
Wuermeling
Herr talman, kära kolleger! Jag har nöjet att nu på förmiddagen förmedla ett tack till er. Förra veckan hade jag tillfälle att i Prag sammanträffa med vår kollega från det tjeckiska parlamentet, Ivan Pilip. Ivan Pilip satt i fängelse i Kuba i 26 dagar, eftersom han varit i kontakt med dissidenter. Nu har han återvänt till Tjeckien, är i god kondition och tackar parlamentets talman och kollegerna för deras insats för att han skulle släppas. Han säger att man även bland den tjeckiska allmänheten med tillfredsställelse har noterat att Europaparlamentet i solidaritet med den tjeckiska staten och den tjeckiska kollegan engagerade sig för honom. Han är övertygad om att just vår insats bidrog avsevärt till att han frisläpptes. Jag vill gärna vidarebefordra detta till er. Jag är medveten om att jag personligen hade mycket liten del i händelseförloppet, men det gläder mig desto mer att kunna förmedla kollegans tack till er.

Talmannen
Tack, herr Wuermeling.

Flygattacker mot Irak
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om flygattacker mot Irak.

Danielsson
. Herr talman! Ärade ledamöter! Jag välkomnar detta tillfälle att kommentera en aktuell och viktig fråga. Som vi alla vet, angrep amerikanska och brittiska stridsflygplan fredagen den 16 februari militära mål utanför Bagdad. Som vi också vet angavs som bakgrund till dessa angrepp ökad irakisk luftvärnseld mot de brittiska och amerikanska stridsflygplan som patrullerar de s.k. flygförbudszonerna i norra och södra Irak. Från amerikansk och brittisk sida har man i uttalanden framhållit att aktionerna genomfördes i självförsvar, samt att de var av rutinmässig karaktär och inte skall ses som en upptrappning eller förändring av politiken. Vi vet också att flera länder har uttryckt sig kritiskt mot aktionerna.
FN:s säkerhetsråd diskuterade kort denna fråga i informella konsultationer den 20 februari. Då gjordes även uttalanden enligt förväntade ståndpunkter. FN:s generalsekreterare har också kommenterat det inträffade. Han har sagt: Obviously the timing is a bit awkward for the talks I' m going to have on the 26th of February. Detta var generalsekreterarens hänvisning till de högnivåsamtal som just nu har avslutats mellan FN:s generalsekreterare och Iraks utrikesminister, och som alltså ägde rum i måndags.
Ordförandeskapet konstaterar att det råder olika uppfattningar inom unionen vad gäller den folkrättsliga grunden för dessa militära aktioner, inklusive upprätthållandet av de s.k. flygförbudszonerna. Vi vet att ett medlemsland deltog i aktionerna och att andra medlemsländer har beklagat det inträffade. Samtidigt vet vi att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken förutsätter en gemensam position.
Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken utvecklas successivt i den takt som medlemsländerna beslutar om. Det är givetvis en styrka om EU:s medlemsstater har en gemensam uppfattning. Samtidigt måste vi respektera att det finns frågor som vi ser olika på. I sammanhanget noterar jag ändå som något positivt den dialog som har inletts i New York mellan FN:s generalsekreterare och den irakiska regeringen. Vi hoppas givetvis att samtalen kan bidra till att dödläget bryts och att Irak beslutar sig för att samarbeta med FN och FN:s vapeninspektörer, med utgångspunkt i de aktuella säkerhetsrådsresolutionerna.
Det kan också noteras att den amerikanske utrikesministern, Colin Powell, nyligen förklarat sig positiv till en översyn av den amerikanska sanktionspolitiken. Powell har vidare uttalat en förhoppning om att Förenta staterna inom ett par veckor kan presentera sina tankar på en sådan översyn mera i detalj.
Det irakiska folkets levnadsförhållanden utgör tillsammans med varaktig säkerhet och stabilitet i området de viktigaste frågorna för rådet när det gäller rådets politik gentemot Irak. Rådet undersöker för närvarande EU:s möjligheter att göra insatser på det humanitära och kulturella området, inom ramen för befintliga resolutioner om Irak från FN:s säkerhetsråd, särskilt programmet " Olja mot mat" . Det är viktigt att den irakiska regeringen samarbetar för att ett sådant program skall kunna genomföras.
Genom säkerhetsresolution 1284, som antogs den 17 december 1999, ges möjlighet att suspendera sanktionerna, förutsatt att Iraks regering samarbetar fullt ut med FN:s inspektörer med ansvar för nedrustningen i Irak.

Patten
. (EN) Ordförandeskapet har just förklarat bakgrunden till de nyligen utförda flygangreppen mot Irak. Jag vill inte ta upp detta igen, så låt mig bara säga att jag instämmer helt och fullt i den bedömning av situationen som vi just har hört. Jag instämmer till fullo när det gäller åtskillnaden, som jag tyckte att man gjorde på ett utmärkt sätt, mellan de första initiativen för att skapa en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och den strävan som många har när det handlar om en enda utrikes- och säkerhetspolitik. Jag instämmer också verkligen i vad som sades om olikheterna mellan medlemsstaterna i detta sammanhang.
Jag vill säga några ord om bakgrunden. Jag vill säga ett par ord om sanktionerna och om de initiativ som tas för att förbättra det irakiska folkets eländiga situation. Vi håller alla med om att dödläget när det rör sanktionerna mot Irak och det lidande som detta dödläge har orsakat är oerhört otillfredsställande, och att vi bör göra allt vi kan för att få ett slut på detta.
Vi måste emellertid komma ihåg att man från början hade ett syfte med införandet av sanktionerna. Som ett resultat av Gulfkriget, beslutade FN:s säkerhetsråd genom ett antal resolutioner att Irak skulle göra sig av med alla massförstörelsevapen, och att detta skulle bekräftas av Unscom, FN:s särskilda kommitté med ansvar för nedmontering av Iraks vapenarsenal och upprätthållande av ett övervakningsprogram för att se till att den inte byggdes upp igen. I väntan på att detta skulle genomföras, beslutades att Irak skulle underkasta sig olika ekonomiska sanktioner, även om undantag tilläts för nödvändiga humanitära artiklar. Trots att man hade kunnat göra detta omgående, under 1991, vidtog inte den irakiska regeringen åtgärder för att fastställa ett arrangemang med FN förrän under 1995, när Irak gick med på "olja mot mat"arrangemanget, som formulerades i resolutionen från FN:s säkerhetsråd samma år. "Olja mot mat"arrangemanget har sedan dess förlängts var sjätte månad och har då gett förbättrade villkor. I princip skall detta arrangemang ge grundläggande humanitärt bistånd utan någon ytterligare extern hjälp. Förvaltningen av programmet och samarbetet med den irakiska regeringen när det rör genomförandet av det fungerar emellertid inte på ett effektivt sätt. Det finns ingen brist på tillgängliga medel för den irakiska regeringen genom "olja mot mat"arrangemanget till inköp av mat och mediciner till folket. Det är den irakiska regeringen som har valt att inte göra detta, att inte ta vara på den möjlighet som det internationella samfundet ger den.
Sanktionsfrågan blev naturligtvis ännu mer infekterad när Unscom kastades ut från Irak i november 1998, och det tog ett år att komma överens om ett gemensamt förhållningssätt för att ta itu med detta problem. FN:s säkerhetsråd antog resolution 1284 i december 1999, genom vilken man kunde upphäva sanktionerna mot Irak om landet följde besluten om vapenövervakning. Irak godtog emellertid inte resolutionen och motsatte sig varje form av samarbete när det gällde bekräftandet av nedmonteringen av massförstörelsevapnen. Irak har därför inte följt resolutionen från FN:s säkerhetsråd, vilket jag drar mig till minnes att Europaparlamentet tog upp i sin resolution från april förra året.
Vi har nu nått en viktig punkt i våra förbindelser med Irak. De sanktioner som varit i kraft i tio år har uppenbarligen inte fått de önskade effekterna. Folk uppfattar det som om sanktionerna förvärrar livssituationen för irakierna. Saddam Husseins och hans regerings hänsynslöshet har resulterat i undernäring, sjukdom och en omfattande försämring av landets fysiska och sociala infrastruktur. Denna politik kommer att få konsekvenser som går utöver de nuvarande, som kommer att få bäras av framtida irakiska generationer.
Dessa eländiga omständigheter har gjort att folk har fått upp ögonen för irakiernas umbäranden och vilka problem det innebär att ha förbindelser med en regering som är lika obarmhärtig som den är hänsynslös. Vi är alla överens om att det uppenbarligen finns ett behov av att omvärdera hela den irakiska frågan och att bestämma vilka åtgärder som är bäst. Förenta staternas nya utrikesminister, Colin Powell, instämmer också i detta.
Vi får inte förlora det grundläggande målet ur sikte. Vi måste se till att vi aldrig mer ger Saddam Hussein de medel som krävs för att han skall kunna angripa sina grannländer, eller, för den skull, sitt eget folk. Sanktionerna är fortfarande i kraft, men vi måste undersöka hur vi kan göra dem tillräckligt effektiva, så att vi kan uppnå det grundläggande målet. Vi vill koncentrera oss på det irakiska ledarskapet och dess vapen, inte på det irakiska folket och det irakiska samhället. Det internationella samfundet bör undersöka möjligheterna att ersätta det nuvarande sanktionssystemet med, för att använda jargong, "ett smart sanktionsprogram" och andra lämpliga åtgärder, samtidigt som man skall försöka se till att det inte tillverkas några massförstörelsevapen.
Det irakiska folkets lidanden är i hög grad en fråga för Europeiska unionen. Sedan Gulfkriget 1991, har Europeiska unionen varit den största biståndsgivaren av humanitärt bistånd till Irak, vilket uppgått till över 250 miljoner euro. De senaste två åren har Europeiska unionen gett mellan 8 och 10 miljoner euro per år. För år 2001 kan summan vara något högre och ligga någonstans omkring 12 miljoner euro. Biståndet, genom ECHO, koncentreras på tillhandahållande av rent dricksvatten och sjukvårdsmaterial, med särskild betoning på institutioner för handikappade, föräldralösa, såväl som gatubarn. Biståndet från ECHO förmedlas genom icke-statliga organisationer och vederbörliga FN-byråer.
Kommissionen välkomnar återupptagandet av samtalen mellan Förenta nationerna och Irak som ägde rum den 26 och 27 februari i New York. Även om det inte har rapporterats om några betydande genombrott från tvådagarssammanträdet mellan FN:s generalsekreterare och den irakiske utrikesministern, är det glädjande att man kommit överens om att fortsätta samtalen. Man bör skicka signaler till den irakiska regeringen om vikten av att samtalen fortsätter och att man når en överenskommelse med Förenta nationerna som gör det möjligt att förbättra den ekonomiska och humanitära situationen i Irak, samtidigt som man tar hänsyn till de olika FN-resolutionerna om Irak; i synnerhet när det gäller frågan om massförstörelsevapen.
(Applåder)

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! Utöver den polemik som dessa militära åtgärder kan komma att orsaka, eller det faktum att de allierade skulle ha rådfrågats, anser jag att den verkliga betydelsen av dagens debatt ligger i att se hur en sammanhängande politik från det internationella samfundet skulle kunna samordnas med de internationella normerna - jag syftar på de tolv resolutioner som antagits av Förenta nationernas säkerhetsråd - och att hänsyn samtidigt tas, som Chris Patten sade, till det lidande som det irakiska folket för närvarande utsätts för.
Jag skulle vilja ta upp med detta problem ur den synvinkeln, men först vill jag mycket tydligt klargöra något. Jag anser att det med rätta har sagts att ingen regim har låtit det irakiska folket och samhället utstå så mycket lidande som den nuvarande regimen, och jag anser att det också är på sin plats att erkänna att ingen har dragit så mycket nytta för egen del av detta lidande som den irakiska regimen har gjort.
Ur detta perspektiv, herr talman, skulle jag vilja ställa några frågor till kommissionen och rådet. Kommissionär Patten har denna morgon delgett oss sina tankar om hur vi bör gå vidare, och jag skulle vilja fråga ordförandeskapet om det anser att det nödvändigt att införa ett embargo för att nå målet - vilket min politiska grupp stöder till hundra procent - att förhindra att Irak skaffar sig massförstörelsevapen, eller inte.
Jag anser att kommissionen, och hela Europeiska unionen, kan ha ett mycket lugnt samvete - Patten har just förklarat det - eftersom vi är den främsta bidragsgivaren av humanitär hjälp till Irak, men jag anser även att vi allvarligt bör analysera och begrunda de resultat som programmet "Olja mot mat" har gett, eftersom många arabländer anser att de irakiska myndigheterna förskingrar mer än hundra miljoner dollar årligen av dessa pengar.
Jag skulle även vilja fråga rådets tjänstgörande ordförandeskap om det anser att en alternativ lösning på problemet med ett embargo skulle kunna vara att ersätta Förenta nationernas sanktionsregim med en internationell undersökningskommitté när det gäller valuta- och vapenflöden, såsom kommissionär Patten har sagt. Jag håller med om vad det tjänstgörande ordförandeskapet har sagt om att den enklaste lösningen naturligtvis skulle vara att Saddam Husseins regim tillämpade resolution 1284 som på villkor att Irak samarbetar med Förenta nationerna gör det möjligt att avbryta handelsembargot i 120 dagar, en period som i sin tur är möjlig att förlänga med ytterligare perioder. Det är uppenbart, herr talman, att Saddam Husseins regim har besegrats men inte tillintetgjorts, och jag anser därför att uttalanden som att dessa militära åtgärder är ett imperiums agerande mot ett oskyddat folk, är en något förenklad tolkning, men jag anser ändå att det är berättigat att vi frågar oss om dessa åtgärder från det internationella samfundet och denna sanktionspolitik verkligen bidrar till att försvaga Saddam Husseins regim, eller om dessa åtgärder tvärtom bidrar till att regimen stärker sin makt; vi är ju alla väl medvetna om att regimen frambesvärjer en bild av den yttre fienden i syfte att befästa sin makt.
(Applåder från PPE-gruppen)

Poos
Herr talman! En punkt förefaller mig klar: vi är eniga om att förkasta Saddam Husseins avskyvärda regim. Ju förr han försvinner, desto bättre. Men demokrater och demokratiska länder sinsemellan är det nödvändigt och fördelaktigt att diskutera medlen för att uppnå detta mål. Fullständigt berättigade tvivel har uttryckts om lämpligheten, eller till och med det lagliga, med de senaste bombningarna i Irak. På den punkten åligger det Förenta nationernas säkerhetsråd att yttra sig tydligt. Det är FN:s säkerhetsråd, och inte den ena eller den andra av dess medlemmar eller permanenta medlemmar, som är den enda berättigade myndigheten när det gäller att besluta om tvingande åtgärder mot ett land.
När det gäller de pågående ekonomiska sanktionerna uppstår också frågan om hur effektiva de är. Man måste konstatera att de ekonomiska sanktionerna inte destabiliserat Saddam Hussein - det konstaterades för övrigt nyss av kommissionär Patten - men de har orsakat mycket allvarliga följdskador för Iraks befolkning.
Det är den slutsats jag också drar av en utfrågning nyligen om Irak inför vårt utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Jag blev mycket imponerad bl.a. av inlägget från Vieno, direktör för Caritas i Europa. Han drog slutsatsen att: "Sammanfattningsvis är sanktionerna på det humanitära planet katastrofala. På politisk nivå är de ineffektiva. På rättslig nivå är de diskutabla. På moralisk nivå är de oacceptabla." Jag vågar hoppas att denna kvalificerade företrädare för Caritas inte kommer att förkastas av våra kolleger i PPE i Europaparlamentet, och att Europeiska unionens råd å sin sida kommer att kunna dra de slutsatser som krävs.

Nicholson of Winterbourne
Herr talman! När jag besökte Kuwait nyligen träffade jag en man vars barndomsvän hade dödats under Iraks angrepp. Han gick ut på gatan och såg att hans vän låg där. När han tog tag i honom upptäckte han att han var död. Han tyckte det kändes som om han tog i en klump gelé. De irakiska soldaterna hade brutit alla ben i hans kropp.
När vi talar om det irakiska folket, låt oss inte glömma bort de ca 750 kuwaitiska krigsfångar som fortfarande finns i de irakiska fängelserna. Vi vet inte vad som hänt med dem. Vi måste fortsätta att undersöka saken.
Jag har besökt Iran. Jag har talat med familjerna till de fångar som fortfarande finns i Irak från kriget mellan Iran och Irak som ägde rum 1981-1988. En miljon människor dödades p.g.a. Saddams angrepp och härjningståg i Iran. Det finns kanske fortfarande 25-30 000 iranska fångar i de irakiska fängelserna. Lår oss inte heller glömma bort dessa personer.
Jag har varit i Kurdistan. Jag har sett resultaten av de kemiska vapnen. Låt oss inte glömma bort de 500 000 kurder som förlorat sina liv p.g.a. regeringen i Bagdad, sedan de invaderades i norr med kemiska vapen i augusti 1988, kort efter det att Saddam drevs ut ur Iran.
Jag har besökt de irakiska träskmarkerna många gånger, världens vagga, Mesopotamiens träskmarker. Jag har år efter år sett det ständiga dränaget, vattenminskningen, och det faktum att över en halv miljon träskbor, som har sina rötter långt tillbaka i civilisationens gryning, numera fått sina inkomstmöjligheter, sina liv, förstörda. Deras mark har avlägsnats av de irakiska dräneringsåtgärderna. Varför? Därför att Saddam skall kunna komma närmare Iran och Kuwait med sina stridsvagnar, så att han skall kunna invadera lättare nästa gång.
Flygförbudszonerna har varit effektiva när det gällt att skydda livet på åtminstone en del av dessa människor, men vi bör göra mer - vi måste göra mer. Vi har maktbefogenheter att återställa Iraks träskmarker.
Denne man är ett monster. När vi talar om flygförbudszonen, när vi talar om den indirekta skadan, så låt oss inte glömma bort det. Under 1989 tjänade han 15 miljarder US-dollar på olja och han använde 13 miljarder till att köpa vapen. Under 1999 tjänade han 16 miljarder US-dollar, men han kunde, åtminstone inte lagligt, använda några pengar till att köpa vapen.
Jag rekommenderar att vi försöker se till att han inte kan kontrollera matdistributionen genom "olja mot mat"programmet, att vi försöker se till så att de dammar som förstört träsken rivs, och att vi arbetar för att inrätta en brottmålsdomstol där han åtminstone kan ställas inför rätta i sin frånvaro. När vi talar om en politik gentemot Irak, nämnde kommissionär Patten den irakiska regeringens hänsynslöshet. Det handlar inte om hänsynslöshet, utan om skoningslöshet. Denne man är sannerligen en modern Hitler.
(Applåder från mitten och från höger)

Lagendijk
Herr talman! Enligt min parlamentsgrupp är de bombningar som här diskuteras fel svar på ett bestående svårt problem. Låt oss börja med den rättsliga grunden, som lindrigt sagt är utomordentligt tvivelaktig. Min parlamentsgrupp är för ett upprätthållande av flygförbudszonen, men utan ett nytt uttalande från FN:s säkerhetsråd finns ingen rättslig grund för de nuvarande bombningarna. Bombningarna är felaktiga eftersom de motverkar den avsedda effekten: Saddam är den arabiska och även den palestinska befolkningens hjälte, och det gör det bara svårare att finna en lösning på Mellanösternproblemet.
Det betyder inte att min parlamentsgrupp anser att det inte finns något problem, eller att inget behöver göras. Även vi är av den åsikten att Saddam fortfarande utgör det största hotet mot stabiliteten i Mellanöstern, och att Irak är ett land där mänskliga rättigheter i enorm omfattning och systematiskt skändas.
Jag är glad att kommissionär Patten redan har sagt att även han är för en anpassning av den nuvarande taktiken. Det kan vi föra långa och omfattande diskussioner om. Slutresultatet av tio års sanktioner är att det inte är Saddam, utan Iraks befolkning som har lidit mest. Saddam har på ett ytterst cyniskt sätt missbrukat sanktionerna för sina egna PR-syften och på bekostnad av sin egen befolkning. Jag är också glad över att en majoritet i detta parlament tycks vara för en ändring av dessa sanktioner.
Embargot på vapen och strategiska varor måste ligga kvar och till och med skärpas, men den nuvarande taktiken måste ersättas med så kallade smart sanctiones. Vi måste dock hålla fast vid kravet på att vapeninspektörerna ges tillträde. Vi får inte tillåta att regimen fortsätter att arbeta med biologiska, kemiska och till och med nukleära möjligheter. Vi får inte glömma Haladja, vilket även den förre talaren sade. Det internationella samfundet måste få tillträde till Irak och kunna utöva kontroller av vad som händer i landet när det gäller framtagande av vapen.
Slutligen vill jag, med avseende på de åtgärder som skall vidtas, uppmana det svenska ordförandeskapet att ta sig an Europaparlamentets resolution från november förra året, där en tillfällig internationell tribunal för Irak efterfrågas. På så sätt skulle Europa kunna spela en självständig roll inom världspolitiken, genom att utöva ett visst inflytande på Förenta staterna utan att gå tillbaka på kraven på Irak och Saddam. Vi kommer också att kunna utöva ett visst inflytande på Storbritannien, som ser sig som en bro mellan Amerika och Europeiska unionen, men som, om det fortsätter på det här sättet, mer utgör ett hinder än en lösning.

Wurtz
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär! Jag hörde till dem som ville att en debatt om de amerikansk-brittiska bombningarna av Bagdad skulle föras upp på föredragningslistan för detta sammanträde. Jag gjorde det i samma anda som när jag vid talmanskonferensen föreslog att von Sponeck, tidigare ansvarig för FN:s program " Olja mot mat " skulle bjudas in till parlamentet, han som var modig nog att avgå med tanke på de fruktansvärda konsekvenserna av Washingtons strategi mot Irak.
Det är min och hela min grupps övertygelse att Europeiska unionen har allt att förlora på att visa sig blygsam eller obeslutsam i denna fråga, och att vi har allt att vinna på att tydligt ta parti. De senaste attackerna mot Irak illustrerar enligt min uppfattning denna fråga på ett lysande sätt. Det som i mina ögon står på spel är till att börja med vår uppfattning om de internationella förbindelserna. Dessa flygattacker mot Bagdad, liksom de tidigare alltsedan operation " Ökenräv" 1998, som vi har i bistert minne, är både fullständigt illegala, fullständigt kontraproduktiva och etiskt oförsvarliga. De strider fullständigt emot de principer vi förespråkar. Ingen av FN:s resolutioner innehåller ett sådant utnyttjande av styrka. På grund av dessa upprepade bombningar har Saddam kunnat undanröja all internationell kontroll över nedrustningsåtgärderna. Om den irakiska diktatorn slutligen inte upphör att öka sitt herravälde över landet eller ännu längre bort blir däremot större delen av samhället i högsta grad ostrukturerat och utsätts för ett fruktansvärt martyrskap.
Enbart denna anledning borde räcka för att göra unionen mycket mer offensiv och bidra till att den kan ta sig ur denna ovärdiga och dramatiska spiral. Annars kan vi lika gärna begrava Europa-Medelhavspartnerskapet, som redan äventyrats så.
Det som i mina ögon också står på spel i och med de återupptagna bombningarna mot Bagdad, är det slags förbindelser Europa har med Förenta staterna under ledning av George W. Bush. Vi får inte glömma att Irak är en av de s.k. " skurk" stater som Washington använder sig av för att motivera sitt program för skydd mot missiler. Den nya amerikanska administrationen vill, utan några som helst tvivel, testa hur sårbara européerna är när det gäller en ny impuls för den irakiska kartan för att besegra, eller åtminstone dämpa deras opposition mot det nationella missilförsvaret (NMD), detta oansvariga strategiska projekt från Vita huset.
Den tredje viktiga frågan i den europeiska reaktionen på denna amerikansk-brittiska flygoperation är, enligt min uppfattning, trovärdigheten för själva Europaprojektet. För det är ändå ovanligt att se att en av de stora medlemsländerna, en av pelarna i det som vissa kallar förtruppen, eller den hårda kärnan, i den framtida unionen, särskilt när det gäller säkerhet och försvar, direkt ställer sig på Bush sida. För närvarande spelar den gamla politiska överensstämmelsen mellan Blair och Clinton inte längre ens någon roll. Det är inte längre den tredje vägen, man har helt enkelt klivit över den gula linjen. Vi sade det redan när det gällde Echelon-affären. Man måste ändå, förr eller senare, kunna träffa val. Man kan inte hela tiden göra två saker samtidigt. Och vilket dåligt exempel vi ger till ledarna för kandidatländerna, som uppmuntras att ge garantier till de starkaste snarare än att bygga upp ett gemensamt projekt med sina grannländer och samarbetspartner! Polen har redan, i stort sett ensamma i världen, lämnat sitt stöd till Washington. Är det vad vi vill, med tanke på utvidgningen?
Det är anledningen till, herr talman, att även om jag gläds åt viss kritik från det ena eller det andra hållet i unionen mot bombningarna, anser jag att vi behöver en mycket mer voluntaristisk attityd från Europa när det gäller hela Irakfrågan, vid behov genom att använda en typ av förstärkt samarbete med en majoritet av de femton medlemsländerna, inbegripet hävandet av embargot och ett betydande stöd till den irakiska demokratiska oppositionen.

Andrews
Herr talman! Jag delar åsikterna om Saddam Hussein som uttryckts i kammaren. Den irakiska regeringen måste följa internationell rätt. Låt mig också säga att detta även gäller för Förenta staterna och Förenade kungariket.
I egenskap av beundrare av den urgamla irakiska civilisationen, tycker jag att det är svårt att acceptera att man tillåtit befolkningen att lida så mycket p.g.a. andras ekonomiska intressen och att den har fått angripas både inifrån och utifrån.
Först hade vi kriget mellan Iran och Irak; ett krig som i huvudsak stöddes av Väst. Irak fick teknik och vapen för att kunna fullfölja kriget. Förenta staternas president Reagan sade några välkända ord om Saddam Hussein: "Han är en skitstövel - men han är vår skitstövel." Teknik för kemisk krigföring flödade till Bagdad. Västvärldens militärindustriella komplex hade en lycklig period och lät sina vapen flöda till Bagdad. Kuwait inkräktade på Irakiska oljefält och Förenta staternas ambassadör gav Irak intrycket att Förenta staterna inte hade något att invända mot en invasion. Detta var en oerhört ödesdiger feltolkning av irakierna, och de fick ta konsekvenserna.
Det var rätt att införa sanktioner direkt efter det att Irak kastats ut ur Kuwait, men det är verkligen inte rätt att hålla fast vid dem i deras nuvarande form. Man har beräknat att 1,5 miljoner människor har dött sedan sanktionerna infördes. Förenta staternas f.d. utrikesminister, Madeleine Albright, ansåg att 5 000 barn per månad var ett pris som var värt att betala för att bli av med Saddam Hussein. Han är fortfarande kvar. Men alla de barn som har dött är inte det. Vad kände de till om sanktionerna?
Sanktioner skadar medborgarna, vilket redan har nämnts i kammaren. De skadar inte den elit som sanktionerna är tänkta att drabba. Den muslimska världen är mycket upprörd - och det har den all rätt att vara - över den folkmordspolitik som förs i Irak. Man håller på att bli förbittrade och t.o.m. hatfyllda i Mellanöstern och i de muslimska länderna världen över.
FN-sanktionerna sker med en våldsamhet som sliter sönder det bräckliga samförstånd som finns i regionen. Man spelar också i händerna på Saddam Hussein, som varit ohotad under de senaste 30 åren. Han är populärare än någonsin bland det arabiska folket.

Dupuis
Herr talman, rådets tjänstgörande ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tror att vi till att börja med måste tacka amerikanerna och britterna för deras ansvarskänsla. Wurtz som anser att man skulle kunna och borde anförtro FN:s säkerhetsråd alla beslut i frågan har lite flax, skulle jag vilja säga. När man vet att två andra medlemmar i säkerhetsrådet, Folkrepubliken Kina och den ryska federationen, för närvarande levererar vapen till Irak förefaller det mig minst sagt oansvarigt att överväga att fatta beslut i sammanhanget.
Men även om vi tackar amerikanerna bör det inte hindra oss från att fundera över en ny utformning av detta begrepp, och definitivt inte ett övergivande av dessa sanktioner. Jag tror att dessa sanktioner på nytt måste bli effektiva, och general Powell själv erkände det. Jag skulle också vilja säga att det förvånar mig att ingen, utöver Wurtz, i dag har talat om de amerikanska intressena. Wurtz gjorde en utsökt analys av de amerikanska intressen som skulle vara att motivera det amerikanska strategiska skyddet. Var och en kan dra de slutsatser han vill av det. Men det stämmer att i andra debatter har man alltid klandrat amerikanerna som skulle ha stora ekonomiska intressen i området. I dag misstänker jag att det kanske bland medlemsstaterna kan finnas de som skulle ha intressen - däribland er egen herr Wurtz - samma intressen som ni, när det gäller amerikanerna, fördömer mycket starkt.
Jag tror att alla dessa problem måste läggas på bordet om man vi ha en diskussion som är det minsta konstruktiv. Vi måste också gå tillbaka till grunden för denna regim, Nicholson gjorde det, och vi skall inte heller göra oss alltför stora illusioner. Vi känner till svårigheterna med att slå ned denna typ av regim, vi känner till svårigheterna med att genomföra ett sanktionssystem. Vi har, efter tio år, viss erfarenhet av sanktioner som genomförts sedan 1991. Jag tror att man måste fundera över nya sanktioner, och man kan svårligen bortse från den militära aspekten på dessa, och man bör sannolikt också betona de militära påtryckningarna, på samma sätt som man sannolikt bör tänka på att utvidga uteslutningsområdet för Kurdistan. De senaste kurdiska emigranterna som kommit till de franska kusterna är just resultatet av en brist på skydd för vissa kurdiska områden i Kurdistan. Vi måste sannolikt utvidga dessa områden, och för att skyddet skall respekteras måste vi tyvärr använda ett antal militära medel, och britterna och amerikanerna tycks vara de enda som för närvarande kan säkerställa dessa.
Vi måste också tänka på att öka pressen på Folkrepubliken Kina och Ryssland för att de skall upphöra med sitt militära samarbete med Irak, men vi måste också framför allt överväga en ny typ av bombning, informationsbombning dag och natt, med satelliter och bombningar av flygblad i hela landet, för att medborgarna skall få kännedom om politiken i det internationella samfundet, och framför allt Saddam Husseins politik, en politik som gjort det möjligt för honom att förskingra en stor del av de medel han får från programmet "Food". Vi måste alltså bedriva en informationspolitik som gör det möjligt för irakierna att få veta, så att de äntligen kan störta denna regim.

Belder
Herr talman! Att undergräva sin egen politiska trovärdighet är aldrig bra. Om man gör det gentemot en hänsynslös fiende, så kan det i själva verket få katastrofala följder. Här är min bedömning av de splittrade europeiska reaktionerna på de senaste amerikanska och brittiska militära åtgärderna mot Saddam Husseins regim i Irak. Europeiska unionens medlemsstater politik när det gäller Irak förtjänar kritik på tre viktiga punkter.
Till att börja med rimmar den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens målsättning mycket illa med den skriande avsaknaden av enighet vid den senaste Irakkrisen. Jag delar fullständigt den tyske kommentatorns åsikt när han i slutet av förra veckan sade: "En europeisk utrikespolitik? Hur bred klyftan mellan ambition och förverkligande verkligen är, visas av de 15 EU-ländernas reaktioner i samband med de senaste bombningarna i Irak: britterna deltog, tyskarna tog betäckning och fransmännen besköt Washington med ord." Och vem drog nytta av denna oenighet? Saddam Hussein, naturligtvis!
Just denne irakiske president är fortfarande, efter två förlorade Gulf-krig, den stora destabiliserande faktorn i Mellanöstern. Saddam fortsätter att gjuta olja på den olyckliga elden i konflikten mellan palestinier och israeler. I förbigående säger sig Europeiska unionen sträva efter ett återupptagande av fredsprocessen i regionen. Hur får rådet och kommissionen detta högstämda mål att gå ihop med de motstridiga europeiska signalerna till Bagdad? För där piskar en uttalad motståndare mot denna fredsprocess fortfarande upp de arabiska känslorna och hotar till och med att utplåna den judiska staten.
Slutligen, den tredje och kanske mest grundläggande punkten i min kritik mot den splittrade europeiska politiken i fråga om Irak. Saddam Hussein får stöd av Europeiska unionen vid urholkningen av FN-resolutionerna mot Irak. I och med detta står inget mindre på spel än det riskfyllda återupplivandet av Landet mellan floderna. I stället för att oavkortat tvinga Saddams styre att hålla sig till det avgörande avtalet om FN-kontroll av avvecklingen av landets massförstörelsevapen, inklusive möjligheterna till produktion av sådana, i utbyte mot ett upphävande av sanktionerna, går européer, ryssar och kineser i pakt med en despot som externt gjort sitt land till angripare och internt till en rädslans republik.
Jag uppmanar således rådet och kommissionen att snarast, i nära samråd med Bushregeringen, uppföra en konsekvent europeisk politik i fråga om Irak.

 Danielsson
. Herr talman! Jag vill kommentera och försöka svara på en del av de frågor som har ställts under den inledande delen av denna debatt.
Salafranca Sánchez-Neyra ställer ett antal frågor till rådet, bl.a. om sanktionerna. Jag tror att det är oerhört viktigt att vi har en gemensam uppfattning om vad syftet med det internationella samfundets agerande mot Irak är. Syftet är att få Irak att leva upp till de föreskrifter och åtaganden som finns framför allt i resolution 687, som ju är den stora grundresolution som reglerar det internationella samfundets förhållande till Irak. Där finns våra krav på Irak. I de kraven ingår inte exempelvis någon förändring av regeringen i Irak - det är en sak för det irakiska folket - men i resolution 687 finns klart och tydligt angivet vad som krävs för att sanktionerna mot Irak skall kunna upphävas. Detta är grunden för hela vår diskussion.
Sedan ställer Salafranca Sánchez-Neyra ett antal mycket relevanta frågor om vi behöver ett embargo mot Irak och om man kan tänka sig att förändra den sanktionsregim som i dag finns mot detta land. Han nämner frågan om en internationell undersökningskommitté, om valutaflöden osv.
Inom ramen för reformarbetet när det gäller FN:s säkerhetsråd pågår en intensiv diskussion om sanktionsinstrumentets effektivitet. Unionen deltar aktivt i denna diskussion. Det är svåra frågor. Dit hör exempelvis frågor om man bör införa tidsbegränsade sanktioner, så att man redan från början när man inför sanktioner bestämmer när och under vilka villkor de skall hävas. Vidare handlar det om man bör ha, som nämnts här i debatten, s.k. smart sanctions - att man försöker göra sanktionerna spetsigare och tydligare inriktade mot dem som man vill skall drabbas av sanktionerna för att därigenom minimera lidandet för civilbefolkningen.
Jag tror att det är viktigt att unionen aktivt deltar i den diskussionen. Jag tror också att det är betydelsefullt att detta parlament ger sitt bidrag till denna viktiga diskussion om hur vi gör efterlevnaden av folkrätten, av internationell rätt, mer aktiv i världen.
Langendijk tar upp frågan om att föra Saddam Hussein inför internationell domstol. Det är klart att det kan synas vara en lockande tanke i och för sig, med tanke på vad den mannen har gjort. Men återigen: Jag tror att det är viktigt att allt agerande mot Irak sker inom ramen för FN:s resolutioner. Ett agerande utanför denna tror jag på sikt skulle skada allas våra gemensamma ansträngningar. Dessa ansträngningar går ut på - där uppfattar jag en total enighet i detta hus - att se till vi får ett Irak som åter kan införlivas i den internationella samvaron. Detta är tyvärr inte möjligt med den regim som finns i dag.
Jag noterar vad Langendijk säger om Europaparlamentets resolutioner från i höstas. De är viktiga. De är också ett viktigt rättesnöre för rådets fortsatta agerande. Jag ser fram emot ett fortsatt åsiktsutbyte om hur vi kan stärka den internationella rätten även när det gäller Irak.

Brok
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Mitt intryck är att denna bombning av militära mål i Irak åter har visat vilken omfattning Europeiska unionens och framför allt ministerrådets mållöshet ändå har i fråga om utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi måste också konstatera att sättet att agera, enligt vilket åtgärder bara genomförs när FN:s säkerhetsråd har fattat ett motsvarande beslut, skulle innebära att för att FN-resolutioner mot en regim liknande Saddam Husseins skall kunna genomföras måste i varje enskilt fall också diktaturer som Kina ge sitt godkännande, och detta orsakar handlingsförlamning gentemot diktatorer som Hussein.
Därför får det inte vara så att FN:s säkerhetsråd beslutar i varje enskilt fall, utan man skall handla med respekt för Förenta nationernas stadga. Jag tror att man här måste göra en differentiering.
Vi är ense om att Saddam Hussein är en massmördare, som håller på med en återupprustning med kärnvapen, biologiska och kemiska vapen, att det ligger i unionens och världens säkerhets intresse att förhindra detta, att detta också är inom ramen för FN-resolutionerna, och att samtidigt skyddet av minoriteterna i södra och norra Irak motsvarar andemeningen i resolutionerna. Därför måste det vara tillåtet med åtgärder mot militära mål, i synnerhet därför att kontroller med hjälp av flyg annars inte är möjliga med tanke på säkerheten för själva flygplanen.
Men det pågår en stor debatt i regionen, som kan leda till att Saddam Hussein, som där är den som verkligen bryter mot folkrätten, slutligen kan bli den arabiska världens hjälte. Därför måste åtgärderna anpassas till detta förhållande, och därför behövs det också en avvägningsprocess beträffande vad som å ena sidan kan göras till gagn för civilbefolkningen, för människornas överlevnad och för att garantera medicinsk försörjning och livsmedel, och vad som å andra sidan kan göras för att säkra kampen mot denna regim. Av den anledningen är det positivt att Colin Powell nu har föreslagit att modifierade sanktioner skall genomföras. Jag anser att vi bör medarbeta konstruktivt och aktivt i fråga om denna definition. Det gäller att använda alla instrument för att destabilisera Saddam Husseins regim. Men vi bör samtidigt göra en differentiering, så att detta inte ensidigt sker på bekostnad av de oskyldiga människorna i landet. Av den anledningen, alltså av humanitära skäl, bör vi försöka att ändra åtgärderna, men samtidigt använda dem som ett instrument, så att den PR-kamp, som ju äger rum här, också gynnar våra intressen av att genomföra folkrätten, demokratin och de mänskliga rättigheterna i denna region.
Jag anser att vi måste utforma denna politik så att människorna i regionen i fortsättningen står i den fria världens läger mot Saddam Husseins hot, och så att Saddam Hussein inte blir en hjälte i arabvärlden. Jag anser därför att en hård militär insats mot Saddams militära anläggningar och för att förhindra återupprustningsåtgärder är den rätta vägen, men att man samtidigt skall ge människorna chansen till överlevnad.

Dary
Herr talman! Europa är ofta splittrat när det gäller utrikespolitiken. Det är ett påstående som upprepas, och Irak är ett nytt exempel på detta. Ändå är alla överens i Europa om att fördöma Saddam Husseins regim. Embargo eller blockad är aldrig någon lösning, vilket historien visat oss. Det har bekräftats i Bagdad, där varje dag som går stärker den rådande regimen, där varje flyganfall, som är bevisat onödigt, splittrar européerna ytterligare. Och medan diktatorn skulle kunna glädjas, sjunker hans folk, irakierna, varje gång ännu längre ned i tragedi och fattigdom. Det finns inte längre någon vård vid sjukhusen. Dödligheten ökar med alarmerande hastighet. Skolorna fungerar inte längre. Läs- och skrivundervisningen sker mot svältlön. Att livnära sig är en bedrift. Informationen kontrolleras. Kort sagt, allt har gått åt skogen utom Saddam Hussein.
Låt oss därför vara överens om att de aktuella åtgärderna inte är lämpliga. Flyganfallen, som är oproportionerliga i förhållande till den inrikes situationen, förändrar ingenting och de är som alltid ingen lösning. Att hjälpa det irakiska folket innebär i dag att ändra innehållet i vissa av FN:s sanktioner. Det innebär att klargöra dem, det innebär också att föra upp dem i en kalender så att de hävs när man, under FN:s kontroll, konstaterat att den irakiska regimen respekterar sina åtaganden.
Att främja det humanitära stödet, utveckla utbytet inom kultur och handel, återupprätta den fria rörligheten för människor och därmed idéer och bygga upp informationen på nytt är de vägar som kan föra irakierna mot frihet.
För närvarande tänker de bara på att överleva inför ett Västerland som de, genom konstaterande och framför allt manipulation, ger ansvaret för allt ont. I dag skapar man inte längre fred genom att föra krig. Järnridån och Berlinmuren föll tack vare internationell information och det behov av frihet som det ledde till. Låt oss bryta isoleringen, snarare än att fortsätta blockaden. Våra principer för frihet och demokrati kommer alltid att få lättare att ta sig över gränserna när vi återupprättat villkoren för dialog. Låt oss slå in på den vägen. Det irakiska folket kommer då att åter finna vägen mot frihet.

Newton Dunn
Herr talman! Den typ av åtgärder som vi diskuterar i dag, måste stödjas genom demokratisk legitimitet. Jag är säker på att vi alla håller med om detta. Problemet är hur vi skall genomföra det.
För närvarande är GUSP en blandning av nationella inställningar och EU-inställningar, och det specifika ämne vi diskuterar i dag rör naturligtvis bara en enskild medlemsstat i Europeiska unionen. På vilket sätt tar vi då fasta på den demokratiska legitimiteten när vi alla är inblandade?
För två eller tre veckor sedan hölls en konferens i Stockholm mellan ordförandena i försvarsutskotten vid de femton nationella parlamenten och Europaparlamentet, för att diskutera just denna fråga - hur man skall utöva demokratisk kontroll över gemenskapspolitiken och utrikes- och försvarsfrågor. Även om man inte kunde dra några slutsatser på en enda dag, kan jag berätta att man inrättat en arbetsgrupp mellan ordförandena och att man har för avsikt att sammanträda igen och då komma fram till en slutsats.
Detta parlament har föreslagit olika mekanismer för införandet av denna legitimitet. Vi har föreslagit ett inrättande av ett interparlamentariskt organ mellan medlemmarna av Natos församling och vårt utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Ett annat förslag har lagts fram om ett gemensamt interparlamentariskt organ mellan de nationella parlamenten och ledamöter av detta parlament.
Jag välkomnar verkligen det uttalande som ordförandeskapet just gjorde om att detta parlament måste spela en roll i sammanhanget. Men jag skulle också verkligen uppskatta ett uttalande från ordförandeskapet om hur man exakt hade tänkt sig att detta skulle ske, eftersom man inte lagt fram några förslag om hur detta skall åstadkommas i de fördrag som nyligen slutits eller under Europeiska rådets sammanträden.

Alavanos
Herr talman! Det råder inget tvivel om att Saddam Hussein är urtypen för en motbjudande diktator, men han byggde upp sin maktställning under den tid då han var en god bundsförvant till Europa och Förenta Staterna, medan revolutionen i Iran pågick. Detta får vi inte glömma. Jag säger det, därför att det förekommer så mycket hyckleri.
Och det förekommer hyckleri även i dag, eftersom vi ser hur olika kolleger spelar hökar och begär alla slags embargon mot Irak, ett land som för tio år sedan försökte ockupera en del av Kuwait, men som sedan tvingades till reträtt efter västmakternas militära ingripande. Samma kolleger stöder samtidigt fanatiskt Turkiets ansökan om inträde i Europeiska unionen, en ansökan från det land som för 25 år sedan ockuperade en del av Republiken Cypern, som det fortfarande ockuperar ... sedan 25 år!
Det som sker är skamligt! Det är skamligt! Det finns människor som lyssnar på oss, det finns journalister som följer våra debatter! Det är skamligt att tillämpa två olika måttstockar. Jag anser att ett upphävande av sanktionerna, med undantag för de militära aspekterna, är något som kommer att bidra till en lösning av Irakfrågan.

Gawronski
Herr talman! En sak verkar det åtminstone som man skulle kunna säga, efter att ha lyssnat på morgonens debatt, och som vi alla är mer eller mindre överens om i denna kammare, och det är följande: sanktionssystemet fungerar inte i sin nuvarande form, det läcker som ett såll - amerikanerna själva har sagt att det är lika fullt av hål som en schweizerost - och då måste det ändras, för det har inte uppnått de mål som det var avsett att uppnå; ändra, men naturligtvis inte avskaffa. Det är möjligt att det till och med finns anledning att avskaffa det, som Salafranca sade, men att avskaffa sanktionerna i dag skulle innebära att man gör det möjligt för Saddam Hussein att triumfera inför sitt land och hela den arabiska världen och att upphöja honom till segrare i detta psykologiska krig, just i detta känsliga läge när vi har krig mellan Israel och Palestina, och göra hans diktatur ännu mer permanent och ännu grymmare.
Men då måste vi fråga oss: vad händer med barnen, med folket som lider i Irak? De, herr talman, är Saddam Husseins offer, inte sanktionernas offer, som kommissionär Patten, vars analys jag verkligen instämmer i, sade så diplomatiskt. De är offer för en despot som - se till exempel anklagelserna från Kofi Annan - avsiktligt behåller miljontals dollar som han tjänar på olja och inte spenderar dem på mat och mediciner, och detta för att svälta ut sitt folk och för att, något som har visat sig här i dag, väcka vår medkänsla och vår solidaritet och att förvandla varje barn som dör till ett vapen. En despot som från sitt eget land, där det råder hungersnöd, exporterar livsmedel till grannländerna för att öka sin egen prestige, som finansierar palestinierna som demonstrerar med plakat med hans bild, som skänker tiotusen dollar till varje familj där det finns ett offer för Intifadan, som bygger sig enorma palats - jag har själv sett dem när jag besökte Irak för en månad sedan - på Babylons ruiner.
Irak är Saddams offer, inte sanktionernas offer. Men sanktionerna måste ändras, enigheten när det gäller sanktionerna försvagas och Saddam Hussein utnyttjar bristen på samsyn bland västvärldens länder på denna punkt, han utnyttjar den för att splittra oss än mer. De ekonomiska sanktionerna måste lindras, sanktionerna när det gäller vapen och teknik skärpas, åtminstone tills Irak tillåter fritt tillträde för FN:s inspektörer. Irak håller i själva verket på att rusta upp med kemiska, biologiska och förmodligen också nukleära vapen, och den fara landet utgör förvärras hela tiden.
Den senaste flygraiden mot Bagdad hade naturligtvis kunnat förberedas bättre, man hade kunnat försöka få till stånd en samsyn bland granländerna och kanske även genom samråd med de allierade i västvärlden, men det var en nyttig signal för att lära Saddam Hussein att även med den nya administrationen i USA kommer vaksamheten gentemot honom att bevaras och förhoppningsvis även skärpas, och jag tror att vi redan kan se de första positiva resultaten från denna åtgärd. I det sammanhanget skulle jag vilja ställa en fråga till rådets tjänstgörande ordförande: tycker ni det verkar som om Colin Powell, under sitt besök i Mellanöstern, har fått Syriens medgivande att låta FN kontrollera användningen av oljeledningen som förbinder Irak och Syrien?

Menéndez del Valle
Herr talman! Förutom att sanktionerna har en skadlig inverkan på civilbefolkningen, kan de också, när de pågår en längre tid, förvandlas till ett politiskt skadligt redskap, vilket kan slå tillbaka mot den som införde dem. Colin Powell har uttalat sig om att den amerikanska administrationen överväger ett sanktionssystem som inte vänds mot folket, utan mot den irakiska regimen. Emellertid har det just under dessa dagar erinrats om att president Bush den äldre sade exakt samma sak för tio år sedan, när man kom med teorin om att tyrannen i Bagdad, tack vare sanktionerna, skulle störtas av sitt eget folk.
Nuförtiden finns de arabiska staterna, med några få undantag, bland dem som är mest oroade för risken för en utvidgning av konflikten mellan Israel och Palestina till följd av sanktionerna mot Irak, och de sällar sig till de stater som vill återuppta förbindelserna med Bagdad. Och allt detta sker precis samtidigt med de nya angloamerikanska bombangreppen. Ärligt talat anser jag att ju mer man bombarderar Irak, desto radikalare blir man inom den arabiska opinion som redan finns mot detta, och även inom den palestinska opinionen, som även den redan finns där. Och samtidigt gör man, och detta måste vi ha i åtanke, Saddam en tjänst, eftersom han moraliskt och politiskt stärker sin ställning inom landet - åtminstone enligt vissa moraliska och politiska uppfattningar - och inför majoriteten av den arabiska opinionen. Detta kan leda till en ökad känsla inom dessa opinioner av att araberna är offer för ett krig med två fronter: en amerikansk front mot Irak, och en andra israelisk front mot Palestina. Jag hoppas att man inom dessa opinioner inte anser att det handlar om ett angloamerikanskt krig mot Irak.
Avslutningsvis vill jag påpeka att det inte bara är de arabiska länderna som anser att det är västerlandet som bär ansvaret för de irakiska barnens förlängda lidande. Många i västvärlden anser detsamma. Jag är en av dem, herr talman.

Van Orden
Herr talman! Låt mig först säga att jag är ganska överraskad över att denna debatt har fått titeln "Flygattacker mot Irak". En mer lämplig titel hade varit: "Hur kan Saddam Hussein kontrolleras på ett effektivare sätt?" Vilken tragedi för Iraks befolkning att de har fått en härskare som Saddam Hussein, en brutal diktator som utnyttjat landets rikedomar för att nå sina egna syften och strävanden, och som förtryckt sitt eget folk. Saddam Hussein är inte bara ett hot för sitt eget folk, utan för ett större område, inbegripet våra vänner och allierade i Mellanöstern, och möjligen för våra egna medborgare.
Bedömningarna varierar när det gäller Iraks framsteg i samband med utveckling av massförstörelsevapen och målsystem, men det är få analytiker som betvivlar Saddam Husseins beslutsamhet när det gäller att skaffa sig en sådan förmåga, och många tror att han skall få en viss framgång inom de kommande fyra åren. Vi har sedan ett faktiskt och befintligt hot över vilket en viss internationell kontroll utövas, i praktiken genom två medel: de ekonomiska sanktionerna och upprätthållandet av den brittiska och amerikanska militären, på det internationella samfundets vägnar, av den flygförbudszon som täcker ca en tredjedel av Iraks territorium.
Sanktionerna är kontroversiella genom att Saddam Hussein har lyckats övertyga vissa betydelsefulla delar av den internationella opinionen om att det är sanktionerna som är orsaken till det irakiska folkets misär, i stället för hans egna handlingar. Sanktionerna kommer att upphöra när Saddam Hussein följer vissa villkor, huvudsakligen i förhållande till övervakningen av hans förmåga när det gäller massförstörelsevapen.
Det är i vilket fall rätt att se över sanktionssystemet och att se till att detta fokuseras på ett mer precist sätt. Huvudsyftet med flygförbudszonen är tvåfaldigt: Att förhindra Saddam Hussein från att använda sina stridshelikoptrar och annat flyg mot kurderna i norr och shiaaraberna som bor i träskområdet i söder, och från att utföra flygspaning, då vi måste komma ihåg att det inte finns några inspektionsgrupper från FN i Irak för tillfället. Målen på marken angrips bara om det finns ett hot mot de allierades flygplan. Det förs ingen bombningskampanj mot Irak.
Det finns vissa i denna kammare som försöker att förvränga alla dessa sakförhållanden. Vi hörde detta under utfrågningen i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik häromdagen, och det finns en underström av anti-amerikanism. Men jag känner mig ganska lugnad av den allmänna tonen under förmiddagens debatt. Vi måste sluta leden för att se till att vilket system som än tillämpas för sanktionerna inte överträds av dem som försöker att få kommersiella eller politiska fördelar. Om EU:s medlemsstater verkligen strävar efter att spela en större roll inom säkerhetspolitiken, låt dem då bidra till verkställandet av flygförbudszonen, och se till att genomföra alla eventuella sanktionssystem.

Titley
Herr talman! Vi bör påminna oss själva om, som Van Orden just har gjort, varför vi över huvud taget har dessa flygförbudszoner. De är helt enkelt till för att begränsa Saddam Husseins möjligheter att mörda och terrorisera sitt eget folk. Flygförbudszonerna är ett resultat av FN:s säkerhetsråds resolution 688, enligt vilken man krävde ett slut på hans brutala förtryck. De är berättigade enligt internationell rätt som ett lagligt gensvar för att förhindra en allvarlig humanitär kris. Utan dessa hade vi fått se ett fortsatt brutalt förtryck av shiamuslimerna och kurderna. Vi skulle återigen, liksom 1991, ha fått se en användning av stridshelikoptrar och flygplan för att mörda, gasa ihjäl och fördriva folk. Flygförbudszonerna är alltså avgörande för att vi skall kunna undvika en humanitär katastrof. Ändå har de som upprätthåller flygförbudszonerna själva ständigt angripits. Sedan januari 1999 har det skett 1 200 försök att skjuta ned flygplan med markbaserade missiler eller vapen riktade mot flygplan. Bara i år har det skett fler angrepp än under hela år 2000.
De allierades flygplan har laglig rätt att svara på dessa angrepp i självförsvar, och man har gjort detta helt i enlighet med internationell rätt, då man angripit endast de enheter som hotat dem. Vi kan inte tillåta att de piloter som försöker att skydda människor, själva utsätts för fara. Detta skulle vara oansvarigt och också ett svek mot dem.
Låt mig slutligen ta upp sanktionerna. Vi bör inte glömma bort det enkla budskapet: Sanktionerna orsakar inte det irakiska folkets lidanden; det är Saddam Hussein som orsakar detta lidande, precis som ha har gjort från den dag han kom till makten. Det är helt och hållet Saddam Husseins ansvar att genom följa de krav som FN ställer på honom få dessa sanktioner upphävda.

Talmannen
Härmed förklarar jag debatten avslutad.

Associeringsavtal
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0049/2001 av Marset Campos från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, med ett förslag till rekommendation från Europaparlamentet till rådet om förhandlingsmandatet om ett interregionalt associeringsavtal med Mercosur (2001/2018(INI));
A5-0050/2001 av Salafranca Sánchez-Neyra från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, med ett förslag till rekommendation från Europaparlamentet till rådet om förhandlingsmandatet om ett associeringsavtal med Chile. (2001/2017(INI)).

Marset Campos
Herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Europas roll och det inflytande som Europa har på det internationella området blir allt viktigare, tack vare att Europeiska unionen har befäst sin utvecklingsprocess. Samtidigt med denna globaliseringsprocess mot öst, mot Medelhavsområdet, mot Nordamerika och mot Afrika, stärks förbindelserna med andra regionala block. Det avtal som nyligen har slutits med Mexico, och som har bedömts som mycket positivt av utrikesminister Castañeda, går i den riktningen. För Mexico fungerar detta avtal, enligt Castañeda, som en slags stimulans för att förbättra levnadsvillkoren i landet på grund av att landet kan räkna med opinionen i parlamentet och Europeiska unionen ställer sig positiv till Mexico.
I Latinamerika är associeringsavtalet med Mercosur av särskild vikt, ett avtal som utformades i Romfördraget som ett svar på globaliseringsprocessen och som ett medel för att kunna förbättra Latinamerikas förbindelser med Nordamerika.
Denna process påbörjades år 1995, och konkretiserades i stats- och regeringschefernas förklaring från det första toppmötet mellan Latinamerika, de karibiska staterna och Europeiska unionen, som hölls i Rio de Janeiro den 25 - 29 juni 1999. Med utgångspunkt från detta har även möten genomförts med det organiserade civila samhället. I fråga om detta är det emellertid beklagligt att Europaparlamentet inte deltar i utformningen av förhandlingsmandat för förhandlingar om avtal med tredje land, i vilka, det är sant, maximal prioritet ges åt handelsutbytet och den ekonomiska utvecklingen, men där även kampen mot fattigdomen, samarbetet, utvecklingen och befästandet av demokratin, rättsstaten och respekten för de mänskliga rättigheterna spelar en viktig roll. Detta avtal innebär en övergång från tredjegenerationsavtalet till ett avtal av större vikt, ett interregionalt avtal, som samtidigt är politiskt, ekonomiskt och vars syfte är en avreglering av alla utbyten.
Därför innebär dessa avtal med Mercosur och Chile ett unikt åtagande. Från och med det tidigare nämnda toppmötet igångsattes förhandlingsdirektiven från rådets (allmänna frågor) möte den 13 september 1999. Men vi anser dock att det är nödvändigt att göra några ändringar. Europaparlamentet vill med detta betänkande - och även med hänsyn till att Europaparlamentet företräder det europeiska samhällets vilja, ett samhälle som inte bara är ett kommersiellt och ekonomiskt samhälle, utan också är ett samhälle fyllt av engagemang för de sociala, rättsliga, solidariska och kulturella frågorna och för rättvisan - införa nya förhandlingsdirektiv, vilka uttryckligen innehåller följande punkter:
För det första: att den rättsliga grunden för det nya avtalet bör vara artikel 310 i Fördraget om upprättandet av Europeiska unionen (f.d. artikel 238) tillsammans med artikel 300.2 första stycket andra meningen samt artikel 300.3 andra stycket. Det är viktigt att ge avtalet en rättslig säkerhet och klart uttrycka att parterna har hela regelverket bakom sig.
För det andra är det nödvändigt att sörja för konkreta mekanismer för bestämmelserna i det framtida avtalet som möjliggör att internationellt samarbete och utveckling av demokratin, rättsstaten och respekten för de mänskliga rättigheterna, vilka utgör de mål som man har föreslagit inom GUSP, grundar sig på principen om ekonomisk och social sammanhållning, och syftar till att minska ojämlika förhållanden.
För det tredje är det nödvändigt att de nya förhandlingsdirektiven grundas på de internationella avtalen - jag tänker här på avtalen om skydd för etniska minoriteter för de inhemska folken, som är mycket viktiga såväl för Mercosur-länderna som för resten av länderna - och på de avtal som är relaterade till Internationella arbetsorganisationen, ILO, för att sörja för kontrollmekanismer för att i synnerhet förbättra de fackliga rörelsernas funktion och arbetsavtalen, och som inte bara sörjer för ett gemensamt deltagande i FN och i andra internationella organ, vilket skulle ge detta avtal en större betydelse, utan även innefattar tydliga mekanismer för dialog om den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, på det sätt som Institutet för förbindelser mellan Europa och Latinamerika (Irela) nyligen har påpekat.
Det är även nödvändigt att utvidga och uttryckligen förbättra deltagandet från det civila samhällets sida, och att undersöka villkoret om att ingåendet av det nya associeringsavtalet skall underordnas avslutandet av Världshandelsorganisationens förhandlingsrunda, eftersom såväl Europeiska unionen som Mercosur har tillräcklig vikt för att kunna ingå konkreta avtal.
På samma sätt är det nödvändigt att förbättra förbindelserna med de övriga länderna och avskaffa den nuvarande uppdelningen av förhandlingsprocessen i två delar, i den mån den fortfarande gäller. Därför är det viktigt att plenum kan godkänna detta betänkande, som enhälligt har antagits i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, och med stor hjälp från kommissionens kansli.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! Marset Campos har redan tagit upp de huvudsakliga punkter och krav som parlamentet för fram och som är gemensamma för båda betänkandena. Om jag kunde sammanfatta denna debatt i en enda punkt, skulle jag säga att parlamentet, herr kommissionär, genom dessa betänkanden begär att förhandlingsdirektiven omarbetas. Varför? För det första därför att det är obegripligt att det i förhandlingsdirektiven inte nämns något om den rättsliga grunden för avtalet. Enligt parlamentets åsikt - Marset Campos har redan sagt detta - är artikel 310 om associeringsavtal den enda möjliga grunden. Även om parlamentet tillstår att det handlar om blandade avtal beroende på innehållet - det vill säga att vissa delar av avtalen faller under medlemsstaternas befogenhetsområde och vissa tillhör gemenskapens befogenhet - anser det att uppdelningen av förhandlingen i två delar, den första om allmänna frågor om utbytena, vilken har inletts, och den andra om förhandlingarna om avgifter och tjänster, som inleds den första juli, är diskriminerande och bör ändras, även om jag anser att en begäran om att förhandlingsdirektiven på grund av denna orsak inte skulle vara så meningsfullt på grund av praktiska skäl, med hänsyn till att den dagen närmar sig.
Något som är ännu allvarligare, herr talman, är att en bestämmelse har infogats som ger ingåendet av dessa avtal en underordnad betydelse i förhållande till avslutandet av Världshandelsorganisationens nya förhandlingsrunda, vilken vi inte vet om den kommer att äga rum, och om den gör det vet vi inte när den kommer att avslutas. Detta villkor har inte ställts för något annat land och därför, herr kommissionär, anser vi från parlamentets sida att detta är ett hinder som måste övervinnas. Parlamentet begär alltså en omarbetning av de nuvarande förhandlingsdirektiven för att denna anomali skall kunna undanröjas och övervinnas.
Jag skulle vilja veta vilken åsikt kommissionen har om den här punkten, närmare bestämt om det samband som finns mellan ingåendet av dessa avtal och avslutandet av Världshandelsorganisationens nya förhandlingsrunda.
Under diskussionerna om betänkandet - och vi har haft ett utmärkt samarbete under arbetet med delegationen för länderna i Sydamerika och avdelningen för Mercosur och Chile -, hörde vi att en av era kolleger, Pascal Lamy, som har ansvar för handelsförbindelserna, inte ställde sig positiv till att omarbeta förhandlingsdirektiven, om inte rådet först godkände detta. Eftersom detta är ett avtal om politisk och ekonomisk associering, samarbete och avreglering av handelsutbyten, men i vilket den politiska viljan måste vara förhärskande - och jag anser att den är det, skulle jag vilja veta vilket intryck den ansvarige kommissionären har av den politiska drivkraften i denna förhandling.
Jag vill tillägga, herr kommissionär, att för att den här aspekten av den politiska dialogen skall vara trovärdig, måste ett ofrånkomligt krav respekteras, och det är att anpassa resonemangen till hur samarbetet verkligen ser ut och att låta ord följas av handlingar för att vi inte skall stanna vid retoriska yttranden. Vad Latinamerika behöver är inte gåvor, utan solidaritet och möjligheter, och inom ramen för handelsförbindelserna har vi ett utmärkt tillfälle att visa den politiska viljan med handling.
Herr talman, med sikte på nästa toppmöte mellan stats- och regeringschefer från Europeiska unionen och Latinamerika, skulle jag vilja att dessa förhandlingar med Chile och Mercosur skulle ha framskridit i tillräcklig grad, och att de kan avslutas, om detta är möjligt. Jag är medveten om att avtalet med Chile och avtalet med Mercosur skiljer sig åt, och jag skulle offentligt vilja be om (vi har redan gjort det i de betänkanden som går till omröstning denna morgon) att dessa förhandlingar förlöper enligt de förhållanden som styr respektive avtal, men med målet att de skall ha framskridit eller att de har avslutats med sikte på det kommande toppmötet, vilket måste utformas under nästa period.
Europaparlamentet anser, vilket det har gett uttryck för vid upprepade tillfällen, att åtagandena från toppmötet i Madrid och dessa avtal är en brådskande angelägenhet och ett tecken på Europeiska unionens återupprättade trovärdighet gentemot Latinamerika. De kommentarer jag just har gjort om handeln, herr talman, gäller i lika hög grad samarbetet; även om vi erkänner vikten av de ansträngningar som har gjorts till förmån för regionen, som i rena tal rör sig om stora belopp, anser vi att subkontinenten ändå utsätts för en viss orättvis diskriminering i förhållande till eller i jämförelse med andra geografiska områden. Jag anser att man inte kan hantera nya prioriteringar med samma resurser: de prioriteringar som kännetecknar dessa avtal, förnyandet av avtalen med den andinska pakten och med Centralamerika och prioriteringarna från toppmötet i Rio de Janeiro. Därför skulle jag nu, innan budgeten utarbetas och läggs fram, vilja be den ansvarige kommissionären om en signal, en insats - jag vet att budgettrycket är stort nu i det inledande skedet av införandet av euron - men jag skulle vilja att han ger motsatta signaler än de som kom under förarbetet med budgeten förra året, till fördel för regionen i syfte att berika nästa toppmöte i Madrid.
Herr talman! Vi är även från parlamentets sida, en av de två grenar som utgör budgetmyndigheten, fullständigt medvetna om de svårigheter som budgetarbetet medför, men under de senaste budgetdebatterna har vi tydligt markerat att Europaparlamentet är fortsatt solidariskt med denna region, och jag anser och betonar betydelsen av att de här avtalen utvecklas på vederbörligt sätt.
Herr talman, avslutningsvis vill jag tacka för det samarbete vi har haft med de avdelningar som kommissionär Patten är ansvarig för under utarbetandet av detta betänkande, det föredömliga samarbete som vi har haft med kollegerna från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, vilket Marset Campos redan har nämnt, och även för det stöd vi har fått från sessionstjänsten.

Linkohr
Herr talman! De båda föredragandena har egentligen redan sagt det väsentliga. Jag vill tacka dem båda så hjärtligt för den utförliga framställningen, för det första här i kammaren och för det andra i deras betänkanden. Associeringsavtalen med Chile och naturligtvis också med Mercosur har stor betydelse för Europeiska unionen. Vi stöder därför kommissionen i dess förhandlingar och beklagar naturligtvis också att Europaparlamentet ännu inte formellt deltar i fastläggandet av förhandlingsmandatet. Beträffande sakfrågan, och jag talar nu här för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, anser vi att den frihandelszon som vi vill skapa tillsammans med Chile, och även med Mercosur, måste överensstämma med WTO-bestämmelserna. För det andra vill vi att de regionala ekonomiska förbindelserna och handelsförbindelserna mellan Chile och dess grannländer inte skall skadas, utan tvärtom främjas.
För övrigt är en viss brådska påkallad. Det har också sagts av Salafranca Sánchez-Neyra. Vi vill inte vänta tills förhandlingarna i WTO-rundan har avslutats. Jag vill för övrigt erinra om att den nya amerikanska Bushregeringen redan har tillkännagivit att man skall prioritera den amerikanska frihandelszonen ALCA i sina utrikesförbindelser. Då uppstår genast frågan: Skall vi överlåta Latinamerika på USA, så att säga i en sorts arbetsfördelning - USA ägnar sig åt Latinamerika, och Europa ägnar sig sedan åt Östeuropa - eller vill vi vara närvarande i Latinamerika? Jag tror att det varken vore i vårt eller latinamerikanernas intresse om det skulle uppstå en sådan tudelning av världen.
I slutändan, tror jag, borde vi ha bestämmelser som främjar integrationen av den latinamerikanska kontinenten och även tar hänsyn till de europeisk-latinamerikanska förbindelserna, som har historisk bakgrund. För övrigt, och det vill jag säga helt allmänt om vår Latinamerikapolitik, vill jag uppmana kommissionen, rådet, men även oss i parlamentet att ge en högre profil åt Latinamerika i våra utrikesförbindelser och i våra debatter.
Tyvärr har vi, och det måste jag här säga än en gång, inte längre ett viktigt instrument till förfogande: Irela, det europeisk-latinamerikanska institutet, som i det förflutna var till stor hjälp, för övrigt också ibland i fråga om delikata uppgifter. Det är tyvärr stendött.
Vilken betydelse detta institut för övrigt haft i Latinamerika vill jag klargöra med ett exempel. För kort tid sedan blev en ledamot av Irelas styrelse, Celso Lafer, brasiliansk utrikesminister. Det visar nog vilken hög profil våra latinamerikanska förbindelser tidigare haft.
Jag vill i detta sammanhang uppmana kommissionen att tillsammans med parlamentet söka en lösning så att vi lyckas komma fram till förnuftiga bestämmelser, och får ett instrument som kan ge en lämplig profil åt de betydelsefulla förbindelser vi utvecklat med Latinamerika.

Valdivielso de Cué
Herr talman! Jag vill först påtala ett litet skrivfel i det yttrande från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi som jag är föredragande för. Det gäller närmare bestämt punkt två, vilken skall sluta med förkortningen GATT. Den efterföljande meningen härrör från utkastet till betänkandet och togs bort under det brådskande arbetet; jag hade nämligen bara ett dygn på mig att slutföra det.
Om vi går vidare till den text vi behandlar, vill jag påtala de handelsrelaterade aspekterna i associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Mercosur, som omfattar nästan 600 miljoner konsumenter, det vill säga, 10 procent av världens befolkning. Antalet årliga handelsutbyten under år 1998 - det enda år som vi har statistik för - uppgick till 42 000 miljoner euro, vilket innebär en ökning av handelsutbytena med 125 procent under de senaste åtta åren, med ett överskott som ligger på siffran 6 400 miljoner euro för Europeiska unionen.
I detta sammanhang är det värt att betona att gemenskapen fortsättningsvis är Mercosurs främsta handelspartner, fem punkter över Förenta staterna, och att vi även är Mercosurs främsta leverantör. Och om vi ser bakåt, har de europeiska ländernas närvaro i Latinamerika varit allra störst i detta område, vilket utan tvivel beror på de speciella historiska och kulturella band som förenar oss.
Kort sagt så handlar det om ett enormt viktigt avtal, som inte tidigare har funnits på internationell nivå, och genom vilket de enda två subregionerna i världen som har skapat gemensamma marknader associerar sig på handelsområdet.
Avslutningsvis vill jag uttrycka mitt stöd för detta interregionala associeringsavtal, som kan bli en milstolpe i världshandelns historia.

Díez González
Herr talman! I Europaparlamentets resolution av den 14 december 2000, om ett åtal av general Pinochet och befästandet av demokratin i Chile, betonar vi ordagrant att det bästa stöd som Europeiska unionen kan ge till den demokratiska konsolideringsprocessen i Chile är att ett ambitiöst avtal sluts, som innefattar politisk och ekonomisk associering och samarbete, med särskild betoning på bestämmelserna som gäller de mänskliga rättigheterna.
Jag anser att vi i dag kan vara stolta över den snabbhet, den beslutsamhet och den höga grad av samförstånd med vilket detta parlament, genom utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har svarat mot dessa behov. De bägge föredragande har redan närmare beskrivit innehållet i förslagen. Därför kommer jag endast att betona två frågor. För det första - och detta har redan sagts - den vikt utskottet för utrikesfrågor fäster vid den rättsliga grunden för det nya associeringsavtalet och det faktum att denna rättsliga grund är artikel 310 av fördraget, bland andra skäl som redan har nämnts, eftersom denna rättsliga grund säkerställer ett samtycke från parlamentet.
För det andra vill jag understryka det faktum att vi från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik fäster stor vikt vid avslutandet av Världshandelsorganisationens förhandlingsrunda. När det gäller den andra punkten, kanske kommissionär Patten kunde delge oss sin ståndpunkt i frågan om hur de meningsskiljaktigheter som finns när det gäller jordbruket skall lösas, särskilt angående Mercosur.
En annan aspekt jag skulle vilja betona i dessa två betänkanden är det faktum att utskottet för utrikesfrågor, som kanske gynnas på grund av sin transversala utformning, har lyckats ingjuta ett kraftfullt politiskt inslag i båda förslagen, med betoning på aspekterna av utrikespolitik och samarbete, som får en överordnad betydelse i förhållande till vissa tendenser att öka vikten - som på intet vis är mindre, men inte heller är det enda som är viktigt - av de ekonomiska och handelsmässiga förbindelserna.
Vi blundar inte för att det faktum att vi stärker den politiska karaktären i våra förbindelser med Mercosur och att vi förstärker integrationsprocessen, skulle kunna vara en dragningskraft för Chile, vilken förhandlingsrytmen än skulle vara, och på så vis kanske den dragningskraft som Förenta staterna har i de handelsmässiga, ekonomiska och politiska förbindelserna med Chile samt dess projekt att återinföra frihandelsavtalet för de amerikanska kontinenterna. Det är därför viktigt att vi är observanta inför de mått och steg som den nya nordamerikanska administrationen skulle kunna vidta.
Jag vill även gratulera herr Patten och utskottet för att de har tagit till vara på det arv som deras föregångare, kommissionär Marín lämnade efter sig, och att de troget och ansvarsfullt har fortsatt - med en politisk ansvarskänsla skulle jag vilja säga - att utveckla det initiativ som han satte igång.
Slutligen skulle jag vilja ställa en fråga till herr Patten, även om jag tror att han just har gått. Han inser säkert vilken betydelse den parlamentariska samarbetsmodell som kommer att upprättas mellan Chile, Mercosur och Europaparlamentet kommer att få för den institutionella utvecklingen av avtalen. Jag kan på förhand tala om för er att jag, som många andra ledamöter av utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, är för en liknande modell som den som fastställs för de europeiska avtalen, en modell som grundas på gemensamma parlamentariska utskott, och som förbättrar det nuvarande systemet med delegationer. Jag skulle vilja veta vilken åsikt utskottet och herr Patten har i den här frågan.

Talmannen
Jag ber herr Pattens medarbetare att vidarebefordra de frågor Díez González har ställt till kommissionären.

Di Pietro
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill uttrycka ELDR-gruppens fullständiga stöd för de betänkanden som lagts fram av Marset och Salafranca för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om associeringsavtalet mellan EU och Chile och det interregionala associeringsavtalet med Mercosur. I båda fallen, vilket de båda föredraganden också säger i sina respektive motiveringar, utgör dessa båda nya associeringsavtal med Chile och Mercosur den viktigaste prioriteringen i Europeiska unionens utrikespolitik gentemot Latinamerika. De ekonomiska förbindelserna mellan Europeiska unionen och dessa länder, nödvändigheten av att förstärka Europeiska unionens politiska roll som en självständig och kraftfull aktör på det internationella planet gentemot USA:s dominerande inflytande, unionens konkreta stöd för alla initiativ som är avsedda att stärka demokratin, rättsstaten och respekten för mänskliga rättigheter i Sydamerika, gör det omöjligt att skjuta upp övergången till en ny fas i det ramavtal som trädde i kraft 1995 för Mercosur och 1999 för Chile.
Europaparlamentet, som den enda demokratiskt valda institutionen, kan inte begränsa sig till att bara avge ett yttrande; inom ramen för nästa institutionsreform måste vår församling skapa sig en skarpare profil genom att anta en tydlig enhetlig ståndpunkt. Detta är med andra ord ett viktigt ögonblick, herr talman, ett ögonblick som inte får gå förlorat. Som ordförande för delegationen för förbindelserna med länderna i Sydamerika och Mercosur kan jag bara uppmana Europa och Sydamerika att fortsätta sina ansträngningar att komma fram till en lösning, bortsett från slutsatserna från de multinationella förhandlingarna inom ramen för Världshandelsorganisationen WTO.
I dag har Europa fortfarande en möjlighet att skapa särskilda förbindelser med länderna i Mercosur och Chile, något som kan vända ett nytt blad i våra förbindelser med detta territorium som av så många anledningar står vår kontinent nära, ett territorium där vi fortfarande kan spela en huvudroll. Men då måste vi ge nya impulser till dessa globala associeringsavtal som skall förverkligas utan att vi förlorar ytterligare dyrbar tid och som - det är extremt viktigt att understryka - inte bara bör ha ekonomiska och kommersiella konsekvenser, oavsett hur viktiga dessa än må vara, utan som integrerar den politiska aspekten i frågorna om utvecklingssamarbetet. Detta är det utmärkande för Europas speciella möjligheter, vårt arv som vi är stolta över och som vi inte kan eller bör avstå från.

Knörr Borràs
Herr talman! Eftersom herr Patten har återvänt till salen, kan vi inte säga hans att låga närvaro i kammaren är ett uttryck för det intresse med vilket kommissionen ser på dessa frågor. Men, i vilket fall som helst, vi som besökte det berörda området för en kort tid sedan - jag har själv just kommit tillbaka från Argentina och Chile - vill förmedla den stora misstro med vilken Europeiska unionens delaktighet i förbindelserna med Latinamerika ses där, och att den anses vara otillräcklig. Denna skepticism är särskilt allvarlig på det socialekonomiska området bland småföretagarna och fackföreningarna, vilka jag har haft tillfälle att föra samtal med denna vecka i Argentina och i Chile.
Jag håller i stora drag med om det betänkande som debatteras här i dag - hur skulle vi inte kunna göra det - och i allmänhet också om allt som innebär en utvidgning de ekonomiska och handelsrelaterade förbindelserna med länderna i området, och jag ställer mig också positiv till deltagandet av det civila samhället i denna och i andra aspekter av associeringsavtalen.
Men det är naturligtvis ett stöd som även innefattar kritik, eftersom vi anser att de internationella avtalen om etniska minoriteter, vilka har nämnts här - till exempel av Marset - absolut är otillräckliga när det gäller denna fråga och även andra frågor, och där våra ändringar inte har vunnit gehör. Även om framsteg har uppnåtts inom de arbetsrättsliga frågorna genom tillämpning av ILO-avtal, omnämns emellertid inte de multinationella företagens ansvarskod som har antagits i OECD, med argumentet att detta inte är Europa, när det i själva verket är europeiska företag som etablerar sig i nämnda länder. Några miljöåtgärder har inte heller antagits, och vårt förslag om särskilda hänvisningar till ett strukturerat och institutionaliserat deltagande av det sociala samhället i denna politiska dialog har inte heller införlivats i förhandlingsmandatet.
Följaktligen stöder vi i stora drag de associeringsavtal som vi diskuterar här i dag, men vi är, än en gång, kritiska mot andra aspekter som vi anser vara av grundläggande vikt.

Queiró
Herr talman, kära kolleger! För det första vill jag gratulera våra kolleger Salafranca och Marset Campos för de utmärkta betänkanden de har tagit fram, vilka gör att vi i dag kan diskutera förhandlingsmandatet för två avtal, vilka redan har nämnts här: det första mellan Europeiska unionen och Sydamerikanska gemensamma marknaden - Mercosur, och det andra med Chile. Jag vill betona att avtalet med Mercosur kan bli det första internationella avtalet mellan två tullunioner. Avtalets betydelse bör därför framhävas ordentligt av parlamentet, inte bara för att det bidrar till att stärka förbindelserna mellan Europeiska unionen, dess medlemsstater och länderna i Latinamerikas södra spets, utan att det också kan bidra till en bättre jämvikt i utvecklingen av samarbetsförhållandena i Latinamerika och bli en motvikt till det växande inflytandet från det nordamerikanska frihandelsområdet, Nafta. I detta perspektiv är avtalen strategiskt sett viktiga och vi bör försvara dem politiskt.
Två kompletterande anmärkningar, herr talman: den första för att säga att även jag, liksom föredragandena, anser att rådets beslut om att låta dessa avtal vänta på att WTO-förhandlingarna avslutats är negativt. Vi ser det alltså som positivt att Portugal och Spanien, under toppmötet mellan Portugal och Spanien i Sintra nyligen, kom överens om att förena sina krafter för att skilja avtalen från avslutandet av förhandlingsrundan i WTO.
Den andra anmärkningen är ett konstaterande av att förhandlingsmandatet innehåller politiska aspekter och samarbete vid sidan om handelssamarbetet, vilket är naturligt. Det skulle inte förvåna mig - och vi motsätter oss för övrigt inte detta - om avtalen därigenom kom att få formen av associeringsavtal, eller till och med att rådet i detta mandat tydligt klargjorde vilken rättslig grund som skall gälla för dessa avtal. Frågan är betydelsefull, också när det gäller ett större eller mindre inflytande för Europaparlamentet på slutresultatet, vilket föredragandena tydligt har pekat på.
Hur som helst bör vi komma ihåg att medlemsstaternas nationella parlament alltid skall ratificera dessa avtal, vilket ger dem nödvändig demokratisk legitimitet. Dessutom har man aldrig, enligt vad jag förstår, vägrat skriva under något avtal mellan Europeiska unionen och tredje land för att det inte hade en lämplig rättslig ram i sin tillämpning. Skapa alltså inte nya hinder där det inte finns några. Det viktiga är att man skriver under effektiva avtal som är till ömsesidig nytta för unionen, länderna och för befolkningarna i de länder där de skall tillämpas.

Sichrovsky
Ärade herr talman! Jag vill gratulera föredraganden till detta intressanta och viktiga betänkande och utlova vårt stöd, framför allt till kravet att starkare integrera Europaparlamentet direkt i förhandlingarna. Efter att den amerikanska regeringen vid flera tillfällen har låtit förstå att förbindelserna med Sydamerika kommer att bli en av dess utrikespolitiska tyngdpunkter, är förbättringen av samarbetet mellan EU och länderna i Latinamerika en ekonomisk men även världspolitisk nödvändighet för EU. De här nämnda rekommendationerna innehåller därför med all rätt inte bara villkoren för en förbättring av det ekonomiska samarbetet, utan är också ett försök att definiera problemet som ett globalt projekt för EU.
Därför är de i punkt 2 uppräknade rekommendationerna, exempelvis stödet till utveckling och befästande av demokrati och rättsstatliga principer, liksom respekten för de mänskliga rättigheterna och minskningen av obalansen mellan sociala sektorer och regioner, lika viktiga som utbyggnaden av handeln. Den s.k. politiska dialogen borde kanske definieras mer noggrant, annars kommer resultatet att bli att stora delar av befolkningen, på grund av det fortfarande mycket starkt hierarkiskt strukturerade samhället i Sydamerika, även i fortsättningen kommer att uteslutas från denna dialog.
Sammanfattningsvis: EU har en stor chans i Sydamerika. Kanske i direkt konkurrens med USA, och utan att upprepa de fel som gjorts av amerikanerna, som man under de gångna åren med all rätt ofta har anklagat för att i förbindelserna med Sydamerikas länder alltför ofta ha försvarat rent maktpolitiska intressen, utan hänsyn till ifrågavarande demokratiska utveckling.

Martínez Martínez
Herr talman! De avtal som vi diskuterar kommer att få inverkan på hur Europeiska unionens samarbetsförbindelser med Mercosur och Chile struktureras i fortsättningen, och de utgör en enhet som har unik betydelse. Med hjälp av dessa avtal och det avtal som har undertecknats med Mexico, kan vi uppdatera och återinföra Europeiska unionens förbindelser med en grupp stater som utgör en mycket viktig del av Latinamerika på de demografiska, ekonomiska och politiska områdena, samtidigt som vi och ger dessa förbindelser ett framtidsperspektiv.
Detta är mycket märkbart när det gäller ekonomin och handeln. Det är inte utan anledning som de områden vi talar om här i dag är det fjärde regionala blocket i världen, och dessutom har dessa områden en mycket stor tillväxtpotential. Men jag anser att det politiska samarbetet och samordningen är minst lika viktiga aspekter och de bör utformas med hjälp av dessa avtal. För spanjorerna har en nära politisk förbindelse med Latinamerika alltid varit en prioriterad fråga, men jag tror att vilken europé som helst inser att denna kontinent utgör en helhet som på grund av sina kulturer, historia och nuvarande utvecklingsnivå, är den kontinent som står närmast Europa och mer konkret projektet Europeiska unionen. Ingen står oss så nära som latinamerikanerna i fråga om värderingar och demokratiska ambitioner. Ingen delar ambitionerna av social rättvisa och nationell värdighet med oss som de gör, genom att förena dessa ambitioner med projekt för supranationell integration som har pågått i många år, och med ett ansvarsfullt och samordnat deltagande i det internationella samfundet.
De horisonter som öppnas genom dessa avtal innebär ett allt närmare samarbete, även politiskt, mellan Europa och Latinamerika. Med hjälp av detta kanske vi är i stånd att gå våra egna vägar i högre grad än vad som har varit fallet under de senaste årtiondena, när inflytandet från " Uncle Sam" vägde tyngre för en del av oss, och som är något gemensamt för länderna norr om Rio Grande och på andra sidan av Atlanten.
Samarbetet Europa - Latinamerika bör göra det möjligt för oss att effektivt avancera mot en demokratisk och solidarisk världsordning, vilken är nödvändig för att säkra världsfreden och oumbärlig för globaliseringen, för att upprätthålla och befästa den demokrati, rättstat och sociala utveckling som vi önskar för vart och ett av våra folk.
Denna vision av våra förbindelser med Latinamerika utgör ett sammanhängande komplement till de förbindelser som har upprättats med de 77 AVS-länderna (Afrika, Västindien och Stilla havet) enlighet med det nyligen undertecknade Cotonou-avtalet.
Herr talman, på detta vis utformas ett mycket viktigt kapitel i Europeiska unionens utrikespolitik och gemensamma samarbete, såsom den bör se ut.

Fava
Herr talman, herr kommissionär, herr företrädare för rådet, ärade kolleger! Förhandlingarna med Mercosur och Chile innehåller ett par faror som vi måste undvika, men de erbjuder även möjligheter och ett ansvar som Europeiska unionen kan ta på sig. Vi måste undvika att betrakta detta avtal enbart som ett avtal om fritt handelsutbyte, något som är en naturlig impuls för det som tidigare enbart var en ekonomisk union. Men i dag skulle detta var en inskränkt tolkning som enbart skulle vara gynnsam för vissa eliter och inte för de folk som vi vill föreslå ett globalt associeringsavtal, ett avtal som trots allt har en politisk betydelse och en förmåga att stimulera samarbetsprocessen.
Latinamerika och länderna inom Mercosur och Chile är inte bara den fjärde kommersiella pelaren i världen: det är också en kontinent där Europeiska unionens viktigaste utrikespolitiska prioriteringar kan fullföljas, och här tänker jag på kampen mot fattigdomen, demokratins konsolidering, kampen för mänskliga rättigheter och för de anställdas rättigheter. Detta associeringsavtal, som helhet och i sina politiska aspekter, skulle kunna bli ett viktigt bidrag. I det avseendet är det beklagligt att man inte nämner den rättsliga grunden för vårt associeringsavtal i rådets mandat till kommissionen. Vi anser att detta är ett grundläggande avtal, inte bara för att ge Europeiska unionens utrikespolitik kraft, självständighet och ansvarskänsla, utan framför allt för att äntligen lyckas återhämta det stora försprång som USA har när det gäller att ta initiativ som gäller Latinamerika, för att bekräfta vår förmåga att ta politiska initiativ, vår självständighet när det gäller politiken mot Latinamerika.
Slutligen: vi måste förstärka och förbereda det civila samhällets deltagande i processen. För mig är det civila samhället inte en fasad, något ytligt, en rent estetiskt nödvändighet; jag anser att det är en reell och autentisk resurs på det demokratiska planet: det är detta som vårt parlament vill bidra till.

Patten
. (EN) Låt mig börja med att gratulera föredragandena till deras utmärkta och mycket användbara betänkanden.
Det är tydligt att vi nu träder in i en viktig fas i förhandlingarna om associeringsavtalen med Chile och Mercosur. Förhandlingarna har inte avvikit från det tänkta spåret. Vi har haft tre förhandlingsrundor, under vilka jag själv deltog i en del av den senaste. Den blev en avsevärd framgång. Förberedelserna för den fjärde förhandlingsrundan som skall hållas under tredje och fjärde veckan i mars, är i full gång. Jag tycker att man kan säga att vi nu, efter ett och ett halvt år av förhandlingar, börjar närma oss den mest intensiva fasen. Politisk dialog, samarbete och handelsfrågor står väldigt högt på dagordningen till nästa session. Vi har utväxlat förhandlingstexter. Vi har t.o.m. inlett arbetet med förberedelserna för tull- och tjänsteförhandlingarna, inbegripet jordbruk, vilka skall påbörjas i juli.
Allt detta har varit möjligt tack vare vårt seriösa engagemang under dessa förhandlingar. Ingen tvivlar på att kommissionen inte vill göra allt den kan för att stärka förbindelserna med Mercosur och Chile.
Under innevarande år vill jag påskynda dessa förhandlingar. Det har redan gjorts stora framsteg på det politiska området och samarbetsområdet, men vi behöver fortfarande göra stora framsteg på handelsområdet. Jag hoppas vi får se ett stort steg framåt när det rör handelshinder utan anknytning till tulltaxan, och underlättande av affärstransaktioner i mars. I juli förväntar vi oss att få se framsteg i samband med förhandlingserbjudanden, för både tullar och tjänster.
Som min hedervärde vän påpekade tidigare, kommer det andra toppmötet mellan Europeiska unionen och Latinamerika att hållas i Madrid under våren nästa år. Det är fortfarande för tidigt att spekulera om vilka konkreta framsteg vi bör förvänta oss till dess, men det är tydligt, som den hedervärde ledamoten sade tidigare, att vid tidpunkten för toppmötet måste förhandlingarna ha fått en kritisk massa. Denna kritiska massa bör inom vissa områden vara tillräcklig för att man skall kunna slutföra diskussionerna. Det bör också vara möjligt att slutföra förhandlingarna inom andra områden så snart som möjligt efter detta.
Vårt mål är att uppnå en hög och ambitiös nivå när det rör det politiska och kommersiella samarbetet med Mercosur och Chile. Som parlamentet känner till, har inget område uteslutits från förhandlingarna. Vi har som riktlinjer att nå ett strategiskt politiskt partnerskap, ett förstärkt samarbete och ett avtal som går utöver det inom ramen för WTO när det rör handelsfrågorna.
Det är ingen hemlighet att Mercosur, samtidigt som Chile fullständigt delar detta heltäckande förhållningssätt, har en mer begränsad målsättning, som huvudsakligen syftar till en större marknadstillgång för sina jordbruksprodukter. Vi bör fortsätta att sträva efter ett heltäckande globalt och balanserat avtal som syftar till ett djupare politiskt samarbete, såväl som en bred och långtgående avreglering av handeln.
De två betänkandena vi diskuterar är både omfattande och oerhört användbara. Föredragandena gör en rad goda rekommendationer - de flesta av dessa grundas på möjligheten att modifiera rådets nuvarande förhandlingsmandat. Detta kan bli önskvärt någon gång under det kommande året, men i dagsläget är vi naturligtvis koncentrerade på att åstadkomma en framgångsrik förhandlingsrunda i mars och juli, snarare än att stoppa diskussionerna och börja om från början tillsammans med rådet. Vi hade en fullständig intern diskussion om detta för två eller tre år sedan. Kommissionen är just nu mån om att fortsätta med arbetet och göra det man fått i uppdrag att göra.
Låt mig bara göra ett par konkreta kommentarer om de specifika rekommendationerna. För det första har vi frågan om den rättsliga grunden. Det slutliga avtalet kommer att vara ett associeringsavtal, inte bara ett handelsavtal. Vårt framtida strategiska partnerskap kommer att omfatta betydligt mer än bara handelsfrågor. Vår rättstjänst har emellertid meddelat mig att de exakta artiklarna för den rättsliga grunden kan bestämmas först vid slutet av förhandlingarna. Jag instämmer i detta yttrande. För tillfället har vi bara en avtalsskiss. Vi måste avvakta det slutliga resultatet, precis som vi har gjort i samband med andra liknande förhandlingar, innan vi undersöker vår rättsliga grund.
Vi har sedan demokratifrågan, rättssäkerheten, respekten för de mänskliga rättigheterna och sunt styrelseskick. Detta utgör grundläggande punkter i vår förhandlingsposition, och de är hörnstenar i det avtal som vi vill uppnå. Dessa frågor har redan diskuterats under den tredje rundan i Brasilien och Santiago, och vi har nått samförstånd med Chile i detta sammanhang. Jag har personligen åtagit mig att se till att dessa nödvändiga delar stöder våra framtida associeringsavtal med Mercosur och Chile.
Vi har sedan arbetstagarnas rättigheter. Dessa är också en integrerad del av förhandlingarna. De diskuteras för närvarande mot bakgrund av den fjärde rundan i mars. Vi måste se till att arbetstagarnas rättigheter och ett större välstånd utvecklas tillsammans. Ett större välstånd bör bidra till att åstadkomma en förstärkt demokrati, och det bör innebära en större respekt för de grundläggande rättigheterna, som naturligtvis inbegriper arbetstagarnas rättigheter. Vi stöder alltså ett förhållningssätt i associeringsavtalet som säkerställer arbetstagarnas rättigheter genom samarbete och att man följer de aktuella ILO-konventionerna.
Jag kommer nu in på politiskt samarbete, inbegripet säkerhet. Detta fastställdes redan under den tredje rundan i Brasilien och Santiago. Vi kommer att samarbeta för ett främjande av fred och internationell säkerhet på grundval av, naturligtvis, våra egna interna bestämmelser och förfaranden.
Det civila samhället har nämnts i betänkandena och av ett antal talare. Det är nödvändigt med öppenhet och ansvarighet. Det civila samhället bör vara en del av avtalet. Vi har redan under den tredje rundan kommit överens om förslag att inkludera det civila samhället i avtalets institutionella ram. Kommissionen anordnade dessutom en framgångsrik konferens med det civila samhället i oktober förra året, för att främja diskussionen om förhandlingarna. Vi skapade också en webbplats i augusti förra året, där allmänheten kan få information om alla detaljer som rör förhandlingarna. Kammaren kan alltså se att vi gör verkliga ansträngningar för att förbättra öppenheten i samband med processen.
Åtskilliga ledamöter och föredragandena själva genom betänkandena, hänvisar till möjligheten att avlägsna kopplingen till den föreslagna nya WTO-rundan. Jag avfärdar verkligen inte denna möjlighet, men detta kommer i första hand att bero på om vi över huvud taget får en ny WTO-runda. Vi hoppas uppenbarligen på detta, och ju förr desto bättre, men vi har ännu inte kommit igång med detta förslag. Det beror också på vilka framsteg vi gör under framtida förhandlingsrundor med Mercosur och Chile. Vi kanske kan överväga detta alternativ om vi gör tillräckligt långtgående framsteg. Man har föreslagit att vi bör avstå från förhållningssättet där förhandlingarna sker i två steg. Kammaren lika väl som jag känner till att detta förhållningssätt var ett resultat av en kompromisslösning mellan ministrarna under rådets (allmänna frågor) sammanträde i juni 1999 i Luxemburg. Kompromissen bröt dödläget i rådet och öppnade dörren till godkännandet av förhandlingsdirektiven.
Jag uppskattar verkligen parlamentets stöd i denna viktiga fråga, men den är just nu mer en fråga som rör principer än praxis. Jag är rädd att vi nu har kommit så långt i processen, att vi inte kan återgå till utgångsläget. Vi har bara fyra månader kvar och bara en förhandlingsrunda före juli, när den andra förhandlingsfasen är tänkt att inledas. Jag tycker alltså att vi bör fortsätta med uppgiften och förbereda för meningsfulla globala förhandlingar från juli och framåt.
Låt mig avsluta med att återigen betona att kommissionen är fullständigt inriktad på att förhandlingarna med Mercosur och Chile blir framgångsrika. Vi är fast beslutna att fortsätta vårt arbete och göra så stora framsteg som möjligt. Förhandlingarna är i full gång. Förberedelserna för nästa runda går enligt planerna. Med eller utan förändringar av mandatet, arbetar kommissionen för att så snart som möjligt göra dessa förhandlingar till en framgång. Jag hoppas att jag kan räkna med parlamentets stöd för att vi skall nå detta mål.
Låt mig till sist hänvisa till två frågor som jag fick under debatten. För det första ställde Díez González en fråga till mig. Jag är rädd att jag lämnade kammaren i ungefär en minut när hon höll sitt tal. Jag vill inte gå in på några detaljer om skälet till detta, men om jag nämner för kammaren att jag är närvarande i parlamentet under hela förmiddagen kanske hon förstår varför jag behöver lämna kammaren en minut, men jag kan ge ett mycket positivt svar på hennes anmärkning. Hon frågade om det skulle inrättas en gemensam interparlamentarisk kommitté. Kommissionen anser verkligen att man borde göra det. Vi kan ge ett mycket välvilligt svar på ledamotens begäran, och vi kommer att diskutera mer exakt den mekanism som vi inom kort kan använda i samband med Mercosur och Chile. Vi kan alltså ge ett mycket positivt svar på detta viktiga förslag.
För det andra frågade mig den hedervärde ledamoten Knörr Borràs om OECD-koden. Vi kan inte tvinga länder som inte är medlemmar i OECD att följa OECD-koden. Jag upprepar att jag hoppas att vi kan räkna med parlamentets stöd under de kommande veckorna och månaderna, och jag är säker på att det starka intresse som visats under denna debatt understryker det faktum att vi kommer att kunna göra det.

Talmannen
Herr Patten, när omröstningarna närmar sig är oundvikligt att ni blir avbruten i ert tal av mumlanden, men jag har sett att man har följt ert tal mycket uppmärksamt; jag stöder er och försäkrar er om att detta alltid händer under sammanträdena.
Härmed förklarar jag debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts och återupptogs kl. 11.00.)

OMRÖSTNING
(KOM(2000) 501 - C5- 0487/2000 - 2000/0215(CNS)

(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
  
Betänkande utan debatt (A5-0056/2001) av Lehne för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om utkastet till rådets förordning om fastställande av förteckningen över de tredje länder vars medborgare måste ha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav
(14191/2000 - C5-0714/2000 - 2000/0030(CNS)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
 
Betänkande (A5-0064/2001) av Haug om förslaget till tilläggs- och ändringsbudget nr 1/2001 av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2001
Om ändringsförslag 1
Haug (PSE), föredragande. (DE) Herr talman! Det handlar om detta ändringsförslag och sedan i resolutionen om ändringsförslag 4 och 5. Som huvudföredragande måste jag meddela er att förslagen redan har förelagts utskottet, och att de avvisades i utskottet med lika röstetal. Att jag säger så, får er nog att förstå vilken min personliga åsikt är. Men jag vill bara meddela kammaren detta.
(Parlamentet antog resolutionen.)

 Betänkande (A5-0061/2001) av Brunetta för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillträde till och samtrafik mellan elektroniska kommunikationsnät och tillhörande utrustning
(KOM(2000) 384 -C5-0433/2000 - 2000/0186(COD))

Rovsing
På grund av ekonomiska intressen deltar jag inte i denna omröstning eller i omröstningen om de följande två betänkandena. Jag kommer alltså inte att delta i omröstningen om tre betänkanden, på grund av ekonomiska intressen.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)   
Betänkande (A5-0053/2001) av Paasilinna för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster
(KOM(2000) 393 - C5-0428/2000 - 2000/0184(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

 Betänkande (A5-0062/2001) av Niebler för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster
(KOM(2000) 386 - C5-0440/2000 - 2000/0188(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

 Betänkande (A5-0047/2001) av Varela Suanzes-Carpegna för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om upprättande av vissa kontrollåtgärder som skall tillämpas på fiskeaktiviteten när det gäller vissa bestånd av långvandrande fiskarter
(KOM(2000) 619 - C5-0585/2000 - 2000/0253(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
 
Betänkande (A5-0046/2001) av Varela Suanzes-Carpegna för fiskeriutskottet om förslaget till rådets beslut om ekonomiskt bidrag från gemenskapen för vissa utgifter för genomförande av vissa förvaltningsåtgärder gällande långvandrande fisk
(KOM(2000) 651 - C5-0556/2000 - 2000/0268(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
 
Betänkande (A5-0051/2001) av Piétrasanta för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om vissa tekniska bestämmelser för bevarande av vissa fiskbestånd av långvandrande arter
(KOM(2000) 353 - C5-0344/2000 - 2000/0149(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
 
Betänkande (A5-0044/2001) av Gallagher för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ingående av det protokoll som för perioden 1 juli 2000-30 juni 2001 fastställer de fiskemöjligheter och den ekonomiska ersättning som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Republiken Ekvatorialguineas regering om fisket utanför Ekvatorialguineas kust
(KOM(2000) 690- C5-0712/2000 - 2000/0287(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
 
Betänkande (A5-0058/2001) av Avilés Perea för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om globaliseringens konsekvenser för emigrerande kvinnor i Medelhavsområdet
(2000/2251(INI))
(Parlamentet förkastade resolutionsförslaget.)

 Betänkande (A5-0059/2001) av Gemelli för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om Europeiska gemenskapens utvecklingspolitik
(KOM(2000) 212 - C5-0264/2000 - 2000/2141(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)

 
Betänkande (A5-0049/2001) av Marset Campos för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik med ett förslag till rekommendation från Europaparlamentet till rådet om förhandlingsmandatet om ett interregionalt associeringsavtal med Mercosur
(2001/2018(INI))
(Parlamentet antog resolutionen.)
 
Betänkande (A5-0050/2001) av Salafranca Sánchez-Neyra för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik med ett förslag till rekommendation från Europaparlamentet till rådet om förhandlingsmandatet om ett associeringsavtal med Chile
(2000/2017(INI))
(Parlamentet antog resolutionen.)Talmannen. Jag förklarar omröstningen avslutad.

 

Cushnahan
Låt mig ta upp en fråga innan frågestunden äger rum nästa vecka. Vid den föregående sammanträdesperioden lade jag fram en fråga till rådet, i rätt tid och helt enligt arbetsordningen; trots detta vägrade ordförandeskapet att svara på frågan, eftersom man inte hade fått alla översättningar. Jag kan inte förstå varför jag skall straffas om alla översättningar inte finns tillgängliga, och jag vill be er att formulera ett beslut, om inte i dag så senare, om att en parlamentsledamot, när denne lägger fram en fråga helt enligt arbetsordningen, har rätt att få svar vid den rätta tidpunkten.

Talmannen
Tack så mycket. Jag kände inte till denna fråga, men jag skall göra talmannen uppmärksam på detta, och föreslå att hon försvarar ledamöternas rätt att lägga fram frågor.

Maes
Herr talman! Tillåter ni att jag kommer med en ordningsfråga? Det rör sig om indragningen av foton från Kazakstan, från det område där kärnvapenprov utförs. Vi tvingades i går kväll slå fast att parlamentet själv har dragit in vissa av dessa foton från utställningen med motiveringen att de är för chockerande. Tyvärr återger dessa foton verkligheten, och även om denna verklighet är chockerande, så får vi som parlamentsledamöter inte spela förmyndare. Vi har rätten och till och med plikten att främja kännedom om denna verklighet. Jag vill därför, å min parlamentsgrupps vägnar, och i många människors namn, vilka besökte utställningen om Kazakstan i går, protestera mot detta.
Ett annat skäl till missnöje är det faktum att en besökare, Tsamaraint Nauchap från Shuarfolket i Ecuador, i går vägrades tillträde. Denna indian från Ecuador kom hit som sändebud för sitt folk, bärande på en symbol för sin värdighet, nämligen ett litet träspjut, mindre än två meter långt. Mannen vägrades tillträde till kammaren. Vi fick inte prata med honom eftersom han sades vara beväpnad. Jag anser det ytterst förnedrande att denna man bads lämna ifrån sig symbolen för sin värdighet, för honom en helig symbol. Således kunde han inte besöka oss, och de parlamentsledamöter som ville ta emot honom var tvungna att göra så utanför kammaren och utanför parlamentsbyggnaden. Jag anser detta vara i högsta grad skamligt, i synnerhet då det bekräftas att detta är en normal förhållningsorder. Jag uppmanar till att denna förhållningsorder revideras.

Talmannen
Båda incidenterna är beklagansvärda, men låt mig föreslå att ni tar upp frågan med kvestorskollegiet, så att kvestorerna kan få möjlighet att diskutera denna fråga.
När det gäller den andra incidenten vill jag säga att har en personlig erfarenhet av detta, men i ett helt annat sammanhang. Ett tillbehör i mitt hemlands, dvs. Skottland, nationaldräkt är en dolk som man bär i strumpan. Om tjänsteenheterna informeras i förväg om att denna är en del av nationaldräkten, så kan tillträdet underlättas. Jag tror att problemet med den ecuadorianske indianen har att göra med att säkerhetspersonalen plötsligt konfronterades med denne man som bar ett spjut, och att man inte hade blivit förvarnad. Jag anser i vilket fall som helst att ni bör ta upp frågan med kvestorskollegiet.
  
Röstförklaringar - Betänkande (A5-0056/2001) av Lehne

Berthu
. (FR) Genom tillämpning av artikel 62.2 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen har rådet för Europaparlamentet lagt fram ett utkast till förordning för samråd, som varit känsligt att upprätta, om fastsällande av förteckningen över de tredje länder vars medborgare måste ha visering när de passerar Europeiska unionens yttre gränser, och av förteckningen över de länder som är undantagna från detta krav när det gäller visering för kortare tid än tre månader.
På gränsen mellan dessa båda fanns det svåra fallet med Rumänien: landet borde i princip stå på den andra listan i sin egenskap av kandidatland med vilket anslutningsförhandlingarna inletts, men en mer restriktiv attityd förefaller tyvärr nödvändig, eftersom landet förser ett stort antal europeiska länder med olagliga invandrare. Rådet fann en ganska elegant lösning: man godtar att låta Rumänien stå med på listan över länder vars medborgare är undantagna från viseringstvånget, men i utkastet till förordning föreskrivs i artikel 8 att denna bestämmelse kommer att träda i kraft först när landet angivit " vilka åtaganden landet är berett att göra när det gäller olaglig invandring och vistelse utan tillstånd, inbegripet återsändande av personer med ursprung i detta land som vistas utan tillstånd i en medlemsstat" .
Detta villkor förefaller mig väsentligt. Men Europaparlamentet har genom de ändringsförslag det röstat igenom avskaffat det, inte genom någon särskild känsla för Rumänien, vilket vi hade kunnat förstå, utan i den anda som främjar fri rörlighet utan kontroll, vilket alltför ofta kännetecknar parlamentet. I samma anda röstades några andra ändringsförslag av mindre betydelse igenom, och jag kan inte godta dem heller.
Under dessa förhållanden vägrade jag att rösta om Europaparlamentets betänkande, samtidigt som jag stöder rådets ursprungliga ståndpunkt.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt
. EU:s strikta visumpolitik utgör ett stort hinder för människor att ta sig till Europa. Den skärpning av visumkraven som genomförts under de senaste åren har oundvikligen lett till fler fall av människosmuggling och till en ökning av vad som kallas illegal invandring till EU:s medlemsländer. De människor som smugglats eller som på annat sätt tagit sig in i Europeiska unionen har ofta genomlidit stora tragedier på vägen. Väl framme i EU saknar de helt rättigheter och socialt skydd.
Den lista över länder vars medborgare behöver visum till EU innehåller över 130 länder. Inte ens 50 länder finns med bland de stater som är befriade från visumtvång. Denna praxis, att visumtvång är regel snarare än undantag, är inte värdig det demokratiska Europa. Grundregeln måste vara att människor har rätt att fritt resa in i EU, inte tvärtom.
Europa måste ändra sin attityd till invandring. Inom några år kommer arbetskraftsbristen i EU att bli akut. Därför är det viktigt att vi bejakar och välkomnar människor som söker en bättre framtid i EU:s medlemsländer. En mer generös visumpolitik är också en förutsättning för att en gemensam human flykting- och asylpolitik skall kunna bedrivas. Genom en politik som bejakar invandring kan vi få bukt med den organiserade brottsligheten och med de mänskliga tragedier som människosmugglarna gör sig skyldiga till.
Betänkande (A5-0064/2001) av Haug

Nogueira Román
Herr talman! Jag har begärt ordet i frågan om de förändrade budgetanslagen, bara för att säga att jag inte håller med om att den nödvändiga tilläggsbudgeten för att hantera BSE-problemen skall uppnås utan någon förändring av de gränser som sattes genom Agenda 2000. Vi befinner oss i en extraordinär situation, vilken vi nu måste hantera genom tillräckliga extra medel, även om de nödvändiga medlen för det nya jordbruket i framtiden kan uppnås genom reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Jag vill hur som helst protestera mot att parlamentet ännu en gång marginaliseras när det nu gäller att finna lösningar på galna ko-sjukeproblemet, och mot ministerrådets och medlemsstaternas oförmåga att finna lämpliga vägar för att lösa detta problem, efter att man under större delen av 1990-talet har struntat i och försmått dem.

Berthu
. (FR) Jag har just röstat för denna första ändringsbudget för Europeiska unionen för budgetåret 2001, som bl.a. innehåller 971 miljoner euro i extra utgifter för att bemöta konsekvenserna av galna ko­sjukan. Men jag vill betona att denna siffra, som togs fram av kommissionen i januari, redan förefaller fullständigt inaktuell med tanke på händelseutvecklingen. Framför allt sedan i måndags befinner vi oss i en paradoxal situation: Europeiska unionen kan inte, eller vill inte, finansiera extra stöd till de franska uppfödarna, och låter Frankrike klara sig självt genom att tillåta landet att undantagsvis bevilja nationellt stöd. Det är alltså just när krisen slår som hårdast, och man skulle behöva en europeisk solidaritet, som unionen smiter undan utan heder.
Jag är förvisso den första att säga att vi inte skall öka den europeiska budgeten i sin helhet, den kostar oss redan ganska mycket, och vi måste respektera budgetplanen för 2000-2006, som fastställdes av Europeiska rådet i Berlin 1999. Men det betyder ändå inte att det inte finns något att göra: budgetplanen ger oss nu omedelbart en marginal om 506 miljoner euro för 2001, när det gäller jordbruksrubrikerna, som det inte finns någon anledning att inte utnyttja på kort och medellång sikt, även om de planerade jordbruksanslagen utnyttjats fullt ut. Det återstår en annan lösning, snarare än att öka unionens totala budget: att till budgetens jordbruksdel låta föra över utgifter som förts upp under rubriken för strukturfonderna - vilka aldrig utnyttjats i sin helhet de senaste åren - och som i vilket fall som helst inte motsvarar lika brådskande behov (med undantag naturligtvis för stödet till kandidatländerna). Det skulle för övrigt inte vara någon förskingring, eftersom strukturfonderna också har som prioriterad uppgift att upprätthålla verksamheten på alla territorier, vilket just skulle vara fallet om de bidrog till att kämpa mot de förödande konsekvenserna av BSE. Den tragedi vi upplever skulle motivera denna ovanliga åtgärd.
På längre sikt blir det uppenbart för alla att den europeiska jordbrukspolitiken, som kanske har förtjänsten att den bidragit till att utveckla vårt jordbruk under 1960-talet, nu leder till abnorma effekter - ekonomiskt stöd, byråkrati, inflation i kostnaderna, intensifiering som är farlig för hälsan, etc., - till den grad att en fördjupad reform blir oundviklig. Precis som vi i flera år sagt måste vi införa mycket strängare regler än i dag för att respektera naturen och hälsan, men utan att öka kostnaderna för skattebetalarna: det är konsumenten som logiskt sett borde betala skillnaden genom att köpa produkten till dess verkliga pris, eller till ett pris som ligger närmare verkligheten. Samtidigt måste vi, om vi vill bevara vårt oberoende när det gäller livsmedel, dels ställa samma säkerhetskrav på importen, naturligtvis, dels i vissa fall kräva uttag som gör det möjligt att behålla produktionen i Europas länder.

Färm
. Jag har i dag valt att rösta för parlamentets betänkande, Haugrapporten, över rådets förslag till tilläggs- och ändringsbudget nr 1/2001 med anledning av bl.a. BSE-krisen, trots att övriga svenska socialdemokrater röstar mot.
Denna skillnad i agerande handlar inte om inställningen till jordbrukspolitiken. Tvärtom är vi helt överens om nödvändigheten av en radikal reformering, inklusive på sikt ett ökat ansvarstagande av medlemsstaterna för de kostnader som uppstår till följd av BSE och andra krisfenomen. Denna uppfattning uttrycks också i betänkandet.
Bakgrunden till att vi röstar olika är i stället att jag har deltagit i handläggningen av ärendet i budgetutskottet och inte ser någon möjlighet att påverka jordbrukspolitiken genom att i dag rösta nej. Tilläggsbudgeten medför heller inte att budgeten spräcks utan endast att de marginaler som finns under budgettaket minskar.
Vidare är detta ett beslut där parlamentet inte har medbeslutanderätt - vilket i och för sig är diskutabelt och ifrågasätts i betänkandet. Ett nej i dag leder därmed inte till någon reell förändring utan endast till en försening. Ett nej försenar därmed framtagandet av de resurser som krävs för testning och destruktion med anledning av BSE-krisen, liksom det som är den andra delen av denna tilläggs- och ändringsbudget, nämligen utvidgningen av mandatet för den europeiska återuppbyggnadsbyrån i Kosovo/Serbien till att också gälla Montenegro.
Parlamentet ställer i sitt betänkande bestämda krav på en förändring av jordbrukspolitiken, helt i samma riktning som jag tillsammans med andra socialdemokratiska och folkpartistiska EU-parlamentariker framförde i en artikel i onsdagens Göteborgs-Posten. Det kravet kommer nu att drivas hårt från parlamentets sida, vilket alla vi svenska socialdemokrater applåderar.
Därmed handlar detta alltså icke om någon skillnad i sak vad gäller synen på jordbrukspolitiken. Tvärtom känner jag stor sympati för mina svenska socialdemokratiska kollegers agerande. Vi skiljer oss bara i synen på vad som kan åstadkommas genom att rösta mot detta konkreta betänkande.

Figueiredo
. (PT) Denna ändringsbudget är otillräcklig och innehåller bara tillfälliga åtgärder, även om den svarar mot ett akut behov att betala kostnaderna för galna ko-sjukekrisen, vilket gör att vi röstar för. Märk dock att enligt kommissionär Fischler själv, "kan krisen vara djupare än vad vi tror", och att de beräknade kostnaderna, som nu pekar på tre miljoner euro, vilka tagits fram av jordbruksorganisationer, visar att konsekvenserna av BSE-krisen är underskattade, också när det gäller budgetnivån.
Eftersom vi anser att jordbrukarna inte skall betala för en kris som de inte bär ansvaret för, utan som beror på den gemensamma jordbrukspolitiken, får inte budgetrestriktionerna utgöra en ursäkt att förhindra att alla nödvändiga åtgärder vidtas för att begränsa BSE-krisen eller att försvara jordbrukarnas intressen. Det som krävs är en revidering av budgetplanen.
En reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, som länge har varit nödvändig, och som vi har förespråkat, får inte ha budgetbesparingar som mål, utan skall syfta till att skydda jordbruksproduktionen, i respekt för livsmedelssäkerhet, att försvara självförsörjning av livsmedel, stödja de regionala särdragen och den ekonomiska och sociala sammanhållningen, garantera jordbrukarnas inkomster via ett rättvist produktionspris samt säkra jordbruksprodukter av hög kvalitet till konsumenterna.
Vi röstar dock emot ändringsförslaget om att föra upp medfinansiering på agendan, det vill säga, en åternationalisering av kostnaderna för den gemensamma jordbrukspolitiken, eftersom vi inte håller med om denna åtgärd.

Grossetête
. (FR) Jag röstade för detta resolutionsförslag.
Det är ett tydligt faktum: de offentliga och teknokratiska institutionerna har varit bristfälliga i hanteringen av BSE-krisen.
Men de folkvalda, de som träffar jordbrukarna på fältet, känner till förväntningarna från befolkningarna och de svårigheter de möter.
Det är anledningen till att Europaparlamentet bör göra sin röst hörd genom att till institutionerna lämna önskemål och förslag från jordbrukssektorn.
Jag hoppas också att Europaparlamentet i framtiden kan ingripa med större makt, och överföringen av marknadsutgifterna mot medbeslutandeförfarandet skulle vara ett av de viktiga stegen i denna nödvändiga process.
Sedan flera år kämpar jag för att en fullständig reform av den gemensamma jordbrukspolitiken skall genomföras. Vi har väntat alltför länge och de kriser vi för närvarande upplever visar på nytt begränsningarna med systemet, vilket också noterats i flera år.
Kommissionen har hittills visat sig särskilt försiktig gällande sina förslag och det beklagar jag verkligen.
Det handlar i dag om att hjälpa jordbrukarna - inte att producera mer utan att producera bättre. Konsumenterna har förlorat förtroendet, och det kommer bara att återupprättas genom att ett hållbart jordbruk utvecklas.
Den gemensamma jordbrukspolitiken bör göra folkhälsan till en prioriterad målsättning. Denna förväntan delas inte bara av konsumenterna utan stöds också av samtliga jordbrukare.

Hyland
. (EN) Fianna Fails delegation i Europaparlamentet röstade för att tilläggs- och ändringsbudgeten skulle finansiera utrotningsprogrammet för den " galna kon" och den tillhörande resolutionen - men inte utan seriösa reserver.
Det gläder oss att ändringsförslaget om att begränsa Europeiska unionens deltagande i finansieringen till 50 procent förkastades av en stor majoritet. Detta hade varit oacceptabelt för oss, oacceptabelt för den irländska regeringen och oacceptabelt för våra jordbrukare.
Vi har redan från början ansett att "galna ko-sjukan" är ett gemenskapsproblem, och därför fullt ut skall finansieras av gemenskapen. Utgångssiffran på 70 procent gemenskapsdeltagande och 30 procent nationellt deltagande i Haug-betänkandet, antogs med en mycket stor majoritet. Ledamöterna från Fianna Fail röstade motvilligt för detta förslag. De befintliga gemenskapsbestämmelserna tillåter inget större deltagande från gemenskapens sida. Vårt val var därför begränsat, och i vilket fall beklagansvärt.
Gruppen från Fianna Fail begärde omröstning genom namnupprop om den sista punkten i resolutionen, i vilken man hänvisar till medbeslutande för den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi röstade emot denna punkt. Europaparlamentet har inga befogenheter att ge sig självt rätten till medbeslutande. Detta är en fråga för stats- och regeringscheferna - endast. Den finns inte med på deras dagordning.
Enligt fördragen kommer det dessutom inte att ske någon revidering av den gemensamma jordbrukspolitiken före år 2003 - 2004.
Detta är endast en budgetfråga. Alla diskussioner om reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken kommer att ske vid en läglig tidpunkt. Denna infaller inte nu.
Av ovanstående skäl godkände ledamöterna från Fianna Fail budgetutskottets rekommendationer (Haug-betänkandet).

Lang
. (FR) För de franska ledamöternas räkning i Front National skulle jag vilja betona att denna ändrings- och tilläggsbudget för budgetåret 2001, som innebär 971 miljoner euro för att hantera BSE-krisen, är otillräcklig innan den ens antagits. Men det är inte det viktigaste. Det man i dag kan konstatera är att den gemensamma jordbrukspolitikens dödsattest har undertecknats. Vissa gläds åt det, vi gör det inte!
Flera förebådande tecken aviserade de förutsebara bristerna i Europa. Vid WTO-konferensen i Seattle förra året ville redan amerikanerna och Cairnsgruppen upplösa den gemensamma jordbrukspolitiken genom att avskaffa exportbidragen och det interna stödet, trots att de aldrig subventionerat jordbruket så mycket tidigare: 23 miljarder dollar enbart för 2001.
BSE-krisen, som är en konsekvens av den världsomspännande frihandeln och avsaknaden av kontroll vid gränserna, förefaller ha givit ett hårt slag mot den gemensamma jordbrukspolitiken, särskilt som Tyskland, som efter Nice blivit Europas största makt, vägrar bevilja extra stöd för att hjälpa uppfödare som befinner sig i ett nödläge, trots att de är offer, och inte ansvariga, för en industrialisering av jordbruket. Det stämmer att i det här ärendet är José Bové och hans vänner amerikanernas objektiva allierade när de vill förstöra den gemensamma jordbrukspolitiken, några för att återerövra våra marknader, andra för "klasskampen" och inriktningen på tredje världen. Amerikanerna kommer att dra nytta av vår splittring för att tränga undan den enda allvarliga konkurrenten från världsmarknaderna och återerövra livsmedelsvapnet.
Jag påminner er, kära kolleger, om att den ursprungliga gemensamma jordbrukspolitiken byggde på begreppet med gemenskapspreferens och ekonomisk solidaritet och att Europa, tack vare dessa, blivit inte bara självförsörjande utan även en stor exportör av livsmedelsprodukter av hög kvalitet.
Man hör i dag återigen orden medfinansiering, åternationalisering och medbeslutande på jordbruksområdet, ord som förefaller ha försvunnit från vokabulären sedan toppmötet i Berlin 1999. Det är bl.a. ett tecken på att Frankrike inte längre har tillräcklig auktoritet och vilja i Europa för att försvara sina intressen, vilket Chirac och Jospin visade i Nice.

Sacrédeus och Wijkman
. Betänkandet tar upp konsekvenserna för budgeten av BSE-krisen. Tester, interventioner på marknaden samt uppköps- och destruktionsföreskrifter för ej testad nötboskap över 30 månader skall samfinansieras av EU och medlemsstaterna.
I betänkandet understryks förtjänstfullt vikten avseende reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken i riktning mot "ett miljömässigt, ekonomiskt och socialt hållbart jordbruk i enlighet med Agenda 21" . Dessutom betonas medlemsstaternas ansvar för BSE-problematiken samt att alternativa finansieringsmetoder vid utbrott av djursjukdomar bör övervägas.
Det är hög tid att frångå en jordbruksproduktion som enbart strävar efter högsta möjliga avkastning och inte i tillräcklig utsträckning tar hänsyn till kvalitet och konsumentintresse.
Det svenska jordbruket har hittills inte drabbats av BSE-krisen, vilket helt tydligt har sin förklaring i en sund djurhållning och utfodring.
Vi anser att medlemsstaterna måste ta ett större ansvar för ett problem som i hög grad beror på brister i den nationella lagstiftningen. Vi förordar därför ändringsförslagen 4 och 5 av Mulder, som innebär att finansieringen av kompensationen till jordbrukare i samband med BSE-krisen fördelas lika (50-50) mellan EU och medlemsstaterna. Vi stöder också ändringsförslagen 1-3 av Graefe zu Baringdorf, i vilka behovet av jordbruksreformer samt de enskilda medlemsstaternas ökade ansvar i medfinansieringen tydliggörs.
Med dessa reservationer stöder vi betänkandet.
Betänkande (A5-0061/2001) av Brunetta

Ortuondo Larrea
Herr talman! Enligt min åsikt är telekommunikationsnäten inte något annat än motorvägar för social kommunikation, precis som luftkorridorerna, järnvägarna eller vägnäten är. Om man studerar vägnäten, finner man en modell som säkerställer lika möjligheter och att leverantörerna av transportservice, även när de konkurrerar sinsemellan, delar på nät som företrädesvis har byggts och underhålls med offentliga medel, vilket leder till att miljöeffekterna minskar till ett minimum, och då kommer jag osökt att tänka på hur idealiskt det skulle vara för utvecklingen av telekommunikationerna om vi satsar på en liknande modell, där man inte konkurrerar om att bygga överordnade infrastrukturnät, utan om att erbjuda effektivare och billigare tjänster för användaren.
Under åttiotalet upplevde jag som borgmästare i Bilbao en kamp mellan företagen för att disponera fler och bättre nät, och var och en av dessa ville gräva sina egna diken och installera sina egna antenner för att ha exklusivt tillträde till sina kanalanläggningar och täckningsområden för alla gator i staden. Jag motsatte mig detta, eftersom jag ansåg att det var mer rationellt att alla de privata operatörernas telekommunikationstjänster kunde gå via ett enda dike, en kanalisering, ett nät och en offentlig antenn, på samma sätt som bussar och lastbilar från olika företag färdas på samma motorväg, utan att det är nödvändigt att var och en bygger sin egen väg.
Herr talman, om vi skulle vilja att även de slutliga näten vore privata, motsätter jag mig inte detta, men jag anser att det bästa i alla händelser skulle vara att regelmässigt separera innehavarens och förvaltarens funktioner från användarens och teleoperatörerna för telematiska tjänster.

Fatuzzo
Herr talman! Det är med verklig glädje jag kan meddela att jag som företrädare för Pensionärspartiet, som jag företräder i Europaparlamentet, röstade för Brunettas betänkande om tillträde till och samtrafik mellan elektroniska kommunikationsnät och tillhörande utrustning. Varför jag röstade för? Jag röstade för - och med stor entusiasm, herr talman - för jag är övertygad om att den elektroniska kommunikationen saknar gränser. De femton stater som utgör Europeiska unionen hade en gång gränser, har fortfarande gränser, hela tiden mindre tydliga, hela tiden mindre skiljande, men för de elektromagnetiska vågorna finns det inga gränser. Europa är uppbyggt kring, byggs upp kring och kommer att byggas kring en television utan gränser.

Karas
Jag stöder hela telekommunikationspaketet, eftersom det har många starka sidor. På grund av den ständigt tilltagande efterfrågan på frekvenser, vare sig det gäller kommunikation, radio, transporter, polis, militär eller vetenskap, är det helt enkelt oavvisligen nödvändigt med ett samordnat agerande i Europa i den internationella konkurrensen. Generellt hjälper harmoniseringen på EU-nivå till att skapa en kontinental marknad, som också storleksmässigt absolut kan mätas med USA:s kandidater. Vidare vill jag hänvisa till den ökade förenklingen av förvaltningen - man skapar 8 rättsakter av 20 rättsakter. En definitivt positiv utveckling!
Konkurrensregler kommer att vara det viktigaste instrumentet för att reglera marknaden för elektronisk kommunikation. Men innan någon verklig konkurrens kan äga rum på marknaden krävs det klara kriterier för rättsliga ingrepp och mer exakta gränser och villkor för de förpliktelser som skall åläggas i syfte att garantera tillträde till elektroniska kommunikationsnät och samtrafiken mellan dem. Jag välkomnar därför uttryckligen Brunettas betänkande, där det föreslås lämpliga förpliktelser för operatörerna, och betonar att de preliminära bestämmelserna skall upphävas, så snart de eftersträvade målen uppnåtts med hjälp av marknadsmekanismer.
Sådana ingrepp kommer att krävas så länge som de tidigare monopolinnehavarna, som fortfarande tillhandahåller de flesta förbindelserna, existerar. De knappa resurserna, som kontrolleras av en eller några få operatörer, exempelvis mellanortsnätet inom telekommunikationen, utgör fortfarande ett hinder för konkurrensen.

Lulling
. (FR) "Jag stöder rent allmänt betänkandet om tillträde till och samtrafik mellan elektroniska kommunikationsnät och tillhörande utrustning, eftersom vi behöver ett direktiv som främjar en verklig konkurrens på den europeiska telekommunikationsmarknaden.
Eftersom jag är övertygad om att vi absolut måste undvika en situation där specifika tekniska aspekter skulle kunna dämpa inrättandet av en verklig gemensam marknad utan snedvriden konkurrens, särskilt inom sektorn för mobil telefoni, lämnade jag ett ändringsförslag för att tvinga ett företag, som får en förfrågan om tillträde och/eller anslutning, att delta i förhandlingarna och förhandla om tillträdet med andra företag som erbjuder samma slags tillträde och/eller anslutning till nätet.
Jag anser faktiskt att förfrågningar bara kan avböjas på grundval av objektiva kriterier och att den förfördelade parten, när tillträde avslås, borde kunna överlämna fallet till den nationella tillsynsmyndigheten.
Jag välkomnar det faktum att denna skyldighet till förhandling om tillträde godkänts, liksom skyldigheten att tillträde skall ske under ' kommersiella förhållanden' och därmed ekonomiskt bärkraftiga för nytillkomna.
Endast ett strikt förbud mot att avböja att förhandla om begäran kan garantera att en verklig konkurrenskraftig marknad utvecklas, som kan erbjuda ett optimalt förfarande i fråga om pris och kvalitet, och på bästa sätt försvara den europeiska medborgarens intressen.
Med förbehåll för dessa preciseringar har jag röstat för Brunettas betänkande."

Thors
. Brunetta-betänkandet innehåller många goda sidor. Särskilt viktigt är det starka stöd som getts för att kommissionen snabbt bör se till att det godkänns en gemensam standard för digital-TV-mottagningarna och set top-boxarna.
Parlamentet ville också med stor majoritet skapa enhetliga regler för de tilläggstjänster som kommer att fogas till TV-tjänsterna i framtiden. Gränssnitt och programvaror bör inte kunna användas som binder konsumenterna till någon viss tjänsteleverantör.
Däremot var det olyckligt att ålägga myndigheterna att se till att priser för roaming och framkoppling skall vara kostnadsbaserade och att kräva att priset för samtal i realtid skall synas på telefonens display. Det sistnämnda är en alltför detaljerad reglering.
Betänkande (A5-0053/2001) av Paasilinna

Fatuzzo
Herr talman! Även när det gäller Paasilinnas betänkande om elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, så röstade jag för. Jag måste säga, herr ordförande, att om inte televisionstjänsterna hade avreglerats, så hade jag inte varit här i dag. Gott, kanske ni tänker, vi har redan hunnit fram till lunchen, men tillåt mig ha en annan uppfattning. Hic manebimus optime, här har jag det mycket bra i Europaparlamentet och jag har kommit hit tack vare televisionen. Sedan televisionen avreglerades har jag personligen, Fatuzzo, kunnat göra mig känd, sprida mina idéer till försvar för de äldre och pensionärerna till ett tillräckligt stort antal italienare som röstade på mig och som förde mig till denna halvcirkel. Så hur kan jag låta bli att rösta för detta betänkande?

Caudron
. (FR) Jag vill lyckönska till det arbete Paasilinna utfört i detta mycket svåra ärende, vilket också bevisas av det stora antal ändringsförslag som lämnats in till utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi.
Jag erinrar om att det föreslagna direktivet, som skall träda i kraft den 1 januari 2003, är tänkt att ta hänsyn till utvecklingen av det tidigare "telekommunikationspaketet" från 1998 å ena sidan, och den tekniska utvecklingen av denna marknad, å andra sidan. De nationella tillsynsmyndigheterna tillåter, till min stora tillfredsställelse, större flexibilitet, vilket gör det möjligt för dem att göra en egen utvärdering av positionerna på marknaden och besluta när och hur en given marknad bör regleras.
Jag anser i likhet med Paasilinna att i enlighet med det nya synsättet kommer ramdirektivet att spela en nyckelroll i fastställandet av regler för allmän tillämpning. Dessa regler bör vara enhetliga inom hela gemenskapen.
Svårigheten inom denna sektor, som hela tiden utvecklas, är att finna en rättvis balans mellan de specifika reglerna och gemenskapens lagstiftning på konkurrensområdet. Det är viktigt att se till att konkurrensen inte urartar i anarki, på bekostnad av konsumenternas intressen, samtidigt som innovationstänkandet bevaras. De nationella tillsynsmyndigheterna kommer därför att spela en viktig roll i sammanhanget.
I våra debatter har diskussionerna utkristalliserats kring begreppet "mäktigt företag på marknaden". Det gav till och med upphov till att en offentlig utfrågning arrangerades på detta tema. Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi röstade slutligen för ett ändringsförslag som klargjorde terminologin. Jag tror att det på det stadium vi nu befinner oss är svårt att uppnå en tydligare definition. Jag gläds därför åt att detta ändringsförslag har antagits.

Figueiredo
. (PT) Kommissionens ståndpunkt, som betänkandet i huvudsak stöder, ingår i ramen för en avreglering av sektorn, liksom inom området för elektronisk kommunikation, även om man i ett och annat fall fastställer vissa regler för att skydda användarnas och skaparnas rättigheter för, och även för att skydda grundläggande friheter som informationsmångfald och kulturell och lingvistisk mångfald, vilket är ett medgivande om att dessa kan äventyras i processen.
Man försöker komma förbi medlemsstaternas reglerande roll genom att stärka kommissionens intervention, och de nationella regleringsorganens självständighet genom att göra dem mer beroende av kommissionen, i syfte att skapa en regleringsram på EU-nivå för en bättre samordning, eller en harmonisering av handelsbestämmelserna i de multinationella företagens intressen i sektorn och deras koncentration.
Denna process ingår i målen för Lissabontoppmötet, främst den snabbare avregleringen av sektorerna, och för vårens toppmöte som syftar till att balansera denna situation, som i huvudsak karaktäriseras av en nedrustning av den offentliga sektorn och en försämring av tjänster av allmänt intresse.

Malmström och Paulsen
. Vi har valt att rösta mot ändringsförslagen 23, 25 och 53. Vi har en positiv grundinställning till Europeiska unionen. Som svenska liberaler ser vi den europeiska integrationen som en möjlighet att nå lösningar på gränsöverskridande frågor, såsom elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster. Vi tror dock samtidigt på principen om subsidiaritet, att ett beslut skall fattas så nära den det berör som möjligt.
Enligt vår uppfattning vore det att gå för långt att föreskriva att medlemsstaterna skall slå ihop sina olika nationella tillsynsmyndigheter samt att kräva att dessa stater skall inrätta rådgivningskontor för allmänheten. Att tvinga medlemsstaterna att se till att vissa företag på begäran från andra företag skall överlåta sina ledningsrätter ter sig dessutom tämligen oliberalt i våra ögon. Då dessa frågor enligt vår uppfattning hellre bör hanteras på nationell nivå har vi följaktligen röstat mot nämnda tre ändringsförslag.
Betänkande (A5-0062/2001) av Niebler

Fatuzzo
Herr talman! Detta är det tredje betänkandet som vi röstar om när det gäller den europeiska televisionens avreglering. Tillåt mig att kalla den så, även om det ännu inte finns någon europeisk television, men den är på gång. Jag vill ytterligare understryka min positiva röst och förstärka den med det djupt kända kravet att Europas gamla och pensionärer måste få gratis tillgång till televisionen, offentlig eller privat, utan att behöva betala något om de har små resurser, för televisionen är en form av kultur, utbildning och även sällskap för de gamla. Även om detta dokument från Niebler avser att reglera koncessioner, tillträde till televisionssändare, så kan man mycket väl villkora detta med kravet att programmen skall bli gratis tillgängliga för pensionärerna.

Thors
. Det var olyckligt att det i direktivet om auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster infördes ytterligare kvalifikationer för när medlemsländerna kan ta ut s.k. användaravgifter för utnyttjande av radiofrekvenser. De tilläggskvalifikationer som infördes kan medföra en ökad risk för att man vill begränsa medlemsländernas möjligheter att utforma en vettig rundradiopolitik. Därför röstade jag mot ändringsförslag 21.
Likaså var det olyckligt att, genom att godkänna ändringsförslag 27, fastslå att de admininstrativa avgifterna för licenser ej får baseras på vilka tjänster som erbjuds eller på vilken territoriell täckning som tjänsteleverantören står för. Denna begränsning kan vara mycket negativ för mindre företag.
Betänkanden (A5-0047 och 0046/2001) av Varela Suanzes-Carpegna

Fatuzzo
Herr talman! Det gläder mig att jag får ett tillfälle att tala om såväl betänkandet om kontrollåtgärder som det om förvaltningsåtgärder när det gäller långvandrande fisk.
Det första betänkandet avser en förordning om kontroll av fisket. Jag är övertygad om att Jackson, ordförande för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, är avundsjuk på Varela Suanzes-Carpegna, som är ordförande för fiskeriutskottet. Varför det? Jo, därför att Jackson, med all sin entusiasm, inte lyckats få igenom ett direktiv om miljökontroll, utan har fått nöja sig med en rekommendation. Varela, däremot, har lyckats skapa inget mindre än en förordning om kontrollåtgärder som skall tillämpas på fiskeaktiviteten. Stor heder, stor ära, stor respekt därför - men också stor avundsjuka, från andra utskottsordförande - åt Varela, tillsammans med mina gratulationer.
När det gäller Varelas andra betänkande, även det om fiskerikontroller, så frågar jag mig när jag uppmärksamt läser det dokumentet: av vilken anledning skall kontrollanterna som övervakar fiskeaktiviteten i Europa, om de nu betalas med medel som kommer från Europeiska unionens budget, vara nationella kontrollanter, utsedda av de enskilda staterna, och inte kontrollanter som är anställda av gemenskapens olika organ? Kontrollen är något mycket känsligt och viktigt. Om vi betalar kontrollanterna måste vi också få välja dem. Vem av oss skulle köpa en biobiljett för att någon annan skulle kunna se en film? Någon enstaka extremt generös person kanske, men inte många. Det är därför jag säger och hoppas: det är bra med kontroller, men kontrollerna och kontrollanterna skall väljas av Europeiska unionen!
Betänkande (A5-0051/2001) av Piétrasanta

Fatuzzo
Herr talman! Piétrasantas betänkande avser kontrollen av tonfiskfisket. I dag måste jag därför göra mig till talesman för de unga tonfiskarna. Detta är en allvarlig röstförklaring, för av betänkandet framgår att från 1996 till 1999 var 55 procent av de tonfiskar som fiskats inom ramen för det reglerade europeiska fisket mycket unga tonfiskar, nyfödda, på mindre än 3,2 kilo, medan det i stället borde ha varit tonfiskar på 30-35 kilo. Jag måste avstå från spaghetti med tonfisksås, som jag är mycket förtjust i, men jag uppmanar mig själv och alla pensionärer som lyssnar på mig att inte äta tonfisk under en tid, till dess man hittar en teknik att undvika att man tillsammans med vuxna tonfiskar även tar upp unga, nästan nyfödda tonfiskar, som också har rätt att leva.
Betänkande (A5-0044/2001) av Gallagher

Fatuzzo
Herr talman! Detta betänkande, som jag röstade för, är ett följdbetänkande till det föregående. Vi talar fortfarande om tonfisk. På sidan 9 i Gallaghers betänkande kan man läsa att när det gäller tonfisk är föreskrifterna när det gäller inspektioner och kontroller alltför kortfattade och svaga. Det verkar som ingen myndighet från Ekvatorialguinea har genomfört någon inspektion eller kontroll. I praktiken erkänner man därmed i detta dokument som reglerar tillträdet för våra fiskefartyg till Ekvatorialguinea, att det inte finns någon kontroll när det gäller hur detta fiske bedrivs. Jag hoppas därför att man verkligen skall genomföra dessa kontroller när det gäller tonfiskfisket: man fiskar redan unga tonfiskar i andra delar av Atlanten, men i Ekvatorialguinea finns det ingen som helst kontroll.

Bonde, Krarup och Sandbæk
Vi har röstat nej till betänkandet i dess helhet, därför att vi anser att avtalet med Republiken Ekvatorialguinea leder till ett ekonomiskt utnyttjande av detta land. Man kan bl.a. hänvisa till den stora skillnaden mellan utgifterna och handelspriset per ton tonfisk. I stället borde EU hjälpa Ekvatorialguinea, så att landet blir i stånd att utnyttja sina egna fiskemöjligheter.
Betänkande (A5-0058/2001) av Avilés Perea

Speroni
Herr talman! Jag röstade emot detta betänkande och det gläder mig att parlamentet röstade emot - jag skulle ha blivit väldigt frustrerad om motsatsen hade inträffat - för, med ursäkten att skydda långvandrande tonfisk, så vill man enligt betänkandet i själva verket godkänna en princip som är positiv till oreglerad invandring, en invandring utan några regler. Men vi är inte emot invandrare utan vi anser att för att få till stånd en ärlig, seriös samlevnad så måste invandringen disciplineras och regleras seriöst.
Som tillfällig invandrare i Bryssel vill jag ta tillfället i akt att säga att jag känner mig djupt förolämpad av det som sades av vice premiärminister Michel mot mitt parti, mot det italienska folkets valda företrädare, som anklagades för att inte vara goda demokrater. Belgarna må ha rätt att välja vilka idioter som helst till vice premiärminister, men han skall akta sig för att förolämpa italienarna, padanierna och deras valda företrädare!

Fatuzzo
Herr talman! Även jag röstade emot Avilés Pereas betänkande av motiv som kan knytas till de som tidigare redovisats av Speroni. Jag hade faktiskt föredragit att man grundligare hade reglerat tillträdet till Europeiska unionen för de kvinnor som kommer från Medelhavsområdet, och som pensionärerna tycker om. De äldre pensionärer som inte klarar sig själva behöver stöd, även om detta stöd kommer från länder utanför gemenskapen, och vi vet att kvinnorna, på grund av sin natur, är särskilt lämpade att hjälpa gamla och sjuka. Men det skulle vara bra om denna verksamhet kunde regleras och om dessa kvinnor från länder utanför gemenskapen, som kommer för att hjälpa de gamla och pensionärerna, kunde betalas med löner som betalas direkt av de stater, regioner, kommuner, offentliga myndigheter som skall övervaka och kontrollera att dessa verksamheter utförs på rätt sätt.

Lulling
. (FR) "Jag har inte röstat för Avilés Pereas betänkande om globaliseringens konsekvenser för kvinnorna i Medelhavsområdet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, eftersom vissa antagna ändringsförslag uppenbarligen bortser från självklarheten att ingen kan åstadkomma det omöjliga.
En liten majoritet i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har återigen lyckats överlasta båten på ett groteskt sätt, vilket urvattnar den ursprungliga målsättningen med betänkandet, där jag instämmer i det viktigaste, nämligen att införliva genusdimensionen mainstreaming, i unionens Europa-Medelhavspolitik, och särskilt betona globaliseringen och dess konsekvenser när det gäller kvinnors migration.
Jag förstår inte vad alla dessa krav beträffande inrättandet av ett s.k. "Europa-Medelhavsmedborgarskap" har att göra med betänkandet. Vi känner till medborgarskapet i våra medlemsstater och unionens medborgarskap. Om jag inte misstar mig på den verkliga betydelsen och den juridiska omfattningen av termen "medborgarskap" förstår jag inte hur man kan gå så långt som till att uppfinna ett Europa-Medelhavsmedborgarskap, vilket för medborgarna i medlemsstaterna skulle leda till att konstruera ett tredje medborgarskap, alltså ännu ett utöver dem som åtnjuts av medborgarna i medlemsstaterna som inte hör till Medelhavsområdet.
Varför då inte också kräva ett Europa-Baltmedborgarskap eller ett Europa-Nordenmedborgarskap, och så vidare?
Och vad händer med de icke-europeiska staterna söder om Medelhavet, som förvisso varken har lust eller strävan efter att ansluta sig till Europeiska unionen? Vissa uttalanden och krav beträffande immigrationspolitiken är lika befängda, eller till och med överflödiga, eftersom de slår in öppna dörrar och bortser från fakta i situationerna. Andra blandar ihop Europa-Medelhavspolitiken och politiken för samarbete med AVS-länderna, vilket är en helt annan historia. Jag anser också att den allmänna kritiken mot arbetsgivarna, som alla anklagas för att ha utnyttjat invandrarkvinnor, är oacceptabel.
Jag anser att vare sig lyckan eller livskvaliteten hos kvinnorna kring Medelhavet är knutna till att göra dem till invandrare i allt större utsträckning och förespegla invandringen till medlemsstaterna i Europeiska unionen som en målsättning som skall främjas tack vare regler som är alltmer släpphänta när det gäller visering och behandling av olagliga invandrare.
Att påstå att det finns en koppling mellan regler för invandringen och människohandeln är för mig lika absurt som kravet på att fastställa kvoter för migrationsströmmarna mot Europa. Vår politik borde snarare hålla migrationsströmmarna inom rimliga gränser, som är godtagbara även för medborgarna i unionens medlemsstater, genom att tillämpa en politik för stöd till utveckling och partnerskap som gör det möjligt både för kvinnor och män att stanna kvar i sitt ursprungsland och där åtnjuta en levnadsstandard, ett socialt skyddsnät och lika rättigheter och möjligheter, som är jämförbara med dem som vi bör tillämpa hos oss.
Vi får i sammanhanget inte glömma att det finns länder kring Medelhavet som inte är medlemmar i unionen, och aldrig kommer att bli det, vars naturtillgångar är mycket större än våra, men vars diktatoriska och korrumperade regimer berövar befolkningen, framför allt kvinnorna, de mest grundläggande mänskliga, sociala och ekonomiska rättigheterna.
Det är genom att föra in dem i sammanhanget med ett partnerskap som kan ändra deras inrikespolitik, och inte genom att tvinga deras medborgare till immigration, som vi gör dem den största tjänsten, särskilt kvinnor och barn som är de första offren i vissa kulturer och religioner, vilka under en hycklande förevändning om skydd berövar dem de mest grundläggande mänskliga rättigheterna."

Sanders-ten Holte
. (FR) För ELDR-gruppens räkning skulle jag vilja uttrycka vår ståndpunkt om betänkandet från Avilés Perea och förklara varför vi beslutat oss för att avstå från att rösta.
Vi anser att om ett parlamentsutskott beslutar att anta ett initiativbetänkande borde det dels gälla ett ämne som inte tagits upp av andra utskott, och dels vara resultatet av en bred samstämmighet inom det aktuella utskottet. Det var inte fallet med detta betänkande.
Frågor som immigration och människohandel skulle förtjäna att behandlas på ett mer fördjupat sätt, och inte lösas på ett så sammanfattande sätt. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor kommer inom kort att ta upp dessa ärenden på grundval av ett meddelande från kommissionen om immigrationen i Europeiska unionen.
Frågan om globaliseringen har inte tagits upp, men den borde ha stått i centrum för betänkandet.
Politiskt är vi positiva till att Europeiska unionen närmar sig grannländerna i Medelhavsområdet, men ett koncept som Europa-Medelhavsmedborgarskap, som inte har någon rättslig grund, skulle kunna skapa juridisk förvirring.
Vår ståndpunkt innebär inte att vi inte anser oss berörda av problemet med emigrerande kvinnor och deras levnadsvillkor i Europeiska unionen, men vi skulle ha velat behandla frågan på ett annat sätt.
Betänkande (A5-0059/2001) av Gemelli

Fatuzzo
Herr talman! Hur skulle man kunna rösta emot ett meddelande från kommissionen som uppmanar till en utveckling av biståndet till och samarbetet med utvecklingsländerna? Det var med glädje jag röstade för, men jag vill understryka för er, herr talman, och alla dem som vid detta tillfälle lyssnar på min röstförklaring, som jag vet gäller för hela världen, att de italienska äldre och pensionärerna, framför allt de som är medlemmar i pensionärspartiet, skulle glädjas åt att bli mottagna med öppna armar, få stöd, assistans, hjälp av Europeiska unionen för att resa runt i världen och hjälpa utvecklingsländerna när den egna aktiva perioden är slut, utan att få en enda lira i betalning, enbart reskostnaderna, naturligtvis, och uppehället på dessa platser. Efter att ha arbetat hårt och slutligen erhållit en pension, skulle många ha glädje av att vara till nytta på andra håll i världen, framför allt i utvecklingsländerna.

Fruteau
. (FR) De nuvarande siffrorna låter som ett konstaterande av misslyckandet: av en befolkning i världen på 6 miljarder personer lever en och en halv miljard på mindre än 1 dollar per dag. Vad som är ännu allvarligare är att världens befolkning lär öka med ca 50 procent fram till år 2020, och eftersom nära 90 procent av denna ökning gäller utvecklingsländerna kan man frukta att den nuvarande situationen förvärras ytterligare under kommande år.
Men Europeiska unionen, som ändå fortsätter att uttrycka sin solidaritet gentemot de fattigaste länderna på jorden och lägger ut miljarder till förmån för dem, saknar obarmhärtigt en framtidsvision för dessa länder.
Vi måste ta oss ur den punktvisa politiken och hädanefter se utvecklingen som ett problem med många dimensioner, för att avskaffandet av fattigdomen inte längre bara skall vara en skenbar målsättning utan en verklighet!
Utvecklingsstödet faller inte bara under en generositet som kännetecknas av en förmyndarmentalitet. För många av våra europeiska länder, som egentligen är gamla kolonialmakter, handlar det om ett starkt engagemang som vi inte får svika!
Men för att detta engagemang skall komma befolkningen till del måste vi rationalisera vårt stöd, omorganisera våra enheter och ännu mer förlita oss på de lokala aktörerna, jag tänker bl.a. på de icke-statliga organisationerna.
Det är dessa idéer som inspirerat arbetet i utskottet för utveckling och samarbete, och det är anledningen till att jag röstat för Gemellis betänkande.
Betänkande (A5-0049/2001) av Marset Campos

Fatuzzo
Herr talman! Den 26 mars 1991 undertecknades Asunciónfördraget som inrättade Mercosur, den gemensamma marknaden för Argentina, Brasilien, Paraguay och Uruguay. Exemplet var Europeiska unionen och detta gläder mig, som jag tror att det gläder många av oss. Jag röstade därför för, och jag hoppas att man i detta associeringsavtal även ägnar uppmärksamhet åt utbytet av varan "pensioner". Jag hoppas med andra ord att man kontrollerar, övervakar, föreslår och underlättar betalning av pensioner till pensionärer inom Mercosur i dessa avtal och deras konkreta tillämpningar och att man av dem lär sig sådant som skulle kunna vara nyttigt för de europeiska pensionärerna.

Ortuondo Larrea
När det föregående så kallade tredjegenerationsavtalet gick ut trädde ett interregionalt ramavtal mellan Europeiska unionen och länderna i Mercosur i kraft i slutet av 1995. Detta ramavtal borde vid det här laget ha lämnat plats för ett globalt, interregionalt, politiskt och ekonomiskt associeringsavtal med en avreglering av utbyten som även innefattar Chile, såsom stats- och regeringscheferna från båda parter begärde vid det toppmöte som hölls i Rio de Janeiro i slutet av juni 1999. Detta nya associeringsavtal har försenats till följd av oändliga delförhandlingar som fördröjdes på grund av våra krav på ett föregående åtagande inom ramen för WTO. Å andra sidan finns det de som hellre ser att det nya avtalet endast blir ett redskap för frihandel mellan två sammanslutningar av stater. Jag anser att hur viktig den ekonomiska och handelsmässiga associering som eftersträvas mellan Mercosur och Europeiska unionen än må vara, är de politiska, sociala och kulturella aspekterna mer värdefulla. Dessa aspekter bör styra det nya associeringsavtalet och de bör ges högsta prioritet i unionens utrikespolitik för närvarande. Vi får inte glömma bort Latinamerikas historia och inte heller de band som har knutits under århundraden mellan de olika europeiska länderna, de som upptäckte den " nya världen" som den benämndes då, vilket har medfört att denna del av världen är genomsyrad av samma kulturella och religiösa värderingar och har samma identitetsgrund som det Europa som vi är i färd med att bygga, så till den grad att de tillhör denna stora familj av värderingar och sedvänjor som kallas " västvärlden" , precis som vi gör. På grund av detta bör vi stärka tvåpartsdialogen på alla nivåer; på de institutionella, ekonomiska, samhälleliga-sociala, parlamentariska, mellanstatliga och verkställande nivåerna, för att så snart som möjligt uppnå att de nya avtalen om fullständig associering med Mercosur och Chile framgångsrikt kan slutas.
Betänkande (A5-0050/2001) av Salafranca Sánchez-Neyra

Fatuzzo
Herr talman! Detta är ett samarbetsavtal mellan Europeiska unionen och Chile. Jag röstade för och jag kan inte låta bli att i denna röstförklaring understryka att utifrån det jag vet om pensioner och med tanke på de problem vi har i Italien och i alla de femton medlemsstaterna i Europeiska unionen när det gäller att betala pensionerna, så hoppas jag att man i Europa skall tillämpa den metod som man vill införa i Chile, nämligen att gå över från ett ersättnings- till ett bidragssystem. Ni vet säkert, herr talman, att man i Chile har genomfört en revolution på pensionsområdet: där man tidigare inte kunde leva på de ynkliga pensioner som betalades, har man nu i stället, tack vare att man investerat i pensionsfonder som regleras och kontrolleras av staten, kunnat bevittna en uppblomstring av de äldres pensioner. Så varför gör inte också vi som de gör i Chile?

Talmannen
Jag förklarar röstförklaringarna avslutade..

Avbrytande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 12.15.)

