

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B6-0013/2005) till kommissionen från Joseph Daul och Jean-Claude Fruteau för jordbruksutskottet om den kommande reformen av den gemensamma marknadsorganisationen av socker. 
Sturdy (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som ledamot av jordbruksutskottet och som producent och odlare av socker kommer jag inte att delta i den slutliga omröstningen i dag. Däremot kommer jag att delta i debatten. Detta gäller inte med nödvändighet kommissionens förslag när de läggs fram. Men i dag kommer jag inte att delta i den slutliga omröstningen.
Talmannen.
   – Jag noterar vad ni har sagt. 
Daul (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, herr Fruteau! Jag skall fatta mig mycket kort, eftersom jag är angelägen om att ge Jean-Claude Fruteau som har skrivit betänkandet den talartid som han behöver. Jag vill, fru kommissionsledamot, bara nämna tre punkter.
För det första ber utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och parlamentet, genom den omröstning som kommer att ske vid middagstid, er att styra marknaden genom ett kvotsystem och ett skyddsnät för att undvika ett drastiskt prisfall. För det andra hyser vi ett mycket starkt hopp om att denna reform kommer att göra det möjligt att etablera en marknadsorganisation som förebådar ett nytt sätt för oss att närma oss förbindelserna med tredje land, särskilt AVS-länderna som vi är associerade med genom sockerprotokollet. Jag är emot en liberalisering för jordbruksprodukter till varje pris: det är det slags dogmatiska tänkande som bara kan få olyckliga följder. Jag vill att det skall finnas redskap som reglerar marknaden och gör det möjligt att stabilisera priserna inom Europeiska unionen och på internationell nivå. Det är därför, fru kommissionsledamot, som jag och mina kolleger i Europaparlamentet anser att vi måste ha instrument som förhindrar triangelhandel mellan konkurrenskraftiga länder som Brasilien, fattiga länder och Europeiska unionen. Vi måste hålla ett öga på detta slags handel, som håller på att etableras både i samband med det allmänna preferenssystemet (GSP) och i samband med den nya organisationen av marknaden för socker.
För det tredje skulle jag vilja fästa er uppmärksamhet på de svårigheter som gemenskapens marknad för socker för närvarande drabbas av. Enligt de upplysningar som jag har fått är överskottet på socker inom EU 850 000 ton jämfört med förra året. Det verkar som om detta överskott är ett resultat av felaktiga bedömningar av den mängd socker som finns i lager och av konsumtionen i vissa medlemsstater. Detta har gett upphov till ovanliga handelsflöden. Under dessa omständigheter, fru kommissionsledamot, bör en djupgående studie genomföras av den ologiska lösning som för närvarande har tillgripits på gemenskapens marknad för socker i syfte att fastställa orsaken och finna ett sätt att lösa detta problem.
Detta är vad jag ville säga om de tre punkter som bekymrar oss. Jag överlåter nu resten av min talartid till Jean-Claude Fruteau, som har arbetat mycket hårt med detta dokument. Mina damer och herrar, efter att ha sagt detta ber jag er naturligtvis att anta resolutionen, som har godkänts praktiskt taget enhälligt av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Fruteau (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den 21 februari antog utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling med 31 jaröster av totalt 35 en gemensam ståndpunkt angående reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för socker. Denna stora majoritet visar hur balanserad den ståndpunkt är som vi har kommit fram till och att vi har tagit hänsyn till vad de flesta politiska grupper och nationaliteter som finns representerade i parlamentet tycker.
Detta är en komplicerad fråga. Å ena sidan är reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för socker nu nödvändig och oundviklig med tanke på dess roll i den internationella ekonomin. Å andra sidan får vi emellertid inte glömma hur läget är för närvarande och hur det skall bli i framtiden för de kvinnor och män som är beroende av denna sektor, både i Europa och i de länder som är våra handelspartner.
Utifrån denna synpunkt fastslås klara riktlinjer i förslaget till resolution: att anpassa den gemensamma organisationen av marknaden för socker i enlighet med reglerna för världshandeln, att öka konkurrenskraften inom sektorn för socker, att garantera en hygglig levnadsstandard för dem som är arbetar i denna sektor – en social målsättning – antingen genom att göra det möjligt för dem att behålla sina arbeten eller om det blir nödvändigt genom att omskola dem och samtidigt uppfylla principen om gemenskapens solidaritet genom att ta hänsyn till de mest sårbara regionerna och staterna inom unionen och även våra historiska handelspartner, AVS-länderna och de minst utvecklade länderna.
För att svara mot dessa krav behöver vi fastställa fyra huvudfrågor som skall vara vägledande för den framtida reformen av denna sektor.
För det första: vad beträffar tidsplanen måste den kommande reformen fortsätta att gälla till 2012 års utgång så att de som är engagerade inom denna sektor får det långsiktiga perspektiv som krävs för att deras investeringar skall bli lönsamma.
För det andra måste prissänkningar och kvotminskningar begränsas till vad som är absolut nödvändigt för att ta hänsyn till de europeiska jordbrukarnas intressen. Dessa måste även kompenseras genom en ersättningsnivå som verkligen motsvarar behoven.
Slutligen föreslås i resolutionen att den nuvarande mekanismen för överföring av kvoter, som är orättvis och negativ för de mest sårbara länderna, skall ersättas av en särskild fond, som administreras av EU och är budgetneutral, vilket kommer att möjliggöra en omstrukturering av sektorn.
För det fjärde har ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling till slut tagit stark ställning för ett system för marknadsreglering där en anpassning av initiativet ”Allt utom vapen” inom sockersektorn är särskilt framträdande. Denna viktiga åtgärd syftar till att bevara stadga och livskraft i den gemensamma marknadsorganisationen genom att kräva att EU skall behålla kontrollen över tillgången på socker inom den egna marknaden och samtidigt möta de upprepade kraven från de minst utvecklade länderna, som är mycket väl medvetna om att den olagliga triangelhandel, som kan uppmuntras om de får obegränsat tillträde till den europeiska marknaden, inte kommer att gynna utvecklingen av de ekonomiska och sociala strukturerna i dessa länder.
Slutligen betonas i resolutionsförslaget tillsammans med dessa fyra nyckelfrågor behovet av att ta hänsyn till den speciella situation som de yttersta randområdena i unionen befinner sig i, vilket gäller såväl deras geografiska och strukturella begränsningar som deras specifika behov av att utveckla sin ekonomi och produktion. Med betoning på den viktiga och oersättliga roll som odling av sockerrör spelar i vissa av dessa regioner förespråkas i betänkandet med eftertryck en fullständig kompensation för allt inkomstbortfall som kan drabba jordbrukare i utlandet och med samma eftertryck att den viktiga mekanismen för marknadsstöd skall behållas.
Mina damer och herrar! Med tanke på de blockeringar som kommissionens radikala förslag för närvarande har åstadkommit i ministerrådet är Europaparlamentet för närvarande ensamt om att kunna driva på fastställandet av de detaljerade regler som skall gälla vid införandet av den gemensamma organisationen av marknaden för socker. Detta är vad vi vill med vårt betänkande, som jag anser är balanserat, konsekvent och aktivt till stöd för en reform som kommer att bli effektiv men även grundad på solidaritet. 
Fischer Boel,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka Joseph Daul, Jean-Claude Fruteau och ledamöterna i jordbruksutskottet för allt det arbete de har lagt ned. Utarbetandet av resolutionen och utfrågningen den 30 november i fjol utgör värdefulla bidrag till våra grundliga förberedelser för denna viktiga reform av den gemensamma marknadsorganisationen för socker. Låt mig göra några inledande påpekanden innan jag svarar på era frågor. 
En reform av sockersektorn är oundviklig. Utifrån de samråd jag har haft med olika aktörer under de senaste månaderna har jag ett klart intryck av att denna uppfattning delas av många. Frågan är ”hur långtgående” och ”hur snabbt” vi bör agera. Jag är helt övertygad om att vi behöver en ambitiös reform. 
Jag vill nu göra några kommentarer till de viktigaste frågorna som ni har tagit upp i er resolution. 
När det gäller prissänkningar och kvotminskningar är jag övertygad om att det finns en framtid för sockerproduktion i Europeiska unionen men att den måste bygga på konkurrensförmåga. Därför måste vi acceptera att sockerproduktionen bör koncentreras till de områden där den är hållbar på lång sikt.
Genom de prissänkningar som föreslås i meddelandet kommer vi att ligga en bra bit under nuvarande världsmarknadspriser. Jag är därför övertygad om att den föreslagna prissänkningen på 33 procent och nedskärningen av kvoterna med 2,8 miljoner är ett nödvändigt minimum för att åstadkomma en effektiv reform, samtidigt som vi får en väl avvägd marknad och respekterar våra internationella åtaganden. Ju mindre grundliga vi är nu desto mer sannolikt är det att vi blir tvungna att genomföra en ny reform inom en nära framtid med den osäkerhet som detta leder till för sockersektorn. 
Det är uppenbart att reformen kommer att tvinga jordbrukare och producenter att fatta viktiga, och ibland svåra, beslut om sin framtid i sektorn. Vi måste erbjuda dem tydliga framtidsutsikter. Därför anser jag att förutsägbarhet är en nyckelfråga. Jag har lagt märke till att parlamentet delar denna uppfattning. Därför har jag inte för avsikt att låta tanken på en halvtidsöversyn om två eller tre år ingå i lagstiftningsförslaget. I stället är det ett långsiktigt perspektiv som kommer att erbjudas. 
Jordbrukarna kommer att få en kompensation som uppgår till 60 procent av det institutionella prisets minskning, genom det samlade gårdsstödet. Detta kommer att uppväga inkomstförlusten. Tidigare erfarenheter visar att inkomstförlusten på den enskilda gårdens nivå inte är lika stor som prissänkningen. Detta gäller särskilt sockersektorn där jordbrukarna inte längre kommer att betala produktionsskatten. Under alla omständigheter måste reformen vara budgetneutral, vilket innebär en begränsning av kompensationens storlek. Om vi går längre än 60 procent kommer andra sektorer att tvingas betala genom en minskning av de direkta betalningarna till dem.
Överföringen av kvoter mellan medlemsstaterna är enligt meddelandet en av de viktigaste faktorerna för att åstadkomma en nödvändig omstrukturering av sockerindustrin. 
Överföringar av kvoter skulle kunna göra det lättare för produktionen att flytta till de regioner där produktionsvillkoren är bäst och samtidigt ge icke konkurrenskraftiga regioner en möjlighet att uppge sina kvoter och investera avkastningen i alternativa verksamheter som är ekonomiskt livskraftiga. Jag har noterat ert engagemang för frågan om överföring av kvoter. Om våra mål kan nås genom alternativa instrument förtjänar detta att övervägas noggrant. Jag har varit särskilt intresserad av de idéer som förs fram i resolutionen om att i viss utsträckning låta överföringen kontrolleras av medlemsstaterna och jordbrukarna och om att inrätta en särskild fond. Jag håller just nu på att granska dessa idéer. Jag anser att det är särskilt viktigt att överväga inrättandet av en specifik fond. 
Låt mig uttrycka mig mycket tydligt om initiativet ”Allt utom vapen” som är en av hörnstenarna i våra handelsförbindelser med de minst utvecklade länderna. Detta initiativ var resultatet av en ensidig eftergift utan motstycke från Europeiska unionens sida och ett logiskt steg med tanke på vårt engagemang för dessa länders utveckling. Det skulle vara en felaktig signal att minska de fördelar vi ger de minst utvecklade länderna, i synnerhet under ett år då vi försöker övertyga resten av den utvecklade världen om att följa vårt exempel och göra marknaden mer tillgänglig för utvecklingsländerna. Därför motsätter jag mig en omförhandling av initiativet ”Allt utom vapen”. Ett system med reglerad import till lönsamma priser skulle dessutom leda till en prissänkning som är alltför liten och därigenom ineffektiv. Vi bör inte ge incitament till ohållbara investeringar i EU eller i tredje världens länder. 
Vi inser att sockerreformen kommer att innebära vissa anpassningar av sockersektorn i de AVS-länder som berörs, men vi har också tydligt talat om att vi är beredda att stödja denna process. För närvarande pågår en dialog med AVS-länderna med utgångspunkt från en handlingsplan som kommissionen lade fram den 24 januari. Kommissionen har för avsikt att lägga fram den slutliga handlingsplanen om stödjande åtgärder i form av ett meddelande till Europaparlamentet och rådet i mitten av 2005. 
Den sista punkt jag vill ta upp gäller WTO. WTO:s tvistlösningsorgan kommer att avge sitt slutliga utslag den 28 april 2005. Vårt reformförslag kommer att ta hänsyn till resultatet, och därigenom kommer den gemensamma organisationen av marknaden för socker att vara i samklang med våra hittillsvarande WTO-åtaganden. 
Låt mig avsluta med tidsplanen. Av både inre och yttre orsaker anser jag det absolut nödvändigt att komma fram till en överenskommelse om sockerreformen senast i november. Den nuvarande sockerordningen upphör faktiskt den 1 juli 2006. Sektorn måste i tillräckligt god tid i förväg få veta hur den nya sockerordningen ser ut för att kunna fatta beslut inför det gemensamma regleringsåret 2006–2007. Dessutom har vi ett tydligt intresse av att före konferensen i december i år tala om för våra WTO-partner på ministernivå vad huvudinnehållet i vår sockerreform är. Annars finns det en risk för att sockerfrågan förstör Hongkongmötet på samma sätt som bomullen förstörde Cancúnmötet. 
Det brittiska ordförandeskapet har planerat diskussioner i rådet i syfte att uppnå en slutgiltig politisk överenskommelse vid rådets möte i november. För att kunna följa denna tidsplan kommer jag att lägga fram lagstiftningsförslaget för Europaparlamentet och rådet till sommaren. Jag vet att jag kan räkna med ert samarbete för att möjliggöra denna tidsplan. 
Deß,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Som skuggföredragande för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater vill jag särskilt tacka föredraganden Jean-Claude Fruteau och ordföranden för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling Joseph Daul för deras utmärkta samarbete med resolutionsförslaget om reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för socker. Jag vill emellertid också tacka alla andra parlamentsledamöter som genom sina konstruktiva förslag har bidragit till resolutionsförslagets utformning.
Vid mina resor runt om i mitt valdistrikt i Bayern frågar sockerbetsodlarna mig varför det är nödvändigt att i grunden ändra den marknadsorganisation för socker som har stått sig i årtionden. De berörda jordbrukarna och arbetarna är mycket besvikna över kommissionens förslag av den 14 juli 2004. Jag förklarar då för dem att marknadsorganisationen behöver reformeras för att sockerbetor skall kunna fortsätta att odlas i Europa i framtiden. Vad vi vill uppnå med vårt resolutionsförslag, fru kommissionsledamot, är att sockerbetor skall kunna fortsätta att odlas inom EU, att sockerrör skall kunna fortsätta att odlas i EU:s gränsområden i framtiden och att sockerfabrikerna skall kunna fortsätta att producera socker. Detta berör 350 000 jordbrukarfamiljer i Europa och 230 sockerfabriker med ett stort antal anställda. Kommissionens förslag går för långt; i många europeiska regioner skulle en hållbar odling av sockerbetor höra till det förgångna och sockerrör skulle inte längre odlas i gränsområdena. De enda som skulle tjäna på detta vore några få ledande länder med stora odlingar av socker, till exempel Brasilien, som till skillnad från EU:s medlemsstater utan undantag producerar sina grödor under mycket låga miljömässiga och sociala normer.
Våra miljöorganisationer skulle skrika i högan sky om Europa skulle bli som exempelvis Brasilien, där hela floder torrläggs i bevattningssyfte och hundratusentals hektar land bränns upp utan att de djur som lever i området har den minsta chans att undgå lågorna. Ett sådant sätt att producera socker kan inte vara någon måttstock för europeisk sockerproduktion. Argumentet att konsumenterna i Europa skulle kunna tjäna på sänkta sockerpriser lämnar mig oberörd, för även om spannmål nu inte ens kostar en tredjedel jämfört med för 40 år sedan har priset på bröd mångdubblats under samma tidsperiod. EU:s jordbruksministrar beskrev vid sitt rådsmöte den 18 november 1997 det europeiska jordbrukets multifunktionella uppgifter på följande sätt: ”Enligt rådet bör det europeiska jordbruket i sin egenskap av ekonomisk sektor vara multifunktionellt, varaktigt, konkurrenskraftigt och spritt över hela det europeiska territoriet. Det bör klara att bevara landskapet, sköta naturvården och lämna ett viktigt bidrag till landsbygdens livskraft och den bör kunna bemöta konsumenternas oro och krav när det gäller livsmedelskvalitet och livsmedelssäkerhet, miljöskydd och djurskydd.” Om vi vill ha detta slags multifunktionella jordbruk i Europa måste vi vidta de skyddsåtgärder som krävs.
Vi kräver därför att importerat socker skall produceras med samma krav på sociala och miljömässiga normer som socker som produceras inom EU. Vi uppmanar kommissionen att uppfylla de krav som AVS-staterna ställer och fundera över hur EU, med hjälp av en förordning med detta syfte inom ramen för initiativet ”Allt utom vapen”, i framtiden skall kunna fortsätta att styra den mängd socker som finns på marknaden. Vi förväntar oss också att kommissionens lagstiftningsförslag innehåller tydliga förslag för hur det som kallas ”triangelhandel” genom de minst utvecklade länderna skall förhindras.
Låt mig avslutningsvis tillägga att jag inte vill se en världsmarknad där produktionen saknar den miljömässiga dimensionen. Jag vill inte ha en världsmarknad som exploaterar människor och hela regioner. Jag ber er att stödja resolutionsförslaget med bred majoritet och på så sätt få kommissionen att införliva våra krav i sitt lagstiftningsförslag. 
Miguélez Ramos,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot! Ingen i parlamentet ifrågasätter reformbehovet inom sockersektorn. Ni förklarade varför detta är nödvändigt på ett mycket bra sätt i ert tal.
Vad vi faktiskt ifrågasätter är emellertid det förslag som kommissionen har lagt fram, och ur min synvinkel finns det två grundläggande skäl till detta: för det första därför att det skapar en ojämn fördelning av neddragningarna inom EU, där de minst gynnade regionerna blir lidande; för det andra därför att det inte garanterar att betproducenternas inkomster kommer att kunna bibehållas. I själva verket skulle en tillämpning av förslaget i mitt land, Spanien, i praktiken betyda att en stor del av de 118 000 hektar grödor som odlas i Castilla-León, i Andalusien och i Castilla-La Mancha skulle försvinna, vilket skulle beröra 23 000 producenter.
Problemet, fru kommissionsledamot, är återigen att kommissionen lägger fram förslag trots att man i konsekvensbedömningen varken har tagit hänsyn till följderna av dessa prissänkningar och kvotminskningar för familjejordbrukens inkomster eller förlusten av arbetstillfällen inom denna industri och vad detta betyder för livet på landsbygden i de stater som berörs.
Fru kommissionsledamot! Vi anser att prissänkningarna måste vara mindre och genomföras mer gradvis och även i fortsättningen kombineras med en betydande bidragsdel för att inte repa upp den ekonomiska och sociala väven i de producerande områdena, vilka i mitt land är belägna i de minst välbärgade regionerna. Dessutom bör kvotminskningarna börja med överskotten och de kvantiteter som är avsedda för export, vilka gör mest skada på den internationella marknaden för denna produkt.
Vi är helt emot – så starkt vill jag faktiskt uttrycka mig – en överföring av kvoter mellan medlemsstaterna. Vi anser att denna metod skulle, eller skulle kunna, leda till en omfördelning av arbetstillfällena och den ekonomiska verksamheten inom EU, vilket skulle skapa den största obalansen i de minst konkurrenskraftiga staterna och ett farligt prejudikat inom den gemensamma jordbrukspolitiken.
Med hänsyn till det externa inslaget i förslaget bör initiativet ”Allt utom vapen” inbegripa instrument för kvantitativ importkontroll på liknande sätt som redan sker för AVS-länderna. Det är vad företrädarna för AVS-länderna och de minst utvecklade länderna begär och detta återspeglas till fullo i vår resolution.
Jag vill avsluta, fru kommissionsledamot, med att be er att lägga märke till något som både Joseph Daul och Jean-Claude Fruteau, mina båda medföredragande av detta förslag, har sagt: Denna resolution har godkänts med stor samstämmighet i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, så jag ber er att lägga fram lagstiftningsförslag som på ett tillfredsställande sätt speglar resolutionen. 
Busk,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag vill att vi skall reformera EU:s gemensamma marknadsorganisation för socker så snart som möjligt och bana väg för en liberalisering av hela sockermarknaden. Reformerna har förberetts under lång tid. Detta ger upphov till osäkerhet i fråga om hur länge de nuvarande förhållandena kommer att råda och särskilt gäller detta frågan om när de skall ändras. Denna osäkerhet är negativ för de europeiska sockerproducenterna. Jag välkomnar därför ett slutgiltigt beslut om organisationen av marknaden för socker.
WTO har uttalat sin dom över organisationen av marknaden för socker – en dom som uppmanar oss att göra något åt den. Jag håller naturligtvis också med om att vi måste vänta på utslaget under de närmaste två månaderna, men vi måste godta dess följder när resultatet väl har meddelats.
Den europeiska sockerproduktionen är både effektiv och konkurrenskraftig. Några förändringar kommer naturligtvis att ske, särskilt i fråga om var produktionen skall äga rum i framtiden. Det är emellertid mycket viktigt för oss att möjliggöra att produktionen, och därmed även kvoterna, flyttas dit den passar bäst och där den därmed också blir billigast. Det är det absolut bästa vi kan göra för de europeiska sockerproducenterna, och det är naturligtvis vår plikt att ge dem förutsättningar att möta den konkurrens som råder på världsmarknaden. Vi får varken bortse från de intressen som uttrycks i avtalet om ”Allt utom vapen” eller av världens fattigaste länder. De senare har anpassat sin produktion efter en artificiell prissättning på den europeiska marknaden, och de måste naturligtvis få hjälp under den övergångsperiod som uppstår på väg mot en friare konkurrens på världsmarknaden. Det är emellertid inte till någon hjälp att hålla fast vid de förhållanden som råder för närvarande så att de kan sälja sina produkter till onaturligt höga priser på EU:s inre marknad. I själva verket är det precis tvärtom.
Sist men inte minst är det av största vikt för oss att försäkra oss om att vartenda land i världen drar in sina subventioner till sockerproduktionen så att vi får konkurrens på en fri och rättvis marknad. Vi måste naturligtvis kräva att importerat socker produceras i enlighet med samma sociala och miljömässiga normer för sockerproduktion som vi har i Europa. 
Graefe zu Baringdorf,
   . – Herr talman! Kommissionsledamoten talade om reformbehovet, och jag håller med henne, själva den gemensamma organisationen av marknaden för socker har korrumperats av sockerindustrin, som har anpassats för konsumtion och privilegier vid införsel av socker från AVS-länderna. Detta har lett till en situation där t.o.m. C-socker dumpades på världsmarknaden och där det socker som kom från AVS-länderna återexporterades, vilket innebar en budgetkostnad på ytterligare 1,5 miljarder euro.
Ni säger emellertid att ni vill minska mängden med 1,8 miljoner ton. Om vi inbegriper C-socker måste nedskärningen bli mellan 4 och 5 miljoner ton på världsmarknaden. Alltså är det mängden som måste sjunka snarare än priset. Vi kan godta en prissänkning, men om ni föreslår 33 procent utan att tilldela de minst utvecklade länderna en kvot – vilket inte är emot de regler som vi har utan hindrar dem från att bli transitländer – då är dessa 33 procent inte tillräckligt, för även under dessa omständigheter kommer de multinationella företagen att använda dessa länder som transitvägar genom vilka de åter kan dumpa sitt socker i EU. Alltså måste priserna sänkas än en gång för att detta skall bli mindre lockande, så det vore bättre om ni helt enkelt kunde kalla detta liberalisering.
Om man vill upprätthålla en marknadsorganisation måste man ge sig i kast med det som har betydelse – kvantiteterna snarare än priserna. Jag vänder mig kraftigt emot att stöd skall betalas ut för nedskärningar av en kvantitet som jag tycker är en styggelse och som sockerindustrin själv bär ansvaret för. Det är inte meningsfullt och det gynnar inte jordbrukarna att dessa 1,3 eller 1,5 miljarder betalas ut som stöd – det äts upp och gynnar inte jordbruken. Vad som däremot har betydelse är att sockersektorn organiseras på ett sådant sätt att man tjänar pengar på att odla socker. Så är inte fallet med C-socker och därför skall C-socker inte längre tillåtas på världsmarknaden. Jordbrukarna kan göra vad de vill med det – det vill säga vad som helst utom att dumpa det på världsmarknaden. Detta är något vi måste slå fast och de 1,3 miljarder euro som inte skall användas som stöd måste placeras i en fond för utveckling av landsbygdens ekonomi och för differentiering i de minst utvecklade länderna och i AVS-länderna för att möjliggöra en utveckling av deras ekonomier. Det är inte heller på något sätt meningsfullt att kompensera dessa länder, för var skall de finna finansiering till sin ekonomiska utveckling om de får kompensation för att de inte längre tjänar på socker? Vi ger dessa länder pengar och vi måste få detta att fungera – inte genom att använda pengarna som kompensation utan genom att initiera ekonomisk utveckling och att göra dem beroende av andra saker än socker och göra det möjligt för dem att tjäna pengar på att leverera socker till Europeiska unionen utifrån de fördelar och kvoter de har och samtidigt göra det möjligt för dem att klara sin egen försörjning och främja landsbygdens utveckling på hantverks- och teknikområdena. Det vore en framsynt strategi om vi kunde använda organisationen av marknaden för socker som ett sätt att skapa en utvecklingsstrategi och överväga grunderna för vilken form världshandeln bör ges. Det finns liberaliseringstendenser i alla våra politiska grupper; så mycket framgår av ändringsförslagen, även av förslagen från min egen grupp, och ni, kommissionsledamot Mariann Fischer Boel, ger efter för dessa tendenser – kanske utan att ens vilja det – genom att ni måste ta nästa steg inom fem års tid då ni i grunden kommer att avskaffa organisationen av marknaden för socker. 
Manolakou,
   . – Herr talman! Kommissionens förslag till ny sockerordning och dagens yttranden av kommissionsledamoten är i grunden ett led i reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken – även om hon inte medger det – och naturligtvis i nedskärningarna av jordbrukets utgifter.
De 33-procentiga kvotminskningarna och prissänkningarna och avskaffandet av intervention och interventionspriser kommer att skörda sina offer i form av arbetslösa i de små och medelstora jordbruken och på sockerfabrikerna. De drastiska prissänkningarna och kvotminskningarna kommer att undergräva betproducenternas inkomster och tvinga dem att överge jordbruket utan att ha något annat alternativ för sin överlevnad än arbetslöshet. Samtidigt kommer de sockerfabriker som inte är lönsamma – och de är många – att stängas och hela områden kommer att överges både i norra Grekland, i Calais i Frankrike och i andra länder.
I Grekland innebär fabriksnedläggningar döda städer och, inte minst, döda städer i avlägsna områden. Icke desto mindre kommer importen att öka. Importerat socker kommer emellertid att vara billigare för industrierna som använder det som råvara, men inte för konsumenterna, som aldrig betalar mindre för någon produkt, även om priset faller. Betproducenterna i de länder som EU har preferensavtal med kommer också att förlora, eftersom EU kommer att importera socker till lägre priser. Därför är det hyckleri att säga att fattiga länder kommer att tjäna på detta.
De verkliga orsakerna till dessa förändringar är den drastiska nedskärningen av jordbruksbudgeten, så att denna i stället kan användas för andra repressiva och reaktionära politiska ändamål och främja exporten av produkter från de europeiska industrimonopolen till Brasilien, Indien och andra länder, varigenom betproducenterna och arbetarna inom denna sektor offras och kasseras och får sälla sig till horderna av arbetslösa.
Smärre förbättringar och förändringar som ger begränsade och knappa subventioner, bidrag och finansiering ändrar inte andan och målsättningen i det föreslagna regelverket. Detta är ingen lösning. Den enda lösningen är en samordnad kamp förd av jordbrukare och arbetstagare för att förändra en politik som är fientlig mot jordbruket och den lilla människan. 
Batten,
   . –Herr talman! Överproduktion av socker är ännu ett uttryck för den oanständiga gemensamma jordbrukspolitik som skyddar vissa producenter av politiska skäl och bestraffar konsumenterna av samma politiska skäl. Fransmännen producerar 160 procent av sitt inhemska behov och dumpar resten i tredje världen. Britterna producerar 50 procent av sitt behov och importerar resten från länder i Afrika, Västindien och Stilla havet.
De brittiska sockerproducenterna handlar på ett ansvarsfullt sätt och de är inte orsaken till problemet. De kommer att få lida av dåligt genomförda så kallade reformer. En verklig reform för Storbritannien kommer inte att genomföras förrän vi lämnar den gemensamma jordbrukspolitiken och faktiskt inte förrän vi lämnar själva Europeiska unionen. 
Denna resolution har skapat bitterhet bland de brittiska sockerproducenterna, och många av dem har skrivit till mig och mina brittiska kolleger. UK Independence Party kommer att rösta emot resolutionen och ändringsförslagen till den, eftersom de kommer att skada de brittiska sockerproducenternas intressen. 
Berlato,
   .– Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det föreligger utan tvivel ett reformbehov av bestämmelserna för socker av typ C, delvis med tanke på den senaste utvecklingen i WTO, men vi anser att detta bör tillhöra nyckelfrågorna i den övergripande reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det innebär att nödvändiga förändringar genomförs samtidigt som man inte förlorar den livsviktiga målsättningen att bevara sektorns internationella konkurrenskraft på medellång och lång sikt.
I stället för detta är det vårt intryck att Europeiska kommissionen, genom att rätta sig efter de inskränkningar som blir följden av produktionsnedskärningar som man blivit ålagd genom internationella fördrag och frihandelsavtal, har för avsikt att offra vissa produktionsområden, vilka ofta är de svagaste. Detta kommer att underlättas av kommissionens planerade mekanism där kvoter kan köpas och säljas mellan medlemsstaterna.
På EU-nivå är nedläggningarna och stängningarna av ett stort antal sockerfabriker och många jordbruksföretags flykt från sockerbetsproduktionen en bekräftelse av att konkurrenstrycket ständigt ökar som ett resultat av den reella sänkningen av garantipriset på den mängd som produceras.
Sammanfattningsvis bör de åtgärder som har föreslagits av Europeiska kommissionen absolut betraktas som oacceptabla, eftersom den orimliga sänkningen av det riktgivande interventionspriset, det kraftiga prisfallet för sockerbetor, den partiella ersättningen på 60 procent och införandet av privat lagring i högsta grad äventyrar sockerbetssektorns överlevnad.
Enligt vår uppfattning bör den lag som föreslås för framtiden i stället baseras på kvoter och prisgarantier knutna till reella nationella produktionskvoter. Den bör även skydda EU:s inre marknad genom införande av importrestriktioner; den bör leda till att effektivare tullbestämmelser införs för att kontrollera produkternas ursprung, till att kvoterna minskas till en nivå som skulle vara tillräcklig för inhemsk konsumtion och till att åtgärder införs eller bevaras för att minska strukturella skillnader – till exempel godkännande av statligt stöd för att tillvarata intressena för de jordbrukare som bor i EU:s missgynnade områden och garantera ett fortsatt multifunktionellt jordbruk i hela EU. 
Baco (NI ).
   – Fru kommissionsledamot! Jag håller med er om att analyserna bekräftar att vår enda möjlighet är att marknadsanpassa även sockersektorn. Men, som det har framgått är det viktigaste att ha kontroll över det enorma spektrumet av kapitalintressen, bakom vilka tusentals intressenter står, som tjänar på marknaden som den för närvarande är reglerad. Jag anser att en nyckelfråga för oss i Europaparlamentet är om vi mer eller mindre skall ge efter för dessa kapitalintressen eller om parlamentet som det högsta politiska organet inom EU i princip skall bestämma om grundläggande marknadsvärden skall råda i sockerreformen eller om byråkratiska principer skall fortsätta att dominera.
I dag tillhör jag, fru kommissionsledamot, dem som i detta resolutionsförslag ser en vilja att prioritera ett större inflytande från marknaden i sockerreformen, vilket också är orsaken till att jag stöder förslaget. Jag personligen anser inte att det är nödvändigt att diskutera den exakta utformningen av förfarandena föra detta, eftersom det snarare är ett tekniskt än ett politiskt problem.
Slutligen vill jag bekräfta att vi stöder uppfattningen att endast en mer genuin konkurrens på den europeiska marknaden, sockermarknaden inbegripen, kommer att göra det möjligt för oss att hävda oss i konkurrensen på den dynamiska världsmarknaden som hela tiden utvecklas. 
Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi är alla medvetna om att samhället under de senaste åren har börjat ställa helt andra krav på jordbruket, och när jag säger detta tänker jag inte bara på reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och de pågående förhandlingarna med WTO.
Om dessa krav skall kunna uppfyllas på varje område måste man förstå att den gemensamma organisationen av marknaden för socker måste reformeras. Med tanke på detta, fru kommissionsledamot, måste en politik föras som går ut på att skapa rimliga ramvillkor så att våra jordbrukare kan fortsätta att producera socker inom EU och göra det på ett hållbart, ekonomiskt och socialt godtagbart sätt.
Det meddelande som kommissionen lade fram i juli 2004 om reformen inom sockersektorn medför emellertid på grund av sin strategi djupgående effekter och förändringar inom den nuvarande organisationen av marknaden för socker. Även om parlamentets jordbruksutskott inte motsätter sig en sådan reform förespråkar vi en återhållsam strategi i vårt förslag till resolution. Vi avvisar de kvotöverföringar som kommissionen ursprungligen räknade med, eftersom vi anser att kvoterna skall stanna hos producenterna, det vill säga hos jordbrukarna.
Det är också vår ståndpunkt att de planerade nedskärningarna i fråga om priser och kvoter sammantaget kommer att ge ett ansenligt inkomstbortfall och att vi inte heller kan bortse från alternativa användningsområden, där det finns en stor potential, särskilt när det gäller biobränslen. Våra jordbrukare kommer att förlora inkomster och för detta måste de få motsvarande kompensation.
Jag är övertygad om, fru kommissionsledamot, att parlamentet vid dagens omröstning kommer att godkänna den kompromiss som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har gjort ett så bra arbete med och gemensamt utformat över alla partigränser, och jag hoppas verkligen att kommissionen skall lyssna på detta budskap när tiden är inne för den att lägga fram sina lagstiftningsförslag. Vi säger ja till en reform av sockersektorn, fru kommissionsledamot, men den måste göras med känslighet. 
Batzeli (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, fru Fischer Boel! Sockermarknaden kan man se som den siste mohikanen när det gäller produkter vars organisation inte har genomgått någon reform på senare år och som hittills lyckats undgå filosofin bakom den nya gemensamma jordbrukspolitiken.
Vilken inriktning bör kommissionens lagstiftningsförslag få? För det första bör alla sockerproducerande regioner behandlas lika. För det andra bör de nya åtgärderna bygga på den filosofi som ligger bakom den reformerade gemensamma jordbrukspolitiken. För det tredje bör förslagen spegla Europeiska unionens solidaritet med utvecklingsländerna.
Mot denna bakgrund anser jag att följande är särskilt negativt i kommissionens meddelande:
För det första den bristande inkomstkompensationen för producenter av sockerbetor till följd av det minskade produktstödet. När den gemensamma jordbrukspolitiken reformerades för spannmål och nötkött täckte kompensationerna 90 procent av det minskade direktstödet, medan kompensationerna för socker endast täcker 60 procent.
För det andra kommer det system för överföring av kvoter mellan medlemsstater som Europeiska kommissionen föreslagit att leda till att produktionen koncentreras till specifika områden.
För det tredje kräver de externa aspekterna av systemet särskilt noggrann hantering. Åtaganden inom sockersektorn bör framför allt inte överskrida de gränsvärden som är absolut nödvändiga inom ramen för Världshandelsorganisationen. På liknande sätt bör de ekonomiska och sociala återverkningarna i mindre utvecklade länder hanteras på ett taktfullt och effektivt sätt med utgångspunkt i utvecklingsländernas egen vilja.
Avslutningsvis anser jag att det bör klargöras och fastslås att kvoter tillhör producenter av sockerbetor och att kompensationen till producenter i tredjeländer inte kan finansieras med medel ur socialfonden för jordbruk. 
Virrankoski (ALDE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Den sockerreform som diskussionen gäller är en förlängning av den jordbrukspolitiska reformen. Dess centrala del är prissänkningar på nästan 40 procent och minskade kvoter. Det här skulle innebära en prissänkning på uppskattningsvis 2,5 miljarder euro. Det mesta sockret används inom industrin så därför skulle cirka 75 procent av prissänkningarna knappast märkas i konsumentpriset på färdiga produkter utan skulle i stället huvudsakligen bli en vinst för sockerindustrin.
En viss aspekt av sockersektorns reform har inte funnits med i tidigare jordbruksreformer. Grundläggande i den är att produktionskvoter för socker kan överföras från ett land till ett annat. Det skulle uppenbart innebära att sockerproduktionen överförs till de områden som är bäst lämpade för sockerodling och att den skulle upphöra i länder med mer ofördelaktiga naturliga förhållanden. Det skulle inte innebära någon fördel för EU:s budget. En sådan lösning skulle vara ett farligt prejudikat. Jag vädjar allvarligt till er, fru kommissionsledamot, att inte låta en sådan brist på solidaritet mellan medlemsstater uppstå. Jag noterade med glädje i ert inledningsanförande att ni var beredd att ompröva den saken. 
Auken (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionsledamoten för att hon håller fast vid en reform av sockermarknaderna, hur blygsam den än må vara. Resolutionen från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling är dock skrämmande, åtminstone om global solidaritet spelar någon som helst roll i det politiska livet. Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling anser att sockerproduktionen inom EU och helst i hela världen bör regleras genom kvoter. Det är en i grunden underlig synpunkt. Sockerproduktionen bör i stället släppas fri. Utskottet nickar ett par gånger artigt åt utvecklingsländernas håll men det är helt tydligt att man till största delen bekymrar sig om sockerproduktionen i EU. Vi hjälper inte fattiga lantbrukare i exempelvis Brasilien genom att göra exportvillkoren sämre hos oss. Det är möjligt att en stor del av vinsterna skulle gå till markägarna om marknaden öppnades men man kan inte påstå att ett sådant öppnande vore direkt ekonomiskt skadligt för lantarbetarna. I EU går dessutom hälften av stödet till sockerindustrin.
Om det finns en verklig önskan att göra något konstruktivt för att gynna fattiga sockerproducerande länder så är det ILO som bör förstärkas och i Brasilien även president Lula. I Brasilien skulle förhandlingar med regeringen kunna föreslås för att se till att plantagerna uppfyller ILO:s krav. Att tvinga på alla andra länder kvoter och EU:s social- och miljönormer vore att inte följa ”Allt utom vapen”-avtalet, i vilket det sägs att de minst utvecklade länderna fritt skall kunna sälja socker till EU senast 2009. Den oro för utvecklingsländerna som kommer till uttryck är ihålig. Det märks även genom det faktum att det som EU sparar in på exportbidrag för socker nu kommer att användas för att säkra inkomster och kommer inte att gynna utvecklingsländerna.
Förslaget att använda socker som bränsle ligger utanför anständighetens gränser. Jag stöder den socialdemokratiska gruppens samtliga ändringsförslag och jag tycker att alla andra också bör göra det, för utvecklingsländernas, jordbrukets och EU:s skull. 
Henin (GUE/NGL ).
   – Herr talman! På grund av någon vag kompromiss med WTO gör vi oss beredda att kasta ut tiotusentals arbetare på gatan, att stänga dussintals företag, att utsätta det europeiska jordbruket för ett fruktansvärt slag och att ifrågasätta många länders utveckling.
Vem kommer då att tjäna på den här reformen? Blir det lantbrukarna? Vem skulle överhuvudtaget kunna tro något sådant, när bruttoförlusten av intäkter beräknas till 50 procent? Kanske det blir konsumenterna? Det är verkligen svårt att tro eftersom en sänkning av de producentpriser som betalas till lantbrukare aldrig har haft några effekter på hushållens köpkraft. Småproducenter på det södra halvklotet då? Våra erfarenheter av kaffemarknaden och sockerproduktion i Brasilien är i det fallet knappast övertygande.
Däremot har de multinationella storföretagen inom jordbruks- och livsmedelsindustrin anledning att fira. Tack vare kommissionen och WTO kommer de att kunna tvinga fler små barn att arbeta på sockerplantagerna. De kommer att i ännu högre grad kunna utnyttja lidande män och kvinnor som ofta får mindre än 100 dollar i månaden. De kommer att kunna se sina vinster öka till enorma belopp till följd av en social katastrof.
Den här reformen ger även upphov till fruktansvärd oro i de yttersta randområdena. Vår grupp besökte nyligen Réunion, på inbjudan av Paul Verges, och vi kunde med egna ögon se i vilken utsträckning den här reformen innebär en katastrof för det landet.
Utöver behovet av total kompensation har även ett konsekvensproblem uppstått. Trots att större delen av Europeiska unionens investeringar i över 40 år har gått till rörsockersektorns utveckling och trots att den sektorn står för en tredjedel av den slutliga jordbruksproduktionen, 25 procent av elproduktionen och tre fjärdedelar av exporten, föreslås nu att den här strategiska utvecklingsåtgärdens själva existens skall ifrågasättas, utan att det finns något alternativ för att klara av konsekvenserna.
Vi måste inse de totala konsekvenserna av den här reformen. På begäran av Paul Verges skulle vår partigrupp vilja att kommissionen lämnar en konsekvensbedömning till parlamentet, särskilt en bedömning av de sociala konsekvenserna för den verkliga situationen i randområdena. Vi skulle även vilja att samma typ av undersökning utförs på europeisk nivå.
Herr talman! Låt mig avsluta med att säga att vi är övertygade om att det går att hitta realpolitiska lösningar för regleringen av sockermarknaden, vilka EU bör ställa sig bakom. 
Tomczak (IND/DEM ).
   –Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den föreslagna reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för socker strider mot den gemensamma jordbrukspolitikens mål, nämligen att säkra en värdig levnadsstandard för lantbrukare och en hållbar jordbruksutveckling. Reformen strider dessutom mot Lissabonstrategin. Förslaget att sänka både A- och B-kvoterna är oacceptabelt. Effekterna av det kommer att märkas kraftigast i de nya medlemsstaterna, särskilt i Polen, där denna sektor redan har skurits ned kraftigt de senaste åren och endast 43 av de ursprungliga 78 bearbetningsanläggningarna finns kvar. Det har inte gjorts några investeringar i modernisering. Arbetstagare döms i stället till arbetslöshet och konsumenter betalar mer för sitt socker, inte mindre. Risken att sockerproduktionen kommer att koncentreras till några få anläggningar på grund av överföringen av kvoter mellan medlemsstater är stor. Det får till följd att socker kommer att produceras i de områden där lantbruk är dyrast. Det är alltså fel att påstå att import av mer socker från de fattigaste länderna till EU kommer att förbättra den finansiella situationen i de länderna. Tvärtom, endast spekulanter och handelsföretag kommer att göra vinster. Det är EU:s skattebetalare och lantbrukare, även i Polen, som kommer att få betala för det här. Polen kommer att bli sockerimportör, från att tidigare ha varit en av de största producenterna. Kommissionens förslag till reform av sockermarknaden kommer att leda till ett monopol för de stora företag som redan slukar sina konkurrenter. Allt det här skall uppnås genom minskade kvoter och lägre övergångspriser, vilka sänkts till dumpingnivåer. Det verkar som om den gemensamma jordbrukspolitiken endast är gemensam för några få utvalda och det är farligt. Tack. 
Aylward (UEN ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Som ni vet har jag utnyttjat varje tillfälle att ta upp frågan om sockerindustrin här i parlamentet. 
Sockerbetsodling och sockertillverkning har i mitt land en lång tradition som sträcker sig nästan 80 år tillbaka i tiden. Den konsekvensbedömning som kommissionen tidigare har godkänt visar att Irland är ett av de länder som är särskilt sårbart när det gäller prissänkningar på socker och sockerbetor. Även om man tar hänsyn till kompensationen skulle förslaget om minskning av pris och kvoter få till följd att sockerbetsodlingen inte längre skulle vara ekonomiskt bärkraftig i Irland. Förslagen i sin nuvarande form skulle vara förödande för den irländska industrin på både odlingsnivå och förädlingsnivå, och de 3 800 jordbrukare som för närvarande odlar sockerbetor skulle vara direkt hotade. 
På förädlingssidan har industrin tidigare erbjudit mycket viktiga arbetstillfällen på sockerfabrikerna, och dessutom har den varit ett stöd för sysselsättningen i industrier som har samband med sockerindustrin. Några av dessa arbetstillfällen har redan gått förlorade. Carlowfabriken i min valkrets har meddelat att den kommer att stängas, med alla de socioekonomiska problem som en stängning medför. Enligt min uppfattning har sockersektorns osäkra framtid i hög grad bidragit till denna stängning. Europeiska kommissionens första reformidéer leder redan nu till oacceptabla förluster. Denna uppfattning uttrycks också av jordbruksministrarna i tio medlemsstater, däribland Irland, i en gemensam skrivelse till kommissionsledamoten med ansvar för jordbruksfrågor. 
Vi accepterar alla att det är nödvändigt med en reform av den nuvarande ordningen. Men en reform bör syfta till att behålla den nuvarande spridningen av sockerbetsodling och sockerproduktion över hela Europeiska unionens territorium. En reform bör bygga på följande principer. För det första bör det införas ett system för import från tredjeländer som kommer att garantera förutsägbara och regelbundna importvolymer. För det andra bör prissänkningarna vara betydligt mindre än vad som nu föreslås, och de bör genomföras mer successivt. För det tredje bör effekterna av kvotminskningarna i första hand drabba de medlemsstater som är nettoexportörer av socker. Överföring av kvoter mellan medlemsstaterna bör inte tillåtas. 
Kommissionen har nyligen godkänt skattelättnader för ett pilotprojekt med bioetanol i Irland i vilket man använder rapsolja, och detta välkomnar jag särskilt. För några år sedan beställde sockerförädlingssektorn i Irland en genomförbarhetsundersökning om möjligheterna att tillverka bioetanol genom att använda överblivna sockerbetor. Överblivna sockerbetor är av begränsat värde för odlarna och en etanolfabrik skulle innebära att man fick en alternativ möjlighet att ta till vara en betydande mängd sådana betor. Bortsett från den uppenbara nyttan med bioetanol som alternativ energikälla och dess möjligheter att bidra till en renare miljö skulle också några av biprodukterna vid tillverkningen vara av värde för de sektorer som tillverkar gödningsmedel och djurfoder. Jag vet att ni godtar detta, fru kommissionsledamot, och det har ni sagt i ett tidigare svar. 
På grund av den aktuella reformprocessen inom sockersektorn är det dags för alla berörda regeringar, alla behöriga kommissionsdirektorat och handelssektorn att agera och att återigen allvarligt överväga möjligheten att utveckla en sockerbaserad bioetanolindustri. I Brasilien håller regnskogen på att förstöras för att man skall kunna odla socker som ingen vill ha, och därför tillverkar man sockerbaserad bioetanol i stället. Det går att göra det. Tekniken finns redan. 
Fru kommissionsledamot! Jag vädjar till er att titta på era förslag igen, att komma tillbaka och att tänka på de människor ni företräder. 
Masiel (NI ).
   – Herr talman, damer och herrar! Systemet med nationella gränsvärden skapar en orättvis uppdelning av den europeiska sockermarknaden. Det ger fördelar för de multinationella storföretagen och de som har ett sockermonopol. Dessa företag gör enorma vinster på enskilda konsumenters och producenters bekostnad. Frågan om en reform av den gemensamma organisationen av marknaden för socker bör dock hanteras mycket försiktigt.
Joseph Dauls och Jean-Claude Fruteaus förslag till resolution är mycket välavvägt och uppfyller alla berörda parters intressen. I förslaget riktas uppmärksamheten mot de svårigheter som nya medlemsstater upplever till följd av de sänkta produktionskvoterna. Varje framtida reform av sockermarknaden bör värna om produktionen och ge anställda i sockerfabriker full kompensation för de förluster som de drabbas av och garantera dem en värdig levnadsstandard. 

Parish (PPE-DE ).
   – Herr talman! I början av 2005 införs EU:s nya reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. I och med reformen av jordbrukspolitiken tvingas de europeiska jordbrukarna att bli mer konkurrenskraftiga och effektivare. Samtidigt måste de använda sig av hållbara och miljövänliga jordbruksmetoder.
Genom enhetsstödet tvingas jordbrukarna att producera de varor som marknaden efterfrågar. För att kunna införlivas i den nya jordbrukspolitiken måste sockerordningen därför reformeras. Jag välkomnar Europeiska kommissionens meddelande som har som mål att göra sig av med sådana subventioner inom sockerordningen som snedvrider konkurrensen.
På många områden finns det emellertid fortfarande mycket att förbättra. De europeiska sockerpriserna är för närvarande tre gånger så höga som världsmarknadspriset. Dessa onaturligt höga priser måste sänkas. Samtidigt skulle en fullständig avreglering av sockermarknaden få negativa effekter, inte bara för den europeiska sockerindustrin utan även för länderna i Afrika, Västindien och Stilla havet samt för de minst utvecklade länderna.
En kraftig prissänkning skulle försämra AVS-ländernas och de minst utvecklade ländernas konkurrenskraft i förhållande till sådana länder som kan producera socker till ett mycket lågt världsmarknadspris, framför allt Brasilien. Oxfam hävdar att en fullständig avreglering skulle drabba de länder som är mest sårbara. En ökning av den brasilianska sockerproduktionen skulle dessutom ske på bekostnad av tusentals hektar regnskog och savann som innehåller värdefull biologisk mångfald och värdefullt djurliv.
Sockerordningen måste införlivas i reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi måste sluta använda oss av C-kvoter, något som jag tror WTO kommer att förklara olagligt. När vi skär ner kvoterna bör vi dessutom i först hand inrikta oss på B-kvoterna eftersom det är den kvoten som exporteras på världsmarknaden och på så sätt snedvrider konkurrensen. Vi måste följa de principer för den gemensamma jordbrukspolitiken som vi har fastställt.
För att få till stånd en konkurrenskraftig sockerproduktion i EU måste det finnas gränsöverskridande kvotöverföringar för att effektivare EU-områden skall kunna ...
van den Berg (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja göra ett inlägg med min egen, litet annorlunda vinkling. Jag vänder mig mot huvuddragen i resolutionen och i princip stöder jag kommissionens förslag, till att börja med slutsatserna om C-dumpning och C-socker. Dumpningen kostar oss mycket riktigt 800 miljoner euro om året och strider helt och hållet mot andemeningen i världshandelsavtalen. Vi kommer utan dröjsmål att bli tvungna att sätta stopp för den här verksamheten och vi får inte tro att vi kan skjuta upp det några år. Kommissionsförslaget innebär fortfarande ett världsmarknadspris, eller marknadspris i Europa, som är dubbelt – eller numera tre gånger – så högt som världsmarknadspriset. De som förespråkar en avreglering av grossisthandeln och hävdar att allt borde släppas fritt tror jag inte har läst kommissionens förlag ordentligt.
Jag tycker att förlaget är klokt även om det går att förbättra på flera punkter. Jag menar då särskilt handlingsplanen för de fattiga länderna. Det är naturligtvis sant att flera av dessa länder måste investera i industrier för att bli konkurrenskraftigare. Jag tror inte det är realistiskt att pengarna till det skall komma från Europeiska utvecklingsfonden. Det är där som de medel vi själva sparar inom den här sektorn kan användas, inte bara för den europeiska jordbrukssektorn utan även för AVS-länderna.
Jag skulle också vilja säga några ord om kvoterna. Det bästa sättet att hjälpa länder är naturligtvis genom handel. För närvarande kan de minst utvecklade länderna öka sina nivåer från 120 000 ton till 209 000 ton. Vad hindrar oss från att fördubbla denna 1-procentiga andel av den europeiska marknaden? Det vore en utmärkt kompensation för de berörda länderna för perioden fram till 2009 och skulle verkligen kunna innebära att de får en inkomst.
Fru kommissionsledamot! Ni hade rätt när ni sade att vi bör hålla fingrarna borta från ”Allt utom vapen”. Låt inte parlamentet skämma ut sig genom att snabbt förvandla det till ”Allt utom vapen och socker”. Det vore att ta bort hörnstenen i en rättvis världshandelspolitik och det skulle innebära ett direkt misslyckande i Doha. Det får inte hända. Jag stöder förslagen helhjärtat och jag hoppas att ni är villig att förbättra och förstärka dem. 
Mulder (ALDE ).
   – Herr talman! När kommissionsledamot Fischler lade fram sina tre förslag för ungefär ett år sedan stod det klart att bara ett av dem var rimligt. Vi måste ändra sockermarknaden, det går inte att komma ifrån. Vi måste inse att det kommer att få allvarliga följder för många delar av Europa. Det som är avgörande för hela sockerpolitiken är frågan om vad sockerpriset i Europa kommer att bli i framtiden. Kommissionen tror att den kan styra detta pris genom att införa ett referenspris. Kanske kommissionen kan förklara detta igen eftersom vi hittills alltid haft ett interventionspris för de viktigaste produkterna. Hur kan referenspriset verkligen garantera ett pris på de europeiska marknaderna?
När det gäller de minst utvecklade länderna och initiativet ”Allt utom vapen” håller kommissionen fast vid att det inte vore realistiskt med ett kvotsystem för dessa länder, vilket också hänger samman med det framtida priset. Hur säker känner sig kommissionen mot bakgrund av sina erfarenheter i Balkanländerna där sockerimporten, inledningsvis, också var obegränsad? Kommissionen tvingades sedan att backa och införa ett kvotsystem. Varför skulle inte samma sak hända i de minst utvecklade länderna? Jag delar den uppfattning som många har att kommissionen bör ägna mer uppmärksamhet åt de yttersta randområdena.
Slutligen skulle jag vilja säga något om van den Bergs ändringsförslag. Jag tycker det är en extremt dålig idé att den kompensation som är avsedd för de minst utvecklade länderna skulle betalas med medel ur jordbruksbudgeten. Utvecklingsstöd är inte bara för lantbrukare, det är avsett för alla delar av samhället. 
Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka den ledamot som ärligt deklarerade sina intressen. I dag är kommissionen min allierade, trots att reformen inte går långt nog. Sockerpolitiken styrs av storindustrin och storböndernas egoism. Småodlare, konsumenter och fattiga länder drabbas. Dagens sockerpolitik i EU har några tusen vinnare och 450 miljoner förlorare. Räknar vi med effekterna för fattiga runtom i världen är dagens politik en skandal.
Mina kolleger i jordbruksutskottet är välkomna till Mali i april för att där försvara dagens betänkande inför AVS–EG-församlingen. Utvecklingsutskottet och jordbruksutskottet borde dela på ansvaret. En försvagad reform kommer bokstavligen att leda till svält och misär. Det är hyckleri att i dagens förslag försvara bidragsberoende sockerproduktion i alla EU:s hörn och kräva en total reform i alla fattiga länder. Alla skall ta sin del.
Slutligen: Kritiken mot ”Allt utom vapen”-initiativet är felaktig. Problemet är inte att ”Allt utom vapen”-initiativet finns utan att det inte kompletteras med sociala hänsyn, miljöhänsyn och garantier för småbrukare. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är beklagansvärt att kommissionen håller fast vid samma ståndpunkt som förra året. Vi skulle få en omfördelning av produktionen av sockerbetor från nuvarande produktionsområden till mer konkurrenskraftiga områden. Det skulle åtföljas av en drastisk prisminskning, vilket allvarligt skulle påverka utvecklingen i de många mindre utvecklade regionerna i Europeiska unionen, däribland Portugal. Det skulle undergräva produktionen av sockerbetor, sockerindustrin i allmänhet och det enda sockerbruk vi har i Europa. Den kvot som tilldelas är så liten att den inte kan minskas utan att driften blir ohållbar.
Lika oroande är dock reformens konsekvenser för produktionen i den autonoma regionen Azorerna, med tanke på behovet av att upprätthålla den här verksamheten i de yttersta randområdena.
Det finns också ett behov av att upprätthålla stabilitet, säkra raffinaderileveranserna och bevara jämvikten mellan raffineringen och bearbetningen av sockerbetor för att vi skall kunna undvika den katastrof som den här reformen skulle medföra om den genomfördes enligt det förslag som nu lagts fram. 
Herranz García (PPE-DE ).
   – Herr talman! Industrisektorn för betproduktion i Europa har enhälligt sagt nej till Europeiska kommissionens förslag och har uttalat sig mot en sänkning av de institutionella priserna, minskade produktionskvoter och möjligheten att överföra kvoter, en åtgärd som tydligt skulle gynna de mest konkurrenskraftiga länderna på bekostnad av övriga länder, däribland Spanien. Bara spanska betproducenter kommer att förlora så mycket som upp till 60 miljoner euro per år.
Möjligheten att överföra kvoter från ett land till ett annat skulle leda till en koncentration av den europeiska produktionen till några få regioner och till en utarmning av livet på landsbygden i många områden där produktionen av sockerbetor har en mycket viktig social och ekonomisk roll.
I sitt meddelande erkänner Europeiska kommissionen själv att denna reform även kommer att leda till att produktionsanläggningar för socker stängs. Den godtar med andra ord att dess reform kommer får negativa konsekvenser.
Kommissionen tar ingen hänsyn till läget i länder som Spanien, vars sockerproduktion alltid haft ett underskott.
Enligt min åsikt måste förslaget till resolution från Europaparlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling betraktas som ett dokument med minimivärden, som skall ligga till grund för förhandlingarna i Europeiska unionens ministerråd.
Kommissionen får inte strunta i branschens oro igen och bör noga beakta parlamentets, som jag hoppas, förkastande av dess förslag i dagens omröstning.
Jag hoppas också att Europaparlamentet kommer att förkasta det åtgärdspaket som vissa socialdemokratiska ledamöter lagt fram, vars innehåll strider mot de förhandlingar som redan ägt rum bland olika politiska grupper. 
Tabajdi (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle vilja gratulera de två författarna, Jean-Claude Fruteau och Joseph Daul, som hade en extremt svår och invecklad uppgift att utföra. De skulle dämpa Europeiska kommissionens överdrivna radikalism och hitta en tillfredsställande kompromiss.
Det råder ingen tvekan om att det behövs en verklig reform av sockersektorn, men det är mycket viktigt att undvika varje slag av chockbehandling. Vi måste undvika att tvinga tusentals producenter att sluta producera socker i Europa. Reformen bör garantera lämplig kompensation för producenter efter pris- och kvotminskningar. När det gäller de nya medlemsstaterna, däribland Ungern, så kommer överföringen av kvoter att få katastrofala konsekvenser. Jag skulle vilja göra er uppmärksamma på att ändringsförslag 38, som syftar till att frysa kvoterna för isoglukos, skulle få mycket allvarliga följder för både Polen och Ungern. I det avseendet stöder vi kommissionens ståndpunkt.
Jag uppmanar mina kolleger parlamentsledamöter att visa solidaritet i detta avseende och jag skulle vilja be Europeiska kommissionen att ta mycket stor hänsyn till förslagen i parlamentets resolution. 
Van Hecke (ALDE ).
   – Herr talman! Den nuvarande europeiska sockerordningen är ohållbar på världsnivå eftersom den är alldeles för dyr och snedvrider marknaden. Enbart EU lägger fortfarande ut över tre miljarder euro på exportbidrag för jordbruksprodukter, däribland socker. Vid WTO-förhandlingarna i Doha lovade de rika länderna att minska dessa bidrag avsevärt. Huruvida denna viktiga förhandlingsrunda om handel skall bli en framgång avgörs av viljan att infria det löftet.
I sockerreformerna kan vi naturligtvis inte förbise våra löften till AVS-länderna. I sockerprotokollet till Cotonou-avtalet utlovas förmånsbehandling för dessa länders export till Europa, vilken de kan sälja till samma, subventionerade pris som de europeiska producenterna. Om detta stöd skärs ned sker det även på bekostnad av de många lantbrukare i söder vars enda inkomstkälla ofta är socker. Tillfällig kompensation och övergångsåtgärder som de europeiska sockerproducenterna kan utnyttja har de ingen tillgång till. Det kan väl ändå inte vara meningen att tiotusentals lantbrukare i söder skall störtas i ännu större fattigdom på grund av vår sockerreform. 
Maat (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle först av allt vilja gratulera kommissionsledamoten till behandlingen av de frågor som tagits upp i den här debatten. Man kan ha olika åsikter om inriktningen och sättet att genomföra reformer, men det här är något jag verkligen uppskattar.
Jag skulle även vilja gratulera Jean-Claude Fruteau och Joseph Daul, som har gjort ett utmärkt arbete och lagt fram en utomordentligt bra resolution. Varför är resolutionen så bra? Den visar i alla fall förståelse för behovet av reformer samt förståelse för det faktum att det här är något som berör flera sociala aspekter. Dessutom visar resolutionen att ren avreglering inom jordbruksområdet ibland har motsatt effekt och att det är bättre att träffa sunda överenskommelser över hela världen.
Jag är därför överraskad över att många i den här debatten fortfarande tror att en avreglering av världens livsmedelshandel är den perfekta lösningen på allt som är dåligt i utvecklingssamarbetet och i kampen mot fattigdom. Ibland kan man undra vad denna orubbliga tro grundar sig på. Under de senaste tio åren har livsmedelshandeln i världen avreglerats ytterligare och Europa står nu för 85 procent av exporten från Afrika till den utvecklade världen. Vad har det lett fram till? Svälten och fattigdomen har ökat, 40 procent av alla barn i världen svälter fortfarande och de europeiska konsumenterna har allt utom lägre priser.
Det kan inte komma som någon överraskning att jag i det avseendet även har kraftiga invändningar mot ändringsförslagen, även de som lagts fram av min nederländska kollega Margrietus J. Van den Berg. Jag undrar ibland – och jag tror det är viktigt att belysa detta i debatten – vad det kommer sig av att han först vill ha fullständig frihet och sedan tror att lösningen kommer att uppstå ur kaoset på världsmarknaden. Jag delar inte hans tro. Jag tror på överenskommelser, i världen och i Europa, för att komma fram till en ansvarsfull reform. Hans åsikt att jordbruksbudgeten bör finansiera utvecklingsbistånd tycker jag i princip är samma sak som att handla med någon annans plånbok.
Ingen får vara utan mat en dag och jag hoppas det kommer att vara ledmotivet för den fortsatta debatten om sockerreformen under året. 
Mann, Erika (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka de föredragande för deras betänkande. Jag tycker att de har gjort ett utmärkt arbete genom sitt sätt att närma sig denna fråga och hantera lantbrukarnas intressen. Det är ganska olyckligt att det i den här resolutionen inte tas någon hänsyn till handels- eller utvecklingsutskottens åsikter och jag hoppas vi kommer att kunna göra detta när kammaren samlas till debatt och omröstning om förordningen.
Vi bör verkligen se till att vi uppfyller våra skyldigheter gentemot WTO och att vi följer beslutet av dess överprövningsorgan, och jag ställer mig verkligen bakom kommissionsledamotens förslag. Även om detta förslag, som många ledamöter påpekat, behöver ändras så är den övergripande inriktningen den rätta.
Jag har lagt fram ändringsförslag 37, som jag hoppas kommer att få stöd. I det upprepas uttryckligen vårt stöd för initiativet ”Allt utom vapen” och, i det sammanhanget, för de reformer som nämnts.
Jag kanske också kan få komma med en liten reaktion på Robert William Sturdys intressanta kommentar att han tänker avstå från att rösta eftersom han både är ledamot av jordbruksutskottet och producent på sockermarknaden. Jag ser detta som något glädjande men samtidigt som något anmärkningsvärt, eftersom han även är samordnare i utskottet för internationell handel. Han kanske borde tänka över sin ställning och i det avseendet kanske fundera litet mer över detta utskotts ställning i stället för jordbruksutskottets. Det skulle kunna göra det enklare för hela parlamentet att bedöma det som det nu står inför.
Låt mig avslutningsvis återigen fråga kommissionsledamoten när och hur hon planerar att verkligen lägga fram sitt förslag om handel med kvoter i medlemsstaterna. Av det ni först sade fick jag intrycket att ni tvekade något och jag själv var inte helt säker på hur ni ställde er till det förslag som lagts fram i resolutionen om att kvoterna bör överges och ersättas av en fond. Ni kanske skulle kunna säga något mer om den saken. 
Oviir (ALDE ).
   – Tack, herr talman. Fru kommissionsledamot! Jag skulle vilja slå in på en lite annorlunda kurs. Den nuvarande ordningen har funnits i 40 år och har aldrig ändrats. Samtidigt är Europeiska unionen inte längre densamma som den var för 40 år sedan.
De största bristerna i den nuvarande sockerordningen är bristen på konkurrens, snedvridning av marknaden och höga priser. En sänkning av sockerpriset är en fråga av avgörande betydelse för de nya medlemsstaterna, även för Estland.
Estland är ingen sockerproducent eller betodlare och därför ligger hela bördan av det högre sockerpriset på konsumenten. Samtidigt finns det inga producenter i Estland som skulle kunna dra nytta av det högre priset. I dag är Estland en av de medlemsstater som har lägst genomsnittlig inkomst per capita och sockerpriset kommer särskilt att påverka livskvaliteten för personer med lägre inkomst. Socker är en viktig del av konsumentens genomsnittliga varukorg.
Priset på socker i Europeiska unionen är upp till tre gånger högre än världsmarknadspriset. Det var med den vetskapen som många människor i vårt land skyndade sig att hamstra socker alldeles före anslutningen och nu befinner vi oss i den situationen att våra sockerreserver är större än tillåtet i EU. Vi hotas med sockerböter. Enligt uppgifter från behöriga statliga myndigheter finns två tredjedelar av den reserven hos allmänheten och köptes inte upp i spekulationssyfte. Vi ber er beakta ert eget direktiv nr 6 …
McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr talman! I dag debatterar vi skillnaden mellan reform och förstörelse, mellan att hjälpa utvecklingsländer och berika de starka krafterna på den globala sockermarknaden. Europaparlamentet och kommissionen har ett stort ansvar för att se till denna balans blir rätt.
Sockermarknaden behöver reformeras. Men det är inte acceptabelt att förstöra sockermarknaden på ett sätt som skadar arbetstagare och jordbrukare i EU. Det är emellertid detta som de föreslagna reformerna kommer att resultera i. Reformerna innehåller alltför drastiska sänkningar av priser och kvoter. Detta kommer oundvikligen att leda till att vissa medlemsstaters sockerindustri kommer att försvinna.
Förslaget om att handla med kvoter över gränserna är ett nytt påfund som kommer att påskynda nedmonteringen av sockerindustrin, särskilt i randområdena. Även mjölkkvoterna kommer säkert att påverkas. Utöver detta hot råder det dessutom oklarhet om vem som faktiskt äger sockerkvoterna. Jag anser att det är viktigt att kvoterna tillfaller sockerbetsodlarna.
Men låt oss se bortom EU. AVS-länderna, som redan har företrädesrätt till EU:s marknad, har uttryckt sin oro över att reformerna kommer att hindra och inte hjälpa deras ekonomier. Ännu längre bort väntar Brasilien i faggorna för att massivt öka sin sockerproduktion. Det finns de som slickar sig om läpparna inför detta, allra mest ett dussintal brasilianska sockerbaroner. Bland de fattiga, de jordlösa och bland sockerfabriksarbetarna råder det ingen sådan förväntan eftersom dessa grupper inte kommer att gynnas. I själva verket kommer deras liv att bli ännu svårare när baronerna i sin strävan efter vinst roffar åt sig mark och förstör miljön.
För oss är socker sött. I Brasilien talar emellertid de jordlösa om socker med blodsmak i munnen. Vi måste vara fullt införstådda med följderna av vad som föreslås. Vi har chans att få till stånd en lösning som är bra för både u-länderna och EU:s sockerindustri. De nuvarande förslagen löser emellertid inte problemet. 
Golik (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Det är knappast överraskande att den föreslagna reformen av sockermarknaden väcker så starka känslor. För det första påverkar den sektorer som är av avgörande betydelse för den fortsatta utvecklingen av livsmedelsindustrin, där socker är en av de viktigaste råvarorna. Den tredubbla prisökningen gör det svårt för industrin att utvecklas och konkurrera på världsmarknaden.
En andra viktig aspekt av den här reformen är behovet av att reglera ett av de mest lovordade EU-initiativen, nämligen stödet till de fattigaste länderna för vilka socker är en viktig exportvara och inkomstkälla. Programmet ”Allt utom vapen” är ett relevant exempel.
Den tredje och viktigaste aspekten av den föreslagna reformen är dess effekter på jordbruket inom EU. Det gäller särskilt mitt land, Polen, som är den tredje största sockerproducenten. Ett genomförande av reformen och en obegränsad överföring av kvoter kommer troligen att leda till att produktionen koncentreras till anläggningar i länder som tidigare erhållit EU-stöd. Det skulle mycket väl kunna innebära slutet för sockerproduktionen i Polen, med flera hundratusentals förlorade arbetstillfällen. Det skulle även göra det nödvändigt att importera två miljoner ton socker per år.
Joseph Dauls och Jean-Claude Fruteaus resolutionsförslag innehåller många bra idéer. I förslaget påpekas för kommissionen behovet av att uppnå en kompromiss mellan de tre nämnda faktorerna, men ändå verkar kommissionen, som ju har utfärdat detta dokument i dess nuvarande form, vilja påverka den sociala strukturen i vår valmanskår, inbegripet lantbrukare, konsumenter och producenter. Det kommer garanterat att uppstå tvister och det vid en tidpunkt då hela EU är engagerat i en debatt och omröstning om den europeiska konstitutionen. Kommissionen måste utarbeta ett nytt dokument för att hjälpa både brasilianska lantbrukare och lantbrukare i de nya medlemsstaterna. De senare kan mycket väl komma att känna sig lurade, eftersom målstolparna flyttas under spelets gång, såsom skedde med budgeten. Alternativa lösningar som produktion av biobränsle eller spannmål behövs för de troliga förlorarna. Det är dags för alla berörda parter, även politiker, att sätta sig kring förhandlingsbordet tillsammans. Politiker behöver framför allt förklara för sina väljare varför de vill ta ifrån dem något som de har ägnat så många år att vänja dem vid. 
Glattfelder (PPE-DE ).
   – Nu kan de parlamentsledamöter som representerar de nya medlemsstaterna för första gången delta i debatten om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. För oss ungrare är reformen av sockermarknaden särskilt viktig. I Ungern har vi odlat och förädlat sockerbetor i över hundra år. Men nu säger ungerska sockerodlare och sockerförädlare att Europeiska kommissionens rekommendation innebär en risk för att den ungerska sockerbetsindustrin kommer att slås ut helt. Detta är oacceptabelt anser vi, inte bara ur ett socialt och ekonomiskt perspektiv, utan även därför att ungerska jordbrukare odlar sockerbetor på mark av högsta kvalitet. Om sockerbetsodlingen upphör kommer den att ersättas av vete, vilket kommer att öka överskottet av vete.
Det förslag som Europaparlamentets jordbruksutskott godkänt skulle gynna såväl EU:s som Ungerns producenter. Med förslaget vill man upphäva kvothandeln mellan medlemsstaterna och göra det svårare att förutse sektorns framtid eftersom de nya reglerna tvingar fram längre leveranstider. Man vill även med förslaget förhindra att de handelsrabatter som EU har infört missbrukas, vilket sker i till exempel länderna på västra Balkan, eftersom denna olagliga handel inte gynnar producenter i andra länder, som rabatterna egentligen var avsedda för, utan i stället exportörer i tredjeländer, till exempel Brasilien. En avgörande punkt är rekommendationen att överlämna kvoterna i producenternas ägo och på så sätt hindra sockerbetsförädlare från att flytta sockerproduktionen från EU till tredjeländer. Även om vi inte har någon lagstiftningsbefogenhet i den här frågan och endast kan uttrycka vår ståndpunkt litar jag på att kommissionen och rådet tar denna ståndpunkt i beaktande. 
Martin, David (PSE ).
   – Herr talman! Jag beundrar det sätt på vilket mina kolleger har drivit lantbrukarnas intressen och delar deras oro för jordbrukets framtid. Jag delar emellertid inte det synsätt som de ger uttryck för i resolutionen. Jag föredrar verkligen det synsätt som kommissionen redogjorde för i morse.
En 33-procentig minskning av prisstödet för socker, minskade kvoter och stopp för exportbidrag för socker skulle skicka en tydlig signal till Doharundans utvecklingsöverläggningar. Om det går att hålla kommissionens tidsplan och om vi kan anta våra slutgiltiga förslag i november skulle detta skapa mycket goda förutsättningar inför mötet i Hongkong i december. Det skulle göra det lättare att nå en överenskommelse vid detta möte och varje form av överenskommelse skulle gynna såväl i-länderna som u-länderna. Detta skulle vara goda nyheter.
Mina kolleger har även fel om jordbrukare. Deras förslag skulle inte ge lantbrukarna säkerhet utan i stället ge dem falska förhoppningar om vad för slags stöd de kan förvänta sig i framtiden.
Avslutningsvis är systemet med 60-procentig kompensation samma sak som full kompensation och kommissionen borde fortsätta att upprepa detta. 
Březina (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Europeiska unionen har ställts inför behovet av och utmaningen att reformera sin sockerpolitik och även sin jordbrukspolitik som helhet. De nuvarande höga priserna på socker får negativa konsekvenser för såväl europeiska konsumenter som de allra fattigaste utvecklingsländerna. Det tidigare reformförslaget och kvotfördelningen var emellertid ett bra exempel på hur det inte skall gå till. Förslaget missgynnade de nya medlemsstaterna som redan hade tvingats anpassa sig till de kvoter som påtvingades dem under anslutningsförfarandet. Detta kan illustreras med exemplet Tjeckien som under 1990-talet skar ned sin årliga produktion från över en miljon ton socker till 435 000 ton.
Tillverkningskapaciteten rationaliserades samtidigt som nedskärningarna skedde vilket har lett till en effektivare och mer konkurrenskraftig produktion. Trots detta är det inga andra medlemsstater som har gått igenom denna process, vilket vi måste komma ihåg när vi utarbetar ett nytt reformförslag. Om kvoterna skall minskas är det de gamla medlemsstaternas tur att ta stöten av minskningarna. Vi får inte hamna i en situation där den föreslagna kvoten för exempelvis Tjeckien är så låg att landet inte ens kan producera tillräckligt med socker för den egna konsumtionen – inte för att vi inte skulle kunna producera det på ett effektivt sätt, utan för att andra EU-producenter skulle kunna exportera sitt socker till oss och på så sätt lösa problemet med WTO:s restriktioner på vår bekostnad. En sådan lösning är inte bara oekonomisk, den bryter dessutom mot den europeiska integrationens grundläggande principer.
Jag tror att de som skall utarbeta reformförslaget kommer att inse detta och lägga fram ett förslag som inte missgynnar någon. Tack för er uppmärksamhet. 
Kreissl-Dörfler (PSE ).
   – Fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det måste ju gå att samla alla de olika uttalanden som har gjorts i dag och utarbeta ett lagstiftningsförslag utifrån några av dem i syfte att åstadkomma en hållbar sockerproduktion både här och i det som vi kallar utvecklingsländerna. Men till de som anser att det inte behövs ett globalt marknadspris skulle jag vilja säga att det inte någonstans i världen är möjligt att producera socker till dessa priser på ett miljövänligt, socialt rättvist och rationellt sätt. Det är fullständigt uteslutet.
Eftersom alla talar om Brasilien skulle jag vilja säga att en överväldigande majoritet fram till för några år sedan inte brydde sig om vad som hände med plantagearbetarna och de jordlösa där. Jag skulle vilja varna för att visa alltför stor besvikelse, som Albert Deß och många andra, om än i mindre utsträckning, har gjort. Det vi har att göra med här är protektionism av stora mått. Brasiliens regering strävar efter att införa sociala och miljömässiga standarder på området, och vi borde stödja den i detta arbete. Om den lyckas kommer priserna att öka, men jag vill påminna om att de fortfarande bara kommer att vara hälften så höga som i EU. Jag tror emellertid att vi kommer att hitta bra lösningar. 
Sturdy (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kommissionsledamoten har lyssnat till många inlägg i dag, och till mina kommentarer i inledningen av debatten i morse. Jag anser att det finns ett land som är orsak till hela problemet. Fru kommissionsledamot! När vi åker till Hongkongrundan misstar ni er nog om ni tror att reformen av sockerindustrin kommer att ge oss en stark ställning i Europa. Jag deltog i Cancún och om jag minns rätt hade Franz Fischler gjort ett ganska bra jobb med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det var emellertid tydligt att ingen egentligen förstod vad som hade gjorts. Särskilt amerikanerna verkade angelägna om att dra en gräns och säga ”vi kommer inte att göra någonting förutom att skydda vårt jordbruk och våra affärer”.
Det är uppenbart att sockerindustrin behöver reformeras. Vi har dumpat socker på världsmarknaden och förstört den. Men är det verkligen vi som förstört världsmarknaden eller är det Brasilien, som Wolfgang Kreiss-Dörfler precis hävdade? Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf tog upp AVS-länderna och de minst utvecklade länderna. Låt oss tala klarspråk och erkänna att de minst utvecklade länderna och AVS-länderna vill ha tillgång till vår marknad till marknadspriser. Detta innebär att priserna måste vara så pass höga i EU att dessa länder kan få tillgång till marknaden till de priser som de anser är säkra för dem.
Till David Martin vill jag säga att jag var förvånad över att PSE-gruppen lade fram så många ändringsförslag, särskilt till resolutionen. Jag insåg inte att gruppens medlemmar ansåg sig ha rätt att uppträda som talesmän för de minst utvecklade länderna och AVS-länderna, länder som företräder ett delvis annat synsätt än det som föreslås i gruppens ändringsförslag.
Jag avslutar med en sista reflektion. Det är uppenbart att reformeringen av sockerindustrin endast kommer att gynna multinationella bolag, inte de minst utvecklade länderna och AVS-länderna.
Fischer Boel,
   . – Herr talman! Det är inte lätt att besvara alla dessa viktiga frågor på två och en halv minut men jag skall göra mitt bästa. Ni får avbryta mig när ni tycker att jag har talat tillräckligt länge.
Jag har med stort intresse lyssnat på de olika inläggen. Jag anser att vi behöver en ambitiös reform, en reform som verkligen införlivar sockerordningen i 2003 års reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi måste ge jordbrukarna möjlighet att fatta marknadsmässiga beslut som inte grundar sig på politiska beslut. Reformen måste också möjliggöra den omstrukturering av sockersektorn som behövs för att garantera sektorns långsiktiga överlevnad i EU.
När det gäller priserna måste jag få tala klarspråk. Att behålla priserna på en nivå som är tre gånger så hög som världsmarknadspriset blir allt svårare att rättfärdiga och kommer garanterat inte att leda till en hållbar europeisk sockersektor. Dessutom behövs en reform för att vi skall kunna uppfylla våra internationella åtaganden.
När det gäller sysselsättningen innebär den nuvarande ordningen inga garantier för att arbetstillfällen blir kvar. De senaste tio åren har över 17 000 arbetstillfällen gått förlorade till följd av en kontinuerlig ökning av produktionen. Om den nuvarande ordningen inte ändras beräknas det finnas omkring 15 000 färre arbetstillfällen 2012. Detta är en minskning med mer än 75 procent. Målet är därför att få till stånd en konkurrenskraftig sockersektor inom gemenskapen så att de återstående arbetstillfällena i sektorn kan bli kvar även på lång sikt.
Många ställde frågor om konsekvensbedömning. Kommissionen har genomfört en konsekvensbedömning som ger ett tydligt svar på huvudfrågorna kring reformförslaget, däribland förslagets regionala effekter. Jag är övertygad om att fler studier inte kommer att förse oss med fakta som vi inte redan känner till. Ytterligare analyser kommer endast att leda till att de beslut som vi verkligen måste fatta kommer att bli ännu mer försenade.
Ni tog även upp frågan om vem som äger kvoterna. Enligt det nuvarande systemet fastställs varje lands kvoter i en rådsförordning. Medlemsstaten fastställer sedan hur stor andel av den nationella kvoten som varje enskild sockerproducent får producera. Sockerproducenterna får sedan själva fördela sockret direkt till jordbrukarna baserat på leveransrätter. Enligt det kvotsystem som fastställdes i kommissionens meddelande i juli förra året kan kvoter mot betalning överföras mellan sockerproducerande bolag över nationsgränserna. Detta betyder att bolagen har tillgång till värdefulla kvoträtter som kan överlåtas och som man kan ta betalt för.
Det normala sättet att genomföra detta vore att tilldela bolagen kvoter. Vid överföring av kvoter skulle bolaget i fråga emellertid inte bara behöva använda pengarna som betalats för kvoten till sin egen omstrukturering utan även använda dem för att kompensera sockerbetsodlarna för minskningen av deras leveransrätter.
Som jag påpekade i mina inledande kommentarer kan jag tänka mig ett system med en omstruktureringsfond. Ett sådant system skulle till och med kunna bortse från frågan om vem som äger kvoterna. Utbetalningar från fonden skulle kunna ske i form av kompensationsutbetalningar till lantbrukare som drabbats av nedlagd sockerproduktion i ett visst område.
Många ledamöter har kritiserat kvotöverföringen. Jag är redo att titta närmare på förslaget om en europeisk omstruktureringsfond som skulle kunna underlätta för de aktörer som snabbt vill lämna sektorn. Detta är en idé som får enorma rättsliga, budgetmässiga och politiska konsekvenser. Om det kan genomföras på ett säkert och rättvist sätt skulle emellertid en omstruktureringsfond kunna bli ytterligare ett viktigt verktyg för att uppnå våra sockeromstruktureringsmål.
Det är uppenbart att reformen kommer att tvinga lantbrukare och producenter att fatta viktiga och i bland svåra beslut om sin framtid inom sektorn. Vi måste erbjuda dem tydliga framtidsutsikter. Därför anser jag att förutsägbarhet är en nyckelfråga. Jag har konstaterat att parlamentet delar denna uppfattning. I lagstiftningsförslaget tänker jag därför inte inkludera en halvtidsöversyn om två till tre år. I stället bör det ingå ett långsiktigt perspektiv.
Låt mig avslutningsvis sammanfatta huvudsyftena med reformen. Det är viktigt att vi arbetar för principerna och målen i meddelandet från juli. Det är också viktigt att ha ett långsiktigt perspektiv, att få ned priserna och den europeiska produktionen till en hållbar nivå och att inleda ”Allt utom vapen”-förhandlingarna på nytt. Med Europaparlamentets hjälp måste vi därefter nå en slutlig politisk överenskommelse före sommaren. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit ett resolutionsförslag(1),som ingivits i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.15.
Fernandes (PSE ).
   – Jag stöder resolutionsförslaget men förkastar i nuläget de ändringsförslag som går stick i stäv med förslagets anda, särskild de som lagts fram av Margrietus J. van den Berg, Glenys Kinnock, Inger Segelström, Jan Andersson, Åsa Westlund, Anna Hedh och Ewa Hedkvist Petersen. Under förevändningen att hjälpa å ena sidan EU-konsumenterna och å andra sidan länderna i Afrika, Västindien och Stilla havet och de minst utvecklade länderna utgör dessa förslag nämligen ett hot mot EU:s sockerbets- och sockerrörsproducenter, och i synnerhet mot producenterna i EU:s yttersta randområden, eftersom man i förslaget inte tar tillräcklig hänsyn till de särskilda omständigheterna i dessa regioner. 
Sudre (PPE-DE ).
   – Rörsockersektorn är oerhört viktig för Frankrikes utomeuropeiska departement (DOM) när det gäller den sociala, ekonomiska och miljömässiga balansen. Det finns inte längre något utrymme för omstruktureringar av industrin inom den här sektorn och det är orealistiskt att tänka sig någon övergripande omstrukturering med tanke på det rådande konkurrensläget på världsmarknaden för tropiska jordbruksprodukter.
Kommissionen måste tala om vilka åtgärder den tänker vidta för att undvika att de yttersta randområdena får lida i dubbel bemärkelse av den aktuella reformen. Faktum är att dessa områden riskerar att drabbas negativt på grund av den proportionellt sett mer fördelaktiga behandling som deras direkta konkurrenter AVS-länderna får, samt på grund av restriktionerna när det gäller att utöka dessa områdens kapacitet, samtidigt som de inte bidrar till gemenskapens överproduktion av socker.
Det är absolut nödvändigt att kommissionen i sitt nästa förslag till reform av den gemensamma organisationen av marknaden för socker omvandlar den utlovade ”särbehandlingen” av de yttersta randområdena till specifika tekniska åtgärder kombinerade med ekonomiska resurser som motsvarar sektorns verkliga behov och utvecklingsmålen för dessa områden.
Jag räknar med ert stöd, fru kommissionsledamot, för att se till att man i de lagstiftningsförslag om reformen som kommissionen snart skall lägga fram visar bättre förståelse för den situation som råder i våra yttersta randområden. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0039/2005) av Marie-Hélène Aubert för jordbruksutskottet om den europeiska handlingsplanen för ekologiska livsmedel och ekologiskt jordbruk (2004/2202(INI)). 
Aubert (Verts/ALE ),
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det finns en riktig paradox när vi talar om ekologiskt jordbruk. Alla – inklusive ni, fru kommissionsledamot, och Europeiska kommissionen som helhet – känner till det ekologiska jordbrukets obestridliga fördelar för miljön, den biologiska mångfalden och hälsan, men även för sysselsättningen och landsbygdens utveckling. Men trots konsumenternas ökade efterfrågan på produkter från ekologiskt jordbruk ökar inte den ekologiskt brukade jorden eller den ekologiska produktionen, som fortfarande utgör en väldigt marginell del av den totala jordbruksproduktionen.
Det var med stor förvåning som vi tog del av kommissionens handlingsplan för ekologiskt jordbruk som vi hade hoppats skulle bli särskilt ambitiös och åtföljd av lämpliga resurser. Men så var inte fallet, även om vi med tydlig tillfredsställelse noterar några efterlängtade förslag, som informationskampanjerna för att öka allmänhetens medvetenhet och den betoning som läggs på offentliga matsalar och i synnerhet skolmåltider. När det gäller ekologiska produkter skulle vi dessutom kunna börja med Europaparlamentets egna restauranger.
Ni fastställer varken några specifika resurser, det vill säga ytterligare resurser, eller några dynamiska – än mindre obligatoriska – åtgärder från medlemsstaternas sida, trots att det borde vara uppenbart för alla att vi måste samordna de olika medlemsstaternas politik för ekologiskt jordbruk om vi verkligen vill bidra till utvecklingen av ekologiskt jordbruk och minska de skillnader som finns.
Vi ser inte heller några framsteg när det gäller den trots allt viktiga frågan om genetiskt modifierade organismer, samexistensen mellan konventionella odlingar och ekologiska odlingar eller frågan om vem som bär ansvaret vid en eventuell smitta. Vi väntar på era förslag i dessa frågor, för utan dem kommer medlemsstaterna till slut att få klara sig helt själva i frågor som trots allt är viktiga för ekologiskt jordbruk.
Det var därför Europaparlamentets ledamöter ville se ett mycket starkare engagemang för ekologiskt jordbruk, mycket starkare än informationskampanjer, som visserligen kan vara bra men som vi tycker verkar vara ett otillräckligt bemötande av de aktuella frågorna. Vi anser följaktligen att det krävs större investeringar, särskilt för att göra inspektionskraven för olika produkter i olika medlemsstater mer enhetliga och precisa samt för att kunna utnyttja medlen för landsbygdsutvecklingen bättre genom en mycket tydligare definition av den andel som skall anvisas för ekologiskt jordbruk.
Vi hoppas att Feaderprogrammet, som är avsett för landsbygdens utveckling, kommer att göra det möjligt att lösa dessa frågor. Medlen för landsbygdens utveckling måste också utökas. Dessa medel löper stor risk att skäras ned och vi kan inte acceptera planerna på att minska Europeiska unionens totala budget, eftersom detta troligtvis skulle vara till stor skada för dem.
Vi skulle även vilja att ekologiskt jordbruk prioriteras i EU:s forskningsprogram. Vi vill utöka det stöd som beviljas till den ekonomiska struktureringen av den ekologiska sektorn, från produktion och förädling till distribution och saluföring. Vi kommer inte att nå någon riktig framgång om inte sektorn stärks. Vi måste även lösa frågan med genetiskt modifierade organismer och kraftigt förbättra inspektioner och bedrägerikontroller inom detta område.
Allt detta måste ske i samarbete med de människor som är aktiva inom sektorn, producentgrupper, konsumenter, kooperativ och alla de som i flera år – tyvärr utan större stöd – har engagerat sig i ekologiskt jordbruk. Europaparlamentet måste också ansluta sig helt och hållet till denna politik och jag skulle vilja göra er uppmärksamma på att alla ändringsförslag till förordningen om ekologiskt jordbruk även måste bli föremål för överläggningar med Europaparlamentets ledamöter.
Slutligen måste vi verkligen sluta betrakta det ekologiska jordbruket som en ”nisch”. Det är inte en liten separat sektor som riktar sig till en välvillig grupp konsumenter som engagerar sig i miljöfrågor och som har en hög disponibel inkomst som gör att de har råd att handla den här sortens livsmedel. Vi tror tvärtom att det ekologiska jordbruket kan bli det riktigt hållbara jordbrukets spjutspets. Vi tror att det ekologiska jordbruket kan bli en modell vid en kommande, och som vi alla vet oundviklig, reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det är naturligtvis inte en modell som går att genomföra till 100 procent överallt, men vi anser att den här typen av jordbruk, vars fördelar och vinster vi alla känner till, borde få starkt stöd och uppmuntran så att det kan utgöra en mycket del av den totala jordbruksproduktionen.
Vi räknar därför med att Europaparlamentets ledamöter engagerar sig aktivt och vi hoppas att kommissionen kommer att lyssna på vår önskan att uttala vårt stöd för ekologiskt jordbruk på ett mycket mer övertygande sätt. 
Fischer Boel,
   . – Herr talman! Jag vill tacka ledamöterna för deras kommentarer. Handlingsplanen gav mig möjlighet att lyssna noga på de berörda parterna och att använda deras praktiska erfarenheter för att ytterligare utveckla jordbrukssektorn.
Låt mig bara uppmärksamma de viktigaste punkterna som vi måste tänka på. För det första är detta ett första försök att skapa en heltäckande politik för ekologiskt jordbruk inom EU. För det andra spelar ekologiskt jordbruk en viktig roll i reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. För det tredje är det svårt att se en trovärdig framtid för ekologiskt jordbruk utan tillräcklig efterfrågan på marknaden.
Jag hoppas kunna återkomma för att ge er mina avslutande kommentarer och för att lyssna på de kommentarer som Europaparlamentets ledamöter har. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, särskilt för att ni uttryckte er så tydligt. Jag räknar med att kommissionsledamoten kommer att få fler möjligheter att kommentera de olika inläggen i slutet av behandlingen. Eftersom tiden är slut skall jag nu avsluta debatten. Debatten kommer att återupptas ungefär kl. 12.15, efter sammanträdets formella del, och kommer att följas av sammanfattande kommentarer. Tack.

Talmannen.
   – Mina damer och herrar, ambassadörer! För ett år sedan bestämde Europeiska unionen, på Europaparlamentets initiativ, att den 11 mars skulle bli en europeisk dag för terrorismens offer. Detta gjorde vi därför att Madrid för ett år sedan utsattes för ett bombattentat som kostade 192 medborgare från olika länder livet.
Tyvärr har man i Spanien blivit van vid terrorhoten. Vi stod ut i många år. Många människor dödades. Men inte ens under de hårdaste perioderna i kampen mot terroristgruppen ETA gav det spanska samhället upp sin frihet. Men den nya och ännu mer fasansfulla attacken den 11 mars byggde på den dynamik som skapats i och med en annan attack, nämligen den 11 september 2001 i New York och Washington, som väckte västvärlden ur dess trygga lugn och förändrade det geopolitiska mönstret i världen.
Den 11 september sade vi att vi alla var amerikaner. Och i Madrid i mars sade vi att vi alla var passagerare på Atocha-tågen. I dag finns inte längre de ljus kvar som förvandlade Plaza de Atocha till ett minnestempel, men minnet finns fortfarande kvar, minnet av de offer som, som ett tecken på vår respekt, måste bli en symbol för vår sammanhållning och inte slagord i våra politiska debatter. Vår första hyllning till offren måste bli att göra dem till en symbol för sammanhållning mellan demokrater, en symbol för sammanhållningen mellan dem av oss som tror på rättsstatsprincipen och mänskliga rättigheter.
Den 11 mars ställdes Europas invånare inför en global aspekt av problemet med terrorism. Fram till dess hade varje land haft sina egna terrorister, men i och med den 11 september, och därefter den 11 mars, fick terrorismen en global dimension som krävde en global reaktion.
Vi européer insåg plötsligt att våra värderingar, och inte bara våra liv, var hotade och därför reagerade vi tillsammans utan att glömma att kampen för demokrati är och kommer att förbli en central del av vårt europeiska politiska projekt.
Vi måste komma ihåg att demokrati aldrig har gett vika för terrorism, men att det krävs mer än militära resurser för att skapa demokrati.
Först och främst måste vi gå tillbaka och utvärdera hur vi gjorde för att bemöta dessa händelser. Den första slutsatsen vi kan dra är kanske att offren i Madrid inte var förgäves, eftersom EU strax därefter nådde en överenskommelse som tog bort de hinder som låg i vägen för förslaget till europeisk konstitution, som nu skall ratificeras. Händelserna var kanske en väckarklocka som fick oss att överbrygga många av våra motsättningar.
För det andra måste vi ta reda på om vi verkligen har genomfört de åtaganden vi gjorde då, om vi har uppfyllt alla de överenskommelser vi nådde sinsemellan och om vi verkligen har genomfört de åtgärder som vi lovade att genomföra. Här bör vi kanske tillstå att vi inte har genomfört allt det som våra känslor vid den tidpunkten fick oss att enas om.
Flera av de åtgärder som fastställdes i den handlingsplan som rådet antog efter den 11 mars har ännu inte genomförts och detta måste vara en påminnelse för oss om att vi också behöver mer EU-samarbete om vi skall kunna bekämpa terrorismen, eftersom vi nu vet att det traditionella rättsliga och polisiära samarbetet inte är tillräckligt.
Europaparlamentet har alltid gått i främsta ledet i kampen mot terrorismen, trots den begränsade roll som fördraget ger parlamentet på området.
Detta är uppenbarligen inte rätt tidpunkt att lägga fram en lång lista över vad parlamentet har gjort, men jag skulle vilja uttrycka vår djupa övertygelse om att ju större kapacitet medlemsstaterna har att utbyta polisiär information och säkerhetsinformation, desto effektivare kommer det polisiära arbetet att bli. Därför måste vi nu, när vi hedrar offrens minne, ställa oss själva följande fråga: Vilka är de återstående grundläggande problem som hindrar Europol från att bedriva sin verksamhet fullt ut? När kommer vi att få en europeisk åklagarmyndighet? När kommer vi att få en EU-lagstiftning för att förhindra penningtvätt …
... som är en grundläggande del i kampen mot organiserad brottslighet och dess samband med terrorism?
Det har gjorts positiva framsteg på dessa områden, men en del av de beslut som antagits – och då talar jag inte bara om det som beslutades efter den 11 september – återstår fortfarande att genomföra.
Jag förstår inte era protester för det är många politiska ledare från hela världen som diskuterar just detta i Madrid i dag. Det är ju detta man diskuterar vid den internationella konferensen i Madrid i dag, där flera digniteter och experter från hela världen deltar och som jag kommer att närvara vid efter detta högtidliga möte, tillsammans med FN:s generalsekreterare Kofi Annan och kommissionens ordförande José Manuel Barroso, som skall lägga fram en handlingsplan som kommissionen utarbetat för att bekämpa terrorismen och som omfattar några av de åtgärder som jag precis har nämnt.
Just det. I Madrid diskuterar man det som vi diskuterade här i Bryssel och i Strasbourg i förrgår, nämligen behovet av att bekämpa terrorismen ur ett globalt och fullständigt perspektiv med utgångspunkt i en fullständig respekt för rättsstatsprincipen och utan att glömma att studera terrorismens orsaker och de instrument som gör att den kan växa och sprida sig över hela världen.
Vi måste komma ihåg att det är väldigt viktigt att främja dialog och integration mellan kulturer och religioner och även utvecklingssamarbete om vi skall kunna garantera vår säkerhet.
Detta är ingen bekväm eller lätt debatt, men den är oundviklig. Det finns ingen förklaring eller något försvar för terrorism, men det finns skäl till att den uppstår och dessa skäl måste beaktas i våra analyser. Analyserna måste även ta hänsyn till att det inte bara finns ett behov av att respektera de värderingar och grundläggande rättigheter som utgör grunden för vår gemenskap, utan även ett behov av att tillämpa förebyggande åtgärder som inte bara gör att vi slipper drabbas av sorg varje gång utan som även gör att vi aldrig behöver drabbas.
Jag talar naturligtvis inte bara om förebyggande med hjälp av krig. Jag talar om förebyggande i dess vidaste bemärkelse. Inre och yttre förebyggande, inom våra samhällen, så att vi kan integrera invandrare, tolerans, religiös och kulturell mångfald, kampen mot diskriminering, samarbete mellan underrättelsetjänster och rättssystem…
... och även yttre åtgärder på många områden: krig, fattigdom, spridning av kärnvapen, kemiska och biologiska vapen. Med andra ord ett världsomfattande nätverk för bekämpning av terrorism, utan att vi för den skull glömmer, mina damer och herrar – representanter för EU:s medborgare – att det effektivaste sättet och det som är grunden för alla sätt att bekämpa terrorism är att respektera de värderingar som vår union grundar sig på.
Tack så mycket, mina damer och herrar.
Och nu, mina damer och herrar, ambassadörer! Låt oss hålla en tyst minut till minne av de offer som, precis som jag sade, måste bli en symbol för vår demokratiska union.

Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Vi skall fortsätta debatten om betänkandet av Aubert i ytterligare ungefär en kvart, så att vi kan avsluta den och rösta om den under morgonens omröstning. 
Ebner,
   . – Herr talman! Detta är en viktig fråga för oss att ta itu med och konsumenterna kommer att bli alltmer medvetna om detta framöver. Vår grupp har studerat frågan om ekologiskt jordbruk mycket noggrant och anser att den är mycket viktig. Även om det traditionella jordbruket är oumbärligt måste vi även tänka på det ekologiska alternativet, inte bara som en liten nisch med begränsade syften, utan som någonting som i framtiden verkligen kommer att vara en kompletterande livsmedelskälla. Därför är jag och min grupp väldigt tacksamma för kommissionsledamotens särskilda intresse för frågan, vilket hon återigen har betonat i sitt korta inlägg i dag.
Vi måste fördubbla våra ansträngningar. Vi måste stimulera efterfrågan och detta kan vi endast göra om vi kan undanröja eller lösa problemen med produktion, förädling och verksamhet. Jag vill inte gå in på några detaljer just nu när jag har ont om tid och när inte alla kan vara riktigt uppmärksamma, men jag anser i alla fall att de 21 åtgärderna och de tre prioriteringarna inrymmer en hel del arbete och ganska mycket fantasi. Men vi behöver vara lite modigare, till exempel när det gäller att anslå de ekonomiska medel som krävs för att förvärva mänskliga resurser. Häri måste naturligtvis även en tidsplan och de nödvändiga kontrollerna ingå. 
Salinas García,
   . – Herr talman, mina damer och herrar, fru kommissionsledamot! Jag vill börja med att gratulera Marie-Hélène Aubert till hennes betänkande, som godkändes enhälligt av jordbruksutskottet, och med att säga att den socialdemokratiska gruppen är nöjd med det slutliga resultatet av betänkandet.
Alla våra ändringsförslag införlivades vid behandlingen i utskotten, vilket har lett till betydande förbättringar av kommissionens ursprungliga förslag som innehöll 21 åtgärder som inte var särskilt konkreta, inte alls ambitiösa och på intet sätt bindande.
Ett av målen med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken är att kombinera produktionen av kvalitetsprodukter med respekten för miljön, och den här sortens jordbruk är precis den grundläggande pelare som behövs för att uppnå denna dubbla målsättning.
I vissa regioner i EU, till exempel Andalusien, har vi under det senaste årtiondet ökat den yta som avsatts för den här sortens odlingar från 2 000 till 300 000 hektar, tack vare att den regionala regeringen är den första i EU som har en seriös och budgeterad handlingsplan för ekologisk odling. Generellt sett ökar sektorn med i genomsnitt 30 procent per år.
Det har redan påpekats att det ekologiska jordbruket ökar och därför måste vi alla enas om att vi, när allt kommer omkring, inte kan lämna jordbrukarna och medlemsstaterna i sticket om den gemensamma jordbrukspolitiken visar hur viktigt det ekologiska jordbruket är. Att överlämna åt staterna att besluta om de skall eller inte skall främja den här typen av produktion är inte heller den bästa lösningen.
I vår grupp anser vi i grund och botten att kommissionen är inkonsekvent. Man betonar denna viktiga sektors kvaliteter och fördelar, men samtidigt ger man den inte något tydligt och konkret stöd. Det räcker inte med tomma gester. Vi behöver även se handling och en budget.
Det ekologiska jordbruket måste bli en väsentlig del av ett miljövänligt produktionssystem. Vi arbetar utifrån en verklighet som det dessutom råder enighet om: jordbrukare, konsumenter och alla politiska organ har visat ett förnyat intresse för det ekologiska jordbruksfenomenet. Därför åligger det oss i Europaparlamentet att hålla fast vid och uppmuntra ett tydligt och konkret stöd för den här sortens jordbruk.
Vi anser att den handlingsplan som vi skall rösta om i dag är ett första steg och ett tillfälle till debatt, men det är ett litet och anspråkslöst steg. Vi skall inte låtsas att vi inte ville ha mer. Utskottet hade till exempel tyckt att det vore lämpligt att upprätta ett specifikt stöd för denna sektor. Det behövs mer stöd till saluföring, certifiering, kontroll osv.
Men med detta sagt anser vi att kommissionen skall gå vidare med planen. Men vi måste, i synnerhet nu när kommissionsledamoten är närvarande, kräva att det blir en genuin handlingsplan och inte bara en rådgivande plan, samt att parlamentet visar ett tydligt stöd för denna mycket viktiga sektor och denna nydanande handlingsplan som sektorn så väl behöver. 
Tomczak,
   . – Mina damer och herrar! Det är ett allvarligt hot mot det ekologiska jordbruket och framför allt mot konsumenternas hälsa att tillåta genetiskt modifierade organismer i jordbruket, uppfödningen och på unionens marknad. Det verkar inte vettigt att ta till genetiskt modifierade organismer när vi har en överproduktion av naturliga grödor. Om man inför genetiskt modifierade organismer kommer detta att leda till förödelse av den naturliga miljön. Det skulle mycket väl kunna ge oväntade konsekvenser för kommande generationer, till exempel allvarliga allergier och ökad resistens hos skadeinsekter och ogräs, ökad resistens mot antibiotika hos bakterier, och även leda till att nyttiga insekter försvinner.
Det kommer att skapa konflikter bland jordbrukarna om man tillåter genetiskt modifierade organismer. De som bestämmer sig för att använda genetiskt modifierade organismer i sin produktion kommer att få höga kostnader i form av skadestånd. De kommer att bli beroende av bioteknikföretag. Eventuella kontroller av genetiskt modifierade organismer är ingen garanti för effektivitet. Tysk forskning visar att det är nästan omöjligt att producera kött utan genetiskt modifierade organismer. Sådana fakta undergräver konsumenternas förtroende för ekologiskt jordbruk. Naturens lagar innebär att det är omöjligt för det traditionella jordbruket att samexistera med jordbruk med genetiskt modifierade organismer. Unionens lagstiftning präglas av en egenartad förvirring genom att den tillåter genetiskt modifierade organismer på marknaden samtidigt som den förbjuder användning av genetiskt modifierade organismer i jordbruk och uppfödning i ekologiskt lantbruk.
Med tanke på de stora farorna med genetiskt modifierade organismer, som vi inte känner till helt och hållet ännu, tar Europaparlamentet och kommissionen på sig ett enormt moraliskt ansvar när de lagstiftar på ett sätt som går stick i stäv med naturen och människans bästa. Det europeiska jordbrukets framtid ligger i ekologiskt jordbruk och uppfödning som bygger på traditionella och naturliga metoder. Tack.
Allister (NI ).
   – Herr talman! Jag välkomnar denna debatt eftersom jordbrukarna efter reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken måste se sig om efter alternativa metoder för att öka sina inkomster från jordbruket. För vissa jordbrukare skulle detta kunna vara ekologiskt jordbruk.
I Nordirland har vi en liten men stark ekologisk sektor. Lokala leveranser och lokala märken är nyckeln till framgång. Det är meningslöst för jordbrukare i Förenade kungariket att diversifiera sin produktion bara för att undergrävas av billiga produkter från Sydamerika. Produkter utanför Förenade kungariket kan vara ekologiskt framställda, även om man faktiskt inte vet om miljön skadas när vissa av dessa varor produceras. De flygsträckor som det rör sig om vid transporterna av produkterna är också något som konsumenterna bryr sig om. Dessa frågor måste tas upp i WTO-överläggningarna.
Jag är dessutom orolig för att de brittiska ekologiska jordbrukarna skadas av produkter från östeuropeiska länder. Jag upprepar; det viktiga är korta leveranssträckor och lokala märken. 
Batzeli (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Produktionen av ekologiska produkter får inte betraktas som en utopisk ekonomisk och social politik. Det är tvärtom en strategisk politik som tryggar en ny kvalitativ konsumentstandard, en ny miljöstandard och en ny dimension för landsbygdens utveckling. Det är ett ramverk som garanterar skydd av folkhälsan och ett nytt sätt att trygga jordbrukets konkurrenskraft.
Jag skulle vilja betona två frågor som är viktiga för den fortsatta utvecklingen och främjandet av ekologiska produkter som en dynamisk sektor de kommande åren.
För det första måste medlemsstaterna uppmuntra unga jordbrukare att börja ägna sig åt ekologisk jordbruksproduktion och bevilja medel från sina nationella reserver till marknadsföring av ekologiskt jordbruk i bestämda områden när de planerar för genomförandet av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken på nationell nivå.
Den andra frågan hänger ihop med den första och gäller problemet med samexistensen mellan ekologiska odlingar och genetiskt modifierade produkter. Det ekologiska jordbruket och jordbruksproduktion med integrerad förvaltning kommer att förstöras. De kommer att smittas genom produktionen av modifierade grödor som dessutom kommer att påverka folkhälsan, det vill säga vår hälsa.
Kommissionen och vissa medlemsstater måste förstå detta och de måste avstå från modifierade produkter eftersom dessas effekter på vår hälsa är farligare än effekterna av galna kosjukan.
Europeiska unionen kan inte hyckla genom att å ena sidan främja odlingar som gynnar folkhälsan och miljön, och å andra sidan tillåta modifierade produkter. Det är på tiden att vi fattar ett ärligt beslut för EU:s medborgare. 
Nattrass (IND/DEM ).
   – Herr talman! Ekologiskt jordbruk innebär att naturen styr maten. Men EU vill ha en naturlag som skrivs i Bryssel. EU vill harmonisera ekologiska produkter och ekologisk produktion. Det innebär fler EU-bestämmelser och fler EU-spioner.
Vi är tillbaka till ”de raka bananerna” igen! Det finns ekologiska produkter i alla möjliga former och storlekar men EU kan inte acceptera detta. EU vill inte att något undgår dess maniska kontroll. Människor säljer livsmedel i pound och ounces. När de ertappas behandlas de som brottslingar. Varför? Därför att detta är EU-kontroll för kontrollerandets egen skull.
I betänkandet prisas den gemensamma jordbrukspolitiken. Denna politik var ett av EU:s värsta misstag någonsin. Den gemensamma jordbrukspolitiken förstörde delar av det brittiska jordbruket. Nu vill EU förstöra det brittiska ekologiska jordbruket. UK Independence Party vill att det ekologiska jordbruket skall blomstra, inte att det skall begravas under tonvis med EU-dynga. 
Martinez (NI ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! En gång i tiden använde människor nitrater, bekämpningsmedel och växtgifter, men de blev utkastade ur jordbruksparadiset. Nu kan vi inte ens äta Golden Delicious-äpplen längre. Förr kunde vi få binnikemask och andra parasiter om vi åt hederligt ekologiskt griskött, och om vi åt mormors goda hemlagade sylt riskerade vi att dö av matförgiftning. Nu lever vi 25 år längre, tack vare det industriella jordbruket!
Därför måste vi ändra på detta och gå tillbaka till Cro-Magnonstadiet, till ett mångfaldens landskap där 130 000 ekologiska jordbrukare kan skutta omkring och där 230 000 ekologiska kor, 400 000 ekologiska får och 230 000 ekologiska grisar kan leva lyckligt. Det är bara en procent av allt jordbruk, men den procenten betyder allt.
Det är som när Röda Havet delade sig, som Muhammed på sin häst eller som Jesus återuppståndelse. Så är det med ekologiskt jordbruk: det har ingen betydelse för världen, men det gör livet uthärdligt. 
Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag vill lyfta fram en av rekommendationerna i betänkandet: behovet av klarhet när det gäller genetiskt modifierade organismer (GMO). Jag vill att det skall klargöras att GMO aldrig får besmitta ett ekologiskt jordbruk. Denna typ av klargörande kan inte ges baserat på samexistens och löften om kompensation efter besmittandet. Efter besmittandet är det för sent. Det är värdelöst för en ekologisk jordbrukare eller för människor som värdesätter deras produkter.
Genmodifierade grödor är i vilket fall som helst ett experiment. Ett bra vetenskapligt experiment behöver kontrolleras. Jag stöder inte experimentet men om det skall genomföras rekommenderar jag Irland som den perfekta kontrollen. Irland är en ö med i huvudsak västliga vindar och det är därför i hög grad skyddat från besmittande av GMO från grannländerna. Med hjälp av kontrollen kan vi göra en ordentlig bedömning av genmodifierade grödor över en period på 5, 10 eller 50 år. Om genmodifiering visar sig var ett lyckat experiment kommer det att finnas en plats för säker mat och utsädeslager.
I dag avgör Europeiska rådet om allmänheten skall utestängas från GMO-processen. Kommer rådet i dag att med stöd från mitt eget land Irland undanta GMO från Århuskonventionen? Det får inte ske. Detta är en fråga av oerhört stor betydelse för de ekologiska lantbrukarna, deras kunder och alla berörda parter. Vi måste hävda vår rätt att delta i alla beslut som fattas om vår miljö. 
Nicholson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar betänkandet om ekologiska livsmedel och ekologiskt jordbruk.
Man måste applådera det sätt på vilket denna industri har vuxit i vissa medlemsstater. Samtidigt är det viktigt att notera att vissa medlemsstater har gett större ekonomiskt stöd än andra länder. Bland de sistnämnda återfinns Förenade kungariket där utvecklingen av ekologiskt jordbruk enbart har präglats av läpparnas bekännelse. Jag inser att man inte kan tvinga människor att vare sig odla eller äta ekologiska livsmedel. Jag är emellertid en stark anhängare av tanken på att båda dessa aktiviteter skall stödjas. Om det finns en vilja att göra detta kommer det även att finnas en önskan om att så skall ske.
Nu har vi möjlighet att uppmuntra diversifiering. Efter halvtidsöversynen ser sig jordbrukarna om efter alternativa sätt att fortsätta sin näring. Tyvärr tror jag att det vore en fullständig katastrof att överlåta detta till medlemsstaterna. Många skulle inte göra någonting för att främja efterfrågan eller förbättra marknadsföringen av ekologiska produkter. Dessa produkter har samma problem som de problem som finns inom andra industribranscher, allt starkare multinationella företag som pressar vinstmarginalerna och dikterar villkoren.
Ekologisk produktion är inte längre en nischmarknad. Det är jordbrukets långsiktiga framtid. Stödet till ekologiskt jordbruk bör användas för att hjälpa till att öppna upp nya möjligheter för sektorn och för att skapa ett alternativ till det s.k. traditionella jordbruket. Båda sektorerna har en framtid, sida vid sida. Båda måste vara ömsesidiga och komplettera varandra. Oavsett om det rör sig om ekologisk eller traditionell produktion kan jag tydligt se att det saknas rättvisa förutsättningar. Jag är fast övertygad om att detta endast kan uppnås inifrån och med positiv uppmuntran. 
Fischer Boel,
   . – Herr talman! Jag har några små kommentarer till betänkandet.
När det gäller allmänhetens stöd för ett hållbart ekologiskt jordbruk erkänner man i handlingsplanen för det första det ekologiska jordbrukets roll i samhället. Ekologiska jordbrukare drar på sig stora kostnader när de skall leverera produkter till allmänheten. De bör kompenseras för förlorade inkomster och ökade kostnader i samband med dessa leveranser. Det är precis detta som vi rekommenderar medlemsstaterna att göra inom sina egna utvecklingsprogram. I betänkandet anges å andra sidan att en framgångsrik utveckling av ekologiskt jordbruk först och främst hänger på kundernas vilja att betala ett högre pris för ekologiska livsmedel.
Det för mig till nästa punkt: reklam och marknadsföring. Konsumenterna måste ges korrekt information så att efterfrågan stimuleras. Kommissionen har redan bidragit till informations- och reklamkampanjer om ekologiska livsmedel. Jag är fullt medveten om att vi måste använda oss av den bästa expertis som finns när vi skall genomföra de andra åtgärder som fastställs i handlingsplanen.
Jag känner stor sympati för er uppmaning att främja ekologiska livsmedel till barn och i skolmatsalar. Jag vill emellertid rådfråga specialister i ämnet. Vi måste vara säkra på att vi når våra målgrupper. Därför måste vi använda rätt kanaler i våra marknadsföringskampanjer.
På tal om den inre marknaden delar jag er oro för de hinder som kan hämma handeln. Ekologiska livsmedel som har framställts enligt samtliga krav i EU:s lagstiftning bör få tillträde till samtliga ekologiska marknader i EU. EU:s logotyp kan spela en viktig roll för att få detta att bli verklighet. Samtidigt ser jag ingen motsättning i att ekologiska jordbrukare betonar sina egna produkters ursprungsregion om de vill.
Innovation inom ekologiskt jordbruk och livsmedelsförädling bygger till stor del på forskning. Vi har redan sett en ökning av ekologisk forskning och mer är att vänta. Det är emellertid inte upp till kommissionen att i detalj föreskriva olika forskningsprojekt.
När det gäller samexistens är inte handlingsplanen rätt forum för frågan eftersom det inte bara är det ekologiska jordbruket som berörs. I slutet av året kommer kommissionen att lägga fram en rapport om samexistensåtgärder som kommer att peka på vilka ytterligare steg som bör vidtas.
I handlingsplanen rekommenderas medlemsstaterna att fullt ut använda sig av de tillgängliga möjligheterna inom politiken för landsbygdsutveckling. Det handlar inte bara om jordbruksrelaterade miljöåtgärder utan även om investeringar, utökade tjänster, kvalitetsprogram och alla andra delar av landsbygdsutvecklingen som kan hjälpa de ekologiska jordbrukarna att utöka sin produktion.
Jag uppskattar era kommentarer och ser fram emot att i framtiden få arbeta tillsammans med er i denna viktiga fråga.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen. 
Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! För en liten stund sedan kallades vi till kammaren för att hålla en tyst minut för att hedra de som dog i terroristattentaten i Madrid och för att minnas alla människor i våra valkretsar som har dött på grund av terrorism.
Det var ett högtidligt ögonblick. Det var ett speciellt ögonblick. Det var ett starkt ögonblick. Alla parlamentets ledamöter var tysta och alla besökarna på åskådarläktaren var tysta. Tystnaden förstördes emellertid av ljudet av en kamera som fortsatte att knäppa. Herr talman, när vi håller en tyst minut skulle jag vilja att detta betyder tystnad för fotografer och alla i kammaren och inte enbart för oss på golvet.
Talmannen.
   – Herr Bowis! Jag skall vidarebefordra er synpunkt. Jag skulle för övrigt också vilja att det rådde tystnad under debatterna här i kammaren, särskilt när kommissionsledamoten talar, för jag kan garantera att så inte alltid är fallet. 
Atkins (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill inte ytterligare försena kammarens arbete men jag skulle vilja ta upp en viktig punkt. Vi kallades hit för att rösta; ursprungligen kl. 12.00, sedan kl. 12.15 och nu sitter vi hör och röstar och klockan är nästan 12.40.
Ni är säkert medveten om att det pågår en strejk i dag och att det är oerhört svårt att resa. Flera ledamöter måste lämna kammaren orimligt tidigt för att de är tvungna att göra alternativa researrangemang. Följaktligen kan de inte delta i alla omröstningar. Det är en ständig skam att överläggningarna i parlamentet hackas sönder och ändras utan att ingen rådfrågar de som verkligen räknas – ledamöterna på plats.
Talmannen.
   – Det är bra. Jag skall vidarebefordra era synpunkter till dem som är ansvariga för sammanträdena, men jag skulle vilja påminna ledamöterna om att vi även har omröstning efter eftermiddagens debatter.
Jag skall i vilket fall som helst göra vad jag kan för att ta igen förseningen, utan att gå alltför fort fram.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Punkt 7 i den engelska versionen orsakar ett språkligt problem. Jag skulle därför vilja att ordet ersätts med och att ordet läggs till, så att den andra delen av punkt 7 lyder: Det här berör verkligen bara den engelska versionen och detta språkliga problem. 


Prodi (ALDE ).
   – Jag har ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 5. Efter ”näringslivet och industrin” skulle jag vilja lägga till ”till exempel genom att involvera de tekniska plattformarna”. 
Talmannen.
   – Finns det några invändningar mot detta tillägg? 
Mann, Erika (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle bara vilja fråga Paul Rübig om en sak. Ursäkta att jag avbryter, men i går kväll kom vi indirekt och informellt överens om att gruppen för Europeiska folkpartiet och liberalerna inte skulle rösta för att hela sista stycket stryks utan att vi i stället skulle rösta för de konservativas och liberalernas ändringsförslag. Skulle Paul Rübig kunna säga något om detta? 
Talmannen.
   – Fru Mann! Ni stör verkligen inte talmannen. Jag räknade tvärtom med att detta skulle hända eftersom jag hade hört rykten om det. Därför förväntade jag mig att någon från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater skulle resa sig och begära att den sista delen av deras ändringsförslag om att stryka sista delen av punkt 21 skulle strykas.
Finns det någon från PPE-DE som har något att säga om detta? 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi är överens med Erika Mann och hennes grupp. 
Talmannen.
   – För att sammanfatta det hela innebär ändringsförslag 5 från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater att följande läggs till: ”utöver näringslivets och industrins representanter”, att PPE-DE inte längre begär att sista delen av punkt 21 skall strykas samt att Vittorio Prodis muntliga ändringsförslag läggs till i ändringsförslaget.

Queiró (PPE-DE ),
   . Jag röstade för betänkandet av Anne Elisabet Jensen om Europaparlamentets budgetberäkning för en Europeiska unionens ändringsbudget för budgetåret 2005 (lönejustering), eftersom jag tycker det är viktigt att man överväger en minskning av personalkostnaderna i budgeten för 2005.
Parlamentets budget för 2005 innehåller öronmärkta anslag till genomförandet av policyn för inköp av utrustning.
Jag anser att dessa anslag borde användas till att finansiera prioriteringar som för närvarande saknar budgeterade medel, till exempel förberedelserna inför Bulgariens och Rumäniens anslutning.
Slutligen vill jag betona att vi, med tanke på att nödvändiga medel för utveckling av gemenskapsinstitutionernas verksamhet redan har öronmärkts, måste vara noga med att handskas klokt och försiktigt med de offentliga medlen, som skattebetalarna betalat ur egna fickor. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . Detta resolutionsförslag har kommit till eftersom man upptäckte ett överskott i budgeten för 2005 på grund av att 2004 års lönejustering, som godkändes av rådet i slutet av 2004, endast blev 0,7 procent i stället för 2,6 procent, som man räknade med när man utarbetade budgeten för de olika institutionerna.
Tack vare dessa överskott kommer det att bli möjligt att frigöra några av anslagen i budgeten för 2005 som rör policyn för fast egendom. Detta gör att parlamentet kan köpa byggnader som det för närvarande hyr och, som föredraganden mycket riktigt påpekar, finansiera områden som för närvarande saknar anslag i budgeten, till exempel förberedelserna inför Bulgariens och Rumäniens anslutning.
Jag röstade naturligtvis för betänkandet. 

Queiró (PPE-DE ),
   . Jag röstade för betänkande (A6-0047/2005) av Salvador Garriga Polledo om förslaget till Europeiska unionens ändringsbudget nr 1/2005 för budgetåret 2005, eftersom jag godtar de ändringar som gjorts av organisationsplanen för kommissionens enheter till följd av utnämningen av den nya kommissionen och fördelningen av de nya kommissionsledamöternas portföljer, som gjorde ändringarna nödvändiga. Med tanke på detta bör förändringarna på ett så tydligt och effektivt sätt som möjligt införlivas i ändringsbudgeten. Jag gläder mig över de neutrala effekterna av dessa budgetändringar. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . Syftet med det första förslaget till ändringsbudget är att göra de nödvändiga budgetneutrala tekniska ändringarna i budgeten för 2005 till följd av översynen av enheternas organisationsplan i samband med utnämningen av den nya kommissionen och fördelningen av kommissionsledamöternas portföljer.
Det är viktigt att komma ihåg att kommissionen, trots att den är ett administrativt organ, tog på sig uppgiften att göra detta till ”konkurrenskraftens och sammanhållningens” budget. Dessutom uppmanar man i halvtidsöversynen av Lissabonstrategin, som vi röstade om i går, till större beslutsamhet och kreativitet för att vi skall kunna uppnå strategins mål. Kommissionen har fått tillräckligt stöd av parlamentet. Jag röstade för detta resolutionsförslag därför att jag är övertygad om att kommissionen kommer att utnyttja detta instrument på ett bra sätt, att den kommer att utnyttja sina resurser för att uppnå målen och att den därmed kommer att leva upp till det starka stöd den fick av det berörda utskottet. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Vid en tid då de skador som traditionella metoder för livsmedelsproduktion orsakar på såväl miljön som folkhälsan visar att det är viktigt att se sig om efter andra alternativ, och när vi måste trygga tillgången till säkert och hållbart producerade livsmedel, är det viktigt att Europaparlamentet intar en ståndpunkt i denna fråga.
Det behövs stöd till ekologiska produktionsmetoder med tanke på deras positiva inverkan på miljöbalansen. Stödet kan bestå av incitament för producenter eller av åtgärder för att skydda ekologiska odlingar från riskerna i samband med användningen av genetiskt modifierade organismer. Vi känner inte till miljöriskerna med genetiskt modifierade organismer och vi kan inte garantera att de inte smittar. Därför finns det en risk för att de kan smitta intillväxande arter. 
Queiró (PPE-DE ),
   – Jag röstade för Marie-Hélène Auberts betänkande om den europeiska handlingsplanen för ekologiska livsmedel och ekologiskt jordbruk därför att jag tycker att det lyfter fram grundläggande frågor om själva framtiden för ekologiskt jordbruk.
Vi måste vara medvetna om att denna typ av jordbruk nu står för en betydande del av livsmedelsmarknaden och av jordbruksproduktion inom EU. 
Handlingsplanen har tre nyckelprioriteringar: informationsstyrd utveckling av den ekologiska livsmedelsmarknaden, genom att förse allmänheten med mer information och öka medvetandet hos konsumenterna, effektivisering av de offentliga stöden till ekologiskt jordbruk samt förbättring och skärpning av gemenskapens normer för ekologiskt jordbruk och import- och inspektionskrav.
Dessa prioriteringar bör följaktligen framför allt syfta till att effektivt övervinna de specifika svårigheter som kommer av det ekologiska jordbrukets särskilda karaktär, i hela branschen, från produktion till distribution. En europeisk handelsplan för ekologiskt jordbruk bör vara ambitiös, eftersom ekologiskt jordbruk inte bara är begränsat till livsmedelsproduktion utan också har en mycket bredare roll för miljön och samhället. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   – Ekologiska frågor har stor betydelse i dagens värld. Sedan 1985 har vi sett en betydande ökning av antalet jordbruksanläggningar och areal som används för ekologiskt jordbruk. 
Ändå har denna tillväxt bromsats starkt på senare år på grund av problem i samband med produktion, bearbetning och distribution av dessa produkter.
I betänkandet framför oss förespråkas att ytterligare och förbättrade åtgärder skall introduceras i syfte att eliminera dessa hinder. Huvudmålet är att öka medvetandet om ekologiska produkters miljöfördelar hos alla, inte bara hos en minoritet i städerna.
Gemenskapens lagstiftning, inbegripet den gemensamma jordbrukspolitiken, måste förbättras och det offentliga stödet ökas för att vi skall kunna göra ekologiskt jordbruk till en mer dynamisk del av hållbart jordbruk.
I en tid då miljön borde vara en prioritet borde denna fråga stå högt upp på dagordningen. 
Eftersom jag är säker på att ett högt pris på ekologiska produkter är det huvudsakliga hindret för deras konsumtion är jag övertygad om att ökat stöd för ekologiskt jordbruk kommer att leda till en minskning av priset på ekologiska produkter och följaktligen till en ökning av konsumtionen av ekologiska produkter bland den stora allmänheten. 
Jag röstade för betänkandet. 
Ries (ALDE ),
   . – Jag röstade för Marie-Hélène Auberts betänkande som stödjer utvecklingen av ekologiska livsmedel och ekologiskt jordbruk. Under flera år har utövandet av dessa jordbruksmetoder utvecklats löpande i Europa och svarar mot europeiska konsumenters efterfrågan på hälsosam och varierad kost. 
För att lugna både jordbrukare och allmänheten är det också absolut nödvändigt att upprätta stränga kontroller för att förhindra risk för smitta vid samexistens mellan ekologisk och genmanipulerad odling. Detta är också den belgiska ståndpunkten: utvärderingen av kontroller och risker kopplade till genetiskt modifierade organismer (GMO) måste baseras på oberoende vetenskapliga rapporter.
Dessutom är det angeläget att tillhandahålla lösningar på de svårigheter som ekologiska jordbrukare möter: i Belgien är konsumenternas efterfrågan på ekologiska produkter långt ifrån jämn och varierar ofta beroende på konsumenternas rädsla för olika livsmedel. Jordbrukare blir lidande av dessa svängningar när de i stället borde belönas för alla sina ansträngningar och investeringar. Det är absolut nödvändigt att undvika en situation där vissa jordbrukare tvingas sälja till förlustpriser. 
Att försvara ekologiskt jordbruk betyder att ta ställning för kvalitet och säkerhet och inte minst konsumenters valfrihet. 

Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman! Om jag hade fått möjlighet att tala i debatten om Internationella kvinnodagen och Beijing + 10 så skulle jag ha sagt att det verkligen är en skam att våld mot kvinnor är en ständig fråga i parlamentet, även om den tack och lov är mer sällan återkommande än andra viktiga problem som berör långt fler, ja miljontals kvinnor, som i åratal har väntat på de lösningar som faktiskt har krävts av en överväldigande majoritet i parlamentet. Låt mig som ett exempel ta delningen av pensionsrättigheter som förvärvats under äktenskapet, så att kvinnor som helt eller delvis slutade arbeta för att ägna sig åt sin familj inte står utan social trygghet efter en skilsmässa. Vi behöver därför ett ramdirektiv för att stoppa skilsmässoturism i EU. 
Jag minns också vårt betänkande från 1996 om ställningen för makar som hjälper till i små företag och i jordbruk. För tio år sedan krävde vi att direktiv 86/613/EEG om likabehandling av män och kvinnor med egen rörelse och makar som hjälper till skulle ändras. Ingenting har hänt!
Om jag nu får övergå till de misshandlade fruarna så vill jag tillägga att män också misshandlas. Sedan 2003 har Luxemburg haft en lag som redan har haft god verkan. Lagen om våld i hemmet utestänger våldsamma män från hemmet, så att om mannen blir våldsam är det han som måste lämna det gemensamma hemmet, snarare än att kvinnan och hennes barn måste fly till en kvinnojour eller till sin familj. Kommissionen bör rekommendera alla medlemsstater att anta en sådan lag om de inte redan har gjort det. Då skulle inget Beijing + 10 behövas! 
Blokland (IND/DEM ),
   .– Trots att vi röstade emot resolutionen om FN:s fjärde kvinnokonferens, är Christian Union/SGP inte alls emot att kvinnorna behandlas normalt i vårt samhälle. Vi stödjer oreserverat kampen mot kvinnomisshandel, könsstympning av kvinnor, kvinnohandel, tvångsgifte och hedersmord. Dessutom är lika tillgång till utbildning och god hälso- och sjukvård viktigt för alla. 
Det finns emellertid ett antal idéer som vi inte kan stödja. Vi är inte att kvinnors förvärvsarbetar, men en påtvingad könsfördelning enligt bestämda antal gör inte verkligheten rättvisa. Förmågor och anlag är de kriterier enligt vilka arbetssökande måste väljas; huruvida de är män eller kvinnor är mindre relevant i detta sammanhang.
Både enskilda och organisationer bör ha valfrihet. Det är upp till människorna och organisationerna själva att göra val utifrån sina privata förutsättningar eller interna struktur och yttre representation, förutsatt att inga opassande medel eller metoder används i processen. 
Slutligen måste situationer på det medicinsk-etiska området behandlas med största försiktighet. Människan är inte den sista länken i en evolutionsprocess, utan är en varelse som fick liv av sin skapare. Hon bör behandla sitt eget och andras liv, såväl som existerande och ofödda liv, med vederbörligt ansvar. 
Cederschiöld, Fjellner, Hökmark och Ibrisagic (PPE-DE ),
   .– Den moderata delegationen har röstat ja till resolutionen, men vill betona vissa problem vi ser med texten. I resolutionen betraktas kvinnor i världen som en homogen grupp, vilket vi ser som mycket olyckligt eftersom kvinnors situation i de olika länderna skiljer sig väldigt dramatiskt.
Situationen för kvinnor i tredje världen blandas med situationen för kvinnor i Europa som om de vore jämförbara problem. Problem som våldtäkt i krig, hedersmord och könsstympning kan inte jämföras med antalet pappamånader, livslångt lärande och kvoteringar så som man har gjort i resolutionen. Resolutionen blandar frågor som hör hemma på EU-nivån med sådana som alldeles uppenbart är nationella frågor eller rent utav individuella beslut. 
Vi hade föredragit om fokus vore på kvinnor i tredje världen, där kvinnorna är i en mycket utsatt situation. De skrivingar som rör tredje världen är i hög grad frågor som EU bör lyfta fram i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och i biståndspolitiken. Vi hade önskat att resolutionen slog vakt om män och kvinnors lika rättigheter och ett försvar av de mänskliga rättigheterna världen över. 
Jałowiecki (PPE-DE ),
   .– Den 10 Mars 2005 röstade jag emot resolutionen om uppföljningen av handlingsprogrammet från FN:s fjärde kvinnokonferens (Beijing + 10). 
Skälet var att resolutionen var mycket kortsiktig och dåligt genomtänkt. Den innehöll många lämplig förslag men också många helt olämpliga, varav några rent löjliga. 
Ett exempel på det senare är punkt 12, enligt vilken det skall finnas ett jämställdhetsperspektiv i strukturfonderna. Dit hör också kravet på att kvinnor skall ha 40 procent av tjänsterna inom fredsbevarande eller konfliktförebyggande uppdrag. Jag vill särskilt protestera mot punkt 13, som innehåller en hänvisning till kvinnors reproduktiva hälsa. 
I slutänden var det på grund av den formuleringen som jag inte kunde rösta för resolutionen. 
Kirkhope (PPE-DE ),
   .– Jag och mina brittiska konservativa kolleger lade ned våra röster vid omröstningen om resolutionen om FN:s fjärde kvinnokonferens eftersom vi anser att resolutionen inte tar upp de viktigaste frågorna på ett lämpligt eller praktiskt sätt. Det hänvisas alltför ofta till att jämställdhetsaspekten skall integreras i all politik, könsbaserad budgetering och uppmaningar till ett strikt genomförande av kvoteringssystem är exempel på detta.
Det konservativa partiet spelar en ledande roll i kampen för respekt och rättigheter för kvinnor. Människohandel, prostitution och könsstympning är bara några av de hemskheter som möter flickor och kvinnor i u-länderna. Dessa frågor kan emellertid inte hanteras enbart med hjälp av ekonomiskt stöd, även om detta stöd verkligen behövs. Inte heller kan dessa frågor hanteras med hjälp av lagstiftning, även om lagstiftning i vissa fall givetvis kan hjälpa till. Kvinnors frihet kan endast garanteras om det finns ett riktigt utbildningsprogram för båda könen som strikt följs. 
Klaß (PPE-DE ),
   .– På denna internationella kvinnodag 2005 skulle jag vilja uppmärksamma alla kvinnor som sköter sina plikter på ett helt normalt sätt. Jag skulle vilja göra deras främsta sysselsättning – försorg om familjer, om barn och också om äldre – till frågor av politiskt intresse. Vi talar mycket om integrering av ett jämställdhetsperspektiv – jag skulle vilja be att vi också funderar på integrering av ett familjeperspektiv när vi fattar politiska beslut som påverkar samhället. I framtiden måste vi, när vi tar politiska beslut, undersöka vilken effekt de kommer att få för familjer. Statliga program för att uppmuntra kvinnor att återgå i arbete måste i framtiden ha ett familjeperspektiv. Arbete och samhälle måste anpassas efter familjen snarare än tvärtom. I jordbruksstatistik, till exempel, beaktas fortfarande inte det arbete som utförs av jordbrukares fruar i tillräcklig utsträckning. I jordbruksföretag arbetar kvinnor cirka 63 timmar i veckan. Jordbruksstatistik drar först av cirka 50 procent under rubriken arbete för familjen. Jordbrukares fruar utför obetalt arbete hemma, i jordbruksföretaget och för familjen på precis samma sätt som alla kvinnor arbetar utöver den tid de är på sitt arbete, men statistik tar inte hänsyn till vad de gör. Deras arbete tas fortfarande inte på allvar av samhället och är inte erkänt som en ekonomisk faktor. Generellt måste de tjänster som utförs av kvinnor beaktas fullt ut vid beräkningen av bruttonationalprodukten. 
Muscardini (UEN ),
   .– Europaparlamentet tar äntligen med det allvarliga problemet med kvinnlig könsstympning bland sina prioriterade mål för försvaret av kvinnors värdighet.
Alltför ofta har EU talat om sina goda föresatser när det gäller att försvara värdigheten för individen, kvinnor och barn, utan att kunna omvandla dem till konkreta och verkligt effektiva åtgärder.
Vi hoppas att dagens initiativ blir en vändpunkt i att på allvar göra något åt kvinnlig könsstympning, ett fenomen som inte har något som helst att göra med respekten för andra länders traditioner och kulturer, eftersom grymhet inte är kultur.
Vi föreslår därför att ett direktiv skall utfärdas med ett förbud mot seden med kvinnlig könsstympning, att åtgärder skall vidtas för att erbjuda lämplig utbildning om problemet och framför allt att stöd skall erbjudas invandrare från länder där denna sed tolereras eller till och med anses legitim.
Vi anser dessutom att vi måste främja en kampanj för att öka allmänhetens medvetenhet om våldet mot kvinnor, att korrekt information om respekten för kvinnors hälsa och fysiska säkerhet bör göras tillgänglig och att straffrätten i Europeiska unionens medlemsstater skall behandla seden med kvinnlig könsstympning som en försvårande omständighet vid misshandelsbrott. 
Queiró (PPE-DE ),
    Parlamentet drar fördel av att plenarsammanträdet hålls på internationella kvinnodagen och har beslutat att genom detta förslag till resolution belysa några välkända aspekter av kvinnors situation, som skall beklagas djupt och som vi bör bekämpa.
Den som motsätter sig ett krig mellan könen eller en kvoteringspolitik eller att blanda ihop vad det innebär att vara i minoritet och vad det innebär att vara kvinna har en ännu större skyldighet att kämpa för full respekt för kvinnors unika roll i samhället, i familjen och som individer, och för att det skall finnas rättsliga bestämmelser som ger dem verklig jämställdhet, samtidigt som de naturliga skillnaderna mellan oss alla respekteras, framför allt något som är mycket viktigt oavsett kön, nämligen individuell frihet och varje persons omistliga rätt till individuell lycka. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
    Denna vecka firar vi internationella kvinnodagen, vilket ger oss möjlighet att inventera de framsteg som har gjorts globalt när det gäller kvinnors jämställdhet, frihet, utveckling, erkännande och deltagande i samhällslivet.
Jag anser att en ökning av den kollektiva medvetenheten om den enorma mängd arbete som återstår är mycket viktig, och att EU bör stå kvar i frontlinjen för en rättvis kamp, som trots att den gynnar kvinnor inte uteslutande är en kvinnofråga, utan en fråga för mänskligheten som helhet.
De oräkneliga lidanden och faror som drabbar många miljoner kvinnor över hela världen är extremt allvarliga och måste åtgärdas snabbt, fullständigt och oreserverat.
Samtidigt måste jag säga att jag beklagar att försök görs att med dessa vackra men vaga principer och koncept som förevändning försöka framställa företeelser som strider mot dessa rättigheter som rättigheter i sig. Ett exempel är abort, som bekvämt kamoufleras och tonas ner under den lömska parollen ”sexuell och reproduktiv hälsa”. 
Schenardi (NI ),
   – Våld mot kvinnor har många olika former – fysiskt eller psykologiskt våld, våldtäkt, slavarbete i hemmet, sexhandel och prostitution osv. Det finns överallt och ökar ständigt. Visste ni att i våra så kallade ”civiliserade” länder, som skryter med sin respekt för de mänskliga och medborgerliga rättigheterna, dör sex kvinnor i Frankrike varje månad till följd av våld i hemmet, praktiskt taget utan att allmänheten reagerar? Visste ni att detta våld 2002 omfattades av en amnesti, medan det inte finns någon amnesti för vanvård av djur? Kvinnor anses väl ändå inte mindre skyddsvärda än djur? För bara några dagar sedan blev fredliga kvinnliga demonstranter i Istanbul våldsamt attackerade av polisen. Detta måste upphöra. Vi måste hantera de faktorer som direkt eller indirekt bidrar till att kvinnor underkuvas, t.ex. inom islam. Det kan inte tolereras att arkaiska och omänskliga seder som könsstympning, hedersbrott, stening och halshuggning accepteras i våra länder och hela världen. Denna dag som är tillägnad kvinnor får inte bara vara symbolisk – den måste bli en möjlighet till verklig medvetenhet om kvinnors rättigheter i Frankrike och hela världen. 
Silva Peneda (PPE-DE ),
    Jag välkomnar att Europaparlamentet, som ett led i firandet av internationella kvinnodagen, har beslutat att hålla en debatt för att uppmärksamma den tionde årsdagen av den fjärde kvinnokonferensen och deklarationen och handlingsprogrammet från Peking, och framför allt för att fokusera på våldet i hemmet.
Med tanke på den oroande omfattningen av denna svulst på samhällskroppen stöder jag tanken på att 2006 skall förklaras som det europeiska året mot våld mot kvinnor.
Förutom symboliska gester anser jag emellertid också att EU bör spela en ledande roll för att vidta praktiska åtgärder för att skapa jämställdhet mellan könen. Jag tror fullt och fast på att vi bör gå från politiskt erkännande till praktisk tillämpning i vårt dagliga liv.
Inom det område som jag följer med störst noggrannhet, socialpolitiken, finns det ett behov av att stärka alla dessa åtgärder för att bidra till att bekämpa alla aspekter av bristande jämställdhet mellan män och kvinnor på arbetsplatsen, oavsett om det rör lönenivåer, karriärmöjligheter eller tillträde till arbetsmarknaden.
De nordiska länderna har mycket låga arbetslöshetsnivåer, och ett av skälen är att de har uppmuntrat högre sysselsättningsnivåer bland kvinnor.
Av samma skäl och eftersom arbetsmarknaden blir allt mer krävande är det viktigt med flexibla arbetsvillkor som skapar möjlighet att ta hänsyn till viktiga värden som balansen mellan familje- och yrkesliv …

Hennicot-Schoepges (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är naturligtvis emot handel med både organ och ägg. Det är en avskyvärd företeelse. Jag kan dock inte hålla med om resolutionstexten, eftersom den jämställer äggdonationer med donationer av organ eller celler. Medan de sistnämnda donationerna görs för att rädda liv måste donationen av könsceller, och därmed också äggceller, anses utgöra en del av ett föräldraprojekt. Det barn som föds efter en sådan donation kan inte anses vara ett föremål utan en person, med rätt att känna till identiteten hos sina biologiska föräldrar längre fram i livet om han eller hon så önskar. Resolutionen borde därför ha nämnt denna grundläggande skillnad och jag beklagar att texten inte ändrades. 
Fjellner, Hökmark och Ibrisagic (PPE-DE ),
   .– Vi moderater anser inte att frågan om handel med mänskliga ägg bör behandlas på det sätt som nu sker i en resolution. Den resolution som vi idag röstar om har inte varit föremål för ingående beredning. Den belyser inte heller hela denna komplexa frågeställning med inneboende moraliska och etiska avvägningar.
Det är inte rimligt att kategoriskt uppmana till förbud mot handel med äggceller och embryon. Kvinnor som saknar förutsättningar att skaffa egna barn kommer alltid att kunna träffa överenskommelser med andra kvinnor som är villiga att donera ägg. Barnlöshet är för många ett mycket plågsamt trauma. Det vore ett misstag att kriminalisera sådana överenskommelser.
Frågan om äggdonationer innehåller mycket komplexa moraliska avvägningar. Både frågan om vilka ingrepp i reproduktionen som bör vara tillåtna och konsekvenserna för såväl den som donerar som för den barnlösa som önskar hjälp behöver mer belysning än den nu aktuella resolutionen ger.
Anledningen till att vi trots allt väljer att rösta för resolutionen är den situation som ligger till grund för resolutionen, dvs. utnyttjande av fattiga kvinnor i Rumänien, vilket vi ser allvarligt på utan att närmare känna till alla fakta. 
Goebbels (PSE ),
   – Jag röstade mot den gemensamma resolutionen om handeln med ägg, som bara är ren fantasi. På grund av ett rykte i skandalpressen, som motbevisades av en officiell rapport från de behöriga myndigheterna i Förenade kungariket, har parlamentet gömt sig bakom de imponerande principerna om mänsklig värdighet, samtidigt som man vägrar att ta upp det bakomliggande problemet, det vill säga om vi bör eller inte bör uppmuntra väl övervakad vetenskaplig forskning om stamceller från embryon. Jag anser att denna forskning är nödvändig för kampen mot ärftliga sjukdomar och mot vår tids gissel som Alzheimers eller Parkinsons sjukdom. Den regenerativa medicinska vetenskapen i Europa börjar släpa efter USA och Asien. Parlamentet framstår som löjligt genom att hantera frågan om donationer av äggceller bara med utgångspunkt i det välbehövda skyddet för kvinnor mot ofrivillig exploatering. 
Queiró (PPE-DE ),
    Vi måste bemöta de nyheter som har nått oss om handeln med kvinnors ägg genom ett bestämt fördömande, uppriktig oro och en effektiv reaktion från internationella organ, utöver de rumänska och brittiska myndigheternas åtgärder.
Blotta möjligheten att kvinnor kan tvingas använda sina kroppar som en del av en stötande ny handel borde räcka för att vi alla skall förbinda oss att bekämpa denna företeelse genom omedelbara åtgärder. Det är i tider som denna, mycket mer än på jubileumsdagar, som vi kan och faktiskt bör visa att vi är beredda att leva upp till de värderingar som vi förespråkar. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
    Om de nyheter som vi har hört om att Förenade kungariket importerar mänskliga celler från Rumänien stämmer, tyder det på ett beteende som visar förakt för de mest grundläggande mänskliga rättigheterna.
Om brittiska kliniker verkligen erbjuder höga kontanta priser till rumänska kvinnor för deras ägg uppmuntrar de inte bara människor att förvandla människokroppen till en vinstkälla, vilket är förbjudet och fördöms enligt artikel 3 i FN:s stadga om de mänskliga rättigheterna, de hänger sig också åt smutsig exploatering av donatorernas utsatthet och fattigdom.
Mot bakgrund av dessa rapporter bör Europaparlamentet sträva efter att så snart som möjligt vidta åtgärder för att skydda människors värdighet, och jag vill särskilt betona strikta kontroller av donationer av ägg, vävnad eller organ som helhet, för att erbjuda skydd mot sådan ociviliserad exploatering mellan människor.
Slutligen anser jag att parlamentet bör protestera kraftigt mot de företeelser som har rapporterats, och de förtjänar att behandlas med största avsky.
Jag välkomnar även resolutionens antagande av mycket viktiga principer mot kloning och för skydd för mänskliga embryon.
Europa bör förena sig i försvaret av värdigheten hos allt mänskligt liv, från befruktningsögonblicket till döden.
Jag röstade för resolutionsförslaget. 
Ries (ALDE ),
   – För de liberala ledamöterna i gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa i Europaparlamentet fördömer jag denna eftermiddags omröstning om den gemensamma resolutionen om handel med äggceller, en omröstning som under förevändningen av att bekämpa exploateringen av kvinnor och stödja människokroppens oförytterlighet i verkligheten har ett helt annat syfte, nämligen att direkt eller indirekt förbjuda embryonal stamcellsforskning och terapeutisk kloning…
Det är en moralpredikande, bakåtsträvande och fördunklande omröstning som förkastar och ifrågasätter samma parlaments ja den 19 november 2003 till finansiering av embryonal stamcellsforskning inom ramen för sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling.
Det är en katastrofal signal från 307 ledamöter till de par som väntar på livets gåva, men också till de hundratusentals patienter i Europa som sätter allt sitt hopp om bot till forskningen – diabetiker och personer som lider av Parkinsons, Alzheimers och många andra sjukdomar.
Vi är 199 personer i detta parlament som fortfarande har en stark ambition och som vill leva upp till dessa förhoppningar, inte bara genom att rösta för framsteg och solidaritet, utan framför allt genom att stödja modern och humanistisk medicinsk forskning till gagn för patienter som väntar på behandling. 
Záborská (PPE-DE ),
   .– Vid puberteten har en ung kvinna bara ett begränsat antal äggceller – cirka 500 – som frigörs ett efter ett vid varje menstruationscykel. Vid klimakteriet är äggstocken uttömd och kvinnan kan inte längre bli gravid.
Hyperstimulering av en ung kvinnas äggstockar, som medför en ökad risk för äggstockscancer, är inget obetydligt folkhälsoproblem. Vilka garantier kommer att erbjudas dessa unga kvinnor i ett land där sjukvårdens resurser är begränsade? Varför skulle en ung kvinna vilja utsätta sig för en sådan risk, om det inte sker efter ekonomiska påtryckningar?
Att avlägsna och skada tiotals eller till och med hundratals äggceller från en ung 18-årig kvinna är detsamma som att framkalla ett förtida klimakterium, och att göra det närmast omöjligt för denna kvinna att någonsin få barn. Vem kan vara säker på att en ung kvinna på 18 år är redo att fatta ett sådant beslut? Hur kan vi vara säkra på att det inte är en följd av ekonomiska påtryckningar?
Med tanke på dessa omständigheter är det tydligt att denna fråga sträcker sig längre än direktiv 2004/23/EG. Det är omöjligt att kräva att efterfrågan skall mötas samtidigt som man säger att donationen av äggceller bör vara frivillig och gratis. Detta är en allvarlig kränkning av en kvinnas mest grundläggande rättigheter. 

Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   .– Kärnvapen utgör, inte bara i länder som Nordkorea och Iran, ett allvarligt hot mot vår globala säkerhet. Junilistans ledamöter stödjer kravet på att begränsa spridningen av kärnvapen, vilket på sikt bör leda till en avveckling av alla kärnvapen.
Förenta Nationerna (FN) är med sin erfarenhet, kunskap och globala räckvidd den bästa organisationen för att garantera att icke-spridningsavtalet 2005 blir framgångsrikt. Därför måste FN prioriteras i det globala nedrustningsarbetet. Resolutionen innehåller dock förslag som gradvis stärker EU:s utrikes- och försvarspolitiska roll, vilket riskerar att försvaga FN:s ställning. 
Martin, David (PSE ),
   .– I sommar är det 60 år sedan Hiroshima ödelades av en atombomb. Om man räknar med de som dog av radioaktiv förgiftning dog sammanlagt 200 000 människor under de efterföljande fem åren, nästan två tredjedelar av stadens befolkning.
I maj är det dags för en ny femårsöversyn av icke-spridningsavtalet. Avtalet är svagare än det varit någon gång sedan det trädde i kraft 1970. Om detta viktiga säkerhetsinstrument skall fortsätta att vara effektivt är det mycket viktigt att avtalets kärnvapenländer, med Förenta staterna i spetsen, återupplivar grundfrågan vid översynskonferensen.
År 1962 förutspådde man att så många som 25 till 30 kärnvapenstater skulle ha kärnvapen i sina vapenarsenaler i slutet av 1970-talet. Detta skulle ha kunnat resultera i över 40 sådana nationer i dag, med möjlighet för terrorister att komma över kärnvapen. Men så skedde inte. I dag finns det bara två fler stater med kärnvapenprogram än det fanns 1970 ...
Pafilis (GUE/NGL ),
   .– Förslaget till resolution om kärnvapen kanske beskriver situationen, men det är helt inriktat på problemet med att begränsa spridningen, i stället för problemet att kärnvapen existerar och används. Bara Förenta staterna har använt kärnvapen, och begick då ett enormt brott mot mänskligheten i Hiroshima och Nagasaki. Utarmat uran användes också av NATO:s styrkor i krigen mot Irak, Jugoslavien och Afghanistan, med förödande konsekvenser. Dessa problem nämns inte.
Intresset för att begränsa spridningen av kärnvapen är hyckleri, om det inte åtföljs av ett krav på omedelbara specifika åtgärder för att förstöra dem, med början i de europeiska kärnvapenmakterna (Frankrike och Storbritannien), och om det inte tydligt krävs att USA:s kärnvapen skall avlägsnas från Europa. Med situationen som den ser ut i dag och med tanke på att USA har tagit tillbaka sitt löfte att inte använda kärnvapen och inte anfalla först, leder diskussionen om icke-spridning av kärnvapen människors uppmärksamhet bort från de verkliga farorna med de imperialistiska kärnvapenmakterna. Vi stöder en allmän kärnvapennedrustning och det är därför vi skall kommer att lägga ned våra röster. 
Queiró (PPE-DE ),
    Mot bakgrund av den gamla och betydligt mer långtgående målsättningen att säkerställa ett totalt uppfyllande av icke-spridningsavtalet är vissa problem, om vi skall vara realistiska, mer brådskande och allvarliga än andra. Faran i att kärnvapen förvärvas av utstötta stater som inte respekterar folkrätten och av terroristgrupper kan inte jämföras med när sådana vapen förvärvas av stater som ingår i det nätverk som har moderna internationella förbindelser, och det skulle inte vara rimligt att agera som om de två var jämförbara.
Mot denna bakgrund ger situationen i både Nordkorea och Iran anledning till oro.
När det gäller Iran skall våra förhoppningar om det arbete som är ett led i EU:s förhandlingar inte göra oss blinda för att tecknen på att Iran skall göra något reellt åtagande om förslagen är mycket små.
När det gäller Nordkorea finns det dock inte bara tecken, det finns tydliga uttalanden och exempel på agerande av ledarna i detta land, vilka borde stämma till eftertanke hos det internationella samfundet om vilka åtgärder man kan tvingas vidta med tiden. Världssäkerheten kräver noggrann eftertanke, respekt för lagen och mod när det blir dags för ett beslut. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
    I utvecklingen av sina kärnvapenprogram har Nordkorea och Iran antagit ett synsätt som klart tyder på förakt för folkrätten och för de avtal som de har undertecknat, och följderna av detta är uppenbart skadliga för världsfreden och den politiska stabiliteten.
Sådant beteende, som gränsar till stridsberedskap i vissa fall, kräver ett bestämt och enat svar av Europeiska unionen. Det innebär inte bara att fördöma attityden hos dem som bryter mot avtal, utan också att man omedelbart anstränger sig till det yttersta för att få Nordkoreas och Irans regeringar att återvända till förhandlingsbordet. Om detta inte lyckas måste ekonomiska och politiska sanktioner genomföras mot dem.
EU bör också genomföra en förhandsbedömning av konsekvenserna för Europa – särskilt politiskt och ekonomiskt – av att Iran och Nordkorea eventuellt innehar kärnvapen.
Slutligen anser jag att EU och dess medlemsstater bör visa en enad front vid 2005 års konferens för översyn av icke-spridningsavtalet, och uppmana det internationella samfundet att stärka befintliga program för att förhindra spridningen av kärnmaterial, kärnteknik och kunskap inom detta område, samt vidta ytterligare åtgärder för att undvika att terrorister eller de som ger skydd åt dessa får tillgång till massförstörelsevapen och deras beståndsdelar.
Jag röstade för resolutionsförslaget. 
Van Orden (PPE-DE )
   , .– Även om vi stöder ett kraftfullt fördrag om förhindrande av spridning av kärnvapen och åtgärder som minskar kärnvapenprogrammen i Nordkorea och Iran, har vi lagt ned vår röst när det gäller denna resolution eftersom vi inte är ense i synnerhet om följande punkter:
punkterna 10 och 19 – vi anser att endast konventionella styrkor inte kan garantera ett trovärdigt avskräckande, att kärnvapen på ett unikt sätt bidrar till att göra riskerna för anfall mot Förenade kungariket och dess allierade oförutsebara och oacceptabla och följaktligen att de förblir väsentliga för att bevara freden,
punkt 15 – vi håller inte med om att EU:s roll skall vara att samordna underrättelsetjänsten,
punkt 17 – vi anser att närvaron av Förenta staternas konventionella styrkor och kärnvapen i Europa förblir absolut nödvändig för kontinentens säkerhet och att det därmed skulle vara fel att uppmana ”Förenta staterna förtydliga situationen avseende mängd och strategiska syften för sin taktiska kärnvapenarsenal som är stationerad på europeiska baser”,
punkt 18 – Israel har inte tillkännagett att de har kärnvapen och därför är det olämpligt att inkludera Israel i detta sammanhang,
punkt 31 – Förenta staterna har inte förklarat att de inte skulle ”anfalla i förebyggande militära aktioner mot Iran”, och det skulle vara fel att utesluta något alternativ i detta skede. 

Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi välkomnar utvecklingen av ett fredligt och demokratiskt Libanon, som en viktig del av ett fredligt och demokratiskt Mellanöstern. Vi vänder oss dock emot de ständiga försöken att stärka EU:s utrikes- och försvarspolitiska roll, men ser gärna att enskilda europeiska länder tar sitt ansvar och medverkar i fredsprocessen. Det innebär att EU tar resurser som bättre hade förvaltats av Förenta Nationerna. Detta leder i förlängningen till en försvagning av världssamfundet. 
Guerreiro (GUE/NGL ),
    Den senaste utvecklingen i Libanon måste granskas mot bakgrund av den försämrade situationen i Mellanöstern, där Förenta staterna och dess allierade har eskalerat sina ingripanden och militära insatser och ockupationer, i ett försök att säkra dominansen i regionen och dess vitala resurser, och därmed genomföra sitt ”Greater Middle East Initiative”.
Vidare är det mot bakgrund grund av de ökande påtryckningarna och hoten från Förenta staterna mot länder i regionen, däribland Syrien och Iran, vilka Förenta staterna försökte få Frankrikes och Tysklands stöd för vid de senaste toppmötena mellan EU och Nato – som försök görs att rättfärdiga farliga initiativ och eskalera destabiliseringen i regionen, särskilt i Libanon, och underminera detta lands nationella enighet och Taifavtalets genomförande. Detta kan få allvarliga konsekvenser.
Denna resolution döljer den grundläggande frågan, ”orsakernas orsak”, det vill säga vilken roll Förenta staterna och Israel, som ockuperar palestinskt, syriskt och till och med libanesiskt territorium, har haft för att förvärra situationen i Mellanöstern.
Vi håller därför inte med om resolutionens övergripande synsätt. 
Howitt (PSE ),
   – Europaparlamentets labourgrupp stödjer resolutionen om situationen i Libanon, i synnerhet dess fokus på betydelsen av fria, demokratiska och öppna parlamentsval, behovet av ett fullständigt och snabbt tillbakadragande av syriska styrkor och syrisk underrättelsetjänst samt förhoppningarna att en reform skall sprida sig över en stor del av Mellanöstern.
Det är dock viktigt att förtydliga att Förenade kungariket redan listat Hizbollahs militära falang som terroristorganisation, medan den politiska falangen är under ständig bevakning. Hizbollah har ett betydande folkligt stöd i Libanon, och vår förhoppning bör vara att Hizbollah förkastar terrorismen och väljer den politiska processen. 
Lang (NI ),
   – Parlamentet har nyligen antagit en resolution som kräver återkallande av syriska trupper från Libanon. Det är ett positivt steg, men det går inte tillräckligt långt. Återskapandet av Libanons självständighet kräver också att de libaneser som tvingades lämna landet skall få återvända och att alla politiska fångar, inte minst Samir Geagea, skall friges.
De ledamöter som röstade för en text där Libanons suveränitet försvarades är emellertid i stor utsträckning desamma som strävar efter att montera ned våra egna nationer inom Bryssels Europa, ett Europa utan gränser, som är öppet för invandring från alla världens hörn.
Libanon förlorade sin suveränitet till följd av omfattande invandring. När hundratusentals palestinier anlände i början av 1970-talet krossades den demografiska jämvikten mellan muslimer och kristna – till nackdel för de sistnämnda, som blev en minoritet i sitt eget land.
Det inbördeskrig som följde fungerade som förevändning för Syrien att ockupera Libanon och sätta stopp för dess suveränitet. I dag utgör 500 000 syriska invandrare ett allvarligt hinder mot återskapandet av landets självständighet.
Katastrofen i Libanon är beviset för detta: ve det land som förlorar sin identitet och suveränitet. 
Newton Dunn, Ries and Takkula (ALDE ),
   – Vi röstade – med eftertryck – emot den andra delen av punkt 6. Vår inställning är att vi vägrar att göra skillnad mellan de politiska och militära grenarna av en terroriströrelse, nämligen Hizbollah.
Vi beklagar också bittert att det ändringsförslag som innehöll ett krav på att unionen skulle placera den på sin lista över terroristorganisationer drogs tillbaka.
Detta Guds parti, i vars grundstadga man uppmanar till förstörelse av staten Israel och upprättande av en islamisk republik i Libanon, detta Hizbollah, vars märke är ett maskingevär och vars motto är att Allahs folk skall stå som ensam segrare. Skulle denna rörelse, som bär ansvaret för fler illdåd, flygplanskapningar, kidnappningar, tortyr och lönnmord än som kan nämnas, vara någonting annat än en terroristorganisation? Naturligtvis är det en terroristorganisation och vi är alla fullständigt medvetna om det. Den fråga som egentligen delar rådet är om det är tillrådligt att säga det eller inte.
Vi anser att den planerade texten var tillräckligt tydlig för att undvika svaga länkar. Europaparlamentet är inte rådets ekokammare. Det har precis fråntagit sig självt möjligheten att sända ut en tydlig politisk signal till alla i världen som kämpar emot våra värden frihet och demokrati. 
Queiró (PPE-DE ),
    De senaste händelserna i Mellanöstern och situationens utveckling i denna del av världen – som de militära ingripandena i Irak faktiskt delvis bär skulden för – ger oss i dag en anledning, om än blygsam, att hoppas.
Jämsides med tragiska händelser som mordet på den före detta libanesiska premiärministern eller de upprepade attackerna i Irak finns det faktiskt tecken på att nya lösningar på problemen i Mellanöstern håller på att växa fram, lösningar som pekar på möjligheten till stabilitet, fred och demokratisering i regionen i framtiden.
I detta sammanhang och mot bakgrund av proteststormen mot detta mord är tiden inne för oss att kräva att Syrien uppfyller det internationella samfundets önskemål och helt drar sig ur Libanon, och därmed tillåter normala val i detta land.
Vidare är det dags att Europeiska unionen inser det som har varit uppenbart alltför länge och tar med Hizbollah i förteckningen över terroristgrupper. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
    Libanon har länge varit skådeplatsen för en sammandrabbning mellan de stormakterna i Mellanöstern, och hela landets sociala system har drabbats på grund av dess geografiska placering.
Den senaste i en lång rad våldshandlingar, som sträcker sig tillbaka till antiken, var det beklagliga mordet på den förre premiärministern Rafik Hariri, vilket visade precis hur långt vi har kvar att gå innan Libanon uppnår stabilitet och även hur stor osäkerheten är om det pågående valet.
Om detta tillstånd skall kunna ta slut anser jag att det är nödvändigt att det internationella samfundet inte står overksamt inför dem som subventionerar, främjar och framkallar terrorism. Att bara tolerera terrorism är ingen bra politik.
Jag är därför glad över att se Syrien dra tillbaka sina trupper, men jag känner mig tvungen att fördöma den relation som detta land har behållit med Hizbollah och det sätt på vilket det direkt eller i hemlighet har blandat sig i de inhemska affärerna i den suveräna staten Libanon. Tills vi har obestridliga bevis för att detta beteende, denna inblandning, har upphört, och att mänskliga rättigheter och grundläggande friheter respekteras, tror jag inte att Europa har mycket att vinna på att upprätta närmare förbindelser med Syrien. Jag anser också att Hizbollah bör tas upp i EU:s lista över terroristorganisationer, med allt vad det innebär. 
Schlyter (Verts/ALE ),
   .– Jag avstod i omröstningen om Hizbollah eftersom ”alla nödvändiga åtgärder” mot terroristaktiviteter skulle innebära att Hizbollah också lades till i listan över terrororganisationer. Miljöpartiet motsätter sig terrorlistan då den inte har objektiva kriterier och besluten inte kan överklagas, inga rättigheter ges till dem som förs upp på listan. Hizbollah har många parlamentariker och civila aktivister och den komplexa situationen med dess status i Libanon löses inte genom total kamp mot organisationens alla delar. 

Andersson, Hedh, Segelström och Westlund (PSE ),
   .– Vi lade ned våra röster gällande att be kommissionen försvara förslaget att EU:s budget skall uppgå till betydligt mer än 1 procent av BNP. Vi vill prioritera Lissabonstrategin, där forskning är en viktig del. Det är dock för tidigt att i dagsläget binda oss vid vilken nivå EU:s budget skall ligga. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
    I detta betänkande tas ett ämne upp som är mycket viktigt för framtiden för forskning, kunskap och innovation i Europeiska unionens olika medlemsstater och som kan sammanfattas genom fokus på tre aspekter:
– Om vi skall kunna öka forskningsnivån behöver vi ökad finansiering. Budgeten i det sjätte ramprogrammet uppgår bara till 5,4 procent av de totala offentliga utgifterna för forskning i Europa, vilket innebär att det inte är möjligt att skapa någon form av europeiskt forskningsområde. Finansieringen för det framtida programmet är nödvändig, men slutsumman för unionens budgetplan är ännu inte känd. Föredraganden uppmanar till en fördubbling av budgeten, vilket vore logiskt.
– Innehållet i nästa ramprogram måste förändras på olika sätt jämfört med det nuvarande programmet, men inte riktigt på det sätt som föreslås i betänkandet. Forskningen måste stödja innovation, men den bör inte styras om helt till att bara öka konkurrenskraften, såsom är fallet med kommissionens riktlinjer enligt Wim Koks rapport.
– Större uppmärksamhet måste riktas mot arbetsvillkoren för alla som arbetar med forskning. Föredraganden hävdar att EU behöver 700 000 nya forskare till 2010 om målet på 3 procent av BNP i investeringar i forskning och utveckling skall kunna uppnås. Det förutsätter tillräckliga investeringar i människor för att få fram fler forskare. 
Marques (PPE-DE ),
    Forskning är ett mycket viktigt område för Europeiska unionens framgång på lång sikt när det gäller innovation och konkurrenskraft. Jag röstade därför för detta betänkande om politiska riktlinjer för forskningsstöd i Europeiska unionen.
Det är omöjligt att skapa det europeiska forskningsområdet utan att öka EU:s finansiella forskningsstöd och samordningen mellan europeisk, nationell och regional forskningspolitik måste förbättras. Av denna anledning stöder jag helhjärtat förslaget att fördubbla budgeten för det sjunde ramprogrammet.
EU behöver 700 000 nya forskare med lämplig kompetens fram till 2010 för att kunna uppnå målet att 3 procent av BNP skall gå till teknisk forskning och utveckling. För att denna målsättning skall kunna uppnås är det nödvändigt att göra Europa mer attraktivt för forskare och vetenskapsmän, skapa ny entusiasm för vetenskap bland ungdomar, främja kvinnors deltagande och främja vetenskapliga karriärer och rörlighet för forskare.
Slutligen vill jag betona att de medlemsstater som är berättigade till stöd från strukturfonderna bör avsätta en väsentlig del av dessa resurser till att undanröja sina brister på forskningsområdet. 
Martin, David (PSE ),
   – Jag välkomnar betänkandets tonvikt på att uppnå Lissabonmålen på olika sätt.
Det är absolut nödvändigt att förbättra ramvillkoren för privat forskning, eftersom man uppskattar att EU behöver 700 000 nya, tillräckligt skickliga forskare till år 2010 om målet att 3 procent av BNP skall investeras i forskning och utveckling (FoU) skall uppnås. För att nå detta mål bör dessutom två tredjedelar av investeringen i forskning komma från näringslivet.
I Kokrapporten om Lissabonstrategin har man också identifierat ”att öka Europas dragningskraft för forskare och vetenskapsmän” och ”att ge forskning och utveckling högsta prioritet” bland de politikområden som fordrar omedelbara åtgärder.
Jag håller med om det som står i rapporten att om Europa skall bli mer konkurrenskraftigt krävs passande ekonomiska medel. Det bör finnas tillräcklig koppling på europeisk och nationell nivå för att garantera en enhetlig kvalitet på finansierade projekt.
Jag välkomnar också kravet att öka stödet för forskning och utveckling samt innovation inom förnybara energikällor enligt den internationella konferensen för förnybara energikällor (Bonn, juni 2004). 
Queiró (PPE-DE ),
    Jag röstade för betänkandet (A6-0046/2005) av Pia Elda Locatelli om vetenskap och teknik – politiska riktlinjer för forskningsstöd i Europeiska unionen, eftersom jag förespråkar en stark och effektiv forskningspolitik för EU.
Jag är starkt medveten om svårigheterna med att uppnå de målsättningar som anges i Lissabonstrategin och jag fortsätter därför att stödja en forsknings- och utvecklingspolitik för EU som är ett av de viktigaste instrumenten för att främja Europas tillväxt och konkurrenskraft. Upprättandet av det europeiska forskningsområdet (ERA) är en nyckel till detta, liksom att uppnå kontinuitet i planeringen av forskningsprogram.
Målsättningen att göra Europa mer konkurrenskraftigt kräver finansiering för forskning. Därför är de nya strategier som syftar till att skapa företag som kommer att samarbeta med både regionala institutioner och universitet något som vi måste utveckla inför framtiden. Det är viktigt att universiteten tar på sig en entreprenörsroll och därmed underlättar samspelet mellan forskning och industri.
Slutligen välkomnar jag förslagen att strukturfonderna skall användas för att stödja FoU-åtgärder på regional nivå och en ”europeisk kvalitetsmärkning”. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
    Jag välkomnar modet hos föredraganden, som inleder sin motivering med ”Europa förtjänar bättre. Sluta med ”Lissabon-litanian”. Som jag sade i går: precis som det finns en enighet om Lissabonmålsättningarna finns det också ett allmänt erkännande av att vi är i stort behov av en ny, stark och djärv attityd. Jag vill lägga till ännu ett adjektiv: kreativ.
I Kok-rapporten om Lissabonstrategin angavs att det är nödvändigt att göra Europa mer attraktivt för forskare och vetenskapsmän. Det finns faktiskt gott om informationskällor och statistik som visar att Europa har drabbats av en massiv flykt av sina bästa vetenskapsmän och forskare. Det är viktigt att stoppa denna forskarflykt.
Det är också viktigt att sträva mot målet med det europeiska forskningsområdet genom praktiska åtgärder, exempelvis ökad tekniköverföring, särskilt till små och medelstora företag, fullständig och effektiv användning av strukturfonderna för att stödja forskning och utveckling på regional nivå, särskild tonvikt på samarbetet mellan olika discipliner i utbildningskapitlet, en stärkt roll och ett stärkt ansvar för universitet i kunskapens Europa, främjande av forskares rörlighet genom att uppmuntra och underlätta för medföljande familjer, uppnåendet av 3-procentsmålet för FoU, finansiering och spridning av innovationscentrum, exempelvis det föreslagna europeiska teknikinstitutet, tillhandahållande av primär och sekundär utbildning med tekniska instrument för att uppmuntra forskning samt främjande av informationskampanjer om framgångshistorier. Enkelt uttryckt, att ”stoppa litanian”.
Jag röstade för betänkandet. 
Ries (ALDE ),
   – Europeiska unionens forskningsstöd måste hålla jämna steg med målsättningarna i Lissabonstrategin. Det var därför jag helhjärtat stödde detta ambitiösa betänkande.
Ett land som Belgien har en skyldighet att följa exemplet från vissa av sina europeiska grannar som har haft modet att investera i vetenskaplig forskning. I detta sammanhang är Finland ett bra föredöme. Med 3,5 av BNP avsatt till forskning har landet redan överskridit EU:s 3-procentsmål för 2010. Resultaten i Finland talar för sig själva. Det årliga antalet nya doktorander har fördubblats på tio år och landet har fått 26 000 nya forskare under samma tidsperiod (en ökning med 50 procent).
Vi måste också förändra mentaliteten. I genomsnitt har en ung europeisk forskare som arbetar i USA ett forskningsanslag som är 2,5 gånger högre än i Europa. För att hejda forskarflykten måste vi göra Europa mer attraktivt för eliten och även uppmuntra våra ungdomar att göra forskarkarriär.
Det återstår fortfarande mycket att göra inom områdena folkhälsa, miljö och högteknologi. 
Wohlin (IND/DEM ),
   .– Med anledning av §44
Världens viktigaste miljöproblem är den globala uppvärmningen. EU har anslutit sig till Kyotoprotokollet vars främsta syfte är att minska koldioxidutsläppen. Expansion av kärnkraften utgör ett av de väsentligaste medlen att minska dessa. Därför vill jag stödja EU:s forskning på kärnkraften i alla dess aspekter. Däremot stödjer jag inte EU:s försvarsforskning. Det må länderna individuellt besluta om eller komma överens med varandra om. 

Bowis (PPE-DE ),
   .– Jag och mina brittiska konservativa kolleger röstar för betänkandet men med ett viktigt förbehåll. Ingenting i våra röster skall betraktas som att vi stöder en ökning i den totala EU-budgeten. Vi stöder tillkomsten av en budgetpost som är tillräcklig för att stödja Life-finansiering av miljöskydd och biologisk mångfald, något som vi menar inte kommer att bli tillräckligt skyddat eller finansierat enligt kommissionens aktuella planer. Det är av största vikt att vi nu när vi har skapat ett europeiskt nät av skyddsområden, är beredda att hitta pengar för fortsatt finansiering av det där det är nödvändigt. 
Goebbels (PSE ),
   – Jag röstade emot Aukenbetänkandet eftersom jag inte anser att vi får äventyra de framtida finansiella utsikterna genom att fastställa utgifterna för ett enda miljöpolitisk område i förväg. 
Guerreiro (GUE/NGL ),
    Att bevara den biologiska mångfalden och stoppa ökenspridningen är nödvändigt för att säkerställa en hållbar utveckling. Friska ekosystem ger viktiga sociala och ekonomiska resurser. Natura 2000-nätverket, som omfattar platser som är skyddade enligt fågel- och habitatdirektiven, bidrar till att uppnå denna målsättning.
I sitt förslag till budgetplan för 2007–2013 anger kommissionen att den årliga kostnaden för att förvalta Natura 2000-nätverket, 6,1 miljarder euro, skall finansieras ur befintliga medel. Trots att man försöker uppnå målsättningen att vända trenden med minskad biologisk mångfald görs inga försök att bekämpa dess orsaker. Vi behöver förändra den produktionsmodell som bygger på vinstmaximering, där ett exempel är att genetiskt modifierade organismer släpps ut i miljön. På liknande sätt saknas nödvändig finansiering, eftersom denna målsättning måste ”konkurrera” med andra ekonomiska och sociala målsättningar.
Vi anser därför att anslagen för landsbygdsutveckling, som syftar till att ersätta jordbrukarna för deras extra kostnader, och anslagen för strukturfonderna skall ökas i proportion till detta, om kostnaderna för förvaltningen av Natura 2000 skall hämtas ur dessa medel. Det är också nödvändigt att öka finansieringen för Lifeprogrammet och/eller skapa ett program som är särskilt avsett för detta nätverk för att se till att dess målsättningar uppfylls. 
Klaß (PPE-DE ),
   .– Skyddet för vår naturliga miljö kan bara uppnås genom ett verkligt partnerskap mellan naturvårdsmyndigheter och jordbrukare, och kommissionens finansiella förslag får därför inte äventyra deras samarbete. Det är jordbrukare runtom i hela Europa som både ser till att miljön är tillgänglig för alla och producerar hälsosam mat. Våra jordbrukare tvivlar inte på vad som krävs av dem. De driver sina jordbruk enligt bästa metoder. Det är därför som säkerhet måste råda om att de ytterligare krav som EU föreskriver för FFH-områdena (flora, fauna, habitat) också finansieras tillräckligt av EU – ”den som beställer betalar notan!”. Det är inte acceptabelt att finansieringen av Natura 2000 blir till nackdel för andra jordbruks- och miljörelaterade åtgärder i andra program för landsbygdsutveckling. Många problem är fortfarande olösta. Exakt vilka åtgärder som i slutänden skall vidtas inom de berörda områdena skall i första hand beslutas på regional nivå. Det är viktigt att finansiering finns för dessa åtgärder. De resurser som endast är avsedda för förvaltning och organisation av Natura 2000-områdena måste hållas så låga som möjligt. Vi måste vara försiktiga så att ingen ytterligare byråkrati byggs upp. I stället för att pengarna läggs på förvaltning, byråkrati och administration måste de projekt som finansieras vara effektiva, gynna miljön och generera hållbara resultat. 
Queiró (PPE-DE ),
    I ett allt mer urbaniserat samhälle där landsbygdsområden överges och där industrialisering och byggnader breder ut sig i områden som traditionellt betraktas som ”naturliga” är Europeiska unionens önskan att se till att den biologiska mångfalden bevaras både motiverad och gynnsam. Ett samhälle som överger sina åkrar, sina skogar och sin landsbygd minskar inte bara den biologiska mångfalden, det minskar också sin förmåga att utnyttja naturresurser på rätt sätt och uppmuntrar i stället koncentration i städerna och dominans av storstäderna, samtidigt som den totala livskvaliteten sänks.
Vår huvudmålsättning bör inte vara att förespråka biologisk mångfald som ett självändamål, utan att skydda en utvecklingsmodell som gör att människor kan få högsta möjliga livskvalitet, vilket bara är möjligt om ”naturliga” områden bevaras och behålls. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
    Miljön förtjänar att behandlas som ett prioriterat område på global nivå, särskilt med tanke på den tillväxt som vi har sett under de senaste årtiondena och den negativa effekt detta har haft i världen, i kombination med behovet av hållbar utveckling.
Det problem vi står inför i dag är framför allt den biologiska mångfalden i hela världen, som har minskat mer och mer under de senaste årtiondena.
Eftersom Natura 2000-nätverket syftar till att skydda naturen och särskilt djurlivet och dess naturliga miljö ger det oss en unik möjlighet att bekämpa denna utarmning av den biologiska mångfalden i Europa. Det är något som vi har ett direkt ansvar för.
Jag lägger stor vikt vid att det skall finnas lämpliga finansieringsnivåer, tillsammans med ökat stöd och specialbehandling, för att huvudmålsättningen skall kunna uppnås. EU har naturligtvis redan gjort ett åtagande enligt principen i Cardiffprocessen om att integrera miljöhänsyn i alla politiska nyckelområden och EU:s egen strategi för hållbar utveckling.
I det betänkande som vi har framför oss förespråkas ett gemensamt ansvar mellan gemenskapen och medlemsstaterna. EU:s medel bör därför omfatta både områdena och deras förvaltning.
Framför allt kommer denna strategi, genom de aktiviteter som är förknippade med den, att bidra till att stärka landsbygdsekonomin och förbättra våra medborgares livskvalitet.
Jag röstade för betänkandet. 

Martin, David (PSE )
   – Labourledamöterna röstade emot resolutionen av olika anledningar. Först och främst anser vi att den inte är bra för diskussionerna om världshandeln, eftersom den urholkar allvaret i vårt engagemang för en verklig reform av världssystemet. Vi röstade emot den eftersom vi anser att den inte är bra för jordbrukarna: jordbrukarna behöver framför allt visshet och resolutionen skulle inte tillhandahålla det. Vi röstade emot den eftersom vi anser att den inte är bra för den europeiska livsmedelsindustrin: en halv miljon europeiska jobb är beroende av industrier som använder socker och de kommer att möta högre sockerpriser än resten av sina konkurrenter världen över. Och vi röstade emot den eftersom vi anser att den inte är bra för u-länderna. Vi kommer fortfarande att ta marknader från u-länderna som de så väl behöver.
Vi hoppas att Europaparlamentet kommer att fundera på detta igen och att vi, när kommissionen lägger fram utkastet till sin lagstiftningsresolution, kan få en annan debatt och ett annat förhållningssätt till denna fråga, eftersom resolutionen som vi antar i dag helt enkelt inte löser problemen med den europeiska sockermarknaden. 
Corbey (PSE ),
   .– I dag röstar denna kammare om organisationen av marknaden för socker, sockersubventioner och tillgången till marknaden för de minst utvecklade länderna. I diskussionen om jordbruk kontra utvecklingssamarbete var det två aspekter som inte fick tillräcklig uppmärksamhet.
Den första var socker och folkhälsa. Diabetes har nu blivit folksjukdom nummer ett. Det är en sjukdom med försvagande symtom och effekter, och den är även mycket dyr socialt och ekonomiskt. Dessutom är sockerkonsumtionen en huvudfaktor för fetma, som också är ett ökande folkhälsoproblem. Det var rätt av EU att meddela att man – i samarbete med WHO – skulle bekämpa fetma och diabetes. Sockerkonsumtionen måste minskas och den minskade konsumtionen av frukt och grönsaker måste vändas, och det är därför otänkbart att parlamentet skulle verka för låga sockerpriser och att inte en enda cent i subventioner skulle göras tillgänglig för frukt och grönsaker. Om vi vill ge jordbrukssubventioner och hålla priserna nere över huvud taget bör vi göra detta för hälsosamma produkter.
Den andra aspekten är Lissabon. EU strävar efter att bli den mest dynamiska och innovativa ekonomin inom fem år. Allt skall inriktas mot detta mål och tillräckliga medel skall också frigöras i detta syfte. Parlamentet har haft vackra saker att säga i just detta ämne senast nu i veckan. Det är svårt att förstå hur sockersubventionerna skall kunna bidra till att nå Lissabonmålen.
Europa måste ge jordbrukare från utvecklingsländerna full tillgång till marknaden. Jag stöder helhjärtat förändringar med denna effekt. Det behöver inte sägas att det måste upprättas ett bra system för de europeiska sockerjordbrukarna och för arbetarna i sockersektorn, men att långsiktigt fortsätta att stödja en ohälsosam produkt och en sektor som är ganska motsträvig mot innovation är oförenligt med detta. Vi måste stoppa denna absurditet så snabbt som möjligt. Det är i sig tillräcklig anledning att rösta mot resolutionsförslaget. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
    Vi känner till påståendena att den nuvarande ordningen för sockersektorn har snedvridit marknaden, vilket har lett till höga priser för konsumenten och en negativ effekt på världsmarknaden, särskilt för utvecklingsländerna.
Det var på grund av dessa påståenden som kommissionen i juli 2004 lade fram ett förslag för att reformera den gemensamma organisationen av marknaden för socker, på grundval av en prissänkning i två steg, som skall fasas in under tre års tid och som motsvarar 37 procent av garantipriset och 33 procent av det institutionella priset, avskaffande av interventionspriset, som för närvarande är tre gånger högre än världsmarknadspriset, samt avlägsnande av offentlig intervention, vilket kommer att ersättas med ett system med privata lager. Interventionspriset skall ersättas med referenspriset. Vidare skall även sockerproduktionskvoter och subventionerade exporter reduceras.
Det enda stöd som planeras är införandet av inkomststöd i form av ett frikopplat stöd till producenter av sockerbetor för att delvis ersätta dessa – för 60 procent av totalsumman – för den förlorade inkomst som följer av prissänkningarna tillsammans med införandet av möjliga överföringar av kvoter mellan operatörer i olika medlemsstater.
Vi kan inte godta dessa förslag och vi har därför lagt fram flera ändringsförslag. Dessvärre antogs inte alla. 
Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi stödjer en genomgripande reformering av sockermarknaden inom EU i syfte att snarast liberalisera denna och ge sockerproducerande länder utanför EU möjligheten att kunna konkurrera på rättvisa villkor. Genom att alla de ändringsförslag till parlamentets resolutionsförslag som framlagts med detta syfte av van den Berg med flera fälldes, kommer resolutionen inte att för frågan om EU:s sockermarknad i denna riktning. Vi har därför röstat nej till resolutionsförslaget. 
Malmström (ALDE ),
   .– Jag anser att det är av största vikt att EU:s jordbrukspolitik, inklusive organisationen av marknaden för socker, reformeras. Nuvarande system kostar mycket pengar och dessutom innebär de höga jordbrukssubventionerna i dag att EU-produkter dumpas på världsmarknaden vilket ger allvarliga konsekvenser för utvecklingsländerna. 
Idag har Europarlamentet röstat om en resolution som följer på en muntlig fråga ställd av Joseph Daul och Jean-Claude Fruteau. Jag valde att rösta nej till resolutionen som helhet då inriktningen främst består i att bevara status quo.
Även sockerproducenter i vissa utvecklingsländer kommer att påverkas av reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för socker. Dessa gynnas idag relativt sett av dagens system. Deras situation bör dock inte lösas genom en mindre långtgående reform av sockermarknaden. Istället bör dessa länder stödjas genom andra åtgärder såsom ökat utvecklingssamarbete och handelstekniskt stöd. 
Parish (PPE-DE ),
   .– De brittiska konservativa stöder den muntliga frågan och resolutionen om den gemensamma organisationen av marknaderna för socker.
Det är nödvändigt att reformera sockermarknaden för att den skall överensstämma med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Det måste dock få ta tid för sockerproduktionen i EU, AVS-länderna och de mindre utvecklade länderna att anpassa sig till en situation med öppen marknad.
Vi är besvikna att betänkandet inte stöder kvotöverföring över gränserna inom EU, vilket skulle göra det möjligt för sockerproducenterna i Europa att bli effektivare och konkurrenskraftigare. 
Queiró (PPE-DE ),
    Det förslag till resolution som ligger framför oss om den gemensamma organisationen av marknaden för socker var egentligen resultatet av en kompromiss som garanterar viktiga nationella intressen i väntan på framför allt den minskning av marknaden för sockerbetor som just nu pågår i Portugal. Det som är ännu mer allvarligt här är att om så inte sker skulle det drabba det yttersta randområdet Azorerna, som redan lider av olika hinder för sin ekonomiska utveckling. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
    Min främsta invändning när det gäller reformen av sockersektorn rör framför allt den väldiga nedskärning av kvoterna för produktion av sockerbetor som anges i kommissionens förslag.
I likhet med producentföreningarna och vissa europeiska regeringar anser jag att en åtgärd av denna typ skulle leda till att produktionen av sockerbetor koncentreras till ett fåtal medlemsstater. Jag anser att produktionen bör fortsätta att vara utspridd över hela gemenskapen, inte bara av miljörelaterade och ekonomiska skäl, utan också för att det annars finns en risk för att tusentals arbetstillfällen kommer att försvinna, arbetstillfällen som blir svåra att ersätta, vilket leder till oundvikliga sociala kostnader.
Jag anser att det är nödvändigt att den planerade reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för socker innehåller garantiprisnivåer som ger tillräcklig ersättning både för gemenskapens producenter och för leverantörer i utvecklingsländerna, samtidigt som man undviker frestelsen att rubba den rådande jämvikten i sockersektorn. Om detta inte sker anser jag att allvarliga konsekvenser kommer att uppstå inte bara för gemenskapens producenter, som kommer att drabbas av ett stort inkomstbortfall, utan också för gemenskapens konsumenter, som precis som vid tidigare reformer inte ens kommer att gynnas av en sänkning av sockerpriset, eftersom den kommer att gå förlorad helt genom marknadsmekanismerna.
Jag röstade för förslaget. 
Wijkman (PPE-DE ),
   .– Idag har Europarlamentet röstat om en resolution som följer på en muntlig fråga ställd av Joseph Daul och Jean-Claude Fruteau. Jag valde att rösta nej till resolutionen som helhet då inriktningen främst består i att bevara status quo.
Det är av största vikt att EU:s jordbrukspolitik – inklusive organisationen av sockermarknaden – reformeras. Dels för att nuvarande system kostar mycket pengar för EU:s skattebetalare att upprätthålla och dels för att de höga jordbrukssubventionerna i dag innebär att EU-produkter dumpas på världsmarknaden vilket ger allvarliga konsekvenser för utvecklingsländernas export- och produktionsförmåga.
Reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för socker kommer inte bara att påverka europeiska sockerproducenter utan också producenter i vissa utvecklingsländer, som idag relativt sett gynnas av dagens system. Deras situation bör dock inte lösas genom en mindre långtgående reform av sockermarknaden. Istället bör dessa länder stödjas genom ökat utvecklingssamarbete och handelstekniskt stöd – förslagsvis hämtat från de resurser som frigörs i samband med sockerreformen. Det är slutligen viktigt att dessa länder ges en tillräcklig övergångsperiod för att kunna anpassa sig till den nya situationen. 
Wynn (PSE ),
   – På Europaparlamentets labourgrupps vägnar skulle jag i stora drag vilja berätta varför vi inte kommer att rösta för Fruteau/Daul-resolutionen. Resolutionen följer på en muntlig fråga från jordbruksutskottetoch syftar till att ge en faktisk parlamentsståndpunkt avseende socker inför kommissionens lagstiftningsförslag. Utskotten med ansvar för frågor som rör utveckling, handel, budgeten, konsumenterna och miljön berörs alla av denna komplexa fråga. Vi behöver en reform inom sockersektorn, inte bara på grund av påtryckningarna från Världshandelsorganisationen, utan också för att vi behöver en konkurrenskraftig livsmedelsindustri i EU för att vi skall kunna behålla arbetstillfällen och en livskraftig industri. Vi behöver en riktig inre marknad för socker, något som resolutionen inte tar upp. Vi behöver hjälpa de minst utvecklade länderna genom att ge dem tillträde till EU:s marknader, men detta måste diskuteras grundligt och inte bestämmas med en muntlig resolution. Vi måste stödja kommissionen i sina ansträngningar att bringa denna komplexa sektor i överensstämmelse med andra reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken, inte diskutera att vi skall behålla status quo. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om situationen i Tibet. 
Kallas,
   . – Herr talman! Situationen i Tibet står fortfarande högt på den politiska och människorättsliga dagordningen för Europeiska unionens förbindelser med Kina. EU är bekymrat över bevarandet av det tibetanska folkets kulturella, religiösa och språkliga identitet, och mer specifikt över de restriktiva villkoren från de centrala myndigheterna om utövandet av religionsfrihet i den autonoma regionen Tibet.
Nyligen dömdes några tibetanska munkar, som påstods ha haft porträtt av Dalai Lama. Vi hörde att några av dem fängslades och misshandlades. Vi väntar också fortfarande, trots ständiga förfrågningar, på information om var Dalai Lamas utvalda elfte Panchen Lama, Gedhun Choekyi Nyima, befinner sig.
Vi har tagit varje tillfälle i akt att ta upp vår oro med våra kinesiska samtalspartner. Vi har gjort detta på högsta politiska nivå, exempelvis vid det sjunde bilaterala toppmötet i Haag den 8 december 2004, och vi har även gjort det regelbundet inom ramen för den pågående bilaterala dialogen om de mänskliga rättigheterna. Under det senaste sammanträdet inom denna dialog, som hölls i Luxemburg den 24–25 februari 2005, togs frågan än en gång upp till omfattande diskussion.
Vi har också riktat de kinesiska myndigheternas uppmärksamhet mot situationen för de tibetaner som, tillsammans med personer från hela Kina, har dömts för att fritt ha uttryckt sin åsikt eller övertygelse. Fallet med Tenzin Deleg Rinpoche har blivit symboliskt. Vi delar helt den åsikt som Europaparlamentet uttryckte i januari i en resolution om Tibet och vi kommer att fortsätta att uppmana de kinesiska myndigheterna att befria denna munk så snart som möjligt.
Vi hoppas att en lösning som är förenlig med Kinas suveränitet och respekt för det tibetanska folket snart kommer att nås. Om detta slutmål skall kunna uppnås anser vi att det inte finns något alternativ till en fredlig process som bygger på dialog. Vi har i åratal krävt, och vi kommer att fortsätta att kräva, en sådan dialog. Vi stöder därför till fullo de överläggningar som har ägt rum under de senaste åren mellan Peking och företrädarna för Dalai Lama. Vi välkomnar att de två särskilda sändebuden för Dalai Lama kunde besöka Kina i september förra året för tredje gången sedan kontakterna återupptogs i september 2002.
Vi träffade – som så många gånger förr – Kelsang Gyaltsen, ett av de två särskilda sändebuden för Dalai Lama, när han återvände från Kina, och vi kände oss uppmuntrade av hans positiva syn på besöket. Vi förstår att framsteg har gjorts för att minska klyftan mellan de rådande respektive ståndpunkterna. Vi hoppas att denna utveckling kommer att uppmuntra till inledningen av en meningsfull och direkt dialog mellan Peking och Dalai Lama som leder till ett erkännande av verklig autonomi för den tibetanska regionen. Vi tror fullt och fast att bara en sådan direkt dialog kan bidra till en varaktig lösning av Tibetfrågan.
Vi anser att inledandet av en direkt dialog inte skall vara förknippat med villkor. Å andra sidan bör respektive parter avstå från alla åtgärder som kan äventyra upprättandet av ett förtroligt klimat, vilket förefaller oumbärligt om en lösning skall kunna nås. Vi kommer under alla omständigheter att fördöma alla former av våld som lösning på Tibets problem.
Kommissionen skulle definitivt vara beredd att bli mer involverad i att hitta en lösning om de mest berörda parterna önskar det. Vi kommer utan tvekan att fortsätta att vara mycket uppmärksamma på situationen i Tibet och kräva villkor som gör det möjligt för tibetanerna att till fullo utöva sina grundläggande politiska, religiösa och kulturella rättigheter och tillåta att Tibets kulturella identitet bevaras. 
Mann, Thomas,
   . – Herr talman! För gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater vill jag tacka alla dem – däribland ni, kommissionsledamot Kallas – som har gett sitt stöd åt vår begäran om en debatt om ett land vars invånare behöver oss vid sin sida mer än någonsin. För fyrtiosex år sedan i dag, i Lhasa, krossade kinesiska trupper tibetanernas fredliga protester mot den väpnade ockupationen av deras land, dödade 87 000 av dem och arresterade tusentals andra. Hittills har mer än en miljon tibetaner dött till följd av hunger, tortyr och avrättning, och mer än tre fjärdedelar av deras helgedomar, tempel och kloster har systematiskt förstörts. Men även om den 10 mars är en dag av sorg, är det också en dag av motstånd mot påtvingad tystnad, mot kränkningar av mänskliga rättigheter, mot undertryckande av kulturell, religiös och mänsklig identitet. I dag, liksom varje år, hissas tibetanska flaggor över hela världen, i 2 000 städer och kommuner i Europeiska unionen, mer än 650 bara i Tyskland – mitt eget land. I övermorgon kommer vi i Berlin att ansluta oss till tusentals människorättsförespråkare, däribland ett ständigt ökande antal ungdomar och politiker, för att minnas offren vid Brandenburger Tor. Parlamentet har antagit viktiga resolutioner som har gett tibetanerna mod, bland annat det utmärkta Romevabetänkandet om vapenexport, där rådet uppmanades att behålla embargot för försäljning av krigsmateriel till Kina – en uppmaning som fick stöd i vår gemensamma resolution om Genèvekonventionen om de mänskliga rättigheterna.
I övermorgon kommer de 3 000 delegaterna i kinesiska folkkongressen att samlas i Peking. De kommer att anta en lag mot utträde ur Folkrepubliken Kina, i syfte att stödja ett eventuellt militärt angrepp mot Taiwan. Att stödja en sådan konfrontation, även om det bara sker indirekt, är ett fatalt och oåterkalleligt misstag, vilket vi, herr kommissionsledamot, har påpekat gång efter annan, samtidigt som vi har krävt en fortsatt dialog mellan företrädare för Dalai Lama och de kinesiska myndigheterna. Det räcker inte att omedelbart före viktiga statsbesök meddela att samtal pågår, när dessa bara gång på gång blir resultatlösa. I sitt meddelande med anledning av årsdagen av folkupproret förklarar Hans Helighet Dalai Lama sin beslutsamhet att hitta en lösning som både tar hänsyn till kinesiska intressen och gör det möjligt för det tibetanska folket att leva i fred, frihet och stolthet. Parlamentets Tibetgrupp, som består av företrädare för alla de politiska familjerna, kommer att fortsätta att kämpa för att människorättsförespråkare, frivilligorganisationer och ledamöter i andra nationella parlament skall få göra sin röst hörd i denna kammare gång på gång. När det gäller vår solidaritet med det tibetanska folket och deras välgrundade krav finns det ingen bättre dag än i dag, den 10 mars. Därför, till alla oss som manifesterar vår åsikt i städer och parlament: ”Tashi delek” – lycka till. 
Roure,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! EU:s politik gentemot Kina grundar sig på en politisk dialog och en genuin ömsesidig kommunikation. Det är bara tack vare denna kommunikation som vi kan hjälpa våra kinesiska vänner i deras övergång till ett öppet samhälle och ett samhälle som visar större respekt för de mänskliga rättigheterna och rättsstatliga principer.
Denna ömsesidiga kommunikation måste också vara hörnstenen i våra diskussioner om Tibet. Fallet nyligen med Tenzin Delek Rinpoche gav oss tillfälle att vädja till den kinesiska regeringen om att förbättra villkoren för fångar. Om Kina vill spela en större global roll måste landet uppfylla internationella standarder om frihetsberövande, även i Tibet. Alla har framför allt rätt till en rättvis och skälig rättegång, som är internationellt erkänd. Därför blir vi mycket glada varje gång samvetsfångar friges i Tibet.
Vi uppmanar dem än en gång att avskaffa dödsstraffet. Europeiska unionen har lyckats utrota dödsstraff på sitt territorium. Det var en stor seger för mänskligheten, och vi hoppas att Kina kommer att följa i våra fotspår.
Vi skulle vilja se en fortlöpande förbättring av situationen för de mänskliga rättigheterna i Tibet. Vi uppmanar Kina att ratificera FN:s internationella konvention om medborgerliga och politiska rättigheter. Alla måste kunna uttrycka sina politiska åsikter fritt och utan hot om frihetsberövande.
Den interparlamentariska delegationen för EU–Kina kunde resa till Tibet för två år sedan. Besöket lärde oss en hel del. Vi tittade på EU-program och lyckades sätta oss in i betydelsen av våra relationer med Kina och den autonoma provinsen Tibet. Tibet behöver el, rinnande vatten och sjukhus.
Jag skulle också vilja att Europeiska unionen delar med sig av sina erfarenheter när det gäller minoriteters rättigheter. Vi skulle kunna utbyta bästa metoder om minoriteters rättigheter för att bevara deras arv och traditioner, vilket i högsta grad behövs när vi ser hur förstört Lhasa är.
Vi vill slutligen uppmana Kina att upprätthålla en dialog med företrädare för Dalai Lama. Denna dialog måste ske i syfte att hitta en ömsesidigt godtagbar lösning på Tibetfrågan så snart som möjligt. 
Onyszkiewicz,
   . – Herr talman! Det är uppenbart att Kina har agerat expansionistiskt i årtionden. Landet har också strävat efter att stärka sin position på bekostnad av andra länder och folk. Jag kan nämna många bevis för detta. Låt mig påminna om Kinas annektering av en del av Kashmir, kriget i Himalaya mellan Kina och Indien och Kinas anfall mot Vietnam 1979.
Den mest motbjudande och skamliga av handlingar av denna typ hände tidigare och har redan nämnts i kammaren. Jag talar om underkuvandet av Tibet. Mycket få händelser av denna typ har ägt rum de senaste femtio åren, och de har aldrig förblivit ostraffade. Erövringar av denna typ har aldrig tillåtits att fortsätta. Jag vill påminna kammaren om Östtimor, Kuwait och Irak, som alla är välkända exempel för oss.
Saker och ting fick en annan utveckling för Kina och Tibet. Det handlar om mer än bara en erövring, eftersom Kina har tagit över alla aspekter av det tibetanska livet med våld. Otaliga kinesiska bosättningar har skapats i Tibet, och de kontrolleras naturligtvis av den centrala regeringen. Tibetanerna kan inte hitta arbeten i sitt eget land, eftersom alla nya arbetstillfällen är reserverade för kineserna. Tibets nationella identitet förstörs och dess fantastiska historiska arv fräts sönder.
Uppenbarligen innebar en sådan strategi att Tibets fantastiska religion stod främst i skottlinjen. Detta framgår av behandlingen av Dalai Lama, och även av försvinnandet av den näst viktigaste religiösa företrädaren, Panchen Lama, vars öde ännu är okänt. Dessutom har massindoktrinering av buddhistiska munkar och nunnor ägt rum. Hjärntvätten slutar alltid på samma sätt. Människor tvingas att välja mellan att underteckna en förklaring om att de bryter med Dalai Lama eller att inte få återvända till sina religiösa samfund. Resultatet har blivit att omkring 12 000 buddhistiska munkar och nunnor har uteslutits från sina samfund. Som kammaren känner till är till och med innehav av en bild av Dalai Lama straffbart. Målet är att radera honom från det tibetanska folkets kollektiva minne.
Detta påminner på ett alarmerande sätt om de åtgärder som vidtogs i Ryssland, när Bukharin, Trotskij och andra retuscherades bort från fotografier. När det gäller inställningen att detta är en intern kinesisk angelägenhet och att vi inte bör bli inblandade är det samma sak som om en person som står åtalad för mord på sina föräldrar skulle yrka på en mild dom på grund av att han är föräldralös.
Lichtenberger,
   . – Herr talman! Tack för möjligheten i dag att än en gång göra kammaren medveten om Tibetfrågan, som vi för att en slutlig lösning skall kunna nås gång på gång måste påminna om, särskilt i en tid då situationen för de mänskliga rättigheterna där och i Kina i allt högre utsträckning slätas över och ignoreras i strävan efter förbättrade ekonomiska relationer.
Ni nämnde, herr kommissionsledamot, att kommissionen skall engagera sig om och när de båda parterna vänder sig till er. Jag är rädd att vi måste vänta mycket, mycket länge på detta, för det ligger inte precis i Kinas intresse att Tibet och undertryckandet av dess kultur debatteras och exponeras offentligt.
Det är upp till oss i Europaparlamentet – och även till de europeiska delegationer som reser till Kina – att förklara att det är Tibetfrågan som skall – och måste – avgöra om det skall bli mer samarbete mellan Europa och Kina, både när det gäller förbättrade handelsrelationer och huruvida embargon skall hävas. Låt Kinas regering få veta att de senaste attackerna på den tibetanska religionen motverkar sitt eget syfte i detta avseende. 
Sjöstedt,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka kommissionsledamoten för hans svar på frågan. Som helt riktigt påpekats, förnekas tibetanerna sina mest grundläggande politiska och demokratiska rättigheter. Vad vi dessutom ser, och har sett under lång tid, är närmast systematisk förstörelse av deras kulturarv och av deras möjligheter att utöva sin religion. Det exempel som kommissionsledamoten gav, nämligen att man fängslar munkar för att de har porträtt av Dalai Lama är bara ett exempel på hur absurt detta förtryck är. EU har som bekant framfört detta åtskilliga gånger. Frågan är om det räcker. Det skulle vara intressant att höra mer om planerna framöver. Hur skall pressen på Kina ökas i Tibetfrågan?
Kina är i dag en ekonomisk och politisk gigant som alltmer också blir en global aktör. Man måste dock tala klarspråk om Kina. Den positiva ekonomiska utvecklingen motsvaras inte på något sätt av en motsvarande positiv demokratisk utveckling. Vi ser ingenting av det i dag. Tvärtom är det så, att en del av Kinas ekonomiska framsteg bygger på att landet systematiskt förnekar sina egna arbetare de mest grundläggande rättigheterna. Kinapolitiken blir därför en test på EU:s trovärdighet i frågor om mänskliga rättigheter. Ekonomiska intressen står mot stödet av tibetaners och andra kinesers politiska och demokratiska rättigheter. Den testen måste EU klara. Då blir det helt orimligt att göra som nu föreslås, nämligen att häva vapenembargot mot Kina. Det är att ge två signaler samtidigt. Man kritiserar muntligen, men visar samtidigt i handling att man vill ha en annan relation till Kina och inte bryr sig så mycket om förtrycket. EU:s måste inta en mer konsekvent hållning. 
Libicki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det gläder mig mycket att kammaren nu vid tre tillfällen på kort tid har tagit upp Tibetfrågan, eftersom detta ju är en synnerligen angelägen fråga. Det gläder mig också att Europeiska kommissionen arbetar med den, och jag vill tacka kommissionsledamoten för hans uttalande.
Jag vill betona att jag starkt vänder mig mot en del av innehållet i kommissionsledamotens uttalande. Jag förstod av Janusz Onyszkiewicz anförande att han också har invändningar. Kommissionsledamoten verkade mena att detta var en intern kinesisk angelägenhet. Jag tillåter mig att ha en annan uppfattning. Detta är inte en intern kinesisk angelägenhet, och vi känner alla till att Kina kränker de mänskliga rättigheterna inom sitt eget territorium. Janusz Onyszkiewicz konstaterade att det handlar om en nation som Kina har lagt under sig, och jag håller helt med honom. 
Herr kommissionsledamot, ni var djärv nog att föreslå att man skall söka nå en lösning som tar hänsyn till såväl den kinesiska överhögheten som respekten för det tibetanska folkets rättigheter. Det är mycket begärt, eftersom det inte finns någon gräns för det kinesiska ledarskapets ambitioner. Vi kan på sin höjd gå med på det som Dalai Lama är beredd att ge sitt samtycke till, dvs. att Kina får företräda Tibet i internationella sammanhang. 
Tibet måste sköta sina egna interna angelägenheter. Någon självständighet kan det aldrig bli tal om. Jag anser därför att det inte är rätt att uppmana till ömsesidigt förtroende. Det som krävs är en förändrad inställning från Kinas sida. Det tibetanska folket har tydligt visat att de vidtar lämpliga åtgärder och försöker bygga upp ett förtroendefullt klimat. De har gått med på att låta Kina företräda dem internationellt, vilket mer än väl visar att de förtjänar vårt förtroende. Att tala om förtroende ter sig emellertid inte särskilt välbetänkt när det gäller en underkuvad och förödmjukad nation. 
Mina damer och herrar, vi måste ha klart för oss att Kina, när det lade under sig Tibet, satte likhetstecken mellan religion å ena sidan och kulturella och nationella frågor å den andra. Det tibetanska folket förföljs i samtliga tre avseenden, och denna förföljelse måste få ett slut. Tack, herr talman. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
   – Tack, herr talman. Jag vill särskilt tacka för att jag har fått ordet. Jag hade tänkt uttala mig på de Grupplösas vägnar, men jag delar inte mina kollegers uppfattning utan vill i stället varmt tacka kommissionsledamot Siim Kallas för hans uttalande.
Jag anser att kommissionen måste behandla Tibetfrågan på sitt eget sätt. Kommissionens strategi blir troligen effektiv, även om den inte är lika genomgripande som vår. Jag anser att kommissionen har lagt fram en sådan politik i dag och har visat politisk vilja att genomdriva den. För detta ville jag tacka kommissionsledamoten. Enligt min uppfattning är Dalai Lamas senaste uttalande, där han hänvisar till respekten för Kinas territoriella integritet, mycket betydelsefullt. En annan viktig utveckling har politiska förtecken. Jag tänker då på att det kinesiska ledarskapet har gått med på att inleda de samtal som kommissionsledamoten hänvisade till. 
Jag anser att till och med den s.k. steg-för-steg-politiken är effektiv. Det är min fasta övertygelse att om kommissionen får kammarens stöd och dessutom mandat att agera på dess vägnar kommer den att se till att samtliga de problem som föregående talare på goda grunder pekade på får sin lösning. De ledamöter som talade före mig gav en översiktlig framställning av hur det ser ut i verkligheten. Jag hoppas verkligen att de översikter som vi kommer att få ta del av längre fram ser helt annorlunda ut. Det är min innerliga önskan att de problem som vi har talat om i dag kommer att ha fallit i glömska om ett par år. 
Jag vill tacka kommissionen för dess uttalande. Jag är många gånger kritisk till kommissionens agerande, men i detta fall anser jag att den har tagit ett steg i rätt riktning. Till sist vill jag återigen tacka talmannen för att jag fick möjlighet att tala, i enlighet med tidigare överenskommelse. Tack. 
Doyle (PPE-DE ).
   –Herr talman! I dag är det på dagen 46 år sedan det tibetanska nationella upproret 1959 och i år är det 40 år sedan den kinesiska regeringen etablerade den autonoma regionen Tibet. PPE-DE-gruppen stöder en medelvägslinje för en ökad tibetansk autonomi eller ett ökat tibetanskt självstyre inom ett enat Kina som respekterar kulturell, religiös och språklig mångfald.
Detta är just vad Dalai Lama har upprepat i dag som sin och det tibetanska folkets linje. Jag citerar hans ord i dag: ”Jag vill ännu en gång försäkra de kinesiska myndigheterna att så länge jag är ansvarig för Tibets angelägenheter fortsätter vi att till fullo stå för en medelvägslinje och eftersträvar inte självständighet för Tibet, utan är villiga att stanna kvar inom Folkrepubliken Kina”. Jag bekräftar att Hans Excellens Guan Chengyua, Kinas ambassadör i EU, i morse vid det kinesiska delegationsmötet som svar på en fråga förklarade att dörren står öppen för Dalai Lama, särskilt om han avstår från alla separatistaktiviteter och erkänner att Kina är helt och odelbart.
Det tycks mig som om Dalai Lama, och faktiskt Hans Excellens Kinas ambassadör, talar samma språk i denna fråga och jag skulle vilja be dem att fortsätta framåt. Dalai Lama erkänner medelvägen som den enda väg som leder framåt. Han har gjort detta mycket klart för oss och upprepade det i dag. Det är också min egen grupps uppfattning, vilken i högsta grad stöder den utvecklingen.
Kina har gjort stora ekonomiska framsteg de senaste decennierna och är nu en huvudaktör på världsarenan, vilket gläder oss alla. Vi ser potentialen och det enorma bidrag som Kina och det kinesiska folket kan ge globalt. Det finns dock, så som kommissionsledamot Siim Kallas sade tidigare, problem inom vissa områden avseende de mänskliga rättigheterna. Vi borde kunna sätta oss ned och göra framsteg på dessa områden. I Kina med en befolkning på 1,5 miljarder är storleken på problemet en annan, men Kina har gjort enorma framsteg på den ekonomiska sidan. Jag anser att med alla berörda parters goda vilja och stöd kan Kina göra samma framsteg när det gäller de mänskliga rättigheterna och vi vill uppmuntra dem att göra detta.
Tibet är dock en internationell skatt och internationella skatter har inte något folk ensamrätt på. Vi vill hjälpa kineserna att bevara Tibet, som har ett unikt kulturellt, religiöst och språkligt arv. Jag säger till de kinesiska myndigheterna: var snälla och bevara det, genom medelvägslinjen, genom stöd av den autonoma regionen Tibet, så att vi alla kan fortsätta att glädjas åt denna juvels kulturarv på världsarenan. 
Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill än en gång gratulera Europaparlamentet och kommissionen till att ha tagit upp Tibetfrågan. 
Jag anser att detta är ett lägligt tillfälle att poängtera att det nu varken är den tibetanska regeringens eller Dalai Lamas sak att ta initiativ till samtal mellan Kina och Tibet och få till stånd en varaktig och rättvis lösning för det tibetanska folket. De har redan gjort sitt i denna sak, och nu ankommer det framför allt på den kinesiska regeringen att agera. 
Mot bakgrund av Kinas ökande förbindelser med EU anser jag att vi skall vara tydliga med att Kina måste stödja fortsatta samtal. Det är därför mycket bekymmersamt att möjligheten att häva vapenembargot mot Kina tas upp i detta sammanhang. Jag anser att detta är ett allvarligt misstag som inte endast ger ett olämpligt intryck av att EU talar med kluven tunga när det gäller kontroll av efterlevnaden av de mänskliga rättigheterna i världen, utan också antyder att EU:s institutioner handlar inkonsekvent. Vi får ju inte glömma bort att parlamentet nyligen antog en resolution med helt motsatt innehåll. 
Jag vidhåller därför att det skulle ge helt fel signaler om vapenembargot mot Kina hävdes nu, innan situationen i Tibet har fått sin lösning. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag gläder mig mycket åt den pågående diskussionen, eftersom det i år är 23 år sedan kammaren här i Strasbourg antog Habsburgrapporten om avkoloniseringen av de baltiska staterna och bad FN:s kommitté för avkolonisering att ta sig an deras sak. 
Jag ingick vid den tidpunkten i föredragandens medarbetarstab och kommer fortfarande ihåg de motargument som bl.a. handlade om att det var en omöjlighet och en ren utopi att de baltiska staterna någon gång skulle bli oberoende. Även balternas rätt till självbestämmande ifrågasattes. 
Att det i dag här i kammaren sitter såväl parlamentsledamöter som kommissionsledamöter från de baltiska staterna borde vara en sporre för oss att fortsätta på den inslagna vägen när det gäller Tibet. Det har sagts många gånger här i dag att Tibetfrågan i grund och botten handlar om så mycket mer än mänskliga rättigheter. Vissa ser den som en fråga om etniska minoriteter, men då har man missuppfattat det hela. Tibetfrågan är inte ett minoritetsproblem. Problemet består i att landet har koloniserats. Kina är rätt och slätt en kolonialmakt. Om kineserna även i fortsättningen vill leva tillsammans med tibetanerna, en möjlighet som Dalai Lama har nämnt, är det de som måste ta det första avgörande steget och vinna det tibetanska folkets förtroende. Detta kan endast ske genom att de erkänner och försvarar det tibetanska folkets rätt till självbestämmande, till sin kultur, sin religion och sina mänskliga rättigheter. Integration kan endast uppnås genom partnerskap. Förtryck främjar inte integration utan resulterar i upplösning. 
Därför är det så oerhört betydelsefullt att så många f.d. människorättsaktivister, däribland Milan Horáček som sitter här just nu och hans tidigare medarbetare i kampen för de mänskliga rättigheterna Václav Havel samt ett flertal polska ledamöter, så starkt har uttalat sig till stöd för Tibet, eftersom det ju tydligt visar att Europas och Tibets frihet på lång sikt är intimt sammanflätade och att friheten är odelbar. 
Jag tackar alltså Thomas Mann och alla andra i vår grupp med särskilt ansvar för Tibetfrågan för att de har gått samman med ledamöter från andra grupper och fått till stånd denna diskussion om en aktuell fråga innan vi går över till övriga brådskande ärenden. Till det kinesiska ledarskapet vill jag endast säga att vi i Europaparlamentet inte kommer att ge upp förrän den symbol för ett fritt Tibet som vi har satt upp här kan lysa i frihet och tibetanerna kan anträda sin egen demokratiskt valda väg. 
Kallas,
   . – Herr talman! Jag vill särskilt tacka Bernd Posselt som har berört en fråga som av uppenbara skäl är allvarlig. Det han nämnde om mitt eget lands historia stämmer fullständigt. Liksom övriga estländare känner jag mycket väl till Tibets historia och särskilt händelserna 1959. 
Vi som lever i Europa har anledning att se allvarligt på situationen i Tibet, och jag är glad att frågan står högt på kommissionens dagordning. Vad kan vi då göra? Kommissionen stöder total självständighet och bevarande av kulturell, religiös och nationell identitet. Vi har sett lovande tecken på att utvecklingen går åt rätt håll. Vi har haft överläggningar med företrädare för Dalai Lama, och vi vet att det har förekommit överläggningar mellan företrädare för honom och de kinesiska myndigheterna. Det är vår förhoppning att detta skall leda till en lösning. 
Under historiens gång har den fria världens omfattande, övergripande och enhälliga fredliga politiska påtryckningar gett imponerande resultat. Jag är övertygad om att parlamentet och kommissionen återigen kommer att agera kraftfullt och utöva liknande påtryckningar. 
Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag ber att få ta upp en fråga om de mänskliga rättigheterna. Jag har lämnat in skrivelser om ämnet. Problemen med de mänskliga rättigheterna i Tibet, Vitryssland och så vidare är svåra att förstå. Detta betyder dock inte att vi inte har problem i våra egna länder. Förra veckan togs fem barn med särskilda behov från sin familj. Man hade berättat om denna familj i nationella media och visat bristen på samhällsservice för deras barn och för barn i allmänhet. I Irland är samhällsservicen mycket ojämn och på sina ställen mycket undermålig, och man har sagt till vissa familjer att om de behöver hjälp kan staten ta deras barn ifrån dem. Minst sex familjer har kommit till mig angående detta.
De fem barnen i fråga skulle ha lämnats tillbaka till sina föräldrar i måndags, men har hittills inte blivit det. De är autistiska och det går inte att förklara för dem vad som händer eller att de inte kan åka hem. De blir skadade för livet.
Jag vädjar till kammaren att tala med den irländska regeringen om dess behandling av människor med funktionshinder och deras familjer. 
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om de sex resolutionsförslagen om Vitryssland.(1)
Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi har en mycket tuff resolution mot Vitryssland framför oss, men det också tyvärr den bistra verkligheten. Vitryssland är idag i skymningslandet, och det ser mörkare och mörkare ut för utvecklingen.
Jag anser att en punkt kunde ha lyfts fram ännu mer i denna resolution, nämligen förtrycket mot den fria fackföreningsrörelsen i Vitryssland. Det är en viktig del av landets demokratiska opposition. Delar av denna rörelse är idag på väg att krossas av Lukasjenkoregimen.
Vitryssland är idag ett land som blir alltmer isolerat i Europa. Det gäller självklart också i kontakterna med EU. Det är ju en väg som presidenten i Vitryssland har valt och som därmed också drabbar det vitryska folket. Därför är det desto viktigare att visa att denna politik av isolering mot Vitryssland riktar sig mot makthavarna i landet och inte mot det vitryska folket. Vad vi behöver idag är mer kontakter med de civila organisationerna i Vitryssland, med den demokratiska oppositionen, med oberoende media, med de fria fackföreningar som fortfarande kämpar mot det auktoritära styre som finns under president Lukasjenko. Samtidigt borde vi kanske föra en ännu hårdare sanktionspolitik gentemot dem som styr i det vitryska samhället idag. Det finns inget alternativ!
I länder runtom i regionen sker en demokratiseringsprocess, t.ex. i Ukraina och andra länder. Självklart kommer den dagen då även Vitryssland demokratiseras och kan tas upp i ett vidare europeiskt samarbete. 
Kušķis (PPE-DE ).
   – Mina damer och herrar! Europaparlamentet tilldelade förra året Vitrysslands journalistförbund Sakharovpriset för de mänskliga rättigheterna. Vi har i dag en skyldighet inför det europeiska samhället och människorna i Vitryssland att visa om vi kan leva upp till doktor Andrei Sakharovs och parlamentets höga ideal, eftersom det pris till försvar för de mänskliga rättigheterna som delas ut i akademiledamoten Andrei Sakharovs namn är en symbol för den mänskliga värdighetens, den intellektuella frihetens och förnuftets seger. 
Nu måste vi fortsätta på den inslagna vägen. Vi tar ställning för den vitryske demokraten Mihail Marynichs kamp för de mänskliga rättigheterna genom att anta en resolution där vi kräver hans och övriga politiska fångars omedelbara och ovillkorliga frigivning. Det är vi skyldiga att göra. Vi tar ställning för de vitryska journalisternas kamp för sanning och fördömer i vårt uttalande uttryckligen angreppen från president Alexander Lukasjenkos regim på medier, journalister och alla andra som öppet framför sin åsikt. Det är vi skyldiga att göra. Vi tar ställning för det vitryska folkets kamp för sin rätt att få vara en del av den nya demokratiska världen genom att ta avstånd från Lukasjenkos diktaturregim. Det har vi skyldighet att göra. 
Europa måste underlätta arbetet med att bygga upp det civila samhället i Vitryssland, där samhällsstrukturen inte är så trög och orörlig som man ibland tror i Europa. Människor vill kunna framföra sina åsikter och är beredda att göra det. Jag är övertygad om att det vitryska folkets och de demokratiska ledarnas kamp i landet har förtjänat ett synnerligen omfattande stöd, såväl moraliskt som ekonomiskt, från EU:s sida, eftersom de ju hänsynslöst bekämpas av Lukasjenkos brottsliga regim. Vi är skyldiga att tala klarspråk. I Vitryssland i dag skaffar man sig politisk, ekonomisk och ideologisk makt på ett alldeles speciellt sätt. Detta sätt kallas diktatur. I Minsk innehas den verkliga högsta makten, dvs. den lagstiftande, verkställande och till och med den dömande makten, av en enda person, nämligen en diktator som har tillskansat sig obegränsad, oinskränkt och okontrollerbar makt och myndighet över samhället och de enskilda människorna. 
Jag uppmanar Europaparlamentet och Europeiska unionens råd att erkänna att Vitrysslands nuvarande regim är en diktatur och att president Alexander Lukasjenko är en diktator. Jag uppmanar också parlamentet och rådet att ta avstånd från båda. I den vitryska demokratins namn kräver jag att visionerna och den ekonomiska makten, Europas parlamentariska erfarenhet och kommissionens administrativa förmåga inriktas mot ett gemensamt mål. För att värna den vitryska demokratin måste vi stå ordentligt rustade och inte nöja oss med halvmesyrer. Jag kräver att våra gemensamma insatser inleds här och nu! 
Onyszkiewicz (ALDE ).
   – Tack, herr talman. Vitryssland är en skamfläck på Europas karta, och denna skamfläck växer sig beklagligtvis allt större. På andra ställen, t.o.m. i arabländerna, går demokratiseringsprocessen framåt, även om det går trögt och vi inte är helt nöjda. I Vitryssland däremot förvärras situationen hela tiden. 
Alexander Lukasjenko, Vitrysslands Mussolini, gör allt som står i hans makt för att ytterligare isolera landet. Han förklarade nyligen att Vitryssland inte borde skicka i väg sina ungdomar för att studera och skaffa sig utbildning i väst. Kunskaperna skulle nämligen vara av noll och intet värde i hemlandet, framför allt med tanke på den politiska situationen i Vitryssland. Det är knappast förvånande att västerländska kunskaper inte står särskilt högt i kurs i Vitryssland, eftersom det antagligen är det enda land i Europa och kanske på ännu avlägsnare ställen där man håller sig med en officiell statsideologi. Överallt vimlar det av tjänstemän som kontrollerar att denna statsideologi efterlevs och utvecklas. Man hittar dem på varenda arbetsplats. Det är därför synnerligen angeläget att vi klart och tydligt talar om var vi står i denna fråga. Låt mig säga rent ut att det som händer i Vitryssland inte endast angår Vitryssland. Det angår hela Europa. Tack. 
Casaca (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! I dagens värld får demokratiska värderingar globalt genomslag. Ingen av oss kan givetvis förbli opåverkad av händelserna i Mellanöstern, t.ex. de omfattande förändringarna i Libanon, där människor också kräver rätt till frihet och demokrati. 
Vi hade alldeles nyligen tillfälle att här i parlamentet lyssna till Ukrainas nyvalde president som redogjorde för hur verkligheten numera ser ut och för det omfattande förändringsarbete som har ägt rum i hans eget land. Mot denna bakgrund är det fullkomligt oacceptabelt att vår världsdel fortsätter att solkas ned av något som redan mycket träffande har beskrivits som en smutsfläck som blir smutsigare för varje dag. Nyheterna från Vitryssland är ytterst oroande. Det finns absolut ingenting som tyder på att regimen kan tänka sig att öppna dörren till det civila samhället. Det förhåller sig precis tvärtom, och de repressiva åtgärderna håller på att trappas upp ytterligare. Jag anser därför att Vitryssland politiskt sett har kommit att utgöra ett av de allvarligaste problem som vi står inför i Europa och att vi med hänsyn till situationens allvar med alla till buds stående medel måste stärka stödet för det civila samhället i landet. Vi måste även så långt möjligt föra en ännu hårdare sanktionspolitik. 
Samtalen mellan EU och Ryssland har kommit att få en alldeles speciell betydelse i detta sammanhang. Vi är väl medvetna om att ett av de viktigaste problemen under dessa samtal gäller förhållandena i de angränsande länderna mellan EU och Ryssland. I resolutionen konstaterar vi därför med beklagande att detta ärende, som står som punkt 21 i resolutionen, inte har tagits upp av kommissionen. Herr kommissionsledamot, ni kommer förhoppningsvis att kunna ge oss närmare information i ärendet. Det är mycket viktigt att så sker. Vi kommer följaktligen att stödja förslaget till resolution, och vi hoppas på goda nyheter från Vitryssland före årets slut. Jag hoppas verkligen på detta. 
Libicki (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Välmående och oberoende länder har en tendens att glömma det öde som drabbar mindre lyckligt lottade länder. Tibet var ett diskussionsämne i kammaren i dag. Tibet och Dalai Lama låter sig lyckligtvis inte glömmas bort. De påminner ständigt om sin existens. Jag måste säga att mitt lands historia har varit lika bitter. På 1800-talet försökte Europa ofta glömma att det polska folket existerade och hade rätt till oberoende. Endast det stora antalet polska uppror höll den så kallade polska frågan levande och gjorde att Polen inte glömdes bort.
I modern historia glömde världen till stor del bort hela det område i Europa som befann sig under kommunismens ok efter Jaltakonferensen 1945. Sedan kom 1989 och kommunistregimens fall i Polen, följt av Berlinmurens fall. Jag skulle vilja påminna kammaren om att kommunismens fall i Polen föregick Berlinmurens fall. Efter det följde goda tider för Polen. Vi måste nu inse att det som finns bortom det nuvarande EU:s östra gräns inte är en annan planet utan vår egen bakgård. När folket i Ukraina krävde oberoende lyckades EU visa sitt stöd. Samma sak bör ske nu. Skyldigheten att försvara den vitryska nationen och dess rätt till verkligt oberoende, snarare än ett sken av oberoende som kontrolleras av Alexander Lukasjenko och hans vänner, vilar på våra axlar.
Det är viktigt att förstå att Lukasjenko då han strider mot sitt folk även strider mot deras kultur och religion, i synnerhet katolicismen. Det finns många katoliker i Vitryssland och katolicismen tenderar att identifieras med strävan efter självständighet och provästerländska tendenser. Förvisningen av katolska präster har blivit norm i Vitryssland. Därför måste vi ge allt vårt stöd till det vitryska folket när de strävar efter frihet. 
Schroedter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det är inte demokrati när människor fångas in och kastas i fängelse för att de tänker annorlunda. Då är det godtycke, fruktan och falskhet som styr. Det finns många här i kammaren som vet hur det var när dessa förhållanden rådde i våra egna stater. Inför denna situation bör vi inte skygga för att använda ordet ”diktatur”, för det är precis det som för närvarande vinner terräng i Vitryssland. Det är precis en sådan situation där politiska fångar som Mikhail Marinitj, Valerij Levonevskij och Alexander Vasiljev, liksom Yauhien Afnagel och professor Jurij Bandazjevskij för att nämna två aktuella exempel, kan få sina personliga friheter inskränkta. Det är något vi måste göra människor uppmärksamma på, och jag uppmanar här och nu rådet – i dess frånvaro – och kommissionen att kalla till sig de vitryska ambassadörerna och framföra ett politiskt budskap där man kräver omedelbar frigivning av dessa politiska fångar och gör klart att vi inte kommer att tolerera ytterligare frihetsberövanden på grund av yttrandefrihet.
Låt mig i samma andetag få upprepa min uppmaning till kommissionen och rådet att också göra något åt de försvunna personerna och skynda på det arbete som Europarådet har påbörjat. De måste sätta igång en internationell undersökning som äntligen kommer att ge det vitryska folket hopp när världssamfundet inte längre håller tyst inför de omfattande kränkningarna av mänskliga rättigheter i Vitryssland. 
Duka-Zólyomi,
   . – Herr talman! När jag säger ”Vitryssland” kanske ni reagerar med det alltför välbekanta ”den sista diktaturen i Europa”. Ja faktiskt, kränkningar av de mänskliga rättigheterna sker varje dag hos EU:s nya granne.
Låt mig dock inte tala direkt om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Vitryssland, utan ta upp frågan om Europeiska unionens medverkan i det civila samhället i detta land. Med programmet för bistånd för ekonomiska reformer och ekonomisk återuppbyggnad i de nya oberoende staterna och Mongoliet har EU anslagit 10 miljoner euro till projekt i Vitryssland som stöd för det civila samhället och oberoende media för perioden 2005–2006. Eftersom detta bistånd går genom Vitrysslands regering, är det inte tillräckligt effektivt och flexibelt för att stödja det civila samhällets organisationer, varav de flesta redan har avregistrerats av politiska skäl.
Trots ministerrådets resolution i november 2004 och den detaljerade EU-handlingsplanen för att främja demokrati i Vitryssland insisterar Europeiska kommissionen på att använda den befintliga mekanismen för stöd till det civila samhället i Vitryssland. Några medlemsstater och den utvisade vitryska kolonin, å andra sidan, vill att en speciell fond bildas med flexiblare strukturer för att stödja icke-registrerade, icke-statliga organisationer, som är de aktivaste och viktigaste i Vitryssland men som inte får något stöd med de aktuella EU-mekanismerna.
Vi måste erkänna de framsteg som Europeiska kommissionen gjort avseende Vitryssland. Kommissionen måste dock slutligen erkänna behovet av ökat stöd för det civila samhällets verkliga organisationer, såsom det vitryska journalistförbundet, som är Sakharovpristagare. Jag ber därför Europaparlamentet att höja sin röst i denna fråga, utöva sitt inflytande och sätta tillräcklig press inte bara på kommissionen utan också på Vitryssland. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det är ovanligt att ett resolutionsförslag antas enhälligt i Europaparlamentet, men jag är övertygad om att det kommer att ske i dag när vi röstar om Vitryssland. Jag tror verkligen att det kan hända.
Situationer där allt är svart eller vitt uppstår sällan på den internationella arenan eller i nationell politik. Situationen i Vitryssland är som en svartvit film. Sanning och frihet utgör ena sidan och regimen den andra. Jag tackar föredragandena för deras resolutionsförslag. Jag är inte säker på att det är för strängt. Det är anpassat till den nuvarande situationen i Vitryssland som trots allt är ett europeiskt land.
Detta resolutionsförslag är en stark uppmaning till att försvara ett fritt, demokratiskt och europeiskt Vitryssland. Landet förtjänar en bättre framtid. Europaparlamentet har kommit ihåg de politiska fångarna och de försvunna i Vitryssland, de nedlagda tidningarna och utbildningsinstituten, samtidigt som det har betonat att frihet är odelbar och att frihet inte kräver ett visum från Lukasjenko. Jag anser att vi bör tacka föredragandena för detta.
Slutligen skulle jag vilja säga att då kammaren i dag försvarar Vitryssland försvarar vi också europeisk solidaritet och heder. Jag tackar er. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! På medeltiden bildade litauerna, polackerna och vitryssarna en federation av tre stater, ett centraleuropeiskt kungarike. I dag är polackerna och litauerna med oss, och folk talar som om Vitryssland låg på månen.
Jag fick nyligen ett e-brev från en medborgare som protesterade starkt mot vad han ansåg vara vår försummelse av detta land. Så är inte fallet. Här i Europaparlamentet ger vi ett omfattande stöd till mänskliga rättigheter i Vitryssland, tilldelar dess medborgare Sakharovpriset, håller regelbundna debatter och gör stora ansträngningar. Dock är det detta intryck som allmänheten får till följd av rådets totala passivitet och, i synnerhet, av den politik som tillämpats av våra nationalstater, vars intresse i denna fråga – med några få lovvärda undantag – är ganska bristfälligt. Av dessa anledningar är det viktigt att vi klargör att punkterna 3 och 4 i resolutionen måste åtgärdas snarast. Jag hänvisar till undersökningen av de fall där människor har försvunnit och frigivningen av politiska fångar. Jag skulle vilja be de andra grupperna att ge sitt stöd till vårt ändringsförslag varigenom vi kanske kan göra något för de unga från Vitryssland, där även vi tycker att demokratin och rättsstatsprincipen måste föras framåt. Nationalstaterna måste till sist vakna upp ur sin dvala. 
Kallas,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att säga att jag i hög grad delar de åsikter som uttrycks i ert resolutionsförslag om Vitryssland, som vi känner samma oro för.
EU:s mål är att ha nära förbindelser med alla våra grannar, inklusive Vitryssland. Vi vill se Vitryssland som ett demokratiskt, stabilt och blomstrande land som drar full nytta av vår grannskapspolitik. Den politik som regeringen bedriver hindrar tyvärr landet från att ta sin rättmätiga plats i de europeiska nationernas familj.
De allvarliga bristerna i organiseringen av parlamentsvalet och folkomröstningen i oktober 2004 visar hur långt efter Vitryssland ligger när det gäller demokratisk utveckling. Det är djupt oroande för oss alla att respekten för demokrati, grundläggande friheter och rättsstatsprincipen minskar snarare än ökar när regimen fortsätter att stärka sitt grepp om demokratiska krafter, oberoende media och oppositionskrafter.
I november 2004, efter det vitryska valet, antog EU:s utrikesministrar slutsatser där man fastställde en tydlig EU-politik. Vi bekräftade restriktionerna mot kontakter på ministernivå med vitryska myndigheter, men gav samtidigt ett tydligt budskap till befolkningen att de inte var bortglömda och att vi försöker stödja ett civilt samhälle och demokratiska krafter i Vitryssland.
Vi övervakar noga situationen för de mänskliga rättigheterna i landet och förra året införde EU till följd av detta ett viseringsförbud för vissa högt uppsatta vitryska tjänstemän på grundval av uppgifterna i Europarådets Pourgouridesrapport om politiskt motiverade försvinnanden. Vi utvidgade sedan viseringsförbudet till att omfatta de tjänstemän som ansågs vara ansvariga för det manipulerade valet och folkomröstningen och för de som bar ansvaret för att de fredliga demonstrationerna som följde undertrycktes.
Fallet Mikhail Marinitj och andra fängslade politiska motståndares fall bekymrar oss mycket. Vi anser att rättegången mot honom var politiskt motiverad och vi har gjort ett uttalande där vi kräver att hans orimliga straff skall omprövas. Vi är djupt oroade i allmänhet över domstolarnas oberoende i Vitryssland och fortsätter att följa dessa fall på nära håll. EU gjorde ett uttalande om fallet Mikhail Marinitj i januari.
När det gäller er uppmaning till kommissionen att öka våra biståndsinsatser till Vitryssland kan jag med glädje meddela att vi redan har gjort det till följd av de slutsatser som EU:s utrikesministrar kom fram till i november förra året. Kommissionen spelar en ledande roll i att samordna och genomföra EU-insatser till stöd för det civila samhället och demokratiseringen i Vitryssland. Nästa vecka kommer det att hållas en konferens i Vilnius om detta mycket viktiga ämne. I svåra situationer som den i Vitryssland, där ett land isolerar sig från omvärlden, är detta särskilt svårt och vi försöker komma fram till en lämplig fördelning av arbetet mellan gemenskapens medlemsstater och andra givare.
Vi välkomnar i hög grad den roll som Europaparlamentet kan spela när det gäller att uppmuntra demokratiska förändringar och stödja demokratiska krafter i Vitryssland. För närvarande granskar vi noga den handlingsplan som er delegation för förbindelserna med Vitryssland har utarbetat för att se hur den kan stämma överens med våra egna ansträngningar i det avseendet. Det finns mycket att göra och vi ser fram emot att arbeta tillsammans med parlamentet och med de demokratiska krafterna i Vitryssland.
I era inlägg tog ni upp några frågor som jag skulle vilja besvara. Den första var om Vitryssland diskuterades på högnivåmöten mellan EU och Ryssland. Svaret är ja, frågan tas alltid upp under dessa möten.
Frågan om hur man skall kanalisera bidragen och hur man finansiellt kan hjälpa det civila samhället i Vitryssland togs också upp. Huvudfrågan är de relevanta organisationernas förmåga att tillgodogöra sig bidragen. Kommissionen är beredd att undersöka alla möjliga sätt att stödja det vitryska civila samhället så att bidragen kan användas effektivt. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag, efter debatterna. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sex resolutionsförslag om Kambodja(1).
Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I över trettiofem år har det förekommit en hel del korruption inom den kambodjanska politiken. När fransmännen upphörde med sin ockupation av den mycket större koloni som tidigare kallades Indokina, huvudsakligen till följd av självständighetskriget i nuvarande Vietnam, var amerikanerna, ryssarna och kineserna redo att föra Kambodjas och Laos nya stater in i sina respektive inflytelsesfärer. Var och en av dessa supermakter försökte beväpna sina egna satellitrörelser i dessa stater och föra dem till makten med militärt stöd i syfte att därefter eliminera alla andra styrkor. I samband med ett häftigt motstånd mot en ansvarslös amerikansk intervention föll makten i händerna på röda khmererna, en rörelse som levde i den föreställningen att ett utraderande av städerna och de intellektuella skulle innebära ett stort framsteg för den fattiga jordbruksbefolkningen. Jag vill påminna er om att det var denna mordlystna terrorregim som Förenta nationerna hellre erkände, än de upprorsmän som stöddes av Vietnam och som ville få ett slut på denna regim. De dåvarande befriarna har fortfarande en stor anhängarskara bland folket, men de känner sig fortfarande misstrodda av omvärlden.
Kambodjas korrumperade förflutna gör att det fortfarande är praktiskt taget omöjligt att upprätthålla en normal koalitionsregering och en normalt fungerande parlamentarisk demokrati. De politiska partierna förvägrar varandra existensberättigande och skulle helst vilja tillintetgöra varandra för gott. Detta förklarar varför oppositionsledamöter i parlamentet kan behandlas som statens fiender och låsas in. Eftersom de rika nationerna i väst tidigare bidragit avsevärt till detta korrumperade klimat har vi en moralisk skyldighet att hjälpa kambodjanerna att bryta sig lös ur detta. Det finns ett desperat behov av kritik och fördömelse, men också av insikten att saker och ting kunde ha skötts bättre än vad omvärlden tidigare har visat kambodjanerna. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi som parlamentariker kan mycket väl förstå den fasa och det våld som beskrivs i det resolutionsförslag som vi har framför oss i dag. Tre av våra kolleger, parlamentarikerna Sam Rainsy, Cheam Channy och Chea Poch, förlorade sin immunitet på ett synnerligen brutalt sätt, genom en handuppräckning under ett plenarsammanträde – om det kan kallas så – som hölls bakom stängda dörrar, dolt från allmänheten och utan något formellt protokoll från överläggningarna. Dessutom arresterades en av dessa parlamentariker kort därefter. Dessa händelser var ett slag mot själva demokratin, mot själva parlamentets väsen.
En av måltavlorna för denna handling, Sam Rainsy, ledare för sitt eget parti faktiskt, hade två dagar tidigare skrivit en artikel i Cambodia Daily där han i tydliga ordalag beskrev den allvarliga situationen i sitt hemland. Mina damer och herrar! Jag vill fästa er uppmärksamhet på den situationen. Vi måste agera beslutsamt i den här frågan. Det är inte första gången som vi är tvungna att belysa den allvarliga situationen i Kambodja, och vi bör uppmana kommissionen, rådet och medlemsstaterna att tala klarspråk om detta vid det kommande mötet den 10–11 mars.
Frågan kommer emellertid också att tas upp vid mötet för FN:s kommitté för mänskliga rättigheter som kommer att äga rum i Genève i slutet av denna månad och pågå in i april. En delegation från parlamentet kommer att närvara vid detta möte. Det åligger oss att följa debatterna mycket noga, för även rapporten från FN:s särskilda sändebud Peter Leuprecht kritiserar skarpt den mycket allvarliga situationen i landet. Om jag får citera det engelska uttryck som han använde så kallade han situationen i Kambodja för ”a chunky façade of democracy”. Så pass omfattande är det förfall vi bevittnar.
I stället för att ge oss tecken på hopp och förtroende för framtiden gör Kambodja det rakt motsatta. Regimens hållning skärps och brotten mot de mänskliga rättigheterna ökar. Därför föreslår jag, mina damer och herrar, att vi återigen tar upp denna fråga före sommaruppehållet, så snart slutsatserna från mötena i Genève är tillgängliga, och om det ännu inte har skett några väsentliga framsteg i Kambodja. 
Neyts-Uyttebroeck, Annemie (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill först och främst be kommissionsledamöterna och mina kolleger om ursäkt, för tyvärr har jag inte möjlighet att stanna till slutet av debatten på grund av mitt flygs avgångstid. Jag hoppas att ni kan förlåta mig.
Sam Rainsy – Sam är som ni vet hans efternamn och Rainsy hans förnamn – och hans fru är mycket goda vänner till mig, så jag har haft personlig erfarenhet av den svåra kamp som förs. För att ta ett exempel så kallas Sam Rainsys parti ”Sam Rainsy”, för det var det enda namn som Hun Sens parti inte förkastade. Alla de övriga namnen som han först hade försökt med förkastades. Detta kanske kan ge er en uppfattning om Kambodjas maktmekanismer.
Vad som är särskilt beklagligt, och än mer beklagligt än ödet för våra tre kolleger från det kambodjanska parlamentet, är att Kambodja hittills har varit ett av de fattigaste länderna i Sydostasien, med ett samhälle som kännetecknas av en ovanligt hög grad av dagliga brott – våld som är politiskt och kriminellt inspirerat och som knappt alls bekämpas.
Vad vi inte heller bör glömma är att trots alla fina löften har den kambodjanska regeringen – Hun Sen har som ni vet återigen utsetts till premiärminister – i själva verket inte gjort något allvarligt försök att väcka åtal mot dem som bär det största ansvaret för den massförstörelse, det folkmord som utfördes av röda khmererna, och det förefaller inte heller sannolikt att den kommer att göra något på kort sikt. Därför säger det sig självt att vi är oroade över våra kollegers öde, ett öde som andra oppositionsledamöter också kan drabbas av. Jag ber er emellertid att komma ihåg att Europeiska unionen är Kambodjas största bidragsgivare, och bara det innebär att vi definitivt förfogar över påtryckningsmedel som kan förmå denna förfärliga regim att genomföra förändringar till det bättre. 
Tarabella (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Situationen i Kambodja är sannerligen en källa till oro. Genom att stödja detta gemensamma resolutionsförslag om Kambodja från de sex parlamentsgrupperna vill jag betona två punkter, om än med risk att gå igenom sådant som tidigare talare redan har tagit upp.
Den första punkt som jag i dag vill betona gäller upphävandet av den parlamentariska immuniteten för tre ledamöter i Sam Rainsys parti. Den första av dessa tre är Cheam Channy, som också har hållits fängslad och som kommer att åtalas av en militärdomstol, trots att en kambodjansk medborgare inte kan prövas av en militärdomstol. Sedan är det Chea Po och Sam Rainsy själv, som båda två har flytt från Kambodja för att verkligen få möjlighet att säga sin mening om situationen i landet. Det är avgörande att de återfår sin parlamentariska immunitet och således kan återuppta sin roll som valda företrädare, en roll som Kambodjas väljare har gett dem.
Vi vill påpeka att vi tog emot Sam Rainsy här för två veckor sedan, under sammanträdesperioden i februari, i samband med besöket av delegationen för ASEAN-länderna. Han uttryckte då en önskan om någon slags manifestation från vår sida. Därför åligger det oss att göra denna manifestation i dag.
För det andra önskar jag att det kunde ske en effektivare övervakning av de olika slags stöd som beviljas Kambodja, vilket alldeles nyss nämndes. Det är obegripligt att landet, enligt FN:s utvecklingsprogram, skulle ha upplevt en försämring under de senaste tio åren inom tre av de huvudsakliga utvecklingsområdena, nämligen antalet personer som lever under fattigdomsstrecket, analfabetism bland vuxna och spädbarnsdödlighet. Man fruktar att biståndet inte nödvändigtvis når fram till dem som det är avsett för och att det inte uppfyller befolkningens verkliga behov. Det behövs en effektiv övervakning och kontroll av biståndet i landet för att hejda denna olyckliga utveckling.
Den kambodjanska regeringen borde visa sina goda intentioner när det gäller effektiviteten hos de åtgärder som vidtagits och genomförts i landets intresse och framför allt förklara hur man använt biståndet från EU. 
Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Genom att upphäva den parlamentariska immuniteten för tre av parlamentets oppositionsledamöter – däribland vår vän Sam Rainsy, som några av oss har träffat – vilka hade fäst uppmärksamhet på vad som för närvarande händer i Kambodja och fördömt korruptionen i landet, har Kambodja återigen visat sig vara en mycket bristfällig demokrati, där den enväldiga regimen har påtvingat det politiska, sociala och ekonomiska livet ett despotiskt styre.
Som vår kollega nyss påpekade måste vi komma ihåg – och det är viktigt att människor är medvetna om detta – att trots att Kambodja tagit emot fem miljarder dollar i internationellt bistånd under de senaste tio åren är det likväl det enda landet i världen där analfabetismen, spädbarnsdödligheten och antalet personer som lever under fattigdomsstrecket fortfarande ökar. Som FN och Världsbanken har betonat har de som utövar den politiska makten tillskansat sig det internationella biståndet och landets resurser, och lämnat det kambodjanska folket i ett tillstånd av yttersta misär. Givarländerna – däribland vi själva – delar skulden för denna situation, för det sker ingen kontroll av vilka som verkligen mottar biståndet, och en regim som är känd för korruption och diktatoriska övergrepp blir inte ställd till svars.
Vad kan vi slutligen säga om de bönder vars egendomar har exproprierats till förmån för de kinesiska företag som, likt andra företag, hänsynslöst skövlar många hektar skog? Sedan 1993 har femtio procent av Kambodjas skogsområden förstörts under medverkan av en korrupt regering. Det är dags för Europeiska unionen att börja stödja dem som verkligen engagerar sig i kampen mot korruptionen och strävar efter att upprätta rättsstatsprincipen och respekten för de demokratiska principerna. Detta kan exempelvis ske genom att biståndet kopplas till respekten för demokratin, de mänskliga rättigheterna och miljön.
Låt oss till sist förmå den kambodjanska regeringen att göra det som är varje demokratiskt vald regerings skyldighet, nämligen att respektera och stödja demokratins anhängare. 
Posselt,
   – Herr talman! Under den svåra period då Kambodja började om på nytt, efter diktaturen och röda khmerernas vilda framfart, var det Son San, ordförande för det kambodjanska parlamentet, som blev en drivande kraft för frihet och demokrati. Han besökte oss ofta här i Strasbourg och var en imponerande samarbetspartner för parlamentet.
Därför är det desto mer tragiskt att det nu görs försök att tysta det kambodjanska parlamentet och dess viktiga demokratiska tradition genom hotelser och terror som initierats av premiärministern. Låt mig påpeka att Sam Rainsys besök för två veckor sedan skedde helt i samma anda som de besök som gjordes av frihetskämpen Son San, och Sam Rainsy förtjänar vårt helhjärtade stöd, för utan ett fungerande parlament kommer alla ansträngningar som har gjorts i Kambodja av FN och Världssamfundet att ha varit förgäves.
Trots den stora summa pengar som investerats och de ansträngningar som gjorts av världssamfundet i Kambodja står vi inför ett scenario av ännu mer allmän förstörelse om vi inte lyckas sätta stopp för regeringens auktoritära tendenser och stärka de demokratiska krafterna och det parlamentariska arbetet. 
Maaten,
   – Herr talman! Europeiska unionen har stött demokratiseringsprocessen i Kambodja sedan 1992. Vi har alltid trott att Kambodja skulle utvecklas successivt i riktning mot demokrati, men tålamodet börjar nu förklarligt nog ta slut. Under det senaste året har situationen i Kambodja tagit en dramatisk vändning till det sämre, och det senaste lågvattenmärket var häxjakten mot de tre oppositionsledamöterna, däribland den modige Sam Rainsy som var här för två veckor sedan. Även om det var roligt att se honom här, hade det varit bättre om han inte varit här utan helt enkelt kunnat fullgöra sin roll inom oppositionen i Phnom Penh. Ni behöver inte ta mig på orden, för under de kommande dagarna kommer FN:s sändebud i Kambodja, Peter Leuprecht, att framföra sina slutsatser för FN. Dessa slutsatser är enbart deprimerande. Under sina fyra år som sändebud har det knappt skett några framsteg alls.
Europeiska unionen, kommissionen och medlemsstaterna har nu spenderat sammanlagt 1 miljard euro på kontoret i Phnom Penh, valobservationsuppdrag, ekonomiskt stöd till minröjningsarbeten och dylikt. Bör vi inte dra slutsatsen att EU:s politik helt enkelt har misslyckats? Det borde vi kunna säga.
Enligt min mening är kompromissernas tid över. Om den kambodjanska regeringen inte snart respekterar den demokratiska rättssäkerhetens grundläggande principer, såsom öppenhet och ansvarsskyldighet, är vi tvungna att dra in vårt stöd. Vad som i alla händelser krävs är en kraftig omorientering av vårt stöd. 
Krupa,
   – Tack. Flera år har gått sedan slutet på konflikten i Kambodja, men situationen i landet fortsätter att vålla bekymmer. Parlamentet inledde nyligen debatten om brott mot de mänskliga rättigheterna i Kambodja, tillsammans med den oacceptabla behandlingen av kvinnor och barn som är en skymf mot deras mänskliga värdighet.
Den grupp som sitter vid makten valdes i ett så kallat fritt val. Den har inga begrepp om vad en stat är, och antingen är den oförmögen att föra en dialog med oppositionen eller så vill den inte göra det. Enbart under det första lokalvalet dog tjugo personer, och de som sitter vid makten gav inte oppositionen tillgång till medierna. Många aktivister är nu arresterade. De som arresterades tidigare hålls fortfarande fängslade, och de har ännu inte fått någon dom. Att lura till sig uttalanden under våld eller genom bestickning är en vardagsföreteelse. Korruptionen är omfattande. Allt detta är typiskt för Kambodjas politiska liv och visar hur rättssystemet fungerar där. Politiken inom det kambodjanska ministeriet för kultur och religion är talande. Ministeriet utfärdade nyligen en förordning som förbjuder de kristna kyrkornas missionsverksamhet, vilket ledde till antikristna protester. Religiös diskriminering, inskränkningar av rätten till mötesfrihet och yttrandefrihet, hot och skrämsel från politiska ledare, allt detta är allvarliga brott mot nationens och individens rätt till frihet. Vi vädjar därför om respekt för de mänskliga rättigheterna och ett slut på förföljelserna och hotelserna gentemot dem som försvarar de mänskliga rättigheterna. Vi stöder också Europaparlamentets resolution. Tack. 
Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Folket i Kambodja har lidit enormt i många decennier av de katastrofala effekterna av en totalitär regering och korruption bland högt uppsatta tjänstemän. För närvarande utsätts de i landet som har kämpat oändligt för rättvisa och reform ännu en gång för hård regeringsunderstödd förföljelse. Detta gäller även de tre motståndsledarna Sam Rainsy, Chea Poch och Cheam Channy, vars parlamentariska immunitet nyligen upphävdes av uppenbara politiska skäl och med tvivelaktiga och ogrundade rättegångsförfaranden.
Genom att anta denna resolution vill vi, det europeiska folkets representanter, framföra ett bestämt och tydligt meddelande till de enväldiga härskarna i Phnom Penh, och till dem som stödjer dem, att Kambodjas vänner inte kommer att blunda för de pågående försöken att eliminera den demokratiska oppositionen i detta land. De kommer att fortsätta att helhjärtat stödja de pluralistiska politiska krafter som kämpar för reform, demokrati, yttrandefrihet och social rättvisa. 
Kallas,
   – Kommissionen har med oro följt händelserna i samband med upphävandet den 3 februari av den parlamentariska immuniteten för Sam Rainsy, ledaren för det kambodjanska oppositionspartiet ”Sam Rainsy”, och två andra ledamöter av nationalförsamlingen. Kommissionen tror att dessa händelser kan försvaga oppositionen ytterligare och riskera att äventyra landets fortsatta demokratiseringsprocess. Kommissionens företrädare i Bryssel har också nyligen träffat Sam Rainsy, som informerade dem om den senaste utvecklingen.
Kommissionen gav sitt starka stöd åt utfärdandet av en EU-förklaring om denna fråga, och jag kan meddela att EU:s förklaring har överlämnats till premiärministern av EU-ordförandeskapets lokala företrädare.
Kommissionen tar upp sin oro över dessa frågor i den politiska dialog som kommissionen för med de kambodjanska myndigheterna, till exempel vid mötet för den gemensamma kommittén EG–Kambodja som kommer att hållas senare i år. Jag kan också försäkra er att man inom kommissionens samtliga samarbetsaktiviteter i Kambodja fäster största vikt vid demokrati, god förvaltning och respekt för de mänskliga rättigheterna.
Jag tar tillfället i akt och uppmanar de politiska ledarna i Kambodja att tillsammans arbeta konstruktivt för att finna en lämplig lösning på detta problem, för att landet skall kunna fortsätta att utvecklas på vägen mot en fullt fungerande demokrati. Samtidigt vill jag försäkra parlamentet att kommissionen fortsätter att följa dessa händelser noga, dels genom delegationen i Phnom Penh och dels genom EU-medlemsstaternas beskickningar i Kambodja. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag, efter debatterna. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sex resolutionsförslag om Saudiarabien(1).
Pflüger (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är positivt att vi i dag kommer att få en gemensam resolution som koncentrerar uppmärksamheten på situationen för de mänskliga rättigheterna i Saudiarabien. På den arabiska halvön, liksom i vissa schweiziska kantoner, är det kvinnorna som förvägras de grundläggande rättigheterna. Det var så sent som 1970 som Saudiarabien höll sitt första lokalval, där kvinnorna nekades att rösta, och det får de fortfarande inte, vilket jag själv kunde konstatera när vår delegation för förbindelserna med Gulfstaterna besökte lokalvalet i Riyadh i början av februari.
Men vad är det för dubbelmoral vi ser bland medlemsstaternas stats- och regeringschefer? Å ena sidan fäller de – någon enstaka gång och i all stillhet – kritiska kommentarer om situationen för de mänskliga rättigheterna i Saudiarabien. Å andra sidan blomstrar affärerna, särskilt inom vapenindustrin. Tyvärr är det återigen Tyskland som ligger i täten i det här avseendet. De uttalanden som gjordes av Tysklands förbundskansler Gerhard Schröder under hans besök i Saudiarabien talar sitt tydliga språk. Han beskrev Saudiarabien som ett land med mycket stor potential och omfattande ekonomiska resurser. Därför är det knappast förvånande att hans besök medförde en hel rad olika vapenaffärer – affärer som sannerligen inte bidrar till att göra regionen fredligare, och som inte heller kommer att bidra till att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna. Jag är för ett allmänt förbud mot vapenexport för Europeiska unionens medlemsstater, inte bara till Kina utan också till Saudiarabien. Låt oss avliva dubbelmoralen och sätta stopp för vapenexporten.
En annan sak som jag vill ta upp är situationen för de arbetstagare som inte är saudiska medborgare. Personer inom EU:s diplomatiska kretsar påstår att begreppet ”slaveri” kan beskriva situationen för dessa arbetstagare i Saudiarabien. Situationen för de icke-saudiska arbetstagarna i Saudiarabien är en grundläggande fråga, och något som parlamentet verkligen borde ta upp till diskussion. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det första landsomfattande valförfarandet någonsin i Saudiarabiens historia har kommit i gång i och med det lokala valet i Riyadh som fullföljdes förra månaden och fortsätter i resten av landet tills april. Riyadh hade 82 procent deltagande av bara män, även om det i den saudiarabiska vallagen anges att medborgare får rösta. Myndigheterna har förklarat att kvinnor kommer att vara berättigade att rösta i framtiden. Jag tillstår att de i oktober förra året ratificerade FN:s konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor. Dessa val bevittnades av en delegation från Europaparlamentet och jag vill tacka myndigheterna för deras vänlighet och gästfrihet gentemot alla dess ledamöter.
Jag stöder en ordentlig förstärkning av förbindelserna mellan EU och Saudiarabien och uppmanar EU-institutionerna att öka vår närvaro i regionen. Jag välkomnar antagandet av en ny kodex för rättsförfaranden och brottmålsförfaranden och införandet av en ständig kommitté för att utreda klagomål om tortyr och ett nationellt program för att eliminera fattigdomen. Jag hoppas att dessa mycket positiva åtgärder kommer att tillämpas i praktiken på plats mycket snart.
Jag vet att århundraden av kulturella och religiösa traditioner delar EU och Saudiarabien. Jag måste dock uppmana de saudiarabiska myndigheterna att upphäva begränsningarna för kvinnors frihet däribland förbud att framföra fordon, arbeta och inneha ett offentligt ämbete – begränsningar för självaste deras juridiska person. Även om det är nödvändigt att bekämpa terrorismen och fundamentalismen, måste vi samtidigt trygga grundläggande mänskliga och civila friheter. Jag skulle också vilja uppmana till större tolerans när det gäller religiös frihet.
Jag ser fram emot fortsatta mycket givande förbindelser mellan EU och Saudiarabien. Jag är här särskilt angelägen som kvinna och offentlig företrädare för ett litet land som fortfarande för 30 år sedan hade förbud mot kvinnors rättigheter på många områden; kvinnor fick inte ens arbeta när de väl gift sig. Vi har kommit långt. Det blir inte alltid rätt i vår del av världen, men låt oss titta på kvinnofrågan i Saudiarabien och fortsätta med det tillsammans. 
Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Ett land som på 2000-talet inte låter kvinnor utöva sin rösträtt kan sannerligen inte komma med på listan över världens demokratier. Ett land som på 2000-talet behandlar kvinnor socialt och politiskt på det sätt som Saudiarabien gör kan otvivelaktigt inte betraktas som en civiliserad nation. Ett sådant land borde ha utsatts för de hårdaste internationella påtryckningar och total isolering tills drastiska reformer omedelbart införts.
Vi européer som är så stolta över att vara de mänskliga rättigheternas väktare och försvarare av jämställdhet mellan könen gör ändå inget mer än att anta halvartiga, milt tillrättavisande resolutioner som vi säkert vet inte kommer att ha den minsta inverkan. Samtidigt fortsätter vi att genom inbringande handel och försvarskontrakt – vissa medlemsstater mer än andra – till fullo stödja den diktatoriska regimen vid makten i Saudiarabien. Det är skamligt. 
Gruber (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Besöket av delegationen för förbindelserna med Gulfstaterna i Riyadh och Jedda var till stor nytta, både när det gäller ett ökat samarbete mellan Europaparlamentet och länder som Saudiarabien, som är centrala för stabiliteten i Mellanöstern, och när det gäller en förbättrad förståelse mellan olika kulturer och religioner.
Vi träffade många företrädare från den politiska och ekonomiska världen, medierna och det som kallas det civila samhället, även om det för närvarande inte existerar något sådant i Saudiarabien på grund av förbudet mot sammanslutningar och bildandet av politiska partier. Vi vistades i den saudiska huvudstaden under den vecka då det första valet pågick. Det hölls endast på kommunal nivå, men var ändå ett litet första steg mot de nödvändiga politiska och sociala reformerna.
Det faktum att kvinnor uteslöts från omröstningen kastar emellertid en mörk skugga över hela processens trovärdighet. Vi uppmärksammade alla våra kontakter på att det var oacceptabelt att förvägra kvinnorna rätten att rösta. Vi upprepade samma budskap till själve prinsregenten Abdullah, som föreföll instämma men som svarade att det kommer att ta tid. Under tiden, för bara några dagar sedan, meddelade den saudiske utrikesministern att kvinnor kommer att få delta i nästa val. Vi är därför övertygade om att orden kommer att följas av handling.
Kvinnorna utgör i dag en viktig drivande kraft för utvecklingen av de efterlängtade demokratiska institutionerna. Många av dem är framstående och välutbildade, och har ansvarsfulla roller inom olika samhällssektorer. Personer som vi träffade och som verkar för att främja kvinnors intressen försöker effektivt och ihärdigt göra kvinnor mer medvetna om sina rättigheter. Det är uppenbart att det ännu finns mycket att göra när det gäller respekten för kvinnors rättigheter, de medborgerliga rättigheterna och framför allt mänskliga rättigheter i allmänhet, däribland rättigheterna för de åtskilliga utländska arbetstagarna i landet. I dag står landet inför motstridiga krav från dem som eftersträvar större öppenhet för det saudiska samhället och dem som föredrar att behålla status quo. Intrycket är emellertid att det kommer att bli svårt att vrida klockan tillbaka.
Alla vi mötte betonade Saudiarabiens åtagande att bekämpa terrorismen och den religiösa fundamentalismen, som – vilket vi vet – har funnit en oroväckande god grogrund i landet. Vi bör understryka att en återkommande fråga, som jag anser förtjänar vårt stöd, var begäran om närmare förbindelser mellan EU och Saudiarabien i syfte att uppnå det gemensamma målet om fred, stabilitet, politiska reformer och ekonomiskt samarbete. Vi bör i synnerhet ge vårt gemensamma stöd till insatser för att eliminera terrorismens orsaker och få ett slut på konflikten mellan Israel och Palestina. Dessutom ber Saudiarabien enträget att EU:s institutioner skall öka sin närvaro i landet och stärka de ekonomiska och handelsrelaterade banden. Jag anser att vi bör intensifiera våra kontakter på alla fronter, särskilt under denna känsliga övergångsfas.
En sista sak att lägga på minnet är att till och med de mest reformvänliga saudierna ber oss i väst att inte påtvinga dem våra samhälls- och demokratimodeller, utan att ge dem den tid som behövs för att vidta åtgärder, även om detta inte alltid stämmer överens med våra förväntningar. 
Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Kommunalvalet i Saudiarabien utgör verkligen ett väsentligt steg framåt för de politiska reformer som landet har inlett. Detta bör vi erkänna, precis som det har erkänts i den resolution som vi lägger fram i dag. Att kvinnor bokstavligt talat drabbas av segregation och inte har kunnat rösta eller kandidera är ändå en uppenbar anakronism.
Kvinnor får utstå obegripliga och oacceptabla restriktioner när det gäller deras rörelsefrihet – de får inte ens lov att köra bil –, arbetstillfällen, juridisk personlighet och juridisk representation vid rättsprocesser.
De otrygga villkor som den invandrade befolkningen som helhet får utstå är beklagansvärd, och även här är det kvinnorna som i synnerhet drabbas.
Om Saudiarabien vill bli erkänt internationellt som en modern stat som respekterar de mänskliga rättigheterna måste landet åtminstone respektera de rättigheter som fastställs i konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor, som Saudiarabien faktiskt är en avtalsslutande part till.
I synnerhet i artikel 7 i konventionen fastslås det att de avtalsslutande parterna måste vidta alla tillämpliga åtgärder för att avskaffa diskrimineringen mot kvinnor inom landets politiska och offentliga liv. Parterna skall särskilt garantera kvinnors rätt att rösta i alla val och deras rätt att bli valda. Kvinnorna skall även garanteras rätten att delta i utformningen av den statliga politiken och dess genomförande. Vid det senaste kommunalvalet var det uppenbart att denna artikel inte iakttogs.
Vi bör dessutom komma ihåg att enligt Amnesty International avrättades minst 31 personer under 2004. Därför bör vi återigen kräva att dödsstraffet skall avskaffas, såsom skett för länge sedan i Europeiska unionen.
Det är viktigt att bevara de goda förbindelserna med Saudiarabien, och detta ger båda parter ett tillfälle att bidra till större förståelse mellan människor och kulturer.
Likväl bör Saudiarabien, just i dessa goda förbindelsers intresse, inte bli ännu ett exempel på den dubbelmoral som EU emellanåt visar när man betraktar demokratiseringsprocesser och respekten för de mänskliga rättigheterna runt om i världen. Återigen står Europeiska unionens trovärdighet på spel. 
Grossetête,
   – Herr talman! Det är omöjligt att inte känna blandade känslor av både uppmuntran och sorg efter det första lokalvalet i Saudiarabien.
Uppmuntran, eftersom detta val är ett första betydande steg mot landets politiska demokratisering. Vi måste ge vårt tydliga stöd till denna process, för steget att välja mellan olika röstsedlar och att sedan placera dem i valurnan utgör tveklöst en positiv social utveckling för det saudiska folket.
Alla hade emellertid inte rätt att utföra denna handling, vilket jag djupt beklagar. Trots att detta val byggde på allmän rösträtt förvägrades kvinnorna denna rätt i Saudiarabien, precis som de förvägras andra rättigheter, t.ex. rätten att köra bil. Parlamentet skickade en delegation till detta val och våra kolleger på plats passade på att påpeka hur surrealistisk situationen tedde sig för dem, och de betonade att dessa omständigheter inte kunde fortgå. Lyckligtvis är vi inte ensamma, för glädjande nog har inflytelserika personer i Saudiarabien offentligt uttryckt sin vilja att förändra denna situation.
Även om globaliseringen kan medföra hot och risker är den också ett sätt att uppnå en hög grad av öppenhet gentemot andra. I Internet- och satellitåldern kan inget samhälle förbli isolerat och omedvetet om behovet att respektera den allmänna värdigheten hos både kvinnor och män. Jag hoppas att detta budskap också hörs i Riyadh. Utan att för den skull vilja ge lektioner i demokrati finns det fortfarande mycket att säga om situationen i Saudiarabien i fråga om respekten för religiös frihet och den enorma utmaning som kampen mot terrorismen utgör i denna region.
Jag vill emellertid avsluta med i positiv anda: vår politiska dialog med de saudiska myndigheterna måste förbli lugn och välvillig, men den måste också vara öppen. Låt oss ha modet att konfrontera de verkliga problemen och finna lösningar på dem! 
Kallas,
   – Herr talman! Europeiska kommissionen tackar parlamentet för att ha lagt fram denna resolution om Saudiarabien. Det är en väl utarbetad och balanserad resolution, som har fördelen att framhålla det saudiska valets positiva och mindre positiva aspekter och den pågående reformprocessen. Kommissionen är också tacksam över besöket i Saudiarabien av Europaparlamentets delegation för förbindelserna med Gulfstaternas samarbetsråd, och uppmuntrar parlamentet att fortsätta sina ansträngningar.
Kommissionen delar parlamentets uppfattning om behovet av att stärka förbindelserna betydligt mellan EU och Saudiarabien. I juni 2004 antog Europeiska rådet EU:s strategiska partnerskap för Medelhavsområdet och Mellanöstern. Detta dokument återspeglade EU:s politiska vilja att intensifiera sina ansträngningar för att lösa konflikter, lätta på spänningar, skapa förtroende, stärka förvaltningen och förbättra livet för de människor som lever vid Medelhavets kuster och i Mellanöstern, och inte minst att inrikta sig på kvinnornas situation i vissa av dessa länder.
Det nuvarande avtalet mellan EU och Gulfstaternas samarbetsråd, och vårt framtida frihandelsavtal – som kommer att innefatta mänskliga rättigheter som en grundläggande faktor – kommer att förbli ramen för vårt samarbete. Vi kommer emellertid att vidareutveckla våra förbindelser med alla länder i Gulfområdet alltefter deras särskilda behov, kapacitet och vilja att gå framåt.
Europeiska unionens föresats att främja både stabilitet och förändring över hela regionen är processens kärnpunkt. Vi måste i själva verket sträva efter stabilitet genom förändringar och reformer: politiska och ekonomiska reformer behövs för regionens utveckling och för människornas välbefinnande.
Kommissionen är som ni vet angelägen om att ett reforminitiativ bör komma från regionen själv. Detta kräver att regionen tydligt uttalar sitt stöd för en politisk, ekonomisk och social reform. Även om reformer inte kan införas utifrån, kan de främjas. EU bör exempelvis uppmuntra den saudiska regeringen att öka takten på de reformer som stärker kvinnornas ställning.
EU kommer att fortsätta att ta upp sådana frågor inom ramen för de officiella kontakterna med saudierna, inte minst vid nästa ministermöte mellan EU och Gulfstaternas samarbetsråd som kommer att äga rum i Bahrain den 5 april.
Dessutom är Saudiarabien numera ett av de länder som man inom ramen för Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter kan fokusera på. Det innebär att vi kommer att utvärdera initiativ från de icke-statliga organisationer som är villiga att stödja insatserna i regionen. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen. 
Talmannen.
   – Vi skall nu genomföra omröstningen.

Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kan jag bara få påpeka att i vissa av språkversionerna anges inte att gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater har undertecknat resolutionen. Det har vi naturligtvis gjort, och vi ger den vårt helhjärtade stöd. 
Talmannen.
   – Ja, det har framgått tydligt från sex politiska grupper, herr Posselt, även PPE-DE-gruppen. 

Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Efter överenskommelse med gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen skulle jag vilja ändra formuleringen i den nya punkten 2a till: ”... uppmanar den saudiarabiska regeringen att upphäva begränsningarna för kvinnors fria rörlighet (däribland att framföra fordon) – det är en ordändring där – för anställningsmöjligheter, för deras juridiska person och för deras representation i den rättsliga processen”. 

Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
