna medel används effektivt och att den fullständiga programperiodens varaktighet respekteras. 
Jean-Claude Martinez (NI ),
   . – Det var ofrånkomligt att skapandet av en inre marknad mellan 25 stater med mycket olika kostnader för arbetskraft, social trygghet och skatter skulle leda till företagsomlokaliseringar till länder med lägre produktionskostnader, och det är just det som nu hänt. De tio nya medlemsstaterna drar till sig företag från det ”gamla Europa” och till och med amerikanska Mexikobaserade företag.
Det är särskilt stötande att dessa länder erbjuder ett attraktivt skatteklimat och sedan får renhållning, social trygghet, vägnät och andra förbättringar betalda av länderna i väst, som måste höja sina skatter för att betala för de tio nya länderna och därmed förvärrar sina egna produktionsproblem.
När det gäller omlokaliseringar utanför EU finns det en enkel lösning. Vi måste med hjälp av ny teknik konstruera tullar med tre särdrag. De måste kunna varieras med hänsyn till olikheterna i kostnader mellan de två länderna i fråga. De måste kunna återbetalas genom att den tull som exportören betalar blir ett ”skattetillgodohavande” som kan dras av vid inköp från importörens ekonomi. Tullen skulle alltså ge exportören avdragsrätt i importörens ekonomi, vilket på alla sätt skulle gynna den internationella handeln.
Slutligen måste de kunna lösas in när importören vill bevilja exportören en förmån. Tulltillgodohavandet skulle därmed motsvara en av det slag som redan finns i internationell skatterätt. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Mitt stöd för betänkandet gäller huvudsakligen diagnosen, medan, som jag ser det, den medicin som föreskrivits följer en väg som i stor utsträckning visat sig resultatlös.
I detta sammanhang stöder jag, trots dessa invändningar, den tanke som uttrycks i betänkandet, nämligen att vi alltför ofta granskar omlokaliseringar efter det att de ägt rum. Detta ser jag inte bara som meningslöst utan även som ett tecken på en bedrövlig oförmåga att förutse situationer. Jag anser därför att ett antal lagstiftningsåtgärder bör läggas fram i syfte att förhindra missbruk av offentliga medel och förbjuda utnyttjande av offentligt stöd när privata enheter inte styrs ansvarsfullt.
Jag menar dock att vissa former av omlokaliseringar inte kan undvikas. Jag anser också att denna debatt inte kan hållas utan att hela balansräkningen, med både för- och nackdelar, beaktas. Med andra ord kan vi inte bara räkna antalet arbetstillfällen som gått förlorade till följd av att marknaderna öppnats, utan de arbetstillfällen som skapats måste också ingå i ekvationen, för att inte tala om fördelarna för konsumenterna. Visst måste vi förhindra att ”djungelns lag” råder, men vi får inte samtidigt avfärda något som är nödvändigt. Tvärtom bör vi försöka vinna så mycket som möjligt på det. 
Milan Gaľa (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag avstod från att rösta om Matsakisbetänkandet om kommissionens kvicksilverstrategi, och jag skulle vilja förklara varför. Jag är egentligen tandläkare, och jag vet att ändringsförslagen om ett snabbt förbud mot dentalt amalgam inte är genomförbara, särskilt inte i de nya medlemsstaterna, och detta främst av ekonomiska skäl. Eftersom plomber av andra material än amalgam är tre gånger så dyra skulle det innebära en orimlig börda för sjukförsäkringsbolagen. Samtidigt är bevisningen när det gäller amalgamets skadliga effekter både osäker och ofullständig. Vi bör definitivt förbättra bortskaffandet av amalgamavfall på tandläkarmottagningar, men vi bör inte förbjuda tandläkare att använda kvicksilver. Jag anser också att medlemsstaterna bör ansvara för den relevanta lagstiftningen. Denna uppfattning delas av det slovakiska tandläkarförbundet, och därför röstade jag inte för betänkandet. 
Johannes Blokland (IND/DEM ),
   . – Parlamentsledamöterna från Kristna unionen – SGP stöder resolutionsförslaget om kvicksilverstrategin, men de skulle vilja tillägga att undantag från förbudet mot användning av kvicksilver i mät- och kontrollutrustning fortfarande bör vara möjliga.
Ett av dessa undantag bör gälla tillverkning av traditionella kvicksilverbarometrar, såsom anges i den antagna resolutionstexten. Den kvantitet som används vid tillverkningen är minimal, och eftersom kvicksilvret är inneslutet i glas är miljörisken relativt liten.
Ett antal småföretag i EU är beroende av denna tillverkning för sin inkomst och skulle, i brist på lämpliga alternativ, tvingas lägga ned sin verksamhet om ett totalförbud infördes. Vi anser att tillverkningen av denna produkt, som utgör en del av det europeiska kulturarvet, även i fortsättningen bör tillåtas under kontrollerade former. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . – Syftet med kommissionens förslag är att stänga till luckor och föreslå en europeisk strategi för de kommande åren när det gäller framställning och användning av kvicksilver i Europa.
Några av de viktiga punkter som tas upp i betänkandet är förbud mot kvicksilverexport och mot användning av kvicksilver i mätutrustning och dentalt amalgam, utsläppskontroll och undersökningar av kvicksilvrets effekter i vacciner, något som skulle kunna medföra stora vinster för folkhälsan.
Det tillstånd som avses i ändringsförslag 2 innebär att verksamhet i kontrollerade former hos små tillverkare tryggas, liksom museiutställningar, traditionella barometrar och historiskt värdefulla föremål. Genom ändringsförslag 6 tidigareläggs tidsfristen för begränsning av exporten. Detta kan komma att visa sig förhastat och kan skada EU genom att endast kvicksilverexportörer i tredjeländer gynnas.
Jag stöder kommissionens förslag och grundprinciperna i Matsakisbetänkandet. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Junilistan stöder förslaget att vidta åtgärder för att minska och slutligen fasa ut kvicksilverutsläppen. Detta är en gränsöverskridande miljöfråga där det är motiverat med en gemensam och samordnad strategi. Vi har därmed valt att rösta ja till detta betänkande.
Vi har dock synpunkter på enskilda punkter i Europaparlamentets förslag. Vi anser till exempel att medlemsstaterna är fullt förmögna att självständigt genomföra informationskampanjer om vilka hälsorisker exponering av kvicksilver medför. Vidare är vi av uppfattningen att det primärt är upp till medlemsstaterna att hantera de sociala konsekvenser som nedläggningar av kvicksilvergruvor medför, snarare än en uppgift för EU. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för denna text.
Vi måste ha en bestämd gemenskapsstrategi i fråga om kvicksilver. Samtidigt vill jag påpeka att bestämd också betyder realistisk.
Mertiolat, som innehåller kvicksilver, används som skyddsmedel i vissa läkemedel, bl.a. vacciner. Det finns omkring en miljon doser vaccin som tillverkats med mertiolat som desinfektionsmedel. Det motsvarar 0,0000003 procent av det kvicksilver som årligen används i Europa.
Med tanke på den oerhört positiva inverkan av vaccinationer på folkhälsan, även i utvecklingsländer, skulle det därför inte vara motiverat att införa ett omedelbart förbud mot användning av denna produkt i vacciner.
Forskning om alternativa metoder bör dock ändå uppmuntras, så att användningen av mertiolat kan begränsas eller upphöra i framtiden.
Jag vill också påpeka att tillverkarna enligt läkemedelslagstiftningen måste bevisa att deras produkter inte skadar miljön. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar detta betänkande om gemenskapens strategi för att hantera kvicksilvers inverkan på miljö och människor. Kvicksilver är ett mycket giftigt ämne, och det är nödvändigt att använda vetenskapliga bevis för att fastställa var ämnet kan användas säkert och var det borde förbjudas. Jag uppmanar kommissionen att lägga fram resultaten från sina undersökningar som ett brådskande ärende. 
Linda McAvan (PSE ),
   . – Parlamentsledamöterna från labour stöder kommissionens föreslagna strategi för att kontrollera kvicksilver. Kvicksilver är ett mycket giftigt ämne som måste underställas sträng kontroll. Vi anser dock att förbud eller restriktioner enbart bör införas efter dialog med berörda parter och efter noggrann konsekvensbedömning av följderna, där industrin får tillräckligt med genomloppstid för att anpassa sig till förändringen. 
Claude Moraes (PSE ),
   . – Mina skäl för att rösta som jag gjorde när det gäller Matsakisbetänkandet om kommissionens hantering av kvicksilver som förekommer i miljön bygger på att kommissionen har identifierat de områden som den önskar undersöka ytterligare innan den rekommenderar ytterligare EU-lagstiftning eller åtgärder. Min linje är att erkänna att kvicksilver är ett mycket giftigt ämne och stödja kommissionens strategi och konsekvensbedömning. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   . – I och med tisdagens antagande av min kollega Marios Matsakis betänkande om gemenskapens kvicksilverstrategi har Europaparlamentet sänt en kraftfull signal till det internationella samfundet: de giftigaste kemikalierna måste kontrolleras noggrant, och EU med sina 25 medlemsstater måste föregå med gott exempel genom att snabbt förbjuda export av dem.
Detta är det öde som väntar kvicksilvret, en tungmetall som är giftig för människor och ekosystem och av vilken EU är världens största exportör.
Jag välkomnar särskilt punkt 17, där det föreslås att användningen av kvicksilver i dentalt amalgam begränsas till utgången av 2007. Parlamentet bekräftar därmed sin omröstning den 25 januari 2005 om mitt betänkande om den europeiska handlingsplanen för miljö och hälsa, där det i punkt 6 föreslås att säkrare alternativ till kvicksilver ska användas i dentalt amalgam. Här har förnuftet segrat. Människors exponering måste begränsas till ett absolut minimum. Därför är det också precis lika viktigt att EU snabbt finner en lösning på problemet med hantering av de 12 000 ton kvicksilveravfall som klor- och sodaindustrin kommer att producera under de närmaste 15 åren. 
Karin Scheele (PSE ),
   . – Kvicksilver och kvicksilverföreningar är mycket giftiga för människor, ekosystem och vilda djur. Kvicksilver finns med på förteckningen över prioriterade farliga ämnen i ramdirektivet om vatten och hämmar också den mikrobiologiska aktiviteten i jord.
Kvicksilver är svårnedbrytbart och kan i miljön ändra form till metylkvicksilver, som har ytterst skadliga effekter på människans hälsa.
Dentalt amalgam från tandläkarmottagningar och krematorier är en viktig källa till kvicksilverutsläpp.
Avfall av dentalt amalgam måste därför bortskaffas på ett korrekt sätt.
Användningen av kvicksilver i dentalt amalgam är en aktuell fråga. Den hållning som bör stödjas är att alla potentiella risker med användning av kvicksilver i dentalt amalgam bör undersökas och åtgärder vidtas med utgångspunkt i resultatet av denna undersökning. 
Nina Škottová (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig framföra några synpunkter som förklaring till att jag röstade mot Reino Paasilinnas betänkande om det europeiska informationssamhället för tillväxt och sysselsättning. I målen för 2010-projektet ingår innovation och investeringar i forskning. Det förvånade mig att frågan om forskning inte tas upp särskilt ingående i betänkandet och inte ges den uppmärksamhet den förtjänar. Forskning nämns bara i samband med stöd till forskning om enskilda teknologier.
Å andra sidan leder emellertid forskning på alla områden av mänsklig verksamhet till efterfrågan på informations- och kommunikationsteknik. Det är just denna återkopplingsaspekt som jag tycker saknas i betänkandet, trots att den kan bli en av drivkrafterna bakom ekonomisk tillväxt och skapande av sysselsättning inom ramen för Lissabonstrategin. Den flyktiga hänvisningen till sjunde ramprogrammet står inte i proportion till detta programs betydelse för tillväxten och sysselsättningen. Yrkeskunnande inom digital teknik ses nu som en nyckelkompetens, och vi måste utveckla detta kunnande inom det livslånga lärandets ram. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Nu försöker vi alltså finna nya sätt att digitalisera allt mer. Tanken är att digitala bibliotek, digital färdskrivarutrustning, biometriska pass och e-förvaltning ska göra underverk. Och visst är det imponerande att informations- och kommunikationsteknik står för 40 procent av den ekonomiska tillväxten.
Vi får dock inte tappa greppet om verkligheten mitt i denna eufori över den nya tekniken. Även om det återigen finns positiva tecken på tillväxt inom den digitala sektorn innebär detta snarare att arbetstillfällen kommer att försvinna än att nya kommer att skapas, för den högteknologiska sektorn är i hög grad mobil och kommer att flytta först till medlemsstaterna i öst och sedan så småningom till länder som Indien och Kina.
Ännu en gång kommer EU:s drömmar om storföretagen som sysselsättningsmaskiner att grusas, men det är positivt att de små och medelstora företagen i allt högre grad uppgraderar sin utrustning för att bli mer produktiva och konkurrenskraftiga och för att öppna nya marknader. Vi måste ge dessa små och medelstora företag mer stöd. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för betänkandet om det europeiska informationssamhället för tillväxt och sysselsättning eftersom jag anser att tillgång till informations- och kommunikationsteknik är en förutsättning för ekonomisk utveckling och sociala framsteg. Användningen av denna teknik påverkar i stort sett alla sektorer: tekniska, administrativa, kommersiella och kulturella sektorer samt sjukvård för att nämna några. Det är absolut nödvändigt att alla EU:s invånare har samma möjligheter i fråga om tillgång till denna teknik, och detta till en kostnad som motsvarar normala marknadspriser. Jag välkomnar tanken på att bekämpa den digitala klyftan, och det bör framhållas hur mycket EU har förlorat på att inte tillämpa en konsekvent politik i fråga om licenserna för tredje generationens mobiltelefoni, UMTS (universellt system för mobiltelefoni), som auktionerades ut av medlemsstaterna på ett upprörande sätt med tanke på de möjligheter denna teknik erbjöd i fråga om politisk konsekvens. Detta misstag får inte göras om. Jag stöder helhjärtat behovet av investeringar i forskning och innovation inom denna teknik, som är en viktig katalysator för konkurrenskraft, tillväxt och sysselsättning. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Vi är besvikna över att de ändringsförslag till detta betänkande som lagts fram av vår grupp, gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, inte antogs. Våra ändringsförslag syftade till att garantera fri tillgång till teknik och kunskap, fri rörlighet och fritt kunskapsutbyte samt till att stärka den immateriella äganderätten i förhållande till den fria rörligheten för och spridningen av kunskap. Annars finns det en risk att ett kunskapsbaserat samhälle endast är tillgängligt för en elit.
I betänkandet uttrycks stöd för en fortsatt politik för liberalisering och användning av kommunikationsteknik för att förmedla ”europeiska idéer och värden”, med andra ord för att göra informations- och kommunikationstekniken (IKT) till ännu ett av EU:s propagandaverktyg.
I betänkandet talas det visserligen om IKT:s roll för att främja social och territoriell sammanhållning, och man varnar för att ny teknik kan bidra till att förvärra den sociala utslagningen, men detta tema utvecklas inte, och det läggs inte fram några förslag för att förhindra att detta händer.
Vi lade ned våra röster på grund av inkonsekvenserna i betänkandet. 
Marian Harkin (ALDE ),
   . – Jag stöder huvuddragen i Paasilinnabetänkandet, och jag erkänner till fullo det betydande bidrag som informations- och kommunikationsteknologin (IKT) kan tillföra när det gäller förverkligandet av Lissabonmålen. Jag motsätter mig dock införandet av en gemensam konsoliderad skatt för företag, eftersom jag anser att subsidiaritetsprincipen borde tillämpas och beslut om beskattning bör förbli på nationell nivå. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Jag vill gratulera Reino Paasilinna till hans viktiga och lägliga betänkande om det europeiska informationssamhället för tillväxt och sysselsättning, som jag ger mitt fulla stöd. Jag välkomnar särskilt uppmaningen till ett snabbt antagande av sjunde ramprogrammet för forskning och programmet för konkurrenskraft och innovation för perioden 2007–2013, som båda syftar till att tillhandahålla de finansiella resurser som krävs för att stödja informations- och kommunikationstekniken (IKT) som en drivkraft för konkurrenskraft, tillväxt och sysselsättning.
Dessa två program kommer att göra slut på den ”digitala isoleringen” och stödja de små och medelstora företagens utveckling av innovativa projekt och därmed bidra till att utveckla företagarandan och företagarkulturen i EU, vilket är avgörande för den regionala utvecklingen. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar detta betänkande som lades fram i juni 2005 för att främja tillväxt och arbetstillfällen i informationssamhället och inom medieindustrin.
Det finns tre huvudsakliga och prioriterade mål i betänkandet. Det första är att främja ett informationsområde utan gränser, det andra att stimulera innovation genom investeringar och forskning, och det tredje är att göra IKT tillgängligt överallt och för alla inom EU.
Trots oro för ytterligare förordningar är jag uppmuntrad av att i2010 skulle kunna hjälpa alla medborgare att överbrygga den digitala klyftan och utjämna social och regional obalans. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Det finns två grundtankar i detta betänkande som fick mig att rösta för, även om jag reserverar mig i andra frågor som behandlas i betänkandet.
Å ena sidan anser jag att det är oerhört viktigt att inse att nästan allt som sägs i fråga om ny teknik speglar ett tillbakablickande synsätt. Vi vet inte hur framtiden kommer att se ut, bara att den kommer att vara snabbföränderlig och ny. Syftet med denna förordning bör därför vara å ena sidan att öppna marknaderna för konkurrens, å andra sidan att öka investeringarna i innovation. EU:s ekonomi kommer att vara konkurrenskraftig bara om den är innovationsdriven och har siktet inställt på den närmaste framtiden i stället för på nuet.
Samtidigt delar jag oron över frågor som rör privatlivet och informationssäkerheten. Det samhälle som skapas riskerar att bli ett samhälle som ständigt övervakar och övervakas, och det vore en stor modern tragedi med avseende på de allmänna friheterna.
Slutligen tillstår vi att innovation, särskilt ny teknik, har bidragit till en demokratisk revolution i moderna samhällen, och detta bör välkomnas, upprätthållas och uppmuntras. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0005/2006 – B6-0007/2006) till kommissionen från Enrique Barón Crespo för utskottet för internationell handel om situationen inom den europeiska skosektorn ett år efter liberaliseringen. 
Enrique Barón Crespo (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Skoindustrin är en viktig ekonomisk sektor i EU och är känd världen över för produkternas höga kvalitet.
Sektorn utgörs till stor del av små och medelstora företag, i många fall belägna i regioner där de är den huvudsakliga sysselsättningskällan. År 2005 fanns det över 11 000 företag som direkt eller indirekt sysselsatte mer än 500 000 arbetstagare och tillverkade omkring 700 miljoner skor, motsvarande 10 procent av den globala tillverkningen. Jag vill också framhålla att skoindustrin, som en följd av öppnandet, har genomgått en omfattande omstrukturering och nu främst inriktar produktionen på det dyrare sortimentet. Jag menar att Europas mest uppenbara specialitet är läderindustrin.
Precis som inom textilsektorn har liberaliseringsprocessen haft den väsentliga följden att den inneburit slutet för kvotsystemet. Det övervakningssystem som kommissionen infört visar tydligt att importen, framför allt från Kina men inte bara därifrån, har ökat spektakulärt. Förra året var den genomsnittliga importökningen mätt i värde och kvantitet över 450 procent och i vissa fall så stor som 900 procent.
Genomsnittspriset på importerade skor har sjunkit avsevärt, men det gäller inte konsumentpriset. Detta ger inget stöd för tesen – som vi alla anser bör försvaras – att det bör vara konsumenterna som verkligen gynnas av liberaliseringen av handeln.
För ett år sedan inkom Europeiska förbundet för skoindustrin med ett klagomål om dumpning inom sektorn för läderskor. Detta är ett av de största fall som tagits upp i EU, och det påverkar många industrier med ett belopp som överstiger 800 miljoner euro.
Den 23 februari tillkännagav parlamentsledamot Peter Mandelson för medier att kommissionen skulle rekommendera en tullhöjning på 19,4 procent för Kina och 16,8 procent för Vietnam. Inga sådana åtgärder infördes för barnskor och andra skor som utgör en mycket stor andel. Kommissionen fattade alltså ett aldrig förut skådat beslut och införde som antidumpningsåtgärd preliminära tullar för en period på fem månader. Det bör påpekas att denna åtgärd, med tanke på produkternas enhetsvärde, inte kan ses som extrem. Det är en relativt låg procentsats.
Jag tänker inte tala mer om dumpning. I egenskap av ordförande för utskottet för internationell handel vill jag dock framföra några synpunkter med utgångspunkt i en grundläggande förutsättning, nämligen behovet av att följa de regler vi fastställt inom WTO:s ramar, både inom och utanför EU. Jag vet att det här handlar om mer än bara ett enkelt fall av dumpning. I vissa fall gäller det överlevnaden för en sektor i Europa och även möjligheten till omlokalisering som ett lämpligt sätt att hantera utvecklingen. Som ni vet har alla sina egna argument i sådana här fall, men det är omöjligt att tänka sig att hela den europeiska industrin skulle flytta ut.
Samtidigt bör det framhållas att Kina försöker nå status som marknadsekonomi inom WTO. Vissa inslag i EU:s undersökningar visar att Kina i det här fallet uppenbart inte fullgjort WTO-förpliktelserna, varken i fråga om subventioner, oavsett om de är dolda eller inte, eller förfalskningar. Detta, herr kommissionsledamot, utgör därför ett tillfälle att visa medborgarna att kommissionen kommer att göra allt som står i dess makt för att se till att handelsreglerna efterlevs och även, vid behov, vända sig till WTO:s tvistlösningsorgan.
Dessa snedvridningar av marknaden begränsar sig inte till skosektorn. Det finns välgrundade misstankar om att vissa former av olagligt stöd regelbundet ges till kinesiska exportföretag. Herr kommissionsledamot! Med tanke på den berörda industrins förväntningar och den europeiska allmänna opinionens medvetenhet skulle jag vilja veta vilka åtgärder kommissionen kommer att vidta för att se till att Kina följer WTO:s regler. Politiska överväganden får inte ha företräde framför tekniska slutsatser när det gäller antidumpning. De åtgärder ni föreslagit är kontroversiella. Den europeiska industrin och vissa medlemsstater är inte nöjda med ert förslag. Allmänheten har rest invändningar mot den ”kreativitet” kommissionen visat i sin tillämpning av de väletablerade bestämmelserna och förfarandena på antidumpningsområdet. Jag vet inte om dessa påståenden stämmer. Däremot vet jag att antidumpningsundersökningar baseras på lagar som måste tillämpas till fullo utan några som helst parallella överväganden.
Avslutningsvis kan jag försäkra er, herr kommissionsledamot, att Europaparlamentets utskott för internationell handel kommer att följa hela denna process mycket noga, för vi anser att den åtgärd kommissionen vidtagit är ett första steg som måste åtföljas av inställningen att Kina och andra länder, t.ex. Vietnam, bör få större möjligheter inom den internationella handeln, dock med ömsesidig respekt för de regler vi fastställt. 
Peter Mandelson,
   . – Herr talman! Låt mig som svar på de mycket välkomna frågorna betona att jag är starkt engagerad i att utveckla bilateral handel mellan parterna och investeringsförbindelsen mellan EU och Kina samt övriga asiatiska marknader, inbegripet Vietnam. Det finns, enligt min mening, ingen bättre belöning för EU:s handelspolitik för de närmaste åren än att få ordning på dessa förbindelser.
Jag anser att EU måste respektera och anpassa sig till de naturliga fördelarna som dessa ekonomier har, och i stället koncentrera sig på sektorer och produkter där våra egna kunskaper och teknologier ger oss fördelar. Det är på detta sätt som handel växer, och det är på detta sätt som EU:s ekonomier har vuxit under seklens lopp.
Den europeiska skoindustrin ligger i täten av den globala konkurrensen. På grund av all påhittighet, kreativitet och förträfflighet står EU:s tillverkare av läderskor inför en extraordinär utmaning från de asiatiska tillverkarna. Fallet med dumpning tvingar mig dock att skilja mellan å ena sidan denna nya hårda konkurrens, och faktisk orättvis handel å den andra. 
EU:s åtgärder för att försvara handeln riktas mot orättvis handel. Åtgärderna kan inte skydda oss mot hård konkurrens. De kan inte skydda oss mot Asiens naturliga och legitima fördelar med låga kostnader. Men när dessa jämförbara fördelar fylls ut med orättvis praxis utan konkurrenskraft är det vår rätt och plikt att agera. Det är därför som jag, efter att mina enheter har lagt fram preliminära analyser och bedömningar för mig, har rekommenderat kommissionen och medlemsstaterna preliminära tullar i detta fall.
Det finns klara bevis för betydande statliga ingripanden i sektorn för läderskor i Kina och Vietnam: billig finansiering, skattelättnader, icke marknadsmässiga markhyror och oegentlig tillgångsbedömning som leder till dumpning. Denna dumpning skadar EU:s tillverkare allvarligt.
De dumpningstullar som jag rekommenderar kommer att säkerställa att återförsäljare med transiterade varor inte plötsligt ställs inför oväntade kostnader vid gränsen. Jag föreslår att de fasas in under en femmånadersperiod, och inleds med omkring 4 procent i april. Detta innebär att importörer kan planera framåt för de närmaste sex månaderna med maximal överskådlighet och förutsägbarhet. Det innebär likväl att de fullständiga tullarna kommer att införas efter sex månader och att dumpningens skadliga effekter kommer att motverkas.
Eftersom lagen kräver det, har jag i detta fall mycket noga övervägt frågan om konsumentens och återförsäljarens intressen. Jag har föreslagit att högteknologiska sportskor som inte längre tillverkas i betydande antal inom EU ska uteslutas. Jag föreslår också att barnskor utesluts för att se till att även små prishöjningar inte påverkar fattiga familjer.
Jag känner till att vissa oroar sig för den inverkan som detta skulle kunna få på konsumentpriserna. Grundat på fakta anser jag att det finns en marginal inom leverantörskedjan som absorberar en liten tull på importkostnader om man sprider ut det över produktsortimentet och distributionskedjan. Som jag har sagt är detta förslagen när det gäller de tillfälliga åtgärderna. Dessa kommer att diskuteras med medlemsstaterna och måste bekräftas av kommissionen.
Jag anser att jag lägger fram en balanserad lösning som förtjänar medlemsstaternas och parlamentets stöd. I förslaget korrigeras skadan samtidigt som importörer ges maximal förutsägbarhet och konsumenterna drabbas av minimala tilläggskostnader. Det kommer inte att finnas några kvoter och inga som helst begränsningar på import av läderskor från Kina och Vietnam. Jag har talat om för den kinesiska och vietnamesiska regeringen att jag vill samarbeta med dem för att se hur de kan lösa de frågor som väckts i och med EU:s undersökning.
Det är inte protektionism att införa tullar på dumpade varor. Det handlar inte om att be konsumenter att understödja europeiska tillverkare som inte är konkurrenskraftiga, en förenklad jämförelse som görs alltför ofta. Det är också värt att förtydliga att skor inte kommer att bli nästa textilfråga. Frågan om textilier handlade om textilimporter på rättvisa villkor. Våra föreslagna antidumpningsåtgärder för läderskor syftar tvärtom till att få bukt med orättvis konkurrens. Kommissionen har en lagstadgad plikt att undersöka sådana påståenden och en lagstadgad rätt att skydda EU:s tillverkare mot sådan praxis.
Vissa av era frågor tar upp den övergripande situationen inom EU:s skoindustri. Låt mig kort ta upp detta. Motsägelsen inom skoindustrin är en långsiktig process, som inleddes långt innan skohandeln med Kina avreglerades 2005. Trots detta står det klart att det har uppstått vinnare och förlorare efter denna ändring. Vissa tillverkare har ökat sin export och andra, däribland Turkiet och vissa av AVS-länderna, har sett sin export till EU och på andra håll stå stilla eller falla.
Kina, som är utrustat med en stegrande tillverknings- och exportkapacitet, är med all tydlighet det land som har gynnats mest. Här i EU har över 40 000 arbetstillfällen inom skoindustrin försvunnit, och över 1 000 skotillverkare har lagts ned sedan 2001. Den europeiska tillverkningen av läderskor har fallit med 30 procent, och vinstmarginalerna har pressats kraftigt till strax över 1 procent.
Vi kan dock inte påstå att detta intensiva konkurrenstryck på europeiska skotillverkare enbart hör samman med dumpade varor. Dessa är till stor del en följd av förändrad tillverkningsprocess och förändrade konsumtionsmönster i den globala ekonomin. Jag anser att vi borde godta detta, samtidigt som vi hjälper dem som påverkats med att anpassa sig till dessa förändringar. Vi borde också erkänna att europeiska tillverkare i hög grad har bidragit till förändringarna genom att omlokalisera sin tillverkning till Asien i ett rätt stort antal fall. Till följd av detta måste vi ta hänsyn till en rad europeiska tillverkares intressen när vi bedömer våra intressen i denna fråga.
Det ställer höga krav på våra företag och arbetstagare att stå upp mot den asiatiska utmaningen. Kommissionens strategi för tillväxt och sysselsättning bygger på idén om att EU måste engagera sig i att utrusta dagens européer för att reagera på denna utmaning och skapa morgondagens arbetstillfällen. Vi kan inte blockera globaliseringen och ekonomiska förändringar. Jag anser inte att det ligger i EU:s intresse att försöka. De som tror att kommissionsledamoten för handel kan upphäva globala ekonomiska förändringar ber kung Knut att hålla tillbaka tidvattnet.
Vi kan emellertid skapa globalisering, till och med utnyttja dess dynamiska potential för förnyande och absolut för nyskapande inom EU. Jag anser att den bredare frågan om skor ställer oss inför denna nödvändighet. Vi måste investera i förändring, investera i dem som påverkas av förändring, men i den processen möta den förändrande världen. Vi måste också vara kraftfulla när vi försvarar reglerna och rättvis konkurrens. Vi måste erkänna att om vi vill vinna det bredare politiska argumentet för frihandel måste vi vara redo att försvara och stå upp för rättvis handel.
Vi kan dock inte förvägra Asien dess relativa fördelar eller den konkurrenskraftiga industri som lyfter upp hundratals miljoner människor i utvecklingsvärlden ur fattigdom. Den enda hållbara balansen till denna konkurrens är kreativitet, uppfinningsrikedom och engagemang från europeiska företag, med lämplig förstärkning från politiska myndigheter.
Jag tar med glädje åter upp någon av dessa punkter mer ingående eller svarar på eventuella följdfrågor som ledamöterna ställer. 
Robert Sturdy,
   . – Herr talman! Jag oroar mig en aning för att vi, och särskilt kommissionen, inte har lärt oss något av problemen från ”behå-krigen”, som de blev kallade, där vi tvingades ändra vår ståndpunkt. Jag förstår situationen med antidumpningsåtgärder fullständigt och instämmer helt i kommissionens inställning till den. Herr kommissionsledamot! Ni tog dock upp en eller två saker i ert tal som oroar mig.
Ni sa att vid granskningen av Vietnam och Kina fann ni förhållanden där dessa länder hade finansiering, särskilda ekonomiska avtal, skattelättnader osv. Gäller det aldrig särskilda fall inom Europeiska unionen? Finns det inte fall inom Europeiska unionen där detta sker rätt ofta? Framför allt, har aldrig EU-finansiering, strukturfonder osv. använts? Skulle det kanske finnas en risk för att vi hamnar inför WTO på grund av antidumpningsåtgärder eller stöd?
Skulle ni också kunna svara på en eller två ytterligare frågor? Jag förstår situationen med Kina mycket väl, och jag skulle godta er ståndpunkt, men en av de saker som vi i västvärlden för tillfället försöker göra är att förpassa fattigdomen till historien. Det är något som vi har talat om en hel del. Men Vietnam var ett mycket fattigt land för 30 år sedan och även för 10 år sedan, förmodligen fattigare än många av länderna i Afrika söder om Sahara. Varför har de haft det behovet? Nog har de kunnat konkurrera utan att faktiskt införa en stödmekanism? Skulle ni kunna svara på detta? Detta är ett land som har kommit upp sig av egen kraft från att ha varit ett av de fattigaste, och det har nu någon slags infrastruktur åtminstone.
Det oroar mig att vi kommer att skydda den europeiska skoindustrin. Ni säger att vi inte kommer att göra det. Jag oroar mig ändå.
Jag skulle vilja be er att svara på en sista fråga. Jag anser att vi som parlamentsledamöter och ni som företrädare för kommissionen har missat ett tillfälle att föra ut budskapet om dumpning. Folk upplever oss som protektionister. Er personal berättade för mig att ett par designade stövlar från Kina kostar omkring 180 euro i Europa, och ändå kommer bara 10 euro från Kina. Om effekten av de 19 procenten går direkt till konsumenten, kommer dessa 19 procent att beräknas på 180 euro eller på de 10 euro som det kostar att föra in dem? 
Erika Mann,
   . – Herr talman! Jag har några frågor, och jag kommer inte att kunna tala på min grupps vägnar i detta fall eftersom jag menar att vi är ganska splittrade och har våra egna ståndpunkter i denna fråga, liksom när det gäller antidumpningsfall. Trots detta vill jag tacka kommissionsledamoten för att ha lagt fram sin ståndpunkt och för att ni deltar.
Min utgångspunkt är att antidumpningsåtgärder och antidumpningsinstrument måste tas på mycket stort allvar. På den punkten stöder jag min kollega Robert Sturdy, som har rätt. Om vi inte använder instrumenten på ett genomblickbart och rättvist sätt skulle det kunna uppstå en mycket invecklad situation för oss.
Min nästa fråga till kommissionsledamot är: kommer EU att genomföra en övergripande bedömning av konkurrensvillkoren och de statliga ingripandena i Folkrepubliken Kina? Europaparlamentet skulle också vilja få en rapport om Kinas efterlevnad av Världshandelsorganisationens regler och hur de uppfyllt sina åtaganden fem år efter anslutningen till Världshandelsorganisationen.
Skulle Europeiska kommissionen vidta åtgärder om Kina och Vietnam inte slutade upp med sina orättvisa åtgärder inom en rimlig tidsperiod, och vad skulle dessa åtgärder bestå av? 
Herr kommissionsledamot! Instämmer ni i att kommissionens avtal och resultaten från antidumpningsundersökningarna är konfidentiella och att informationsläckor kan leda till snedvridningar på marknaden? Skulle ni i detalj kunna förklara den logiska grunden bakom uteslutandet av barnskor, särskilt med tanke på att barnskor bärs av vuxna i vissa länder? Skulle ni kunna förklara varför offentliggörandet av resultaten från antiövervakningssystemet var så försenade? Om jag inte helt misstar mig handlade det om ett år. Ett litet påpekande: hur ser ni på denna undersökning i förhållande till andra utvärderingar som för närvarande genomförs när det gäller Kinas marknadsekonomiska ställning? 
Johan Van Hecke,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Nya uppgifter från era avdelningar, som ni tycks ha känt till länge, visar att sedan importen till EU liberaliserades förra året har den månatliga skoimporten från Kina ökat med 400 procent och i vissa fall så mycket som 900 procent. Ni har inte tillkännagivit några antidumpningstullar förrän nu. Vissa kanske menar att det är för lite och för sent. De anser att ni kunde ha förhindrat att situationen förvärrades genom att vara mer alerta och reagera snabbare.
Den europeiska skoindustrin är en relativt liten sektor som i stort sett är begränsad till fyra europeiska länder och redan i dag har omlokaliserats i stor utsträckning. Den fråga som uppstår är om detta är ett tillräckligt gott skäl att låta hela sektorn gå förlorad, särskilt om den ställs inför, som ni så träffande uttryckte det, orättvis handel, t.ex. dumpning, eller direkt och indirekt statligt stöd.
I dag är den fria marknaden socialt anpassad, och regler som gäller på global nivå måste iakttas av alla aktörer. Det är uppenbart att så inte sker här. Kina vill gärna ta del av fördelarna med ett WTO-medlemskap men förbiser de förpliktelser det medför. Det står klart att hela världsmarknaden riskerar att komma i olag. Textilier i går, skor i dag, vad blir det i morgon?
Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten varför kommissionen inte reagerade tidigare. Kan det verkligen vara så att man är rädd för att förarga den stora gula jätten? Och viktigast av allt, kan kommissionsledamoten förklara för oss hur vi ska kunna övertyga arbetstagarna inom den europeiska skoindustrin, som riskerar att förlora sina arbeten till följd av orättvis konkurrens, om fördelarna med globalisering av detta slag? 
Caroline Lucas,
   . – Herr talman! Denna debatt ger mig en déjà vu-upplevelse. Även om antidumpning verkligen skiljer sig från exemplet med multifiberavtalet, anser jag inte att det är en är en slump att denna kris uppstår efter att kvoterna har upphört. Det står klart att i en värld med en fullständigt avreglerad och obunden frihandel kommer det så kallade ”kinapriset” att dra ned kostnader och standarder över hela jordklotet, och slå hårdast mot de fattigaste. Jag tror att vi kommer att få se fler fall av detta slag till dess att vi erkänner att vägen framåt är genom ett kvotsystem som tillåter alla att dra nytta av handel, snarare än bara ett fåtal.
Peter Mandelson talar om att EU kan anpassa sig genom att röra sig uppåt i förädlingskedjan, men vi har diskuterat detta många gånger. Han känner till mina åsikter om att Kina i själva verket kommer att göra om precis samma sak, och varför inte? Landet kommer inte att tillhandahålla en lösning för EU, och det kommer inte att tillhandahålla en lösning för resten av världen heller.
Det som är intressant i detta fall är de sällsynta sträckor som kommissionen verkar ha avlagt för att skapa ett intryck av att detta är mycket mindre allvarligt än vad det i själva verket är. Det känns nästan som om den nyliberala trossatsen och ideologin får övertaget över de rådande förhållandena ute på fältet.
Det finns därför några nyckelfrågor som kräver svar, däribland tullnivån som grundas på den skada som kommissionsledamoten har funnit: 19,4 procent för Kina och 16,8 procent för Vietnam. Dessa grundas tydligen på justeringar som aldrig använts inom Europeiska gemenskapen tidigare. Det råder verklig oro inom industrin för att de inte kommer att räcka till. Uteslutandet av barnskor och sportskor leder till att 42 procent av de skor som importeras till dumpningspriser utesluts, och för dessa kommer ändå inte dumpningstullar att betalas. Jag anser inte att det är rättvist mot europeiska tillverkare, men det är inte heller rättvist mot kinesiska arbetstagare, som arbetar för usla löner – omkring 12 US-dollar per vecka, vilket nämns i rapporterna från organisationen – samtidigt som sociala rättigheter minskas till ett absolut minimum. Om vi inte antar att konsumenten gynnas anser jag att det inte är något värt att antidumpningstullarna antagligen inte kommer att leda till höjda konsumentpriser, utan till att minska vinstmarginalerna för importörerna.
Jag anser att vi måste känna verklig oro för inverkan på konkurrensen från Kinabaserade företag – inte bara inom EU, utan i fattigare länder som Euromed-länderna – och erkänna att fram till dess vi har ett system för organiserad handel kommer vinnarna alltid att koncentreras till en handfull antal länder som blir allt färre, och förlorarna kommer att visa sig vara i majoritet. 
Vittorio Agnoletto,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! I tio års tid har EU och Förenta staterna fört förhandlingar om Kinas inträde i WTO. Nu har Peking lärt sig läxan och tvekar inte att tillämpa Världshandelsorganisationens regler med en hänsynslös beslutsamhet som är värdig dess härskare.
Antidumpningsåtgärderna tycks inte på något sätt vara förenliga med EU:s lagstiftning eller rättspraxis och kan få ytterst negativa konsekvenser för hela EU:s handelspolitiska system och för konsumenterna. Vi bör därför fullständigt omvärdera WTO:s laissez-faire-doktriner.
Vi anser att det är viktigt för EU att bibehålla en ekonomisk modell som är centrerad kring respekten för sociala klausuler och arbetstagares rättigheter världen över.
EU borde mer aktivt främja värdigt arbete i de olika internationella organen. EU borde införa bestämmelser avsedda att främja märkning som visar geografiskt ursprung och garanterar efterlevnad av regler på det sociala området och miljöområdet.
Om vi inte ifrågasätter WTO:s laissez-faire-politik kommer textilier och skor att följas av en lång rad andra produkter. 
Nigel Farage
   , . – Herr talman! Jag skulle vilja uttrycka min sympati för kommissionsledamot Peter Mandelson. Herr kommissionsledamot! Ni har ett omöjligt arbete. Hur kan 25 länder ha en och samma handelspolitik? En storlek passar inte alla, oavsett om det gäller handelspolitik eller skostorlek.
Ni har dessutom problemet med att själv vara frihandlare, globalist, en förnyare. Ni erkänner det som sker runt om i världen, men ni slåss emot den återupplivade ekonomiska nationalism som finns inom Europeiska unionen. Ni kan helt enkelt inte utföra ert arbete, och ni övervakar ett system som är bundet av protektionism och rent hyckleri, eftersom vi naturligtvis understöder vårt eget jordbruk och kommer att bibehålla exportstöd fram till 2013.
Men i linje med det som John Blundell, generaldirektör för Internationella energiorganet, sa häromdagen: medger ni att den överväldigande majoriteten av brittiska företag nu vill att Storbritannien ska dra sig ur den gemensamma handelspolitiken, och att vi återvänder till att föra vår egen handelspolitik? Medger ni detta? 
Cristiana Muscardini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Liberaliseringen av skomarknaden sedan den 1 januari 2005 har lett till att importen från Kina ökat med 500 procent på ett år, vilket lett till att EU:s skosektor krympt ytterligare, konkurserna blivit fler och arbetslösheten ökat.
Importpriserna är onaturligt låga. Det kan inte finnas någon rättvis konkurrens med så vitt skilda utgångspunkter, och det finns ingen rättvisa när dumpning är regeln. Konsekvenserna av denna situation har även drabbat leverantörer av skor och delar från länder utanför EU, inklusive ansökarländer och utvecklingsländer som drivits bort från EU:s marknad.
Till följd av den europeiska industrins klagomål mot Kina och Vietnam har kommissionen påbörjat en antidumpningsundersökning som är den största i sitt slag som någonsin inletts av EU.
Goda avsikter räcker dock inte för parlamentet; vi kräver information på specifika punkter. Hur har avskaffandet av kvotsystemet påverkat EU:s industri och utvecklingsländerna? Hur tänker kommissionen hantera behovet av att omstrukturera den europeiska skosektorn? Vilka bedömningar av resultaten av EU:s övervakningssystem inom sektorn kan kommissionen tillhandahålla? Hur fortskrider antidumpningsundersökningarna, och vilka utsikter finns när det gäller att skydda EU:s intressen? Har kommissionen för avsikt att inleda ytterligare initiativ på internationell nivå, som skedde i fråga om textilier, eller räknar man med att det är för sent? Har kommissionen övervägt behovet av att inleda en ny undersökning gällande Kina inom ramen för den produktspecifika övergångsskyddsordningen?
Den skyddsnivå som fastställs i förslaget är för låg, och skyddet är otillräckligt, särskilt om det sprids över sex månader. Under den tiden kommer inte kineserna att vänta på att tullen når 20 procent innan man exporterar enorma mängder skor. Detta, herr talman och herr Mandelson, är inte vad den fria marknaden går ut på. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Det står alldeles klart att EU måste skydda sig. Omfattningen av det hot vi står inför kan lätt inses om vi betänker att importen av skor från Kina har ökat med flera hundra procent. Situationen är ännu mycket värre när det gäller Vietnam, som är ett än mer dynamiskt land. Vi måste givetvis ta till vissa instrument som skenbart står i strid med den fria marknadens väsen. Jag säger skenbart, för på kontinenter som Asien har produktionen inom den sektor vi talar om ingenting gemensamt med den fria marknaden, eftersom de lokala arbetskraftskostnaderna är extremt låga. Det säger sig självt att EU har rätt att försvara sig och tillgripa normala ekonomiska förfaranden och instrument.
Jag vill dock vädja om konsekvens. En undersökning av den generella situationen visar att arbetslösheten inom denna sektor framför allt har drabbat ett par stater i EU. Den visar också att samma stater vägrar erkänna den fria marknaden i EU. Detta tyder enligt min mening på en viss inkonsekvens, och jag vädjar till regeringarna i de berörda medlemsstaterna att åtgärda situationen. 
Tokia Saïfi (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Ni har lagt fram siffror för oss, som visar att skotillverkningen i Europa i dagsläget har minskat med cirka 30 procent, att importpriserna har fallit med drygt 20 procent och framför allt att närmare 40 000 arbetstillfällen inom sektorn har försvunnit. Sex månader har gått sedan ärendet med textilindustrin, och precis som vi då hade förutspått drabbas gemenskapsmarknaden återigen av otillbörliga affärsmetoder. Som ni konstaterade har vi faktiska bevis för att statliga ingripanden har förekommit och för att subventioner har beviljats bakvägen för tillverkare från Kina och Vietnam. Inför denna kränkning av god affärssed är det EU:s plikt att reagera och i enlighet med Världshandelsorganisationens (WTO) regler gottgöra den skada som gemenskapsindustrin har tillfogats.
Därför är det, som ni har klargjort, nödvändigt att införa antidumpningsåtgärder när det gäller importen. Att införa en lag för varor som är utsatt för dumpning är inte samma sak som att begära att konsumenterna ska subventionera europeiska företag som inte är konkurrenskraftiga. Det är i själva verket snarare en fråga om att skapa rimliga villkor för en balanserad handel, vilket skyddar såväl konsumenternas som tillverkarnas intressen. Att ingripa i syfte att begränsa dumpningens skadliga effekter bör alltså inte betraktas som protektionism.
EU eftersträvar harmoniska och öppna förbindelser med sina asiatiska partner i syfte att också avskaffa fattigdomen bland befolkningarna. EU strävar emellertid samtidigt efter att förstärka rimliga och rättvisa handelsregler för alla. 
Francisco Assis (PSE ).
   – Ett år efter det att de senaste importrestriktionerna för skor togs bort har vi goda möjligheter att objektivt utvärdera effekterna av liberaliseringen av handeln inom denna sektor. Det har skett en betydande ökning av importen, med de konsekvenser detta innebär för den europeiska tillverkningsindustrin.
Den nu uppkomna situationen gör det ännu viktigare att övervaka den pågående omstruktureringsprocessen inom skosektorn, vilket innebär att näringslivet måste uppmuntras att anpassa sig och att den ekonomiska strukturen måste förändras i de regioner där den sociala påverkan av de pågående förändringarna är mest märkbar. Kommissionen måste emellertid samtidigt vinnlägga sig om att upptäcka och bekämpa uppenbara fall av illojal konkurrens som bidrar till att förvärra en redan problematisk situation. Illojal konkurrens är den främsta grogrunden för protektionistiska idéer. EU måste ta på sig en särskilt stark ledarroll på detta område.
Vi bör i detta sammanhang välkomna kommissionens beslut att anta antidumpningsåtgärder sedan det framkom att Kina och Vietnam hade tillgripit otillbörliga affärsmetoder genom att exempelvis tillämpa en konstlat låg prissättning på exporten inom sektorn. Att länderna redan åtnjuter alldeles särskilda fördelar framför konkurrenterna gör det speciellt svårt att se genom fingrarna med sådana metoder. Det finns därför inget som rättfärdigar manipulativa beteenden av något slag.
Även om de antagna åtgärderna i huvudsak tas emot positivt ger ett par frågor helt klart anledning till oro. Ett gradvis införande av antidumpningsavgifter, där man startar från en låg nivå, kan leda till en omedelbar ökning av förhandsimporten från Kina och Vietnam, vilket ytterligare skulle förvärra den aktuella situationen. Detta inger allvarlig oro. Möjligheten att undanta vissa produktkategorier från att omfattas av åtgärderna förtjänar å andra sidan att undersökas noggrant mot bakgrund av hotet om aggressivt uppträdande, som endast kan avvärjas genom en förhoppningsvis sträng kontroll av importen. 
Sajjad Karim (ALDE ).
   – Herr talman! I september stod jag här och uppmanade kommissionsledamoten att ha mer framförhållning under den första efterkvotsperioden. Föga anade jag då att kommissionen sedan juni hade statistik som visade på en importökning av skor från Kina på nästan 700 procent, och som åskådliggjorde de allvarliga statliga ingripandena i sektorn som kommissionen avslöjade fem månader senare. Cynikern i mig föreslog att denna statistik sopades under mattan för att få ett slut på ”behå-krigen”, ytterligare ett häftplåster när EU behöver långsiktiga lösningar.
För att göra ont värre gick sedan kommissionen till pressen med sina planer på antidumpningstullar på läderskor, innan medlemsstaterna ens mottagit förslagen, för att inte tala om parlamentet. Herr kommissionsledamot! EU:s tillverkare och återförsäljare som fruktar framtiden på en marknad genomdränkt av billiga asiatiska exportvaror behöver svar, svar som ni undanhåller dem. De behöver tillit och hopp, vilket ni tar ifrån dem, och framför allt kräver de nyskapande, idéer och ledning från er, något som ni inte verkar kunna tillhandahålla.
Herr kommissionsledamot! Först var det textilier, nu är det skor, snart blir det möbler. Om ni inte visar mer framförhållning och informerar era EU-partner fullständigt kommer vi inte att kunna samarbeta eller hjälpa den europeiska industrin att tackla utmaningen från dessa tillväxtmarknader. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ).
   – Herr talman! När knappt ett år har gått efter problemen inom textilsektorn är Europa på väg in i en ny handelskonflikt med Kina. Gång på gång blir Europa taget på sängen av den snabba ekonomiska utvecklingen i Asien, och återigen är Europa splittrat. EU får emellertid inte drabbas av handlingsförlamning genom att de norra och södra medlemsstaterna har intagit motsatta ståndpunkter. Kommissionens politik är återigen en dålig kompromiss mellan frihandel och protektionism. Kommissionen bör därför skyndsamt utveckla en stabil och enhetlig handelspolitik gentemot länderna i Asien i syfte att få slut på de upprepade konflikterna mellan olika sektorer.
Jag kan i och för sig förstå den frustration som de importörer och medlemsstater känner som inte har någon egen industri, men jag anser bestämt att Kina måste påminnas om WTO:s regler. Orden måste givetvis följas av handling, och jag uppmanar er därför att ta upp de väldokumenterade statliga ingripandena i skoindustrin i samband med förhandlingarna om Folkrepubliken Kinas status som marknadsekonomi. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr Mandelson, mina damer och herrar! Historien upprepar sig – när vi har avskaffat samtliga importrestriktioner för skor från Fjärran Östern och i grunden skadat den europeiska och italienska industrin inom denna sektor, med de uppenbara konsekvenser för sysselsättningen som detta innebär, bäddar vi nu oåterkalleligen för framtida risker för små och medelstora företag. De kommer till slut att gå under av den illojala konkurrensen från uttalade lågprisvaror som tillverkas utan någon egentlig kontroll av förhållandena i produktions- och distributionskedjan, varken när det gäller miljöpåverkan eller arbetstagarnas sociala förmåner och anställningsförmåner.
Detta är produktionsfaktorer som har betydelse för att företagen ska göra vinster på kostnadssidan och som leder till att konkurrensförmågan utsätts för en orättvis snedvridning och, i stället för att ge marknadskrafterna fritt spelrum, gör att den förvandlas till öppen dumpning som strider mot inte endast en enskild sektors, utan hela gemenskapens intressen.
Jag begär att kommissionen vidtar åtgärder för att skydda skosektorn mot illojal konkurrens från varor som importeras från länder utanför EU, delvis till följd av att de kontrollåtgärder som EU hittills vidtagit i praktiken har visat sig verkningslösa.
Vi uppmanar såväl till vaksamhet som till aktivt värnande om den särskilda sakkunskap och kvalitet som utmärker den europeiska skosektorn. Som jag redan i andra sammanhang har krävt bör detta ske genom stränga importrestriktioner, införande av tullar samt en certifiering som visar att varorna uppfyller socialt och miljömässigt högt ställda etiska krav. 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tillhör dem som stöder ett multilateralt, balanserat och fritt världshandelssystem som kännetecknas av institutionell och politisk samstämmighet. Jag avser då ett system som styrs av ännu strängare regler och starkare institutioner och som kännetecknas av öppnare och mer demokratiska förfaranden.
Ökningen av importen av läderskor på närmare 500 procent 2005, som Enrique Barón Crespo höjde till 900 procent, är inte enbart en effekt av liberaliseringen, vilket man måste ha klart för sig. Den är resultatet av illojala affärsmetoder som innebär att Kina och Vietnam, två tillväxtekonomier, kränker internationella handelsregler.
Som andra ledamöter framhöll förlorade vi nyligen tusentals arbetstillfällen, och hundratals produktionsenheter försvann inom den europeiska textilindustrin, och nu är det skoindustrins tur att drabbas. Som ni lät förstå måste EU tala klarspråk, och alla här stöder er i detta. Vi står bakom er. Ja till konkurrens, nej till uppenbar eller dold snedvridning av den. Antidumpningstullar är inte, vilket alla måste ha klart för sig, ett utslag av protektionism – de syftar i stället till ett lagligt handelsskydd, och för att åtgärden ska få avsedd effekt måste tullsatserna stå i proportion till graden av dumpning.
Jag vill invända mot dem som menar att priserna skulle bli lägre om man avstår från att införa tullar och fråga om konsumenterna har gynnats av de sjunkande importpriserna efter liberaliseringen. Min personliga uppfattning är att det är de få leverantörerna av varor från Kina och Vietnam som har gynnats. Kommissionen som institution bör ingripa och föra fram en systematisk konvergens och ett effektivt skydd av immateriella rättigheter och industriell äganderätt och gå till angrepp mot såväl ekologisk och social dumpning som skumma och orättvisa affärsmetoder och statliga ingripanden. Annars kan de upprepade kränkningarna av de internationella handelsreglerna och EU:s sätt att först i efterhand reagera leda till att EU:s medborgare förlorar förtroendet för den grundläggande principen om liberalisering av världshandelssystemet. 
Kader Arif (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Sedan kvotsystemet avskaffades förra året har som tidigare nämnts importen från Kina fått ett enormt uppsving och ökat med cirka 500 procent.
Detta får allvarliga konsekvenser för konkurrenskraften inom den europeiska skosektorn, som när dessa uttalade lågprisvaror översvämmar marknaden ställs inför ett antal tragiska konkurser som till yttermera visso innebär att arbetstillfällen går förlorade.
Dessutom har våra etablerade leverantörer, det vill säga kandidatländerna och länderna i Europa–Medelhavsområdet, trängts undan från gemenskapsmarknaden. Kommissionen fortsätter att tiga i frågan och verkar ointresserad av att utvärdera de negativa effekter som har uppstått till följd av liberaliseringen.
Efter de klagomål som framförts av aktörerna inom denna sektor inledde ni en antidumpningsundersökning. Det oroväckande resultatet av undersökningen är att det har framkommit uppenbara bevis på statliga ingripanden och social dumpning, som åsamkar företagen materiella förluster.
I syfte att bekämpa snedvridningen av de grundläggande internationella handelsreglerna föreslår ni nu vissa åtgärder. Jag är emellertid bekymrad över att antidumpningsreglerna ska träda i kraft gradvis under en femmånadersperiod, ett prejudikat som jag anser olämpligt och tveksamt från juridisk synpunkt och som med största sannolikhet kommer att få ödesdigra följder. Reglerna bör göra det möjligt att undanröja antingen dumpningen eller de förluster den leder till. De progressiva tullsatserna uppfyller faktiskt inte något av dessa båda villkor. Dessutom tycks mig undantaget för barnskor omotiverat och obegripligt. Förslagen kan mycket snabbt komma att visa sig otillräckliga inför de ansenliga förluster som företagen drabbas av.
Andra initiativ skulle kunna komma i fråga för att få bukt med otillbörliga affärsmetoder av detta slag. Man skulle exempelvis kunna inleda en undersökning inom ramen för de interimistiska skyddsåtgärder som gäller för import från Kina och som har fördelen att vara såväl enkla som effektiva.
Om medlemsstaterna begärde att ni skulle vidta sådana åtgärder, skulle kommissionen då kunna tänka sig att tillmötesgå denna begäran? Skulle ni kunna överväga att utvärdera om Kina faktiskt är på väg att både införa WTO:s handelsregler och tillämpa rimliga och rättvisa affärsmetoder i motsats till hur landet så uppenbart bryter mot WTO:s lagstiftning? Era förslag är varken genomarbetade eller klarsynta. Vilka andra sektorer efter textilindustrin förra året och skoindustrin nu kommer i framtiden att tvingas bli utsatta för otillbörliga affärsmetoder av detta slag? 
Giulietto Chiesa (ALDE ).
   – Herr Mandelson, mina damer och herrar! På grund av läget inom den italienska skosektorn ser jag mig nödsakad att begära en genomgripande omarbetning av de åtgärder som ni föreslagit och som delvis godtagits av den italienska regeringen. Italien betalar redan ett mycket högt pris när det gäller sysselsättningen.
Min begäran betingas inte av protektionism utan baseras på en beräkning av de sociala effekterna. Det handlar inte om att säga ja eller nej till globaliseringen eller marknaden, och analysen är teoretiskt sett väl genomtänkt och dessutom realistisk. Det handlar om prioriteringar – det är en grannlaga uppgift att avgöra vad som är rätt eller fel, bra eller dåligt. Som ni återigen har konstaterat här i kammaren är skillnaden på samma sätt hårfin mellan tuff och otillbörlig konkurrens.
Jag utgår från era egna ord om att Kina och Vietnam har brutit mot reglerna. Ni föreslår åtgärder, men dumpningens omfattning tycks vara avsevärt större än de tullar ni föreslår. Jag anser helt klart att era åtgärder ska omarbetas och att såväl siffrorna som slutdatumen ska ändras. Tullarna bör med andra ord införas omgående och inte om några månader, och de ska utvidgas till att också omfatta högteknologiska sportskor som är undantagna från tullar. Annars kommer varken de europeiska producenternas eller de europeiska konsumenternas intressen att skyddas, och marknaden kommer inte heller att gynnas av detta. 
Patrick Louis (IND/DEM ).
   – Herr talman! I den franska staden Romans i länet Drôme uppgår arbetslösheten till 18 procent och är därmed dubbelt så hög som genomsnittet i Frankrike, eftersom skosektorn på orten har slagits ut och den traditionella hantverksskickligheten är på väg att försvinna. Sammanbrottet beror på att den otidsenliga ricardianska modellen ligger till grund för er politik. Enligt den nya internationella arbetsdelningen har låglöneländerna uppmanats att specialisera sig på arbetskraftsintensiva branscher, medan länder med högt sparande satsar på utpräglat kapitalintensiva branscher.
I dag lämnar också det kapital som söker tillväxt dessa länder. EU-länderna, som alltid har haft en hög produktivitet och höga löner, blir förbisprungna av länder med lika hög produktivitet men med lägre löner.
För att undgå en katastrof måste vi dels läsa om den liberale ekonomen Maurice Allais böcker och på nytt upptäcka de stora fördelarna med den saligen avsomnade gemensamma externa tulltaxan, dels skydda oss från det som händer utanför unionen för att behålla friheten inom den. Annars kommer samtliga arbetskraftsintensiva industrier i våra länder att gå samma öde till mötes som skoindustrin. 
Christofer Fjellner (PPE-DE ).
   – Herr kommissionär! Unionens historia när det gäller antidumpning förskräcker. Välorganiserade särintressen tillåts gång på gång genom tullar söka små vinster som blir till stora kostnader för konsumenterna.
När kommissionen introducerade tullar på tv-apparater fick konsumenterna betala två kronor för varje krona som industrin tjänade. Vid tullarna på pakistanska sänglinnen gav varje krona för producenterna våra konsumenter en kostnad på tre kronor. I fallet med den norska laxen var det ännu värre: där kostade varje krona som laxproducenterna tjänade konsumenterna hela 70 kronor. Kommissionen missar konsekvent att ta tillräcklig hänsyn till konsumenterna och därmed gemenskapsintresset.
Nu är man på väg att göra om samma misstag en gång till – när det gäller skor från Kina och Vietnam – men den här gången vet vi på förhand priset för politiken. Danska regeringen gjorde en studie som visade att kostnaderna för konsumenterna i unionen är åtta gånger större än vinsterna för producenterna, och totalt förlorar unionen över två och en halv miljard kronor.
För Sverige är siffran ännu läskigare. Varje krona svenska producenter tjänar kostar de svenska konsumenterna 44 kronor. Totalt ska de svenska konsumenterna räkna med att betala nästan 60 miljoner mer för sina skor. Det enda land i unionen där det beräknas vara en vinstaffär är Slovakien. Där beräknas man tjäna 300 000 kronor. Det blir billigare om vi här i Europaparlamentet skramlar ihop pengarna, så slipper medborgarna pålagan.
Ärligt talat tror jag inte att detta är ett misstag. Kommissionen har trots allt medvetet valt att jämföra med dyra skor från Brasilien, mätt importökningen innan kvoten avskaffats med den efter att kvoten avskaffats. Man har inte gett en enda fabrik marknadsekonomisk status, trots att man erkänner att de köper läder och arbetskraft marknadsmässigt. Jag är allvarligt oroad över den tilltagande protektionism som jag möter i unionen och jag hoppas att detta är sista gången kommissionen ger vika för protektionisternas krav på bekostnad av medborgarna. 
Joan Calabuig Rull (PSE ).
   – Herr talman! Den europeiska skosektorn har problem av två skäl – dels eftersom den har drabbats hårt till följd av otillbörliga affärsmetoder, dels eftersom den fortfarande har problem med tullsatser och möter andra praktiska hinder för att få tillträde till marknaderna i tredjeland.
Jag anser att detta sammantaget gör det nödvändigt med effektiva åtgärder för att få bukt med dumpningen, så att vi kan reagera snabbt och adekvat och på så sätt förhindra spekulation som leder till en omfattande ökning av importen i väntan på att åtgärder ska vidtas, vilket var fallet med textilindustrin.
Kommissionens förslag till antidumpningsförfarande för skor från Kina och Vietnam är rimligt och balanserat men innehåller överraskande inslag som många har svårt att förstå, exempelvis att de föreslagna åtgärderna inte ska gälla för barnskor – vilka som bekant inte endast används av barn – eller för högteknologiska sportskor.
Där dumpning förekommer kommer det att krävas tullar som effektivt bidrar till att garantera rättvisa konkurrensvillkor, och tullsatsernas storlek och den praktiska tillämpningen bör i detta sammanhang utgå från deras genomslagskraft, det vill säga hur effektiva de är för att undanröja dumpningen. 
Daniel Caspary (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det som saknas inom EU är en strategi för att möta globaliseringen. Globaliseringsfonden förser oss nu med medel för att hantera det förflutna, men hur ser lösningarna för framtiden ut? Min spontana reaktion var att detta är samma sorts protektionism som i fallet med textilier, vilket skulle vara illavarslande, eftersom vi behöver ett fritt och rättvist tillträde till världsmarknaderna. Detta är viktigt för producenterna inom EU, och det är viktigt att vi inom EU följer reglerna, liksom vi kräver att våra handelspartner ska göra detta.
När jag hade skaffat mig mer information fick jag klart för mig dels att detta inte handlar om protektionism utan om dumpning, dels att de planerade åtgärderna tekniskt sett är bättre utformade än de som ni vidtog för textilindustrin när det begav sig, men jag konstaterar också att åtgärderna, nu liksom då, är inkonsekventa, och inkonsekvens kommer av kineserna att tolkas som ett svaghetstecken. Jag kan fortfarande förstå varför vi har undantagit sportskor från förfarandet, men varför har vi gjort det med barnskor? Antingen har vi att göra med dumpning, eller så har vi det inte.
Jag anser att det är fullständigt meningslöst att anföra konsumenteffekterna som argument, eftersom konsumenterna inte på något sätt har gynnats av de senaste årens minskade importpriser, och när man betänker att en sko som kostar 6,50 euro att importera kan säljas för 120 euro står det klart att importörernas varningar för prisökningar som enligt vad man påstår kommer att uppgå till i storleksordningen 20 procent är helt gripna ur luften.
Låt oss titta på Kinafrågan. Vad ligger bakom dumpningen? Något som jag finner djupt stötande är att det inom företagen saknas förmåga att upprätta en ordentlig bokföring och att tillsätta en fungerande ledning. Det är en del av förklaringen. Jag är emellertid också allvarligt oroad över statens ständigt växande roll när det gäller dumpningen, över de omotiverat höga markpriserna, skattelättnaderna för exportföretagen, banklånen som omöjligen kan återbetalas, de subventionerade råvarukostnaderna och över en hel del annat också. Därför ter det sig helt befängt att göra dem inom kommissionen till viljes som tycks förespråka att Kina erkänns som marknadsekonomi. Även på denna punkt måste vi vara konsekventa.
Jag skulle önska att vi i framtiden genomgående visar större konsekvens och blir bättre på att följa reglerna. 
Elisa Ferreira (PSE ).
   – Jag vill börja med att uttala mitt stöd för förslaget att anta antidumpningsåtgärder inom skosektorn. Detta var det minsta vi kunde begära med tanke på att dumpningen är ett grundskott mot själva kärnan i handelsfriheten. Europas industri får inte gå under på grund av handlingsförlamning och delaktighet i sådana affärsmetoder.
Med tanke på tidsbristen ska jag inskränka mig till två synpunkter. Eftersom vi vet att dumpning förekommer är det orimligt att den tillåts fortgå. Detta kommer att bli resultatet av det föreslagna stegvisa införandet av antidumpningsåtgärder. Det saknas skäl för ett sådant stegvis införande.
Min andra synpunkt gäller att det är fullständigt oacceptabelt att göra undantag för barnskor. En sådan åtgärd saknar såväl berättigande som rättslig eller teknisk grund. Att framhärda med detta och andra omotiverade undantag undergräver fullständigt trovärdigheten i åtgärderna. Jag uppmanar därför till en total omprövning av dessa omständigheter.
Slutligen är det mycket viktigt att kommissionen överger sin konstant bakåtsträvande attityd och börjar uppnå resultat i den politiskt prioriterade frågan om att öppna marknaderna i tredjeland, företrädesvis den japanska marknaden, för exporten av skor från Europa, vilket är ett sätt att få tillträde till den ryska och framför allt den kinesiska marknaden. 
Syed Kamall (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka kommissionen för att ha lärt av sina tidigare erfarenheter. Det gläder mig att man med det beslut som har fattats inte inför kvoter för importvaror, eftersom detta skulle ha varit katastrofalt för hela leverantörskedjan och för konsumenterna, och detta tror jag att vi alla är ense om.
Vi behöver dock fråga oss i vems intresse som dessa antidumpningstullar införs. Jag förstår inte hur konsumenterna kommer att gynnas. Oavsett vi gillar det eller inte röstar EU-medborgarna med sina plånböcker och köper importerade skor. Att införa tullar skulle kunna bli ett straff mot medborgarna, eftersom det pris som de betalar för sina skor höjs.
Jag instämmer i att några av de förutspådda priserna är panikspridare, men det kommer att inträffa prishöjningar. De talar om för oss att en tull på 20 procent på importpriset på skor inte borde leda till några stora ökningar av detaljhandelspriset. Återförsäljare och övriga i leverantörskedjan förväntas absorbera tullarna. Det förvånar mig dock att kommissionen i denna dag och i detta tidevarv anser att den vet bäst hur återförsäljare och skotillverkare borde driva sina företag och hur mycket de borde ta betalt av sina kunder. Vad hände med lagar om tillgång och efterfrågan mellan säljare och EU-medborgare och konsumenter?
Om kommissionen verkligen anser att återförsäljarna tar ut en alltför hög marginal på skor, så borde den kanske inleda en undersökning om konkurrenskraft inom skoindustrin, inte straffa återförsäljare och leverantörskedjan genom att utnyttja trubbiga instrument för antidumpningstullar. Kommer det verkligen att hjälpa europeiska tillverkare om priset på skor från Kina och Vietnam pressas upp, eller kommer det enbart att tvinga återförsäljare att hämta sina skor från en annan marknad utanför EU, som Indien?
Slutligen, kan vi verkligen sätta oss på våra höga hästar och klaga på att den kinesiska regeringen understöder skoindustrin, när vi använder en så stor del av vår EU-budget till att stödja ineffektiva jordbrukare? Låt oss inom EU kasta bort den protektionistiska modellen från efterkrigstiden och ta täten när det gäller att anamma globaliseringen. 
Pia Elda Locatelli (PSE ).
   – Herr talman, herr Mandelson, mina damer och herrar! Jag vill endast säga att åtgärden nu i mina ögon ter sig helt urvattnad. Sportskor har undantagits, men hur definierar vi sportskor? Barnskor har undantagits, men jag och åtskilliga kvinnor använder fortfarande dessa skor, trots att var länge sedan vi var barn.
Tillämpningen av antidumpningsåtgärderna har skett med en tröghet som saknar motstycke, och till råga på allt föreslås antidumpningstullar som är otillräckliga för att hantera en situation med illojal konkurrens som kommissionen själv betecknar som allvarlig.
Därför frågar jag er om ni inte anser att det bakom talet om skydd för konsumenterna, och framför allt för fattiga familjer, som ni skrev i söndagens , också och kanske i första hand – det undandrar sig min bedömning – döljer sig ett försök att slå vakt om de multinationella företagens intressen?
Anser ni inte att kommissionens politik, som jag inte sällan uppfattar som oklar, bidrar till att det viktiga, för att inte säga unika instrument som den europeiska handelspolitiken utgör kan komma att äventyras?
Slutligen vill jag också be er att kommentera det som händer inom sänglinnesektorn, eftersom inte heller de åtgärder som kommissionen har vidtagit på detta område är alldeles lätta att förstå. 
Peter Mandelson,
   . – Herr talman! Om ni inte misstycker tänker jag inte ge mig in på att besvara påpekandet om sänglinne just nu. Under den tid som jag har på mig tänkte jag att det vore bättre att hålla mig till skor, men jag kan försäkra er om att frågan om alla slags antidumpningstullar på sänglinne kommer att bedömas och tillämpas ordentligt, något som enligt min mening för närvarande sker.
Jag anser att värdet på debatter som denna och parlamentets viktiga roll bevisas av de mycket viktiga och insiktsfulla iakttagelser som har gjorts under de senaste 45 minuterna. Min roll på kommissionens vägnar är att lyssna till det som ledamöterna har att säga och noggrant överväga de punkter och argument som har tagits upp. Jag kan försäkra er om att jag kommer att överväga dem tillsammans med de iakttagelser som medlemsstaterna har gjort, så när jag återvänder till kommissionen med de slutliga rekommendationerna kommer jag att kunna göra det efter att ha hört den variation och mångfald av olika synpunkter och argument som har framförts.
Men efter att ha hört så många klagomål denna eftermiddag om att mina inlägg är protektionistiska, onödiga och obefogade, tillsammans med ett något högre antal parlamentsledamöter som har klagat på att jag inte går långt nog, mina åtgärder är olämpliga och att jag borde gå längre, är jag frestad att göra den enkla iakttagelsen att jag kanske har genomfört helt riktiga åtgärder, precis mitt emellan de två rivaliserande åsikterna! Hur lockande det än må vara att göra denna rätt så tarvliga iakttagelse ska jag försöka undvika det.
Jag skulle dock vilja säga att jag i synnerhet håller med Georgios Papastamkos och Tokia Saïfi, vilka båda ser behovet av att ingripa mot uppförande som är konkurrenshindrande och snedvridande handel hos våra partner, men samtidigt göra det med ett visst perspektiv och en balans som jag anser att det anstår mig att upprätthålla. Jag tror att Francisco Assis har rätt i att i de tillfälliga åtgärder som införs är det viktigt att vi upprätthåller noggrann kontroll och övervakning av följden av det som vi gör för att se till att vi lyckas överblicka situationen och kanske vidta reviderade åtgärder när vi når det definitiva skedet av våra åtgärder senare i år, om vi sviker våra plikter.
Låt mig mycket kort svara på några av de övriga punkter som togs upp.
Vissa har dragit paralleller mellan de föreslagna åtgärderna och de åtgärder som vi vidtog när det gällde textilier. Det är två mycket olika fall. När det gäller textilier hade vi att göra med varor som handlades under rättvisa villkor, även om de blev föremål för en dramatisk och plötslig volymökning till följd av att kvoterna på kinesiska textilier hävdes i början av 2005. Vi vidtog därför en säkerhetsåtgärd genom att införa kvoter, vilket vi är berättigade att göra. Vi höll inte, som i detta fall, på med konkurrensbegränsande åtgärder – dumpningsåtgärder – som drar till sig en antidumpningsåtgärd i form av en tulltaxa – inte en kvot eller en fysisk gräns. Jag förväntar mig därför inte att vi kommer att ställas inför de tillfälliga barnsjukdomar som vi hade i fallet med textilier. Detta borde de som beskriver textilperioden som ett slags krig eller slag som vi förde mot Kina lägga på minnet. Långt därifrån. Vi lyckades komma överens med Kina om de åtgärder som vi vidtog, på ett mycket okrigiskt sätt.
Ytterligare två punkter togs upp av ett antal ledamöter. En rör inverkan på konsumentpriser. Låt oss betrakta detta fall i ett perspektiv. Det handlar bara om nio av hundra par skor som köps av europeiska konsumenter, med andra ord en bråkdel av produkturvalet. En tullsats skulle ligga på strax över 1,50 euro av genomsnittliga grossistpriser på 8,50 euro för skor, som sedan säljs för mellan 40 och 120 euro, i motsats till en tullsats som helt enkelt skulle uppgå till 1,50 euro. Var så vänliga och tala inte om för mig att 1,50 euro inte kan absorberas av leverantörskedjan av importörer och återförsäljare, särskilt importörer och återförsäljare som har gynnats av låga importpriser från Kina och Vietnam men som inte ännu har låtit konsumenterna komma i åtnjutande av effekterna av dessa billigare importpriser – en fråga som konsumenterna kan ställa till sina återförsäljare om de råkar stöta på dem vid något tillfälle i framtiden.
Ett antal ledamöter har frågat mig varför jag föreslår att högteknologiska sportskor och barnskor ska uteslutas. När det gäller sportskor utesluts dessa från undersökningen eftersom de inte tillverkas inom EU i tillräcklig mängd för att kvalificera sig till att eventuellt skadas av dumpning. Det föreligger därför ingen skada för europeiska tillverkare, eftersom tillverkning av denna typ av sportskor knappt existerar.
När det gäller barnskor bygger mitt förslag uteslutande på gemenskapens intressen. Små barn behöver tre till fyra par nya skor varje år. Effekten av en tullsats på priset på sådana skor är därför potentiellt större än för vanliga skor.
Enligt min åsikt borde inte föräldrar ha några potentiella hinder som ställs i vägen när det gäller att köpa skor av god kvalitet till barnen. De som vill att jag ska omklassificera kundsegmenteringen för dessa skor borde komma ihåg att kundklassificeringen för barn är upp till storlek 37½ med klack lägre än 3 cm. Även om jag är beredd att diskutera med mina kolleger i generaldirektoratet för skatter och tullar (TAXUD) är det en klassificering som jag har fått, inte en som jag har föreslagit.
Låt mig bara kort göra en eller två ytterligare snabba iakttagelser. Det antyddes att undersökningen hade tagit för lång tid. Detta urval tar tid. Jag är tvingad av de regelverk som finns inom Europeiska gemenskapen att iaktta mycket stränga förfaranden och använda mycket strikta referensländer och -företag när jag undersöker förhållanden i ett annat land som inte åtnjuter marknadsekonomisk status.
På samma sätt som jag inte kan föregripa klagomål om dumpning – vissa ledamöter klagade på att jag inte visade tillräcklig framsynthet, som om jag hade en kristallkula framför mig som ska avslöja varifrån nästa klagomål om dumpning kommer – kan jag därför inte föregripa ordentliga förfaranden och undersökningar som fastställs i våra regelverk och som jag är tvingad att följa i detalj.
Låt mig svara på den antydning om att det på något sätt var ett brott mot tilliten. Jag förstår inte detta. Medlemsstaterna mottog kommissionens arbetsdokument före min presskonferens den 23 februari. I det ögonblick som dessa arbetsdokument går ut till medlemsstaterna kan jag försäkra er om att de i princip är offentliggjorda för massmedierna. Jag måste därför förtydliga dem omedelbart, samt förklara och rättfärdiga det som jag gör. Detta berövar verkligen inte medlemsstaterna deras rätt att uttrycka sin åsikt i fallet eller att motta detaljerade svar från kommissionens enheter.
Jag ska lämna frågan där, förutom att sammanfattningsvis säga att det är mycket viktigt att vi betraktar det som sker i Kina, Vietnam, Indien och övriga asiatiska länder i ett visst perspektiv. Det är naturligtvis hård konkurrens, och det är en svår utmaning för europeiska tillverkare och producenter att stå upp emot. Vi har en plikt att göra allt vi kan för att hjälpa europeiska tillverkare att anta denna utmaning och hjälpa de anställda i företagen att anpassa sig till de utmaningar och nya omständigheter inom internationell handel som vi upplever. Jag anser inte att det är riktigt och lagligt att hjälpa människor att anpassa sig till dessa nya krafter i den globala ekonomin genom att uppmuntra människor att skydda sig eller låtsas att dessa förändringar, utmaningar och nya konkurrenskällor på något sätt kommer att försvinna och lämna oss ensamma så att vi inte behöver reagera på dem, om vi stänger våra ögon eller täcker våra huvuden med en filt.
Alla politiker som sänder ut denna typ av budskap till allmänheten skulle göra sig skyldiga till falskt ledarskap, och dåligt ledarskap gentemot allmänheten, som behöver förstå det som sker och få hjälp med att bemöta det. Vi kan inte upprätthålla ett falskt sken av att vi inom EU, genom att dra oss tillbaka från den konkurrensmässiga utmaning som vi står inför i den globala ekonomin, på något sätt kommer att gömma oss från den och samtidigt upprätthålla vår levnadsstandard och vårt välstånd i framtiden. Vi kan inte och kommer inte att göra det.
Vi måste svara på denna utmaning genom att lägga vikten på vår konkurrenskraft, vårt nyskapande och vår förmåga att reagera på förändring och att konkurrera mer effektivt i framtiden. Om vi inte står upp mot utmaningen och inte visar detta inför vår allmänhet, kan vi inte sedan klandra dem för att reagera med fruktan och huvudbry över det som sker i den globala ekonomin.

Erika Mann (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten om han kort skulle kunna kommentera en fråga som tagits upp av många av våra kolleger som gäller beviljandet av marknadsekonomisk status till Kina. 
Peter Mandelson,
   . – Herr talman! Kina har ännu inte kvalificerat sig för ett erkännande av marknadsekonomisk status från EU:s sida. Det finns tekniska kriterier som Kina måste uppfylla, och landet gör framsteg i detta avseende. Vi kan, borde och ger verkligen allt stöd till Kina för att tillhandahålla landet möjligheten att på ett enklare och snabbare sätt göra de tekniska förändringar som kommer att göra det möjligt för Kina att uppfylla dessa kriterier. Det är viktigt att göra detta.
Låt mig tillfoga följande relaterade kommentar. Den bakgrund mot vilken medlemsstaterna och parlamentsledamöterna ska döma Kinas marknadsekonomiska status kommer att bistås och uppmuntras genom att Kina gör mer än man för närvarande gör för att öppna sina marknader för export och övrig handel. Detta syftar till att säkerställa att landet helt uppfyller sina åtaganden i samband med anslutningen till WTO, och att säkerställa att landet i de fall det tar längre tid än vad som är rimligt att närma sig fullständig efterlevnad av dessa åtaganden och WTO:s regler genomför de nödvändiga förändringarna snarare förr än senare. Om Kina skulle göra det, och bemöta den oro som finns inom EU och runtom i världen när det gäller tillväxten av landets exportkapacitet på ett sätt som återställer balansen när det gäller handelsvillkoren – så att människor som ser hur varor anländer i allt större mängd från Kina också ser hur dessa containrar åter fylls och skickas tillbaka till Kina med europeiska och andra varor – så skulle det betyda mer än något annat för att lugna den allmänna oron över det som vi upplever i Kina. Människor inom EU ser den kinesiska marknadens tillväxt som ett hot, och det är begripligt, men vi måste inse att det är en enorm möjlighet för oss inom EU att i framtiden sälja våra egna varor och tjänster till den marknaden.
Kina ansvarar dock för att se till att inga konstgjorda eller orimliga hinder blir kvar för europeiska varor och tjänster som säljs till den kinesiska marknaden i allt större antal. När vi får den ekvationen att gå ihop kommer kanske människor att kunna se på fallet med Kinas marknadsekonomiska status med mer sympati, och ur ett mer tekniskt perspektiv.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Det gläder mig att kommissionen är så lyhörd inför kraven från de små och medelstora europeiska företagen, där man med oro åser den ökande importen från länder utanför EU och det senaste förslaget om att införa kompensation i form av de antidumpningstullar på läderskor som är riktade mot Kina och Vietnam. Jag anser emellertid att de föreslagna åtgärderna fortfarande är helt otillräckliga med tanke på problemets allvar. De föreslagna tullarna håller inte måttet, eftersom de är för låga och följaktligen är ineffektiva. Infasningsperioden på sex månader är för kort, eftersom förfarandet är alltför kraftlöst för ett så allvarligt fall av dumpning. Undantaget för vanliga sportskor och barnskor, där även damskor kan ingå, är också oacceptabelt.
Jag vill dessutom påpeka att handläggningen av en annan ursprunglig begäran, nämligen det obligatoriska införandet av ursprungsbeteckning för varor som förs in i EU, har dragit ut två år på tiden utan att medlemsstaterna har kunnat enas om en överenskommelse.
Det är också nödvändigt att få bukt med den oroande ökningen av metoder som innebär att förflyttningarna av varor sker på vägar som avviker från de normala i syfte att undgå strängare tullkontroller – importen från Belgien har ökat med i storleksordningen 17,8 procent, vilket saknar rimlig förklaring. Kommissionens uppmaningar att införa nyskapande förändringar är förnuftiga och intressanta, men de är endast meningsfulla i en verkligt rättvis och rimlig konkurrensutsatt miljö, och det är kommissionens uppgift att se till att den internationella marknaden fungerar på detta sätt. 
Glyn Ford (PSE ).
   – Jag skulle vilja ta upp den svåra belägenhet som en fabrik i min valkrets – ”Dickies” i Midsomer Norton, nära Radstock i Somerset – befinner sig i med kommissionsledamoten. Fabrikens framtid och arbetsstyrka hotas om den pågående undersökning som utförs av era enheter om ett klagomål om antidumpning som gäller importerade skyddsskor från Kina får ett ogynnsamt resultat.
Jag har träffat företrädare för både ledningen och arbetsstyrkan, däribland företrädare för den brittiska fackföreningen GMB, och de hävdar enat att arbetstillfällen och livsuppehällen sätts på spel om kommissionen skulle införa antidumpningstullar på just denna sektor. De importerade skorna från Kina utgör plattformen för distributions- och tillverkningsavdelningarna i anläggningen i Midsomer Norton. De som ingav klagomålet tillverkar i allmänhet inte inom EU, utan hämtar varor från andra tredjeländer snarare än från Kina. Jag anser att man med undersökningen kommer att finna att den europeiska industrin inte alls har skadats av dessa importer från Kina, och de berörda anläggningarna, som till största del har ansökt om marknadsekonomisk status, faktiskt inte har sysslat med dumpning. Sluta upp med detta hot om skatter på skydd, befria människor från deras begripliga oro och lägg ned ärendet så fort som möjligt. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – Läget inom skosektorn väcker oro, inte minst i Portugal.
Dussintals företag i Aveirodistriktet, däribland Ecco och Rhode, lade exempelvis ned sin verksamhet eller permitterade arbetstagare 2005. Arbetslösheten och risken för fattigdom har ökat – ett aktuellt exempel är C [amp] J Clarks fabrik i Castelo de Paiva, där arbetstagare lovades arbete, utbildning och bidrag men sedan permitterades efter endast två år.
Vi måste återigen meddela följande:
- Den kraftiga ökningen av skoimporten från tredjeländer bidrog inte till att de så kallade konsumenterna fick mer pengar i plånboken – de som blev rika var i stället detaljhandelsjättarna och de stora återförsäljarna, som gjorde enorma vinster.
- Det är inte tredjeländer som är skyldiga till att företag läggs ned eller att arbetstillfällen går förlorade. Skulden är EU:s, som står först i ledet när det handlar om att främja konkurrensen och liberaliseringen av den internationella handeln och som ser till att euron ligger kvar på en nivå som innebär stora nackdelar för tillverkning och export, som fallet är inom skosektorn.
De verkliga förlorarna med en sådan politik är, som flera undersökningar och inte minst verkligheten har visat, arbetstagarna, de små och medelstora företagen samt mikroföretagen och länder som Portugal. 
David Martin (PSE ).
   – Det är tydligt att EU står inför nya konkurrensrelaterade utmaningar på världsmarknaden, utmaningar som orsakar oro och osäkerhet för vår industri, våra arbetstagare och våra konsumenter. Men när vi anpassar oss till den nya globala miljön måste vi undvika den populistiska vädjan om protektionistiska åtgärder, som i bästa fall är en kortsiktig patentlösning för långsiktiga åkommor.
I det här fallet verkar det emellertid som om det har funnits ett väldokumenterat fall med dumpning till skada för den europeiska industrin. Samtidigt som jag fruktar att visa EU-företag med goda anställningsnormer och intressen i Fjärran östern (till exempel Clarks skor) kommer att drabbas av dessa åtgärder, gläder det mig att se att vissa undantag från den straffavgift som kommissionen har föreslagit har uppnåtts, nämligen inom den känsliga sektorn för barnskor.
På det hela taget anser jag att kommissionen har anslagit den rätta tonen här. Jag är benägen att instämma med kommissionsledamoten när han menar att konsumenterna borde oroa sig mer för det prispåslag som återförsäljarna hittills har åtnjutit på varor som tillverkats billigt under usla anställnings- och miljövillkor och sedan sålts under tillverkningskostnaden. Vår partner måste ta itu med dessa sociala frågor och anställningsvillkor nu, frågor som vi själva har tagit itu med samt ägnat mycket tid och ansträngning åt för att övervinna gemensamt i EU-projektet. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0049/2006) av Adeline Hazan för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om utvärdering av den europeiska arresteringsordern (2005/2175(INI)). 
Adeline Hazan (PSE ),
   . – Herr talman, fru Gastinger, herr Frattini, mina damer och herrar! Jag gläder mig åt att i dag få möjlighet att diskutera det europeiska rättsliga området med utgångspunkt från mitt betänkande om den alldeles nya och därför med nödvändighet något ofullständiga utvärderingen av den europeiska arresteringsordern ett år efter dess genomförande. Vi har redan haft möjlighet att diskutera frågan.
Innan jag specifikt tar upp den europeiska arresteringsordern vill jag kort framhålla att bakom begreppet rättsligt område, som gradvis uppstod som en beteckning efter Genèveuppropet 1996, låg en strävan att ge EU:s medborgare en gemensam känsla för rättvisa i en omgivning där myndigheterna gör allt som står i deras makt för att förhindra att de europeiska medborgarnas frihet kringskärs eller att deras rättigheter åsidosätts.
Toppmötet i Tammerfors i oktober 1999 blev en milstolpe genom att principen om ömsesidigt erkännande infördes. Förändringen har varit genomgripande. Den innefattar ömsesidigt förtroende, delad suveränitet och erkännande av det europeiska området som ett gemensamt territorium.
Som vi har sett kvarstår sedan dess vissa problem som människorna måste få upp ögonen för. Man ska inte sticka under stol med att den inspiration och ambition som utgjorde drivkraften för stats- och regeringscheferna i Tammerfors inte i lika hög grad har präglat debatterna om de texter som har lagts fram därefter. Det ömsesidiga erkännandet har varit drivkraften bakom ett stort antal projekt, men det är otvivelaktigt tillkomsten av den europeiska arresteringsordern som är den symboliska åtgärden. Arresteringsordern utgör verkligen ett avgörande steg framåt, trots att många problem kvarstår.
Vad var då syftet med åtgärden, som officiellt trädde i kraft den 1 januari 2004?
Den europeiska arresteringsordern är mer omfattande till sin räckvidd och innefattar därmed fler lagöverträdelser än utlämningsförfarandet. Genom arresteringsordern har överlämningen blivit en helt och hållet rättslig process utan politiska förtecken, vilket är en stor fördel. EU:s lagstiftning kan nu följaktligen tolkas av jurister, medan den nuvarande utlämningslagen utgår från en mängd bilaterala och nationella avtal. Det har dessutom vid flera tillfällen påpekats, bland annat i artikel 1 i rambeslutet, att de rättsliga myndigheter som utfärdar och genomför arresteringsordern strikt måste rätta sig efter de principer som fastställts i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Hur genomförs då principerna i instrumentet när de väl har lagts fast? Vi förfogar nu över en utvärdering som genomfördes av kommissionen under, som jag konstaterade, en mycket kort tidsperiod, och vi måste därför vara fortsatt försiktiga när vi tolkar resultatet av denna ännu inte helt färdigställda utvärdering. Vissa av de planerade målen har uppnåtts helt och hållet. Arresteringsordern visade sig exempelvis nyligen mycket användbar under åtalet mot en etiopisk medborgare som av de brittiska myndigheterna misstänktes för inblandning i bombattentaten i London. Beslutet att utvisa mannen fattades rekordsnabbt av de italienska myndigheterna. En annan framgångsrik åtgärd var arresteringen av en korrumperad kvinnlig domare som efterlystes av sitt hemland Grekland.
Den europeiska arresteringsordern är en obestridlig framgångssaga, eftersom 3 000 arresteringsorder utfärdades 2004, 1 000 personer arresterades och 650 personer överlämnades. Siffrorna från 2005, som troligen kommer att visa på en ökning, blir emellertid inte officiella förrän i juni eller juli. Utvisningsförfarandet har förkortats avsevärt. Genom att ersätta det gamla utvisningsförfarandet med den europeiska arresteringsordern har den genomsnittliga handläggningstiden minskats från nio månader till 43 dagar, vilket är en betydande vinst för såväl domarna som de som ska inställa sig inför rätta. Sist men inte minst är förfarandet numera helt och hållet icke-politiskt, eftersom inga regeringar utan endast rättssystemet nu är inblandade.
Det måste emellertid sägas att tillämpningen av den europeiska arresteringsordern har mött många hinder. Företrädare för det spanska rättsväsendet förklarade exempelvis förra hösten, som svar på Berlins vägran att utvisa den tysk-syriske medborgaren Mamoun Darkazanli som påstods vara medlem av terroristnätverket al-Qaida, att den europeiska arresteringsorder som utfärdats av Tyskland var av noll och intet värde. Flera medlemsstater försöker också återinföra delar av det traditionella systemet, exempelvis kontroll av om det föreligger dubbel straffbarhet. Till de icke-obligatoriska skäl för att inte verkställa ordern som anges i rambeslutet har vissa medlemsstater tillfogat andra skäl för att vägra utvisning.
Ännu allvarligare är att frågan om de grundläggande rättigheterna har gett upphov till avsevärda genomförandeproblem i Polen och Tyskland. Svårigheterna kan endast tolkas som en oförmåga att förstå principen om ömsesidigt erkännande, trots att denna princip utgör grunden för hela det europeiska rättsområdet.
Sammanfattningsvis anser jag att den europeiska arresteringsordern är ett viktigt framsteg i kampen mot brottsligheten, vilket framför allt gagnar européerna, liksom för tillkomsten av ett europeiskt rättsområde. Givetvis återstår en mängd problem, och dessa problem får inte underskattas. Det viktigaste problemet hänger samman med att våra rättssystem fortfarande skiljer sig alltför mycket åt. Det andra problemet är att de flesta medlemsstater fortfarande i alltför hög grad vill kontrollera det rättsliga biståndet från andra länder. Även om rättssystemet har historiska rötter måste de frågor som dyker upp behandlas. Avslutningsvis vill jag fråga om vi behöver mer eller mindre harmonisering. Jag anser att vi behöver mer. Bör vi gå längre i ömsesidigt erkännande av olika system? Jag anser att svaret också här är ja. 
Karin Gastinger,
   . – Herr talman, vice ordförande Frattini, fru Hazan, ärade parlamentsledamöter! På ordförandeskapets vägnar vill jag först tacka er för detta betänkande om utvärderingen av den europeiska arresteringsordern, som jag har läst med stort intresse. Ordförandeskapet delar, liksom jag, er åsikt att den europeiska arresteringsordern i huvudsak har varit en framgång. Den har förvisso varit en milstolpe för att förbättra samarbetet mellan Europeiska unionens medlemsstater, i synnerhet när det gäller vår gemensamma önskan att bekämpa den organiserade brottsligheten och terrorismen.
Jag anser att vi också kan hålla med om att den har en helt ny och exemplarisk inriktning, och att den utgör ett viktigt bidrag till den vidare utvecklingen av principen om ömsesidigt erkännande, som Adeline Hazan på flera punkter hänvisar till, och som vi enades om vid Europeiska rådets möte i Tammerfors. I rådet betraktar vi i varje fall den europeiska arresteringsordern som grunden för allt ytterligare arbete vi kommer att utföra inom detta område. Det gläder mig särskilt att parlamentet delar vår åsikt.
Vi skulle kanske se tillbaka och dra oss till minnes att utlämningsförfarandena tidigare var mycket utdragna, otympliga och i många avseenden beroende av politiska beslut. Vi som är verksamma inom detta område fann situationen oacceptabel. Samtliga 25 medlemsstater har nu införlivat rambeslutet om den europeiska arresteringsordern i sina egna rättssystem. Om vi betraktar läget i dag ser vi att förfarandet för att överlämna misstänkta personer nu är snabbt, effektivt och principiellt förbehållet oberoende domstolar. Det är en avsevärd fördel, och det är detta rambeslut som har gjort förfarandet möjligt.
Som Adeline Hazan påpekade är det också viktigt att det har varit möjligt att i stor utsträckning minska den tid som utlämningsprocessen tar. Hittills har det i allmänhet tagit i genomsnitt nio månader, men nu har den genomsnittliga tiden minskat till mellan 40 och 45 dagar. Det är ett stort framsteg, i synnerhet när det gäller de grundläggande rättigheterna, eftersom ni alla säkert är medvetna om att vi genom artikel 5.3 i konventionen om de mänskliga rättigheterna måste bidra till att påskynda arresteringsprocesserna. Rambeslutet om den europeiska arresteringsordern har gjort det möjligt för oss att i hög grad uppfylla detta krav.
Trots de farhågor ni uttalar i ert betänkande om de kritiska åsikter som framgår av de nationella författningsdomstolarnas avgöranden om införlivandet av den europeiska arresteringsordern i vissa medlemsstater känner ordförandeskapet inte till något fall då den har principiellt förkastats på nationell nivå. Jag känner själv inte till något fall och är säker på att det inte kommer att ske. Men på denna punkt måste vi också komma ihåg att förtroendet hos allmänheten i stor utsträckning är beroende av att vi medger möjligheten att genomförandet på nationell nivå, som vi förbereder enligt rambeslutet, granskas av de nationella högsta domstolarna. Det finns förvisso goda rättsliga anledningar till detta. Det är en viktig synpunkt. Om en sådan granskning visar att det finns behov av någon förändring i införlivandet på nationell nivå kommer denna förändring att ske, men det viktigaste är att allmänheten har förtroende för vad vi gör på EU-nivå.
Ytterligare en viktig sak som kan leda till upprepade tolkningssvårigheter, trots att jag inte ser lika kritiskt på detta som ni i ert betänkande, är den föredömliga innebörden i klausulen om de grundläggande rättigheterna, som formellt sett inte är någon anledning till att förkasta förslaget. Det är också en viktig synpunkt.
Men det är viktigt att vi låter våra nationella domstolar utföra sin väsentliga funktion inom medlemsstaterna, nämligen att undersöka om deras lands rättssystem utgör ett säkert skydd för de grundläggande rättigheterna. Jag anser inte att det är någon motsägelse i detta.
Emellertid ser jag att det finns en motsägelse i betänkandet som innebär att man å ena sidan understryker risken för en diskriminerande användning av klausulen om de grundläggande rättigheterna, medan man samtidigt, vilket jag helt ansluter mig till, betonar behovet av att den europeiska arresteringsordern tillämpas för att speciellt skydda de mänskliga rättigheterna och den personliga friheten. Vi måste se till att dessa aspekter inte står i strid med varandra.
Som jag redan har sagt måste de nationella domstolarnas roll vara att, med utgångspunkt från klausulen om de grundläggande rättigheterna, se till att våra medborgares grundläggande rättigheter inte överträds. Det måste också vara en del av förfarandet enligt den europeiska arresteringsordern.
I anslutning till detta vill jag nämna ett ärende som Belgien har lagt fram inför EG-domstolen, där denna domstol ombeds att granska de aspekter på arresteringsordern som rör de grundläggande rättigheterna. Vi förväntar oss att domstolen avkunnar en entydig dom, inte bara när det gäller frågan om den rättsliga grunden, utan också om listan över brott där det dubbla straffbarhetstestet inte längre är tillämpligt. Listan över de 32 brottskategorierna har varit föremål för återkommande debatter. Vi ser fram emot ett klart uttalande i denna fråga.
Så snart ett tydligt utslag har avgivits blir det utan tvivel ytterligare överläggningar om huruvida listan måste omarbetas. Vi kanske kan låta saken bero. Man kommer då att dra ytterligare slutsatser huruvida det skulle vara lämpligt eller givande.
Låt mig passa på att påpeka att rådets ordförandeskap anser det vara ytterst viktigt att vi behandlar den enhetliga tillämpningen av rambeslutet i EU:s enskilda medlemsstater som en nyckelprioritet. Det är nödvändigt om vi ska kunna förverkliga principen om ömsesidigt erkännande.
Det kan inte heller förnekas att, när den europeiska arresteringsordern genomförs, den stat som genomför den måste skydda de mänskliga rättigheterna och i synnerhet hålla sig till rättssäkerhetsgarantierna. Det måste också vara vår gemensamma angelägenhet.
Ordförandeskapet, liksom parlamentet, tar i detta avseende för givet att man genom en grundlig och objektiv granskning utvärderar hur den europeiska arresteringsordern tillämpas och fungerar. Det är en viktig synpunkt, och därför har rådet redan beslutat om en fjärde ömsesidig utvärderingsrunda. Det arbete som detta medför sker enligt tidsplanen. Av detta förväntar vi oss ytterligare resultat från praxis. Därigenom kan vi få detaljerade kunskaper som kan tillämpas vid det praktiska genomförandet. 
När det gäller den praktiska användningen av den europeiska arresteringsordern vill jag i korthet, med tanke på den tid som står till förfogande, framhålla att information om långsiktigt stöd för genomförandet är tillgänglig på Internet, inte bara från rådets sekretariat utan också från det europeiska rättsliga nätverket. Den europeiska civilrättsatlasen tillhandahåller också utomordentlig service i detta avseende. Därigenom har den direkta kontakten mellan de rättsliga myndigheterna, som är nödvändig för att den europeiska arresteringsordern ska tillämpas på bästa sätt, blivit avsevärt lättare.
Jag vill också belysa en annan viktig aspekt som gäller den praktiska tillämpningen, nämligen att det genom den europeiska arresteringsordern har blivit möjligt att hantera formaliteter som certifieringar på miniminivå i förfaranden mellan två stater, eftersom vi nu vet att de inte behövs, om vi litar på varandra, och om principen om ömsesidigt erkännande är en levande realitet. Jag anser att den europeiska arresteringsordern har spelat en mycket viktig roll i detta avseende.
Därför ser jag fram emot resten av debatten. Därefter har jag ytterligare några saker att säga som avslutning. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, fru Hazan! Jag anser att den europeiska arresteringsordern kan sägas vara en symbolisk åtgärd av europeiskt rättsligt samarbete i brottmålsärenden. För första gången genomförs härigenom principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut. Min uppriktiga förhoppning är att den snart kommer att förstärkas av andra instrument, till exempel det föreslagna europeiska bevisupptagningsbeslutet. Det är mycket viktigt att vi, tillsammans med EU:s institutioner, engagerar de nationella parlamenten i debatten, vilket var fallet i oktober förra året under de givande parlamentssammanträden som organiserades av Europaparlamentet.
Jag anser att Adeline Hazan genom sitt betänkande har berikat och på flera punkter uppdaterat kommissionens slutsatser med hänsyn till genomförandet av den europeiska arresteringsordern. Vi kommer att beakta detta, när vi lägger fram vår andra utvärderingsrapport om genomförandet av arresteringsordern. Den andra rapporten kommer att skickas till parlamentet i juni. Redan i januari i år lade kommissionen fram en version av den första rapporten som hade uppdaterats för att inkludera Italien. Eftersom överföringen försenades förhindrades vi att ta med denna medlemsstat i den första rapporten.
Jag instämmer i huvuddelen av förslaget till rekommendation till rådet. När det gäller sättet att reagera på förslaget till rekommendation genom att beakta möjligheten att utvidga förteckningen över de 32 brottskategorierna för vilka kontrollen av den dubbla straffbarheten är avskaffad kan jag för min del säga att varje möjligt framsteg i denna riktning i princip är önskvärt.
Kommissionen kommer emellertid att se till att samstämmigheten mellan de olika instrumenten för ömsesidigt erkännande bevaras. Kommissionen förbehåller sig därför rätten att lägga fram förslag som syftar till att ändra rambeslutet så snart mer erfarenhet har uppnåtts. Herr talman! Jag ska nu ge utrymme för den fortsatta debatten. Mot slutet kommer jag utan tvivel att återkomma med ytterligare kommentarer. 
Panayiotis Demetriou,
   – Herr talman, herr vice kommissionsordförande, fru rådsordförande! Adeline Hazans betänkande är utmärkt. Jag håller med om alla hennes rekommendationer och kommentarer. Jag vill lyckönska er, fru Hazan.
Mina damer och herrar! Genom den europeiska arresteringsordern prövas villigheten att samarbeta och andan av ömsesidig respekt och ömsesidigt förtroende mellan EU:s medlemsstater. Den är ett stort framsteg för att uppnå ett enda område för rättvisa och säkerhet och är dessutom en kraftfull åtgärd för att bekämpa brott. Den innebär ett slut för dem som flyr undan rättvisan och ett slut för den invecklade politiska processen att utlämna misstänka brottslingar. 
Vissa medlemsstaters övermodiga åberopande av sin nationella suveränitet, de mänskliga rättigheterna och den påstådda överlägsenheten i deras nationella lagstiftning för att kringgå institutionen med den europeiska arresteringsordern innebär en fara. Det är självklart att varje enskild medlemsstat och alla medlemsstater i allmänhet har en grundläggande förpliktelse att troget rätta sig efter och tillämpa de mänskliga rättigheterna i sina rättsliga förfaranden. Det finns inget utrymme för meningslöst tvivel om detta.
Institutionen måste stärkas och tre steg måste tas för att detta ska ske: Först och främst måste institutionen med den europeiska arresteringsordern flyttas från den tredje pelaren till den första. För det andra måste rådet så snart som möjligt anta förslaget om tillnärmning av minimikriterierna i brottmål. För det tredje måste varje konstitutionellt hinder för tillämpningen av den europeiska arresteringsordern avlägsnas. I mitt hemland Cypern ändras konstitutionen inom de närmaste dagarna så att landet kan anpassas till denna institution. Att bekämpa brott är inte bara en nationell fråga. Den är alleuropeisk. Därför måste vi alla bidra till att förstärka den europeiska arresteringsordern. 
Martine Roure,
   – Herr talman! Jag vill tacka vår föredragande för hennes mycket grundliga arbete. Betänkandet gör det inte bara möjligt för oss att utvärdera den europeiska arresteringsordern, det första praktiska instrumentet på det europeiska rättsområdet. Det ger oss också tillfälle att omdefiniera våra prioriteringar när det gäller genomförandet av ett verkligt europeiskt rättsområde.
Den europeiska arresteringsordern har alltså varit en enorm framgång. Sedan den skapades har 2 600 order utfärdats i EU. Resultatet är att rättsförfarandena har påskyndats avsevärt.
Gränserna är därför inte längre något hinder för rättvisan. Denna framgång visar att medlemsstaterna är villiga att samarbeta. Vi förstärker på detta sätt principen om ömsesidigt förtroende, som är hörnstenen i det europeiska rättsområdet. Den europeiska arresteringsordern har likväl stött på hinder för tillämpningen från vissa regeringar. Jag beklagar att Italien har dröjt med att införliva lagstiftningen. Denna försening innebar att kommissionen inte hann granska landet i tid.
Dessutom tolkar medlemsstaterna ordern på olika sätt i sin nationella lagstiftning. Det belyser också medlemsstaternas brist på politisk vilja och begränsningarna med metoden för beslutsfattande på detta område. Trots detta visar framgången med den europeiska arresteringsordern att det är omöjligt att vi begränsar oss till civil lagstiftning. Vi måste bli mer ambitiösa och utsträcka det rättsliga samarbetet till strafflagstiftningen.
Därför anser vi att det är ytterst viktigt att ha tillgång till artikel 42 och övergångsklausulen för att tillåta en minimitillnärmning av den europeiska strafflagstiftningen. På så sätt kommer vi att kunna avskaffa kravet på enhällighet, vilket fördröjer genomförandet av ett verkligt område för frihet, säkerhet och rättvisa.
Dessutom måste vi överbrygga den demokratiska klyftan. Endast om Europaparlamentet helt går in för att skapa ett europeiskt rättsområde blir det möjligt att skydda de grundläggande rättigheterna. Hur kan vi lyckas göra framsteg om vi begränsar oss till säkerhetsfrågor? Vi ska förvisso göra framsteg inom polisiära frågor, men vi måste också uppställa höga normer för de grundläggande rättigheterna. Därför måste vi samtidigt ta itu med förslaget om förfarandegarantier.
Avslutningsvis vill jag ställa en fråga som är speciellt riktad till kommissionen och rådet: När kommer vi äntligen att göra framsteg med andra praktiska instrument, till exempel med utbytet av bevismaterial och information mellan brottsregisterbyråerna? 
Graham Watson,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Adeline Hazan, parlamentets föredragande. Min grupp delar i huvudsak hennes bedömning och oro. Jag var den föredragande som förde detta ärende fråga genom parlamentet. Jag hade äran att göra detta 2001. Men jag skulle inte stå här och tala för min grupp i dag om det inte vore för att vår kollega, Antoine Duquesne, som på den tiden var inrikesminister i Belgien och gav åtskilligt stöd till denna åtgärd, är mycket sjuk och ligger på sjukhus.
Då vi förde fram åtgärden ansåg vi att den europeiska arresteringsordern erbjöd praktiska lösningar på de frågor som oroade EU:s medborgare mest: deras säkerhet och trygghet.
Erfarenheten har visat att arresteringsordern är EU:s viktigaste tillgång i kampen mot gränsöverskridande brottslighet, och den gör det möjligt för våra rättsliga myndigheter att minska ned utlämningsförfarandet till ett genomsnitt på 13 dagar i över hälften av alla fall. Dessa 13 dagar ska jämföras med månader av väntan, som var fallet tidigare. Den har använts flitigt av medlemsstater och har i allmänhet fungerat bra.
Ingen skulle i dag förneka att det har funnits barnsjukdomar. Förutom förseningar i genomförandet har det fattats kontroversiella beslut i domstolar i Polen och Tyskland, som fick en del att höja på ögonbrynen – och anklagelser om att denna åtgärd bryter mot de grundläggande rättigheterna. Trots detta är alla medlemsstater bundna av den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och av Europadomstolens rättspraxis, något som uttryckligen fastställs i denna åtgärd.
Jag har två frågor i dag. Den första är till rådet. Kommer rådet att peka ut de medlemsstater som blockerar det rambeslut om rättssäkerhetsgarantier, som skulle stilla all oro för brott mot grundläggande rättigheter i denna åtgärd? Vad anser rådet vara den troliga tidsplanen för ett avtal om rambeslutet?
Min andra fråga riktar jag till kommissionen. Skulle kommissionsledamoten kunna tala om för oss om ordern nu har genomförts korrekt i det land som han bäst känner till, och huruvida någon annan medlemsstat släpar fötterna efter sig, och kommer han att inleda en process mot en medlemsstat som har missbrukat lagstiftningen eller begränsat dess effekter? 
Kathalijne Maria Buitenweg,
   – Herr talman! Det är ett faktum att den europeiska arresteringsordern redan ger resultat på många sätt, men trots att den gör utlämningssystemet effektivare, avsevärt snabbare och även mindre godtyckligt har den fortfarande brister. Tidigare var min grupp emot att den infördes, eftersom den inte åtföljdes av överenskommelser om miniminormer vid brottmålsförfaranden. Det som nu har gjorts gäller bara spårandet av misstänkta personer utan att nödvändiga garantier införs för att skydda deras rättigheter. Det kan se ut som en beslutsam åtgärd och som att ta i med hårdhandskarna för att bekämpa brottsligheten, men samtidigt är det ett hinder för samarbetet inom området för utlämning.
Tre år har gått sedan arresteringsordern antogs, men situationen är fortfarande densamma. Rambeslutet för misstänkta personers processrättigheter har ännu inte antagits av rådet. Jag ansluter mig till Graham Watsons vädjan till rådet att klargöra vilka medlemsstater som motsätter sig en förbättring av misstänkta personers rättigheter och anledningen till detta. Det som verkligen sägs, också av Panayiotis Demetriou, är att ett stort antal rättsfall håller på att utredas i Strasbourg, trots att alla medlemsstater måste hålla sig till misstänkta personers rättigheter och konventionen om de mänskliga rättigheterna. Det är också många skillnader mellan medlemsstaterna, i synnerhet i fråga om dessa förfaranden.
Om vi alla var överens om misstänkta personers rättigheter vore undertecknandet av denna överenskommelse om processrättigheter naturligtvis en ren formalitet, men det är inte fallet, eftersom det finns många stora skillnader som resulterar i att de nationella domstolarna nu försöker ta reda på under vilka villkor människor ska få utlämnas. Det innebär att personer i ett antal rättsfall inte har utlämnats till andra medlemsstater i EU. Ett exempel på detta var ett rättsfall i Bolzano då den lokala domstolen vägrade överlämna en italienare till Österrike.
Så snart vi har gemensamma överenskommelser om misstänkta personers rättigheter kommer det att bli mycket lättare att överlämna dessa personer. Jag vill därför be rådet att inte betrakta detta som ett tillägg till misstänkta personers rättigheter utan som en nödvändig del, så att ingripande och uppspårande går hand i hand, medan man samtidigt värnar om rättsstatsprincipen, även på EU-nivå. Bristen på ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna kommer också att inverka negativt på den aspekt som gäller spårande. 
Giusto Catania,
   – Herr talman, mina damer och herrar! För att utvärdera den europeiska arresteringsordern bör en omfattande analys göras om de verkningar som rambeslutet har på det rättsliga samarbetet, det ömsesidiga erkännandet av brott, respekten för individuella förfarandegarantier och medborgerliga fri- och rättigheter.
Tyvärr har vi för närvarande stora problem, eftersom vissa medlemsstater har haft svårigheter att tillämpa ordern, på grund av att de hindras av sina nationella konstitutioner. Det vore emellertid ett misstag att försöka förvanska de nationella konstitutionerna för få arresteringsordern att fungera.
I dagens utvärdering saknas tyvärr uppgifter från ett land, nämligen Italien, som, för att skydda privata intressen på grund av ett avgjort euroskeptiskt och antieuropeiskt ministerium, inte har införlivat EU-lagstiftningen inom utsatt tid.
Slutligen är det inte möjligt att tänka på att skapa en europeisk arresteringsorder utan att först fastställa gemensamma miniminormer för straffrättsligt förfarande och utan att införa gemensamma förfarandegarantier. Parlamentet har redan uttryckt sin åsikt om minimiförfaranden, och vi väntar på att rådet ska gå vidare i ärendet. Det har varit som att bygga ett hyreshus genom att börja med taket i stället för grunden.
Den europeiska arresteringsordern kan säkert vara ett användbart verktyg när det gäller att avlägsna utlämningen av brottslingar från den politiska arenan. Det har redan funnits några positiva exempel på detta, men förfarandet är behäftat med en olycklig brist, en arvsynd som har sin grund i brådskan att nödgas reagera på terroristanfall genom att utarbeta en krislagstiftning.
Jag instämmer helhjärtat i den utvärdering som Adeline Hazan gör i sitt betänkande. Texten har förbättrats i utskottet. Vi har också undvikit att utvidga listan över de 32 brottskategorierna, men vår bedömning beror icke desto mindre på den felaktiga utgångspunkt som har att göra med fixeringen vid säkerheten. Det finns ett gammalt italienskt ordspråk som säger ”ju mer bråttom man har desto långsammare går det”. Det stämmer exakt med utvärderingen av första årets tillämpning av den europeiska arresteringsordern. 
Johannes Blokland,
   – Herr talman! Jag stöder åtgärden att bekämpa terrorismen på ett effektivare sätt. Under debatten 2002 hävdade jag att bara sådana brott som det fanns en europeisk eller internationell definition för skulle sättas upp på listan. Den nuvarande listan över brott är alldeles för omfattande, vilket kan resultera i rättslig osäkerhet och diskriminering. Medlemsstaterna tar därför varje tillfälle i akt att utnyttja kriteriet med dubbel straffbarhet.
Adeline Hazan har rätt när hon uppmanar rådet att se till att den dubbla straffbarheten avskaffas. Från början begärde hon till och med att listan över brott skulle utvidgas – en begäran som kommissionen avvisade. Med tanke på de nuvarande indikatorerna var det inte alls lägligt. Det är bättre att följa utvecklingen under de närmaste två åren på nära håll. Jag förväntar mig åtminstone att en granskning kommer att leda till att den nuvarande listan skärs ned. Listan kan bara utvidgas samtidigt som rättssäkerheten garanteras, om alla specificerade brott definieras på EU-nivå. Det vore emellertid inte önskvärt om strafflagstiftningen harmoniserades i smyg trots detta beslut. 
Brian Crowley,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden för hennes arbete med detta ärende. Men tyvärr, som alla här i kammaren, verkar föredraganden arbeta i ett något ofördelaktigt läge, eftersom vi ännu inte har tillgång till rådets och kommissionens utvärderingsmekanism för tillämpningen av den europeiska arresteringsordern.
Vi har en del att lära av den erfarenhet som vi redan har fått. Det positiva är att förseningen har minskats drastiskt jämfört med det gamla utlämningsförfarandet. Ledamöterna talar om mellan 90 och 42 dagar, men vissa utlämningsförfaranden, som förr i tiden skulle ha pågått i åratal mellan EU:s medlemsstater, har nu minskats till 42 dagar.
Men vi måste akta oss och gå mycket försiktigt fram när det gäller konstitutionella rättigheter och grundläggande friheter. Vissa domstolar har ställt sig frågande när det gäller tillämpningen av den europeiska arresteringsordern, antingen det gäller att överföra den mekanism som används i internationell lagstiftning eller det sätt som vissa domstolar har tolkat särskilda delar av förfarandet i samband med arresteringsordern på.
Oavsett harmonisering är denna idé om ömsesidig respekt, tillit och förståelse mellan de rättsliga myndigheterna det första steget mot att skapa ett bredare och mer omfattande område för rättslig verksamhet. En av de svårigheter som vi står inför är att vi har olika rättssystem inom EU:s medlemsstater, som har byggt upp organ med hjälp av lagstiftning och prejudikat. I viss mån påverkar detta hur vi bäst kan utnyttja detta område. Det är därför som det är en bra idé att i inledningsskedet begränsa brottskategorierna till 32 stycken. Nu, med den erfarenhet som vi har fått, kan vi dock se över detta mer noggrant. 
Mitt sista påpekande är att vi inte borde skynda för att nå alla dessa mål på kort sikt. Låt oss inte glömma att vissa länder har införlivat rambeslutet så sent som under de senaste månaderna. Vi behöver mer tid för att se över utvärderingen och för att se till att detta fungerar på vederbörligt sätt.
Avslutningsvis, grundläggande respekt för mänskliga rättigheter måste utgöra kärnan i allt vårt arbete på detta område. 
Koenraad Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! För två veckor sedan, när vår statliga underrättelsetjänst lyckades låta Fehriye Erdal, en farlig terrorist från den turkiska terroriströrelsen DHKP-C, fly dagen innan hon skulle dömas till fyra års fängelse och utan att en enda minister ställdes till svars för det, förlöjligades Belgien än en gång av hela EU. I andra medlemsstater har DHKP-C länge registrerats som en farlig terroristgrupp, men inte i Belgien, där Erdal ostört åtnjöt skydd och asyl.
Jag kunde inte låta bli att tänka på detta, när vi började utvärdera utvecklingen av den europeiska arresteringsordern. Om vi vill åstadkomma en effektiv utvärdering av de enhetliga reglerna och förfarandena för att bekämpa gränsöverskridande brottslighet, inklusive terrorism, med hjälp av den europeiska arresteringsordern kan jag, när misstag av denna art inträffar, bara dra slutsatsen att EU fortfarande har en lång väg att gå. 
Jaime Mayor Oreja (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill först gratulera föredraganden, Adeline Hazan, till ett betänkande som utan tvivel är både korrekt och noggrant. 
Jag vill gärna framhäva att godkännandet av den europeiska arresteringsordern inte bara var ett godkännande av ytterligare ett rättsligt instrument, något som vi inte får glömma. Inte heller innebar det att vi ersatte ett föråldrat utlämningssystem. I själva verket var det en symbol, ett gensvar som återspeglade en ny hållning.
Det var en symbol för det trängande behovet att skapa ett europeiskt rättsligt och polisiärt område. Det var Europas svar på den fruktansvärda attacken mot tvillingtornen i New York den 11 september. Samtidigt visade det att terrorismen måste bekämpas aktivt och att säkerheten måste hanteras med hjälp av en intern EU-politik. Det är ett av de stora mål som vi måste anstränga oss att uppnå. 
Jag måste påpeka att jag hade möjlighet att lägga fram denna order under den tid då jag var med i ministerrådet. Tyvärr godkändes den inte förrän attacken den 11 september inträffade. Det är därför viktigt att vi inte återinför kontrollen av dubbel straffbarhet, att vi löser de olika formerna av oförenlighet mellan olika konstitutioner och att de nationella domarna inte inför kompletterande instrument, innan ytterligare en attack omedelbart och i all hast tvingar oss att införa ändringar i denna ytterst viktiga order.
Därför får det inte uppstå några hinder eller råda någon försagdhet i denna fråga. Det krävs definitivt en otvetydig vilja. Vi måste också komma ihåg det ytterst viktiga arbete som dåvarande inrikesministern Antoine Duquesne uträttade. Han är inte här i dag, men spelade en avgörande och betydande roll för att den europeiska arresteringsordern skulle kunna bli föremål för debatt i vårt parlament denna eftermiddag. 
Stavros Lambrinidis (PSE ).
   – Herr talman, herr minister, herr vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill också passa på att gratulera föredraganden till hennes betänkande. Den europeiska arresteringsordern är inte ensam ett tillfredsställande verktyg för att skapa ett europeiskt område för säkerhet, frihet och rättvisa. Inte heller kommer vi att kunna tillämpa den på rätt sätt, om vi inte i hög grad stärker det ömsesidiga förtroendet mellan domarna, om vi inte tillämpar gemensamma minimiregler för brottmål för att garantera misstänkta personers grundläggande rättigheter och om vi inte åstadkommer en elementär tillnärmning av de nationella lagarna. 
Därför yrkar vi, som ett första steg, på godkännande av rambeslutet med Europaparlamentets ändringsförslag om vissa processrättigheter inom ramen för brottmålsförfaranden inom EU. Vi hoppas att den framtida tjänsten för mänskliga rättigheter kommer att få en betydande roll för skyddet av och respekten för de mänskliga rättigheterna och den personliga friheten och inom området för den europeiska arresteringsordern. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Nyttan med den europeiska arresteringsordern belystes, särskilt för min valkrets i London, när Hussein Osman, misstänkt för försöket till bombattentat den 21 juli, återfördes till Storbritannien för att ställas inför rätta inom några veckor i stället för inom några år. Två tredjedelar av medlemsstaterna har framfört uttryckliga skäl för att vägra: brott mot grundläggande rättigheter. I den mån detta är giltigt rättfärdigar det den välkomna ändrade inställningen hos det österrikiska ordförandeskapet i riktning mot en övertygelse om att det måste finnas avtal om minimistandarder för rättvisa rättsliga förfaranden.
Men vi måste göra mer för att investera i det straffrättsliga systemet, som Europaparlamentet uppmanade till för ett år sedan. Tyvärr ger många ledande politiker efter för frestelsen att kritisera domare för domslut som de inte tycker om. Förra året skröt den brittiska premiärministern, Tony Blair, om hur han hade krossat det straffrättsliga systemet. I stället för att ifrågasätta de grundläggande rättigheterna, som att en person är oskyldig till motsatsen har bevisats och [skydd mot frihetsberövande], samt möjligt hemligt samförstånd när det gäller flygningar till länder som använder tortyr och utomordentligt ovanliga omständigheter, måste vi höja standarderna, inte sänka dem. 
Sylvia-Yvonne Kaufmann (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru Gastinger, herr kommissionsledamot! I juli förra året ogiltigförklarade den tyska författningsdomstolen den tyska lagen om genomförandet av den europeiska arresteringsordern. Det begärdes med rätta att de tyska lagstiftarna skulle fullgöra sitt ansvar att skydda och upprätthålla de grundläggande medborgerliga rättigheter som garanterades i den tyska grundlagen. Detta avgörande var utan tvivel en ordentlig näsknäpp för dem.
Fru Gastinger! Med tanke på detta finner jag det obegripligt att rådet tillåter att rambeslutet om processrättigheter i brottmål drar ut på tiden utan att göra något åt det. Det är helt enkelt oacceptabelt. De anklagade måste få mycket större rättigheter att beakta den europeiska arresteringsordern. Jag ansluter mig till det som redan har sagts av många parlamentsledamöter.
Dessa rättigheter inbegriper naturligtvis kravet på att de anklagade ska informeras om sina rättigheter på ett språk som de är bekanta med. De måste ha rätt att använda en tolk, och man måste naturligtvis se till att de dokument som gäller brottmålsförfaranden blir översatta.
Fru Gastinger! Rådet måste äntligen göra något åt saken. Det är viktigt, eftersom EU-medborgarna måste vara förvissade om att deras rättigheter skyddas och respekteras på samma sätt i hela Europa. 

Ashley Mote (NI ).
   – Herr talman! De länder som är vana vid romersk och napoleonsk rätt måste godta att staten styr deras liv, men i Storbritannien är alla sådana idéer en styggelse. Där jag kommer ifrån existerar inte staten som sin egen företrädare, och regeringen för dagen lyder oss: vi som valde den.
Våra skyddsåtgärder mot statens alla försök att ingripa i friheter och rättigheter går tillbaka hundratals år och skyddas av sedvanerätt och lagar. Inga européer har rätt att hålla kvar en brittisk medborgare från Storbritannien i häkte och flytta medborgaren utan vederbörliga förfaranden, och detta innebär skydd mot fängslande efter tre dagar om inte en domstol hör personen i fråga och beslutar på annat sätt. Det innebär också att inget brott kan existera som inte är ett brott i Storbritannien: man kan till exempel åtalas för främlingshat i Storbritannien. Vi åtnjuter fortfarande antagandet att en person är oskyldig till motsatsen har bevisats, skydd genom rättegång med jury och frihet från dubbla påföljder, trots Blairregeringens skamliga ansträngningar att följa det som EU väljer att kalla för lagstiftning.
Människorna i era länder skulle må mycket bättre om de åtnjöt britternas rättigheter och friheter. Lär er läxan, så kanske ni börjar vinna folks förtroende. Någon borde tala om för Margot Wallström …
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Fru Gastinger, herr Frattini, mina damer och herrar! Jag vill också inleda med att gratulera Adeline Hazan till ett utmärkt betänkande. Liksom Jaime Mayor Oreja sa välkomnar vi skapandet av den europeiska arresteringsordern som ett innovativt och mycket effektivt steg mot ett rättsligt samarbete och en intensifiering av samarbetet och det ömsesidiga förtroendet. Ordern kommer att säkerställa ett likvärdigt rättsligt skydd för EU-medborgare och kommer att bli ett av de viktigaste instrumenten i kampen mot terrorism och organiserad brottslighet.
Tyvärr har denna första utvärdering avslöjat ett antal problem som förhindrar att den genomförs fullständigt och som undergräver det ömsesidiga förtroendet. Det har funnits svårigheter med införlivandet i nationell lag, till exempel med tillgång till grundlagsenligt behörighetsområde i flera medlemsstater, och praktiska hinder mot att använda ordern såsom översättning, översändande och användning av olika formulär. Det har också funnits motstånd hos flera medlemsstater som vill ha kvar vissa delar av det traditionella utlämningsförfarandet, såsom kontroll över dubbel lagföring och flera polismyndigheters ingripande i det rättsliga förfarandet.
Jag vill understryka tre saker. För det första vill jag återigen nämna de fördelar som ett antagande av förslaget till konstitutionellt fördrag skulle innebära för det rättsliga och polisiära samarbetet, särskilt då borttagandet av pelarna. Liksom Panayiotis Demetriou sa behöver vi använda oss av de resurser som står till vårt förfogande, däribland den övergångsklausul som det hänvisas till i artikel 42 i fördraget och som gör det möjligt för medlemsstaterna att införa den europeiska arresteringsordern i första pelaren och därmed se till att få en större öppenhet och insyn och demokratisk kontroll från parlamentet och rättslig kontroll från EG-domstolen.
För det andra vill jag påpeka att vi bör vända oss till den nordiska arresteringsordern för inspiration för att göra den europeiska arresteringsordern mer effektiv. Den nordiska arresteringsordern uppvisar en del innovativa drag, bland annat ett mer effektivt system för verkställande och kortare tidsfrister för förfarandet.
För det tredje och sista är det, som Franco Frattini sa, avgörande att både parlamentet och de nationella parlamenten tar del av den kommande utvärderingen av de framsteg som gjorts med att genomföra den europeiska arresteringsordern. 
Genowefa Grabowska (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill sälla mig till tidigare talare och gratulera föredraganden.
År 2002 föreslog EU en ny mekanism som en del i arbetet med att bekämpa brottslighet. Jag avser den europeiska arresteringsordern. I dag, nästa fyra år senare, ska vi utvärdera om den har genomförts på ett effektivt sätt och ge ett svar på frågan om vad som kan göras för att se till att brottslingar inte längre kan känna sig säkra i EU. Jag vill bara framföra två kommentarer, om jag får.
För det första är det beklagligt att den europeiska arresteringsordern är ett instrument inom tredje pelaren enligt det nuvarande rättsliga systemet och att den inte faller inom vare sig Europaparlamentets eller EG-domstolens behörighet. Det är uppenbart att det krävs en förändring. Man måste emellertid ha i åtanke att enligt den europeiska konstitutionen kommer pelarna att tas bort och instrument för rättsväsendet utvecklas. Därtill kommer fler förfaranden att omfattas av gemenskapens behörighet. Detta bör resultera i ett mer effektivt EU som fattar mer demokratiska beslut med mer öppenhet och insyn. I detta sammanhang är det värt att uppmärksamma att den del av konstitutionsfördraget där dessa metoder utvecklas aldrig varit föremål för några protester. Det ifrågasattes inte på något sätt i de senaste ratificeringskampanjerna, något som bådar gott för denna institution.
Min andra kommentar är att trots framgången med genomförandet av den europeiska arresteringsordern har den stött på ett antal viktiga rättsliga hinder i vissa länder. Parlamentet har hört talas om situationen i Tyskland och Cypern. Vi är också medvetna om läget i Belgien och Italien. I mitt eget land Polen finns det också svårigheter med att genomföra den europeiska arresteringsordern. Den har inlemmats i brottsbalken och håller på att verkställas, men i april 2005 dömde författningsdomstolen ut ordern som grundlagsstridig. Vi fick 18 månader på oss att åtgärda situationen, och nu återstår bara sju. Jag hoppas att Polen ska kunna lösa denna motsägelsefulla situation i tid. 
Ioannis Varvitsiotis (PPE-DE ).
   – Herr talman! De två hörnstenarna i EU-samarbetet i rättsliga frågor är principen om ömsesidigt erkännande av domar och harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning. Dessa två principer kompletterar varandra men de är svåra att genomföra, och det kommer att ta mycket tid.
Oaktat detta måste varje möjlig ansträngning göras för att få till stånd en gemensam kriminalpolitik i EU. Den europeiska arresteringsordern utgör ett första viktigt steg för principen om ömsesidigt erkännande av brottmålsdomar och bidrar till att befästa en gemensam rättskultur. Trots att framsteg har gjorts i processen med att anpassa den europeiska arresteringsordern kvarstår naturligtvis fortfarande vissa svårigheter, bland annat när det gäller det enhetliga eller icke-enhetliga införlivandet av rambeslutet i medlemsstaternas nationella lagar och de brottskategorier där brottsligheten inte stävjas. Man måste ägna särskild uppmärksamhet åt dessa svårigheter.
Jag vänder mig likaså till rådets ordförande, den österrikiska ministern Karin Gastinger. Jag undrar varför det ska finnas en förteckning med 32 brott och varför vi inte förenklar hela proceduren genom att säga att alla brott som har ett straffvärde på mer än tre års fängelse omfattas av denna mekanism. Det skulle göra mycket för att underlätta för både nationell lagstiftning och nationella domare. Jag är säker på att ni kommer att ta er an denna fråga med den skicklighet som utmärker er, fru minister. 
Karin Gastinger,
   . – Herr talman, herr vice kommissionsordförande, ärade ledamöter i Europaparlamentet! I mitt avslutande anförande vill jag återigen säga att rent allmänt är den europeiska arresteringsordern något vi med säkerhet kan vara stolta över, trots den helt berättigade kritik som ni har fört fram på flera punkter i dag. Faktum är att det var ett första och nödvändigt steg mot en gemensam bekämpning av brottslighet och terrorism på grundval av principen om ömsesidigt erkännande. Detta är något mycket viktigt som vi inte får förlora ur sikte.
Flera ledamöter har bett mig säga något om rättssäkerhetsgarantier i brottmål, och jag anser att detta är en mycket viktig fråga. Graham Watson, Kathalijne Maria Buitenweg, Giusto Catania, Stavros Lambrinidis, Sarah Ludford och Sylvia-Yvonne Kaufmann har väckt frågan. Jag är säker på att ni är medvetna om att vi ägnade mycket tid åt att diskutera hela detta område under det informella rådsmötet i Wien den 13 och 14 januari.
Jag är också säker på att ni är medvetna om att detta rambeslut, och jag tvekar inte inför det jag nu kommer att säga, för närvarande befinner sig i en slags återvändsgränd, vilket vi i rådet i allra högsta grad beklagar. Jag kan försäkra er att det är helt säkert att vi i rådet har den politiska viljan att formulera dessa rättssäkerhetsgarantier för åtalade i brottmål i något slags regelverk. Därigenom vill vi sända ut ett mycket viktigt politiskt budskap.
Det är också problem med själva rambeslutet eftersom en del medlemsstater tvivlar på den rättsliga grunden för att anta ett rättsligt instrument på EU-nivå, och det är, som ni säkert kan föreställa er, en fråga som det är ganska svårt att undvika. Om man ser på detaljerna upptäcker man att dessa tvivel särskilt gäller räckvidden och liknande frågor som vi diskuterar. Men jag kan försäkra er på det österrikiska ordförandeskapets vägnar att vi ger denna fråga hög prioritet och att vi vill åstadkomma verkliga framsteg under vårt ordförandeskap.
Emellertid måste vi också ha i åtanke att rättssäkerhetsgarantierna är en punkt där vi måste ta hänsyn till artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna eftersom denna artikel utgör vår gemensamma grund i Europa, och det är vi alla övertygade om.
Under loppet av vårt ordförandeskap kommer vi således att försöka nå en lösning på detta så att vi kan ta nästa steg som verkligen är grundläggande. Det viktigaste för oss är att vi kan ta oss ur den återvändsgränd där vi nu befinner oss.
Martine Roure tog upp en annan viktig fråga, nämligen vilka framsteg vi har gjort med de andra instrumenten, huvudsakligen den europeiska bevisupptagningen och informationsutbyte mellan rättsliga myndigheter. Vad jag kan säga om bevisupptagningen är att betydande framsteg har gjorts på rådsnivå. Det är självklart att förteckningen med 32 brott som kommit på tal gång efter gång i debatten är tillbaka på vår dagordning. Jag kommer att diskutera den frågan senare.
Även detta är en fråga värd att debattera, men jag är full av hopp om att vi även där ska kunna göra stora framsteg under vårt ordförandeskap. Det kan mycket väl hända att vi lyckas klara av den frågan, men även om det visar sig omöjligt kommer vi att kunna lämna över ett ärende som är mycket nära att vara slutfört till det finländska ordförandeskapet.
Om jag får gå över till rambeslutet om genomförandet och innehållet i utbytet av information från belastningsregister mellan medlemsstater samt rambeslutet om skydd av personuppgifter som behandlas inom ramen för polisiärt och rättsligt samarbete, kan jag berätta att vi diskuterar detta i arbetsgrupper och att vi, även på detta område, tror att vi ska kunna komma vidare.
Ioannis Varvitsiotis frågade varför vi inte tog ett treårigt fängelsestraff som utgångspunkt i stället för de 32 brotten i förteckningen. Som svar på detta kan jag säga er att dessa 32 brott var föremål för en lång och ingående diskussion i rådet innan vi kunde enas om dem, det känner ni säkert till. Det var en mycket svår process, och nu är vi glada att vi har denna förteckning. Vad man inte får glömma när man ser på dessa 32 brott är att vad som fastställs genom förteckningen är de områden där dubbel straffbarhet inte är föremål för extra granskning. Det är bakgrunden till förteckningen över 32 brott. Utlämning och tillämpning av den europeiska arresteringsordern fortsätter dock att utgöra alternativ inom andra områden där dubbel straffbarhet bara kontrolleras för att den europeiska arresteringsordern ska kunna tillämpas.
Som jag redan har sagt är dessa 32 brott återigen föremål för diskussion i samband med det europeiska bevisupptagningsbeslutet eftersom vi naturligtvis vet att en del av dessa brott har en mycket bred definition medan andra relaterar till mycket specifika handlingar. När man ser på det i dag framstår detta som en brist i konsekvens, och det är vi väl medvetna om. Detta till trots är vi glada över att ha fått den på plats, och vi kommer naturligtvis att fortsätta arbetet med förteckningen på grundval av vår erfarenhet från den europeiska arresteringsordern. Jag vill be er att ge oss tid. Vi behöver tid på oss om vi i slutändan ska få till stånd en bra grund för ett ännu bättre samarbete inom detta område. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har några kommentarer efter denna intressanta debatt.
För det första vill jag påpeka att övervakningen av hur lagen om den europeiska arresteringsordern införlivas kommer att fortsätta och att parlamentet förfogar över våra utvärderingar av alla medlemsstater. Sedan januari finns även Italien med med en tilläggsrapport, och i juni kommer ytterligare en rapport.
Till Graham Watson vill jag säga att kommissionen tyvärr inte kan inleda fördragsbrottsförfaranden enligt EG-rätten eftersom detta är ett instrument inom tredje pelaren. Jag är särskilt glad över att höra vad några ledamöter säger, och jag håller naturligtvis med, om möjligheten att överföra ett instrument som är så viktigt i kampen mot terrorism och brottslighet till första pelaren. Ett positivt resultat av det skulle naturligtvis bli att övervakningen blev mer effektiv och kraftfull än vad som nu är möjligt.
Vi kommer att fortsätta att lyfta fram både de starka och de svaga punkterna i varje genomförandelag. Vi kommer att göra detta samtidigt som vi har fortsatt löpande kontakt, herr Coelho, med nationella parlament eftersom vi naturligtvis måste uppmärksamma dem på de problem som finns. Ibland har dessa att göra med grundlagsfrågor och ibland med parlamentariska frågor, och i några stater har detta lett till svårigheter med att genomföra förfarandet fullt ut. Som jag ser det handlar detta om respekt för principen om ett bra samarbete mellan institutioner.
Jag vill avsluta med att säga att det kommer att bli nödvändigt att integrera detta europeiska handlingsprogram i det europeiska bevisupptagningsbeslutet. Jag har redan sagt detta, men jag säger det igen: Jag tycker det är konstigt att vi har kunnat komma överens om överföring av människor från ett land till ett annat samtidigt som vi inte har lyckats överföra bevisen, vilket är av avsevärt mindre betydelse när det gäller intrång i grundläggande rättigheter och ömsesidigt förtroende. Förtroendet räcker till för att överlämna en person som har häktats, men vi lyckas fortfarande inte enas om att uppta ett bevis i ett land och överföra det till ett annat.
Jag håller med Karin Gastinger i hennes bedömning av behovet av att göra verkliga framsteg, och jag hoppas att en överenskommelse kommer att slutas om de få kvarvarande punkter där oenighet råder under det österrikiska ordförandeskapet.
Det samma gäller rättssäkerhetsgarantier. Jag måste tacka det österrikiska ordförandeskapet som nu gör stora ansträngningar i ett försök att nå en överenskommelse, och jag tycker inte att det verkar vara den rättsliga grunden som orsakar problemet. Det finns rättsliga argument, men alla rättsliga argument går att diskutera.
Jag är övertygad om att det finns en grund för en överenskommelse om ett europeiskt initiativ om rättssäkerhetsgarantier. Politiskt sett skulle det utgöra en oerhört viktig signal.
Jag vet att det finns ett åtagande från ordförandeskapets sida. Det är lika viktigt med ett åtagande när det gäller utbyte av information från belastningsregistret. Samtidigt måste ett repressivt förhållningssätt hela tiden balanseras av att rättigheter och friheter stärks, och det kommer att ge oss ännu ett politiskt kort att spela ut i kampen mot brottsligheten. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0013/2006).
Följande frågor har ställts till rådet.
För närvarande finns det 131 personer i hög ställning som tillhör den etiopiska oppositionen, däribland tio ledamöter av det etiopiska parlamentet samt professorer, domare och journalister som sitter fängslade i Etiopien.
Kan rådet redogöra för vilka åtgärder som vidtagits för att uppmärksamma det etiopiska parlamentet på dessa allvarliga orättvisor mot bakgrund av att dessa fängslanden strider mot folkrätten och med beaktande av att EU är den största givaren i världen av internationell hjälp till Etiopien? 
Hans Winkler,
   . – Herr talman! På rådets vägnar vill jag ge följande svar på Eoin Ryans fråga om oppositionella i Etiopien.
Rådet följer mycket uppmärksamt situationen för fängslade oppositionsledare, företrädare för det civila samhällets organisationer, tidningsutgivare och journalister. Efter det att de hade fängslats utfärdade EU den 6 november förra året ett uttalande där EU gav uttryck för sin oro och krävde att alla politiska fångar skulle släppas fria. EU krävde också att alla som fängslats utan att åtal väckts på vederbörligt sätt i enlighet med vissa miniminormer skulle släppas fria. EU krävde också att alla fängslade skulle få rätt att ta emot besök från sina familjemedlemmar och från Internationella Röda korset och/eller andra lämpliga företrädare för det internationella samfundet. Ett liknande krav framfördes i ett gemensamt uttalande från EU:s och Förenta staternas ambassadörer i Addis Abeba den 6 november 2005.
Sedan fängslandena i början av november 2005 har företrädare för EU med jämna mellanrum tagit upp frågan om dessa fängslade i möten med Etiopiens regering och även direkt med premiärminister Meles Zenawi inom ramen för den politiska dialogen enligt artikel 8 i Cotonouavtalet. EU:s diplomatiska företrädare i Addis Abeba har gått med på att göra frågorna om respekt för mänskliga rättigheter och rättsstaten till centrala delar av den politiska dialogen med Etiopien tillsammans med kravet på att alla de personer som fängslats efter de politiska demonstrationerna i juni och november ska släppas fria och att deras släktingar, deras advokater och humanitära organisationer ska garanteras kontakt med dem.
Låt mig ta detta tillfälle i akt för att nämna att jag själv har diskuterat dessa frågor med David Triesman och med Hilary Benn eftersom vi vet, som jag nämnt, att de olika steg och mått som vidtogs under det brittiska ordförandeskapet hade stor betydelse i detta avseende, och jag anser naturligtvis att det är viktigt med kontinuitet på detta område.
De diplomatiska företrädarna kom också överens om att de skulle insistera på att de fängslades släktingar skulle informeras om var de befann sig och att de fängslade skulle få tillgång till rättshjälp och behandlas på ett humant sätt.
Vi är också särskilt uppmärksamma när det gäller att garantera lokala och internationella observatörers närvaro vid rättegångar med oppositionsledare och andra. Avsikten är att en observatör ska övervaka oppositionsledaren Hailu Shawels och andra personers rättegång och sedan återrapportera till EU:s företrädare i Addis Abeba.
EU kommer att fortsätta att ta upp dessa frågor med Etiopiens regering och att uppmärksamt övervaka de fängslades situation. 
Eoin Ryan (UEN ).
   – Svaret på frågan gör mig aningen besviken. Vår politik för utvecklingsstöd är inriktad på god förvaltning och respekt för mänskliga rättigheter, och det verkar sannerligen inte vara fallet här. Om man ser till det faktum att vi gav ungefär 900 miljoner euro till Etiopien mellan 2002 och 2005 verkar det inte som om vi får någon respekt för mänskliga rättigheter i det landet. Det pratas en hel del, men det sker inte särskilt mycket.
Jag skulle vilja ta upp det särskilda fallet med Berhanu Nega, den valda borgmästaren i Addis Abeba. Vad händer med honom, och har fallet tagits upp av rådet? 
Hans Winkler
   , . – När det gäller följdfrågan är Etiopien, som ledamoten och vi alla känner till, ett av världens fattigaste länder. Delar av landet, särskilt den södra, är utsatta för hårda påfrestningar. Det råder livsmedelsunderskott, och vi är skyldiga att hjälpa befolkningen.
Vi anser att utvecklingsstöd och utvecklingssamarbete för landets fattiga inte borde utnyttjas som påtryckning mot regeringen, och det borde inte leda till att befolkningen bestraffas. Det är därför som Europeiska unionen inte håller inne med medel för utvecklingssamarbete, utan kanaliserar dessa annorlunda nu. Detta är något som vi bör komma ihåg.
Så vi funderar på hur vi bör fortsätta. Vi minskar den del av vårt stöd som går direkt till regeringen och försöker finna sätt och medel för att kanalisera finansieringen direkt till befolkningen, där det behövs.
Den 13 och 14 mars kommer det att hållas en konferens i Paris där framtiden för utvecklingsstöd till Etiopien kommer att diskuteras och man kommer att finna nya sätt för att hjälpa Etiopiens fattiga direkt, utan att kanalisera dessa medel direkt till regeringen.
När det gäller det fall som Eoin Ryan nämnde har jag inga specifika uppgifter. Jag ska verkligen se över det och kommer att låta er få veta resultatet av våra förfrågningar. 
Ana Maria Gomes (PSE ).
   – Varför är Etiopien ett av världens fattigaste länder, som ni sa? Det är på grund av den politiska regimens art, som till och med misstror civilsamhället när det gäller att dela ut livsmedel, såsom jag bevittnade när jag var högsta valobservatör i Etiopien. Det är för att det är ett land där 85 procent av befolkningen är jordbrukare: de äger inget eget land och har därför inga skäl att producera.
Tog man vid gårdagens eller dagens givarmöten hänsyn till slutsatserna från Europeiska unionens valobservatörsuppdrag, att valet genomfördes utan att man lyckades respektera principerna för äkta demokratiska val, varvid skälen för ett sådant misslyckande betonades? Varför har rådet ignorerat kammarens uppmaningar i tre resolutioner om att inleda en dialog ...
Hans Winkler
   , . – Jag ber om ursäkt, men jag uppfattade inte den sista delen av er fråga.
Som jag sa är vi mycket medvetna om de politiska och sociala omständigheterna i landet. Jag kan försäkra er om att vi i allra högsta grad tar hänsyn till dem. Jag kan också försäkra er om att den konferens som nu äger rum har tillgång till alla uppgifter om den politiska, ekonomiska och finansiella situationen i Etiopien. 
David Martin (PSE ).
   – Jag instämmer med rådet om att man inte kan låta Etiopiens fattiga människor lida för deras regerings otillräcklighet.
Hur kommer rådet att stödja civilsamhället när det gäller att ge bistånd inom Etiopien? Det står klart att vi inte borde ge någon finansiering till den etiopiska regeringen, men vi borde fortsätta att uppmuntra icke-statliga organisationer att engagera sig i Etiopien. De kan dock behöva logistiskt stöd för att lyckas där. Hur kommer rådet att bistå icke-statliga organisationer i Etiopien? 
Hans Winkler
   , . – Det finns ett antal sätt och medel som rådet kan använda och använder för att agera. Vi är mycket intresserade av – och vill stödja – demokratiseringsprocess i Etiopien.
Jag skulle kort vilja nämna några av de instrument som vi använder oss av, varav ett är frågan om parlamentariska förfaranden. Vi granskade och övervägde dem. Vi har genomfört ett antal studier och vill hjälpa parlamentet att förbättra dess parlamentariska förfaranden för att stärka oppositionspartiernas möjligheter och höja den internationella standarden på dessa förfaranden. I samband med detta försöker vi också formge program och projekt för att utbilda parlamentariker.
Vi hjälper till med logistiskt stöd för utvidgning och konstruktion av en parlamentarisk infrastruktur. Parlamentet har inga resurser till oppositionspartier, så vitt jag vet. De har inga tekniska kommunikationsmedel, så vi försöker, tillsammans med UNDP, att utforma projekt som skulle kunna vara till stor hjälp i detta avseende.
Vi hjälper även parlamentarikerna – särskilt dem från oppositionspartierna – att resa till andra parlament för att skaffa sig erfarenheter: till parlamenten i Indien, Förenade kungariket och Förenta staterna exempelvis. Som ni säkert känner till är Etiopiens partilandskap fortfarande mycket ungt, mycket underutvecklat, och vi försöker att introducera dessa oerfarna parlamentariker i mer traditionella parlament så att de kan lära av dem.
Vi hjälper till att reformera den nationella valmyndigheten, ett mycket intressant initiativ enligt min mening. Våra ambassadörer i Etiopien arbetar med att se till att den nationella valmyndigheten uppfyller internationella normer. 
Talmannen.
Den politiska utvecklingen i Iran är mycket oroande. De reaktionära och antidemokratiska mullorna stärkte sin makt i och med valet av Mahmoud Ahmandinejad till president. Nu är det av stor betydelse att det internationella samfundet, inklusive EU, stödjer de demokratiska krafter som verkar i Iran. Trycket på dem som innehar den politiska makten måste öka när det gäller den bristande respekten för mänskliga rättigheter, ekonomiskt stöd till terrororganisationer och utvecklingen av kärnvapen. Förra veckan meddelade USA:s utrikesminister att administrationen kommer att begära ytterligare 75 miljoner dollar för att främja demokrati i Iran. En stor del av pengarna kommer att satsas på radio och teve till befolkningen i Iran. Stora satsningar görs också på att nå det iranska folket via Internet. USA avser även att kraftigt utöka stödet till radiostationen FARDA, som sänder regimkritiska nyheter inne i Iran.
Vilka åtgärder avser ordförandeskapet att vidta inom EU så att oberoende radio och tevestationer och andra demokratiska krafter i Iran kan stärkas? 
Hans Winkler,
   – Herr talman! Rådet har enats om vikten av att stödja politiska reformer i Iran och att främja mänskliga rättigheter och demokrati såsom också framgår av rådets slutsatser av den 7 november 2005. EU vill självklart se Iran utvecklas till ett samhälle där mänskliga, civila och politiska rättigheter respekteras till fullo, där demokratiska värden och yttrandefrihet kan blomstra och där lika behandling och lika möjligheter vinner över diskriminering.
Samtidigt är vi emellertid medvetna om att genomförandet av detta mål kommer att kräva ett ihållande och långsiktigt arbete och tålamod. Rådet har tidigare bemödat sig om och kommer i framtiden att bemöda sig om att främja politiska reformer genom att stödja olika myndigheter och organisationer i Iran, däribland det civila samhället i Iran. Det är med detta mål i åtanke som EU har återupptagit den övergripande politiska dialogen och också gör intensiva försök att återskapa en meningsfull och konstruktiv dialog om mänskliga rättigheter. EU söker för närvarande efter det bästa sättet att stödja politiska reformer och demokrati i Iran, och överläggningarna innefattar att stärka mediernas och de demokratiska krafternas roll. 
Cecilia Malmström (ALDE ).
   – Herr talman! Herr minister, tack så mycket för detta svar.
Tyvärr fungerar inte dialogen om mänskliga rättigheter i Iran. Det har inte skett någonting. De övergrepp som sker idag i Iran mot de mänskliga rättigheterna är oerhört omfattande. Det är en regim som kränker de flesta mänskliga rättigheter. Detta kommer lite grann i bakgrunden när vi diskuterar det naturligtvis oerhört angelägna kärnvapenprogrammet.
Jag tror att det krävs en genomtänkt strategi för hur man skall hantera detta i Iran och jag undrar om man kanske kan använda erfarenheterna från när vi stödde den vitryska oppositionen genom att sända på vitryska från Europa in till oppositionen. Jag undrar om det är något man kan dra erfarenhet av. 
Hans Winkler,
   – Fru Malmström! Vi är medvetna om vi inte kan göra allt på en gång hur gärna vi än skulle vilja. Inte desto mindre anser vi att dialog är det enda alternativ vi har. Att avbryta dialogen och ”straffa det civila samhället” är förvisso inget möjligt alternativ.
Naturligtvis är det en besvikelse att man inte fört någon dialog om mänskliga rättigheter sedan juni 2004. Det var också därför rådet (allmänna frågor) i november förra året uppmanade Iran att vidta åtgärder för att återuppta diskussioner i sak inom ramen för dialogen. Jag kan säga er, fru Malmström, att under de senaste veckorna har Iran verkligen visat intresse för att återuppta dialogen. Emellertid har EU fastställt vissa ramvillkor för detta eftersom det inte är någon idé att föra en dialog för dialogens skull.
Om vi lyckas få igenom ramvillkor som möjliggör en meningsfull dialog och som också ger stöd till det civila samhället, återupptar vi med glädje dialogen. Vi hoppas kunna återuppta dialogen, som vi också hoppas ska bli meningsfull och nyttig, före slutet av det österrikiska ordförandeskapet till och med. 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Frågan handlar i synnerhet om att stärka demokratiska krafter i Iran. En av de större demokratiska krafterna i Iran kallas på engelska [Folkets Mujahedin]. Denna organisation finns för närvarande på EU:s terroristlista, eftersom Irans regering införde den där.
Jag skulle vilja be rådsordföranden att överväga att ta upp frågan i rådet om huruvida detta missförhållande kan rättas till i ett tidigt skede. 
Hans Winkler
   , . – Jag kan försäkra ledamoten att jag inte bara ska överväga att uppmärksamma rådet på detta; jag att uppmärksamma rådet på detta. 
David Martin (PSE ).
   – Det gladde mig att höra rådets svar, eftersom ”megafondiplomati” inte kommer att fungera i Irans fall.
När George Bush höll sitt berömda tal och kallade Iran för en del av ”ondskans axel” var Iran part i Fördraget om icke-spridning av kärnvapen. Landet är nu inte längre part i det fördraget, delvis för att landet känner sig isolerat från resten av världen. Om man behandlar människor som onda kommer de att bete sig som om de var onda.
Kommer rådet att försäkra oss om att det kommer att fortsätta dialogen med Iran utan att engagera sig i inrikespolitiken, inte – som vissa av mina kolleger har föreslagit – stödja individuella politiska partier, utan öppna Iran mot bredare diskussioner? Ett EU som stöder ett enskilt parti skulle vara dödsstöten för detta parti inom Iran. 
Hans Winkler
   , . – Jag tackar ledamoten för uppmuntran. Vi försöker att fortsätta en meningsfull dialog och inte agera på ett sätt som skulle stänga dörren för möjligheten till dialog. Jag kan försäkra er att vi kommer att fortsätta på detta sätt. 
Talmannen.
Nyligen beslutade den israeliska regeringen att en spårvagnslinje skall byggas mellan den olagliga bosättningen Pisgat Ze’ev i östra Jerusalem och de centrala delarna av västra Jerusalem. Beslutet, som är ett led i den israeliska strategin för en faktisk annektering av palestinska områden, strider på ett flagrant sätt mot folkrättens principer, i synnerhet den fjärde Genèvekonventionen, och mot de beslut som FN:s säkerhetsråd fattat i frågan. Till yttermera visso har två privata franska företag, Alstom och Connex, redan involverats i projektets genomförande.
Vilka åtgärder tänker rådet vidta mot de israeliska myndigheterna, som ostört fortsätter att kränka internationell rätt?
Varför utnyttjar man inte partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan EU och Israel för att vidta åtgärder som kan sätta stopp för de olagliga bosättningarna?
Vilka åtgärder tänker rådet vidta mot Frankrike och den franska regeringen för att de företag som är involverade i genomförandet skall respektera internationell lag? 
Hans Winkler,
   – Herr talman! Jag vill ge följande svar på Panagiotis Beglitis fråga.
EU:s entydiga ståndpunkt när det gäller alla Israels aktiviteter på palestinskt område, inbegripet östra Jerusalem, som strider mot folkrätten kvarstår, och den uttrycks gång på gång, med jämna mellanrum samt med eftertryck och klarhet på alla nivåer i de politiska förbindelserna mellan EU och Israel. EU:s verktyg för att följa denna politiska linje är associeringsavtalet mellan EU och Israel där sådana förbindelser föreskrivs, samt handlingsplanen EU–Israel som man enades om tidigt under 2005 inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken. Denna ståndpunkt har inte förändrats, vilket uppenbarades ännu en gång vid de två senaste tillfällen som vi har kunnat diskutera fredsprocessen och situationen i Mellanöstern, nämligen på senaste mötet med rådet (allmänna frågor) och vid det informella mötet med utrikesministrar, eller ”Gymnichmötet”, i Salzburg förra helgen. EU och alla dess utrikesministrar fortsätter på denna linje av rättvisa och klarspråk, även i förhållande till Israel, när det handlar om att uppmärksamma aktiviteter som vi anser strida mot folkrätten. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka företrädaren för det österrikiska ordförandeskapet, men samtidigt vill jag beklaga att han som företrädare för ordförandeskapet gav ett så byråkratiskt svar på min fråga om något som verkligen utgör en kränkning av folkrättens principer och FN-stadgan.
Ärligt talat, herr minister, förstår jag inte det dubbla budskap som EU ger palestinierna och Israel. Jag kan inte se något uttalande, några åtgärder som vidtagits när det gäller de fortsatta bosättningarna på ockuperad palestinsk mark. Jag kan inte se någon reaktion från EU:s sida på Israels premiärminister Ehud Olmerts uttalande om att han ensidigt kommer att utforma Israels gränser till 2010. 
Hans Winkler,
   – Jag beklagar verkligen om den hedervärde ledamoten uppfattade mitt svar som byråkratiskt; det var inte min avsikt. Jag anser att jag uttryckte mig mycket klart när jag sa att närhelst rådet anser att ett beteende strider mot folkrätten tar rådet varje tillfälle som bjuds för att öppet säga detta på alla nivåer.
För att ge några exempel bara så har vi gjort det mycket klart att vi anser att muren, separationsbarriären, som uppförts på palestinsk mark strider mot folkrätten. Vi har entydigt kritiserat Israels bosättningspolitik vid upprepade tillfällen, och vi kommer att fortsätta att göra det. Jag hoppas att den hedervärde ledamoten inte uppfattar det som byråkratiskt. Vi gör det inte på ett byråkratiskt utan på ett fullständigt politiskt sätt. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Eftersom EU uppskattar och främjar gränsöverskridande infrastrukturprojekt inom sitt eget territorium, skulle det inte vara motsägande och fel av unionen att motsätta sig ett sådant projekt i Israel, eftersom förbättrade kommunikationslänkar inte kan leda till någonting annat än att skapa sammanhållning samt social och ekonomisk förbättring för dessa olikartade territorier? 
Hans Winkler
   , . – Ja, jag skulle kunna hålla med om att vi borde uppmuntra och stödja all kontakt mellan människor och alla infrastrukturåtgärder som främjar sådana kontakter. Men de måste vara i linje med erkända bestämmelser i internationell rätt. Det är precis Europeiska unionens politik. Vi uppmuntrar dessa kontakter och projekt som ligger i linje med internationell rätt, och vi kritiserar dem när de inte ligger i linje med den internationella rätten. 
Jonas Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Som det påpekas i frågan så bidrar företag från EU till infrastrukturprojekt på ockuperat område. Det är ett projekt som uppenbart strider mot internationell rätt och internationell humanitär lagstiftning. Dit hör exempelvis den spårvagnsförbindelse som går ut till bosättningar och den nya järnväg som byggs till Jerusalem och som dras över den ockuperade Västbanken. Det franska företaget Connex bidrar till det bygget. Vad anser ministerrådet om att EU-företag deltar i denna folkrättsvidriga verksamhet? 
Hans Winkler,
   – Jag kan svara på frågan om huruvida EU bör delta i projekt eftersom det inte i sig är oförenligt med rådets befogenheter. Jag kan inte annat än upprepa vad jag har sagt tidigare, och jag ber om ursäkt för att jag upprepar mig. EU stöder naturligtvis bara projekt som är förenliga med folkrätten och följer reglerna. Man kan ha olika åsikter om vad som exakt är och inte är förenligt med folkrätten, men i alla händelser är rådets ståndpunkt att vi naturligtvis endast stöder projekt som är förenliga med folkrätten. 
Talmannen.
Hur skall det garanteras att ett utökat ömsesidigt erkännande och förenklade gränsöverskridande förfaranden inte leder till att skyddet av de grundläggande rättigheterna försvagas?
Vilka bindande regler krävs för att klargöra tillämpningen av minimigarantier för förfaranden i gränsöverskridande sammanhang, i synnerhet när det gäller skyddet av de grundläggande rättigheterna? 
Karin Gastinger,
   – Herr talman! Denna fråga handlar om skyddet av de grundläggande rättigheterna och den princip om ömsesidigt erkännande som redan har diskuterats. Mitt svar är att rådet alltid har betonat att respekten för de mänskliga rättigheterna har absolut prioritet och att rådet även aktivt arbetar för att förebygga och utrota tortyr och andra former av grym, omänsklig och förnedrande behandling, särskilt med hänsyn till artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen och de relevanta EU-riktlinjerna.
I slutsatserna från Europeiska rådets möte i Tammerfors betonade rådet dessutom – vilket redan har nämnts här i dag – att principen om ömsesidigt erkännande bör vara grunden för rättsligt samarbete och att ömsesidigt erkännande och den nödvändiga tillnärmningen av lagstiftningen underlättar det rättsliga skyddet av individens rättigheter.
I sitt meddelande till rådet och Europaparlamentet den 26 juli 2000 om ömsesidigt erkännande av slutliga avgöranden i brottmål konstaterar kommissionen att det måste finnas garantier för att behandlingen av misstänkta och rätten till försvar inte försämras av att principerna – om ömsesidigt erkännande – tillämpas, utan att förfarandet till och med bidrar till ökad rättssäkerhet.
Detta bekräftades också i det åtgärdsprogram för genomförande av principen om ömsesidigt erkännande av domar i brottmål som rådet och kommissionen antagit. Den 28 april 2004 antog kommissionen ett förslag till rådets rambeslut om vissa rättssäkerhetsgarantier i brottmål i Europeiska unionen som den lade fram inför rådet den 3 maj 2005. Vi har redan diskuterat detta mer eller mindre intensivt under den föregående punkten på föredragningslistan.
Syftet med detta förslag, som för närvarande granskas av de behöriga avdelningarna inom rådet och som vi hoppas kunna göra stora framsteg med under vårt ordförandeskap, är att förbättra rättigheterna för alla misstänkta och deras försvarare genom att garantera dem en enhetlig skyddsnivå i hela Europeiska unionen. Dessutom påpekar rådet att EU:s medlemsstater måste uppfylla sina skyldigheter enligt folkrätten och särskilt enligt Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna – som vi alla trots allt har undertecknat. Detta bekräftas i artikel 6 i EU-fördraget.
Att principen om ömsesidigt erkännande genomförs inom ramen för ett rent rättsligt förfarande innebär också att rättsskyddet garanteras av oberoende rättsliga myndigheter, vilket är en stor fördel. Man bör också komma ihåg att de rättsliga instrument som bygger på principen om ömsesidigt erkännande i regel innehåller en generell klausul om mänskliga rättigheter där det bekräftas att skyldigheten att respektera grundläggande rättigheter och allmänna rättsliga principer enligt artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen inte påverkas.
Slutligen innebär kommissionens förslag till rådets förordning om inrättande av Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter från juli 2005, som just nu granskas av de behöriga avdelningarna inom rådet, ytterligare ett steg mot en effektiv EU-politik för mänskliga rättigheter. 
Reinhard Rack (PPE-DE ).
   – Jag tackar rådsordföranden för hennes uttömmande svar. Jag vill ställa en följdfråga om den europeiska konstitutionen. Enligt avdelning II i konstitutionen ska resultatet av arbetet med den dåvarande konventionen om grundläggande rättigheter så att säga komplettera och även i viss utsträckning förstärka bestämmelserna i artikel 6 i det nuvarande fördraget. Är det tänkbart att denna kommer att genomföras av rådet på samma sätt som av kommissionen och parlamentet, och skulle detta förbättra situationen i stort? 
Karin Gastinger,
   – Absolut. Det är faktiskt en av anledningarna till att vi beklagar att EU:s konstitutionsfördrag ännu inte är i kraft, eftersom en av de största fördelarna jag ser med detta konstitutionsfördrag är att det skulle omfatta just denna stadga om de grundläggande rättigheterna. Det skulle inte längre vara nödvändigt att diskutera de miniminormer för rättssäkerhet som vi diskuterade så ingående tidigare, om våra fördrag hade en enda rättslig grund.
Jag anser att detta är en mycket stor fördel, och därför är det också viktigt att fortsätta diskussionen på ett eller annat sätt. Jag hoppas faktiskt att vi ska hitta en lösning på detta i sinom tid. 
Talmannen.
Det råder fortfarande undantagstillstånd på Filippinerna. Undantagstillståndet upprätthålls eftersom man påstår sig ha misstankar om att det finns planer på att störta president Gloria Arroyos regering – trots bekräftelser och löften om att faran är över. Förföljelserna och arresteringarna av personer som tillhör den så kallade folkmaktsfronten blir allt flera, samtidigt som armén läcker ut dokument som skall grundlägga misstankarna om att det finns planer på att störta presidenten.
Fördömer rådet införandet av undantagstillståndet som av många karaktäriseras som en militärlag under annat namn, med vars stöd man kränker grundläggande politiska rättigheter och friheter? Har rådet för avsikt att kräva att undantagstillståndet hävs omedelbart och demokratiska friheter återinförs i landet? 
Hans Winkler,
   – Herr talman! Det undantagstillstånd som Filippinernas president utlyste den 24 februari i år upphävdes – som ni vet – en vecka senare, fredagen den 3 mars. Både EU:s ordförandeskap, som hade gjort en överenskommelse i förväg med de lokala beskickningscheferna i Manila, och EU-trojkan, som befann sig i Manila den 28 februari–4 mars för ett möte med stödgruppen som sammanträder mellan mötena för Aseans regionala forum om förtroendeskapande åtgärder och förebyggande diplomati, uttryckte muntligen EU:s oro över den senaste utvecklingen under möten på Filippinernas utrikesministerium den 1 mars. Dessutom krävde de att rättsstatsprincipen, rätten till vederbörligt rättsligt förfarande och mänskliga rättigheter skulle respekteras och att undantagstillståndet skulle hävas snarast, vilket också skedde den 3 mars, som jag sa. 
Diamanto Manolakou (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr minister! Tack för informationen. Men jag måste tala om för er att även om vi har hävt undantagstillståndet så har fem parlamentsledamöter från oppositionen arresterats och sitter nu i häkte. Jag undrar därför vad ni kommer att göra för att se till att de gripna parlamentsledamöterna och de fackföreningsmedlemmar som fortfarande är fängslade släpps omedelbart. 
Hans Winkler,
   – Jag kan försäkra parlamentsledamoten om att EU fortlöpande, regelbundet och närhelst det är möjligt, precis som i alla fall av uppenbara kränkningar av de mänskliga rättigheterna, särskilt när det gäller folkets företrädare, arbetar för att se till att de aktuella bestämmelserna och normerna för mänskliga rättigheter följs.
Som redan mycket riktigt har påpekats sker detta inte alltid offentligt, eftersom det inte alltid ger önskat resultat – ibland är tyst diplomati bättre – men det sker, och det sker regelbundet. Ofta görs detta av EU:s lokala företrädare – däribland inte minst trojkan. Det sker under samtal med höga tjänstemän från de berörda länderna. Dessutom försäkrar jag ledamoten än en gång att vi naturligtvis också kommer att fortsätta att arbeta med och att följa de fall ni nämnde. 
Talmannen.
Förbättrad tillgång till rättskydd i synnerhet för konsumenter är en viktig fråga i handlingsplanen från Wien och var det även vid rådsmötet i Tammerfors. När det gäller samarbete av civil eller kommersiell natur har vissa åtgärder vidtagits för att underlätta genomförandet av konsumentskyddet i utlandet. Det är dock framför allt i samband med ärenden av gränsöverskridande slag som det finns ett behov av enkla och snabba förfaranden för att EU-medborgarna skall kunna tillvarata sina rättigheter.
Vilka förenklingar av förfarandena kan EU-medborgarna hoppas på under den närmaste framtiden och vilka förbättringar medför detta i synnerhet vad gäller rättskyddet för konsumenter? 
Karin Gastinger,
   – Som svar på Agnes Schierhubers fråga om förbättrad tillgång till rättsskydd för konsumenterna i EU vill jag säga att rådet inom ramen för rättsligt samarbete i civil- och handelsrättsliga frågor för närvarande driver de projekt som föreskrivs i Haagprogrammet från 2004 och handlingsplanen från 2005 för att genomföra detta. Dessa projekt omfattar nya förfaranden för att göra det möjligt för EU-medborgare att snabbare och lättare få ett rättsligt avgörande vid gränsöverskridande tvister.
Rent konkret handlar det framför allt om två förordningar: för det första förordningen om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande och för det andra förordningen om inrättande av ett europeiskt småmålsförfarande. Eftersom det handlar om förordningar är parlamentet i hög grad inblandat i båda förfarandena genom medbeslutandeförfarandet.
Båda förordningarna skapar nya rättsliga möjligheter som också kommer att stärka konsumentskyddet i hela EU. Konsumenter som hamnar i en rättslig tvist i samband med gränsöverskridande ekonomiska transaktioner kommer nu att kunna vända sig till de institutioner som organiserar det rättsliga samarbetet mellan de rättsliga myndigheterna i de enskilda medlemsstaterna.
De två nya förfarandena kommer alltså att komplettera de instrument som har antagits hittills inom det rättsliga samarbetet – det förenklade förfarandet för bevisupptagning och minimireglerna för rättshjälp för att nämna några – och kommer alltså att ytterligare förstärka rättsmedlen inom EU.
Förordningen om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande kommer att göra det möjligt för EU-medborgarna att få ett rättsligt avgörande om ett europeiskt betalningsföreläggande i fråga om fordringar som kan vara obestridda. Om gäldenären därefter inte gör några invändningar blir betalningsordern slutgiltig och därmed verkställbar. Detta kommer att göra det lättare för borgenären att sedan göra ordern gällande i medlemsstaterna.
Efter parlamentets positiva yttrande i december 2005 blev det möjligt att åstadkomma en politisk överenskommelse om denna förordning redan den 21 februari 2006, vid det senaste mötet med rådet (rättsliga och inrikes frågor). Så snart förordningen har granskats av juristlingvisterna bör den kunna antas vid den första behandlingen av rådet, som en A-punkt på föredragningslistan i april 2006. Vi tror att förordningen kommer att träda i kraft om två år.
Inrättandet av ett europeiskt småmålsförfarande – den andra viktiga punkten här – kommer att göra gränsöverskridande småmålsförfaranden enklare och snabbare. I småmålsförfarandet, som i princip är utformat för att kunna genomföras skriftligt, fattas rättsliga beslut i fråga om fordringar på högst 2 000 euro. Förfarandet kommer att bli snabbare genom att en tidsgräns fastställs för varje enskilt steg i förfarandet, inte bara för domstolen utan även för parterna i målet.
Dessutom får domstolen själv avgöra hur bevisning ska godkännas och i vilken omfattning bevis ska upptas, beroende på det enskilda ärendet. Bevisning får också tas upp med hjälp av modern kommunikationsteknik, till exempel genom videokonferenser och liknande – under förutsättning att detta också godkänns i den berörda medlemsstatens förfaranden, naturligtvis. Vi tänker fortsätta att arbeta aktivt med förordningen om inrättande av ett europeiskt småmålsförfarande under vårt ordförandeskap och hoppas kunna komma en bra bit på vägen mot en färdig förordning. 
Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – Jag tackar rådsordföranden för hennes svar. Hon nämnde det europeiska småmålsförfarandet och även gränsöverskridande skydd för båda parter. Min följdfråga är: hur ska EU:s konsumenter informeras i framtiden om sina rättsmedel? 
Karin Gastinger,
   – Herr talman! Den finns rent allmänt väldigt mycket information tillgänglig för EU-medborgarna. Här spelar framför allt kommissionens civilrättsatlas, som finns tillgänglig för alla på Internet, en mycket viktig och värdefull roll, eftersom den gör det mycket lätt att få tillgång till information om jurisdiktion och sådant i hela Europa. Det är en mycket viktig del.
Vi är förstås angelägna om att våra medborgare ska få så mycket information som möjligt – särskilt i fråga om tillgång till rättvisa – och därför är det också viktigt att information förmedlas snabbt. Därför är det ur vår synvinkel särskilt viktigt att samarbetet med de viktiga berörda institutionerna fungerar mycket konstruktivt, snabbt och effektivt. Detta är en avgörande del. Jag anser att vi måste arbeta mycket hårt i medlemsstaterna för att få in information från domstolarna, så att den information som behövs kan överföras från domstolarna till allmänheten. Detta är ännu en avgörande del. Ett sunt rättsligt system i EU kan bara fungera om allmänheten vet vart den ska vända sig. 
Reinhard Rack (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru rådsordförande! Konsumenterna utnyttjar i allt högre grad möjligheterna med Internet, särskilt e-handel. Har det förekommit några överväganden om detta när det gäller förbättring eller skydd av rättsmedel? Hur snart kan vi förvänta oss resultat som förbättrar den nuvarande situationen? 
Karin Gastinger,
   – Rent generellt har ledamoten rätt, förstås: e-handelsområdet kommer att spela en mycket viktig roll i EU i framtiden. Det finns rättsliga instrument som redan omfattar konsumentskydd, särskilt i fråga om e-handel, eftersom vi är medvetna om att det är möjligt att missbruka detta område på många sätt. Jag är också medveten om att enskilda tillhandahållare av e-handel redan använder kvalitetsmärkning och liknande, vilket är deras egen metod. Jag förväntar mig att vi kommer att ta upp även dessa instrument i framtiden, även om det inte i första hand kommer att tas upp inom rådet (rättsliga och inrikes frågor) utan snarare av rådet (konkurrenskraft). 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru rådsordförande! Även jag anser att den inre marknaden behöver ett fungerande rättsligt system och särskilt ett fungerande system för brottsbekämpning. Men vad är planerna i fråga om kostnaderna? Brottsbekämpning handlar trots allt alltid om kostnader. Kommer det att finnas ett enhetligt europeiskt system för detta, eller kommer vi att behålla systemet med enskilda nationella system, så att säga? 
Karin Gastinger,
   – Ledamoten tar upp en mycket känslig fråga, som naturligtvis är en av de viktigaste frågorna som diskuteras, särskilt i fråga om förordningen om inrättande av ett europeiskt småmålsförfarande. Det finns egentligen inga planer på att göra det obligatoriskt att låta sig företrädas av en advokat enligt det europeiska småmålsförfarandet, vilket förstås leder till den centrala frågan om kostnader, och särskilt om ersättning för rättegångskostnader, där det finns olika system i de olika medlemsstaterna.
Mer allmänt talat har vi redan gjort insatser för att skapa rättsliga instrument, framför allt inom ramen för rättshjälp, och dessa instrument håller redan på att införas. Vi kommer säkert att behöva tänka på ytterligare instrument för det andra området. Sammanträden med rådets arbetsgrupper har visat att detta är en fråga som mina experter diskuterar och som vi tveklöst kommer att kunna hitta en lösning på också för det europeiska småmålsförfarandet. 
Talmannen.
Kommer det österrikiska ordförandeskapet att förnya ansträngningarna att nå en överenskommelse i rådet om rambeslutet om bekämpande av rasism och främlingsfientlighet, som kommissionen föreslog 2001 och som parlamentet gav kraftfullt stöd?
Med tanke på den oroande bild av omfattningen av och misslyckandet med att stävja rasistbrotten i Europa som Wienbaserade Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet tecknar i sina rapporter, hur kan rådet försvara att det inte prioriterar denna lagstiftning om en alleuropeisk strategi för att förbjuda brottsligt beteende som motiveras av rashat? 
Karin Gastinger,
   – Herr talman! Detta för oss till ett annat mycket känsligt område. Kommissionen lade fram ett förslag till rambeslut om bekämpande av rasism och främlingsfientlighet den 29 november 2001. Trots intensiva diskussioner i rådet var det inte möjligt att nå en överenskommelse om detta förslag i februari 2003.
Därefter lade den italienska delegationen fram en ny version av förslaget till rambeslut i mars 2003, men delegationerna lyckades inte komma överens om det förslaget heller. Den 24 februari 2005 gav rådet därför sin arbetsgrupp för materiell straffrätt i uppdrag att fortsätta diskussionerna om förslaget. Arbetsgruppen återupptog alltså arbetet med förslaget utifrån sakernas tillstånd 2003. Efter diskussionen om rambeslutet vid rådets möte den 2–3 juni 2005 stod det klart att det inte finns några utsikter till ett samförstånd mellan medlemsstaterna. Detta var naturligtvis en besk medicin, särskilt för de medlemsstater som gett detta rambeslut sitt kraftfulla stöd.
Med tanke på detta rambesluts förhistoria, som jag nyss beskrev för er, förefaller det inte lovande att återuppta förhandlingarna i dagsläget för det österrikiska ordförandeskapet. Men ordförandeskapet vill ändå inte låta denna viktiga fråga – och särskilt inte det underliggande politiska budskapet – köra fast fullständigt. Därför kommer vi att anordna ett seminarium i ämnet, även detta i överenskommelse med kommissionen och Europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet, före utgången av vårt ordförandeskap. Vi förväntar oss omkring 100 deltagare i detta seminarium. Seminariet kommer att hållas i Wien den 20–22 juni 2006, och där kommer man att diskutera utvalda problem i samband med detta förslag.
Som ni säkert förstår – och detta framgick även av diskussionerna om karikatyrerna nyligen – befinner vi oss än en gång mitt i spänningsfältet mellan vårt politiska budskap – att vi utan tvekan är emot rasism och främlingsfientlighet – och yttrandefriheten. Det är just denna spänning vi måste lösa upp om vi ska kunna göra några verkliga framsteg. Det är också just den typen av frågor som ska diskuteras på seminariet.
Avsikten är att två företrädare vardera för medlemsstaterna, anslutningsländerna och kandidatländerna ska delta i seminariet. Vi tänker också bjuda in framför allt icke-statliga organisationer som är kunniga inom området och även företrädare för Europarådet, OSSE:s kontor för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter, EU:s nätverk av oberoende experter på grundläggande rättigheter och för Europeiska kommissionen mot rasism och intolerans. Det är självklart att även företrädare för parlamentet kommer att bjudas in. Parlamentet kommer att få en officiell inbjudan till detta seminarium i slutet av mars. Då kommer även programmet att vara klart, och vi kommer att kunna presentera det.
Dessutom, precis som nämndes i samband med fråga nr 4 om skyddet av de grundläggande rättigheterna, vill jag påpeka att Europeiska rådet i december 2003 beslutade att inrätta Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter, vilket också bekräftades i december 2004. Rådets ad hoc-grupp för grundläggande rättigheter och medborgarskap granskar just nu kommissionens förslag till förordning från juni 2005. Byrån beräknas kunna börja sitt arbete den 1 januari 2007. Vi vet att detta är ett mycket pressat program, men vi hoppas kunna hålla det.
Det österrikiska ordförandeskapet ger denna fråga högsta prioritet och hoppas kunna slutföra förhandlingarna så att byrån kan inleda sitt arbete som planerat. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Det finns några svåra frågor – som förnekelse av förintelsen och skydd av yttrandefriheten – men det är skandalöst att det år 2006 fortfarande inte finns ett svar från EU som helhet på det alarmerande och växande problemet med rasistiskt våld. Det måste vara möjligt att få ett avtal som täcker hela EU i kärnfrågan om att hindra dagliga rasistiska trakasserier och det hat som många av våra medborgare och invånare lider av.
Vissa länder, som Grekland, Italien och Portugal, misslyckades till och med att registrera rasistiska attacker nyligen. Var så vänlig och nämn den hindrande medlemsstat som försenar detta avtal om rambeslut och gör allt som står i er makt under ert ordförandeskap för att förbjuda rasistiska hatbrott. All kraft till era armbågar! 
Karin Gastinger,
   – Jag håller helt och hållet med ledamotens konstaterande. Ur ordförandeskapets perspektiv har vi förstås allt att vinna på att skicka ett viktigt politiskt budskap också om detta. Vi förutsätter att vårt seminarium kommer att återföra frågan till ett sakligt plan och att expertutlåtandena – särskilt ett stort antal sådana – kommer att leda till ett resultat som gör det möjligt för oss att i framtiden skapa den nödvändiga balansen i vår gemensamma målsättning: nämligen att bekämpa rasism och främlingsfientlighet på effektivaste sätt, men utan att därigenom hota yttrandefriheten. I vilket fall som helst vill vi att detta ska leda till framsteg, och vi hoppas att detta ska ge ny drivkraft som gör det möjligt för det finska ordförandeskapet att slutföra arbetet, eller åtminstone fortsätta förhandlingarna på grundval av vårt arbete. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru minister! Rasism och främlingsfientlighet har till och med genomsyrat idrott och fotboll. Jag är säker på att ni mycket väl vet att vi har haft ett flertal incidenter i fråga om färgade idrottsmän och fotbollsspelare vid flera evenemang och flera matcher – främst i fotboll – i Förenade kungariket, Spanien, Frankrike och så vidare. Tänker det österrikiska ordförandeskapet rekommendera Tyskland att vidta åtgärder mot rasism och främlingsfientlighet under världsmästerskapet i sommar, och hur kommer ni att ta itu med dessa frågor, eftersom ni fortfarande innehar ordförandeskapet då? 
Karin Gastinger,
   – Vi förutsätter att rättsstatsprincipen råder i Tyskland, och det är upp till de tyska myndigheterna att vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa rasism och främlingsfientlighet, även under världsmästerskapet. Jag är säker på att Tyskland kommer att vidta lämpliga åtgärder. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Min fråga, fråga nr 8, handlar också om främlingsfientlighet. Ministrar fortsätter här att ge mycket långa svar. Det är inte möjligt, som en artighet mot ledamöterna, att besvara frågor gemensamt när de avser samma ämne?
Jag kommer hit varje månad för att lägga fram frågor, men vi hinner aldrig med dem. Vi hinner med ett mycket litet antal frågor, och svaren tillåts pågå i evighet. Nästa fråga i mitt namn gäller frågan om främlingsfientlighet, och jag vet inte varför den inte togs upp i samband med fråga nr 7. 
Bill Newton Dunn (ALDE ).
   – Herr talman! Detta gäller en ordningsfråga. Den österrikiska justitieministern har kommit ända hit. Vi blev ombedda att lägga fram frågor till henne. Vi tvingades vänta ända till mars. Några av frågorna lades fram i december, men vi väntade tålmodigt i tre månader för att ställa frågorna till henne. Nu har hon fått svara på exakt två frågor under tre månader!
Det är inte hennes fel; vi är glada över att hon kom – tack för att ni kom, fru minister – men skulle ni vilja vara så vänlig och meddela talman Joseph Borrell att detta är ett misslyckande. Det fungerar inte. Det är inte en fungerande ordning att ministern kommer hit och svarar på två frågor efter tre månader. 

Talmannen.
Har rådet en sammanhängande handlingsplan mot den ökande främlingsfientlighet som upplevs i hela EU, särskilt gentemot EU-medborgare som lever och arbetar i andra EU-länder där de utgör en minoritet? 
Karin Gastinger,
   – Fru talman! Jag har faktiskt svarat på frågorna nummer 7 och 8 från Sarah Ludford och Gay Mitchell tillsammans, men jag välkomnar förstås följdfrågor. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Med tanke på att främlingsfientlighet och rasism ofta förekommer vid sportevenemang, skulle rådsordföranden kunna tänka sig att använda sport som ett sätt för att bekämpa främlingsfientlighet, som en del av planen? Många bäckar små gör en stor å.
I min egen valkrets anordnar varje år Crumlin United fotbollsklubb – en ungdomsklubb, den som Robert Keane kom ifrån – en sportfestivalhelg där människor inte bara utövar sport, utan också ägnar sig åt kulturellt utbyte. Skulle ordföranden kunna överväga att anordna en helg i hela Europeiska unionen där liknande sportsliga och kulturella utbyten äger rum, så att vi använder sporten för att bekämpa främlingsfientlighet? 
Karin Gastinger,
   – Fru talman, herr Mitchell! Jag anser att det är en bra idé i princip, eftersom även jag anser att vi måste kämpa tillsammans för att se till att rasism och främlingsfientlighet inte har en chans i Europa. Jag förstår också att idrott kan bygga broar i detta avseende, eftersom särskilt när unga människor – som trots allt är vår framtid – och ofta även vuxna tränar tillsammans kan de sedan gå vidare med andra gemensamma aktiviteter.
Men det är inte bara idrott som har en möjlig roll att spela här: jag ser också uppenbara möjligheter i kulturen. Även om dessa båda områden inte är direkt knutna till varandra måste vi försöka bygga dessa broar inom många olika områden. Rasism och främlingsfientlighet är ofta knutna till fördomar. Fördomar brukar uppstå ur bristande kunskap om andra kulturer, eftersom okända saker ofta förknippas med rädsla. Eftersom rädsla i sin tur ger upphov till negativa känslor är det förstås fullt möjligt för rasism och främlingsfientlighet att uppstå. Därför är allt som kan leda till att vi lär känna varandra bättre, lär känna våra kulturer ännu bättre, välkommet för att bekämpa främlingsfientligheten.
Frågan är – eftersom ledamoten tilltalade mig just som justitieminister – om rådet verkligen har behörighet att göra detta enligt EU-fördraget. Jag tycker ändå att detta är ett viktigt politiskt budskap som vi alla tillsammans bör föra vidare. 
Talmannen.
   – Jag tackar uppriktigt för dessa kommentarer. Vi ska diskutera dem med rådets ordförandeskap och överväga hur vi ska göra nästa gång för att tillfredsställa alla parter. 
Claude Moraes (PSE ).
   – Detta gäller en ordningsfråga; jag är inte säker på att man har förstått vad det rör sig om. Det österrikiska ordförandeskapet valde att ändra systemet för att svara på rådets frågor, vilket innebär tre månaders väntetid för många personer som står på listan här, däribland jag själv. Bill Newton Dunn påpekade detta.
Vi har väntat i tre månader. Ministern har varit mycket vänlig. Det är inte hennes fel att ordförandeskapet beslutade att ändra systemet. Ministern har varit oerhört vänlig när det gällde att svara på en extra fråga. Jag har aldrig varit med om det förut.
Kan ni dock vara så vänliga och se över detta beslut och återgå till det gamla systemet? Det här fungerar helt enkelt inte. Vi har fört fram allvarliga frågor om radikalisering och övriga ärenden, som nu inte har besvarats efter tre månader. Var så vänliga och återgå till det gamla systemet. 
Talmannen.
   – De frågor som på grund av tidsbrist inte hade besvarats skulle erhålla skriftliga svar (se bilagan).
Frågestunden är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0013/2006) med frågor till kommissionen. 
Carlos Carnero González (PSE ).
   – Fru talman! Förlåt att jag tar lite tid innan vi börjar med frågorna till kommissionen, men jag vill säga hur förvånad och rentav bestört jag är över det som har hänt med en av de frågor jag ställt just för detta sammanträde.
I förra veckan fick jag veta att min fråga om att behålla eller ändra beslutet att minska antalet spanska översättare hos Europeiska kommissionen skulle besvaras som fråga nummer tre under denna frågestund, men i går kväll fick jag ett meddelande om att parlamentets talman avgjort att min fråga inte var tillåtlig.
I dag fick jag ett meddelande från ställföreträdande generalsekreterare Harald Rømer där han förklarar för mig att detta beslut fattades eftersom ett muntligt svar gavs på en liknande fråga från mig i februari.
Harald Rømer har säkert bara läst rubriken på min fråga, som är likadan, men inte läst texten. Texterna i min fråga i februari och i min fråga den här månaden är helt olika. Kan någon till exempel tala om för mig när kommissionen sa om den kommer att minska antalet spanska översättare till 67 till årets utgång och hur den ska kunna stå fast vid detta beslut vid det kommande toppmötet mellan EU och Latinamerika som kommer att hållas i Wien?
Jag accepterar inte påståendet att min fråga inte är tillåtlig. Jag anser att detta kränker mina rättigheter som parlamentsledamot, och jag kräver att min fråga besvaras, om inte under detta sammanträde, så under nästa månad. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Carnero González. Jag ska föra detta vidare till Harald Rømer på sekretariatet där beslutet fattades. Samtidigt vill jag dock återigen göra er uppmärksam på vår arbetsordning, närmare bestämt bilaga II.3 om genomförande av frågestunden i artikel 109. Där fastställs att frågor inte är tillåtliga om identiska eller liknande frågor har ställts och besvarats under de närmast föregående tre månaderna. Det är uppenbarligen denna bestämmelse som ligger till grund för beslutet, så mycket kan jag säga just nu, men jag ska ändå föra era kommentarer vidare.
Del I 
Talmannen.
Den budget som kommissionen anslagit till Trans Crime-projektet räcker endast till för EU-15. Eftersom den största organiserade brottsligheten kommer från länder utanför EU i öst och sydöst, vore det inte bättre att utöka projektets budget så att alla EU:s 25 medlemsstater kan delta? 
Franco Frattini,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Frågan tar upp ett mycket viktigt ämne eftersom den handlar om medel för ett projekt som är mycket viktigt för oss, ett forskningsprojekt om brottslighet.
Av tekniska skäl är det inte möjligt att utöka budgeten på det sätt som Bill Newton Dunn efterfrågar, eftersom detta är ett projekt från 2004 som kommer att avslutas under 2006. Däremot är det möjligt att inom ramen för detta program anordna seminarier om de nya medlemsstaternas verksamhet och analyser, precis som Bill Newton Dunn vill.
Dessutom finns det ett annat, annorlunda program, som också det finansieras av kommissionen, som uttryckligen gäller för samtliga medlemsstater och som alltså omfattar de nya medlemsstaterna och som handlar just om insamling av statistiska uppgifter och information om fem typer av allvarliga brott: korruption, bedrägeri, olaglig handel med kulturföremål, förfalskning och piratkopiering samt sexuellt utnyttjande av barn och pornografi. I dessa frågor omfattar det pågående projektet alla EU-medlemsstater. 
Bill Newton Dunn (ALDE ).
   – Jag vill tacka kommissionsledamoten för detta. Jag tror att vi befinner oss på samma våglängd här, och han vet om det. Vi hade faktiskt samma syfte.
Så tack för den upplysningen, herr kommissionsledamot. Jag skulle bara vilja fråga er när ni förväntar er att resultaten kommer att finns tillgängliga. När kommer programmet att vara så pass färdigt att vi faktiskt har någon harmoniserad, statistisk insamling inom hela EU? 
Franco Frattini,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Det pågående projektet kommer att avslutas i april 2006, om några veckor. Nästa projekt har redan påbörjats och kommer att avslutas under året. Vi kan alltså bekräfta att vi kommer att ha aktuell statistik detta år, både för de medlemsstater som var medlemmar före 2004 och senare, i slutet av året, för alla övriga medlemsstater. 
Talmannen.
Är kommissionen oroad över räntehöjningarna i ett läge då inflationen i Europa inte visar några tecken på att öka?
Vilka konsekvenser anser den att denna höjning kommer att få för den begynnande återhämtningen av den europeiska ekonomin och sysselsättningen inom euroområdet? 
Siim Kallas,
   . – Frågan gäller räntepolitik och monetär politik.
På kommissionens vägnar måste jag säga att när det gäller den monetära politiken – och därmed beslut om förändringar av räntesatser – bär Europeiska centralbanken ensam ansvaret. Dess oberoende fastställs i fördraget. Det är Europeiska centralbankens främsta mål att upprätthålla prisstabilitet inom euroområdet genom att se till att inflationsförväntningar på medellång och lång sikt förblir fast förankrade på nivåer som stämmer överens med prisstabilitet. Europeiska centralbanken stöder ekonomisk tillväxt och skapande av arbetstillfällen inom euroområdet. Den aktuella räntenivån över hela löptidsintervallet förblir låg historiskt sett, både nominellt och i verkligheten.
När det gäller den sista delen av frågan om ekonomiska framtidsutsikter förväntade sig kommissionen att den ekonomiska tillväxten borde öka med mellan 1,9 och 2 procent i euroområdet under 2006 enligt dess senaste interimsprognos, vilket ligger nära uppskattningar om områdets potentiella tillväxttakt. Kommissionen är dock försiktig när det gäller att kommentera Europeiska centralbankens politik, eftersom banken bär hela ansvaret. 
Cristóbal Montoro Romero (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Den respekt och försiktighet som krävs av institutionerna hindrar oss inte från att göra politiska bedömningar av institutionernas beslut, till exempel i fråga om Europeiska centralbanken, som höjer räntan samtidigt som den ekonomiska tillväxten är låg och det inte skapas nya arbetstillfällen i EU, något som är ganska oroande för miljoner spanjorer, miljoner EU-medborgare, miljoner småföretag i hela EU och miljoner familjer med lån.
Därför, herr kommissionsledamot, vill jag uppmana kommissionen att även komma med ett respektfullt politiskt förslag till Europeiska centralbanken. 
Siim Kallas,
   . – Det politiska budskapet är att Europeiska centralbanken är ett mycket oberoende organ, vilket fastslås i fördraget. Som ekonom och tidigare chef för centralbanken kan jag utveckla detta närmare. Jag kan bara säga att EU:s penningpolitiska mål baseras på kampen mot inflation, vilken har en stor social betydelse, och i detta sammanhang är anpassningen av penningpolitiken en tämligen sofistikerad mekanism.
Alla låntagare vill ha en så låg ränta som möjligt. Dessa räntor är för närvarande mycket låga i Europa, och de förorsakar ingen skada på den ekonomiska tillväxten. Jag kan bara tala som ekonom. Kommissionens inställning är att räntepolitiken ligger i Europeiska centralbankens händer. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Självklart har räntepolitiken också en avgörande betydelse för statsskulden. Vad anser kommissionsledamoten om räntepolitiken i förhållande till stabilitets- och tillväxtpakten? 
Siim Kallas,
   . – Olika regeringar och centralbanker har genom historien vidtagit olika och genomgripande åtgärder. I Förenta staterna steg till exempel räntorna plötsligt till 17 procent, och den ökade penningmängden utsattes sedan verkligen för ett hårt tryck. Men på det här stadiet är ränteförändringen i centralbanken ganska blygsam. Den överensstämmer med prognoser, ekonomiska överväganden och utsikter. Vi ingriper inte i den politiken. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Nästa år kommer tre stater – Slovenien, Litauen och Estland – att ansluta sig till euroområdet. Hur kommer räntorna och inflationen i Europa att påverkas om dessa tre små ekonomier lyckas ansluta sig? Finns det tecken på någon förändring? 
Siim Kallas,
   . – Vad gäller förändringar i det fall dessa länder ansluter sig till euroområdet känner ni alla till situationen och att de kriterier som antogs i Maastrichtfördraget är mycket strikta. Jag kan bara tala om denna fråga som ekonom. Som medborgare i ett av dessa länder stöder jag naturligtvis en utvidgning av euroområdet, och länder med en god finanspolitik kommer definitivt att stärka euroområdet. Detta skulle också innebära en ökad användning av euron och av dess inflytande i världen. Dessa länder har en stabil budgetpolitik, så de kommer att öka eurons trovärdighet. 
Talmannen.
Vilka konkreta insatser och åtgärder för förenklade förfaranden och mindre byråkrati tänker kommissionen vidta i samband med utformningen av den nya serien program (Kultur 2010, Livslångt lärande 2007–2013, Utbildning 2010 och Aktiv ungdom 2007–2013) för att ta tillvara de nya utbildningsmöjligheter som har som mål att främja ungdomars intellektuella och vetenskapliga utveckling och förse dem med möjligheter och yrkesmässiga färdigheter och samtidigt stärka deras känsla av att tillhöra Europa, så att de kan bidra till EU:s ekonomiska, sociala och politiska liv? 
Ján Figeľ,
   . – Frågan rör förenklade förfaranden och ett mer användarvänligt utrymme för rörlighet för utbildning och för program som är knutna till ungdomsfrågor, kultur och medborgarskap.
Förslaget om utbildning och den nya generationen program på området för livslångt lärande, ungdom och kultur antogs, som ni känner till, 2004 för perioden 2007–2013. Vi håller på med förberedelser inför detta. Programmen har ännu inte antagits helt och hållet, men de kommer att ersätta befintliga program och kommer också att bidra till tydligare och enklare villkor för användare. När de nya programmen är fullt inrättade kommer enskilda personer att kunna gynnas i högre grad av ett i sanning gemensamt europeiskt område för rörlighet. Förhoppningsvis kommer det att finnas skäligt stöd tillgängligt. Genom dessa program kommer institutioner inom utbildning, fortbildning och kultur att kunna förbättra sin ömsesidiga funktion. I detta sammanhang är förenklandet av de administrativa och finansiella förfarandena en nyckelfråga. Successiva utvärderingar och storskaliga projekt med offentligt samråd har visat att ett förenklat förfarande verkligen skulle gagna de befintliga programmen. Detta kräver dock ansträngningar på olika stadier, på nivån för de administrativa arrangemangen för själva programmen och på nivån för budgetförordningen och dess genomförandebestämmelser.
Det föreslås på programnivå att antalet program på området för utbildning och fortbildning ska minskas genom att Erasmus, Leonardo da Vinci, Comenius och Grundtvig ska samlas under samma tak: ett integrerat program för livslångt lärande. Utformningen av de nya programmen – särskilt på områdena ungdomsfrågor, kultur och medborgarskap – är tänkt att underlätta tillgången för potentiella förmånstagare. Vi har till exempel skapat ett öppnare och mer tillgängligt program inom det nya programmet Kultur 2007 genom själva strukturen, med tre specifika mål jämfört med åtta tidigare. Det är alltså lättare att greppa det väsentliga, i synnerhet eftersom tillvägagångssättet inte är sektorsbaserat och alla aktörer kan känna sig välkomna, och eftersom programmet uttryckligen syftar till en mångfald av förmånstagare.
Vidare siktar kommissionen på att förenkla den aktuella tillämpningen och de aktuella rapporteringssystemen och, naturligtvis, påskynda urvalsförfarandet. Vi har infört bestämmelser med detta syfte i utkastet till beslut. Under det pågående medbeslutandeförfarandet för ett antagande av programbesluten har både parlamentet och rådet stött kommissionens strävan att skapa maximal förenkling, inte bara genom åtgärderna i programmet utan också genom de administrativa och finansiella kraven, och att finna den rätta balansen mellan flexibilitet och användarvänlighet å ena sidan och ett tydligt syfte och lämpliga finansiella förfaranden och skyddsförfaranden å andra sidan.
Vad gäller budgetförordningen har kommissionen lagt fram en rad ändringsförslag som för närvarande granskas av parlamentet. Dessa ändringsförslag kommer bland annat att innebära ett införande av proportionalitetsprincipen, vilken innebär att förvaltnings- och redovisningskraven bör vara i proportion till bidragets storlek. Vad gäller genomförandebestämmelserna har det redan gjorts framsteg, eftersom kommissionen ändrade de detaljerade bestämmelserna för genomförandet av budgetförordning nr 1 i juli 2005, vilket bland annat ledde till följande förbättringar i fråga om förenklade förfaranden.
Först och främst är kravet på externa granskningar för att bevilja betalningar nu bara obligatoriskt för löpande utbetalningar och slutbetalningar där det beviljade stödet överstiger 750 000 euro för åtgärder och 100 000 euro för bidrag till operativa kostnader. Det andra ändringsförslaget är en ökning av gränsen för fasta belopp från 5 000 till 10 000 euro. Dessutom är ett flertal fasta belopp nu tillgängliga som ett enda stöd, och kommissionen kan godkänna användandet av fasta belopp även om de inte specificeras i den grundläggande rättsakten. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Tack så mycket för ert utförliga och informativa svar, herr kommissionsledamot. Jag är mycket glad över de förenklingsåtgärder ni nämnde. Men vi bör kanske inse att förenklingen även gäller finansieringen av dessa program? Medborgarna är rädda att dessa program inte kommer att finansieras lika frikostigt som tidigare. Är denna rädsla befogad? 
Ján Figeľ,
   . – Tack så mycket för följdfrågan. Jag lyssnade med stort intresse, om än bara genom en radioutsändning, till presidenten för Förbundsrepubliken Tyskland när han med stor entusiasm talade om utbildning, unga människor och Erasmusprogrammet. Jag anser att detta är rätt inställning hos en statschef och EU-medborgare som anser att vi genom utbildning och rörlighet kan åstadkomma mycket mer på det ekonomiska, sociala, kulturella och politiska området. Jag är därför övertygad om att de nya programmen för frivilliggrupper och ungdomar inom utbildnings- och kulturområdet bör förstärkas såväl kvantitativt som kvalitativt, eftersom de är så viktiga för både individerna och gemenskapen som helhet. Bollen ligger nu främst hos parterna som diskuterar budgetplanen, men jag anser att vi skickar ett mycket lägligt budskap till ordförandelandet, parlamentet, kommissionen och till hela det utvidgade EU. Jag är särskilt tacksam för parlamentets fortlöpande stöd i fråga om EU:s utbildningsprogram. Det är välbehövligt. 
Josu Ortuondo Larrea (ALDE ).
   – Fru talman! Vi talar just nu om integration och en känsla av att tillhöra EU, och för några minuter sedan talade vi om rasism och främlingsfientlighet. Jag anser att det finns gemensamma nämnare i allt detta. För några månader sedan besökte jag Kanada, och där såg jag ett mycket komplett program för integration av invandrare och deras familjer.
Jag undrar om kommissionen har för avsikt att inrätta något program för att integrera unga invandrare så att vi också kan minska rasismen och främlingsfientligheten, eftersom dessa nya EU-medborgare också har en känsla av tillhörighet till vårt samhälle. 
Ján Figeľ,
   . – Jag är säker på att användandet av utbildning som ett verktyg mot rasism och främlingsfientlighet och för social integration också anses vara en mycket brådskande uppgift och en gemensam sådan. Ett integrerat, fritt och demokratiskt Europa kan bara grundas på integrerade, fria och demokratiska samhällen. Medlemsstaterna, deras regeringar, offentliga myndigheter i vidare bemärkelse och EU:s institutioner uppmanas alltså att stödja verktyg av det här slaget.
En del av programmen används redan i detta syfte. Europeiska ungdomspakten, som antogs förra året, är ett av de särskilda verktygen för integration, och det tillhandahåller en del svar för ungdomarna i Europa, ungdomar som upplever många svårigheter eller befinner sig i känsliga situationer i enskilda länder. Social integration är en av de allra viktigaste delarna i socialpolitiken. Jag vill inte tala för mina kolleger, men dessa frågor beaktas och främjas genom olika program inom vårt ansvarsområde.
Det kan göras mer utifrån en sammanhängande politik på EU-nivå och på nationell nivå. Detta är en fortgående fråga som inte bara bör hanteras genom utbildning utan också genom sport, kultur och interkulturell dialog. Dessa är mycket användbara och effektiva verktyg för att främja social integration och för att bekämpa problem som våld, huliganism, rasism och främlingsfientlighet. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Fru talman! Liksom alla sina kolleger talar kommissionsledamoten om förenkling, och dessa komplicerade EU-förfaranden är en stor tvistefråga. Kan han ge mig några konkreta exempel på vad som nyligen har förenklats och vad som nu kommer att förbättras? För det andra undrar jag om det finns någon dokumentation av den faktiska kostnaden för att administrera programmen och hur stor del av budgeten för dessa program som kommer att komma allmänheten i EU till godo i framtiden? 
Ján Figeľ,
   . – Jag nämnde Erasmus för att den tyske presidenten använde det exemplet. Jag anser att han gjorde rätt i att nämna det, för det är förmodligen det mest välkända och populära programmet. Antalet Erasmusstudenter sedan 1987 är 1,4 miljoner. Dessa program har stort inflytande på enskilda personer och samhällen. Människor får ut mycket av dessa program. De efterfrågas i allt högre grad. Jag har uttryckt min tacksamhet för stödet från parlamentet för dessa program, eftersom de har en inverkan. Europas framtid skulle vara mer osäker utan dessa program.
Programmen har inverkan på andra områden: Erasmus var drivkraften bakom Bolognaprocessen, som är mycket inflytelserik för alla studenter, professorer och universitet i Europa.
Jag nämnde några av de förslag som redan finns i de genomförandebestämmelser som har antagits av kommissionen. Kommissionen har lagt fram över 100 ändringsförslag till budgetförordningen. Nu är det er tur att besluta, och att förbättra den. Från januari 2006 har vi inrättat ett nytt genomförandeorgan som hanterar alla enskilda fall och enskilda projekt och som arbetar nära tillsammans med nationella myndigheter. Detta centraliserade system är ett rimligt verktyg för tillämpningen av våra program. Nationella myndigheter i medlemsstaterna är verksamma på konkreta nationella språk. De befinner sig mycket närmare sina medborgare, vilket bidrar till att de som använder sig av programmet får bästa möjliga service.
Vi kanske kan gå närmare in på detaljer i framtiden, när vi diskuterar själva budgetförordningen. Det finns några konkreta åtgärder och förslag om hur tillvaron för förmånstagare av små bidrag kan underlättas, till skillnad från vad som gäller de miljoner som används till infrastruktur och forskningsprojekt.
Vi vill också lägga mer pengar på, exempelvis, Erasmus eller på program för livslångt lärande, för vi anser inte att 125 euro per person per månad är något särskilt väsentligt europeiskt stöd om vi ser på de faktiska vardagliga kostnaderna i våra länder. Så ”mer” betyder också mer inom en social dimension. Dessa pengar är ofta av avgörande betydelse för dem som behöver bidrag från EU för att studera utomlands. 
Talmannen.
Kommissionen har tagit fram en handlingsplan för att främja företagaranda under hela utbildningstiden, från grundskola till universitet. Kommissionen säger i planen att det krävs ökad ekonomisk tillväxt och bättre entreprenörskap för att på ett tillfredsställande sätt kunna behålla den europeiska sociala modellen. Jag håller fullständigt med om att detta är nödvändigt. Jag är dock oroad över att det finns risk för att utbildningen kommer att underordnas konkurrens- och marknadsvillkor, eftersom jag anser att det för den europeiska sociala modellens del är mycket viktigt att utbildningen får fortsätta att vara ett sätt att skapa fria, oberoende, självständigt tänkande medborgare och främja den personliga utvecklingen.
Trots att det finns en del bra metoder som vi utan tvivel kan lära oss av – till exempel att utöka yrkespraktikprogrammen på företag – menar jag att vi, utan att detta går ut över företagsinriktade studieprogram, inte bör anlägga ett alltför kommersiellt perspektiv i stil med den amerikanska utbildningsmodellen.
Anser inte kommissionen att vi för att gynna utbildningens framtid som en grundval för medborgarskap hellre bör lägga vår kraft på att ändra kursplanerna för utbildningen i medlemsstaterna i syfte att förbättra utbildningen på olika områden, inklusive humaniora och kultur? 
Ján Figeľ,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Handlingsplanen En europeisk dagordning för entreprenörskap godkändes 2004. I handlingsplanen inrättas fem strategiska politikområden för den europeiska dagordningen för entreprenörskap under de aktuella åren. Det första politikområdet handlar om att främja de tänkesätt som krävs för företagande bland unga människor. Europeiska kommissionen antog nyligen – den 13 februari – som ett led i handlingsplanen ett meddelande med titeln Främja entreprenörstänkande genom utbildning och lärande. I detta meddelande utformar kommissionen en rad rekommendationer till medlemsstaterna, eftersom Europeiska unionen inte har någon formell makt eller befogenhet inom detta område.
Syftet är att stärka utbildningens roll för att forma en starkare entreprenörskultur i EU och i europeiska företag. Utbildningen bör främja entreprenörsandan hos unga människor och skapa nya möjligheter för deras framtid och samtidigt ge dem tillfälle att utveckla grundläggande entreprenörsfärdigheter. Ett av målen med meddelandet är att förbättra sättet att förbereda unga människor på deras framtida liv, sysselsättning och arbete. Kommissionen anser att fördelarna med entreprenörskap och utbildning i entreprenörskap inte kan mätas enbart i antal nya företag eller innovationsföretag och nya arbetstillfällen. Entreprenörskunskaper är i första hand en nyckelkompetens för alla och hjälper unga människor att bli mer kreativa och få bättre självförtroende, och hjälper dem också att arbeta och fatta beslut på ett socialt ansvarstagande sätt, oavsett vad de företar sig.
Sett mot denna bakgrund och med hänsyn till det bredare utbud av kompetenser som kommer att främjas i arbetsprogrammet ”Utbildning 2010”, ingår företagaranda i referensramen för åtta nyckelkompetenser för livslångt lärande. Vi anser att dessa nyckelkompetenser är nödvändiga för personlig utveckling, social integration, aktivt medborgarskap och anställbarhet. Nyckelkompetenserna har också en samhälls-, kultur- och utbildningsdimension. Enligt meddelandet anser kommissionen att det är helt och hållet förenligt med de mål vi har satt för oss själva och med de mål som parlamentsledamöterna har utformat, även av frågeställaren Maria Badia i Cutchet, att främja de tankesätt som krävs för företagande genom utbildning och yrkesutbildning i samband med att den allmänna utbildningen förbättras inom alla områden och att se till att EU-medborgarna förblir fria och oberoende i framtiden, med bättre utvecklingsvillkor. 
Maria Badia i Cutchet (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Tack för era ord som absolut har lugnat mig lite, för efter att ha läst detta meddelande är jag ganska oroad över att vi kanske går för långt mot att underordna utbildningen konkurrens- och marknadsvillkor.
Jag kommer just nu i kontakt med många studenter, och jag är säker på att några av dem tänker bli företagare i framtiden, men många har helt andra intressen: kulturella eller humanitära intressen. 
Ján Figeľ,
   . – Jag vet att vi inte alla är affärsmän, och att inte heller alla våra barn kommer att bli affärsmän, men det är viktigt att vi förstår hur företag fungerar. Vi anser – och när jag säger ”vi” inkluderar jag också medlemsstaterna, för det råder stark enighet vad gäller den centrala kompetensen, som innefattar företagaranda – att det handlar om förmågan att förstå komplexiteten, förmågan att ta initiativ, att omvandla initiativ till handling och att ta personligt ansvar.
Detta är inte bara till fördel för arbetsgivarna utan också för arbetstagarna: aktiva och kreativa arbetstagare betraktas av alla seriösa företag som goda arbetstagare. Det är anledningen till att vi anser att en sådan förmåga är till stor hjälp för hela samhället och för enskilda personer, och att det inte bara handlar om utbredning och produktion av företag och affärsmän. Det handlar om en mentalitet som också borde vara mer mogen i en föränderlig miljö, i en miljö där det krävs en djupare förståelse för influenser och dynamik. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Det är i princip bra att kommissionen tar initiativ i fråga om entreprenörskap, till exempel genom ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation, och även här. Arbetstillfällen uppstår trots allt bara när något bjuds ut till försäljning. Ser kommissionsledamoten några möjligheter att dessa initiativ presenteras för en något bredare publik, till exempel som ett led i kommissionens informationsverksamhet tillsammans med Margot Wallström? 
Ján Figeľ,
   . – Detta borde utgöra en del av ett meddelande eller en kampanj av kolleger i såväl kommissionen som i parlamentet, för EU tenderar att jämföra sin potential med många andra partner.
Jag anser att vi har potential, men de flesta blockeringarna och hindren har uppstått ur våra bestämmelser, det vill säga ur det sätt på vilket vi hanterar våra ekonomier och samhällen, och ur vår mentalitet. Det är anledningen till att jag stöder Paul Rübigs åsikt till fullo i fråga om att denna grundläggande idé – den centrala kompetensen, innefattande utbildning i företagsamhet, utbildning i kultur, kulturellt medvetande, medborgarskap och, naturligtvis, språk, matematik, forskning, datakunskap och att kunna lära – är viktig för alla.
Livslångt lärande är och måste vara grundat på en grundläggande kompetens, och denna innefattar företagarförmåga och företagaranda. Jag vill därför uppmana er och alla vänner av små och medelstora företag, alla vänner av initiativ tagna av våra medborgare och institutioner, att främja det viktiga konceptet livslångt lärande.
Jag blev inte förvånad utan förhoppningsfull under den senaste frågestunden, då en kollega talade om livslångt lärande som en medborgerlig rättighet, den enskilda personens rättighet i förhållande till staten eller myndigheterna att ha tillgång till livslångt lärande, inte bara till grundskole- och gymnasieutbildning.
För att införa sådana system behövs också en större mental beredskap. Tack ska ni ha. Låt oss arbeta tillsammans med detta. 
Talmannen.
   – Fråga nr 48 har förklarats otillåtlig (bilaga II A.3 i arbetsordningen).
För ett år sedan gav Turkiet ut ett 1–liramynt (motsvarande 0,6 euro) som är ytterst likt 2–euromyntet. Bland annat finns det risk för att den avbildning av Kemal Atatürk som finns på 1–liramyntet förväxlas med kung Albert II. På grund av att mynten är så snarlika när det gäller vikt och tjocklek har automatägare i EU drabbats av stora förluster. Problem uppstår även i bankernas sorteringsapparater för att inte tala om den vanlige medborgaren som kanske inte ens är medveten om denna risk för förväxling.
Hur ser kommissionen på denna nya turkiska framstöt? I vad mån är det tillåtet att en stat ger ut valuta som uppvisar så stora likheter med euron? Vilka åtgärder avser kommissionen vidta för att skydda EU-medborgarna? 
Siim Kallas,
   . – Frågan rör turkiska mynt som utgivits sedan början av 2005, som är mycket lika euromynt. Kommissionen delar naturligtvis parlamentsledamotens oro i denna fråga. Sådant här borde inte ske. Rätten att ge ut mynt är en av de mest grundläggande rättigheterna för ett land. Informativa samråd är dock att rekommendera. Det finns ett nätverk som kallas [Myntregistreringsbyrån] som har upprättats av [Internationella myntdirektörskonferensen]. Medlemmarna förväntas samråda med Coin Registration Office vid förberedelserna av ett nytt mynt, för att undvika likheter. Detta har uppenbarligen inte skett i tillräcklig grad i det här fallet, så man har präglat mynt som liknar euromynt.
Det är inte första gången som något sådant har skett. År 2000 var vissa mynt i några länder väldigt lika euromynt. I mitt land präglades mynt som liknade D-mark då jag var ansvarig på området, och vi var därför tvungna att ändra i produktionen.
Kommissionen samarbetar med de turkiska myndigheterna, och de har lovat att ändra sina mynt något. Myntproduktion är en mycket dyr och omfattande verksamhet.
Det finns emellertid ingen anledning till panik, och riskerna är mycket små. Myntautomaterna – som är huvudfrågan – kan anpassas. Enligt vår bedömning finns det några gamla modeller av myntautomater som är svårare att anpassa, men de flesta av de nya automaterna kan anpassas så att de accepterar rätt mynt. De ser helt annorlunda ut till det yttre. Om dessa mynt används inom detaljhandeln kan de urskiljas utan svårighet. Riskerna är alltså begränsade.
Kommissionen har också samarbetat med tillverkarna av myntmekanismerna för att informera dem om att mekanismerna måste anpassas till det här problemet. Vi samarbetar med de turkiska myndigheterna för att säkerställa att den nya myntproduktionen kommer att modifieras något så att dessa mynt inte blir så lika euromynten. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag inser att det inte finns någon anledning till panik, som ni säger. Jag vill ändå fråga er om det inte skulle vara önskvärt att ta upp denna fråga i anslutningsförhandlingarna med Turkiet, för att se till att de här mynten tas ur omlopp mycket snabbt. Det är trots allt också frestande för de turkiska parallella samhällena i EU – till exempel i Tyskland och Österrike – att missbruka dessa mynt. Skulle det inte vara möjligt att skynda på processen – trots att det som ni säger är mycket dyrt att prägla mynt – för att begränsa skadorna för EU och EU:s ekonomi? 
Siim Kallas,
   . – Vi måste förhandla om detta inom alla ramar, inklusive inom ramen för anslutningsförhandlingarna. Det finns ett slags gentlemannaöverenskommelse om att sådant här inte ska inträffa. Om det ändå gör det måste tillverkarna av småmynt göra någon sorts förändring, så att situationen med mynt som liknar varandra kan undvikas.
Man kommer att förhandla om detta. Jag kommer att få tillfälle att träffa medlemmarna av den turkiska regeringen inom kort, så jag kommer definitivt att ta upp frågan inom en inte alltför lång framtid eftersom myntproduktion, som jag sa, är en omfattande och mycket dyr verksamhet. Vi kommer att kunna lösa detta problem i sinom tid, men tills dess kommer vi att arbeta tillsammans med producenterna av myntmekanismer för att undvika eventuell skada. 
Talmannen.
Högsta rådet för Europaskolorna har fastställt kriterierna för att slå fast vilka språksektioner som kommer att placeras på den fjärde Europaskolan i Laeken. I flera officiella dokument har den sk. uppföljningsgruppen under överinsyn av Europaskolornas generalsekreterare indikerat att den italienska sektionen på den andra Europaskolan i Bryssel hör till de sektioner man ämnar föreslå för rådet att bör flyttas till den fjärde skolan. Självfallet är dessa uppgifter resultatet av en komparativ analys som erhållits mot bakgrund av kriterierna för de befintliga språksektionerna.
Kan kommissionen redogöra för denna analys i detalj? Kan kommissionen, om en sådan analys inte har gjorts, förklara hur man kommit fram till ett dylikt resultat, och i synnerhet tala om på vilket sätt de övriga språksektionerna valts bort? I dagsläget har man naturligtvis inte ännu fattat något slutligt beslut. Kan kommissionen icke desto mindre redogöra för detaljerna kring det förfarande som uppföljningsgruppen tillämpat i sitt arbete? Det förefaller nämligen viktigt för att man skall kunna ta ställning till huruvida arbetet i gruppen har följt tillräckligt stringenta vetenskapliga kriterier för att motivera dessa förslag, som riskerar att få extremt negativa konsekvenser för hundratals familjer till anställda vid gemenskapsinstitutionerna.
Europaskolornas styrelse skall just besluta om vilka språksektioner som skall inrättas i Europaskolan Bryssel IV i Laeken. Ett av de alternativ som lagts fram för styrelsen är att flytta den italienska och nederländska sektionen från Woluwé och den tyska sektionen från Ixelles till Laeken.
Är kommissionen medveten om att barnen från Woluwés och Ixelles upptagningsområde sammanlagt kommer att tillbringa tre till fyra timmar per dag i skolbuss om de flyttas till Laeken?
Vilka alternativ och villkor för genomförandet när det gäller tvångsförflyttning av sektioner har kommissionen undersökt? Litar kommissionen i annat fall på generalsekreterarens och styrelsens erfarenhet av sådana flyttningar, som redan när skolan i Ixelles öppnades ledde till en ohållbar situation?
Är kommissionen beredd att offentliggöra och kommentera de röstningsinstruktioner den gett sin representant i styrelsen? 
Siim Kallas,
   . – Frågorna 50 och 51 liknar varandra, men om det är nödvändigt besvarar jag dem var och en för sig, även om konceptet blir detsamma.
Jag vill börja med att säga att Europaskolorna utgör en av de mest komplicerade frågorna inom mitt ansvarsområde, och det föreligger ett stort antal problem. Systemet är mycket oberoende och komplicerat. Förvaltningen av systemet hör inte till kommissionens ansvarsområde, och kommissionen är faktiskt bara en av medlemmarna i Högsta rådet för Europaskolorna, som består av 29 medlemmar.
Den snabba utvidgningen av Europeiska unionen har fört många människor till oss på olika platser – inte bara i Bryssel – och vi har stora problem vad gäller bristen på platser som behövs för barn i skolor och andra anläggningar. En lösning, som verkligen är nödvändig, skulle vara att öppna en fjärde Europaskola i Laeken 2009. Varför i Laeken? Detta beslut har fattats av den belgiska regeringen. Belgien är värdlandet, och man bidrar avsevärt till skolväsendets infrastruktur. All infrastruktur tillhandahålls av värdlandet. Jag har haft kontakt med den belgiska regeringen och dess ministrar. Ordförande José Manuel Barroso har tagit upp den här frågan med den belgiska regeringen för att skynda på processen, och 2009 är tidigare än vad man planerade till en början.
Nu handlar det om att besluta om skolans interna system för språksektionerna: vilka språksektioner kommer att öppnas och vilka kommer att flyttas. Först och främst är det för tidigt att säga någonting bestämt. Man diskuterar fortfarande frågan, och kommissionen är bara en part i de här diskussionerna, och definitivt inte den dominerande parten. Högsta rådet för Europaskolorna kommer att fatta besluten. Kommissionen försöker naturligtvis att bidra med idéer som grundas på erfarenhet och kunskap och att delta i processen och säkra de intressen som föräldrar inom EU:s institutioner har liksom insyn och ett skäligt förfarande.
Högsta rådet för Europaskolorna godkände vid sitt möte den 25 och 26 oktober en förteckning över kriterier för hur språksektionerna ska hanteras. En arbetsgrupp, uppföljningsgruppen för Bryssel IV, upprättades, och Europaskolornas generalsekreterare lade fram ett preliminärt dokument för denna grupp. Jag påpekar återigen att kommissionen aktivt deltar i denna grupp, men att vi bara är en partner. I slutändan måste uppföljningsgruppen för Bryssel IV beakta alla faktorer och utarbeta en lämplig lösning.
Några preliminära lösningar – alternativ A och B – har diskuterats, men det är för tidigt för att kunna säga att en lösning är att föredra framför en annan. Gruppen diskuterar för närvarande mellanliggande alternativ, där det bästa ur de två lösningarna antas, vilket innefattar en princip – som stöds av kommissionen – om att de barn som för närvarande är inskrivna i någon sektion i en av de befintliga skolorna inte bör tvingas att flytta till Laeken. Detta är förmodligen en bra lösning för föräldrar vars barn redan går i en av dessa skolor. Det är mycket svårt att föreställa sig att den slutgiltiga lösningen kommer att vara tillfredsställande för alla, men vi måste finna en lösning som garanterar att eleverna får bästa möjliga utbildning.
Vi arbetar tillsammans med Högsta rådet för Europaskolorna och med den nederländska regeringen, som leder Högsta rådet, på reformen av Europaskolorna, eftersom det föreligger många problem, inklusive strukturella sådana, och systemet måste naturligtvis omarbetas.
Detta är mitt begreppsmässiga svar, och jag kan i dag inte säga att vi har utarbetat några undangömda program eller någon dold lösning. Vi arbetar seriöst tillsammans med uppföljningsgruppen för Bryssel IV, och jag försäkrar er att vi tar dessa frågor på mycket stort allvar, men det är ett svårt område och det har uppkommit många problem, och nu måste vi finna slutgiltiga och långsiktiga lösningar på dessa. Vi kommer att arbeta hårt tillsammans med Belgiens regering och myndigheterna i Bryssel för att finna övergångslösningar för att lösa kortsiktiga problem och brister inom alla våra inrättningar.
Det är situationen i dagsläget. 
Talmannen.
   – Ni har förstås rätt, herr kommissionsledamot. Frågorna nr 50 och 51 bör bevaras tillsammans eftersom de hänger ihop med varandra. Det är också väldigt många ledamöter som är intresserade av denna fråga. Men först av allt ska jag ge ordet till de båda frågeställarna så att de kan ställa sina följdfrågor. 
Enrico Letta (ALDE ).
   – Herr Kallas! Tack för ert svar. Eftersom alternativ B helt klart verkar bättre än alternativ A ur många synvinklar undrar jag om ni nu kan utesluta tanken på att kommissionen tar upp kostnadsfrågan? Kan ni närmare bestämt säga att frågan om en liten kostnadsökning inte kommer att innebära att kommissionen blockerar det alternativ som framstår som det bästa av de två? 
Siim Kallas,
   . – Det är naturligtvis kommissionen som betalar den största delen av kostnaderna för Europaskolorna, och kostnadsproblemet är också en viktig fråga. Jag vill emellertid inte huvudsakligen fokusera på kostnadsfrågan. Jag vill huvudsakligen fokusera på arbetssystemet och på att ge eleverna bästa möjliga utbildning. I det avseendet är alternativ B inte det bästa.
När det gäller alternativ B, som syftar till att nästan alla sektioner ska finnas överallt, kommer det att bli en stor uppsplittring med små grupper och små klasser. I det fallet skulle vi ställas inför problemet med att garantera undervisning av god kvalitet och utbildning av god kvalitet. Av den anledningen är alternativ B inte det bästa alternativet. Ja, det är dessutom mycket dyrare, men vi i kommissionen betraktar inte kostnadsfrågan som den främsta och viktigaste frågan. Den viktigaste frågan rör säkerställandet av att Europaskolornas system fungerar effektivt, och det föreligger också många problem som rör den framtida kvaliteten på utbildningen. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Fru talman! Kommissionsledamoten talar om komplicerade förfaranden, en komplicerad situation. Vi är alla medvetna om detta, men situationen blir ännu mer komplicerad om kommissionen inte är beredd att ge större insyn i sin beslutsprocess. Det avgörande styrelsemötet kommer trots allt att hållas i mitten av april. Varför är kommissionen inte beredd att utifrån sina egna kriterier helt enkelt säga: så här långt har vi kommit, detta är siffrorna, så här långt kan vi gå?
Om kommissionsledamoten bara fortsätter mörkläggningen kan han inte förvänta sig att språksektionerna ska bli mer tillfredsställda. 
Siim Kallas,
   . – Tack så mycket, men jag delar inte uppfattningen att vi inte är öppna i den här processen. Hela processen har varit öppen för alla parter, och alternativen har funnits där. Om ni vill tar kommissionen det största initiativet i förberedandet av dessa alternativ. Men man måste följdriktigt nå ett slutgiltigt samförstånd som innefattar föräldrarnas organisationer, skolorna själva och lärarna. Kommissionen gör sina insatser och överväger tveklöst alla de möjliga alternativ som läggs fram av andra parter. Vi försöker att ta del i att finna en slutgiltig lösning som är mer eller mindre godtagbar för alla.
Vi har varit öppna under hela denna process, och vi överväger för närvarande någon sorts kompromisslösning, ett mellanliggande alternativ mellan A och B. Processen har alltså varit öppen och innefattar mycket komplicerade förhandlingar mellan alla parter. Här är kommissionen en förhandlingspartner, och vi vill också respektera de andra parterna, inklusive de belgiska myndigheterna som måste göra väsentliga insatser. 
Luigi Cocilovo (ALDE ).
   – Herr Kallas! Om man väljer alternativ A, som man har hänvisat till av de två alternativ som övervägs, det vill säga alternativet att flytta språksektioner, finns det då risk för att många familjer kommer att få ha sina barn i olika skolor?
Med hänsyn till att enligt de uppgifter som lämnats i uppföljningsgruppen kommer den demografiska tillväxten under de närmaste åren att vara större inom vissa sektioner, exempelvis den italienska, än för många andra nationaliteter, är inte detta en faktor som borde få kommissionen att välja alternativ B av de alternativ som nämnts? 
Siim Kallas,
   . – Det slutgiltiga beslutet kommer att fattas av Högsta rådet för Europaskolorna.
Ni nämnde att barnen i slutändan skulle kunna komma att gå i skolan på olika platser. Jag har läst i de dokument som beskriver det grundläggande konceptet om kriterierna för detta. Kommissionens åsikt är att vi borde anstränga oss på alla sätt för att undvika något sådant. Barn som tillhör samma familj, syskon, måste få gå i samma skola.
Alternativ B innehåller några betydande svagheter i fråga om den framtida utvecklingen av utbildning. Vi delar inte uppfattningen att alternativ B är det bästa, men vi kommer att arbeta hårt för att finna lösningar som är tillfredsställande för så många parter och föräldrar som möjligt. 
Alfonso Andria (ALDE ).
   – Herr Kallas! Jag kommer tillbaka till samma fråga: i villkor F, som var ett av de villkor som antogs i oktober, anges att om en sektion finns i mer än en skola ska den placeras i skolor i ytterområden och i centralt belägna skolor. Jag vill förtydliga detta ännu mer: om alternativ A, som lagts fram av uppföljningsgruppen, väljs skulle den italienska sektionen vara den enda sektion som straffas genom att placeras i två skolor i ytterområdena: Uccle och Laeken. Anser inte ni, herr Kallas, att detta alternativ A är diskriminerande gentemot de italienska eleverna? Jag uppmanar er att göra ett åtagande i detta avseende genom att avvisa alternativ A och att anta alternativ B. 
Siim Kallas,
   . – Jag säger inte att vi kommer att stödja alternativ B. Jag har inte heller sagt att vi kommer att stödja alternativ A. Vi håller på att försöka finna en kompromisslösning. Jag kan inte säga att jag kommer att ge mitt fulla stöd till alternativ B, även om ni skulle vilja det.
Jag upprepar att beslutsfattarna är Högsta rådet för Europaskolorna tillsammans med arbetsgruppen – uppföljningsgruppen – som innefattar föräldrar och andra berörda parter. Så ser processen ut. När det gäller den här sortens komplicerade frågor försöker jag alltid att finna någon slags kompromisslösning. Så blir förmodligen också fallet på det här komplicerade området. Högsta rådet för Europaskolorna kommer att hålla nästa sammanträde i slutet av april. Då kommer alla möjliga lösningar och aspekter att diskuteras.
Er fråga om den italienska sektionen har tagits upp många gånger, och det finns också andra som är involverade. Vi har försökt att finna en balanserad lösning och att inte bestraffa någon. 
Talmannen.
Kan kommissionen redogöra för vilka följder Bulgariens och Rumäniens anslutning kommer att få för Europeiska unionens medborgare på det privaträttsliga området, särskilt när det gäller adoptioner inom den utvidgade unionen, och om redan beviljade adoptioner kommer att godkännas eller omprövas? 
Olli Rehn
   , . – Jag är mycket väl medveten om de fall av internationella adoptioner av rumänska barn som inte har kunnat avslutas och om den begripliga oro som omger den här frågan bland de familjer som vill ge dessa barn ett nytt hem. Rumänien har nyligen, som en del av lagstiftningsreformerna i förberedelserna för anslutning till unionen, och med Europaparlamentets stöd under åren, antagit en ny lagstiftning om barnskydd.
Enligt denna lagstiftning, som trädde i kraft den 1 januari 2005, är internationell adoption en sista utväg om man inte kan finna någon lämplig lösning inom landet, vilket sträcker sig från ett mindre hem till fosterhem. I och med denna lag har Rumänien anpassat sig till de lagbestämmelser som tillämpas i Europeiska unionen på det här området, och som även föreskrivs i FN-konventionen om barnets rättigheter. Tillämpningen av dessa bestämmelser måste ses inom ramen för tidigare oegentliga rutiner i fråga om internationella adoptioner i Rumänien.
Vad gäller de mer specifika rättsliga aspekterna bör det påpekas att det för närvarande inte finns någon gemenskapslagstiftning på området för internationell adoption. I rådets förordning (EG) nr 2201/2003, där ett ömsesidigt erkännande av domar i mål om föräldraansvar föreskrivs, utesluts faktiskt adoption uttryckligen från förordningens ram.
Detta innebär i grund och botten att gemenskapens regelverk på området för barnskydd har införts i Rumänien och Bulgarien. FN-konventionen om barnets rättigheter utgör en grund i såväl Rumänien som Bulgarien. I FN-konventionen om barnets rättigheter görs ingen åtskillnad mellan Europeiska unionens inre och yttre gränser. 
Talmannen.
   – Detta är inte den enda fråga som berör detta ämne: vi har också frågorna nr 55 och 56. Om ledamöterna går med på detta kan vi ta upp dessa frågor tillsammans. Först av allt vill jag emellertid ge ordet till frågeställaren Manuel Medina Ortega för en följdfråga. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Fru talman! Jag anser att anpassningen av Bulgariens och Rumäniens lagstiftning till EU:s regler är ett framsteg eftersom det viktigaste när det handlar om adoptioner är att skydda barnet.
Men tyvärr vet vi att det i dessa länder precis om i andra finns barn som inte lever i goda familjeförhållanden och att det finns familjer här i Europeiska unionen som skulle vara beredda att åta sig rollen som förälder och ge alla slags garantier.
Jag vet att det inte finns någon EU-lagstiftning om detta, men det finns en möjlighet för EU att medla på något sätt med de bulgariska och rumänska myndigheterna för att se till att de familjer inom EU som är beredda att ta detta steg kan göra detta under bästa möjliga förutsättningar och för att underlätta adoption av familjer inom EU när det är nödvändigt.
Jag undrar om ni tror att det finns någon möjlighet för kommissionen att agera i denna fråga. 
Olli Rehn
   , . – Vi arbetar tillsammans med den rumänska regeringen på ett mycket konsekvent sätt. Vi erkänner att man har reviderat sin lagstiftning och att en expertgrupp granskar de fall som har förblivit oavgjorda utifrån denna lagstiftning. Denna expertgrupp bör ha avslutat arbetet före den här månadens slut.
Vi står i regelbunden kontakt med de rumänska myndigheterna i den här frågan. Vi anser att så länge de respekterar FN-konventionen om barnets rättigheter och EU:s lagstiftning så är det upp till den rumänska regeringen och de rumänska myndigheterna att finna en lösning.
Vad gäller situationen inom sektorn för barnomsorg har vi fått den uppfattningen, utifrån de mycket detaljerade rapporterna om framsteg, att den har förbättrats på plats, inte minst på grund av att Europeiska unionen under de senaste 15 åren har gett ett väsentligt stöd till omstruktureringen av sektorn för barnomsorg på omkring 160 miljoner euro.
Urvalsförfarandet för de ansökningar om adoption inom landet som registrerats innan den nya lagstiftningen trädde i kraft förväntas i stort slutföras den här månaden. Vi förväntar oss att de rumänska myndigheterna kommer att informera alla ansökanden individuellt. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr Rehn! Ni har redan delvis svarat på min fråga som gäller problemet med pågående adoptionsärenden. Efter Europaparlamentets uppmaningar i olika resolutioner har en expertgrupp inrättats för att granska de enskilda oavgjorda fallen. Jag undrar om det finns någon ny information om tidsplanen för att behandla ansökningar och om vi kommer att få någon information om resultatet av denna grupps arbete hittills. 
Olli Rehn
   , . – Vi står i regelbunden kontakt med de rumänska myndigheterna, och som svar på ledamotens fråga skulle jag säga att de rumänska myndigheterna är på rätt spår i fråga om lösningen på de ansökningar om adoption som har förblivit oavgjorda och som lämnats in innan den nya lagen trädde i kraft den 1 januari 2005.
De rumänska myndigheterna har inrättat en arbetsgrupp som ska ha avslutat sitt arbete den 31 mars, och kommissionen har engagerat sig i en detaljerad uppföljningsrapport om den här frågan. Vi kommer att rapportera om frågan till rådet och parlamentet i vår övergripande uppföljningsrapport som kommer att antas som planerat den 16 maj.
Vad gäller de andra delarna av er fråga har de 82 000 barn som för närvarande står under socialt skydd, befinner sig i institutionell vård eller fosterhem eller har placerats i en utökad familj kommit i åtnjutande av en struktur för barnskydd i linje med FN-konventionen om barnets rättigheter, och så är också fallet i fråga om tillgång till sjukvård och utbildning. 
Talmannen.
Mot bakgrund av kommissionens heltäckande övervakningsrapport om Rumäniens beredskap att bli medlem i EU under 2007 där kommissionen med oro noterar Rumäniens bristande framsteg på vissa områden i fråga om skydd av barn och när det gäller sjukvårdssystemet för funktionshindrade och mentalsjuka vill jag be kommissionen att ange hur stor vikt den fäster vid dessa frågor i de pågående förhandlingarna med de rumänska myndigheterna.
Dessutom undrar jag om kommissionen anser att tillräckliga framsteg har gjorts och kommer att fortsätta att göras för att man skall kunna säga ja till att Rumänien får bli medlem i EU under 2007? 
Olli Rehn,
   . – Jag har delvis besvarat denna fråga, så jag tar endast upp de delar som ännu är obesvarade.
För det första har vi, förutom en allmän utvärdering av skydd av barn och av situationen för hälsovårdssystemet för funktionshindrade och psykiskt sjuka i Rumänien, organiserat en inbördes utvärdering av den psykiska hälsan för att utvärdera hur situationen ser ut på fältet. Vi inväntar expertutlåtandet från denna inbördes utvärdering. Vi utför sammanlagt 15 expertutvärderingar, eller inbördes utvärderingar, både i Bulgarien och i Rumänen av ett antal kritiska frågor. Denna inbördes utvärdering görs på ett av de viktigaste områdena, och den utförs både av tjänstemän vid kommissionen och av de bästa experterna som medlemsstaterna har på området.
När det gäller vård av funktionshindrade är nu huvudfokus satt på att utveckla en omfattande strategi som syftar till att stänga och omstrukturera stora vårdinrättningar och i stället utveckla alternativa samhällsbaserade tjänster, familjestöd och mindre vårdinrättningar. Vi anslår till exempel upp till 15 miljoner euro. Dessutom pågår en kampanj i Rumänien för att öka allmänhetens medvetenhet om de funktionshindrades rättigheter.
Även om omstruktureringen av denna sektor befinner sig i ett mycket tidigt stadium, bedömer vi från kommissionen att landet nu är på rätt spår när det gäller detta.
Slutligen måste det ständigt återkommande problemet med misshandel på de psykiatriska klinikerna i Rumänien omedelbart åtgärdas. Detta betonades i vår övergripande uppföljningsrapport från oktober, och man måste ta itu med de viktiga bristerna i levnads- och omvårdnadsvillkoren i en del inrättningar.
Vi har kraftfullt rekommenderat de rumänska myndigheterna att mental hälsa ska bli ett prioriterat område och att de måste anslå tillräckliga resurser för detta ändamål. De rumänska myndigheterna uppmanas starkt att dra fördel av det nuvarande stödet från Phareprogrammet och utarbeta en strategi och handlingsplan för omstruktureringen av mental hälsa.
Naturligtvis är det genomförandet som är lösningen. Genomförandet av de praktiska åtgärderna ska visas till exempel genom tillräckliga anslag av finansiella medel. Detta är vad man kommer att undersöka i den inbördes utvärderingen, och det kommer att utgöra en del av lägesrapporten i maj 2006. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Kan ni ta upp frågan om sängar som är inlåsta i burar i Rumänien? När vi talar om angelägna ämnen är det en meningsfull fråga som ni kan ta upp. Den är verkligen angelägen för oss.
När det gäller den inbördes utvärderingen, som jag välkomnar, kommer den att innebära besök på inrättningar utan att först underrätta dem? Jag anser att det är av avgörande betydelse. Har ni gjort någon bedömning på kommissionsnivå hur lång tid det kommer att ta för Rumänien att ta itu med vad som är ett enormt problem för landet? Är ni övertygad om att Rumänien kommer att fortsätta sin väg mot omstrukturering om landet ansluter sig till EU nästa år? Jag anser att vi endast kommer att göra framsteg genom påtryckningar.
När vi talar om barn som överges på förlossningskliniker och frågan om adoption mellan länder ber jag om att vi sätter barnet i första hand framför andra intressen. 
Olli Rehn,
   . – Jag är redo att närmare förklara den inbördes utvärderingen om det behövs. I normala fall genomför de besök som bestämts såväl i förhand som på plats hos olika typer av inrättningar på olika områden som sträcker sig från rättsstatsprincipen, dvs. domstolsväsendet och åklagarmyndigheten, till barnavård och mental hälsa. De vidtar samma typ av åtgärder.
Hur lång tid tar det på detta område? Det är ett högst relativt begrepp. Vi är angelägna om att det måste finnas ett tillförlitligt uppföljningssystem som visar att Rumänien verkligen är på rätt spår. Detta kommer vi att fokusera på i vår inbördes utvärdering.
Ni berörde svårigheten med hela denna fråga, nämligen att barnavård måste stå i fokus för vår utvärdering, och detta är vår avsikt när vi genomför och lägger fram resultatet av den inbördes utvärderingen.
I detta sammanhang har vi även undersökt misstanken om bruket av sängar som är inlåsta i burar i Rumänien. Jag kan försäkra er om att under kommissionens femton år av uppföljningsarbete har vi aldrig fått någon misstanke bekräftad om detta bruk i Rumänien. Kommissionen kommer att följa upp denna fråga inom ramen för våra normala kontakter med olika icke-statliga organisationer. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten och säga att vi alla är överens om att vi behöver hjälpa Rumänien att förbättra förhållandena och skyddet för barnen och att förbättra hälsovården.
Jag vill fråga kommissionsledamoten om kommissionen kan föra över mer gemenskapsresurser inom ramen för partnersamverkansprojekt för att förbättra hälsovården, skydda barnen och förbättra förhållandena på mentalsjukhusen. Jag undrar också om Europeiska kommissionen kan samarbeta med Världshälsoorganisationen och med andra internationella organisationer på hälsoområdet för att förbättra situationen i Rumänien. 
Olli Rehn,
   . – Vi har samverkande strukturer med Rumänien på ett antal områden när det gäller reformen av deras offentliga förvaltning. Vi har sett att i Öst- och Centraleuropa, i de så kallade nya medlemsstaterna, liksom i den framtida medlemsstaten Rumänien, har partnersamverkan varit ett av de mest effektiva sätten för att sprida kunskap.
Ja, vi kommer att överväga partnersamverkan även på detta område alltmer i framtiden. Det är ett mycket användbart sätt, och man vidtar åtgärder för det inom ramen för Phareprogrammet. Vi måste undersöka det noggrannare och se vilka praktiska insatser som kan göras. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Om ni verkligen inte har sett bevisen för bruket av sängar som är inlåsta i burar i Rumänien hänvisar jag er till förstasidesnyheten i ett av de senaste numren av Londontidningen Sunday Times och till de väldokumenterade fallen som publicerades av Mental Disability Advocacy Centre. Jag hoppas att ni kommer att säga till både Rumänien och de andra länderna som befattar sig med detta barbariska bruk att sängar som är inlåsta i burar är olämpliga för barn, förvirrade åldringar och psykiskt sjuka personer i vilket civiliserat land som helst och i synnerhet i en av EU:s medlemsstater. 
Olli Rehn,
   . – Jag har redan svarat utifrån en mycket noggrann bedömning som kommissionen har gjort. Som jag sa har vi aldrig haft något bevis för bruket av sängar som är inlåsta i burar i Rumänien, men om ni har konkreta bevis för detta är jag beredd att granska det, och jag kommer att be mina tjänstemän att undersöka det ytterligare en gång, och sedan kan vi ta upp frågan med Rumänien om så erfordras. 
Talmannen.
   – De frågor som på grund av tidsbrist inte hade besvarats skulle erhålla skriftliga svar (se bilagan).
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0028/2006) av Edit Bauer för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om socialt skydd och social integration (2005/2097(INI)). 
Edit Bauer (PPE-DE ),
   – Herr talman! Vid middagstid i dag konstaterade president Horst Köhler att många inte förstår dagens EU. Om någon får se den enorma energi EU har lagt ned på att omformulera sin migrationspolitik är jag övertygad om att han eller hon skulle finna det omöjligt att förstå problemet med barnfattigdom i EU.
Samtidigt som vi talar om bristen på högutbildade invandrare kan vi konstatera oundvikliga och enorma förluster till följd av barnfattigdom, förluster som kommande generationer med rätta kommer att ställa oss till svars för.
Det är inte bara en slump att betänkandet om socialt skydd och social integration framför er främst inriktas på barnfattigdom: trots att 15 procent av EU:s medborgare lever på tröskeln till fattigdom är motsvarande siffra 19 procent för barnen, och enligt uppgifterna 2004 är risken för barnfattigdom minst 25 procent större än för den vuxna befolkningen i 12 av de 25 medlemsstaterna. Jag vill betona att detta inte är en känslomässig eller rättslig fråga, eftersom den internationella konventionen om barnets rättigheter innehåller bindande klausuler i detta avseende.
EU står också inför problemet att det under de kommande decennierna kommer att behövas 50 miljoner nya invandrare för att upprätthålla de nuvarande sysselsättningsnivåerna till följd av krisen i befolkningstillväxten och den åldrande befolkningen. Barnfattigdomen, med den sociala utestängning och höga andel som slutar skolan i förtid som åtföljer den, skapar tvivel på att det är möjligt att utveckla ett kunskapsbaserat samhälle utan att vissa samhällsskikt hamnar allt mer på efterkälken.
Kommissionen gör rätt i att prioritera frågan om barnfattigdom, men samtidigt konstaterar vi att vi inte har tillförlitliga uppgifter och att det inte finns några jämförbara uppgifter om barnfattigdom. Det är uppenbart att detta förhållande måste korrigeras snarast.
Jag hade velat betona i mitt betänkande att social integration utgör ett mervärde för Lissabonprocessen. EU:s socialpolitik kräver en ny solidaritet mellan generationerna, för de skador som de kommande mänskliga resurserna drabbas av till följd av barnfattigdom och den därmed sammanhängande bristen på utbildning får inte underskattas.
Jag skulle förstås kunna ta upp många andra problem som diskuteras i betänkandet, men eftersom tiden är knapp ska jag bara nämna ett till, nämligen den äldre arbetskraftens uteslutning från arbetsmarknaden. Trots att det finns ett direktiv mot diskriminering på detta område förekommer det fortfarande diskriminering, men den är svårare att spåra. Jag är övertygad om att kommissionen valde rätt riktning när den fastställde tydliga och spårbara mål för moderniseringen av det sociala skyddet. Sist men inte minst vill jag tacka sekretariatet för utskottet för sysselsättning och sociala frågor för dess utmärkta samarbete och tacka för mina kollegers ändringsförslag. Och inte minst vill jag tacka dem för att de är här och deltar i debatten. 
Vladimír Špidla
   , – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tackar er alla, särskilt föredraganden Edit Bauer för hennes betänkande, och det gläder mig att meddela att ni och kommissionen är helt överens om att Lissabonstrategin bygger på den positiva kombinerade effekten av ekonomisk politik, sysselsättningspolitik och socialpolitik. Jag uppskattar det stöd som uttrycks i betänkandet för kommissionens initiativ för att modernisera och effektivisera den öppna samordningsmetoden för socialt skydd och social integrering. Frågan är hur socialpolitiken ska kunna bidra mer till målen för Lissabonstrategin, samtidigt som samordningen mellan de båda politikområdena förstärks. För att bidra mer via Lissabonstrategins process för social samordning måste vi utveckla aktiva funktioner för socialt skydd och visa mervärdet utifrån de arbetstillfällen och den tillväxt som skapas. Ur praktisk synvinkel kommer både de nya gemensamma mål för den öppna samordningsmetoden och de delvis tematiska mål som rådet nyss har antagit att överföras till nationella strategier. De nya nationella organen kommer först av allt att lägga fram en strategisk metod för varje medlemsstat för att modernisera deras politik inom specifika områden. Medlemsstaterna kommer sedan att lägga fram tre tematiska planer för social integration, pensioner och hälso- och sjukvård.
Kommissionen har också antagit ett meddelande om att inleda ett offentligt samråd om eventuella riktade åtgärder på EU-nivå för att justera minimilöner och integrera personer som utestängts från arbetsmarknaden. Samrådet omfattar naturligtvis även Europaparlamentet och andra organisationer, men med tanke på det tema som diskuteras kommer det att utökas till offentliga organ på alla nivåer och även till organisationer, intressegrupper och arbetsmarknadens parter. Ert betänkande öppnar också för möjligheten med nya interinstitutionella avtal som skulle befästa parlamentets roll för att tillämpa den öppna samordningsmetoden. Det är sant att parlamentets deltagande i arbetet i samband med den öppna samordningen fortfarande begränsas av att det inte finns något övergripande regelverk på plats. För egen del kan jag försäkra ledamöterna om att jag stöder mina tjänsteavdelningars arbete med att fortsätta dialogen med parlamentet. 
Věra Flasarová (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Edit Bauers betänkande är mycket välkommet. Vi har diskuterat det i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, och vi stöder det. Betänkandets mål framställs med utgångspunkt i jämställdhet mellan kvinnor och män, och kvinnors behov beskrivs, särskilt i fråga om social integration.
Men jag vill inte bara diskutera kvinnor utan även hur fattigdom och social utestängning påverkar barn och unga människor. Låt oss inte glömma bort hur våra attityder mot fattigdom i utvecklade länder har ändrats jämfört med tidigare, i en miljö där stoltserandet med rikedom och välstånd har lett till att lägre levnadsstandard har börjat betraktas som mindre värd. Jag vill gå så långt som att säga att det betraktas som en förnedrande och onormal situation som människor kan reda ut på egen hand. Med detta menar jag att medierna och reklammakarna visar en bild av överväldigande välstånd och att människor som inte uppnår detta välstånd lider av en känsla av hjälplöshet. Framgång och det materiella överflöd som följer med framgången är uppenbarligen tillgängligt för alla, så att de som inte uppnår detta utestängs från samhällets fördelar. Utestängningen handlar inte bara om materiella faktorer utan även om utbildning, hälsa och en trygg ålderdom, och den ärvs vidare från generation till generation. Barn från begränsade sociala miljöer har svårt att få tillgång till högre utbildning, de reser mindre och har lägre levnadsstandard. Fattigdomen här är förstås inte lika dramatisk som i utvecklingsländerna, men ändå leder den, genom att den hemlighålls på grund av skam och inte kommer med i statistiken, till en känsla av att vara utestängd från den normala världen och en känsla av att något som är normalt och vardagligt samtidigt är ouppnåeligt.
Varför är det så? Hur förklarar vi för ett barn att det i motsats till andra måste klara sig utan diverse saker? Det är sant att sociala skillnader alltid har funnits och har påverkat barnens utveckling under hela deras liv. Men aldrig har överflöd betraktats som normalt i sådan utsträckning, och bristen på ekonomiska medel har aldrig utestängt människor från så många möjligheter som i dag. Detta är paradoxen i utvecklade samhällen. En anständig levnadsstandard är möjlig för många fler, men så mycket värre för dem som av olika anledningar inte kan uppnå den standarden. Jag vill uppmärksamma det faktum att det inte bara handlar om materiella saker utan också om ett otillräckligt socialt skydd, framför allt för barn och unga människor, och att detta har konsekvenser för samhällets framtid, både moraliskt och för den personliga tryggheten, eftersom sociala orättvisor leder till spänningar, vilket som vi ser överallt kan explodera i våld eller kan leda till verklighetsflykt genom narkotika eller underhållning.
Jag undervärderar inte välgörenhetsarbete, men socialt skydd och social integration måste fortfarande ingå i ett system, och människor måste kunna utnyttja det. Välgörenhet är en gåva, och i moderna samhällen som försvarar den mänskliga värdigheten borde välgörenhet vara en sista utväg som inte kan ersätta en god socialpolitik som motsvarar EU:s behov på 2000-talet. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou,
   – Herr talman! Europeiska kommissionens första gemensamma rapport om socialt skydd och social integration är redan en gammal text som skrevs i januari 2005 och som behöver läsas tillsammans med slutsatserna från Europeiska rådet och lägesrapporten om Lissabonstrategin.
Bauerbetänkandet är en noggrant utformad text, och jag gratulerar föredraganden till det. Betänkandet är metodiskt uppdelat, och där beskrivs alla aspekter av hur viktigt det är att Lissabonstrategins centrala mål även fortsättningsvis är att dramatiskt minska fattigdomen och den sociala utestängningen fram till 2010. De båda rundorna i den öppna samordningsmetoden om social integration med 15 medlemsstater och, sedan 2004, med 25 medlemsstater har visat att rationaliseringen av den öppna samordningsmetoden måste skyddas genom socialt skydd och social integration. Ekonomisk tillväxt och ökad sysselsättning är förvisso ett medel för att åstadkomma ökad social sammanhållning, tillsammans med effektiva utbildningssystem.
I det perspektivet påminner Bauerbetänkandet oss om att åtgärder måste vidtas för att förhindra avhopp från utbildningarna och för att särskilt hjälpa elever som går ut skolan med dåliga betyg att komma in på utbildnings- och arbetsmarknaden.
Investeringar i utbildning och livslångt lärande nämns särskilt eftersom deltagandet stagnerar, och därför uppmanas även privata initiativ att delta i detta. Detta är ett kraftfullt medel för att bekämpa fattigdom och social utestängning. Uppmärksamhet bör också ägnas åt att eliminera nedärvd barnfattigdom mellan generationer, varför föredraganden Edit Bauer mycket riktigt betonar att den nedärvda fattigdomen måste bekämpas genom att kommissionen gör mera för att införa en stadga för barnens rättigheter i syfte att försvara barnens rättigheter. 
Proinsias De Rossa,
   . – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamot Vladimír Špidla och Edit Bauer för betänkandet om och initiativet till socialt skydd och social integration. Att vi har nära 70 miljoner människor som lever på gränsen till fattigdom i EU är en skamlös statistik, och det är oacceptabelt.
Fattigdom är resultatet av människors handlingar, och det kan lösas genom intelligenta människors handlingar. Vi vet hur fattigdom kan lösas, men trots det fortsätter vårt ekonomiska system att generera elände för tiotals miljoner människor och, som har påpekats, detta går vidare från generation till generation.
Vi gör det för att vi misslyckas på nationell nivå med att integrera de olika ekonomiska, sociala, kulturella och miljömässiga handlingsprogram som vi driver. Vi misslyckas med att integrera de lösningar som åtskilliga nämnder och rapporter har identifierat. En av de allra viktigaste lösningarna är inte, som ofta anförs, ett arbete, utan det är faktiskt utbildning. Att få utbildning från förskolan, i alla fall grundläggande skolutbildning, och åtminstone fram till gymnasieutbildningen.
Att ha en anställning spelar självklart en viktig roll, men det måste även noteras att alltför många av våra hemlösa och sannerligen av våra fattiga, faktiskt har ett arbete. Det är därför helt klart att en anställning måste innebära ett kvalitativt arbete med anständig lön och anständiga villkor om anställningen ska kunna ha någon inverkan på att lösa frågan om fattigdom.
Jag vill även påstå att socialt skydd måste ses i en vidare bemärkelse än endast som social trygghet. Våra offentliga tjänster bör ses som mekanismer för socialt skydd. Hälsovård, utbildning och tjänster för transport och kultur hjälper inte endast till att skydda de som lever på gränsen till fattigdom, utan hjälper även till att hålla tiotals, om inte hundratals, miljoner människor utanför fattigdom bara genom sin blotta existens. Om de inte fanns skulle många fler miljoner människor leva på existensminimum.
Jag vill även påpeka att man bör undvika uppfattningen om att social trygghet endast är ett säkerhetsnät och att vi särskilt måste se till att ta bort fattigdomsfällor när vi omstrukturerar våra sociala trygghetssystem. 
Siiri Oviir,
   – Herr talman, ärade ordförande, kolleger! Elimineringen av fattigdom och social utestängning är en strategisk prioriterad fråga för Europeiska unionen. I lägesrapporten om Lissabonstrategin framfördes kritik mot medlemsstaternas åtgärder, eller snarare brist på åtgärder. Femton procent av EU:s befolkning, eller 68 miljoner människor varav en tredjedel är barn, lever i fattigdom. Skillnaderna i lön mellan män och kvinnor är i genomsnitt 20 procent till kvinnornas nackdel. Fattigdom skapar naturligtvis fattigdom.
Social balans ligger i hela samhällets intresse. Personligt misslyckande är inte den viktigaste anledningen till att människor blir fattiga. Social integration i alla politikområden och ett slut på slöseriet med humankapital skulle direkt ge en skjuts åt den utveckling vi vill åstadkomma genom Lissabonstrategin. Detta betonas även i det betänkande som diskuteras just nu.
EU måste se om sitt hus på nytt. De skandinaviska länderna är ett bra exempel på detta. Dessa länder har ekonomier som utan tvivel är bland de tio starkaste i världen, och de har samtidigt de mest effektiva sociala skyddssystemen.
Jag vill särskilt betona uppmaningen i betänkandet om att inleda förhandlingar för att välja ut politikområden där den öppna samordningsmetoden ska tillämpas. EU måste tänka på att om det för närvarande går 38 pensionstagare på 100 arbetstagare kan denna siffra komma att fördubblas på tio år, om sysselsättningspolitiken inte förändras. Detta problem måste vi ta itu med nu. Livslångt lärande och ökad sysselsättning bland äldre är viktiga mål.
Tyvärr innehåller lagstiftningen i flera medlemsstater bestämmelser som främjar åldersdiskriminering på arbetsmarknaden. Den praxisen borde utrotas från EU:s rättsliga område.
Vid sidan av andra riskgrupper är det kvinnor över 50 som löper störst risk för utestängning, och denna risk ökar vid pensioneringen. Det är mycket glädjande att stor uppmärksamhet ägnas åt detta i betänkandet. I betänkandet uppmanas medlemsstaterna att se till att kvinnor inte får sämre pensionsrättigheter till följd av avbrott i anställningen på grund av mamma- eller föräldraledighet. En del av betänkandet som jag anser är oumbärlig är uppmaningen till alla medlemsstater – i synnerhet de nya medlemsstaterna – att se över sina pensionssystem och att i samband med detta ta hänsyn till männens betydligt kortare medellivslängd och till de stora löneskillnaderna mellan män och kvinnor som återspeglas av storleken på kvinnors efterlevandepensioner och som ofta leder till att de hamnar under gränsen för fattigdom.
Jag tackar Edit Bauer för hennes sakkunniga arbete, och jag hoppas att principerna i detta betänkande snart kommer att tillämpas i medlemsstaternas rättspraxis. 
Jean Lambert,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Edit Bauer för hennes arbete med detta utmärkta betänkande och kommissionen för dess ursprungliga dokument.
En av de punkter som kommer fram i betänkandet är att mångfaldig eftersatthet ofta är förenat med diskriminering. Om man ser på några av de särskilt utsatta grupperna som kvinnor, vilket vi just har hört, funktionshindrade, mörkhyade, människor tillhörande etniska minoriteter och de som är både äldre och yngre, kan man se varför direktiven om antidiskriminering som grundas på artikel 13 är så viktiga och varför de måste genomföras så utförligt som möjligt.
Fokuseringen på barnfattigdom är välkommen. Vi vet att det finns samband mellan dålig näringstillförsel, dåliga bostadsförhållanden, dålig miljö, de fattiga bor ofta i de sämsta miljöerna, samt dåliga framtidsutsikter för utbildning, vilket sedan följer människorna under deras liv och i synnerhet under deras barns liv. Jag välkomnar uppmaningen att lägga fram en grönbok om barnfattigdom. Vi måste se på det ur ett generellt sammanhang av social sammanhållning eftersom det har följder för skillnaden mellan rika och fattiga.
Proinsias De Rossa nämnde svårigheterna med utbildning och anställning Den verkliga anledningen till fattigdom är att inte ha tillräckligt med pengar. Man kan helt enkelt inte förlita sig på att tillväxten i ekonomin ska sprida sig nedåt. Man måste vidta särskilda åtgärder för att vända sig till dem som befinner sig längst ned. Ta exemplet med Förenade kungariket som ligger ganska högt när det gäller risken för fattigdom. Trots antalet ansträngningar som vår regering för närvarande har gjort kan man se att andelen av nettoinkomsten för hela befolkningen är 2,8 procent för de fattigaste 10 procenten, medan den är 28 procent för de rikaste 10 procenten. Det är tio gånger så mycket. Ni kan se att mitt eget område, Londons innerstad, som är det rikaste området i EU också har en oerhört hög fattigdomsnivå. Vi måste ändra de procentsatserna och få till stånd en ökning för dem som befinner sig längst ned.
Jag håller med om vikten av offentliga tjänster och den roll som den sociala tryggheten måste spela där. Medlemsstaterna bör undersöka om deras sociala trygghetssystem verkar för att tillåta människor att ta sig igenom utbildning och ta vara på utbildningsmöjligheter eller om de i själva verket begränsar dem eftersom dessa människor måste vara beredda på att arbeta när som helst.
Jag skulle också vilja påminna om kommentarerna om den öppna samordningsmetoden och den roll som Europaparlamentet ska spela här, inte minst när det gäller granskningen och resultatet av de nationella handlingsplanerna. 
Ilda Figueiredo,
   . – Den omfattande fattigdom och sociala utestängning som påverkar över 70 miljoner människor i Europeiska unionen har redan tidigare nämnts. Enligt vad som sägs i betänkandet har barnens fattigdom ökat under 1990-talet i 14 av de 17 medlemsstater där statistik har funnits tillgänglig. Den nuvarande trenden är att situationen förvärras med ökad arbetslöshet, fler oskyddade och dåligt betalda arbeten, ökad flexibilitet, privatisering av kärnsektorer och tjänster.
Eftersom fattigdom är en kränkning av de mänskliga rättigheterna måste dess orsaker ges större uppmärksamhet. Därför måste nödvändiga åtgärder vidtas för att främja social integration, sett ur ett tvärvetenskapligt perspektiv. Därav de förslag som vi lagt fram och som är inriktade på att förändra den makroekonomiska politiken och flytta upp frågorna om social integration, arbete med rättigheter, folkhälsa, utbildning och tillgång till rättvisa, kultur och ordentliga boendeförhållanden överst på den politiska agendan. Därför förespråkar vi att stabilitets- och tillväxtpakten ersätts med en riktig utvecklings- och framstegsinriktad pakt och Lissabonstrategin med en riktig ekonomisk och social sammanhållningsstrategi. Däremot anser vi inte att tonvikten bör placeras vid förslaget till direktiv om att skapa en inre tjänstemarknad.
Av erfarenhet vet vi att den öppna samordningsmetod som nämns i Lissabonstrategin inte har minskat fattigdomen. Som ett resultat av Lissabonstrategin har prioriteringarna varit liberalisering och privatisering av offentlig sektor och tjänster, vilket har gjort att fattigdomen förvärrats och att den sociala integrationen förhindrats. Eftersom dessa åtgärder var obligatoriska tvingade inte den öppna samordningsmetoden någon medlemsstat att minska fattigdomen, och det är det som är utmärkande för detta hyckleri.
Allmän ordning är avgörande för att lösa fattigdomen och garantera de mänskliga rättigheterna. Därför finns det å ena sidan behov av en allmän offentlig social säkerhetspolitik präglad av solidaritet, och å andra sidan att man avvisar tanken på att privatisera hälsosystemen, vilket vi har föreslagit.
På liknande sätt har staten en viktig roll i att garantera allmän utbildning av hög kvalitet och en arbetsrätt som inte kränker arbetstagarnas värdighet. Följaktligen insisterar vi på att det inte räcker att bara beklaga sig över fattigdomen. Den nyliberala politik som är roten och upphovet till det ökade antalet människor som riskerar att hamna i fattigdom måste ändras. Detta är den utmaning som vi presenterar för kammaren i hopp om att detta inte blir ännu en tandlös debatt. 
Guntars Krasts,
   . – I punkt 37 i Europaparlamentets betänkande, som i sin helhet bör välkomnas, läser vi slutsatsen att den snabba förändring som uppstår i och med globaliseringen och den breda användningen av informations- och kommunikationsteknik ökar människors utsatthet för sociala risker. Globalisering och informations- och kommunikationsteknik bedöms utgöra risker.
Det är samhällen där den snabba förändring som globaliseringen innebär inte åtföljs av en bred användning av informations- och kommunikationsteknik som hotas. Hot uppstår när fördelarna med förändringen bedöms som risker.
Den breda användningen av informations- och kommunikationsteknik ökar människors möjligheter till utbildning och praktik, liksom deras möjligheter att komma in på arbetsmarknaden, speciellt de socialt mest utsatta grupperna som till exempel de funktionshindrade. Med hjälp av e-förvaltning kan sociala grupper eller individer vara direkt involverade i en social dialog med den nationella regeringen. Även av detta skäl bör vi inom socialpolitiken betona de åtgärder som hjälper människor att ta vara på dessa möjligheter. Politiken för att utveckla välfärdssamhället och informationssamhället bör samordnas.
Låt oss lämna rädslan för en snabb spridning av informationstekniken till diktatorerna i Nordkorea och Vitryssland. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
   – Herr talman! Det är beklagligt att ökningen av antalet miljardärer runtom i världen, enligt den senaste statistiken, inte motsvaras av en ökning av alla medborgares välstånd. Det omvända gäller i stället. Antalet människor som lever i fattigdom ökar ständigt i både de gamla och de nya medlemsstaterna. Tydligt är att fattigdom, brist på socialt skydd och den nödvändiga sociala integrationen är problem som mycket mer akut återfinns i de nya medlemsstaterna. I Polen till exempel har vi en paradoxal situation. En tidigare socialistisk stat tillhandahåller nu mindre skydd för sina medborgare än vad stater som alltid varit kapitalistiska gör. Till listan av sociala problem i de gamla medlemsstaterna kan vi lägga våra egna, som till exempel hög arbetslöshet bland välutbildade unga människor eller bristen på tillgång till allmän sjukvård.
Europeiska unionen kritiseras ofta för ett övermått av förordningar, men jag tycker det verkar som om det saknas en särskilt viktig förordning. Europeiska unionen bör kräva av medlemsstaterna att de fastställer en social minimigräns. Detta skulle göra det möjligt för alla medborgare att känna sig trygga. Dessutom skulle det främja social integration genom att minska rädslan för att inte kunna överleva. 
Tomáš Zatloukal (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag anser att dagens debatt om socialt skydd och social integration är högst relevant. Trots att det var en minskning på 3 procent av nivån för den relativa fattigdomen under åren 1995–2000, så är nivån på 15 procent otvivelaktigt alarmerande. Med tanke på siffrorna och den nuvarande situationen är jag rädd för att det inte kommer att vara möjligt att utrota fattigdomen och den sociala utestängning som den skapar till 2010. Dessa fenomen är resultatet av strukturförändringar som följer med den sociala och ekonomiska utvecklingen i vårt samhälle. Det finns förändringar på arbetsmarknaden, tekniska förändringar i samhället, demografiska förändringar, etnisk mångfald, förändringar i hushållens sammansättning och omdefinieringen av mäns och kvinnors roller. Hjälpen måste därför främst rikta in sig på de grupper som är mest utsatta, de arbetslösa, familjerna, de äldre, de som lever ensamma, familjer med ett antal beroende personer, etniska minoriteter och funktionshindrade personer. Det faktum att fattigdom ofta påverkar även barn är enligt min mening extremt sorgligt och alarmerande.
Av alla viktiga politiska prioriteringar för att lösa frågorna kring fattigdom och social utestängning skulle jag vilja betona utbildning. Det handlar om att garantera en ordentlig utbildningsnivå, en smidig övergång från utbildningsinstitutionerna till arbetsplatsen och integration av missgynnade grupper i utbildningssystemet via användningen av e-lärande. Utbildning är inte bara skola; det är ett riktat system för livslångt lärande. Uppfyllandet av dessa och andra prioriteringar kräver dock ekonomiska resurser. Speciellt de nya medlemsstaterna har ingen möjlighet att använda det ekonomiska verktyget på detta område, dvs. Europeiska socialfonden. Därför uppmanar jag de nya medlemsstaterna, speciellt Tjeckien, att göra så mycket de kan för att lätta på den byråkratiska bördan för sökande med hänsyn till det senast föreslagna programdokumentet för perioden 2007–2013. Avslutningsvis vill jag tacka Edit Bauer för ett utmärkt betänkande. 
Karin Jöns (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Pensioner, fattigdomsminskning samt hälso- och långtidsvård är nyckeluppgifter för oss och nyckelfrågor för alla EU:s medborgare. Europaparlamentet måste därför avsevärt öka sitt engagemang i den öppna samordningen inom alla aspekter av socialt skydd och social integration. Den nuvarande metoden är fullständigt oacceptabel. Förhållandena som vi diskuterar i dag är redan förlegade. Rådet har redan diskuterat kommissionens uppföljningsmeddelande. Av detta skäl behövs det akut en interinstitutionell överenskommelse.
Kommissionsledamoten har i dag sagt att han är engagerad i en dialog med Europaparlamentet. Jag är honom mycket tacksam för detta, men vi vill inte ha enbart en bra dialog. Vad vi verkligen vill se är slutförandet av en interinstitutionell överenskommelse som fastställer kristallklara regler. I framtiden bör dessutom frågor om möjligheten att förena arbete och familjeliv uppmärksammas alltmer, och i synnerhet bör särskild uppmärksamhet ägnas barnomsorgen, inom ramen för den öppna samordningsmetoden på området för socialt skydd. 
Zdzisław Zbigniew Podkański (UEN ).
   – Herr talman! Ökad globalisering leder till omstrukturering av både näringsliv och arbetsmarknad. En annan konsekvens av globaliseringen är betoningen av den internationella nivån, i stället för bara den lokala och nationella. Det finns en växande tendens hos stora företag att tvinga ut små och medelstora företag från marknaden, vilket har en betydande effekt på lokala samhällens uppehälle.
Omstruktureringarna varierar från region till region. I de gamla medlemsstaterna är de förlorade arbetstillfällena ett bekymmer, och i de nya medlemsstaterna handlar det om att få bort överproduktionen. I de nya medlemsstaterna har arbetsmarknaden drabbats hårt av stormarknader och stora snabbköp, speciellt de som byggts i stadscentrum och i stora bostadsområden. Dessa stora köpcentrum har förstört livsuppehället för småhandlarna och de som erbjuder tjänster i närområdet, varav många har tvingats lägga ned. För varje jobb som skapas i en stormarknad, försvinner fem till åtta jobb i närområdet. Investerare bortser ofta från den mänskliga faktorn, eller individens naturliga miljö och historiska arv. Edit Bauer gjorde mycket rätt i att peka på denna fråga i sitt betänkande.
Sammanfattningsvis är de huvudsakliga offren för omstrukturerade arbetsplatser de anställda och underleverantörerna, inklusive jordbrukarna. Hjälp och stöd måste ges till dessa grupper av människor. De bör erbjudas en möjlighet att hitta nya jobb, nya yrken eller nya marknader för sina produkter. 
Ljudmila Novak (PPE-DE ).
   – Jag anser att det land som är mest socialt engagerat är det land som skapar villkor för högkvalitativa jobb och garanterar lika möjligheter för sina invånare. Och högkvalitativa jobb kan garanteras genom investeringar i humankapital, livslångt lärande, uppmuntran till flexibilitet på arbetsmarknaden och genom lagstiftning som gynnar ekonomin.
Medborgare behöver gynnsamma yttre omständigheter för att kunna utföra sitt arbete och vara kreativa, såväl som att tillfredsställa sina grundläggande behov. Det är dock en helt annan sak med riskgrupper som till exempel de äldre eller de unga utan någon arbetslivserfarenhet, de sjuka, de funktionshindrade och ensamstående mödrar eller familjer med flera barn. Alla dessa grupper behöver vår uppmärksamhet och stöd om de ska kunna få socialt skydd och inte uteslutas från samhället.
Jag kan dock inte begripa rådets beslut i förhandlingarna om budgetplanen att minska anslagen för utbildning och bidrag till unga människor, ett område där relativt blygsamma medel krävs för att kraftigt påverka utbildning, studier av utländska språk, utvecklingen av internationella kontakter och attityder gentemot Europeiska unionen. Vi strävar efter dessa värderingar i nästan alla våra dokument. Om vi i Europeiska unionen fortsätter att anta konkreta åtgärder som strider mot det vi säger och våra egna insikter, kan vi inte komma snabbare fram till de mål vi satt upp.
Kanske har tiden aldrig tidigare i vår mänskliga historia gått så fort som i dag, och inget tyder på att tempot skulle avta. Av detta skäl behöver vi också snabba och enkla lösningar för att anpassa oss efter dessa förändringar, för att kunna uppnå större ekonomisk tillväxt och bättre socialt skydd för riskgrupper i befolkningen. 
Marianne Mikko (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Som socialdemokrat anser jag att arbete är den enda källan till rikedom, men ändå håller arbetet på att tappa mark gentemot maskinerna – med andra ord, kapitalet – som produktionsfaktor.
Många pensionärer i de gamla medlemsstaterna har en rejäl pension, därför att regeringarna i dessa medlemsstater har lagstiftat om att arbetarna ska försörja dem upp till en viss nivå. Samtidigt riskerar många människor som klarar sig med en låg inkomst när de arbetar i samhällets tjänst att hamna under existensminimum när de når pensionen. I alltför många av medlemsstaterna är pensionssystemen i grund och botten pyramidsystem. Jag vill fästa er uppmärksamhet på det faktum att de som sist kommit in i systemet – de unga – inte längre kommer att kunna hitta de människor som ska försörja dem senare med sina löner. Deras arbete, inkomster och ekonomiska skyldigheter gör det omöjligt för dem att skaffa barn eller spara pengar.
Jag lovordar Edit Bauers betänkande, men pensionsproblemen kan inte lösas med ett enda betänkande. Vi kan dock vidta åtgärder i dag för att trygga framtiden. Både statliga och privata sektorns pensionsplaner måste innehålla reella pengar och inte grunda sig på enbart löften.
Estlands övergång till ett finansierat pensionssystem har varit framgångsrik. Europeiska unionens konkurrenskraft och hållbarhet skulle vinna mycket på om de gamla medlemsstaterna kunde kopiera den framgången. Jag hoppas att Europaparlamentet snart kommer att återvända till frågan om pensionsplanerna. 
Zita Gurmai (PSE ).
   – Herr talman! Den verkliga utmaningen för Europeiska unionen är att tillhandahålla en möjlighet att bryta sig ur en ond cirkel av social utestängning. Det är oacceptabelt att 15 procent av EU:s medborgare, nästan 68 miljoner människor, lever med tanken att de riskerar fattigdom, vilket framgår av Europeiska kommissionens rapport av den 27 januari 2005.
Det är oacceptabelt att social utestängning påverkar de särskilt utsatta grupperna som kvinnor och människor från etniska minoriteter. Det är de här grupperna som ligger sämst till när det gäller att få och behålla ett arbete, få lön, välfärd, hälsovård, utbildning och tillgång till kultur.
Betänkandet anger att antalet som hotas av fattigdom är lägre i Ungern än genomsnittet i Europeiska unionen, att det ligger under 10 procent, vilket liknar siffrorna från Tjeckien, Sverige, Danmark och Slovenien. I Irland, Slovakien, Grekland och Portugal är dock siffran 20 procent.
Kommissionsledamot Vladimír Špidla betonade i sitt anförande att kvinnorna under sin livstid tillbringar fyra gånger mer tid än män med att ta hand om andra. När vi erkänner det sociala värdet i detta faktum kommer vi att kunna tillhandahålla en reell möjlighet att överbrygga skillnaden.
De fattiga och mest utsatta grupperna i samhället kan endast bryta den onda cirkeln av social utestängning om vi skapar arbetstillfällen för dem och garanterar dem en marknadsorienterad utbildning. Att hitta ett arbete innebär att få en inkomst, vilket underlättar social integration och förbättrar den enskildes ekonomiska situation. Däri ligger den verkliga utmaningen, låt oss möta den! Jag föreslår att betänkandet godkänns. 
Aloyzas Sakalas (PSE ).
   – Jag vill tacka Edit Bauer för hennes skickligt utarbetade betänkande. Likväl skulle det vara bättre ifall vi kunde få ett system som visar vilka prioriteringar vi först måste ta itu med. Jag anser att den viktigaste prioriteringen är barnet eftersom han/hon representerar början, och en vuxen människa är en följd av ett barns uppfostran. Om barn inte går i skolan kommer de inte att få något arbete att gå till. Om barn alltid går hungriga kommer de att börja tigga och till och med stjäla. Om barn utsätts för våld eller blir sexuellt utnyttjade under sin uppväxt kommer de också själva att bli våldsamma. Om barn inte har några föräldrar eller tvingas leva skilda från dem kommer gatan att bli deras hem. Allt detta är utmärkta tillfällen för den kriminella världen att ge dem en tillflykt och göra dem till brottslingar. Dessa barn kommer inte att komma in på arbetsmarknaden, eftersom de endast kan sådant som inte passar på en arbetsmarknad. Därför bör den grundläggande prioriteringen vara att utrota dessa skäl till att barn blir odugliga för arbetsmarknaden. Om vi misslyckas med att utrota anledningarna kommer de andra åtgärder som nämns i betänkandet inte att bli någonting annat än att brottas med konsekvenserna. 
Vladimír Špidla,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag välkomnar debattens höga standard och de förslag som ingetts av ledamöterna, och jag vill återigen bekräfta mitt engagemang att arbeta vid er sida för att uppnå Europeiska unionens mål och uppfylla den roll som EU:s medborgare gett oss. Jag kan försäkra er om att kommissionen kraftfullt bidrar till att ytterligare höja profilen på den sociala dimensionen i Lissabonstrategin. Låt mig föreslå några idéer för vårt framtida arbete.
Först måste vi höja profilen för EU:s samordning. Vi har lyckats utveckla en balanserad strategi, som understryker behovet av att kombinera sociala och ekonomiska mål. Detta är en enorm bedrift, och det är grundläggande för att förstärka medborgarnas tro på reformerna. Vi måste stärka partnerskapet mellan medlemsstaterna och Europeiska unionen. Europeiska unionens strategi för tillväxt och sysselsättning och den sociala agendan tillhör inte bara kommissionen eller EU:s organ. De grundar sig på de skyldigheter som alla deltagarna har, medlemsstaterna, EU:s medborgare, parlamenten, arbetsmarknadens parter och intressegrupperna såväl som alla gemenskapens institutioner och organ. För att partnerskapet ska bli framgångsrikt kommer det att krävas en tydlig rollfördelning. Medlemsstaterna kommer att genomföra reformerna på den mellanstatliga nivån och den strukturpolitik som godkänts inom ramen för den reviderade Lissabonstrategin. Europeiska unionen kommer att fortsätta att stödja reformansträngningar och samtidigt använda sig av alla de nya verktygen, bidrag från strukturfonderna, respekt för de grundläggande rättigheterna, stöd för en social dialog och upprättandet av beprövade strategier. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0058/2006) av Louis Grech för budgetutskottet om riktlinjerna för avsnitt II, IV, V, VI, VII, VIII (A) och VIII (B) och om det preliminära förslaget till Europaparlamentets budgetberäkning (avsnitt I) för budgetförfarandet för budgetåret 2007 
Avsnitt I – Europaparlamentet 
Avsnitt II – Rådet
Avsnitt IV – Domstolen
Avsnitt V – Revisionsrätten
Avsnitt VI – Europeiska ekonomiska och sociala kommittén
Avsnitt VII – Regionkommittén
Avsnitt VIII (A) – Europeiska ombudsmannen 
Avsnitt VIII (B) – Europeiska datatillsynsmannen (2006/2021 (BUD)). 
Louis Grech (PSE ),
   . – Herr talman! Betänkandet som jag har lagt fram för parlamentets granskning och godkännande anger de huvudsakliga riktlinjerna för budgetåret 2007 som rör andra institutioner. Merparten av mitt betänkande ägnas emellertid åt parlamentets budget.
I betänkandet betonas starkt behovet av att befästa de framgångar som har uppnåtts under de senaste åren. Inga stora projekt planeras för 2007, vilket bör ge oss tillräckligt med tid för att genomföra en djupgående inventering och ge oss möjlighet att kritiskt och objektivt undersöka och utvärdera vad som måste göras under kommande år.
Inom ramen för budgetbegränsningarna måste vi införa en budgetdisciplin inom alla pågående verksamheter och garantera ett mervärde för skattebetalarnas medel. Jag vill betona vikten av verksamhetsbaserad budgetering som skulle leda till mer rationella och analytiska beräkningar. Dessutom bör anslagen avse specifika verksamheter. Detta skulle hjälpa till att undvika att anslag dras in vid årets slut.
Institutionerna måste grunda sina beräkningar på väldefinierade behov, undvika dubbelarbete, fokusera på kärnverksamheter samt eliminera oegentligheter och flaskhalsar. I detta avseende inbjuds institutionerna till att bättre utnyttja sina tillgångar, vilket leder till ökat interinstitutionellt samarbete som i sin tur skulle leda till ökad effektivitet och förhoppningsvis till mer besparingar. Det är rimligt att anta att några administrativa uppgifter skulle kunna delas mellan institutionerna utan att de senare skulle förlora sin självständighet. Detta skulle kunna skapa stordriftsfördelar och öka effektiviteten på tjänster.
En annan viktig fråga i betänkandet har att göra med informationspolitiken som tar upp parlamentets mål att föra EU och dess institutioner närmare sina medborgare. För att förbättra uppfattningen som medborgarna har av unionen är genomförandet av en effektiv och stark informationsstrategi avgörande. Samtidigt påstår jag emellertid fortfarande att i varje informationsprojekt ska särskild uppmärksamhet riktas mot omfattningen av de politiska gruppernas deltagande och samarbete, mångfalden av åsikter samt värdet av projektets innehåll och kostnadsstruktur. I den slutliga analysen måste framgången av varje projekt mätas i termer av dess positiva effekt på EU-medborgarna.
Med tanke på det mycket stora antalet anställningar som har gjorts under de senaste tre åren och systemet med Streamline-mjukvaran är det motiverat att anta att när det gäller personalstyrkan ska, med undantag för utvidgningen och en ytterst begränsad anställning av specialiserad personal, inga nyanställningar ske under 2007, vilket torde leda till verkliga besparingar i framtiden.
I mitt betänkande tog jag också upp ett antal ytterligare prioriteringar för 2007 som huvudsakligen har att göra med fastighetspolitiken, utvidgningen, stöd till ledamöterna, en stadga för ledamöternas assistenter samt utbildning. Tyvärr har jag inte möjlighet att behandla alla dessa ämnen ingående med tanke på tidsbegränsningen.
Det är olyckligt att detta budgetförfarande på grund av frånvaron av ett nytt interinstitutionellt avtal tar sin början i en osäker miljö. Begripligt nog ska vi göra vårt yttersta för att nå en överenskommelse om budgetplanen, men inte till vilket pris som helst. Vi kan inte och ska inte komma med tomma löften och högtravande slagord som tillväxt, anställning, forskning, social solidaritet och utvidgning samtidigt som vi inte anslår tillräckliga medel eller är flexibla nog för att uppnå dem. Om vi verkligen menar vad vi säger ska vi med andra ord använda medlen där vi säger att vi ska göra det.
Dessutom vore det välbetänkt att i detta läge och under dessa omständigheter arbeta utifrån antagandet att vi kommer att behålla det självpålagda utgiftstaket på 20 procent under utgiftsområde 5. Samtidigt vet vi emellertid att det självpålagda taket inte är en obestridlig och orubblig lag. I framtiden får vi inte tveka att utmana och granska denna överenskommelse om vi verkligen är övertygade om att det finns en finansiell och budgetär mening med att göra det.
Sammanfattningsvis har jag förtroende för att de åtskilliga riktlinjer som klarlagts i detta betänkande kommer att förbättra effektiviteten, kvaliteten, utförandet och öppenheten i EU:s institutioner om de antas på ett effektivt sätt och att de kommer att ge ett mervärde till EU-medborgarna och förhoppningsvis öka institutionernas trovärdighet. 
Ville Itälä,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden, Louis Grech, för hans utmärkta förslag och det angenäma samarbete som vi kunde uppnå under diskussionerna kring betänkandet. Europaparlamentets budget måste behandlas effektivt, ansvarsfullt och trovärdigt. Detta är beroende av flera faktorer.
Först måste vi sluta tala om en årlig 20-procentig ökning eller ett tak. Vi borde i stället tala om och tillämpa endast en budget baserad på verkliga behov. Vi måste alltid beakta vårt ansvar gentemot skattebetalaren. Detta kommer att stärka den trovärdighet som förväntas av Europaparlamentet. Ett viktigt exempel på detta är informationspolitiken. Vi bör inte ge oss in i ambitiösa projekt, som till exempel våra egna televisionskanaler, utan i stället bör vi alltid se till att de politiska grupperna är aktivt engagerade inom Europaparlamentets alla informationsområden. Vi måste också planera all information som vi ger ut i god tid för att på så sätt kunna avgöra kostnaderna för projekten och hur mycket personal som behövs. Det bästa exemplet på information är besöksgrupperna, och nu måste vi verkligen skynda oss för att se till att de 5 miljoner euro som det beslutades om förra året används så fort som möjligt.
Jag skulle dessutom vilja nämna ett ändringsförslag som har att göra med Europaparlamentets daghem. Detta kanske inte låter som en särskilt viktig politisk fråga, men frågan om hur vi behandlar våra anställda med barn är väldigt viktig för Europaparlamentets status som arbetsgivare. Detta är en fråga om jämlikhet mer än någonting annat, och vi kan inte straffa ensamstående föräldrar och kvinnor som har barn och som önskar arbeta i Europaparlamentet. Av detta skäl bör ett daghem finnas så nära Europaparlamentet och kollektivtrafiken som möjligt. Förslaget som just har lagts fram om att sluta använda Eastmandaghemmet är naturligtvis mycket alarmerande, och jag hoppas att en överenskommelse kan nås när ändringsförslaget ska antas. 
Neena Gill,
   . – Herr talman! Även jag vill tacka Louis Grech för hans hårda arbete och utmärkta betänkande om riktlinjerna för budgetförfarandet för budgetåret 2007.
Jag hoppas verkligen, som föreslås i betänkandet, att institutionerna kan lägga fram realistiska förfrågningar som grundar sig på budgetdisciplin i ljuset av den nuvarande strama finansiella situationen. Liksom föredraganden är jag övertygad om att vi i samtliga institutioner kan arbeta mer kostnadseffektivt utan att försämra kvaliteten. Jag uppmanar alla ansvariga, vilket innebär alla vi ledamöter i samtliga institutioner, att ha detta i åtanke och ändra våra arbetsmetoder i enlighet därmed.
Jag vill betona några andra synpunkter i betänkandet som jag anser vara särskilt viktiga. Vi har sett en hänvisning till området för information och kommunikation. Jag lovordar betoningen på resultat i motsats till att endast spendera. Dyra lösningar är inte alltid de mest effektiva. Som föredraganden föreslår får vi inte vara rädda för att sluta att använda instrument eller strategier som inte ger önskat resultat. Det innebär regelbunden övervakning och tydlig och lämplig ansvarsfördelning.
Vi har sett en hänvisning till informationsverktyg. En idé som har undersökts är webb-TV. Den idén har mitt starka stöd. Väldigt många unga människor får faktiskt det mesta av sin information från Internet. Om den sköts och hanteras korrekt kan den vara ett nytt sätt i kontakten med medborgarna och i arbetet med att förverkliga våra mål. Vi måste hitta bättre sätt, men detta måste hanteras korrekt. Jag stöder starkt idén om att använda webb-TV och se hur samtliga institutioner kan arbeta tillsammans för att få ut vår information till samhällets alla medborgare. 
Kyösti Virrankoski,
   . – Herr talman! Louis Grech har avfattat ett utmärkt betänkande om nästa års riktlinjer för budgetens avsnitt förutom avsnittet om kommissionen. Därför vill jag varmt tacka honom.
Ett inslag i nästa års budget är återigen införandet av det nya aktivitetsbaserade redovisningssystemet i alla institutioner. Precis som föredraganden framhåller är det viktigt att alla institutioner antar samma budget och kontoplan, och i vilket fall så skulle parlamentsledamöterna och andra intresserade parter vara bättre placerade att övervaka budgettillämpningen. Det är viktigt att få jämförbara uppgifter om kostnaderna för och resultaten av olika aktiviteter.
Ett inslag i nästa års budget är den förväntade utvidgningen. Rumänien och Bulgarien kommer mycket troligt att ansluta sig till Europeiska unionen nästa år. Detta kommer att resultera i speciella krav som måste beaktas. Vi måste understryka betydelsen av att organisera språktjänsten och anställningen av personal. På så sätt kan vi få en smidig övergångsperiod.
Föredraganden riktar mycket riktigt uppmärksamheten på det faktum att Europaparlamentets budget bör hålla sig under 20-procentsstrecket när det gäller alla EU:s administrativa utgifter. Detta kommer att bli ett test av Europaparlamentets administrativa disciplin.
Avsikten med nästa års budget är att rikta särskild uppmärksamhet på utbudet av information. Detta är i sig självt en mycket bra sak. Men vi måste likväl insistera på att informationen förblir relevant och riktig. Vi har inte råd med lösningar som är alltför dyra, speciellt om det inte fanns någon motsvarande vinst att göra.
Vi behöver fokusera vår uppmärksamhet på besökstjänster och besöksgrupper. Även om det har gjorts förbättringar av de nuvarande faciliteterna för att guida runt besökare, så lämnar de mycket övrigt att önska. Det finns för få rum för besökare att samlas i, och det är för mycket köande. Det skulle vara bra med ett flitigare utnyttjande av experter från EU:s institutioner utanför Europaparlamentet i Europaparlamentets lokaler så att besökare skulle kunna få en mer mångsidig bild av organisationen än vad de nu får. Den faktiska kostnaden för besöksgrupper bör tillgodoses mer effektivt. Viktigare än att få ett ökat antal besökare är en bättre ersättning för besökarnas resekostnader.
Inför den fortsatta diskussionen om budgeten hoppas vi att nästa års avsättningar kommer att föreslås direkt i det preliminära budgetförslaget. Alltför ofta tenderar det att bli fler och fler finansieringsbehov när det gäller budgeten medan den diskuteras under hösten, vilket bör ses som oacceptabelt. Med dessa kommentarer önskar jag visa mitt stöd till föredragandens förslag. 
Lars Wohlin,
   . – Herr talman! Jag ska tala om Regionkommittén och om Europeiska ekonomiska och sociala kommittén. 
Vi har även sett hur såväl fackförbund som arbetsgivarparter drivit framgångsrika kampanjer utanför Ekonomiska och sociala kommittén. Ingen ifrågasätter att dessa parter numera är väl etablerade och kan göra sin röst hörd utan hjälp från en EU-finansierad institution.
Vi bör i EU i stället vända oss direkt till berörda parter för remissutlåtanden. Här finns outnyttjade möjligheter till besparingar. Det vore dessutom en fördel att man skulle få remissvar från organisationer och parter som inte nödvändigtvis är helt beroende av EU:s budget. Jag menar därför att anslagen i 2007 års budget bör begränsas kraftigt. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! I en parlamentarisk demokrati kan, måste och bör folkets företrädare vara ett föredöme. Ifall så många av oss nu är tvingade att fordra av folket i våra länder att göra uppoffringar, så kan det endast fungera, i sann demokratisk anda, om vi också gör uppoffringar. Att minska Europaparlamentets budget från 1,2 eller 1,3 miljarder euro till under 1 miljard euro är sättet att uppnå trovärdighet.
Låt mig komma med ett par förslag. Alla de ledamöter som har lovat att enbart begära ersättning för de faktiska resekostnaderna bör från och med nu betala tillbaka överskottet. Under 2004 redovisade enbart 37 ledamöter den löjliga summan av 234 000 euro. Vi vet att 26 miljoner euro slösas bort på grund av felaktig användning av tolkningstjänster. De många minuterna av onödig tystnad här kostar ytterligare miljoner, och så fortsätter det. 100 miljoner euro per år har spenderats på någonting vad det nu är, därför letar vi efter någonstans att bokföra det till någons konto. Låt oss få ett slut på det här. Vi skulle inte ha några som helst problem med att spara 300 miljoner euro. Genom att göra det skulle vi inte bara slippa negativa rubriker i den internationella pressen, utan också skaffa oss positiva rubriker. Jag säger detta i egenskap av Europavän. Ni kommer att vakna i morgon igen och läsa något som ni anser vara skandalöst, men nej, det är vad som händer här som är skandalöst. Jag är ledsen, men Europeiska unionen kan inte utvecklas om inte besparingar görs här och nu, högst upp, äntligen. 
Salvador Garriga Polledo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja hänvisa till vad min grupp anser bör vara inspirationen bakom Europaparlamentets budget, det vill säga att maximera effektiviteten i Europaparlamentets arbete samtidigt som dess kostnader minimeras.
När vi utarbetar Europaparlamentets budget bör vi besvara frågor som dessa: Tillhandahåller vi rätt verktyg för ledamöterna så att de kan utföra sina plikter? Har parlamentsledamöterna tillgång till översättningar till alla språk, till den snabba översättningen av dokument och korrekt rättslig och teknisk assistans? Har ledamöterna ett bra datorsystem och tillräckligt med hjälppersonal? Får ledamöterna korrekt information, betraktat ur extern synvinkel? Deltar de politiska grupperna i utarbetande och kontroll av denna information? Behöver parlamentsledamöterna nya informationssystem, eller behöver de använda sig av de som finns på ett bättre sätt?
Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater har lagt fram specifika ändringsförslag som svar på dessa frågor.
Dessutom bör vi tänka på att minimera kostnaden. Är det nödvändigt att nå taket på 20 procent? Skulle det inte också vara bättre för parlamentet att visa att åtstramning och besparingar är grundläggande principer?
Jag hoppas att 2007 kommer att följa trenden från 2006 och att vi under inga som helst omständigheter återvänder till generella utgifter. 
Brigitte Douay (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka min kollega, Louis Grech, för skärpan och strängheten i hans betänkande, som är både omfattande och pragmatiskt. Avsnitten som ägnas vår institution – den enda demokratiskt valda representationen för EU:s medborgare, enligt Louis Grechs egna ord – fångade min uppmärksamhet, speciellt de som handlar om besök till Europaparlamentet.
De senaste debatterna om konstitutionsfördraget och resultatet av folkomröstningen i mitt hemland, vilket jag personligen beklagar, visar att alltför många av våra medborgare är omedvetna om meningen med och betydelsen av Europeiska unionen i deras vardag. Rädsla och vedertagna idéer styr oftare än information. Under min korta tid som ny parlamentsledamot har jag också lärt mig att varje gång som jag har haft tillfälle att ta emot besökare – i Bryssel eller i Strasbourg – så har besökarna oavsett ålder, ursprung eller yrkessocial bakgrund återvänt hem övertygade, hoppas jag, om Europeiska unionens värde. Eller i varje fall bättre informerade och fortfarande intresserade av oss. Det är jag helt säker på.
En välkänd regel i marknadsföringen säger att en missnöjd kund berättar det för elva personer och att en belåten person endast berättar för fyra personer. Så låt oss öka antalet belåtna medborgare, därför att om de är bättre informerade så befinner de sig i en bättre position för att kunna sprida EU:s idéer bland medlemsstaterna. Men för att kunna göra detta måste vi agera enligt Louis Grechs betänkande och öka antalet besökare per parlamentsledamot. Jag stöder Louis Grechs begäran. Nyligen organiserade Europaparlamentets informationskontor för Frankrike ett fascinerande forum om Europeiska unionen i min valkrets på temat ”En dialog om Europa: att föra Europeiska unionen och medborgaren närmare varandra”. Flera av deltagarna beklagade sig över att antalet sponsrade besök till Europaparlamentet inte var högre. Detta är en konkret begäran.
Jag vill ta upp en sista fråga. När det gäller välkomnandet av besökare och organiserandet av vårt arbete spelar våra assistenter en ovärderlig roll. De delar våra liv som valda företrädare och ställer frivilligt sin tid och intelligens till förfogande för oss, men stora skillnader existerar bland dem, och deras sociala situation är ofta osäker. Som Louis Grech framhåller i sitt betänkande förtjänar de verkligen att till slut få en riktig och viktig stadga. 
Nathalie Griesbeck (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle för min del vilja börja med att ge mitt stöd åt vår parlamentskollega Louis Grechs arbete och berömma honom för den höga kvaliteten i hans betänkande.
I det nuvarande sammanhanget, och med tanke på de problem som vi stöter på i samband med förhandlingarna med rådet om budgetplanen 2007–2013, kommer detta betänkande i rätt tid för att vi ska kunna få en uppfattning om de ekonomiska resurser som krävs 2007 i syfte att finansiera Europeiska unionens huvudinstitutioner: Europaparlamentet, rådet, domstolen och så vidare.
Jag vill i kväll redovisa mitt stöd för såväl principerna för en sund ledning och de principer som är utformade för att uppnå mervärde, men jag skulle vilja att vi utvidgade dessa principer till att gälla alla institutioner och även, självklart, speciellt till EU-organen.
Vi måste anstränga oss ännu mer för att optimera våra arbetsverktyg, hur vi hanterar informationsverktygen, kostnaderna för dataöverföring och slutligen vår politik för humankapitalet.
Jag vill för min del framhäva vår kommunikationspolitik: den måste inte bara ge våra medborgare verklig tillgång till information, vilket framhölls för en kort stund sedan, utan också till alla de olika aspekterna av Europeiska unionen. Det måste faktiskt verkligen vara möjligt för EU:s medborgare att inte enbart förstå de beslut vi tar för deras skull, utan också att kunna begagna sig av denna storslagna plan för ett samhälle som vi håller på att bygga inte enbart för dem utan – som jag även hoppas – med dem.
Därför måste vi öka våra kommunikationsansträngningar och fördela resurserna i överensstämmelse med tillämpningen av en kommunikationspolitik som är modern, effektiv, bildande och kort sagt anpassad efter vår tid, inte minst genom användningen av verktyg som till exempel webb-tv
På samma sätt anser jag att vi måste betona vikten av att göra större insatser som värdar för besökare och press vid de olika byggnader där sammanträdesperioderna äger rum. Inför utsikten till en framtida utvidgning råder det ingen tvekan om att det saknas en adekvat infrastruktur. Det händer ofta att jag måste ta emot delegationer i korridorerna i Europaparlamentets byggnad. 
Jeffrey Titford (IND/DEM ).
   – Herr talman! Som brittisk medborgare motsätter jag mig kraftfullt den budgetöverenskommelse som Tony Blair påstår sig ha förhandlat fram i december. Jag föredrar att kalla den ”den stora gåvan”. Att öppna checkhäftet och fråga hur mycket är inte min uppfattning om förhandling. Att tillåta att Förenade kungarikets bidrag skulle öka från ett genomsnittligt netto på 3 miljarder pund sterling till över 6 miljarder pund sterling per år från 2007 är fullständigt oacceptabelt och slösar bort Margaret Thatchers svårligen förvärvade rabatt. Jag röstade därför mot ett godkännande av budgeten när den lades fram för parlamentet, men jag misstänker att mina grunder skilde sig något från de som flesta andra ledamöterna i institutionen hade som också röstade emot.
Inte något av de stora politiska partierna i mitt land, utom mitt eget, är berett på att föra en ärlig och öppen kampanj om EU-frågor under en valperiod. Det är den berömda elefanten i rummet som alla undviker att tala om. De har hjälp från loja massmedier som är alldeles för villiga att delta i vad som i själva verket är en mörkläggning. Tony Blair och hans regering kan tycka att de är mycket smarta genom att undvika en riktig debatt om EU vid det sista allmänna valet. Där finns emellertid en nackdel. Hur kan de på ett befogat sätt göra anspråk på att ha mandat att ge bort alla dessa extra medel från skattebetalarna, av vilka det mesta kommer att gå till att subventionera projekt i östeuropeiska länder på bekostnad av att vår egen nationella infrastruktur inte får tillräckligt med resurser?
Jag har sett på riktlinjerna i betänkandet, och i stort består de av en glorifierad önskelista full av slagord som ”europeiskt hjärta” och projektet ”Raising the Game”. Enligt min uppfattning bör EU, om det verkligen är intresserat av att ”höja ribban”, börja med att fråga efter färre medel, inte mer, och det bör påbörja en större undersökning av vilka hjälpmedel som behövs för att återlämna makten som det har tagit från demokratiskt valda regeringar. Det står i alla fall på min önskelista. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan ett betänkande (A6-0057/2006) av Ingeborg Gräßle för budgetutskottet om förslaget till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 med budgetförordning för Europeiska gemenskapernas allmänna budget (KOM(2005)0181 – C6-0234/2005 – 2005/0090(CNS)). 
Dalia Grybauskaitė,
   . – Herr talman! I dag skulle jag vilja gratulera parlamentet till en mycket viktig dag eftersom vi avslutar vår diskussion om budgetförordningen. Det är en viktig vecka eftersom vi här i kammaren kommer att rösta om parlamentets hållning. Jag vill gratulera båda föredragandena för det arbete de har gjort. Jag uttrycker min erkänsla för det enorma arbete som de har lagt ned på att lägga fram dessa ändringsförslag. Jag skulle vilja bekräfta att kommissionen kommer att inkludera den stora merparten av parlamentets förslag i sitt nya reviderade förslag.
Jag skulle också vilja bekräfta att parlamentets och kommissionens målsättningar mer eller mindre är desamma.
I ljuset av dessa delade målsättningar om förenklade regler och minskningen av de administrativa bördorna är jag glad över att kunna meddela att vi kort efter parlamentets omröstning kommer att lägga fram ett nytt reviderat förslag. Vi vet att rådet är redo att ge oss ett definitivt beslut och ett slutgiltigt utlåtande mycket snart.
Jag skulle vilja ge er några exempel på de många ändringsförslag som vi mycket gärna vill inkludera i vårt nya förslag: en uttrycklig referens till proportionalitetsprincipen – detta kommer att hjälpa till att fastställa ett förenklat förfarande för mindre projekt; information för dem som ansöker om bidrag och standardiserade ansökningsblanketter för samma politiska område; att främja indelningen av offentliga upphandlingar i specialist- och/eller delområden. Det fjärde elementet som vi ser som positivt är tvåstegsförfarandet vid bidragsansökningar, vilket kommer att eliminera onödiga kostnader i det inledande skedet.
Kommissionen och parlamentet är inte de enda två aktörerna i den aktuella lagstiftningsprocessen. Ekonomiska och sociala kommittén och revisionsrätten lade fram sina yttranden mellan oktober och december 2005. Rådet håller på att slutföra sin första behandling.
Jag skulle vilja framhålla att påtagliga framsteg nu har gjorts när det gäller lagstiftningsförfarandet för att bearbeta gemenskapens finansiella regler. Vårt gemensamma mål är att ha nya, enklare och modernare finansiella regler, bättre anpassade till den nya generation utgiftsprogram som förhoppningsvis kan tillämpas från januari 2007. Detta är anledningen till att valet av tidpunkt är så viktigt och att vi inte kan missa våra tidsfrister.
Jag är inställd på att arbeta hårt vid de kommande interinstitutionella förhandlingarna och att främja en försoningsprocess för att uppnå ett verkligt samförstånd mellan parlamentet och rådet. 
Ingeborg Gräßle (PPE-DE ),
   . – Herr talman, kommissionsledamot Grybauskaitė, mina damer och herrar! I dag lägger jag inför denna kammare fram 135 ändringsförslag till budgetförordningen. Jag blev glad över kommissionsledamotens tillkännagivande i dag om att hon tänker införliva flera av dem, mycket grundläggande punkter i detta betänkande, i kommissionens reviderade version.
Europaparlamentets använder denna inledande rullande revision av texten – en text som är mycket viktig för administrationen – som ett sätt att eliminera grundläggande problem. Vi har hört en del väldigt väsentlig och hård kritik av byråkratiska förfaranden. Flera organisationer som söker bidrag, företag som lämnar in anbud på varor och tjänster och faktiskt de i kommissionen och i andra institutioner som tillämpar budgetförordningen har bidragit till vår reform och till Europaparlamentets ändringsförslag. Jag är er mycket tacksam. Era professionella råd kommer att möjliggöra en förbättring av förfarandena.
De i denna kammare som jag känner speciellt stor tacksamhet till är talman Josep Borrell Fontelles och självklart mina kolleger i budgetutskottet och budgetkontrollutskottet, främst Borut Pahor, och alla dem som har arbetat med förslagen i den tvärpolitiska gruppen i flera månader. Det var inte enbart tack vare det konstruktiva samarbetet utan också tack vare en utbredd känsla av att det krävs reformer, som de två utskotten antog betänkandet, antingen genom en bred majoritet eller enhälligt. Min personliga assistent, Christian Sichel, har uträttat en hel del i detta hänseende. Jag skulle också vilja tacka honom varmt för detta. Dessutom vill jag tacka bland andra kommissionsledamot Dalia Grybauskaitė, generaldirektör Luis Romero Requena och Philippe Taverne och hans personliga stab för de många fruktbara diskussioner som jag uppriktigt hoppas kommer att fortsätta och som jag verkligen ser fram emot.
Alla – inklusive mig själv, med mina år av erfarenhet från budgetförordningen – undrar vad det är för ett Europa som kräver sådana komplicerade och kostsamma ansökningsförfaranden. Upp till en tredjedel av varje bidragsbelopp går åt till kostnaden för ansökningsförfarandet. År efter år kastar organisationer bort betydande belopp för att delta i anbudsförfaranden som avser EU-politik, trots att de inte har några utsikter till framgång. Fyrtio sidor av blanketter och ytterligare 500 sidor manual tillhör inte undantagen utan är regel. Endast 5–25 procent av ansökningarna blir godkända. När kostnaderna uppgår till upp till 200 000 euro per ansökan kan ni föreställa er de belopp som slösas bort i Europeiska unionen varje gång en organisation deltar i EU:s anbudsförfaranden.
Vad är det för ett Europa där företag inte längre önskar delta i anbud på grund av att de måste lämna in två årliga balansräkningar, till och med vid rutinansökningar? Kommissionen har förvisso redan arbetat väldigt intensivt på detta och kommer att fortsätta att arbeta på det och göra förändringar till de viktiga tillämpningsbestämmelserna. Jag vill uppmuntra kommissionsledamot Grybauskaitė i detta och skulle vara henne mycket tacksam om hon ville ta med alla förslag från Europaparlamentet, då vi inte vill att kommissionen ska vara detsamma som åbäkighet, byråkrati och slöseri med pengar i hela Europeiska unionen. Vi vill framstå som en tjänsteleverantör för alla dem som önskar tillämpa och stödja EU:s politik.
Våra viktigaste ändringsförslag kommer upp till omröstning i morgon. Som kommissionsledamot Grybauskaitė redan har meddelat kommer vissa att införlivas. Jag skulle också vilja presentera några till. Ett gäller en databas för inlämning av anbud, vilket skulle gör att man slipper lämna in flera kopior på dokument och därmed spara tid och pengar i ansökningsfasen. Vi skulle också vilja se kommissionsbeslut i stället för omfångsrika kontrakt. Detta skulle kunna göra förfarandena mindre utdragna och – speciellt när det gäller mindre bidrag – mindre betungande.
Vårt viktigaste mål inför framtiden är att kommissionen bör bistå de sökande i förfarandet. Detta är en kulturrevolution, men den kommer att vara välgörande för alla, speciellt för Europeiska unionens rykte. Våra mål är förbättrad förutsägbarhet, pålitlighet och rättssäkerhet, och i syfte att få en förbättrad flexibilitet har ett ändringsförslag lagts fram beträffande den begränsade överförbarheten vid åtaganden, vilket annars skulle förbises. Jag kommer att lägga fram ytterligare ett muntligt ändringsförslag i morgon som avser en maximisumma, även om något belopp inte specificeras i det. Förhandlingarna kring detta kommer att bero på budgetplanen.
Jag vill vädja till rådet att inte lämna situationen som den ser ut nu. Vilka förfaranden är det som blockerar utflödet av medel, medan organisationer i medlemsstaterna förlorar så mycket pengar? Parlamentet har erkänt att vi inte kan fortsätta som tidigare, speciellt som de komplicerade byråkratiska förfarandena inte ens är särskilt framgångsrika i att uppnå målet att skydda gemenskapens medel.
Detta är skälet till min sista begäran: låt oss sträva efter en ny version av budgetförordningen på medellång sikt. I medlemsstaterna är budgetförordningar enbart enkla administrativa dokument, eftersom de måste användas dagligen. EU:s budgetförordning får inte betraktas som det mest komplicerade som administrationen kunde ha hittat på för sin egen förvaltning. Denna punkt finns också kvar på Europaparlamentets agenda.
Jag vill återigen tacka er alla för ert samarbete, och jag hoppas att jag kan räkna med ert stöd i morgon.
Borut Pahor (PSE ),
   – För det första vill jag tacka två personer. Den första är föredraganden Ingeborg Gräßle, som har varit en stor inspirationskälla för oss som har arbetat med henne under utarbetandet av detta betänkande. Sedan vill jag även tacka budgetkontrollutskottets ordförande Szabolcs Fazakas, som under svår tidspress har gjort sitt yttersta för att få till stånd ett mycket gott samarbete mellan de båda utskotten när betänkandet skulle läggas fram för parlamentet.
Som medföredragande och föredragande av yttrandet om budgetförordningen vill jag betona att huvudsyftet med betänkandet var att göra budgetförordningen och dess genomförandebestämmelser mindre byråkratiska, mer lättfattliga, enklare och framför allt mer användarvänliga. På så vis kan vi också säkerställa att budgetmedlen används mer effektivt. Som föredraganden har påpekat ägnas frågan om offentlig upphandling och bidrag särskild uppmärksamhet i betänkandet. Vid flera möten hörde vi i synnerhet icke-statliga organisationer säga att de inte längre ville samarbeta med EU, eftersom de byråkratiska förfarandena tog för lång tid och framför allt var för dyra.
Ingen, inte heller jag själv, vill ändra något i förordningen på ett sådant sätt att insynen i hur skattebetalarnas pengar används minskar. När vi arbetade med betänkandet försökte vi hitta en ny och bättre balans mellan hur pengarna faktiskt används och den demokratiska kontrollen över denna användning. I synnerhet det utskott som leds av Szabolcs Fazakas, nämligen budgetkontrollutskottet, är ytterst angeläget om denna fråga. Därför har revisionsrättens yttranden ofta haft avgörande betydelse för båda föredragandena, och i synnerhet för budgetkontrollutskottet, och därför har de också infogats i betänkandet.
Låt mig avsluta med att säga att ingen vill ha några finansiella skandaler, särskilt inte i det politiska livet. Och hur omsorgsfullt formulerade bestämmelserna än är kan de självklart aldrig helt förhindra sådana skandaler, men de kan ändå underlätta en mer eller mindre lyckad förvaltning av budgetmedlen och skapa ett mer eller mindre utbrett förtroende hos allmänheten för budgetens laglighet och effektivitet. Slutligen vill jag drista mig till att säga att detta betänkande är ett steg i rätt riktning, att de föreslagna lösningarna möjliggör en sorts ny och framgångsrik balans och att jag ser fram emot att betänkandet ska antas i morgon. 
Simon Busuttil,
   . – Herr talman! Jag gratulerar föredraganden till hennes utmärkta och djärva arbete.
Detta betänkande sänder ett klart och starkt budskap till medborgarna, ett meddelande om att Europaparlamentet vill att de ska ha lättare tillgång till EU-finansiering. Man har lagt stor vikt vid debatten om budgetplanen, som handlar om hur mycket pengar som kommer att finnas i EU:s budget. Det är i sin ordning, men vi bör inte åsidosätta den lika viktiga frågan om hur dessa pengar bör spenderas och hur vi kan göra det lättare för medborgarna att dra nytta av dessa. Vad är poängen med att tala om stora summor EU-medel när vanligt folk känner sig mer och mer frustrerade över överdriven byråkrati när det gäller att få finansiering, långa och obegripliga ansökningar och tjänstemän som gör lite eller ingenting för att förklara dessa? Inte att undra på att många helt enkelt ger upp innan de ens har försökt. Detta är fel, och vi bör förändra det. Vi bör förändra det genom att reformera budgetförordningen och se till att vi förenklar saker och gör dem mer tillgängliga.
Detta är just vad föredragandens betänkande syftar till. Det innehåller flera åtgärder för att förenkla tillgången till finansiering. På så sätt omvandlas virtuella EU-pengar som man skulle kunna tänkas få till riktiga EU-pengar som man faktiskt kan få. Detta är goda nyheter för medborgarna, men det är också goda nyheter för icke-statliga organisationer och småföretag. Därför uppmanar jag kommissionen att vara vår allierade i den här reformen.
Vårt budskap är klart: om vi verkligen vill återknyta till folket, så bör vi förenkla saker. 
Paulo Casaca,
   . – Lovorden är i detta fall inte bara en formalitet, utan ett erkännande av föredragandens ovanligt konsekventa och engagerade arbete för att uppnå två tydliga mål, nämligen att förenkla bestämmelserna och ge dem en proportionerlig räckvidd. I det avseendet är detta ett alldeles utmärkt betänkande, och vi bör inte spara på lovorden.
Jag vill i detta sammanhang påpeka att jag tycker det är mycket viktigt att analysera de fortsatta stegen i denna process för att reformera budgetförordningen. Vi måste se till att vi i parlamentet fortsätter att utöva våra medbeslutandebefogenheter under den nya budgetplanen, precis som vi gjort tidigare, så att vi i en nära framtid kan förverkliga fyra huvuduppgifter.
Den första uppgiften är att uppdatera riktlinjerna för budgetarbetet inom vissa områden, exempelvis principen om årsvis budgetering och mekanismerna för budgetflexibilitet. För det andra måste vi minska undantagen till ett absolut minimum. Om vi gör det bekräftar vi att budgetförordningen är överordnad sektorslagstiftningen och gör oss av med dubbleringar och bristande överensstämmelse, dels mellan basförordningen och genomförandeförordningen, och dels mellan sektorsförordningarna däremellan. Den tredje uppgiften är att klargöra de olika budgetaktörernas skyldigheter, befogenheter och ansvarsområden och se till att de överensstämmer med redovisningsstandarderna för budgetarbetet. Den fjärde och sista uppgiften blir att införliva budgetförordningen och den överenskomna finansieringsramen i det interinstitutionella avtalet och se till att de stämmer överens.
Dessa uppgifter kan förefalla enkla, men är i själva verket komplicerade och kräver stor noggrannhet. 
Kyösti Virrankoski,
   . – Herr talman! Först och främst vill jag tacka föredragandena Ingeborg Gräßle och Borut Pahor för det gigantiska arbete de har utfört när de har ägnat sig åt denna fråga. Ändringen av budgetförordningen har inneburit mycket omfattande förberedelser, och därtill ett mycket fackmässigt och tungrott arbete. Det har tagit lång tid och krävt stor koncentration. Ingeborg Gräßle har oförtröttligt lett många möten i olika arbetsgrupper. Att parlamentets ståndpunkt är tydlig för alla beror just på detta utmärkta förberedande arbete. Jag vill varmt tacka dem för detta.
Kommissionens förslag syftade till att ändra den förordning som har varit i kraft i tre år. Det huvudsakliga syftet har varit att undanröja och förenkla byråkratin och öka flexibiliteten, och samtidigt garantera finansiell säkerhet.
Bakgrunden är att det har växt fram en ny administrativ kultur. Efter krisen 1999 som ledde fram till kommissionens avgång, föreslog en arbetsgrupp med experter att EU:s förvaltning skulle organiseras på ett sätt som tydliggjorde det personliga ansvaret samtidigt som budgetförvaltningen skulle förenklas. I lagstiftningspaketet ingick en reform av budgetstrukturen i syfte att göra den verksamhetsbaserad och en översyn av budgetförordningen samt därtill hörande genomförandebestämmelser. Tiden är nu inne för en halvtidsutvärdering.
Man kan säga att de ursprungliga, ambitiösa målen delvis har uppnåtts. För närvarande håller vi på att få en tydligare bild av kostnader och resultat inom EU:s olika politikområden. Mycket byråkrati återstår dock, och omfattande kontrollinstrument och styrmekanismer har inrättats.
Jag tycker att kommissionens förslag till ändring av budgetförordningen går i rätt riktning, även om ambitionerna är blygsamma. Fördelningen av befogenheter och ansvar är inte djärv nog, och vi har fortfarande långt kvar till en verksamhetsbaserad förvaltning.
Enligt vår mening valde föredragandena helt rätt strategi när de försökte knyta den nödvändiga förvaltningen till en hanterbar penningsumma. I nuläget är förfarandena ibland så komplicerade och dyra att åtgärderna inte leder till att de mål vi eftersträvar uppfylls, exempelvis att samarbeta med den privata sektorn.
Vi anser att det betänkande som utskotten har antagit är alltför försiktigt. Vi skulle ha velat se ett djärvare och mer liberalt angreppssätt. Vi menar att parlamentet fortfarande ägnar sig åt ”mikroförvaltning”. Huvudfrågan på förvaltningens område är resultat, och inte vilka förfaranden som används för att genomföra förvaltningen. Komplicerade administrativa processer fungerar bara som ett skydd för ineffektiva tjänstemän, och befriar dem från kravet att fatta egna beslut. Budgetförordningen måste bygga på rationella beslut och personligt ansvar.
Bortsett från dessa påpekanden är vi ändå beredda att stödja betänkandet i dess helhet, och vi ser fram emot den kommande debatten om genomförandeakter. 
Kathalijne Maria Buitenweg,
   . – Herr talman! Även jag vill varmt tacka Ingeborg Gräßle för hennes arbete, för att hon efter vad jag förstår till och med har offrat sitt juluppehåll, och för de många givande möten vi har haft tillsammans. Det finns ett akut behov av att reformera budgetförordningen.
Santerkommissionens avgång förde med sig strängare regler och en översyn av kontrollmekanismerna, något min grupp alltid har arbetat för. Vi har dock också tvingats dra slutsatsen att denna upprensningsprocess i någon mån har skjutit över målet. Den har lett till onödig byråkrati vid bidragsansökningar, och det är i första hand icke-statliga organisationer och små och medelstora företag som har fått ta emot stöten. Rädslan för felaktiga utbetalningar är nu så stor att EU-tjänstemännen om möjligt ger dem som ansöker om EU-stöd nobben. Följden är att vi fortfarande inte har uppnått vad vi föresatte oss, nämligen en kommission där tjänstemännen verkligen är ansvariga och också kan axla det ansvaret.
Jag är därför mycket positiv till de ändringsförslag som nu föreligger, som till största delen syftar till att förenkla förfarandena. Proportionalitetsprincipen tas upp till diskussion, och jag gläder mig också åt ändringsförslagen 110 och 101 som behandlar procentregeln. I nuläget är situationen den att när stödmottagarna bidrar med egna medel måste de troligen betala tillbaka mycket av bidraget, med den kontraproduktiva effekten att de i framtiden får ett negativt incitament för att bidra med egen finansiering.
Kommissionen har lovat att den ska anta ett antal grundläggande delar av dessa förslag, men som alltid är det förstås detaljerna det hänger på. Som ni såg med de förslag vi nu har förelagts avser kammaren att förenkla förfarandena. Detta är inte bara avhängigt budgetförordningen. Mycket beror också på vilka genomförandebestämmelser kommissionen föreslår. Jag hoppas därför att ni ska godkänna principen att det är nödvändigt att genomföra förenklingar som på allvar undanröjer hinder.
Just nu talas det mycket om att minska trycket från EU-reglerna, och folk tänker omedelbart på stora företag som annars hämmas i sin konkurrenskraft. Det är emellertid minst lika viktigt för småföretag och icke vinstdrivande organisationer att börja dra fördel av minskade administrativa kostnader. Det är viktigt att kommissionen har detta i åtanke när den utarbetar genomförandebestämmelserna, men jag hoppas också att rådet accepterar att det inte bara är storföretag som berörs, och att mindre företag och icke-statliga organisationer också ska gynnas av att den EU-vållade byråkratin minskar. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk,
   . – Herr talman! När jag nu tar till orda i debatten om Ingeborg Gräßles betänkande om budgetförordningen för Europeiska gemenskapernas allmänna budget, vill jag uppmärksamma kammaren på följande frågor.
För det första tror Europeiska kommissionen efter tre års tillämpning av budgetförordningen att det inte finns något behov av att förändra dess struktur eller de grundläggande principer och begrepp som förordningen innehåller. För det andra föreslår kommissionen förvisso en lång rad av förändringar som påverkar grundläggande budgetprinciper, däribland fordringars giltighet. Enligt förslaget ska medlemsstaterna behandla gemenskapens fordringar på samma sätt som nationella finansiella fordringar. Dessutom införs genom förslaget en preskriptionstid på fem år. Preskriptionstiden ska gälla både offentlig upphandling och kontrakt. Nödvändiga ändringar förs in i bestämmelserna för att anpassa dem till det nya gemenskapsdirektiv om offentlig upphandling och bidrag som antogs 2004. Syftet är att förenkla bestämmelserna om kontroller och garantier.
Föredraganden föreslår en lång rad ändringar av det förslag till ändring av förordningen som Europeiska kommissionen har lagt fram. Ändringarna syftar till att förenkla genomförandet av unionens budget och underlätta för stödmottagarna att få tillgång till budgetmedel. Jag stöder de flesta av ändringsförslagen och hoppas uppriktigt att budgetförordningen efter Europeiska kommissionens och Europaparlamentets ändringar ska bidra till att de medel som avsätts i budgetplanen för 2007–2013 ska kunna fördelas på ett mer effektivt och öppet sätt än vad hittills har varit fallet. Detta kommer att vara särskilt viktigt för de nya medlemsstaterna, som under perioden 2007–2013 kommer att få flerfaldigt större bidrag än vad de tidigare har fått.
Avslutningsvis vill jag tacka Ingeborg Gräßle för ett bra betänkande. 
Salvador Garriga Polledo (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Precis som vid vår förra översyn diskuterar vi nu budgetförordningen under ett nattligt sammanträde. Jag hoppas att rådets ordförandeskap, precis som förra gången, ska vara mottagligt för våra förslag, och inte vara ett trött ordförandeskap som vill behålla status quo och bortser från att omständigheterna har förändrats och att genomförandebestämmelserna måste förbättras för att förbättra budgetgenomförandet.
Precis som förra gången behövs det även nu att kommissionen visar sig förstående gentemot parlamentet och krävande gentemot rådet. Föredraganden har utverkat stöd av en bred majoritet för sitt förslag, både i budgetkontrollutskottet och i budgetutskottet, och har bidragit med värdefulla förslag för att undanröja byråkratiska hinder och skydda skattebetalarnas ekonomiska intressen från bedrägerier.
När det gäller de ändringsförslag som har lagts fram vill jag lyfta fram föredragandens kompromissförslag. Förslaget från andra politiska grupper om att godkänna anslagsöverföringar för alla outnyttjade åtagandebemyndiganden är orealistiskt och kan påverka principen om årsvis budgetering. Framför allt gynnar inte förslaget vår ståndpunkt om återvinning av outnyttjade medel, som ingår som en del av förhandlingsstrategin om budgetplanen. Att som föredraganden gör i sitt kompromissändringsförslag begränsa summan verkar rimligare och framför allt mer effektivt för att försvara denna strategi.
Herr talman! Jag anser vidare att man i denna strategi tydligt bör skilja omröstningen om lagstiftningsförslaget från det slutliga antagandet när vi har fått den slutliga textversionen från rådet. 
Catherine Guy-Quint (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att berömma det arbete som utförts både av föredraganden Ingeborg Gräßle, och av föredraganden av yttrandet Borut Pahor, och lyckönska dem till ett betänkande av hög kvalitet.
Som parlamentsledamöter hade vi i själva verket en skyldighet att se över budgetförordningen, och det av flera olika skäl. Behovet av att reformera förordningen började bli akut. För att bevisa det behöver jag bara nämna de olika problem vi har haft att hantera som företrädare för EU:s folk, i synnerhet när det gäller att förse EU:s medborgare med information. Vi måste bli bättre på att kommunicera med människor, och vi måste kommunicera med dem oftare. Att se över budgetförordningen är ett sätt att göra detta. När det gäller finansieringsförfaranden och beviljande av bidrag måste finansiering till en schablonsats välkomnas som ett steg i riktning mot bättre ekonomisk förvaltning. Samma sak gäller dessutom skyddet av gemenskapens finansiella intressen, vilket bland annat ska uppnås genom det ändringsförslag som har lagts fram om återvinning, upphävande och genomförande av kontrakt och sanktioner. Jag tänker då i synnerhet på ändringsförslagen rörande förenklingsåtgärder.
Utmaningen för oss består i att hitta en balans mellan förenkling och en sund ekonomisk förvaltning. Jag välkomnar föredragandenas angreppssätt, som syftar till att förenkla reglerna för stödmottagarna, framför allt genom att förenkla de administrativa förfarandena och samtidigt skärpa de fortlöpande kontrollerna av hur våra budgetmedel används. Vi måste tillhandahålla medel för en fortlöpande dialog med det civila samhället och inte gynna vissa organisationer på andras bekostnad – de som har resurser för att uppfylla gemenskapsprogrammens krav i förhållande till de som inte har det. Tack vare detta betänkande kommer vi faktiskt att kunna slå vakt om parlamentets rättigheter i framtiden, både när det gäller parlamentets kontrollbefogenheter och dess rätt till information som en gren av budgetmyndigheten.
På samma sätt vill jag påpeka att bestämmelserna om finansiering av politiska grupper och politiska partier är av mycket stor betydelse. Här har vi faktiskt att göra med skapandet av ett europeiskt medborgarskap, ett medborgarskap som parlamentet måste bidra till för att säkerställa utvecklingen av ett offentligt europeiskt rum. 
José Javier Pomés Ruiz (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vänder mig till det tjugotal närmast heroiska ledamöter som infunnit sig till detta nattliga sammanträde. Det är skamligt att vi måste diskutera så viktiga frågor på natten. Våra kolleger bland ledamöterna beslutade att vi inte behövde några fredagssammanträden, och här är vi nu, vid en olämplig tid på dygnet, vilket är ovärdigt den kvalitet och värdighet som tillkommer det parlamentariska arbetet.
För det andra vill jag säga att vi måste lyckönska Ingeborg Gräßle till hennes goda arbete och säga att parlamentet är skyldigt att se till att de pengar som medborgarna ger oss inte slösas bort på administrativa kostnader och att pengarna når sitt mål punktligt och effektivt. Det är också syftet med Gräßles betänkande.
Det finns två olika förhållningssätt här, och jag är glad över att en majoritet av talarna delar detta nya tänkesätt – som skiljer sig från det som gällde när jag kom till parlamentet för fyra mandatperioder sedan – ett tänkesätt som innebär att man anser att vi måste få ut det bästa från de människor som arbetar med att förvalta budgeten och att vi måste fastställa var ansvaret ligger. Den politiska ståndpunkten att kräva byråkratiska förfaranden för utgifter har sitt ursprung i en misstro mot våra tjänstemän och i att vi politiker inte vill ta några som helst risker.
Tanken är att man ska göra sig kvitt tjänstemän som gör misstag, och därför säger vi till dem att de varje gång de måste köpa en penna måste gå igenom ett långt förfarande för att säkerställa att pennan har köpts enligt reglerna. Vi tillåter inte det minsta misstag, och vi har i vissa fall gjort oss av med tjänstemän som gång på gång har gjort rätt, men som vid ett enda tillfälle har begått ett misstag.
Tanken att utgiftsförfarandet ska göras mindre komplicerat kommer därför att leda till att gemenskapens pengar, som rådet ransonerar allt hårdare – vi ska bara få 1 procent, i stället för 1,2 procent – kommer fram mer effektivt och i tid, eftersom det finns många exempel på att gemenskapens pengar når skattebetalarna och EU-medborgarna sent och ineffektivt, till följd av vår arbetsordning och vårt bristande ansvar som politiker.
Tack så mycket för detta utmärkta betänkande, fru Gräßle. 
Vladimír Maňka (PSE ).
   – Översynen av gemenskapens ”finansiella bibel” påverkar inte bara EU:s institutionella ram, utan även dess medborgare. Föredraganden, Ingeborg Gräßle, har gjort ett utmärkt arbete med kommissionens förslag, och vi har nu ett utmärkt förslag framför oss. Jag ska inrikta mig på de punkter som jag anser vara mest väsentliga. Vi måste tydligt definiera medlemsstaternas uppgifter och gemensamma ansvar för förvaltningen av gemenskapens ekonomiska resurser. Vad avser strukturfonderna och för att främja öppenhet, tillförlitlighet, effektivitet och EU:s goda anseende i medborgarnas ögon måste vi inrätta genomblickbara och effektiva förvaltningsförfaranden med tydligt definierade ansvarsområden för de enskilda aktörerna. Detsamma gäller vid offentlig upphandling. Oklarheter och onödiga förseningar i förfarandet inträffar ofta även inom detta område. I egenskap av före detta borgmästare har jag på den punkten negativa personliga erfarenheter. Jag tror att vi kommer att bidra till ett mer välfungerande finanssystem inom EU genom att anta detta dokument, och vi kommer därigenom att göra det lättare för medborgarna att förstå EU:s verksamhetsområden. 
Herbert Bösch (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill göra tre påpekanden. För det första vill jag uppriktigt lyckönska föredraganden, Ingeborg Gräßle, som har uträttat ett enastående och storartat arbete. Vi kan bara lyckönska henne till denna bedrift.
För det andra, om det är någon nytta med detta arbete så är det utan tvekan att det utgör ett försök att förvalta våra program och medel mer effektivt. Det betyder dock även att kommissionens arbete i framtiden i ökad utsträckning bör bedömas med avseende på dess effektivitet. För framtida ansvarsfrihetsförfaranden här i parlamentet innebär detta att vi måste förändra våra metoder och börja röra oss bort från en attityd där vi alltid vet bäst, till att tillämpa mer effektiva standarder.
För det tredje förväntar jag mig som ledamot från en liten alpregion att kommissionen ska lämna information om exempelvis den genomsnittliga storleken på de företag som deltar i EU-programmen, även mot bakgrund av de ofta aviserade initiativen för att främja öppenhet. Informationen kan avse den genomsnittliga storleken på små och medelstora företag som får ekonomiskt stöd från EU och under vilken tidsperiod ett företag i den slutliga ekonomiska bedömningen måste tillhandahålla förhandsfinansiering för att kunna få EU-stöd. Även detta är mycket viktigt för den framtida bedömningen av kommissionens arbete och genomförandet av EU-programmen. 
Szabolcs Fazakas (PSE ).
   – Herr talman! I slutet av denna debatt som drar ut in på natten vill jag säga några ord som ordförande för det ansvariga utskottet, budgetkontrollutskottet, och även i egenskap av ledamot från en ny medlemsstat.
Parlamentsledamöter från de nya medlemsstaterna har med glädje och entusiasm deltagit i parlamentets arbete med att förbereda budgetförordningen, inte bara för att de har en entusiastisk inställning till det parlamentariska arbetet, utan även för att de är övertygade om att det främjar ett bättre, enklare och mer effektivt EU.
Det beror på att de senaste två årens erfarenheter har visat oss att EU:s budgetförordning ofta är överdrivet byråkratisk och kontraproduktiv. Att förändra den situationen ligger i allas vårt intresse och är därtill vår gemensamma skyldighet.
Väl medvetna om detta har alla parlamentsledamöter som är delaktiga i processen föregått med gott exempel och samarbetat med varandra. De båda utskotten förstärkte sitt samarbete och utsåg två utmärkta föredragande och gjorde sedan allt de kunde för att nå ett gott resultat, från organiserandet av den offentliga utfrågningen fram till omröstningen. Vi litar på att kommissionen och rådet snarast möjligt följer detta goda exempel, till gagn för vårt gemensamma och goda nya EU. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0019/2006) av Seán Ó Neachtain för fiskeriutskottet om miljövänligare fiskemetoder (2004/2199(INI)). 
Seán Ó Neachtain (UEN ),
   . – Herr talman! Jag ska inleda min presentation om att främja miljövänligare fiskemetoder med att påminna parlamentet om att fiskare som grupp på senare tid har blivit föremål för hård kritik.
På grund av att några få har handlat olagligt finns det en växande allmän uppfattning att fiskare som grupp alla är potentiella brottslingar. Jag säger till kollegerna och speciellt till er, herr kommissionsledamot, att detta måste upphöra. Finns det ohederliga personer inom fiskerisektorn? Självklart, precis som inom alla andra sektorer – ekonomiska eller andra – som är kända för mänskligheten. Om någon är skyldig till brottslig verksamhet, låt då den relevanta lagen gälla fullt ut. Å andra sidan måste vi få ett stopp för att man i ett och samma svep stämplar hela fiskerinäringen som ohederlig. Vi får aldrig glömma att den stora majoriteten av män och kvinnor som är verksamma inom denna sektor är hederliga och hängivna personer som arbetar mycket hårt.
Ingen meningsfull förändring kan uppnås utan ett aktivt engagemang och deltagande från dessa hederliga fiskare. Under de senaste åren har den stora utmaningen att upprätthålla ett hållbart fiskeri i stor utsträckning utvecklat sig till en överförenklad och polariserande debatt om huruvida vi bör ha mer eller mindre fiske. I realiteten handlar utmaningen att återställa beståndet och skapa hållbarhet också om att utveckla nya och bättre sätt att fiska genom användning och utveckling av ny teknik.
Målet att skapa hållbarhet måste framför allt inbegripa frågan om hur vi ska fiska i framtiden så att vi skördar våra havsresurser på det miljövänligaste sättet. Införandet av fiskemetoder som minskar de skadliga effekterna på våra ekosystem är en prioritet. För att åstadkomma detta måste vi först förstå de effekter som fiskemetoderna har på havsmiljön och främja en fiskeverksamhet som är miljömässigt hållbar. Jag är särskilt nöjd över att det senaste irländska ordförandeskapet föreslog ett stort EU-program för att göra fiskeverksamheten miljövänligare, för att på så sätt hjälpa till att återställa de europeiska fiskbestånden.
Detta är en brådskande fråga. Dess brådskande natur illustreras av en statistisk iakttagelse: 20 miljoner ton fisk kastas varje år överbord världen över. Detta motsvarar ungefär en fjärdedel av den totala fångsten i världen. Som det dåvarande irländska ordförandeskapet uttryckte det är överfiske en del av problemet som helhet, men att ta upp den mängden fisk ur haven och sedan kasta den överbord är ett upprörande slöseri som snabbt måste minskas kraftigt. Jag är säker på att ni kommer att hålla med mig om att vi inte gör några framsteg om inte detta sker, och att vi måste göra något positivt åt detta.
Det är glädjande att vi inom EU är beredda att ta ledningen i hanteringen av detta världsomfattande problem och gripa oss an en sådan slösaktig sidoeffekt av fiskenäringen. Det föreslagna miljöprogrammet inkluderar en översyn av alla existerande tekniska konserveringsmetoder inom de kommande två åren, för att minska skadan på ekosystemen och miljön. Detta inbegriper förslaget att påskynda utvecklingen av mer selektiva fiskemetoder. Det innehåller ett förslag om att förenkla våra nuvarande regler i syfte att underlätta dessa förändringar.
Jag inledde min presentation med att försvara fiskarna. Jag avslutar med att understryka att våra fiskare kommer att ha en central roll i att bestämma den europeiska fiskenäringens framtid. Fiskare kommer att kunna påverka denna process genom sina regionala rådgivande nämnder, vilka kommer att spela en mycket viktig roll. Jag tvivlar inte på att fiskarna till fullo kommer att samtycka till denna nya miljövänliga metod. De kommer att göra det eftersom det kommer att bidra till hållbart fiske och till att förbättra fiskbeståndet och eftersom det kommer att garantera att fiskbeståndet bevaras på ett bra sätt för kommande generationer.
Herr kommissionsledamot! Om ni vill att detta program ska fungera så måste ni se till att det finns förslag på ekonomiska och andra incitament, inklusive berättigande till höjda fångstkvoter, för att uppmuntra fiskare att gå över till mer selektiva och miljövänligare fiskemetoder.
Jag hoppas att ni kommer att hålla med mig, herr kommissionsledamot, om att detta kommer att vara ett lågt pris att betala i det aktuella sammanhanget. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Jag vill inleda med att tacka föredraganden, Seán Ó Neachtain, och fiskeriutskottet för det konstruktiva betänkandet om miljövänligare fiskemetoder och för det intresse de har visat för kommissionens meddelande. Jag kan inte instämma mer i vad föredraganden just har sagt angående fiskarnas hederlighet och integritet. Några få personers felsteg ska inte leda till att alla anklagas, och vi måste ta hårdare tag mot de verkliga brottslingarna.
Kommissionen lägger stor vikt vid utvecklingen av miljövänligare fiskemetoder. Att förbättra selektiviteten är ett av målen för de tekniska åtgärder som vi föreslår i detta sammanhang. I det avseendet är jag glad över att se att vissa framsteg har uppnåtts när det gäller de tekniska åtgärder i Östersjön som antogs av rådet i december. Kommissionen avser att öka selektiviteten och de nya tekniska åtgärder som ska föreslås för Medelhavet, Atlanten och Nordsjön.
Jag har märkt ert intresse för att bekämpa spökfiske. Kommissionen är beredd att stå i förgrunden i denna strid. Utifrån Deepnetrapporten beslutades vissa åtgärder, i den senast beslutade totala tillåtna fångstmängden och i kvotregleringen för 2006. Man beslutade att tillfälligt förbjuda djuphavsfiske med garn i de områden som innefattas av rapporten och som berörs av denna verksamhet till dess att permanenta åtgärder – även tillämpliga för andra områden, i stället för ett totalt förbud – antas, förhoppningsvis under detta år. Jag har också reserverat medel för att stödja insamling av spöknät. Kommissionen kommer att fortsätta att ägna dessa frågor särskild uppmärksamhet.
Minskningen av mängden fisk som kastas överbord kommer att vara ett viktigt mål för de nya tekniska åtgärderna för Atlanten och Nordsjön. Det måste understrykas att man, med tanke på variationen i fångstsammansättningen och mängden fisk som kastas på EU:s vatten, kommer att ta hänsyn till de olika fiskeriernas regionala aspekter. De olika områden som ska tas i beaktande kommer att motsvara de områden där de olika regionala rådgivande nämnderna har inflytande. Därmed kommer de förslag som läggs fram av dessa nämnder lättare att kunna införlivas, eftersom en positiv utvärdering görs av den relevanta regionala rådgivande nämnden.
Kommissionen uppmuntrar fiskenäringen att delta i pilotprogram genom att utnyttja de regionala rådgivande nämnderna. Två sådana pilotprojekt har redan genomförts i Frankrike och i Sverige. Ytterligare pilotprojekt, i fullt samarbete med fiskenäringen, kommer att tillåta oss att i varje enskilt fall prova möjliga åtgärder för att effektivt minska mängden fisk som kastas överbord.
Kommissionen uppmuntrar också utvecklingen av satsningar i fiskeförvaltningen i Kattegatt i samarbete med Danmark, Sverige och Tyskland. Detta kommer förhoppningsvis att leda till positiva resultat senare i år. Denna typ av förvaltning syftar bland annat till att minska eller eliminera mängden fisk som kastas överbord.
Minskning av bifångster är relaterat till frågan om selektivitet och vad som kastas överbord. Kommissionen har på ett internationellt plan gett sitt stöd till en global strategi för bifångstfrågor inom FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO). Detta skulle kunna leda till en internationell handlingsplan för att minska bifångster och/eller tekniska riktlinjer utvecklade av FAO.
De flesta av åtgärderna för att främja miljövänliga fiskemetoder kommer att inkluderas i de nya tekniska åtgärderna för Atlanten och Nordsjön. Som ni vet övervägs tekniska åtgärder som ett komplement till fiskeansträngningen, total tillåten fångstmängd och fångstkvoter, långsiktig fiskeförvaltning och återhämtningsplaner, och som en del av det allmänna paketet med förvaltningsåtgärder.
Jag har observerat er förfrågan om att förenkla regelverket, och jag kan informera er om att dessa nya tekniska åtgärder kommer att vara ett grundläggande testfall i det förenklingsprogram som leds av kommissionen. De utgör en av de huvudsakliga punkterna i handlingsplanen för förenkling.
Nu skulle jag vilja tala om ändringsförslagen. När det gäller ändringsförslag 1 om centralisering och samordnad förvaltning skulle kommissionen vilja att regionala rådgivande nämnder deltar i utvecklandet av tekniska åtgärder utan att därför processen för beslutsfattande förändras. Kommissionen går med på att ta hänsyn till initiativ från regionala rådgivande nämnder så att fiskeförvaltningen förbättras. Kommissionen kan acceptera den punkten på villkor att de positiva effekterna av sådana åtgärder bekräftas av vetenskapliga bedömningar. Jag skulle vilja betona att vi redan har exempel som visar att kommissionen tar hänsyn till de regionala rådgivande nämndernas förslag. Här kan nämnas fallet med de franska nätstyckena med kvadratiska maskor, det svenska gallret och den föreslagna nya regeln enligt vilken – av säkerhetsskäl – knytstroppen ska placeras så långt som tio meter, i stället för en meter, från nätsäckens maskor när man använder ett pumpsystem ombord vid pelagiskt fiske.
Det är för tidigt att ge ett slutgiltigt omdöme om ändringsförslag 2, eftersom diskussionerna om uttömda fiskbestånd fortfarande pågår. De kommer förhoppningsvis att slutföras senast i april. Den socioekonomiska kompensation som är knuten till återhämtningsplanerna behandlas emellertid redan i utkastet från kommissionen, och jag kan försäkra er om att detta ämne kommer att ges den uppmärksamhet som krävs. 
Struan Stevenson,
   . – Herr talman! Låt mig först av allt varmt gratulera föredraganden, Seán Ó Neachtain, för ett lysande initiativbetänkande om att införa miljövänliga fiskemetoder i EU:s fiskerisektor.
Han har åstadkommit en mycket passande avslutning på ett initiativ vilket, som han påminde oss, först inleddes av det irländska ordförandeskapet. Jag instämmer med honom, och jag håller med kommissionsledamoten om behovet av att avkriminalisera hederliga fiskare. Det är en väsentlig fråga som han förde fram i sin framställning. I hans betänkande betonas emellertid två andra frågor som jag skulle vilja diskutera mer utförligt.
Framför allt finns det ett behov av att kommissionen gör en mer omfattande översyn av åtgärder för att skydda den marina miljön och återställa uttömda fiskbestånd, särskilt genom att undersöka vilka faktorer utöver överfiske som skulle kunna orsaka att fiskbestånd uttöms, såsom föroreningar och global uppvärmning. Som ni vet, herr kommissionsledamot, finns det växande belägg för att överfiske inte har varit den enda orsaken till den kraftiga minskningen av torskbeståndet i Nordsjön. Om överfiske var den enda orsaken så skulle den kraftiga minskningen av antalet fiskefartyg som nu fiskar torsk i Nordsjön – antalet har minskat med 60 procent genom avveckling under de senaste fem åren – ha lett till en anmärkningsvärd återhämtning i torskbeståndet, men så har inte skett.
Det förefaller mig som om de andra faktorerna – såsom global uppvärmning eller föroreningar eller vilka andra faktorer som än kan upptäckas – nu bör utgöra grunden för er översyn av programmet för återhämtning av torskbestånden. Jag är mycket glad över att ni har gått med på att göra denna översyn.
Den andra frågan från Seán Ó Neachtains betänkande som jag vill betona är hans bestämda hållning till fisk som kastas överbord. Han betonade att över 20 miljoner ton fisk varje år kastas överbord världen över. En miljon ton kastas överbord i Europa varje år. Herr kommissionsledamot, ni sa att två pilotprojekt redan har kommit i gång. Jag trodde att ni också genomförde pilotprojekt i Nordsjön. Om ni har ytterligare information om pilotprojekten och uppgifter om fisk som kastas överbord och hur detta problem kan hanteras i framtiden skulle jag mycket gärna vilja höra om detta i ert avslutande anförande. 
Dorette Corbey,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först av allt vill jag lyckönska Seán Ó Neachtain till hans utmärkta betänkande. Vår grupp är nöjd med betänkandet, och vi stöder också de båda ändringsförslag som har lagts fram. Betänkandet kommer väldigt lägligt. Förra månaden blev det allmänt känt att ett antal djuphavsarter hotas av kollaps och rentav utrotning. Det är ingen tvekan om att situationen för fiskbestånden är kritisk, och det är absolut nödvändigt att lägga om kursen i riktning mot ett hållbart och miljövänligt fiske. Detta påverkar oss alla.
Låt mig börja med att säga att fiskarna kommer att tvingas anpassa sig till fiskbeståndens utarmning. Det finns ett behov av tekniska åtgärder, exempelvis akustiska skrämselanordningar, elektriska impulser som gör att man inte behöver störa havsbottnen, lämplig garnstorlek och lämplig storlek på fiskkrokar i syfte att minimera bifångsterna. Icke-tekniska åtgärder är dock minst lika viktiga. Framför allt är jag mån om att förhindra illegalt fiske och införa marina reservat för att återuppbygga fiskbestånden.
Det låter enkelt, men så är tyvärr inte fallet. Vår grupp understryker att fiskarna måste ges incitament för att tillämpa hållbara fiskemetoder. Fiskerinäringen har det svårt, inte minst till följd av de stigande oljepriserna. Mot den bakgrunden behöver vi en aktiv och engagerad politisk ledning, för att främja ett hållbart fiske. Regeringarna måste också säkerställa kontroller och att reglerna efterlevs. Det illegala fisket gör situationen omöjlig för alla parter. Utan effektiva kontroller kommer situationen obönhörligen att gå mot en allmänningens tragedi. Alla riskerar att förlora, och det kommer snart inte att finnas någon fisk kvar att fiska.
För det tredje måste även konsumenterna medverka till ett hållbart fiske. Många konsumenter vill köpa fisk som har fiskats på ett bra sätt, men vet inte vilka fiskarter som fiskas med hållbara metoder. Certifiering och kvalitetsmärkning är därför viktigt. Fisk som fiskas hållbart är först och främst fisk som inte överfiskas, utan onödiga bifångster och fisk som kastas överbord. Här behövs det bra information till konsumenterna. Först då kommer konsumenterna att fatta beslut som grundar sig på fakta och välja fisk som fiskas med hållbara metoder.
Till sist måste vi politiker axla vårt ansvar för att möjliggöra en kursändring. Vi måste oförtröttligt lyfta fram det hållbara fisket, och vi måste agera. Vi måste lyssna till de fiskare som gör det möjligt att tillfälligt införa marina reservat och se till att de inte förlorar inkomster på kort sikt. Det betänkande vi har framför oss utgör ett antal sunda steg i den riktningen, steg som inom en nära framtid måste byggas ut. Det säger sig självt att fiskeindustrin måste bli delaktig i dessa åtgärder. Bara med hjälp av ansvariga politiker och en aktiv politisk ledning, innovativa fiskare och engagerade konsumenter kan både fiskeindustri och fisk se fram emot en hållbar framtid. 
Elspeth Attwooll,
   – Herr talman! ALDE-gruppen gratulerar Seán Ó Neachtain för hans betänkande. Det är klart och koncist och ändå omfattande i sin behandling av frågorna. Vi skriver särskilt under på referenserna till biologisk mångfald och till behovet av handling både när det gäller spökfiske och fisk som kastas överbord. Vi ställer oss också bakom uppmaningen till kommissionen att fortsätta att verka för antagandet av en handlingsplan från FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) om minskning av bifångster.
När det gäller spökfiske betonade vi vikten av att övervaka den existerande övergångsåtgärden för att se till att den inte bara leder till en förskjutning av verksamheten. Vi betonade även vikten av Europaparlamentets fulla deltagande i diskussionerna om kontroller på lång sikt. Vi instämmer helt i betänkandets tonvikt på den roll som regionala rådgivande nämnder kan spela i främjandet av miljövänliga fiskemetoder, och vi stöder även nödvändigheten att erbjuda dem ökat tekniskt och ekonomiskt stöd.
Vi beklagar att vi inte kan rösta för något av ändringsförslagen. Medan vi sympatiserar med den strategi som framställs i ändringsförslag 1, särskilt när det gäller decentralisering och samförvaltning, har vi svårt för vissa av formuleringarna och menar att frågorna behandlas på ett uttömmande sätt i punkt 19. På samma sätt anser vi att frågan om kompensation, som den tagits upp i ändringsförslag 2, redan täcks in på ett tillfredsställande sätt av punkt 6 som redan finns.
Avslutningsvis rekommenderar vi betänkandet till kommissionen, rådet och parlamentet som helhet. 
Ian Hudghton,
   . – Herr talman! Jag vill tacka vår föredragande, Seán Ó Neachtain, och försäkra honom om mitt fulla stöd för hans betänkande. Jag hoppas att det kommer att antas utan ändringar.
Jag känner inte någon med något som helst intresse i fiskeri som inte skulle stödja principen om miljövänliga fiskemetoder. De som har mest att vinna på att skydda havsmiljön och säkra en balans mellan bevarande och skördande av fiskbeståndet är ju faktiskt fiskarna själva. De flesta fiskare som jag känner fiskar inte bara för dagen, utan hoppas även att deras barn en dag kommer att kunna gå i deras fotspår.
Men miljöskydd handlar om så mycket mer än bara tekniska åtgärder, även om dessa alltid kommer att vara viktiga. Jag skulle hävda att den gemensamma fiskeripolitiken inte är miljövänlig. Totala tillåtna fångstmängder och fångstkvoter används inte för att mäta den mängd fisk som fångas utan bara den fisk som landas. Att fisk kastas överbord av den gemensamma fiskeripolitiken, snarare än att förhindras av denna.
Många i Skottlands fiskeriberoende samhällen är mycket besvikna på EU:s fiskeriförvaltning, så mycket att det skotska parlamentets utskott för EU-frågor i dag behandlade en petition med 250 000 namnunderskrifter med krav på ett utträde ur den gemensamma fiskeripolitiken. Det skotska parlamentet gick med på att begära juridisk rådgivning i detta ärende. Detta gjordes inte utan vägande skäl, utan på grund av det finns ett verkligt och allvarligt behov av mer radikala reformer än dem som hittills har genomförts. 
Pedro Guerreiro,
   . – Jag vill först berömma föredraganden för hans öppenhet och tydliga fokus under utarbetandet av detta betänkande, som vi i stora drag stöder och som enhälligt antogs i fiskeriutskottet.
Det råder ingen tvekan om att hållbara fiskeresurser är avgörande för fiskerinäringens långsiktiga överlevnad och lönsamhet.
Hållbara resurser måste grunda sig på ett brett tillvägagångssätt med åtgärder för att skydda och återuppbygga utarmade bestånd, där även andra faktorer beaktas, såsom föroreningar längs kusterna och på öppet hav, utsläpp från industrin och jordbruket, bottenskrapning och sjötransporter. Hållbarheten måste också grunda sig på tekniska åtgärder med utgångspunkt i vetenskaplig fiskeriforskning. Det gäller i synnerhet genomförandet av stängningsperioder, skyddsområden och bestämmelser om garnstorlek.
Vidare menar vi att politiken för fiskeriförvaltning inte får användas för att bestraffa denna strategiskt värdefulla näring, som har en avgörande ekonomisk och social betydelse. Det är därför nödvändigt att hitta en balans mellan att tillgodose sociala och ekonomiska behov och uppnå miljömässig hållbarhet, framför allt genom att genomföra lämpliga socioekonomiska åtgärder för att kompensera fiskarna för kostnaderna för en minskad fiskeverksamhet i samband med återhämtningsplanerna för fiskbestånd, särskilt fiskare som arbetar i mindre utvecklade områden. Med tanke på att den gemensamma fiskeripolitiken är ett gemensamt politikområde anser vi att beslutsfattare inom detta område måste ta ansvar för besluten. Vi har därför lagt fram ett ändringsförslag där vi uppmanar kommissionen att föreslå socioekonomiska kompensationsåtgärder i syfte att tillhandahålla EU-finansiering för återhämtningsplaner för utarmade fiskbestånd.
Vi anser att fiskarna och de organisationer som företräder dem måste delta i utformningen av åtgärder för att skydda den marina miljön och för återhämtning av fiskbestånden. Därför har vi på motsvarande sätt lagt fram ett ändringsförslag där det slås fast att decentralisering och gemensam förvaltning är två grundläggande principer för att göra fiskarna och deras organisationer delaktiga i åtgärder för att skydda den marina miljön och för återhämtning av fiskbestånden, men även för att garantera att sådana åtgärder blir effektiva, med tanke på att det är fiskarna och deras organisationer – som har förstahandsinformation om resursernas tillstånd och är mest angelägna om att se till att de bevaras – som kommer att tillämpa sådana åtgärder. 
Kathy Sinnott,
   . – Herr talman! Det råder inget tvivel om att den gemensamma fiskeripolitiken och det traditionella kvotsystemet har lett till uttömda fiskbestånd. Den nyare ogenomtänkta strategin ger inga garantier för miljövänligt fiske och belönar konstigt nog användandet av mindre maskor. Jag hyser förhoppningar om att den policy som utvecklats under det nyare systemet, där man rådfrågar alla berörda parter, kommer att vara bättre än den toppstyrda politiken.
Jag stöder åtgärden med stängda områden såsom det nyligen stängda området för torskfiske i Keltiska sjön, vilket trots att det innebär svårigheter har fått fiskarnas stöd. Jag anser att vi måste öka maskstorleken för att förhindra att man i onödan kastar bort ung fisk. Nittio millimeter bör vara den minsta tillåtna maskstorleken för att skydda uppväxtområden och minska den mängd fisk som kastas överbord.
Mer forskning och utveckling behövs för att anpassa selektivitetsredskap såsom kvadratiska maskpaneler och sorteringsgaller så att de blir ännu effektivare för att skydda ung fisk. I år har fiske med drivgarn förbjudits på vatten som är djupare än 200 meter. Emellertid krävs ytterligare åtgärder, inklusive restriktioner på nätens längd och åtgärder för att förhindra rengöring och dumpning av nät till havs. Maskstorlekar för fasta redskap måste harmoniseras.
Jag har förhoppningar om att de åtgärder som nämnts ovan, tillsammans med andra åtgärder, väsentligt kan bidra till ett hållbart fiske. 
Duarte Freitas (PPE-DE ).
   – Jag vill först tacka föredraganden och lyckönska honom till hans arbete. Jag vill också säga att jag helhjärtat välkomnar kommissionens initiativ att utarbeta ett meddelande om att främja miljövänligare fiskemetoder.
De tekniska bevarandeåtgärderna har en viktigare roll än någonsin tidigare för fiskerinäringens framtid. Det är av yttersta vikt att vi antar metoder för att öka selektiviteten och därmed förbättra möjligheten att fånga fisk av rätt storlek, med beaktande av biologiska förhållanden och varje enskild arts livscykel.
För att fisken ska kunna fortplanta sig på ett tillfredsställande sätt så att bestånden därigenom ökar måste man först införa lämpliga förvaltningsåtgärder, exempelvis en tillfällig stängning av vissa fiskeområden för att minska bifångsterna till hållbara nivåer. Man måste också få till stånd en effektiv satellitövervakning av fartyg och fiskeområden.
Det är också nödvändigt att uppmärksamma fiskemetodernas särdrag i de olika medlemsstaterna. Denna kunskap kommer att vara till hjälp för att genomföra lämpliga och väl avvägda åtgärder som säkerställer fiskeresursernas återhämtning och förvaltning och skyddar fiskarnas och fartygsägarnas dominerande intressen. Det är följaktligen nödvändigt med en decentraliserad strategi där man beaktar fiskeområdenas och fiskarternas särdrag.
Trots kommissionens goda avsikter krävs det ibland ett mer decentraliserat angreppssätt i viktiga och känsliga frågor som rör fiskets ekonomiska och miljömässiga hållbarhet. Som exempel på detta kan nämnas det förslag som ursprungligen lades fram av kommissionen om återuppbyggnad av bestånden av sydlig kummel och hummer och det nyligen framlagda förslaget om återhämtning för ål.
Jag vill avsluta med att säga att ett ökat samutnyttjande av forskning och teknik på gemenskapsnivå är en nyckelfaktor om vi ska kunna anta miljövänligare fiskeribestämmelser. I detta sammanhang tycker jag att vi noga måste bevaka fördelningen av de medel som kommer att finnas tillgängliga genom den nya gemenskapsramen för stöd till forskning. 
Paulo Casaca (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag vill varmt lyckönska Seán Ó Neachtain. Betänkandet behandlar ett meddelande från kommissionen som är av central betydelse för den gemensamma fiskeripolitiken. Inom detta och andra områden, och med hjälp av andra instrument, anser jag att vi måste hitta lösningar på de problem vi står inför. Därför är också dagens debatt av mycket stor betydelse.
I den autonoma regionen Azorerna har stora framsteg gjorts på senare år, inte minst genom förbud mot bottensatta garn och bottentrål. Jag anser dock att mycket återstår att göra i den autonoma regionen Azorerna och i alla gemenskapsvatten, när det gäller dessa mer miljövänliga metoder.
Vad som behövs är för det första en mer direkt fiskeriförvaltning som sätter det grundläggande begreppet marin livsmiljö i centrum för fiskeripolitikens genomförande. För det andra måste vi prioritera problemet med fisk som kastas över bord, vilket föredraganden också har gjort.
Vi vet att det finns andra länder inom och utanför EU som tillämpar totalförbud mot att kasta fisk över bord, och jag ser inga skäl till att EU inte ska agera snabbare och följa detta exempel.
Vi har också det avgörande problemet med satellitsystem för att övervaka och spåra fartyg, där mycket återstår att göra om systemen ska tillämpas fullt ut. Till sist vill jag därför be kommissionen att ta till sig behovet av att införa dessa system så snart som möjligt och se till att de faktiskt används. 
Iles Braghetto (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Borg, mina damer och herrar! Främjandet av miljövänligare fiskemetoder visat att EU har blivit fullt medvetet om fiskerinäringens nuvarande svårigheter och behovet av strukturella åtgärder för att få till stånd ett ansvarsfullt utnyttjande av vattenlevande resurser.
Att minska fiskeansträngningen, eftersom fiskbestånden är i dåligt skick, optimera fiskeuttaget genom att undvika att stora mängder fisk kastas tillbaka i havet för att den är omogen och minska fiskets påverkan på särskilt känsliga livsmiljöer – det är huvudmålen för den gemensamma fiskeripolitiken, mål som vi stöder.
Att anta åtgärder för att skydda och bevara vattenlevande resurser, säkerställa att de används på ett hållbart sätt, hitta åtgärder för att ge kompensation för inkomstförluster och stödja utvecklingen av forskning och innovation, är prioriterade åtaganden som anges i det föreliggande betänkandet. Betänkandet har vårt fulla stöd. Om fiskerinäringen blir miljövänligare kommer detta nämligen också att bidra till gynnsamma socioekonomiska villkor.
Jag är övertygad om att det bara är möjligt att tillämpa de tekniska bestämmelserna för fisket om fiskarna är beredda att följa dem. Det är därför nödvändigt att förstärka samarbetet, enigheten och engagemanget hos alla parter som deltar i utvärderingen, genomförandet och utformningen av alla tekniska åtgärder som ska antas och främja en decentraliserad strategi. På så sätt kan EU återigen fatta beslut tillsammans med sina medborgare, i stället för över deras huvud. 
Zdzisław Kazimierz Chmielewski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för tankarna som kommer till uttryck i hans betänkande och för dess utformning.
Sökandet efter miljövänligare fiskemetoder har pågått lika länge som själva fisket. Även i gamla tider införde man rättsliga och tekniska åtgärder för att begränsa fångsterna och undvika utarmning av fiskbestånden och skador på biomassan som även skadar miljön. Bara under de särskilda omständigheter som rådde under det tidiga 1800-talet var alla begränsningar för fisket borttagna. I slutet av 1800-talet återgick saker och ting till det normala, och man återinförde med andra ord skyddsrestriktioner. Det verkar som om mer komplicerade skyddsåtgärder som grundade sig på vetenskaplig forskning utvecklades under 1900-talets mitt. Åtgärderna gynnade vad man kallade optimalt fiske, som inbegrep bestämmelser om vid vilken ålder en art fick börja fiskas. Det fanns också bestämmelser om tillåten storlek på fisk som fångades och principer för selektiva fiskeredskap. Å andra sidan begränsades enbart fiskegränser, fiskeansträngning och fiskemöjligheter.
När det gäller de särskilda frågorna i det dokument vi har framför oss tror jag det är värt att nämna den nya strategin för skyddsprinciper. Till skillnad mot de skyddsåtgärder som hittills har tillämpats, som huvudsakligen handlade om selektivt fiske, föreslås nu att hittills oönskade inslag i fångsten ska skyddas. Jag anser att detta är högst förnuftigt och förvisso ädelt. Tillämpat på fisk kan det te sig som en form av politisk korrekthet. Men kommer detta verkligen att gynna miljön? Erfarenheten visar att det selektiva fisket alltid försvagar den biologiska kraften hos målarterna i ekosystemet. De mindre användbara arterna kan fylla det tomrum som de mer eftertraktade arterna lämnar efter sig. Det är därför mycket viktigt att rekommendera en kontinuerlig övervakning av båda gruppernas populationer och av förhållandet dem emellan. 
Ioannis Gklavakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill lyckönska föredraganden och tillägga att fiskbestånden trots de åtgärder som EU har vidtagit är konstant hotade och att detta beror på tre mycket viktiga faktorer. För det första det högintensiva fisket, för det andra fiskemetoderna och för det tredje havsföroreningarna.
Fiskeriutskottet antog i januari ett betänkande som syftade till att främja miljövänligare fiskemetoder genom att föreslå olika tekniska åtgärder, exempelvis att fastställa fiskeområden, fiskeperioder och fiskeredskap.
Vi hoppas alla på och eftersträvar ett hållbart utnyttjande av haven. Därför måste vi alla röra oss i denna riktning. Som ett led i det arbetet vill även jag understryka några saker.
För det första måste de åtgärder som tillämpas grunda sig på rimliga, underbyggda vetenskapliga studier med beaktande av varje områdes särdrag.
För det andra måste fiskarnas organisationer ha rätt att medverka i, yttra sig om och gemensamt besluta om det övergripande förfarandet. På så sätt kommer fiskarna att inse att åtgärderna är viktiga och behövs, och därigenom bidra till att de tillämpas mer effektivt.
För det tredje ger miljövänligare fiskemetoder ett mer eller mindre selektivt fiske, ny utrustning och minskade inkomster. Det är därför viktigt att tillhandahålla lämpliga resurser till stöd för insatserna.
För det fjärde är det mycket viktigt att strängare åtgärder vidtas för att skydda haven från föroreningar från både land och hav.
För det femte känner haven inga gränser. EU måste hitta sätt att säkerställa att åtgärderna för att skydda haven inte bara tillämpas av medlemsstaterna, utan även av tredjeland.
Avslutningsvis vill jag betona att det är en helig plikt för hela världen att till kommande generationer efterlämna rena hav med fisk i. 
James Nicholson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag blir den sista i kväll att åter gratulera föredraganden till ett mycket bra betänkande. Emellertid var det en rad som föll mig i ögonen, och det är att man utifrån reglerna om total tillåten fångstmängd inte kan kontrollera antalet fiskar som dör eftersom reglerna gäller den fångst som landas men inte det som fångas och kastas överbord. Detta har varit centralt i problemet med den gemensamma fiskeripolitiken under årtionden, och inga av de åtgärder som införts för att förbättra detta har hittills fungerat.
När det gäller planen för återhämtning av torskbeståndet så har målet inte uppnåtts. Fiskare i min region i Nordirland har varit med om att fiskevatten stängts för fiske under många år, och vi har inte sett några konkreta bevis för att detta har lett till någon förbättring. Vi måste se oss för och tänka på vart vi går.
Låt oss lägga det gamla bakom oss och starta med ett blankt papper. Det ligger i varje fiskares intresse att framtida bestånd skyddas. Om vi måste ha kontroller, låt då fiskenäringen delta i beslutsprocessen. Man kan inte fortsätta att stänga dem ute och anklaga dem för att inte samarbeta. Vi har den möjligheten genom det regionala samrådsförfarandet. Låt oss inbjuda alla att komma ombord och låta fiskenäringen säga sitt och, framför allt, ta ombord några av deras mycket goda idéer.
Det är nonsens att om en fiskare säger något så måste det vara fel. Detta kan inte vara en godtagbar hållning för oss i framtiden. 
Joe Borg
   , . – Herr talman! Jag kunde inte instämma mer i att vi förr eller senare behöver göra en bred översyn av vad som orsakar uttömda fiskbestånd. Men jag vill också betona att vårt meddelande behandlar fiske och hur man ska ge sig i kast med uttömda bestånd. Anledningen är att om vi inte vänder trenden när det gäller överkapacitet och fiskeansträngning så kommer vi inte att kunna ta itu med problemet på ett effektivt sätt.
När det gäller det som sades om pilotprojekt för fisk som kastas överbord, så finns det faktiskt föreslagna projekt i Nordsjön som syftar till att öka selektiviteten genom nya tekniska åtgärder. Att kräva ett totalt förbud mot att kasta fisk från gemenskapsvatten överbord är dock lättare sagt än gjort. Denna fråga togs också upp av Struan Stevenson och av Paulo Casaca. Till och med när det gäller Norge, där fisket är mycket mindre blandat och sammansatt, har detta inte varit problemfritt. Men som jag antydde i mitt inledande anförande överväger vi olika sätt att minska mängden fisk som kastas överbord.
Struan Stevenson framhöll ytterligare en sak beträffande undersökningen av faktorer utöver överfiske, såsom föroreningar och global uppvärmning – något som också togs upp av andra ledamöter – nämligen att vi verkligen har viljan att göra detta och att vi också gör detta. Detta problem finns oberoende av problemet med uttömda bestånd, och vi behöver ta itu med det om vi vill återfå ett hållbart fiske, vilket ju ligger i fiskarnas eget intresse på lång sikt. Faktiskt är detta vad vi försöker göra genom de föreslagna nya tekniska åtgärderna och det meddelande som vi förbereder om maximal hållbar avkastning.
Angående det som Dorette Corbey sa, så undersöker vi frågan om certifiering och märkning när det gäller hållbart fiske genom förslaget om miljömärkning, som vi hoppas lägga fram under loppet av det här året.
Jag skulle också vilja ta upp den fråga som Ian Hudghton diskuterade, nämligen att miljövänliga fiskemetoder först och främst ligger i fiskarnas intresse. Emellertid kan jag inte instämma i vad han sa om att överge den gemensamma fiskeripolitiken, som jag anser vara en hörnsten och själva grunden för hållbart fiske inom EU.
När det gäller det som Pedro Guerreiro tog upp, låt mig upprepa att frågan om kompensation för socioekonomiska åtgärder behandlas i samband med diskussionerna om Europeiska fiskerifonden, vilken jag hoppas kommer att antas vid rådets möte i april.
Till svar på Duarte Freitas kommentarer om det satellitbaserade fartygsövervakningssystemet skulle jag vilja säga att kommissionen anser att satellitteknologi utgör ett kraftfullt verktyg för att upptäcka fiskefartyg som utan tillstånd befinner sig i avstängda områden och många skyddade områden. Kommissionen stöder verkligen användandet av fjärrkontrollteknik för kontroll av större delen av EU:s flotta. Kommissionen bekostar inköp och installation av satellitbaserade fartygsövervakningssystem, och faktum är att det högsta belopp som betalats ut under de senast åren har varit omkring 2 250 euro för varje blå låda. Parallellt med detta uppmuntrar kommissionen användandet av skyddssystem för fartyg som möjliggör identifiering av fartyg med satellitbaserade övervakningssystem genom en satellitbild.
Jag håller med Iles Braghetto, Ioannis Gklavakis och James Nicholson i frågan om att inkludera fiskerisektorn – de olika aktörerna och själva fiskenäringen – i fiskeförvaltningen och i de olika åtgärder som krävs för att uppnå och bevara ett hållbart fiske. Jag håller också med om att vi behöver basera våra råd på vetenskapliga undersökningar.
Jag skulle också vilja tacka Elspeth Attwooll, Kathy Sinnott, Chmielewski Zdzisław Kazimierz och Paulo Casaca för deras synpunkter och för deras välgrundade kommentarer och anmärkningar. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 

