Europeiska centralbanken (2002)
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0237/2003) av Blokland för utskottet för ekonomi och valutafrågor om Europeiska centralbankens årsrapport för 2002 (I5-0012/2003 - C5-0238/2003 - 2003/2102(INI)).
Det är särskilt lämpligt att vi denna morgon välkomnar ordföranden i Europeiska centralbanken, herr Duisenberg, till kammaren. Han är den första ordföranden i Europeiska centralbanken, och det kan hända att detta är hans sista besök i kammaren i den egenskapen. Så, herr ordförande, ni är särskilt välkommen.
(Applåder)

Blokland (EDD)
Tack så mycket, herr talman, herr ordförande för Europeiska centralbanken, ärade kolleger! De senaste veckorna har jag med stort intresse kunnat läsa er biografi. Boken börjar med en mycket vackert skriven inledning med en beskrivning av de stenhårda förhandlingar som ledde fram till er tillsättning som ordförande för Europeiska centralbanken. Det var svåra förhandlingar som skulle lägga grunden till en sträng politik där det handlade om eurons stabilitet. Om det är något som har framgått med tydlighet så är det att ni fritt från era politiska åsikter har stakat ut en helt egen kurs för Europeiska centralbanken. Det är därför också en ironisk ödets nyck att just det land som hade litet svårt med er utnämning för mer än fyra år för några månader sedan bett er att stanna lite längre.
Herr Duisenberg! Er senaste årsrapport kommer i en period då den europeiska ekonomins tillväxt har stannat upp. Det senaste kvartalet var tillväxten noll procent. I vissa medlemsstater är det också formellt tal om en lågkonjunktur och det betyder att ekonomin krympt för andra kvartalet i rad. Därigenom hamnar Europeiska unionen i en sorglig situation. De åtgärder som EU och medlemsstaterna vidtagit visar sig alltså inte snabbt kunna vända tidvattnet och det är just under den perioden som vi behandlar Europeiska centralbankens femte årsrapport. En årsrapport om ett år då mycket har hänt. Ett år då medborgaren för första gången kunde visa sitt förtroende för euron. Ett år då vi i förväg hade större förväntningar med avseende på ekonomins återhämtning efter attackerna den 11 september. Många av de förväntningarna har inte uppfyllts. Nya hot försenade en snabb återhämtning och medborgarnas förtroende för euron är inte heller särskilt stort. Av det faktum att 300 miljoner invånare i euroområdet använder den nya valutan för fullt framgår endast att de inte har något riktigt alternativ, de är så illa tvungna och några politiska slutsatser kan man inte dra av det.
I en sådan osäker omgivning är det inte heller så konstigt att ECB måste göra stora ansträngningar för att uppfylla stabilitetsmålet. Det är dock inte bara ECB:s ansvar utan även medlemsstaternas. Det är just medlemsstaterna som med sin budgetpolitik lägger grunden för en stabil euro. Jag vill ta upp några saker i den här debatten.
För det första är det viktigt att vi kort och kraftfullt tillkännager vår ståndpunkt i en resolution. Det är nu inte rätta tillfället att tillkännage alla våra politiska önskemål om förändringar. Det främsta måste i dessa ekonomiskt sett mindre blomstrande tider vara att parlamentet tydliggör att det stöder en politik vars syfte är stabilitet. Det behövs valutastabilitet och förhoppningsvis inom kort återigen en ekonomisk tillväxt för att återupprätta producenternas och konsumenternas förtroende och få ekonomin att leva upp igen. Därför är också antalet politiska önskemål begränsade i resolutionen.
Vidare är det inte så förståndigt om vi redan nu tummar på ECB:s målsättningar. I resolutionen pekas med eftertryck för övrigt som följd av tidigare resolutioner på att prisstabilitet är och måste förbli ECB:s huvudmål. Nya målsättningar, såsom ett främjande av den ekonomiska tillväxten och andra uppgifter är av underordnad betydelse. Ett viktigt argument för det handlar om bankens korta historia. Hittills har banken inte konfronterats med en lågkonjunktur som drabbat hela Europa men däremot ihärdig kritik mot dess politik. När ekonomin gick bra så var kritiken stark då eurokursen sjönk, och nu även när eurons kurs stiger, men eurons kurs gentemot dollarn är inget mål i sig. Det handlar om valutastabilitet inom själva euroområdet och det har ECB ansvaret för.
Kort sagt måste det verkliga eldprovet fortfarande komma. Banken måste ännu bevisa att den även vid en lågkonjunktur kan uppfylla prisstabilitetsmålet med de instrument den har till förfogande. Till det kommer att inflationen hittills varit ganska hög och att de verkliga lönerna stiger kraftigt trots ökad arbetslöshet, vilket tyder på ihållande strukturell inflexibilitet på arbetsmarknaden. Jag vill med eftertryck påpeka att det just för den prisstabilitet med vilken konsumenternas förtroende oupplösligen är sammankopplat, är av största vikt att ECB kan fortsätta sitt arbete oberoende av politiken. Det är därför även upp till bland annat parlamentet att skapa de politiska villkoren för det genom en resolution.
Slutligen, herr Duisenberg, så står det på baksidan av biografin ett foto där ni tydligt njuter av er hobby, att fiska. Jag önskar er god fångst och vidare önskar jag er att ni de kommande åren blir vid god hälsa och får njuta av de goda och vackra sidorna av livet.

Talmannen.
Jag är säker på att vi alla kan instämma i era anmärkningar, herr Blokland.

Solbes Mira
. (ES) Herr talman! För det första vill jag tacka Blokland för hans betänkande, i vilket alla frågor som rör Europeiska centralbankens årsrapport tas upp. Kommissionen ser positivt på parlamentets arbete på det här området, eftersom det bidrar till våra gemensamma ansträngningar för att förbättra ramen för unionens makroekonomiska politik, särskilt i euroområdet. Betänkandet följer naturligtvis samma linje som tidigare år och innehåller många aspekter som kommissionen fullständigt instämmer i. Det råder inget tvivel om att euron har blivit en stor framgång och vi bör alla tacka Europeiska centralbanken för det storslagna arbete som den har genomfört för att lyckas med detta.
Kommissionen anser också att ECB har gjort ett utmärkt arbete under de senaste åren när det gäller bankens främsta uppdrag, som är prisstabiliteten, och vi delar också ECB:s oro för de otillräckliga strukturreformerna och för den skattekonsolidering som sker i Europa. Min ståndpunkt är emellertid något mer nyanserad när det gäller några punkter. För det första och när det gäller Europeiska centralbankens mandat, uttrycks det tydligt i fördraget: ECB skall upprätthålla prisstabilitet. Det är sant att det också begärs att ECB skall stödja gemenskapens allmänna politik, men detta måste göras med förbehåll för upprätthållandet av prisstabilitet. Här, herr Blokland, förefaller det som ni tolkar den här frågan något annorlunda, vilket kommissionen redan betonade förra månaden under debatten i utskottet för ekonomi och valutafrågor.
För det andra krävs det i betänkandet att ECB skall agera på andra områden, vilka vi anser att den inte har mandat för. Till exempel ber parlamentet ECB att främja att energileveranser och varor prissätts i euro. När det gäller den här punkten är kommissionen överens med ECB om att den skall inta en neutral hållning när det gäller den internationella användningen av euron.
Herr Blokland! Slutligen utvärderas Europeiska centralbankens förvaltning budgetåret 2001 i ert betänkande. Ur en formell synvinkel, och utan att ha tillgång till den senaste revisionsrapporten för 2001, kan denna infallsvinkel vara något förhastad enligt vår åsikt. Hur som helst vill jag tacka er för era kommentarer och det är särskilt glädjande för mig att befinna mig i parlamentet en så speciell dag som i dag, när Wim Duisenberg är här.

Duisenberg
. (EN) Herr talman! Tack för ert vänliga inledningsanförande. Jag skulle också vilja tacka Blokland för de vänliga ord med vilka han presenterade den resolution som ligger framför er i dag.
Trots det faktum att det med största sannolikhet är sista gången som jag är här, är det mig ett stort nöje att i dag lägga fram ECB:s årsrapport för 2002. Detta var ett år som - trots alla händelser som ni kanske har överväldigats av - utmärktes av betydande framsteg på vår väg mot ett mer integrerat Europa. Under 2002 fick vi i synnerhet uppleva det framgångsrika införandet av euron i dess verkliga form, när eurons sedlar och mynt snabbt blev accepterade och antagna av medborgarna inom euroområdet. Vid sitt toppmöte i december i fjol fattade dessutom stats- och regeringscheferna det historiska beslutet att erbjuda tio länder att ansluta sig till Europeiska unionen den 1 maj 2004.
Samtidigt var den penningpolitiska omgivningen år 2002 präglad av stor osäkerhet.
Efter den ekonomiska nedgången under 2001 kunde man i början av 2002 konstatera en måttlig återhämtning av den reala BNP-tillväxten inom euroområdet. Allteftersom året fortskred sjönk emellertid återhämtningens styrka efter att den påverkats av den återupplivade turbulensen på finansmarknaderna och av geopolitiska spänningar, vilket fick återverkningar på oljepriser och förtroende. Totalt sett uppskattas den årliga reala BNP-tillväxten inom euroområdet endast ha varit 0,8 procent under 2002, jämfört med 1,4 procent under 2001.
Trots den reala BNP-tillväxtens försvagning stannade inflationen på i genomsnitt 2,3 procent under 2002. Inflationstakten var oförändrad i jämförelse med 2001, och något högre än Europeiska centralbankens definition på prisstabilitet. Detta berodde delvis på ett antal tillfälliga eller enstaka faktorer, däribland högre oljepriser, höjda indirekta skatter och ogynnsamma väderförhållanden. Utöver detta kan det inte förnekas att det förekom vissa effekter till följd av valutaövergången. Även om valutaövergångens totala inverkan på inflationen var obetydlig, var dess percipierade inverkan mycket större än dess verkliga inverkan, antagligen på grund av de jämförelsevis kraftiga prisökningarna inom vissa specifika sektorer. Av större betydelse för prisstabilitetens medellångsiktiga utsikter var det faktum att nominallönernas utveckling förblev relativt stark, trots en försvagad ekonomi och ökad arbetslöshet, medan produktivitetsökningen förblev låg. Denna utveckling tyder på en bestående strukturell stelhet på arbetsmarknaderna inom euroområdet.
Penningtillväxten var stark under 2002. Även om denna utveckling delvis var ett resultat av en kraftig instabilitet på finansmarknaderna, vilket förstärkte investerarnas preferenser för kortsiktig likviditet och mindre riskfyllda finansiella tillgångar, återspeglade den också relativt låga räntor inom euroområdet under 2002. På det hela taget uppfattades emellertid inte överskottslikviditeten som ett tecken på risker för prisstabiliteten i en omgivning präglad av dämpad ekonomisk aktivitet och måttlig kredittillväxt.
Trots att vissa faktorer pekade på ett eventuellt stigande inflationstryck i början av året, pekade ekonomins försämrade utsikter och eurons relativt omfattande och långdragna värdestegring mot ett lägre inflationstryck på medellång sikt. Mot denna bakgrund beslutade ECB-rådet att sänka ECB:s viktigaste räntor med 50 räntepunkter i december 2002.
Denna åtgärd följdes i mars 2003 av en sänkning med 25 räntepunkter och av en ytterligare sänkning med 50 räntepunkter förra månaden, i juni 2003. Dessa sänkningar medförde viss motvikt till de olika faktorer som hade en motsatt verkan på ekonomin och förbättrade därigenom utsikterna för prisstabilitet på medellång sikt.
Dessa beslut medförde att den lägsta anbudsräntan på de huvudsakliga refinansieringstransaktionerna nådde 2 procent i juni 2003. Räntorna inom euroområdet ligger nu på rekordlåga nivåer med historiska mått mätt, både i nominella och reala termer.
När det gäller de nuvarande utsikterna för prisstabilitet låg Eurostats uppskattning av den årliga inflationen inom euroområdet på 2 procent i juni 2003. Apprecieringen av euron, som har medfört att växelkurserna ligger på en nivå i närheten av långsiktiga medelvärden och mer i linje med gynnsamma ekonomiska grunder, borde bidra till att inflationstrycket bevaras på en låg nivå. Inom ramen för en måttlig ekonomisk återhämtning förväntas dessutom lönetillväxten fortsätta att vara förenlig med en bibehållen prisstabilitet. Den kraftiga penningtillväxten borde för tillfället inte inverka negativt på utsikterna för prisstabilitet. Även om utsikterna för prisstabilitet i stort sett har förblivit oförändrade sedan vårt senaste beslut den 5 juni 2003, kommer ECB-rådet att fortsätta att noggrant övervaka alla de faktorer som är relevanta för dess värdering.
Trots att utsikterna för prisstabilitet är gynnsamma och att räntorna har fallit till historiskt låga nivåer kan inte penningpolitiken automatiskt generera en bestående och hållbar tillväxt och sysselsättning inom euroområdet. Andra politiska beslutsfattare måste också ta sitt ansvar. Den svaga ekonomiska tillväxten inom euroområdet kan också delvis kopplas ihop med en brist på ambitioner inom såväl skattemässiga som strukturella reformområden för att ytterligare förbättra villkoren för investeringar och sysselsättning. Jag kan antagligen inte i tillräcklig utsträckning betona behovet av att påskynda strukturella reformer på arbets- och produktmarknaderna, med hänsyn till reformernas positiva inverkan på euroområdets möjligheter att bättre uthärda externa chocker, såväl som att öka dess tillväxtpotential. I de länder som kämpar med en allt högre skattemässig obalans borde man också sträva efter att etablera en välutformad konsolideringsstrategi inom skattepolitiken. Ett medellångsiktigt, stabilitetsorienterat förhållningssätt till den ekonomiska politiken skulle kunna eliminera en stor del av den osäkerhet som för närvarande överskuggar den långsiktiga planeringen och utsikterna. Det skulle också leda till positiva effekter på kort sikt. I själva verket gör den nuvarande situationen med dämpad ekonomisk tillväxt och eurons allt stabilare externa värde att de strukturella reformerna blir än mer nödvändiga.
Låt mig nu ta upp en del andra frågor som nämnts i resolutionsförslaget om ECB:s årsrapport. Jag har noterat - och jag välkomnar - att de åsikter som uttryckts i resolutionsförslaget i vissa väsentliga avseenden till stor del liknar ECB:s hållning, till exempel kravet att medlemsstaterna skall respektera stabilitets- och tillväxtpakten och nödvändigheten av att deras åtaganden infrias i enlighet med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, återigen i synnerhet med hänsyn till strukturella reformer. Jag uppskattar också det faktum att man i ert resolutionsförslag välkomnar klargörandena av ECB:s penningpolitiska strategi som vi offentliggjorde i maj. Eftersom dessa klargöranden återspeglar den övergripande framgångsrika erfarenheten av ECB:s penningpolitiska strategi sedan dess början, kommer de att gynna förståelsen för ECB:s penningpolitik ytterligare.
Även om Europaparlamentet och ECB har liknande uppfattningar i många viktiga frågor återstår vissa åsiktsskillnader, som t.ex. resolutionsförslagets idé att ECB borde offentliggöra ECB-rådets sammanfattande protokoll och dess röstfördelningar. Av ett antal orsaker, som jag har nämnt för parlamentet vid tidigare tillfällen, anser vi att de redskap som ECB valt ut för att meddela och förklara dess beslut garanterar öppenhet, är mer lättillgängliga och ger en bättre återspegling av den institutionella miljö där ECB verkar. Ni kommer inte heller att bli förvånade över att jag inte kan dela uppfattningen att beslutsfattandeprocessen inom ECB har försenats av det faktum att de flesta av ECB-rådets beslut hittills har fattats i samförstånd. ECB-rådet har sannerligen fattat sina beslut på ett lämpligt sätt, genom att vederbörligen reagera för förändrade ekonomiska förhållanden när så varit nödvändigt.
I resolutionsförslaget hänvisar man också till det amerikanska centralbankssystemets ?Beige Book? som utgörande ett riktmärke för en översyn av varje enskilt land att utföras av Eurosystemet. Låt mig få påpeka att de nationella centralbankerna inom Eurosystemet regelbundet övervakar och analyserar makroekonomiska, skattemässiga och strukturella utvecklingar inom de respektive länderna. De offentliggör dessa rön i sina månatliga, kvartalsvisa eller årliga rapporter. Dessa analyser ökar tydligt vår förståelse för utvecklingen inom euroområdet. Med hänsyn till Europeiska centralbankens fokusering på euroområdet är det emellertid naturligt för banken att fästa större uppmärksamhet vid ett euroområdesperspektiv i förklaringarna av den gemensamma penningpolitiken.
Som jag nämnde i inledningen av mitt yttrande håller vi för närvarande på att undersöka en äkta historisk utveckling. Drömmen om ett enat Europa, som sträcker sig längre tillbaka än forna brytningar under efterkrigstiden, håller på att bli verklighet. Trots att omfattande utmaningar ligger framför oss, eftersom flera av de anslutande länderna ännu håller på att utvecklas till fullfjädrade marknadsekonomier, anser jag att undertecknandet av anslutningsfördraget vid toppmötet i Aten i april intygade om vår gemensamma tro på ett integrerat Europa. Det tydliga stödet för fördraget i de nationella folkomröstningarna, som redan har ägt rum i ett antal av de anslutande länderna, vittnar om detta engagemang.
Det säger sig självt att en utvidgad europeisk union kommer att kräva ett antal anpassningar av de europeiska institutionernas och organens arbetsförfaranden och interna verksamhet, däribland en reform av omröstningsreglerna inom ECB-rådet. Jag är väl medveten om den inställning som Europaparlamentet har uttryckt i detta hänseende, men låt mig återigen få påpeka att Nicefördraget definierar tydliga villkor och gränser inom vilka vi var tvungna att formulera vårt reformförslag. Även om de antagna förändringarna gällande omröstningsreglerna obestridligen är komplicerade, har de beprövade principerna i Eurosystemets struktur bevarats intakta, i synnerhet styrelsemedlemmarnas deltagande ad personam och principen ?en medlem, en röst? för de medlemmar som har rösträtt. Detta kommer att se till att ECB-rådet, också i ett framtida betydligt utvidgat euroområde, kommer att bevara förmågan att fatta beslut lägligt och effektivt. 
Vid anslutningen kommer de nya medlemsstaterna att ansluta sig till den ekonomiska och monetära unionen med statusen ?länder med undantag?, och deras centralbanker kommer omedelbart att bli en del av Europeiska centralbankssystemet. Vid ett senare skede kommer dessa centralbanker att utgöra en del av Eurosystemet, när en gång deras respektive länder har uppfyllt konvergenskriterierna för eurons införande. En av Europeiska centralbankenshuvudprioriteringar är att den nödvändiga tekniska och institutionella infrastrukturen finns på plats för att garantera en välordnad utvidgning av Europeiska centralbankssystemet (ESCB) och, senare, av Eurosystem. En intressant försmak av det nya större ESCB gavs under ECB-rådets möte i förra veckan, när centralbankscheferna i de anslutande länderna för första gången deltog som observatörer vid ett möte med ECB-rådet.
Med denna blick mot framtiden skulle jag vilja avsluta mitt anförande. Det här kommer förvisso att bli den sista gången jag har möjlighet att presentera Europeiska centralbankens årsrapport för er, som jag har haft äran och privilegiet att leda under de senaste fem åren. Herr talman! Jag vill tacka parlamentet, utskottet för ekonomi och valutafrågor och dess ordförande, Randzio-Plath, för det samarbete och de varma förbindelser som vi har haft.
(Applåder)

Talmannen.
Herr Duisenberg! Jag är säker på att jag talar för alla ledamöter i denna kammare när jag önskar er lycka till i framtiden. Vi kan alla erkänna det faktum att ni överlåter en ny men högt respekterad institution, en situation som till stor del har sin grund i den insats som ni personligen har gjort för inrättandet av Europeiska centralbanken.
Vi tackar er så mycket för er närvaro här i dag och för allt det arbete som ni har utfört på allas våra vägnar i Europa.
(Applåder)

Andria (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Tillåt mig att instämma i lyckönskningarna till centralbankschef Duisenberg, och önska honom lika stora framgångar i framtiden som de han har haft med Europeiska centralbanken. Herr centralbankschef! Jag skall inte önska er lycka till med fisket, för i egenskap av italienare, syditalienare, verkar jag föra otur med mig på det området.
Jag vill också gratulera Hans Blokland, vars betänkande är inriktat på de funktioner som Europeiska centralbanken har i Europa och de funktioner som den måste få när de nya tio länderna nu kommer in. Enligt fördragen är Europeiska centralbankens huvuduppgift att bedriva penningpolitiken i Europa och därigenom borga för stabila priser. Personligen är jag övertygad om att Europeiska centralbanken, oberoende av denna huvuduppgift, måste ha en mer omfattande roll på det ekonomiska området och även använda sig av moral suasion, som har gett förbluffande resultat i fråga om banktillsynen. 
Genom ett ändringsförslag, som utskottet inte biföll, försökte jag göra en mer precis och komplett definition av pakten, nämligen följande: Stabilitets- och tillväxtpakten måste tolkas enhetligt för att inte euroområdets trovärdighet och sålunda penningpolitikens effektivitet skall undermineras. Parlamentet anser att ECB för kommissionen bör bekräfta tillämpningen av en pakt som är flexibel på ett sätt som även främjar tillväxten. Pakten kom nämligen till inte bara för att skapa stabilitet utan även för att tillväxten skulle uppnå acceptabla nivåer. Tillväxten, som är paktens viktigaste mål, kan också komma till stånd genom investeringar i stora konstruktionsprojekt och ekonomiska insatser för forskningen, vid sidan av de offentliga utgifterna. Ett sådant val får naturligtvis inte tas som en ursäkt för att överge den strikta kontrollen över de offentliga finanserna, och det måste backas upp av en fullkomligt hållbar skattepolitik, något Förenade kungariket har lyckats mycket väl med.
I konventets nyligen antagna förslag finns också bestämmelser om de europeiska monetära institutionerna, eller snarare om ECB:s och de nationella centralbankernas roll och känsliga inbördes förhållande. En del nationella centralbanker har under den här perioden varit rädda för att bli starkt decimerade till följd av en centralisering av makten till Frankfurt. Man har inte velat att Europeiska centralbanken skulle bli en fullvärdig institution, med den säkerligen föregivna motiveringen att man på så sätt skulle äventyra det monetära institutets oberoende. Under denna armbrytning mellan Europeiska centralbanken och de nationella centralbankerna har det inte skapats någon större klarhet. Det är bara i artikel 29.3 som vi får en uttömmande definition: Europeiska centralbanken är en institution som är juridisk person. Om vi ser till de övriga ställningstagandena kan vi inte förtiga att det i Europa, i parlamentet liksom på andra håll, har spridit sig en kompromisstrategi som ofta skapar osäkerhet och förvirring i stället för att överbrygga åsiktsskillnader. På grund av dessa kompromisser tillämpar man en komplicerad omröstningsmetod när man skall tillsätta bankens styrelse och en obegriplig fördelning mellan de olika monetära instituten när man skall trycka sedlar. Framför allt håller man ett decentraliserat system som kommer att bli komplicerat och ineffektivt efter östutvidgningen under armarna.
Avslutningsvis bör man, bortsett från konventets beslut, fråga sig om det vi borde göra för att ta hänsyn till Europeiska centralbankens ledande roll och de enskilda nationella centralbankernas intressen inte är att dela upp arbetet mellan centrum och periferi, så att de nationella centralbankerna, som också borde övervaka de mindre finansiella institutionerna, blir specialiserade. Förhoppningsvis kommer många av dessa frågetecken att rätas ut under regeringskonferensen.

Randzio-Plath (PSE).
Herr talman, herr Duisenberg! Europaparlamentets årliga plenardebatt om Europeiska centralbankens årsrapport är precis som den monetära dialogen som hålls varje kvartal när allt kommer omkring en grund för resultat, men också för perspektiv. I den här situationen är det särskilt bra att ändå fastställa att framgången med inrättandet av centralbanken, med det fysiska införandet av sedlar och mynt och också med bekämpandet av inflationen är ett oomstritt faktum. Jag skulle också vilja tacka er hjärtligt för samarbetet och insatsen. Ert arbete, er verksamhet och era gärningar har säkerligen bidragit till att 75 procent av medborgarna i dag är för euron. Vi kommer med säkerhet att göra allt för att vinna även de resterande 25 procenten och deras samtycke, och hoppas att de tre stater som nu står utanför euroområdet snart kommer att bli medlemmar i den europeiska valutaunionen.
(Applåder)
Trots att räntesatserna i Europa befinner sig på en historiskt låg nivå frågar jag mig vid betraktande av Europeiska centralbankens penningpolitik om de är rimliga med tanke på att vi ligger kvar under vår tillväxtpotential och att vi har en prisstabilitet som är garanterad för överskådlig framtid. Och då uppstår från min sida frågan om den penningpolitiska strategin är optimal. Banken har ju själv undersökt i vilken utsträckning man kan vara nöjd med sin penningpolitiska strategi, och detta anser jag verkligen vara till stor nytta. Vi måste emellertid som politiker också betrakta det ur synvinkeln huruvida denna penningpolitiska strategi är optimal inte bara för penningpolitiken som sådan, utan också för en del av den makroekonomiska politiken som ses i samband med målen från Lissabon - tillväxt, sysselsättning och social sammanhållning.
Jag vet att arbetet inte är särskilt lätt för er, med tanke på att även politiken för ekonomi, sysselsättning och finans skulle kunna optimeras. Men jag frågar mig ändå om det inte skulle vara möjligt att komma med ytterligare ett bidrag. Ett bidrag utgör säkerligen den nu definitiva definitionen av prisstabilitet där målet är en inflationstakt under - i alla fall i närheten av - 2 procent på medellång sikt. Men jag står ändå fast vid min slutsats, att vår centralbank har en stramare definition av prisstabilitet än andra internationella betydelsefulla centralbanker. Därför måste man gång på gång överväga om en viss förändring inte skulle vara lämplig. Jag anser det också vara viktigt att vi hela tiden sysselsätter oss med inflation och deflation och definitionen av dessa, och detta just med tanke på deflationsfaran. Även i tider med stark ekonomisk tillväxt skulle det absolut kunna vara värt att överväga ett symmetriskt mål på 2 procent med en bredd på 1 procent uppåt eller nedåt.
Man kräver av ECB att banken inte skall försumma betydelsen av en strategi för låg tillväxt och ökad sysselsättning inom euroområdet. Detta är naturligtvis inte det primära målet, det är det sekundära målet, men vi saknar i dag en klar definition. Det aktuella ekonomiska läget gör det iögonfallande att en stimulans av tillväxten är absolut nödvändig, och jag välkomnar uttryckligen det nya investeringsinitiativet och också Europeiska investeringsbankens samtycke. Jag ser detta initiativ stå fullständigt i samband med struktur- och skattereformer, men enbart struktur- och skattereformer kan inte förverkliga målen från Lissabon. Därför anser jag att detta är mycket viktigt.
Det bör inte förvåna er att jag återigen riktar in mig på öppenheten i penningpolitiken. För det här parlament har under årens lopp uttalat sig mycket entydigt om detta. Jag ser liksom tidigare inga risker för bankens arbete vid ett offentliggörande av protokollet i dess summariska betydelse som slutprotokoll. Jag ser inte heller någon risk för ECB och dess oberoende vid ett anonymt offentliggörande av det betydelsefulla omröstningsresultatet. Jag ser tvärtom mer klarhet, mer information och undvikande av felaktig information. I detta sammanhang tänker jag på er senaste presskonferens och rapporteringen i den brittiska pressen som ledde till mycket spekulation och irritation också på marknaderna. Det skulle man kunna förändra. Mer öppenhet förebygger problem med bedömning och därav följande felinvesteringar som vi ju alla vill undvika. Därför anser jag att det är viktigt att det görs mer i den här frågan. Det kan också göras mer för ett närmande till medborgarna, nämligen genom att avskaffa 500-eurosedeln eller genom att trycka en eneurosedel; det finns när allt kommer omkring också en endollarsedel.
(Applåder)

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman, herr Duisenberg! Jag vill börja med att tacka vår kollega Blokland för ett bra betänkande och samtidigt uttrycka min och den liberala gruppens respekt för det sätt på vilket ECB skött sina åligganden under förra året. Jag vill också passa på att tacka ordförande Duisenberg personligen.
Införandet av euron i sedlar och mynt måste anses som mycket framgångsrikt. De logistiska problemen var stora och möjligheterna till felgrepp många, men euron har på mycket kort tid blivit en andra världsvaluta. Vid ett besök som jag nyligen gjorde i Japan kunde man ana en betydande oro inför eurons styrka och de ekonomiska fördelar som euron ger euroländerna och hela Europeiska unionen.
Som bekant, herr Duisenberg, har vi en folkomröstning i mitt land i höst. Det är ingen överdrift att säga att ECB är på allas läppar. I många avseenden beröms banken och det arbete som ni har uträttat, men på ett område kritiseras ECB, en kritik som jag måste medge vara befogad. Det handlar om öppenheten och insynen. Nu under er sista tid inom ECB borde ni, herr Duisenberg, kunna göra ytterligare ansträngningar på detta område. Ni har gått parlamentet till mötes tidigare, och det kan ni göra igen. Ni känner till våra önskemål och nämnde dem tidigare: öppen redovisning av protokollen från ECB-rådet, årligt offentliggörande av ekonomiska prognoser från enskilda länder, regioner och gränsregioner, som den s.k. beige-boken i USA. Vi måste vidare få en förnyad diskussion om de nya röstreglerna. Principen måste vara tydlig: ett land - en röst.
För mig som nu driver en aktiv kamp för att få svenskarna att säga ja till euron, är just frågan om ECB:s bristande öppenhet ett problem. Om ni i dag, herr Duisenberg, kan komma med besked i positiv riktning, skulle det kunna få alltfler svenskar att acceptera euron. Öppenhet och insyn är alltid bra för demokratin. Klarar Riksbanken i Stockholm av att offentliggöra protokollen och omröstningarna, är jag övertygad om att ECB i Frankfurt också skulle göra det.
Jag vill avslutningsvis tacka er och önska er god fiskelycka. Mr. Duisenberg, in the future you can put up the sign saying ?Gone fishing?.

Della Vedova (NI).
Herr talman, ordförande Duisenberg, herr kommissionär, herr föredragande - som har författat ett bra betänkande! Jag skulle vilja använda en och en halv minut för att göra några korta iakttagelser om hur ordförande Duisenberg har skött Europeiska centralbanken, en bank som jag tror har visat sin kompetens inte så mycket genom det lyckade införandet av euron, utan genom den penningpolitiska inriktning som ordförande Duisenberg har gett den. Under dessa år har han värnat om inte bara Europeiska centralbankens utan om hela penningpolitikens självständighet på ett modigt och effektivt sätt. Han har stått emot de upprepade försöken från regeringarna och många delar av den allmänna opinionen att använda penningpolitiken för att tillfredsställa de kortsiktiga kraven från en politik som inte har lyckats skapa framgångar och ekonomisk tillväxt i Europa. I förmiddags sade ordförande Duisenberg: ?Jag kommer aldrig att kunna insistera tillräckligt på att vi måste öka takten i det strukturella reformarbetet?. Jag hoppas att också hans efterträdare, som tillträder i ett klimat och en situation som kännetecknas av förfaranden som vi skulle ha velat ha större insyn och klarhet i, kommer att kunna hålla ställningarna i fråga om de strukturella reformerna och behovet att värna om Stabilitets- och tillväxtpakten: det är på så sätt vi slår vakt om framtida generationer européer, medborgare och skattebetalare.
Ordförande Duisenberg! Jag skall avsluta med att gratulera er på födelsedagen, som infaller om några få dagar, och med att önska alla oss i parlamentet, alla oss europeiska medborgare, att herr Duisenbergs efterträdare kommer att vara i klass med honom.

Konrad (PPE-DE).
Herr talman, mina ärade damer och herrar, kära kolleger! Kommissionsledamot Solbes sade nyss med rätta att den ekonomiska tillväxten är Europas svaghet. Jag tillägger: budgetunderskottet i Europa är likaledes en stor svaghet. Det värsta är att just de stora länderna i hög grad har bärgat hem detta underskott. Men om man reflekterar över detta är det viktigt att också tydliggöra att detta inte är fallet i alla länder: vi har sammanlagt sju länder i Europeiska unionen som har en balanserad budget, eller, som Sverige, Danmark och Finland, kan notera ett budgetöverskott. Därför får vi inte heller tillåta att det alltid talas om de 15 länderna i Europa, som om det skulle råda samma problem överallt. Nej, problemen är mycket olika. Jag anser att detta måste understrykas tydligt.
I detta sammanhang tillkommer ytterligare något: det finns länder som bryter mot kriteriet för stabilitetspakten på 3 procent, i synnerhet, naturligtvis, Frankrike, Portugal och Tyskland. När jag betraktar denna stabilitetspakt skulle man kunna uttrycka det på följande sätt: Det finns kanske bara en smula hopp kvar om att den kommer att fortbestå. Om man ser på diskussionen i till exempel Tyskland, om skattereformen inte skulle finansieras genom minskad subventionering, står det egentligen redan nu klart att Tyskland under åren kommer att skada denna pakt. Därför får vi inte tillåta att just de stora nationalekonomierna i Europa försummar de nödvändiga strukturreformerna och därmed inte ordnar upp sin budget.
Såväl Europeiska centralbanken som den ansvariga kommissionsledamoten har gång på gång pekat på att strukturreformer på exempelvis hälsoområdet eller på andra områden, inom alla sociala områden, är nödvändiga just i dessa länder, eftersom budgetriskerna slumrar här. Detta måste nu äntligen ske.
Europeiska centralbanken präglades - det kan man nog säga - under de första åren av att vara på väg mot ett oberoende under Duisenbergs ledning. I utskottet för ekonomi och valutafrågor har vi upplevt en rad dialoger i vilka detta har visat sig. Det skulle jag vilja tacka er personligen för, herr Duisenberg. Det är av avgörande betydelse att vi också i framtiden förhindrar att denna bank politiseras, och den här dialogen, som förs med parlamentet, handlar om information och inte om rättfärdigande. Även detta måste understrykas. Jag tror att just herr Duisenberg har gjort mycket för detta oberoende.
Låt mig tillägga en sista sak: det måste skapas stor flexibilitet i Europa. Vi behöver en flexibilisering. Vad vi dock inte behöver är en flexibilisering av stabilitetspakten i Europa. Detta är min stora önskan.

Santos (PSE).
Herr talman! ECB:s notoriska mandat är allmänt känt, med herr Duisenberg som ordförande, och den övertygelse med vilken denna institution försvarar sin penningpolitik som den mest adekvata för att få fart på den europeiska politiken är imponerande. Bankens senaste förändringar av den monetära strategin anses för övrigt vara mycket positiva och ett tecken på verkliga framsteg. Och ändå går det inte att blunda för att en ekonomisk återhämtning i Europa inte kan skönjas på länge än och att alla politiska förändringar har hunnits i fatt av marknaden och fått sådana funktioner och jämvikt som på kort sikt knappast kan bidra till en återhämtning.
Det förväntas ju att ökningen av BNP i Europa kommer att bli ungefär 0,7 procent för år 2003 och att Europas BNP bara kommer att öka med 1,6 procent för år 2004, dvs. med ett litet penndrag stryker ECB bort en bit som motsvarar 0,9 procent av sina förväntningar för år 2003 och 0,8 procent av BNP när det gäller år 2004. Inför det falska dilemmat ?tillväxt eller stabilitet? får inte ECB låta sig nöjas med sitt viktigaste syfte som institution - stabila priser - och glömma bort svagheterna och motsägelserna i den politik som strävar efter andra mål som ekonomisk tillväxt och sysselsättning. Därför får inte de nationella regeringarna, kommissionen och rådet nöja sig med den bristfälliga samordningen av den ekonomiska politiken eller de blott indikerande egenskaperna hos den ekonomiska politikens stora riktlinjer.
När det gäller banken finns det dessutom god anledning att tycka att utgångspunkten för att definiera penningpolitiken blev felaktigt fastställd - en inflationstakt på 2 procent - och att den inte följer den europeiska tillväxtens potential. Därför är det nödvändigt att Europeiska centralbanken hjälper till att hitta lösningar och svar på följande viktiga frågor: Har de strukturreformer som genomförts varit tillräckliga för de flesta EU-ländernas ekonomier? Har de inte det, vad är det då för ytterligare bidrag som penningpolitiken och finanspolitiken kan komma med för att överbrygga den nuvarande ekonomiska stagnationen? Är de nuvarande restriktionerna i penningpolitiken och stabilitets- och tillväxtpaktens åtstramningar som ECB har stött lika med den nödvändiga reformen av den europeiska sociala modellen, utan att det drabbar de åtskiljande egenskaper den har inom ramen för den europeiska utvecklingspolitiken? Motsvarar den nuvarande värderingen av euron helt och hållet underlaget i den europeiska ekonomin och är den något som stöder ekonomisk återhämtning eller kan den kanske starta en allvarlig deflationsprocess? Vilket skulle kunna vara ECB:s bidrag till att råda bot på de bristande strukturreformerna, som behövs för att förverkliga de strategiska målen i Lissabon? Kommer dessa mål att kunna uppnås inom de tidsramar som bestämdes från början med den nuvarande penning- och finanspolitiken och med de nationella staternas uppenbara frihet att själv välja en låg ekonomisk samordningsnivå?
ECB:s ansvar med hänsyn till den ekonomiska krisen och det aktiva samarbetet för att klara sig igenom den beror på hur väl avvägda valen och hur effektiva lösningarna är för nämnda problem. Utan att glömma att erkänna de positiva resultaten med bankens verksamhet, vilket också görs av föredraganden, ledamot Blokland, bör Europaparlamentet inom ramen för sin uppgift och behörighet, uppmärksamma de problem som finns och stimulera alla institutioner att överbrygga dem.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, herr Duisenberg! Jag skulle som samordnare för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater vilja tacka er, Europeiska centralbankens första ordförande, hjärtligt för ert arbete. Jag vill på min grupps vägnar säga att ni var rätt man i rätt tid.
Bilden av Europeiska centralbanken har inte bara präglats av ert yttre; bilden av Europeiska centralbanken har också präglats av er personlighet. Jag har själv en treårig son, och vet därför hur viktiga, händelserika, fordrande, ja så gott som varje dag överraskande de första levnadsåren är. Europeiska centralbankens första levnadsår har varit framgångsrika, och ni har till vår tillfredsställelse använt ert specifika ansvar i dess fulla utsträckning på dessa första levnadsår. Eurons införande, det fysiska införandet av sedlar och mynt, har skett friktionsfritt. Europeiska centralbanken har profilerat sig som oberoende europeisk världsbank. Man har med lugn hand bedrivit en framgångsrik och förtroendeingivande penningpolitik som stöder sig på ECB:s stadga, och inte böjt sig för den dagspolitiska populismen, opportunismen eller dess tillrop. Ni har med detta visat att översikten var viktigare för er än den dagspolitiska profileringen.
Ni fungerade även i dag som en pådrivande kraft i samband med bedömningen av betänkandet. För att kunna vara pådrivare förutsätts att man är trovärdig och iakttar redbarhet. Ni har båda dessa egenskaper. Ni har i dag ännu en gång påmint oss om att medlemsstaternas alla läxor i den ekonomiska politiken, och även våra, visserligen är beslutade men ännu inte avklarade, trots Europeiska centralbankens framgångar. Att prioritera strukturreformerna i den europeiska ekonomiska politiken, då de är grunden för stabilitet och tillväxt, att skattepolitiken är impulsgivande och måste drivas vidare och att stabilitets- och tillväxtpakten inte får bli en dagligen ifrågasatt pakt, utan måste vara en komplettering till den nödvändiga grundlagen i ECB:s stadga för en framgångsrik stabilitets- och tillväxtpolitik. Ni har återigen påmint oss om att valutapolitiken inte kan ersätta en ekonomisk politik eller en konjunkturpolitik eller nödvändiga strukturreformer, och därmed med rätta förskjutit prioriteterna.
Ni har genom ert arbete och tillsammans med era kolleger genom ECB:s arbete förhindrat valutakriser, nyckelord: 11 september, Asien, Ryssland. Ni har förberett Europa, ECB, på ett bra sätt för utvidgningen, och ni har också växt samman med oss, fastän vi ofta har önskat oss lite mer kommunikation och öppenhet; men förhållandet har blivit öppnare. Till sist säger jag med övertygelse: ni hade lugnt kunnat vara kvar i tjänst under hela perioden! Tack för ert arbete!
(Applåder)

Langen (PPE-DE).
Herr talman, herr Duisenberg, mina ärade damer och herrar, kära kolleger! Jag vill ansluta mig till dem som tackat Duisenberg, då han - hans medarbetare, hans instanser - har klarat att under de senaste åren utforma införandet av euron på ett sådant sätt att befolkningens samtycke har ökat avsevärt. Det vill jag framföra ett hjärtligt tack för. Jag har alltid beundrat det öppna och hederliga sätt på vilket ni i parlamentet har diskuterat frågorna med oss.
När vi i dag har lyssnat till vissa inlägg så handlar det om argument som gång på gång har dykt upp under de senaste åren. Jag tänker då på kollega Randzio-Plath, som i dag återigen sade att penningpolitiken kan lösa problemen i Europa. Det är en villfarelse! Det duger inte med enbart struktur- och skattereformer för att uppnå Lissabonmålen. Alldeles riktigt, men tvärtom! Trots en god penningpolitik kan Lissabonmålen inte uppnås i Europeiska unionens medlemsstater utan strukturreformer. Fru kollega Randzio-Plath! Två ansvariga personer för valutapolitiken sitter här, den av mig högt skattade Duisenberg och den likaså högt skattade Solbes. Båda är socialdemokrater, och de är inte beredda att anta era förslag. Det vill jag också tacka hjärtligt för - för en kontinuerlig och stabil penningpolitik under de senaste åren.
Detta är dock inte det enda ämnet på tal om årsrapporten, men däremot det sista som Duisenberg måste ta ansvar för. Den senaste årsrapporten - den kan ni vara stolt över, herr Duisenberg - har gett euron den ställning i världen som den förtjänar. Euron har i dag fått tillbaka sin tidigare kraft. Vi har bemästrat kriserna med denna euro. Det har inte gjorts något fel över huvud taget under de senaste åren.
När nu samma gamla visa dyker upp igen om att vi nu äntligen måste informeras om de interna omröstningsförfarandena inom Europeiska centralbankens instanser, då är det en villfarelse. Just denna återhållsamma värdering har lett till att euron under de senaste åren har säkrat den inre stabiliteten och förbättrat den yttre.
Därför är jag inte heller av den uppfattningen att det måste vara en på något sätt beskaffad förändring av Europeiska centralbankens strategi förbunden med Duisenbergs välförtjänta pension och valet av en efterföljare. Man har redan ändrat inflationsutrymmet. Det var ett riktigt beslut att inte bara sträva efter ett lägsta möjliga inflationsmål, utan att ställa upp det runt 2 procent. Vi har hört gnället från vänstern i denna kammare om att en deflationsfara hotar. Det är nonsens! Den helt normala prisanpassningen och konkurrenskraften på euroområdet har lett till att inflationen har utvecklats på olika sätt. Detta gäller naturligtvis också tillväxttakten. Det ligger på medlemsstaternas ansvar, och det vill vi också låta det vara i framtiden. Därför är jag glad över att ni siktade in er på denna strategi.
Europeiska centralbanken har inte ansvaret för tillväxten i Europa - det finns ändå inte längre så många möjligheter för penningpolitiken - det har framför allt regeringarnas ledarfigurer, de politiska majoriteterna i de tre stora medlemsstaterna Tyskland, Frankrike och Italien. Förbundskansler Schröder, premiärminister Raffarin och premiärminister Berlusconi har befordrats att genomföra strukturreformerna. Där måste vi börja, oberoende av den politiska grundinriktningen. Först när tillväxt- och stabilitetspakten följs på ett konsekvent sätt kommer vi att lyckas att på sikt hålla euron stabil inåt och utåt.
I den här andan, herr Duisenberg, skulle jag vilja tacka för ett gott och tillitsfullt samarbete och för en framgångsrik ämbetstid, och önska er allt gott på er vidare levnadsväg!
(Applåder)

Duisenberg
. (EN) Herr talman! Först och främst vill jag tacka alla ledamöter som har talat för deras lyckönskningar och i synnerhet för deras uppmuntran till ECB att noga hålla fast vid stabilitets- och tillväxtpakten.
Man måste inse att stabilitets- och tillväxtpakten är ett mycket välkommet kompletterande element i utformandet av vår penningpolitik. ECB är emellertid inte väktare för stabilitets- och tillväxtpakten; det är Europeiska kommissionen. Jag kan ändå försäkra er om att ECB har stått och alltid kommer att stå rakt bakom Europeiska kommissionen i dess strävan att leva upp till stabilitets- och tillväxtpaktens villkor.
Andria hänvisade till ECB:s och ESCB:s respektive ställningar, som nämns i artikel 29 i konventets förslag till konstitution. Dessa kommer att diskuteras under regeringskonferensen från och med mitten av oktober. Kan jag få tillägga en anmärkning? ECB välkomnar i allmänhet förslaget till konstitution vad beträffar dess ställning. Vi har emellertid en allt överskuggande önskan om viss förändring. Det gäller det faktum att termen Europeiska centralbankssystemet tolkas med viss tvetydighet i det nuvarande fördraget och i förslaget till konstitution. Ibland uppfattas den som åsyftande samtliga av de centralbanker som deltar i Europeiska centralbankssystemet. Ibland uppfattas den som utgörande endast själva ECB och de deltagande nationella centralbankerna. Vi har vädjat om att man någonstans skall inbegripa en hänvisning till Europeiska centralbankssystemets grundidé, dvs. Eurosystemet. Det är ECB som är hjulnavet och de deltagande nationella centralbankerna är ekrarna; tillsammans utgör de Europeiska centralbankssystemet.
När vi blir tillfrågade om en åsikt, och vi kommer att bli tillfrågade om vår åsikt, kommer vi att uppmana regeringskonferensen att göra en hänvisning någonstans i texten till denna Eurosystemidé, som är det europeiska folkets centralbank. Det är något som hittills inte har nämnts, varken i det nuvarande fördraget eller i förslaget till konstitution.
Åtskilliga talare - Randzio-Plath och även andra - har uttryckt visst tvivel om den nuvarande penningpolitiska ställningen är den optimala. Den senaste talaren, Langen, hänvisade också till uttalanden som gjorts de senaste dagarna av vissa regeringschefer - Schroeder, Raffarin och Berlusconi - där de uppmanar ECB att göra mer för att främja tillväxten under de nuvarande förhållandena.
I denna fråga skall jag vara kristallklar. Den nuvarande penningpolitiska ställningen, med 2-procentiga räntor, anses enligt ECB-rådet vara lämplig mot bakgrund av den förväntade framtida utvecklingen på medellång sikt.
Vi förväntar oss att inflationen under årets återstående månader kommer att kretsa kring denna 2-procentsnivå, och sedan falla väsentligt under 2-procentsgränsen i början av nästa år, huvudsakligen till följd av baseffekter. Under senare delen av året och under 2005 kommer den återigen att klättra tillbaka i en riktning som leder den nära 2 procent. Det är vårt mål.
Mot bakgrund av denna penningpolitiska ställning, som med hänsyn till analyser inför framtiden anses som lämplig, kan man dra slutsatsen att penningpolitiken har spelat sin roll för att skapa villkor för tillväxtens återhämtning inom euroområdets ekonomi och sysselsättning.
Vi har spelat vår roll och nu gäller det att regeringarna - kanske att jag låter litet spydig - inte längre gömmer sig bakom ECB för att försöka dölja deras misslyckande med att utföra de strukturella reformer som det finns ett sådant trängande behov av i Europa.
(Applåder)
Är definitionen av prisstabilitet alltför rigid? Jag tror inte det. Vi har nyligen klargjort vår definition och vår strategi. Vi strävar efter en inflation på under 2 procent, men också nära 2 procent. Det borde utgöra en garanti för det europeiska folket att vi är på vår vakt, inte bara för att bekämpa inflationen, utan också för att bekämpa deflation om den skulle dyka upp.
Låt mig svara tydligt på en annan fråga. Santos undrade om det fanns en risk att apprecieringen av euron skulle kunna leda oss in i en deflationistisk miljö. Svaret är att vi inte kan tänka oss det. Vi förväntar oss inte deflation, inte i Europa och inte i enskilda delar av euroområdet. Deflationen lurar inte bakom hörnet. Det är uppenbart.
Är definitionen alltför rigid? Låt mig tala anekdotiskt. Vi definierar vår prisstabilitet som en inflation på högst 2 procent. Låt mig få påminna er och ta ett exempel. The Bank of England har inflationsmål, och finansministern sätter upp ett mål för banken på 2,5 procents inflation, 2,5 procent enligt försäljningsprisindex. Nu har finansministern meddelat att han troligen i september, när han lägger fram sin halvårsbudget, kommer att ändra definitionen av prisindexet i enlighet med det europeiska - det harmoniserade indexet över konsumentprisökning. När han gör det innebär det att de 2,5 procenten i England kommer att skrivas om till mindre än 2 procent - antagligen mellan 1,75 procent och 2 procent - uttryckt i det harmoniserade indexet över konsumentpriser.
Beträffande offentliggörandet av protokoll och att vara mer öppen, anser jag uppriktigt sagt att det inte finns någon centralbank i världen som är så öppen för insyn i fråga om dess penningpolitiska beslut, och de förutsättningar och analyser som leder fram till dessa beslut, som Europeiska centralbanken. En timme efter att ett beslut har fattats håller vi en presskonferens och ger alla nödvändiga förutsättningar och förklaringar som har lett oss till att fatta detta beslut, och följaktligen, under en fråge- och svarssession svarar vi på alla de frågor som har anknytning till detta beslut.
Vissa anser att om protokollen från dessa möten skulle offentliggöras skulle förvirringen vara mindre. Kan jag få hänvisa till det beslut som fattades i förra veckan av det amerikanska centralbankssystemet, som omedelbart ledde till en presskommuniké där man lade fram besluten och förklarade hur ledamöterna av den federala kommittén för den öppna marknaden hade röstat. Ni vet alla att detta har skapat mer förvirring än öppenhet på marknaderna.
Herr talman! Jag har svarat på de mest angelägna frågorna. Jag vill tacka ledamöterna än en gång för deras lovord, både för den tid som har varit och för min framtid. Jag skulle vilja säga till Karas, som har en treårig son, att jag har åtta barnbarn i ungefär samma ålder. De såg mig nyligen på ett TV-program för barn där jag förklarade eurons funktion och dess krångligheter. De ringde till mig efter TV-intervjun och jag frågade dem om de hade förstått vad jag hade sagt. De svarade: ?Varför då? Vad är det som är så speciellt med euron? Vi känner inte till något annat! Vad finns det att förklara?? Jag ser det som en av de största framgångarna med eurons införande, att det åtminstone för mina barnbarn inte är något speciellt längre. Det är rätt och slätt deras pengar.
(Applåder)

Talmannen.
Kolleger! Vi har haft en tämligen historisk debatt om Bloklandbetänkandet denna morgon, som har visat sig bli en hyllning till Duisenberg och allt det han har gjort i det europeiska folkets namn.
Herr Duisenberg! Jag tror ni inser att ni har denna kammares sympatier när det gäller er framtid, och att vi som företrädare för folket talar för de europeiska medborgarna. Ni har fört med er ett stort mått av stabilitet och stadig förvaltning till Europeiska centralbanken, och ni har satt den på god kurs för framtiden. Vi är er djupt tacksamma.
(Applåder)
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0169/2003) av Gasòliba i Böhm för utskottet för ekonomi och valutafrågor om euroområdet i världsekonomin och införandet av sedlar och mynt i euro (KOM(2002) 747 - 2002/2259(INI)).

Gasòliba i Böhm (ELDR)
Fru talman, herr kommissionär, herr ordförande i Europeiska centralbanken, kära kolleger! Jag anser att betänkandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor, som jag har äran att lägga fram, inte skulle ha kunnat komma vid ett lämpligare tillfälle. Detta betänkande bygger på ett meddelande som Europeiska kommissionen har utarbetat om eurons utveckling under de fyra första åren och också, vilket har påpekats, på ett annat meddelande om införandet av sedlar och mynt.
Eurons ställning har befästs på mycket kort tid, men det har visat sig att den är solid och stabil. Europeiska centralbanken och dess ordförande, Duisenberg, skall gratuleras till ett lyckat genomförande och vi bör, under hans sista framträdande i plenum, visa honom vårt erkännande och önska honom allt gott inför framtiden. Vi hoppas att han kommer att njuta i sällskap med sina barnbarn, som endast känner till euron som gemensam valuta.
Konsolideringen av euron, det faktum att den accepteras i allt högre grad och dess appreciering jämfört med dollarn medför oundvikligen att man tänker på eurons roll i världsekonomin, som är kärnpunkten i det här betänkandet.
Vid Europeiska rådet i Thessaloniki förklarade Europeiska kommissionens ordförande, Romano Prodi, att det är absolut nödvändigt att bygga upp eurons externa representation. I betänkandet försöker vi bemöta det behov som ordförande Prodi gav uttryck för, och parlamentet föreslår först och främst att man utser en enda representant för euroområdet inom de internationella finansinstitutionerna, och att eurons representation på internationell nivå också skall göras synlig.
Vi går inte längre än så i betänkandet, eftersom vi anser att det måste råda bred enighet om den här frågan och det är självklart nödvändigt att analysera och anta lämpliga metoder enligt denna princip för att euron skall vara representerad i de vederbörliga internationella forumen. Men däremot finns det ett förslag som just Peijs kom med, kort innan hon utnämndes till minister i den nya nederländska regeringen, som handlar om att formalisera denna roll, något som Europeiska konventet redan har tagit till sig och föreslagit, i en europeisk utrikesminister. Detsamma skulle kunna tillämpas för en europeisk minister för ekonomi och valutafrågor, som på internationell nivå skulle företräda euron enligt ett förslag från Ekofinrådet, som kommissionen har godtagit. Denna ?herr euro? eller ?fru euro? skulle också inneha posten som vice ordförande i Europeiska kommissionen. Jag betonar att det är ett förslag, det är en roll som konventet redan har tagit till sig och föreslagit och det förefaller som förslaget godtas på politisk nivå, till och med av Europeiska rådet. Detta är följaktligen en parallellism som vi anser vara godtagbar.
I en artikel som nyligen publicerades i Financial Times, sade Martin Wolf att euroområdet mycket snart kommer att vara större än dollarområdet och det grundar han på stabiliteten och trovärdigheten hos de ekonomier som ingår i euroområdet. Denna stabilitet och trovärdighet grundas naturligtvis på att stabilitets- och tillväxtpakten har följts, och det är absolut nödvändigt att följa och uppfylla den. Vi tar upp den här aspekten - att stabilitetspakten följs och att det är nödvändigt att följa den - för att garantera eurons soliditet, trovärdighet och stabilitet och vi analyserar naturligtvis också eurons internationella användning på olika områden, särskilt på de internationella finansmarknaderna och hur våra nya grannar, inklusive Ryssland och de baltiska länderna använder euron. Vi tar också upp frågan om att det är lämpligt att fakturera råvaror i euro för att säkra en ökad stabilitet, eftersom den europeiska ekonomin i mycket stor utsträckning är beroende av råvaror. Vi anser att energi bör faktureras i euro. Vi nämner också att allt fler centralbanker i världen ökar andelen euro i sina valutareserver.
Värderade kolleger! Avslutningsvis vill jag bara påminna om att vi också analyserar några andra förslag i betänkandet, som handlar om att Europeiska centralbanken och de centralbanker som ingår i euroområdet bör genomföra en undersökning av användningen av sedlar och mynt i euro, när det gäller några aspekter som Randzio-Plath redan nämnde.

Solbes Mira
. (ES) Fru talman! Jag vill tacka Gasòliba i Böhm för hans presentation av detta intressanta betänkande. Jag delar de åsikter som framförs i betänkandet, och föredraganden välkomnar införandet av euron som en stor framgång.
Jag vill koncentrera mina kommentarer till två grundläggande punkter i betänkandet: den ena handlar om den ekonomiska politiken och den andra om problem av institutionell karaktär, som han har ägnat något mer uppmärksamhet, När det gäller den ekonomiska politiken antogs de nya allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken i Thessaloniki och vi hoppas att Ekofinrådet kommer att anta dem formellt vid sitt nästa sammanträde. Riktlinjerna håller samma ton som kommissionen hade föreslagit, och några av parlamentets kommentarer som finns med i det betänkande som García-Margallo y Marfil lade fram tidigare finns med i riktlinjerna.
I betänkandet bekräftas den allmänna linje som vi alla arbetar efter: sund makroekonomisk politik, som är av grundläggande vikt för att öka efterfrågan, tillväxten och sysselsättningen och tillväxtpotentialen, på grundval av Lissabonstrategin. Detta innebär att det finns ett behov av att utveckla och modernisera politiken och att genomföra strukturella förändringar och för närvarande är detta vår stora utmaning, att genomföra dessa politiska förändringar. Och jag anser att parlamentet bör spela en grundläggande roll i den här aspekten av genomförandet av politiken, genom sin dialog med medborgarna och de nationella parlamenten.
När det gäller ekonomiskt styre vill jag kommentera två punkter. För det första har Eurogruppen spelat, och fortsätter att spela, en grundläggande roll. Enligt vår åsikt är det positivt att eurogruppens roll erkänns i förslaget till konstitution, och gruppen bör behålla sin informella karaktär. Kommissionen beklagar emellertid att tanken om att inrätta ett Ekofinråd för euroområdet inte har behållits. Det har fattats en rad formella beslut och vi anser att de medlemsstater som ingår i euroområdet bör anta dessa offentligt, men att det faktum att eurogruppen existerar dock inte är tillräckligt för att lösa dessa problem. Vi ser det som positivt att det har skett någon utveckling när det gäller de beslut som medlemsstaterna i euroområdet bör fatta, även inom ramen för det nuvarande Ekofin, men några av kommissionens krav har inte tagits med och det kommer, enligt vår åsikt, inte precis att bidra till att systemet fungerar bättre. Beslut om frågor som förfaranden vid alltför stora överskott, de multilaterala övervakningsförfarandena inom euroområdet och medlemsstaters inträde i euroområdet bör enligt vår mening inte antas av rådet i plenum, utan av den rådskonstellation som ansvarar för euroområdet. Diskussionerna om den här frågan kommer att fortsätta och jag hoppas att vi kommer att göra framsteg.
Jag vill kommentera en sista sak om euroområdets externa representation. Vid Europeiska rådet i Thessaloniki, som Gasòliba i Böhm just kommenterade, betonades vikten av att öka unionens möjligheter att uppträda som en enhetlig och enad kraft inom det internationella systemet och behovet av att effektivt möta de utmaningar som uppkommer genom globalisering och ömsesidigt beroende. I det här sammanhanget är det av grundläggande vikt att euroområdets representation är effektiv och enhetlig. Förutom det faktum att vi tar upp det här problemet, måste det emellertid erkännas att framgångarna har varit få när det gäller den externa representationen.
De framsteg som har nåtts under de senaste åren har främst handlat om en bättre föregående samordning av de strategiska ståndpunkter som unionen för fram vid de internationella sammankomsterna, vilket ofta har gjort det möjligt för oss att komma med gemensamma förslag, men dock inte med en gemensam ståndpunkt. Vi måste utvecklas mer i den riktningen. Jag noterar ert förslag, som har likheter med ett av de förslag som kommissionen har lagt fram i konventet. Vi måste emellertid vara medvetna om de tekniska, rättsliga och institutionella svårigheterna när det gäller den här frågan och för att ta itu med dessa svårigheter anser jag att det är oerhört viktigt att vi är politiskt mottagliga, för att tydligt kunna definiera vad vi vill uppnå i framtiden. När det gäller den här frågan kommer kommissionen att fortsätta arbeta tillsammans med konventet för att, när vi korrigerar de slutliga texterna om de frågor som fortfarande diskuteras, försöka klargöra några punkter och kommissionen kommer också föreslå en mer ambitiös, kanske till och med nyskapande vision under regeringskonferensen, som gör det möjligt att befästa en effektiv extern representation av euroområdet.

Karas (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionär, herr föredragande, mina damer och herrar! Jag skulle först och främst vilja tacka föredraganden, inte bara för hans arbete, utan också för den öppna beredvilligheten till dialog med de andra gruppernas skuggföredragande. Den här debatten är en direkt komplettering till föregående debatt. Jag anser att vi också skall betrakta den som en enhet utifrån argumenten, och inte som ett alternativ till Europeiska centralbankens rapport.
Alldeles i början av motiveringen har föredraganden skrivit följande: ?Under de fyra år som gått sedan euron infördes har den blivit världens näst största valuta?. Den första anledningen till detta är storleken på euroområdets ekonomi - 16 procent av världens BNP i jämförelse med Förenta staterna med 21 procent och Japan med 8 procent. Som andra anledning har han åberopat inriktningen på stabilitet och tillväxt och Ekonomiska och monetära unionen. Det är korrekt. Men dessa är naturligtvis också de områden där vi måste vara mycket varsamma.
Euroområdet utvidgas. Vi har sedan det grundades redan fått en ytterligare medlem - Grekland - och vi måste satsa allt för att inte få en uppdelning av Europeiska unionens medlemsstater i ett euroområde och ett icke-euroområde, eftersom den inre marknaden genom euron kan bli en hemmamarknad, och eftersom vi måste satsa allt på att stärka den inre marknaden för att förbättra vårt världspolitiska inflytande och därmed öka fördelarna för medlemsstaterna. Hit hör uppfyllandet av Maastrichtkriterierna för de nya medlemsstaterna, hit hör förstärkningen av euroområdet, men hit hör också efterlevnaden av stabilitets- och tillväxtpakten och en europeisering av den nationella ekonomiska politiken.
Vi måste ha som mål att alla Europeiska unionens medlemsstater också blir medlemsstater i euroområdet, eftersom vi endast då kan utnyttja den inre marknadens och den enhetliga valutans hela potential. Detta politiska mål förutsätter emellertid medlemsstaternas politiska vilja och uppfyllande av kriterier. Vi har i punkt 11 mycket tydligt påpekat vad som är nödvändigt i detta sammanhang, nämligen genomförande av Lissabonstrategin, främjande av företagskulturen, förstärkning av de små och medelstora företagen, kreativa, innovativa skattereformer, avskaffande av protektionismen och förstärkning av forskning och utveckling. Om vi håller oss till vad vi har beslutat kommer vi i fortsättningen att stärka euroområdet såväl inåt som utåt!

Berenguer Fuster (PSE).
Fru talman, värderade kolleger! Som ni alla vet är det kutym att vi börjar inläggen här i parlamentet med en fras som, eftersom den upprepas så ofta, har blivit en klyscha. Denna fras består i att gratulera föredraganden till betänkandet. I det här fallet, när jag gratulerar Gasòliba i Böhm, skulle jag inte vilja att någon tror att jag endast inskränker mig till att följa den parlamentariska hövligheten.
Jag vill särskilt gratulera Gasòliba i Böhm, inte bara till innehållet i hans betänkande, utan framför allt till det lyckade ämnesvalet. Det finns gånger när parlamenten inte bara vinner prestige på grund av vad som sägs under debatterna, utan för att de väljer rätt frågor att diskutera, frågor som, om de är aktuella och når fram till medborgarna, bidrar till ett närmande mellan medborgarna och deras politiska företrädare. Jag vill också, precis som Karas gjorde, tacka föredraganden för hans flexibla inställning till de andra gruppernas ståndpunkter.
Införandet av euron är en av de viktigaste milstolparna i uppbyggandet av Europa. Att förfoga över en gemensam valuta är ett ytterst viktigt steg för att bygga upp ett enat Europa, inte bara ekonomiskt sett, utan, vågar jag mig på att säga, även politiskt sett. De som är skeptiskt inställda till euron har anledning att vara på sin vakt mot den gemensamma valutan, eftersom ingen kan ifrågasätta att deltagandet i en gemensam valuta är en oerhört viktig faktor för integrationen.
Man skall följaktligen inte tro att införandet av euron endast har varit viktigt på det ekonomiska området.
Det är sant att euron har blivit en avsevärd framgång när det gäller utrikeshandeln, nu genomförs mer än en tredjedel av handelsutbytena med tredje länder i euro. Men dessutom, i den mån som vi européer använder samma valuta, kommer vi att känna oss mer enade. Just därför är det viktigt att vi beaktar den politiska och mänskliga dimensionen av införandet av euron, vi måste ta itu med ?mikroeffekterna? av den nya valutan. Vi måste ta hänsyn till dessa effekter, som medborgarna ibland uppfattar som negativa, och vi måste rätta till dem i den mån det är möjligt. När dessa uppfattningar inte motsvarar objektiva orsaker måste vi försöka övertyga den allmänna opinionen om att dessa åsikter inte motsvarar verkligheten.
Dessa framgångar kan inte dölja det faktum att det har funnits problem med införandet av de nya sedlarna och mynten, och detta bör kommissionen, regeringarna och Europeiska centralbanken notera; det är möjligt att det finns några frågor som gör att medborgarna fortfarande tycker att det har uppstått problem till följd av euron.
Det framgångsrika införandet av euron får inte heller dölja några av de effekter som har uppkommit och som påverkar medborgarnas åsikter negativt. Medborgarnas uppfattning om euron är, kanske i den här ordningsföljden, att euron har spelat en stor roll när det gäller den ökade inflationen och för prishöjningarna. När det gäller den här punkten har dessa faktorer i själva verket haft avsevärt mindre effekter än vad medborgarna uppfattar, även om denna uppfattning är grundad, eftersom den så kallade avrundningseffekten stort har påverkat det genomsnittliga priset på ett hushålls dagliga matvarukasse, andra basvaror samt vissa tjänster. Det är därför nödvändigt att vidta åtgärder för att undvika att sådana uppfattningar uppstår, som kan få många negativa effekter.
Slutligen har jag absolut ingen avsikt att blanda mig i diskussionerna i de medlemsstater som fortfarande inte har fattat beslut om huruvida de kommer att delta i euroområdet. Jag måste hålla mig utanför denna inhemska debatt, men jag vill dock uttrycka en önskan om att de så snart som möjligt går med i vårt gemensamma valutaområde.

Schmidt, Olle (ELDR).
Fru talman! Ett stort tack till min kollega Gasòliba i Böhm för ett utmärkt betänkande som kommer att vara ett gott stöd i den pågående folkomröstningskampanjen i mitt hemland. Det är klart att införandet av euron var mycket framgångsrikt. Vi har äntligen fått en konkret gemensam europeisk symbol. Euron är redan världens näst största valuta. Euron har stärkt den europeiska identiteten och sammantvinnat de tolv länderna. Även om den ekonomiska utvecklingen är skakig, har euron redan visat positiva ekonomiska fördelar, förstärkt handeln och ökat investeringarna för euroländerna.
En av de aspekter, som Berenguer Fuster också var inne på, och som har diskuterats i samband med eurons introduktion har varit om det förekommit prishöjningar, och i så fall orimliga sådana. Eurostats statistik visar tydligt att det fanns en engångseffekt vid euroinförandet som var mycket liten, mellan 0,1 och 0,2 procent. Däremot har det inom några delar av ekonomin, i vissa branscher, förekommit betydande prishöjningar, framför allt i vissa länder. Den totala effekten för invånarna inom eurozonen har dock varit mycket liten. Det är bra att vi nu tar upp detta och ber kommissionen att undersöka det ytterligare. En erfarenhet är att aktiva konsumenter och dubbel prismärkning har hindrat smyghöjningar. Låt oss dock inte luras att tro att prishöjningarna var större än de faktiskt var, och låt oss inte heller använda detta argument i debatter.
Fru talman, den stora fördelen är dock att euron har givit en ekonomisk stabilitet i politiskt och ekonomiskt mycket svåra tider. Trots stor oro i världen, bl.a. beroende på Irakkriget, har Europas valutor inte skvalpat runt i ett stormigt valutahav, såsom faktiskt skedde på 90-talet. Euron har givit stabilitet och trygghet. Det är ett faktum som borde nämnas oftare. Detta bör framhållas i diskussionen om eurons fördelar och nackdelar, i synnerhet i de EU-länder som i dag åtnjuter eurons stabilitet utan att delta i samarbetet fullt ut och därmed inte heller tar ansvaret fullt ut.

Herzog (GUE/NGL).
Fru talman! Alla kan bedöma den positiva effekt införandet av euron har haft och jag tänker då särskilt på den allmänna räntesänkningen och de slopade riskpremierna, som är något som gynnar alla europeiska länder. Men vi kan också konstatera att dessa positiva effekter är begränsade, att expansionsfasen mellan 1997 och 2000 blev kort och att det för närvarande råder lågkonjunktur.
Jacques Delors sade att euron inte var nog. Han krävde en kraftfull samordning av den ekonomiska politiken. Någon sådan har inte genomförts och vi har nu ett skriande behov av en europeisk ekonomisk politik. Jag stöder Gasòlibas betänkande, som är ett steg i denna riktning och där han bland annat efterlyser en politik för utveckling av offentliga och privata investeringar, humankapital, forskning, rörlighet och arbetstagarnas kompetens. Konventet borde ha tagit fram verktyg för detta ändamål. Det har den inte gjort. Det är ett av dess stora misslyckanden. Vi har egentligen inte kunnat bygga upp Eurogruppen inom ramen för konventets arbete. Även om medlemsstaterna kunde vidta vad som kallas kompletterande åtgärder i fråga om riktlinjerna för den ekonomiska politiken, har de varken skattemässiga eller budgetmässiga resurser för att göra detta.
Jag vill tillägga att vi genom valutapolitiken, som vi nyss talade om i positiva ordalag, varken kunde förutse eller inse vidden av nedgången i världsekonomin och var mycket sena med att reagera, något som bekräftar hur svårt vi har att se oss som en del av världen.
Alltså talar man om strukturella reformer - och de är nödvändiga - men för att än en gång citera Delors så är konkurrens inte nog, vi måste bygga upp samarbete och solidaritet oss emellan om vi vill ha en effektiv ekonomi och spela en roll för styrningen av världsekonomin.
I brist på en sådan vilja och sådana begrepp måste vi åtminstone arbeta på institutionella reformer och försöka skaffa oss institutionella redskap. Ni har föreslagit en gemensam representation för euroområdet och presenterat idén med en minister för ekonomiska frågor, som skulle ha en såväl inre som yttre roll och som skulle placeras under kommissionen. Jag kan självklart inte annat än stödja dessa förslag som går i rätt riktning.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Fru talman! Jag skall här inte parafrasera det tekniskt utmärkta betänkandet av min landsman Gasòliba, det har jag inte tid till. I politiskt hänseende och i egenskap av europeisk federalist och katalansk självständighetsanhängare borde jag glädjas åt att euron blivit en relativ framgång. För européerna stärker euron givetvis integrationsprocessen, som den symboliserar. För franska och spanska katalaner innebär euron att vi på nytt har en gemensam valuta, något vi inte har haft sedan det ödesdigra fredsfördraget vid Pyrenéerna 1659.
Ändå måste jag erkänna att jag inte är odelat glad! Först och främst för att denna gemensamma valuta inte är så helt gemensam. Vissa har inget eller alltför lite av den. I den autonoma regionen Katalonien lever således cirka fem procent av familjerna i yttersta fattigdom, det vill säga på mindre än 240 euro per person och månad. Sedan önskar jag att Europa hade en starkare och mänskligare enhetssymbol än pengar. Har vi inte i våra hyllningar av euron kommit att likna det utvalda folket som glömde sin kallelse och började dyrka guldkalven!
Jag vill tro att vår kontinent, som begjutits med så mycket blod och tårar från våra inbördeskrig och under så stort lidande höljts med askan från våra tragiska folkmord, förtjänar mindre abstrakta och mer kraftfulla tecken på sin människovänlighet och enhet.

Angelilli (UEN).
Fru talman! Jag tycker verkligen att det är viktigt att parlamentet i dag håller på att göra en första utvärdering av eurons införande, ett och ett halvt år efter dess intåg på den europeiska marknaden. Införandet av den gemensamma valutan har otvivelaktigt utgjort en oerhört viktig övergång, inte bara i ekonomiska och finansiella termer. Det är mödan värt att än en gång påminna om att euroområdet storleksmässigt är det näst största ekonomiska området i världen. Men den gemensamma valutan har också bidragit till en liten revolution i kulturella termer och identitetstermer, så att säga. Att den gemensamma valutan cirkulerar och används har nämligen inneburit att konsumenterna konkret har förts samman och bland annat av detta skäl för första gången känner sig mer som europeiska medborgare. 
Icke desto mindre kräver nu dessa samma medborgare, som med stor lätthet och mycket bättre än alla positiva prognoser klarade övergången från de enskilda nationella valutorna till den europeiska gemensamma valutan, att gemenskapens institutioner skall vara vaksamma så att oberättigade - och ofta verkligen betydande - prishöjningar för varor och tjänster kan motverkas. Framför allt kräver dessa medborgare, vilket också framhålls i betänkandet, att vi skall göra små, funktionella och konkreta insatser för framtiden, för att underlätta vardagslivet. Speciellt vill medborgarna att vi inför sedlar med valören 1 euro, och ibland också 50 cent, samt att det skall finnas större tillgång på sedlar med små valörer, framför allt i bankomaterna. Jag tycker att det är helt legitima och mycket resonabla krav. Jag tycker också att det är verkligt viktigt att parlamentet med kraft kräver att berörda gemenskapsinstitutioner genomför dessa små men mycket viktiga förändringar.

Berthu (NI).
Fru talman! I Gasòliba i Böhms betänkande görs en positiv summering över hur euroområdet fungerat sedan 1999. Många fördelar lyfts fram, och ett fåtal hypotetiska nackdelar. Det går dock att vara något mer exakt. De faktiska fördelarna existerar och var för övrigt kända redan från början. Det gäller exempelvis det förhållande att valutasvängningarna mellan euroområdets länder har försvunnit, något som troligtvis har räddat oss undan några kriser under den gångna perioden.
Men nackdelarna existerar faktiskt. De yttrar sig bland annat i att tillväxten är hälften så stor och arbetslösheten dubbelt så hög i euroområdet jämfört med de länder som står utanför eurosamarbetet. Denna skillnad har troligtvis flera orsaker, men en av orsakerna är med all säkerhet den stelhet som de gemensamma räntorna och växelkurserna medför när de tillämpas på ekonomier som fortfarande har mycket skilda behov.
En annan nackdel som det sällan talas om, är det bristande incitament till strukturella reformer som följer av det delade ansvaret. Förr kunde en bristfällig nationell förvaltning ge upphov till en valutakris som föranledde korrigerande åtgärder. I dag blandas de duktiga och vanartiga ländernas ansvar samman i den gemensamma valutan, med följd att vissa kan skjuta upp reformerna så länge det finns ett förtroende för euron. Visserligen var det tänkt att valutamarknadens styrmedel när de försvann skulle ersättas av stabilitetspaktens budgetdisciplin, men i dag har vi fått bevis på att dessa administrativa styrmedel aldrig kan vara tillräckliga för att ersätta marknadens styrmedel.
När det gäller den önskan som uttrycks i betänkandet om ett förstärkt ekonomiskt samarbete i stort och upprättandet av en europeisk budget enligt federala principer, är det inte något att hoppas alltför mycket på inom en omedelbar framtid. Det framgår också av konventets magra resultat inom detta område. För övrigt skulle det strida mot Maastrichtfördraget. Fru talman! Annorlunda uttryckt flyter euroområdets fartyg, men det kan inte styras och ingen vet vart det är på väg. Jag hoppas att det inte är mot en superstat

Berend (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Om den europeiska gemensamma valutan euro hade sett dagens ljus som växelkurs på 1,17 i förhållande till dollarn för 4,5 år sedan, skulle den här kursen ha återgivit prisnivån på båda sidor av Atlanten på ett adekvat sätt. Sedan dess har utvecklingen av eurons växelkurs som vi vet varit som en berg- och dalbana. För närvarande är den tillbaka vid utgångspunkten. Men vi européer borde i princip inte fundera så mycket på eurons kurs, då ingen kan förklara eller förutsäga kortsiktiga förändringar av växelkurser på mellan en dag och sex månader. Vi borde snarare ägna oss åt de viktigare ekonomiska problemen och överlämna växelkursens utveckling åt valutamarknaderna.
Även om befolkningens acceptans av euron har tilltagit måste man enligt de senaste opinionsundersökningarna konstatera att den tyska marken i många människors huvuden fortfarande lever kvar i hög grad i Tyskland. Denna utveckling var emellertid förutsägbar och får inte på något sätt bedömas som negativ. Den tilltagande acceptansen av euron inom befolkningen har ju utvecklingskaraktär och förringar inte på något sätt denna avgörande valutapolitiska händelse i den europeiska kontinentens historia. Vad beträffar uttag av kontanter från bankomater instämmer jag med föredraganden i dennes uppfattning att det finns behov av fler sedlar i mindre valörer - 5 och 10 euro.
Jag ställer mig emellertid kritisk till att tillsätta en arbetsgrupp som skall pröva behovet av en eneurosedel. Åtminstone i Tyskland stöter en sådan begäran på stort ogillande, vilket de senaste undersökningarna bekräftar. I detta sammanhang säger till exempel 79 procent av befolkningen klart nej till sedeln i mindre valör, och endast 16 procent är för detta införande. Även när undersökningarna inte ger toppresultat verkar det föreligga en tydlig bekräftelse på denna uppgift om att befolkningen, åtminstone den tyska, inte har något behov av detta. Kort sagt bör svaret på frågan om vi förutom eneuromyntet också behöver en eneurosedel vara ett klart nej. Den euro som nu är i omlopp är bra.

Torres Marques (PSE).
Fru talman, herr kommissionär, kollegor! Jag skulle vilja koncentrera mitt inlägg på euron som betalningsmedel. Införandet av den gemensamma valutan har varit en mycket stor framgång, men om alla är nöjda när det gäller införandet av sedlar och mynt kan man inte säga samma sak om hur euron som betalningsmedel fungerar.
Euron har faktiskt varit vår valuta sedan 1999. För fyra och ett halvt år sedan blev euron elva EU-länders valuta och de nationella valutorna bara lite växel som fortsatte att cirkulera. Men det europeiska banksystemet har under samma tid inte velat erkänna denna nya verklighet. Det finns tolv länder med samma valuta men bankerna fungerade som om det var ett internationellt område. Euron som betalningsområde existerade egentligen inte. Först för ett år sedan kunde bankkorten börja användas i euroområdet på samma vis som i de länder där de hade utfärdats och först denna vecka blev möjligt att göra banköverföringar till samma villkor som de som gäller inom respektive land. Och om denna åtgärd är utmärkt för medborgarna och de små och medelstora företagen som gör affärer i euroområdet är beloppsgränsen för operationer på 12 500 euro löjlig och oberättigad. Om det finns tekniska infrastrukturer för att överföra samma valuta från ett land till ett annat och om kostnaden är obetydlig, det är ju en virtuell operation som sker via datorer, varför är gränsen då så låg? Kostnaden för en operation på 12 500 euro är lika stor som på 50 000 euro, hur går det då efter 2006, eller blir den som en på 100 000 euro eller mer? Jag skulle till och med vilja påstå att det bara innebär ökade kostnader för företag och banker att tvinga ett företag att göra tio deloperationer på 12 500 euro för att kunna betala 125 000 euro.
Jag tycker därför avslutningsvis att det är viktigt att få euroområdet att fungera effektivt genom att minska bankernas avgifter till de nivåer de använder inom landet. Glöm inte att när det gäller valuta är vårt land euroområdet. Vad tänker kommissionen göra för att förbättra euron som betalningsmedel?

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Fru talman! Det är mycket i denna diskussion som jag kan instämma i. Euron är inte bara ett betalningsmedel, utan det är ett led i en ekonomisk politik, det är ett viktigt nyckelelement i EMU-politiken. Skall euron kunna fungera, är det klart att det krävs en mängd saker. Gasòliba i Böhm pekade på en del av dem i sitt betänkande, och i debatten har man också tagit upp andra faktorer. Det behövs mycket mer samordning och koordinering av den ekonomiska politiken. Gasòliba i Böhm går så långt att han talar om federala budgetprinciper. Det behövs skattepolitisk samordning, strukturpolitik och mer mobilitet för arbetskraften i Europa. Kort sagt, en rad åtgärder kan vidtas för att minska de stora skillnader som finns mellan nationella ekonomier. Det skulle t.ex. bli möjligt för Irland och Tyskland att ha samma politik - två länder som i dag helt uppenbart har behov av olika politikinriktningar.
Gasòliba i Böhm talar om behovet av institutioner. Om man skulle sammanfatta det skulle man kanske t.o.m. kunna tala om behovet av en europeisk statsmakt på det ekonomiska området. Han föreslår att man skulle ha en ?Mr. Economy? när det gäller euroområdets förhållande till omvärlden.
Fru talman! Det är precis allt detta som gör att det finns en så stor skepsis mot europrojektet i mitt hemland Sverige. Vi fruktar att det innebär att de små ekonomierna blir integrerade i en europeisk ekonomi på ett sätt som de inte har en möjlighet att styra själva och som inte heller ger några demokratiska garantier. Det finns därför en stor tvekan, och mer än hälften av den svenska befolkningen kommer antagligen att rösta nej i den kommande folkomröstningen. Det är också därför som den svenska folkomröstningen kommer att följas med så stort intresse från kandidatländerna. Än så länge är bara tolv av de snart sammanlagt 25 medlemsländerna med i euroområdet. De 13 länder som ännu står utanför tvekar uppenbarligen. Man vet hur turerna går i den tyska debatten, man ser vilka problem som finns och man tänker att det är bättre att vänta.
Däremot förstår jag att det kan komma att finnas behov av sedlar i mindre valörer, särskilt om det uppstår ekonomiska problem i Europa.

Färm (PSE).
Fru talman! Jag vill tacka Gasòliba i Böhm för ett ovanligt intressant betänkande. Rent praktiskt är det nu uppenbart att införandet av euron har fungerat väldigt väl. Den senaste eurobarometern visar att 75 procent av medborgarna i euroländerna är nöjda. Gasòliba i Böhm pekar visserligen på en del onödiga prisstegringar vid själva övergången till euron, men totalt sett vet vi i dag att de var ganska måttliga och att de sedan har avtagit. Det är ganska uppenbart att vi i framtiden kan se att eurozonen skapar förutsättningar för mindre prisstegringar, vilket kanske är det allra viktigaste.
Jag tycker ändå att det mest intressanta i detta betänkande är konstaterandet att euron håller på att bli en världsvaluta samt kraven på en genomförbarhetsstudie för att ytterligare stärka den rollen. Vi ser nämligen hur dollarn än så länge dominerar ute i världen. Inte minst den internationella handeln, särskilt med olja och andra råvaror, har ju sedan länge skett i dollar. Eurons betydelse och användning ökar dock hela tiden. I framtiden tror jag att euron mycket väl kommer att kunna mäta sig med dollarn som världsvaluta. Det skulle vara viktigt både ur ekonomisk och politisk synvinkel om vi kunde uppnå det. Mycket talar t.ex. för att oljepriserna på sikt skulle kunna sättas i euro; jag vet att min kollega Goebbels bl.a. har tagit upp den tanken tidigare i olika betänkanden. Det skulle ligga i de oljeproducerande Gulfstaternas intresse, eftersom alltfler varor i dessa länder importeras från euroområdet. Det ligger dock även i de europeiska konsumenternas intresse, eftersom de prissvängningar som vi har på olja och bensin, beroende på dollarkursen, skulle försvinna.
I mitt hemland Sverige pågår debatten för fullt inför höstens folkomröstning om att införa euron. Jag tror att utsikten att euron samt ett utvidgat EU och EMU skulle kunna bli en balanserande kraft till USA:s och dollarns dominans i världen är en av de viktigaste faktorerna som skulle kunna få svenskarna att rösta ja i folkomröstningen.

Talmannen.
Tack, herr Färm.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Gollnisch (NI).
Den första slutsats man skall dra av eurons införande är att priset för matkassen har ökat kraftigt, något som i motsats till vad Gasòliba skriver inte alls bara är en psykologisk illusion och som jag inte blandar ihop med inflationen.
Men det är också så att euron är övervärderad och därmed förstorar våra ekonomiers svårigheter, i form av stagnerande tillväxt och inre efterfrågan, exporthandikapp, deflationshot, en dogmatisk stabilitetspakt som kräver en konjunkturanpassad budgetpolitik. Vem vågar räkna ut vad den gemensamma valutan och centralbankens velande kostar oss mätt i antal sysselsättningstillfällen?
Förenta staterna, som är er förebild inom så många områden, borde vara det även på den ekonomiska politikens och valutapolitikens område. Deras Federal Reserve har annat att syssla med än att bekämpa en inflation som knappt överstiger två procent. De bevarar tillväxten, som redan är klart mer dynammisk än vår egen, genom att emittera dollar. De använder dem för att finansiera sitt underskott, men även sina krig och för att grundlägga sin politiska dominans.
Varför inte göra detsamma med euron? Föredraganden hävdar att den gemensamma valutans fördelar med god marginal överträffar dess nackdelar. Det är bara en trosförklaring. Den måste omsättas i handling.

Talmannen.
Kära kolleger! Jag vill å mina egna och å allas era vägnar välkomna ledamöterna i delegationen från det kazakstanska parlamentet som tagit plats på åhörarläktaren. De deltar i överläggningarna under det fjärde mötet i det parlamentariska utskottet för samarbete mellan Europeiska unionen och republiken Kazakstan.
(Applåder)
Delegationen består av åtta ledamöter och leds av det kazakstanska parlamentets vice talman.
(Applåder)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0214/2003) av Ghilardotti för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet om gender budgeting - att utarbeta offentliga budgetar utifrån ett genusperspektiv (2002/2198(INI)).

Ghilardotti (PSE)
Fru talman, herr kommissionär, kolleger! Det betänkande som vi diskuterar i dag hör helt och hållet hemma inom den europeiska jämställdhetspolitiken som, som vi vet, har två huvuddrag: specifika insatser för kvinnorna och gender mainstreaming, det vill säga integrering av ett jämställdhetsperspektiv i alla delar av den offentliga politiken och på alla nivåer, från alla aktörers som deltar i beslutsprocesserna sida.
Gender budgeting innebär att tillämpa principen om gender mainstreaming på budgetförfarandena. Som vi alla vet är budgeten inte ett neutralt instrument, utan den avspeglar den befintliga maktfördelningen i samhället. När de offentliga budgetansvariga myndigheterna, på alla nivåer, beslutar om inkomst- och utgiftspolitiken gör de politiska val. Budgeten är inte bara ett ekonomiskt instrument, utan också ett viktigt instrument med vilket de politiska myndigheterna fastställer modeller för socioekonomisk utveckling och omfördelningskriterier i samhället. Den innehåller politiska prioriteringar och prioriteringar av medborgarnas behov, och påverkar dem på olika sätt och med olika konsekvenser beroende på om de är kvinnor eller män. De offentliga budgetarna är normalt uppbyggda på ett sätt som inte tar hänsyn till skillnaderna i kvinnors och mäns roller och ansvar. I de flesta fall skiljer inte de indikatorer och data som man använder på könen, utan det framstår som ett neutralt ekonomiskt instrument: den offentliga budgeten avspeglar och återskapar på så sätt i verkligheten de socioekonomiska skillnader som redan finns i en samhällsgemenskap.
Genom att analysera budgetpolitikens skilda konsekvenser för könen och göra nödvändiga förändringar kan man se till att de offentliga budgetarna uppfyller krav på lika behandling och kostnadseffektivitet. De offentliga utgifterna kännetecknas av effektivitet - och rättvisa - när de lyckas främja utveckling och utnyttja all den potential som alla samhällets beståndsdelar har. Det handlar alltså om att anamma en ekonomisk och social filosofi enligt vilken ekonomisk och social utveckling är oupplösligt förenade och livnär sig av varandra, också i en öppen och globaliserad marknadsekonomi. En ekonomi kan inte vara konkurrenskraftig, dynamisk och sund över tiden om det inte finns ett stabilt, sammanhållet och rättvist samhälle bakom produktionen, handeln och finansieringen, ett samhälle där människornas rättigheter, resurser och förmåga är ordentligt utvecklade. Genom att förstärka, modernisera och omorganisera de offentliga insatserna, och därmed också budgetpolitiken, gör man i verkligheten insatser för den sociala utvecklingen i form av immateriella investeringar i kapacitet, empowerment samt skapande av resurser och möjligheter som är helt oundgängliga för ekonomier som vill vara dynamiska och konkurrenskraftiga på grund av att de bygger på kunskap, såsom Europeiska rådet föresatte sig i Lissabon.
Även om det är första gången som parlamentet diskuterar gender budgeting är detta verkligen inget nytt begrepp. I den plattform som antogs i Peking, vid Förenta nationernas fjärde världskonferens om kvinnofrågor, nämns det uttryckligen. En expert- och arbetsgrupp har tillsatts vid Europarådets generaldirektorat för mänskliga rättigheter. Själva kommissionen har tillsatt en expertgrupp, efter den konferens som det belgiska ordförandeskapet organiserade. Framför allt finns det dock väldigt många erfarenheter från västvärlden, först och främst Australien, som införde detta instrument redan 1984 - liksom för övrigt från många utvecklingsländer - och sedan något år också intressanta erfarenheter från länderna i Europeiska unionen, både på nationell och lokal nivå.
Vilka är då de specifika målen med detta betänkande? För det första att skapa en medvetenhet hos den allmänna opinionen och de politiska och ekonomiska aktörerna på alla nivåer. Att sprida kunskap om strategin bakom gender budgeting inom unionens och medlemsstaternas institutioner. Att be kommissionen, som redan har förklarat sig positiv, att ta fram en informationsbroschyr om gender budgeting som skall spridas på ett heltäckande sätt. Att involvera de aktörer som arbetar på territoriet i uppbyggnaden av budgetar på alla nivåer, men framför allt att ta fram en aktionsram för införandet av gender budgeting som innebär en demokratisk delaktighet från gräsrotsnivå och att olika organisationer, från icke-statliga organisationer till kvinnoorganisationer, blir delaktiga.
Fru talman! Jag skall avsluta med ett påpekande: på de ställen, framför allt på lokal nivå, där man redan har infört detta har det också inneburit att den likgiltighet och distans som vi i dag upplever mellan medborgare och offentliga myndigheter på alla nivåer har minskat. Det är inte bara ett instrument för rättvisa, utan också ett viktigt instrument för delaktighet.

Solbes Mira
. (ES) Fru talman! Ghilardotti har redan talat om hur viktig och komplicerad den här frågan är, om de erfarenheter som vi har följt i länder som Australien eller Sydafrika och om de åtgärder som vi har genomfört i unionen.
Det är riktigt att kommissionen tog upp den här frågan för första gången vid ett tekniskt seminarium som genomfördes i oktober 2001 och att Rådgivande kommittén för lika möjligheter för kvinnor och män 2002 fick i uppdrag att analysera hur medlemsstaterna ser på och tillämpar integreringen av genusperspektivet i budgetförfarandena samt att samla in de erfarenheter som gjorts. Denna kommitté har avgett ett yttrande som parlamentet har tillgång till, som har vidarebefordrats av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. På grundval av detta yttrande är kommissionen naturligtvis beredd att utarbeta den informationsbroschyr som ledamoten tog upp, vilken kan vara användbar för att tillhandahålla dessa upplysningar.
Vi har redan några bra metoder av det här slaget på olika områden, till exempel i den europeiska sysselsättningsstrategin, när det gäller socialskyddsfrågor, vetenskap och forskning eller utvecklingssamarbete och - det är kanske det mest intressanta exemplet - i strukturfonderna, där det har bevisats att jämställdhetsfrågorna tas upp på ett effektivare sätt i de program som är igång för närvarande än under den föregående programperioden.
Det är uppenbart att det finns mycket kvar att göra, men vi fortsätter framåt i den riktningen. Därför rekommenderar kommissionen i sitt meddelande om genomförandet av jämställdhetsintegrering i de samlade programdokumenten för strukturfonderna, att medlemsstaterna tydligt skall ange vilka medel som har anslagits till särskilda jämställdhetsåtgärder. Medlemsstaterna kommer att ge oss motsvarande upplysningar, med exakta indikatorer, som en del av den översyn som kommer att genomföras i år.
Kommissionen begär även att medlemsstaterna skall använda statistik uppdelad per kön när det gäller de åtgärder som har vidtagits inom ramen för strukturfonderna och att de skall bedöma åtgärdernas väntade konsekvenser för kvinnor och män. Samtidigt insisterar kommissionen på att de budgetanslag som särskilt avsätts för jämställdhetsåtgärder behålls på samma nivå, eller till och med ökas, för de flesta programmen.
Kommissionen kommer att fortsätta att utveckla metoder och verktyg för att tillämpa integreringen av genusperspektivet i budgetförfarandena, men detta innebär att vi alla måste fortsätta att utbyta erfarenheter och samarbeta med varandra. Därför anser vi att ert betänkande om integrering av genusperspektivet utgör ett oerhört värdefullt bidrag för att förbättra tillämpningen av principen om integrering av jämställdhetsaspekter.
Det givande samarbetet mellan parlamentet, medlemsstaterna och kommissionen måste upprätthållas och utökas om vi vill nå de mål som vi alla strävar efter.

Smet (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill gratulera Ghilardotti till hennes initiativ att utarbeta det här betänkandet. Även om kommissionsledamoten säger att det redan hänt mycket på europeisk nivå så ser jag snarare det här betänkandet som en ansats och en uppmuntran att utöka det lilla som redan händer. Man säger visserligen att det redan finns mycket eller åtminstone en del sakkunskap men jag måste ärligt säga att jag inte sett mycket av den sakkunskapen.
Varför begär man gender budgeting? För att ett antal poster i medlemsstaternas och EU:s budget till stor del endast kommer halva befolkningen till godo. Jag skall ge två exempel.
Det är allmänt känt att det vid fördelningen av medel för vetenskaplig forskning inom hälsovården utförs mycket forskning om hälften av befolkningen, om den manliga hälften och inte på den kvinnliga hälften.
Ett annat exempel. Om det i utvecklingsländer tilldelas medel för att stimulera demokratisering och respekt för de mänskliga rättigheterna så är det ofta så att de här pengarna främst används till nytta för halva befolkningen och inte för den andra hälften. Av den anledningen uppmanas uttryckligen till att kanske börja göra en analys av ett antal budgetposter som är mycket könskänsliga och där man verkligen skulle kunna göra något. Om man skulle kunna göra det i samråd med medlemsstaterna så tror jag att det kan leda till något positivt. En broschyr är naturligtvis bra, men man befinner sig egentligen fortfarande bara i början av utvecklingen av ett system. För att utveckla ett system så måste det byggas upp en viss sakkunskap. Jag stöder kommissionen, jag stöder Ghilardotti och jag hoppas att det här initiativbetänkandet kan leda till ett resultat.

Karamanou (PSE).
Fru talman! Även jag skulle vilja börja med att ge vår föredragande, Ghilardotti, en komplimang för hennes mycket stora bidrag för att belysa och förklara det relativt nya begreppet integrering av jämställdhetsfrågor i budgeten (gender budgeting).
Syftet med idén, det vill säga att integrera ett jämställdhetsperspektiv i budgeten, är självklart inte att skapa separata budgetrubriker, och heller inte mer ekonomiska resurser till kvinnorna. Vårt mål är att de konkreta följderna för de två könens ekonomiska och sociala liv skall utvärderas och, naturligtvis, att budgetarna skall omstruktureras, så att de främjar, i stället för undergräver, jämställdheten.
Det blir i dag allt tydligare att den makroekonomiska politiken kan minska eller vidga klyftan mellan de två könen när det gäller ekonomiska resurser, ekonomisk självständighet, utbildning och hälsovård. Till exempel bör hänsyn tas i sjukvårdsbudgeten till de speciella behov som följer av de två könens olika fysiologi och de olika hälsoproblem som de två könen drabbas av. Det vill säga, det manliga könet kan inte alltid utgöra norm. Jag beklagar det faktum att Europeiska kommissionen inte förfogar över vare sig metoder eller tillförlitliga statistiska uppgifter för att analysera budgeten efter kön.
Jag skulle även vilja betona att alla Europaparlamentets utskott bör se till att integrera jämställdhetsfrågorna i alla sina budgetar. Slutligen är det även viktigt att det finns mekanismer för insyn och kontroll.

Eriksson (GUE/NGL).
Fru talman! Det är med glädje som min partigrupp kommer att rösta för detta initiativbetänkande av Ghilardotti. Det är ett mycket användbart dokument som verkligen är att välkomna. Det är en konkretisering av det många talar om, dvs. gender mainstreaming, men som så få försöker omsätta i konkret politik.
Jag är glad att höra att kommissionen har samma problem som utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har. Vi har talat om könsuppdelad statistik ända sedan Pekingkonferensen 1995. Sådan statistik har ännu inte tagits fram i våra medlemsländer och naturligtvis då inte heller av kommissionen. En utvärdering av hur strukturfonderna tillämpas könsfördelat har vi också tagit upp i tidigare debatter. Jag brukar inte vara speciellt förtjust i kommissionens olika propagandaskrifter, men jag hoppas verkligen i detta fall att man åtminstone försöker ta fram en skrift som kan spridas i medlemsländerna angående denna fråga.
Det är att beklaga att inte parlamentets budgetutskott självt har tagit detta initiativ som Ghilardotti så förtjänstfullt har gjort. I samtliga institutioner har man på samtliga områden åtagit sig att beakta gender mainstreaming. Jag hoppas verkligen nu när förhoppningsvis många från budgetutskottet närvarar att man tar detta initiativ till sig och fortsätter konkretiseringen.

Van Dam (EDD).
Fru talman! I det här betänkandet är strävandet efter jämställdhet mellan män och kvinnor så kraftigt överdrivet att man skulle kunna tro att Europeiska unionen rasar samman om det målet inte eftersträvas med alla medel. Därför en nykter korrigering. 
Det måste handla om en jämlikhet för båda könen. Det är jag absolut för. I den här resolutionen talar dock en ideologi som krampaktigt vill bekämpa den ena förkastliga formen av förtryck genom att införa en annan oönskad form av diktatur eller grupptänkande. När allt kommer omkring så uppskattar nämligen jämställdhetsideologin inte kvinnan som kvinna. Den är inte rättvis mot henne. Tvärtom, kvinnan måste bli jämbördig med mannen. Man skall tvinga henne att vara jämbördig. Var har vi hört de orden tidigare? Det måste dock stå klart att jag är emot varje ovärdig behandling av kvinnan.
För att bannlysa det påpekade problemet från samhället får man inte utgå från en konfliktsmodell mellan de båda könen utan arbeta efter en harmonimodell. Så avsåg Gud, Skaparen, när han skapade människan, man och kvinna till en tvåfaldighet som kompletterar varandra. Tyvärr har det harmoniska förhållandet störts i grunden eftersom människan inte erkänner Guds makt utan självsvåldigt vill vara herre och mästare. Tyvärr finns det ingen plats för denna ursanning i jämlikhetsideologin. Därigenom står den inte högre än den avundsjukefrämjande konfliktsmodell där det handlar om att fördela makten och pengarna. Alla jämlika som om män och kvinnor blir lyckligare av det.
I resolutionen överträds subsidiaritetsprincipen. Man begär undersökningar och rapporten från Europeiska kommissionen som kräver enormt stora insatser, även från medlemsstaternas sida, för att nå ett ideologiskt och i slutändan inhumant mål. Vi tycker att man med mer rättvisa och rimlighet kan begära uppmärksamhet för familjernas situation och månen av familjevänlighet i myndighetspolitiken och budgetpolitiken i Europeiska unionen. Den individualistiska anda som det här betänkandet andas har ju mycket negativa konsekvenser för framtiden för vårt samhälle.

Prets (PSE).
Fru talman! Den här rapporten handlar inte om att skapa konflikt utan om harmonisering. Och den handlar inte om likriktning utan om likabehandling. Och det är, anser jag, en mycket stor skillnad som man bör lägga märke till.
Vid Gender Budgeting handlar det nämligen inte om att utarbeta olika budgetar för män och kvinnor, utan det handlar om att arbeta för att medlen skall fördelas på ett rättvist och effektivt sätt. De offentliga budgetarna är inte könsneutrala som man mycket ofta får höra, de får olika konsekvenser för män och kvinnor med avseende på såväl intäkter som kostnader. Dessa skillnader vill vi påvisa och beakta.
Vilka konsekvenser de budgetpolitiska besluten har för kvinnor - nämligen ekonomiskt, socialt och samhälleligt - är det få som vet. Därför finns det också behov för en budgetanalys. Analys innebär att undersöka budgetars konsekvenser för kvinnor, för skattesystemet, de olika slags skatterna. Hur mottas nedskärningar av kvinnor, hur drabbar de dem? Mycket ofta mer än män.
För att Gender Budgeting skall kunna bli möjligt behövs öppenhet, medverkan och medbeslutande. En grupp mycket engagerade österrikiska kvinnor har skrivit en bok med titeln Frauen, Macht, Budgets - Staatsfinanzen aus Geschlechtsperspektive. Den kan jag rekommendera er som grund, och den kan också tjäna som grund för den informationsbroschyr som kommissionen har lovat oss. Denna informationsbroschyr bör offentliggöras och vara tillgänglig överallt och följas av en informationskampanj. Då kan sådana yttranden som dem som vi nyss hört inte ignoreras.
(Applåder)

Fraisse (GUE/NGL).
Fru talman! Jag vill först av allt med stort eftertryck tacka föredraganden av detta betänkande om gender budgeting, eftersom jag har ett intryck av att vi med detta dokument tar ett viktigt steg, som kommissionsledamoten sade. Föredraganden har förklarat att länder både i och utanför Europa redan tillämpar gender budgeting-metoder. Fru kommissionär! Därför vill jag att vi med eftertryck stöder detta betänkande.
Till min kollega som anser att vi ägnar oss åt ideologi när vi talar om denna fråga vill jag säga att det är en ekonomisk fråga. Om jag tar exemplet med pensionsfrågan, som berör flertalet av våra europeiska länder, och sedan några månader tillbaka i synnerhet Frankrike, är gender budgeting något som ger en möjlighet att diagnosticera situationen. Man upptäcker exempelvis att löneskillnaden mellan män och kvinnor ligger på 25 procent, medan glappet ökar till 47 procent i samband med pensionen. Detta är en diagnos vi kan ställa med hjälp av denna undersökning.
Men denna diagnos är inte nog, för olyckskorparna kommer att säga ?jaha, då kostar det alltså pengar?! Ekonomisk jämställdhet kostar pengar, vare sig det handlar om lika möjligheter i yrkeslivet, lika pension eller många andra frågor. Jag vill påminna dessa olyckskorpar om att det är möjligt att analysera den bristande jämställdheten mellan män och kvinnor på ett annat sätt. Bristen på ekonomisk jämställdhet mellan män och kvinnor kostar pengar! En bättre analys och en ökad tillämpning av jämställdhet i ekonomiska frågor skulle göra det möjligt att minska en kostnad snarare än att öka den. Det säger jag till dem som tror att vi ägnar oss åt ideologi. De tar miste - genom denna fråga ägnar vi oss även åt ekonomi.

Gröner (PSE).
Fru talman! Jag skulle vilja gratulera Ghilardotti till att vi inte diskuterar detta betänkande bland 20 ledamöter utan att jämställdhetsfrågorna denna gång äntligen behandlas för en fylld kammare.
(Applåder)
Gender Budgeting är en relativt ny idé som utvecklades vid den internationella kvinnokonferensen i Peking 1995. Det handlar om att inom ramen för integrering av ett jämställdhetsperspektiv analysera den offentliga budgetens olika konsekvenser för kvinnor och män och att höja medvetenheten hos de politiska och ekonomiska aktörerna - det har vi stor möjlighet till i dag. Diskriminering uppträder nämligen mycket snabbt när siffrorna får tala och när vi vid strukturfonderna fastställer att endast 6 procent är inriktade på jämställdhetsfrågor. Ett ytterligare exempel från EU:s budget: programmet för skydd av skogarna uppgick till 52 miljoner euro, programmet för skydd av kvinnor, barn och ungdomar bara till 41 miljoner euro, alltså helt tydligt till 20 procent mindre. 
Med det här betänkandet vill utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor sätta igång en debatt för att visa på diverse ojämlikhet och diskriminering i fråga om budgeten. För detta behöver vi emellertid också instrument, och herr Solbes, herr kommissionär, jag säger till er personligen: se till att vi i kommissionskollegiet äntligen får igenom direktivet till artikel 13 som behandlar könsdiskriminering och som äntligen skulle ge oss ett betydande instrument!
(Applåder)

Talmannen.
Tack, fru Gröner.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Simpson (PSE).
Herr talman! Den föregående vice talmannen bad med rätta de ledamöter som kommer in för att rösta att träda in i kammaren under tystnad när en debatt pågår. Det är riktigt. Men varje omröstning denna vecka har halkat efter, inte bara med några minuter, utan med mer än 25 minuter. Jag ber de som har makten - eller de mäktiga och de goda - att göra något så att de framtida omröstningarna startar på utsatt tid, i motsats till de svammel som tycks pågå varje sammanträdesperiod och som gör att tiden glider förbi.
(Applåder)

Talmannen.
Jag skall fråga de som har makten: de mäktiga och de goda är färre till antalet i denna kammare. Vi skall se vad vi kan göra.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Gemensamt resolutionsförslag

Sanders-ten Holte (ELDR)
Herr talman! Jag har en liten rättelse till den text som fastställts med anledning av ändringsförslag 16. I ändringsförslag 16 stryks artikel 18.2. I artikel 6.9, i den gemensamma ståndpunkten hänvisas till artikel 18.2. Den här artikeln måste alltså anpassas om ändringsförslag 16 antas.

Talmannen.
Om ändringsförslaget antas kan jag garantera att korrigeringen kommer att utföras.
Före omröstningen om ändringsförslag 31:

Sanders-ten Holte (ELDR)
Herr talman! Även här har jag en ändring i den fastställda texten. I ändringsförslag 31 stryks artikel 10. I artikel 1.3, i den gemensamma ståndpunkten hänvisas till artikel 10. Den artikeln måste alltså anpassas på grund av ändringsförslag 31.

Talmannen.
Återigen kommer jag att se till att den tekniska justeringen genomförs.
(Talmannen förklarade de gemensamma ståndpunkterna godkända (efter dessa ändringar).)

Andrabehandlingsrekommendation (A5-0213/2003) av Caveri för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om inrättande av ett övergångssystem för transittransporter med tung lastbil genom Österrike 2004 (6235/1/2003 - C5-0226/2003 - 2001/0310(COD)) 
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0221/2003) av Lisi för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om fastställande av gemensamma regler om kompensation och assistans till passagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar och om upphävande av förordning (EEG) nr 295/91 (15855/1/2002 - C5-0136/2003 - 2001/0305(COD)) 
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Betänkande (A5-0216/2003) av Ayuso González för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 95/2/EG om andra livsmedelstillsatser än färgämnen och sötningsmedel (KOM(2002) 662 - C5-0577/2002 - 2002/0274(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0223/2003) av Vermeer för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om skydd för fotgängare och andra oskyddade trafikanter i händelse av kollision med ett motorfordon och om ändring av direktiv 70/156/EEG (KOM(2003) 67 - C5-0054/2003 - 2003/0033(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0240/2003) av Mulder för budgetutskottet om budgeten för 2004 inför medlingsförfarandet före rådets första behandling (2003/2027(BUD)) 
Före omröstningen:

Mulder (ELDR)
Herr talman! Jag skulle vilja göra en teknisk ändring angående formuleringen i ändringsförslag 3 och också i den originaltext där detta ändringsförslag gäller. Den lyder som följer: ?att andelen obligatoriska utgifter i EU:s gemensamma jordbrukspolitik ...?. Denna mening skall ersättas av ?att andelen obligatoriska utgifter av de totala utgifterna för den gemensamma jordbrukspolitiken ...?. Det handlar om obligatoriska jordbruksutgifter.

Talmannen.
Det är enbart en teknisk ändring och den kommer att åtgärdas.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0233/2003) av Färm för budgetutskottet om budgeten för 2003: genomförandetakt, anslagsöverföringar och tilläggs- och ändringsbudgetar (2003/2026(BUD))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Resolutionsförslag (B5-0320/2003) från utskottet för utveckling och samarbete om barnsoldater samt handel med barn 
Före omröstningen:

Mauro (PPE-DE).
Herr talman! Det handlar om ändringsförslag 21 b. Jag föreslår att vi efter ?fördömer kraftigt de regeringar? lägger till orden ?och den väpnade oppositionen som fortsätter att värva barnsoldater?, så att vårt fördömande både gäller de regeringar och den väpnade opposition som använder barnsoldater.

Miranda (GUE/NGL).
Herr talman! Jag skulle bara vilja säga följande: Jag skulle vilja föreslå parlamentet att godta en muntlig ändring av ändringsförslag nr. 5, genom att lägga till ordet ?progressivt? före ordet ?borttagande?. Och då skulle första delen av ändringsförslag bli ?ett progressivt borttagande av alla exportstöd?.

Belder (EDD)
. (NL) Min partigrupp anser att resultatet av konventet inte är någon bra utgångspunkt för den kommande regeringskonferensen. Ett tungt vägande skäl för det är att Europas historia förfalskas i inledningen: här nämns kristendomen medvetet inte uttryckligen, medan den under flera sekel i grunden har påverkat och format kulturen och statsvetenskapen i alla europeiska länder. För ett bra ?europeiskt hus? är det omistligt med en god grund att bygga på!
I rådets slutsatser om Mellanöstern påminns båda parter om deras skyldigheter. Det är synd att EU inte alltid har fört fram den ståndpunkten på ett kraftfullt sätt. Uttalandena om terroristiska organisationer som Hamas, deras förbindelser med länder i området, finansieringen av deras mordlustiga aktioner talar för sig. I slutsatserna om Iran och om Libanon, med syfte på de avtal som EU vill ingå med dessa länder, saknas tyvärr helt sådant tydligt språk. Här framträder den inkonsekvens som är så kännetecknande för EU:s hållning och som gör EU till otillförlitlig part för Israel och andra länder i området.
Öppna inre gränser tvingar medlemsstaterna till samarbete inom området asyl och migration. Det talades det mycket om i Thessaloniki men det ledde inte till mycket. Den brittiska planen om anmälningscentrum och förläggningar i området fick ingen majoritet i rådet. Ett provprojekt som får inledas är ett magert tröstpris. Det är hög tid att rådet når fram till resultat så att EU kan uppfylla sina moraliska skyldigheter gentemot politiska flyktingar.

Berthu (NI)
Rådet i Thessaloniki inledde en diskussion om unionens strategi på säkerhetsområdet med utgångspunkt i en rapport från den höge representanten (?Ett säkert Europa i en bättre värld?) där han på ett mycket intressant sätt försöker beakta vissa inslag i den senaste händelseutvecklingen.
Framför allt lyfts de nya hoten tydligt fram i detta dokument: terrorism, massförstörelsevapen, skurkstater och stater i upplösning, den organiserade brottsligheten. Det framgår tydligt att det ökade beroendet gör att en destabilisering i geografiskt avlägsna områden direkt eller indirekt kan få farliga återverkningar för oss. Slutligen betonas att ett ?förebyggande engagemang? (som inte nödvändigtvis är militärt) ?kan bidra till att undvika att allvarliga problem uppstår i framtiden?.
Dessa synpunkter skulle kunna utgöra en god grund för att i efterhand rättfärdiga ingripandet i Irak, något som retade upp ordföranden för kommunisternas grupp. Men för min del välkomnar jag detta försök till klarsyn.
Däremot anser jag att den höge representanten i sin rapport underskattar det framtida hot som utgörs av de växande och okontrollerade invandringsströmmarna. Dessutom präglas texten av en föga realistisk inställning till möjligheterna att i Europa upprätta en gemensam utrikespolitik utan en kraftig demokratiförlust.

Coelho (PPE-DE)
. (PT) Jag tackar det grekiska ordförandeskap för de framgångar som har uppnåtts på det rättsliga området och området inre angelägenheter och för de resultat som uppnåddes vid Europeiska rådet i Thessaloniki.
Beslutet som fattades om att skynda på utvecklingen av programmet som godkändes i Tammerfors är glädjande, särskilt när det gäller utformningen av en gemensam europeisk politik i frågor som rör invandring (olaglig invandring, återvändande till hemlandet och samarbete med tredje land).
Jag framhåller de framgångar som röntes när det gäller en förstärkning av det yttre gränsskyddet, utvecklingen av SIS II och informationssystemet för visum (VIS), samt införandet av (efter tre års förhandlingar) direktivet om familjeåterförening och direktivet om varaktigt bosatta personer.
Det är också viktigt att man har kommit fram till en överenskommelse om EU:s ställningstagande gentemot Förenta staterna om utlämning och straffrättsligt samarbete.
Jag är också glad över Europeiska rådets beslut om konventets resultat och jag hoppas att man till slut tar bort de tre pelarna med hjälp av detta som underlag vid nästa regeringskonferens, (så som Europaparlamentet har begärt under lång tid och vilket skulle göra byggandet av ett område av frihet, säkerhet och rättvisa lättare och öppnare), och att Europaparlamentet slutligen får medbeslutanderätt på området asyl och invandring.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Vi har vägrat att godkänna resultaten från Europeiska rådet i Thessaloniki. Först och främst anser vi det uteslutet att betrakta invandringsfrågorna som det största problemet i Europa. När invandrare som är offer för fattigdom, politiskt förtryck och krig, varje dag dör framför Europafästningens murar - om det så är i Sfax eller Lampedusa - hävdar vi på nytt principen om fri rörlighet och fri bosättning. Att inrätta transitcentrum, regionala skyddszoner och ytterligare skärpa de polisiära åtgärderna och mekanismerna för kollektiv tillbakatransport till gränsen är metoder som visat sig omänskliga och ineffektiva.
Vidare erkänner vi inte Giscard d'Estaings förslag till konstitution för Europa som lagenligt eller legitimt. Denna text är en produkt av konventets antidemokratiska process och är bara ett uttryck för anhängarna till ett Europa där marknaden styr, ett Europa på demokratisk och social tillbakagång. Efter att ha varit i händerna på EU-byråkraterna är detta förslag nu i händerna på stats- och regeringscheferna. Om Europas medborgare vill ha en konstitution krävs en konstituerande process som grundar sig på demokrati, sociala rättigheter, allmännyttiga tjänster och allmänintresset. Vi försvarar detta synsätt genom att rösta emot resolutionen.

Pasqua (UEN)
Europeiska rådet i Thessaloniki kommer givetvis att framstå som ett toppmöte av stor betydelse, till följd av det officiella framläggandet av konventets arbeten. Vad konventet beträffar är resultatet ambitiöst, men förutsägbart. Konventet inrättades för att förse Europeiska unionen med en konstitution och lägger nu, som sig bör, fram en text som är tydligt inspirerad av federalismen. Frågan är hädanefter vad som skall hända med denna text.
Även om detta förslag inte har någon juridiskt bindande verkan för deltagarna i den kommande regeringskonferensen, kan man misstänka att medlemsstaterna kommer att utsättas för hårda politiska påtryckningar i syfte att godkänna denna konstitution. Om så är fallet hoppas jag att de nationella regeringarna - som behåller sin exklusiva behörighet att ändra fördragen - skall motstå påbuden från ultrafederalisternas kretsar, och visa prov på den auktoritet som krävs för att bevara de prerogativ de har tilldelats.
Oavsett utgången av regeringskonferensen hoppas jag dessutom att det nya fördraget direkt skall underställas folkviljan, i de medlemsstater där folkomröstningsförfarandet existerar. Detta är ett demokratiskt krav.

Theorin (PSE)
. Jag kan inte stödja förslaget i punkterna 13 och 14 om en gemenskapsfinansierad EU-gränsstyrka och inte heller punkt 27 om en europeisk arresteringsorder. Jag stöder inte heller punkt 49 om utvecklingen av EU:s militära kapacitet och punkt 51 om ett försvarskapacitetsorgan.

Marques (PPE-DE)
. (PT) Jag gratulerar kollegan Philip Charles Bradbourn till hans utmärkta betänkande om Europaparlamentets och rådets förslag till förordning om beviljande av gemenskapsstöd till förbättring av godstransportsystemets miljöprestanda (Marco Polo-programmet ), vilket jag stöder, särskilt då föredraganden anser att programmet borde möjliggöra ett genomförande av föreslagna innovativa projekt, nämligen i samarbete med små och medelstora företag.
Jag skulle också vilja understryka att programmets mål att ?stärka de intermodala transporterna och minska vägtrafikstockningar? faktiskt borde återspeglas klart och tydligt i förordningens text, så som föredraganden föreslog.

Bastos (PPE-DE)
. (PT) Detta betänkande, som understryker vikten av att systematisera användningen av gender budgeting för att integrera könsperspektivet i gemenskapens och EU-ländernas budgetarbete, förtjänar min röst. 
Gender budgeting innebär budgetpolitiskt sett att intäkter och utgifter utvärderas och omstruktureras i alla program och åtgärder för att se till att kvinnors prioriteringar och behov beaktas så att slutmålet att jämställdhet mellan män och kvinnor kan uppnås.
Det är nödvändigt att starta en kampanj för att medvetandegöra allmänheten, regeringarna och de nationella parlamenten, genom att bland annat utforma en handledning som belyser instrumenten och metoderna för att införa könsperspektivet i det allmänna budgetarbetet.
Slutligen instämmer jag i bildandet av ett europeiskt nätverk med myndigheter och experter som ägnar sig åt gender budgeting, som skall ha kontakt med nätverket med parlamentariska utskott för jämställdhet, vilket kommer att möjliggöra en utveckling och spridning av metoder och god praxis.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi har lagt ned vår röst om Ghilardotti-betänkandet där man förordar gender budgeting, dvs. att ?genusperspektivet? skall beaktas i de offentliga budgetarna med tanken att detta skall skapa lite större jämställdhet mellan män och kvinnor. Avsikten är god, men inte de metoder som skall användas. Detta gäller i än högre grad som man utgår från de ekonomiska riktlinjerna för Europeiska unionens medlemsstater, riktlinjer som i motsats till vad författaren av betänkandet hävdar inte minskar orättvisorna i Europa, utan tvärtom bidrar till att förvärra dem.
Europaparlamentarikerna kan inbilla sig vad de vill där de sitter i sitt elfenbenstorn. Verkligheten är helt annorlunda. Genom att ge de stora industri- och finanskoncernerna allt friare tyglar, rasera de allmännyttiga tjänsterna och angripa det sociala skyddsnätet minskar inte Europeiska unionens medlemsstater orättvisorna, utan vidgar dem.
Genom att vägra sätta stopp för uppsägningarna, förorda återhållsamma lönekrav och minska pensionsbeloppen förvärrar deras åtgärder de problem kvinnorna lider av, exempelvis att oftare än män drabbas av arbetslöshet, osäkra arbetsvillkor och påtvingat deltidsarbete.
(Röstförklaringen kortades ned enligt artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Behovet att utforma offentliga budgetar efter ett könsperspektiv, i syfte att förverkliga jämställdheten mellan kvinnor och män, anser vi beror på att budgeten inte är ett neutralt instrument, utan en spegling av maktfördelningen i samhället. Därför är budgeten ett resultat av politiska alternativ och gör det till ett privilegierat instrument för att införa socioekonomiska utvecklingsmodeller och kriterier för en omfördelning i samhället.
Därför måste all jämställdhetspolitik synas vid utformandet av en budget på många olika nivåer. Som föredraganden påpekade måste regeringarna och de offentliga förvaltningarna analysera könsfrågorna och minska ojämlikheten mellan kvinnor och män för att uppnå jämlikhet, med tanke på att kvinnor och män har olika uppgifter i samhället och i ekonomin och därmed verkar den ekonomiska politiken olika.
Då vi röstar för detta betänkande vill vi också understryka hur viktigt det är att förverkliga handlingsplattformen från Peking och att åtgärder måste vidtas för Europeiska unionens egen budget för att tillämpa de förslag som finns där.

Martinez (NI)
Fram till nu har de offentliga budgetarna upprättats på administrativ grund och anslagen har fördelats på olika departement. I vissa fall redovisas dock budgeten per övergripande funktion, program eller ekonomisk sektor.
Som ett led i strävandet efter jämställdhet mellan kvinnor och män ligger sedan 1995 ett förslag om att budgetarna skall utarbetas på en könsbaserad grund. Det handlar om gender budgeting, budgetarbete efter kön, genom vilket två frågor skall besvaras. För det första, hur fördelar sig de budgeterade utgifterna mellan kvinnor och män, vem är mottagare? Och för det andra, vem betalar? Vem betalar skatt?
Denna djärva vision måste utvidgas för att uppnå än större rättvisa. Vi behöver en generational budgeting. Vilka generationer i samhället är det som betalar skatt - ungdomar, pensionärer, yrkesverksamma, människor i den sena ålderdomen? Vilka generationer drar mest nytta av de offentliga utgifterna? Men framför allt måste vi ha en class budgeting, budgetarbete efter samhällsgrupp. Vilka samhällsgrupper får bära skattebördan? Löntagarna? De som lever på sina finansiella tillgångar?
Till sist det stora tabut: vem gynnas av budgetanslagen? De rika? De fattiga? Borgerskapet? Adeln? Bönderna? De små? De stora? Det är här rättvisan ligger, och den är inte hormonell utan social.

Esclopé (EDD)
Att inrätta ett gemensamt europeiskt luftrum för att möjliggöra ett optimalt och enhetligt utnyttjande av det europeiska luftrummet för att bemöta överbelastningen av flygtrafiken och de förseningar denna vållar bottnar i en god tanke.
Det fragmenterade europeiska luftrummet är emellertid inte den enda orsaken till förseningarna. Till detta bidrar i stor utsträckning transportföretagens affärsmetoder, när man kraftigt ökar antalet turer som trafikeras av små flygplan på de mest lönsamma sträckorna.
Subsidiaritetsprincipen kränks genom kravet på organisk åtskillnad mellan kontrollorgan och leverantörer av flygtrafiktjänster och hindrar medlemsstaterna från att organisera sitt nationella tillsynssystem som de vill, eventuellt inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens andra pelare i anslutning till en Natoharmonisering.
Kommissionens förslag som syftar till att ändra fördelningen av luftrummet mellan civila och militära användare får således inte gynna renodlat kommersiella intressen på säkerhetens bekostnad.
Vad kommer en gemenskapsdubblering av Eurocontrols befogenheter att tillföra? Eurocontrols nuvarande funktionssätt är effektivt organiserat inom området för säkerhet och trafikstyrning.
Frågan är om vi inte riskerar att skapa ett teknokratiskt och administrativt ?monster?, som återigen kommer att fjärma medborgarna från beslutsfattandet.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Vi har förkastat parlamentets ändringsförslag som syftade till att liberalisera och avreglera luftfarten i Europa. Vi nöjer oss för den skull inte med rådets ståndpunkt som innebär att begreppen allmännyttiga uppdrag och skyldighet att tillhandahålla allmännyttiga tjänster slopas.
Som så ofta när det handlar om dessa frågor nöjer vi oss med en politik där skadan är så liten som möjligt, efter att ha rådfrågat de fackliga organisationerna inom området, samtidigt som vi vet att medlemsstaterna har valt att utdela ett ultraliberalt dråpslag mot användare och löntagare. Frågan om det gemensamma europeiska luftrummet borde ha tagits upp mot bakgrund av en faktisk harmonisering efter förebild av de bästa europeiska normerna för driftssystem, miljönormer och sociala normer, och inte mot bakgrund av kommersiella vinstintressen. På det sättet skulle det gemensamma luftrummet ha gjorts till en landvinning för alla medborgare och inte till en ny marknad för en minoritet av industriidkare och aktieägare.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Stordriftens fördelar har sina avigsidor, men ibland är det nödvändigt. Det gäller absolut för trafik över längre avstånd. Den trafiken överskrider statsgränserna så att säkerheten och regleringen av den hamnar under fler än en stats ansvar. Tidigare skulle något sådant ha lett till planer på att bilda först ett gemensamt europeiskt järnvägsbolag och sedan ett gemensamt europeiskt flygbolag med ett gemensamt europeiskt flygtrafikledningssystem. Naturligtvis skulle dessa monopol då behöva stå under demokratisk kontroll för att förebygga maktmissbruk, slöseri och svågerpolitik.
Under tiden har den nyliberala ideologin slagit till. Inte bara tjänsterna, utan även underhållet av stödjande infrastruktur och säkerhetskontrollen kan överlåtas på konkurrerande företag. Om med statliga pengar bekostade kontrakt måste man konkurrera och befintliga arbetstillfällen blir osäkra. Det skapar stor oro bland de människor som måste utföra det här arbetet.
Det är bra att nationsgränserna och de militära zonerna minskar i betydelse vid organiseringen av flygsäkerheten men det betyder inte att det nu föreslagna tillvägagångssättet är det bästa. I går var det överraskande och positivt att höra att kommissionsledamot de Palacio i den här debatten har meddelat att det här förslaget inte på något sätt är avsett för privatisering eller avreglering. Jag är dock rädd för att det på lång sikt ändå oavsiktligt kan komma att användas i det syftet.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Vi har förkastat de ändringsförslag som allvarligt undergräver personalens ställning, kvaliteten på tjänsterna och mer övergripande de allmännyttiga uppdragen. Vi har inget som helst förtroende för marknadens lagar, vare sig det gäller harmonisering eller förbättring av luftfarten. Parlamentets ändringsförslag utgår från den ultraliberala ideologin. Under harmoniseringens täckmantel styckas det europeiska luftrummet upp på flera enheter och man banar väg för konkurrens mellan tjänsteleverantörerna.
Vi har därför röstat emot kravet på att utvidga det gemensamma luftrummet till det undre luftrummet. Vi har förkastat förslaget att kommissionen skall lösa eventuella konflikter om definitionen av gränsöverskridande luftrumsblock, och införandet av sanktioner för tjänsteleverantörer. Vi oroar oss över de relativt korta tillstånden för leverantörer av flygtrafiktjänster (5-10 år) och över att ekonomiska incitament återinförs på bred front. Under dessa förutsättningar kommer kommissionens och rådets gemensamma luftrum att bli en faktor som bidrar till otrygghet och osäkerhet. På sikt är det gemensamma luftrummet ett steg bakåt för användare och löntagare, i motsats till allmännyttiga tjänster som samordnas på EU-nivå, där långsiktiga aspekter beaktas och de mest avancerade teknikerna används.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries och Theorin (PSE)
. Rådets gemensamma ståndpunkt är i stora delar en bra kompromiss. Vi stöder därför denna, främst när det gäller samarbete mellan civila och militära organ. Rådets gemensamma ståndpunkt är ett första steg på vägen till ett gemensamt europeiskt luftrum.

Watts (PSE)
. (EN) Europaparlamentarikerna från det brittiska Labourpartiet är starka anhängare av det gemensamma europeiska luftrummet och önskar se det genomfört så snart som möjligt, för att eliminera förseningar till följd av flygledningsbeslut, minska utsläpp från väntande flygplan och öka säkerheten.
Ett antal ändringsförslag syftar till att återuppta frågan om samordning mellan civilt och militärt luftrum. I synnerhet ändringsförslagen 2, 6, 16 och 18 i Favabetänkandet och ändringsförslagen 3, 21, 23, 29, 30 och 32 i betänkandet från Sanders-ten Holte.
Vi kan inte stödja dessa ändringsförslag eftersom de undergräver den kompromiss som uppnåtts i rådet för att utveckla begreppet flexibel användning av luftrummet (FUA).
Vi välkomnar FUA som ett betydande steg framåt. Att tillåta civil användning av militärt luftrum när det inte nyttjas.
Det skulle vara synd om vi genom att återuppta denna fråga skulle försena utförandet av det vi alla är eniga om: ett snart genomförande av det gemensamma europeiska luftrummet.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Genomfartstrafiken för godstransporter på vägarna i Alperna har varit en ständigt återkommande stridsfråga både i och utanför parlamentets debatter. Jag har deltagit i debatten eller avlagt röstförklaringar den 15 december 1999, 14 december 2000, 4 september 2001, 11 och 12 februari 2003.
Tyskar och italienare vill ha en fri genomfart genom Österrike och Schweiz men de två länderna vill skydda sina dalar mot strömmen av lastbilar och vill snabbt få över trafiken till järnvägen. Jag stöder dessa två länders strävanden.
Schweiz följer visserligen EU:s regler och deltar i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet men betalar inte och röstar inte. Därigenom kan landet inte heller bli nedröstat av andra. Österrike har oturen att till skillnad från Schweiz sedan åtta år vara medlem i EU. Andra anser därför att man kan och får tvinga på den här medlemsstaten sin vilja. De vill till och med på sikt helt avskaffa fördelningen genom miljöpoäng. Låt oss hellre bygga vidare på Brennertunneln för elektrisk järnvägstransport under Österrike, då gränsar Tyskland och Italien i praktiken till varandra utan att överbelasta ett litet mellanliggande land.
Precis som de föregående gångerna skall jag även nu med min röst stödja de österrikiska ledamöterna eftersom de försvarar sina livsförutsättningar mot storskalig kortsiktighet.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi skulle ha godkänt de ändringsförslag som är inriktade på en bättre ersättning till passagerarna, men eftersom man i princip röstar om alla ändringsförslag i ett block har vi inte velat sanktionera de förslag som innebär att vissa tjänsteleverantörer utesluts, exempelvis researrangörer, eller som syftar till att lätta på kraven för flygbolagen. Framför allt motsätter vi oss att flygbolagen befrias från ansvar i händelse av strejk. Det är orimligt att arbetsgivarna inom luftfartssektorn slipper från sina skyldigheter, när det är deras löne- och anställningspolicy som ligger till grund för dessa strejker.

Marques (PPE-DE)
. (PT) Jag lyckönskar kollegan Giorgio Lisi för hans utmärkta betänkande om Europaparlamentets och rådets förslag till förordning om införande av gemensamma regler om kompensation och assistans till flygpassagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar, vilket jag stöder, särskilt förslaget om att välja ett enda avståndskriterium för kompensationerna, förseningarna och placering av passagerare i en lägre klass.
Jag skulle även vilja framhålla att om de åtgärder som fastställs i denna förordning skall uppfyllas, särskilt när det gäller kompensation vid bristande service, krävs det att man måste tänka över flygbolagens organisation ordentligt och noggrant, varför det skulle vara lämpligt att förlänga tiden för ikraftträdandet av denna förordning med några månader.

Parish (PPE-DE)
. (EN) Även om denna förordning inte är fullkomlig så är den inriktad på en mycket viktig fråga.
Jag är emellertid oroad över att vi, genom att anta förordningen, allvarligt kan ha skadat en mycket behövd samhällstjänst utan att förstå det.
Helikoptertrafiken till Scillyöarna är en livsviktig förbindelse och en nödvändighet för min hemregion. Utan denna helikoptertjänst till färjebesökare till och från fastlandet kommer denna lilla ös ekonomi att ödeläggas.
Trots att förordningens mål var att behandla bestämda flygtjänster, tror jag inte att den var menad att omfatta sådan nischverksamhet.
De använder endast två helikoptrar inom pendeltrafiken, blir ofta offer för dåligt väder och de har inte lyxen att ha reservhelikoptrar i händelse av motorstopp. Om ett maskinhaveri inträffar tidigt på dagen drabbas alla de efterföljande flygningarna. Det inslag som täcker sådana händelser skulle kunna innebära att kompensation måste utbetalas i sådan omfattning att tjänsten helt enkelt tvingas upphöra att verka.
Vi tog upp detta enskilt med kommissionen under gårdagens debatt, men jag skulle återigen vilja be kommissionen att omedelbart korrigera en försummelse som skulle kunna ödelägga en vacker ö och ett samhälle.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Livsmedeltillsatserna är reglerade, och de kommer oftast från naturliga råvaror, med undantag för sötningsmedel och färgämnen. Dessa ämnen - de s.k. E-nummer som vi ser på livsmedelförpackningarna - är nödvändiga för livsmedelsindustrins omvandling och process, som används för så olika saker som konservering och stabilisering av blandningar, smakförhöjning eller förbättring av produktens utseende.
Därav detta betänkandes betydelse i samband med den mer allmänna diskussionen om livsmedelssäkerhet, olika livsmedels- och veterinärkriser (BSE, mul- och klövsjuka, avloppsslam, dioxiner, nitrofuran, osv.) på ett betydande sätt har krossat konsumenternas förtroende, och gjort behovet av att ändra produktionsmodellen mer uppenbar.
Uppfattningen om livsmedelstillsatserna har försämrats hos konsumenterna, med hänsyn till bedömningen av riskerna och begreppet högsta tillåtna dagsranson. I dag finns det vetenskapliga och tekniska hjälpmedel för att förbättra produktionsmetoderna och förebygga en olämplig användning, samtidigt som försiktighetsprincipen garanteras. Det är nödvändigt med mer strikta krav på märkning och förpackning för att garantera nödvändig information. Därför instämmer vi med föredraganden. Kommissionen bör göra en allmän bedömning av användningen av livsmedelstillsatser, och utgå från följande tre kriterier för kommande tillstånd: Teknisk nödvändighet, hög skyddsnivå för människans hälsa och en märkning som inte är missvisande för konsumenten.

Piscarreta (PPE-DE)
. (PT) Den överenskommelse som vi håller på att bedöma gör det möjligt för Europaparlamentet att utvärdera behovet av en EU-budget för 2004, då bland annat en överenskommelse om utgifterna för jordbruk och fiskeri skall fastställas. Med utvidgningen som bakgrund främjar denna budget en större ekonomisk, social och territoriell sammanhållning, samtidigt som den innehåller en mycket begränsad ökning av anslagen.
Jag skulle vilja kommentera några av jordbrukets och fiskeriets ekonomiska förutsägelser.
Den betydande ökningen av anslagen gläder mig, framför allt för landsbygdens utveckling, trots att denna ökning huvudsakligen inriktas på de kommande medlemmarna. Positivt är också det budgetarbete som har ägnats skydd av hälsa, konsumenter, livsmedelssäkerhet, utan att glömma miljökriterierna för ett kvalitativt jordbruk. Jag stöder utan förbehåll skapandet av en särskild budgetpost för jordbrukares säkerhet i händelse av akuta tillstånd och katastrofer, som i fallet med mul- och klövsjuka, svinpest och andra sjukdomar.
Liksom den gemensamma jordbrukspolitiken innehåller denna budget en relativ ökning av anslagen för fiskeriet. Samtidigt kan jag inte låta bli att vara missnöjd med de kännbara nedskärningarna på forskningsområdet och strukturfonderna som påverkar dem. Därför är det lämpligt att stärka kontrollen och förverkligandet av kvoter för varje medlemsstat, och samtidigt undvika att straffa de som sköter sig och låta de som inte sköter sig gå straffria.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Det är oroande att efterlevandet av utgifterna för godkännande när det gäller den interna politiken, fram till april 2003, har stannat på 10 procent, då de var 24 procent 2002 Det hänger samman med den del av budgeten som rör forskning och teknisk utveckling, som är en prioritet med tanke på bristerna i EU.
En sjunkande tendens syntes också när det gäller godkännandena på det sociala området, särskilt den del som rör den sociala dimensionen, sysselsättning, utbildning och ungdomar, trots att dessa prioriterade områden redan har knappa resurser.
Orsakerna till dessa förhållanden, förutom den svaga politiska viljan, inbegriper byråkrati, brist på öppenhet och flexibla regler om hur anslagen används. Nu går det ju inte att använda sig av argumentet dålig efterlevnad för att rättfärdiga nedskärningar på så känsliga områden. Det går inte att acceptera att anslagen för den sociala dimensionen och sysselsättningen inte behövs när sysselsättningen sjunker i EU.
Jag beklagar att föredraganden inte har ägnat fiskeriet något särskilt intresse, särskilt programmet för omstruktureringen av flottan som var verksam i Marocko och de delar som hör till forskningen och den sociala dialogen. Det skulle ha varit relevant, med tanke på den minskning som påvisades i det förberedande förslaget till budget för år 2004 och rådets bristande definition av finansieringen av reformen av den gemensamma fiskeripolitiken.

Piscarreta (PPE-DE)
. (PT) Inom ramen för sin behörighet att kontrollera efterlevandet av EU:s budget har Europaparlamentet genom detta betänkande analyserat uppgifterna för år 2003. Avsikten är att se till att EU:s ekonomiska resurser används på ett effektivt sätt för att förverkliga fastställda mål, samt säkerställa kopplingen med budgeten för nästa året.
Därför delar jag med stor oro detta betänkandes slutsatser, som än en gång uppmärksammar problemet med de budgeterade medlen som inte använts, framför allt i vetskap om att en del av dessa medel täcks av regeln N+2 (budgeterade medel måste användas av medlemsstaterna inom två år efter året då de godkändes, annars kan medlen sluta att gälla). Denna situation är ännu mer oacceptabel och upprörande då det händer vid tillämpningen av strukturfonderna och EU:s interna politik.
Därför stöder jag denna öppna, frekventa och detaljrika redogörelse av anslag som tagits bort, dragits in eller upphört att gälla på grund av bristande användning, samt utvärderingen av den ekonomiska betydelsen av förlusterna. Dessa värdefulla uppgifter borde presenteras uppspaltade på budgetpost och medlemsstat.
Jag stöder också förenklingen av reglerna för att lägga fram ansökan om strukturfonder, särskilt genom förbättringar av tidsplanen och fondernas tillämpning. När det gäller översynen efter halva tiden av strukturfonderna bör dessa åtgärder vidtas.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi har godkänt detta betänkande, eftersom man inte kan annat än instämma i kritiken av denna avskyvärda situation som innebär att barn förvandlas till soldatslavar. Men samtidigt äcklas vi av hyckleriet i en text som framställts av politiska företrädare för rika länder där den härskande klassen bär ett så stort ansvar för eländet i dessa länder. Vad betyder exempelvis uttalandena om ?en strategi för att bekämpa fattigdomen? eller det löfte, som vi vet är en lögn, om att underlätta dessa barns tillgång till ?läkarvård, social service och skolgång??
Medan Europaparlamentet uttrycker sin indignation fortsätter för övrigt unionens medlemsstater att upprätthålla sina förbindelser med ledarna för dessa länder.
För att bara ta ett aktuellt exempel hindrade inte det faktum att den sittande presidenten i Liberia använder sig av barnsoldater den franska statens ledare från att för fyra år sedan ta emot honom med alla hedersbetygelser. Att de beväpnade grupperna styr har aldrig hindrat vapenproducenterna från att sälja sina vapen till regimen, och inte heller hindrat juvelerarföretagen från att ta emot smuggeldiamanter. Plundringen fortsätter, medan massakrerna på civilbefolkningen pågår och barn som förvandlas till soldatslavar avhumaniseras.

Theorin (PSE)
. Det finns ett samband mellan fattigdom och handel med barn. Fattigdomsbekämpning måste därför stå i fokus för att handeln med barn skall kunna elimineras. Kommissionen måste utarbeta en strategi för fattigdomsbekämpning och utforma en gemensam EU-politik som är inriktad på förebyggande verksamhet, stöd och skydd åt offren samt hård bestraffning av gärningsmännen. Det innebär också krav på EU:s samarbetsländer att införa hård lagstiftning mot handel med barn.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Vi har röstat emot det gemensamma resolutionsförslaget. Statens rätt skall inte gå före folkens rätt. Tvärtemot vad som hävdas är folkomröstningen inte ett första steg mot en normalisering. Den var antidemokratisk, eftersom oppositionen inte tilläts bedriva någon kampanj. Genom folkomröstningen upprättades en tjetjensk konstitution som innebär att Moskvaregeringens dominans slås fast, att ryska är det enda språk som får användas på myndighetsnivå och som ger Rysslands president rätt att avsätta den tjetjenske presidenten.
Tjetjenernas huvudsakliga problem är inte kampen mot terrorismen, utan kampen mot den militära ockupationen och kampen för att förbättra sina levnadsvillkor. De är katastrofala på grund av de ryska bombningarna. Arbetslösheten är massiv även i Ryssland på grund av den ultraliberala politiken, och den är än värre i Tjetjenien och i Kaukasus på grund av arméns övergrepp. Det är för övrigt märkligt att ad hoc-delegationen inte har rapporterat för oss om dessa förhållanden.
Vägen till fred i Tjetjenien och strävandet efter en politisk lösning går via inledandet av direkta förhandlingar mellan företrädare för president Maskhadov och de ryska myndigheterna. Ett slut på de militära striderna måste bygga på ett officiellt eldupphör och ett tillbakadragande av de ryska trupperna.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) I går gav min tyske partigruppskollega Helmuth Markov under debatten om Tjetjenien en optimistisk syn på den förnyade stabiliteten, den genomförda folkomröstningen och stödet för återuppbyggnad. Han framförde dock tydlig kritik mot den ryska regeringens politik och yrkade på en fredlig och humanitär strategi för framtiden. Jag tror att jag inte är den enda som uppfattade ordet ?stabilisering? som ganska provocerande även om jag vet att Markov inte menade det så och nu också själv tycker att han inte kan använda det ordet igen eftersom det leder till missförstånd.
Begrepp som stabilitet och återuppbyggnad används ofta av ockupanter som vill få stöd för att fortsätta sin ockupation. Den terminologin som användes väcker intrycket att konflikten är över och att en framtid för Tjetjenien självklart måste hittas som autonom del av den ryska federationen.
Jag tror att konflikten fortsätter, att folkomröstningen av en majoritet av tjetjenerna betraktas som ett av de militära ockupanternas instrument och att det på med utgångspunkt från den bortgångne general Lebeds löften måste startas förhandlingar mellan den tjetjenska statsstruktur som bildats utifrån tidigare val och den ryska staten som infordrar det här området. I det här sammanhanget kan jag bara stödja resolutionen från Gruppen De gröna, i vilken det tyvärr saknas en hänvisning till kidnappningen av Arjan Erkel.

Pasqua (UEN)
Det är förståeligt att Europaparlamentet bekymrar sig över situationen i Tjetjenien.
Är det ett skäl för att strunta i de mest grundläggande internationella rättsprinciper, såsom Rysslands nationella suveränitet, förbudet mot inblandning i landets inre angelägenheter, de ryska politiska myndigheternas rätt att vidta nödvändiga åtgärder för att garantera statens territoriella enhet och odelbarhet? Jag tror inte det, särskilt som de skäl som anförs till stöd för de vanliga fördömandena av händelserna i Tjetjenien förefaller mig vara helt felaktiga.
Även om somliga ibland glömmer detta har vi här att göra med en legitim kamp mot terrorismen. I motsats till vad en handfull oansvariga ?människorättsfilantroper? vill få oss att tro finns det inga goda och onda terrorister. Det finns bara terrorister, det vill säga fanatiker som med förakt för människans värdighet utför dödsbringande attentat mot oskyldiga.
Därför är en politisk lösning i Tjetjenien önskvärd - och jag välkomnar Vladimir Putins ansträngningar i denna riktning - men det kommer bara att bli trovärdig om terroristgrupperna slutgiltigt avstår från våld.
Detta är min uttalade förhoppning.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
EU åker till Cancun efter att ha genomfört den för jordbrukarna katastrofala översynen efter halva tiden av den gemensamma jordbrukspolitiken, som EU ger i ?present? till den hårt konkurrenspräglade globala marknaden för jordbruksprodukter. EU är också berett att avskaffa exportsubventionerna, liksom importtullarna för utvecklingsländerna, något som kommer att slå hårt mot våra egna jordbruksprodukter.
EU är även berett att inleda diskussionen om konkurrens och utländska investeringar, på villkor som kommer att vara betungande för utvecklingsländerna, eftersom de kommer att exploateras i ännu högre grad av de multinationella företagen. Man diskuterar även att öppna offentliga upphandlingar och allmännyttiga tjänster i dessa länder, så att de multinationella företagen får obehindrat tillträde. Vad WTO inte är berett att diskutera är tillgången till billiga läkemedel och skyddet av den biologiska mångfalden. Rätten till hälsa, utbildning, säkra livsmedel, vatten, teleteknik och energi underordnas handelsintressen och ständigt högre vinstkrav.
Vi har röstat emot Europaparlamentets resolution eftersom den, trots att vissa reservationer framförs, i allt väsentligt erkänner Världshandelsorganisationens roll. Greklands kommunistiska parti (KKE) tror inte att en reform av WTO är den bästa vägen för att komma till rätta med orättvisorna i den internationella handeln och utveckla länderna i tredje världen. Vi tror dock på folkens kamp.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE)
. Vi svenska moderater anser att GATS-avtalet om inkluderande av tjänstesektorn i WTO:s frihandelsbestämmelser är ett viktigt steg i rätt riktning mot ökad internationell handel, men vi finner inga skäl att på detta område undanta utbildning, hälsosektorn och viktiga delar av kultursektorn, såsom audiovisuell verksamhet, från liberalisering. Europeisk utbildning och kultur, som av tradition präglas av kulturell mångfald, har alla möjligheter att stå stark på en öppen världsmarknad och bli ett indirekt stöd inte minst till minoritetskulturer. Vi har på denna punkt en från resolutionen avvikande uppfattning men röstar för resolutionen som helhet.

Berthu (NI)
WTO:s femte ministerkonferens som kommer att hållas i Cancun i september tycks än en gång dikteras av vad frihandeln kräver, snarare än av en strävan att återupprätta jämvikten till förmån för en respekt för ländernas nationella suveränitet.
När det gäller formen verkar kommissionen återigen vilja använda det förhandlingsmandat den tilldelades 1999 inför Seattle. Det var redan då olämpligt och är i dag fullständigt föråldrat. Vad Europaparlamentet beträffar rådfrågas det endast genom föreliggande resolution, som avslutar en kort debatt på en timme och saknar juridiskt bindande verkan. Förhandlingen kommer därmed återigen att inledas utan genomblickbarhet, vilket är ett illavarslande tecken.
I sak är kärnfrågan för oss varje folks rätt att utforma det samhälle det lever i. Det inbegriper bland annat rätten att välja sin jordbruksmodell (Dominique Souchet formulerade detta mycket väl under gårdagens debatt), rätten att välja hur de allmännyttiga tjänsterna skall fungera (och hur de skall avgränsas), rätten att bevara sitt oberoende och tillämpa försiktighetsprincipen genom att förbjuda viss import samt rätten att fritt tillämpa en regional preferens eller en preferens som gynnar fattiga länder, i syfte att ge uttryck för ett val grundat på solidaritet.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi har självklart röstat emot den gemensamma resolutionen om WTO, eftersom vi är mot det kapitalistiska systemet, precis som vi är mot alla internationella organisationer som företräder det.
Vi har även röstat emot eller lagt ned vår röst om flertalet av ändringsförslagen. Även om de ger uttryck för goda avsikter som syftar till att göra den kapitalistiska världen bättre, bidrar de bara till det allomfattande bedrägeriet. Kapitalismen kan inte förbättras med enstaka lagningar i form av Europaparlamentets ändringsförslag.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Vi röstar emot den gemensamma resolutionen om nästa konferens i Världshandelsorganisationen. I resolutionen framförs ståndpunkter som av tradition försvaras av Europeiska kommissionen till förmån för en utvidgning av förhandlingsområdet inom ramen för WTO. När det gäller de så kallade Singaporefrågorna förordas således att man officiellt skall inleda förhandlingarna om konkurrens, investeringar, främjande av handel och offentlig upphandling. Detta vore att förse WTO med allt större befogenheter.
I denna resolution anser man också att det är möjligt att genomföra reformen om internationella styrelseformer på ett tillfredsställande sätt genom att skapa mer balanserade och bättre samordnade förbindelser mellan WTO och andra internationella organisationer. Det är att missta sig på WTO:s natur. WTO grundades i syfte att främja en liberalisering av handeln. Organisationen inrättades för att i sin krets säkerställa de imperialistiska ländernas dominans. Den gör sig gällande som en antidemokratisk kraft och eftersom dess beslut fattas utan någon kontroll av folket är det nödvändigt att införliva dem i nationell lagstiftning och i EU:s lagstiftning. WTO är en krigsmaskin i de penningstarka stormakternas tjänst. Det räcker inte att skapa större jämvikt i organisationens förbindelser för att lösa ett sådant problem! En demokratisk reform av den internationella handeln kommer att ske i strid med WTO, och inte tillsammans med WTO.

Zrihen (PSE)
Jag har röstat emot denna resolution, eftersom den är illa avvägd.
För det första har parlamentet ställt sig bakom att de så kallade Singaporefrågorna skall tas upp på dagordningen i Cancun, det vill säga frågor som rör investeringar, konkurrens, främjande av handel och offentlig upphandling, vilket står i strid med de fattiga ländernas intressen.
För det andra har parlamentet missat tillfället att protestera mot det klagomål om genmodifierade organismer som Förenta staterna riktat mot EU, och mot den kränkande propaganda som åtföljer klagomålet och som ingen låter sig luras av. Låt oss bara komma i håg Förenta staternas skamliga inställning när det gällde frågan om tillgång till läkemedel.
För det tredje godkändes aldrig tanken att globala kollektiva nyttigheter, exempelvis vatten, skall anses utgöra ett gemensamt kulturarv för mänskligheten.
Slutligen stödde inte parlamentet principen om en normhierarki mellan WTO:s rätt och internationell socialrätt och miljörätt, eller principen om FN:s överhöghet.
Vi vill visserligen verka för ett ökat multilateralt samarbete, men det sammanhang i vilket Cancunmötet äger rum är mycket oroande. Jag kan bara hoppas att mina farhågor kommer att visa sig vara ogrundade och att vi kommer att kunna nå vårt mål i högre utsträckning än i Doha, utan att behöva invänta ännu en förhandlingsrunda.

Lulling (PPE-DE).
Herr talman! Jag lade ned min röst om Blokland-betänkandet liksom om ändringsförslagen från min grupp, eftersom jag alls inte beklagar den nyligen antagna reformen av ECB:s omröstningsförfaranden. Jag anser alls inte att ett system som grundar sig på medlemsstaternas andel av den totala BNI är mer rättvist och effektivt. Än mindre kritiserar jag det förhållande att rådet inte beaktat parlamentets beslut att förkasta ECB:s rekommendation. Tvärtom var denna rekommendation mycket genomtänkt, och mycket balanserad och det gläder mig att ministerrådet ställt sig bakom detta förslag. Det är anledningen till att jag har lagt ned min röst om Blokland-betänkandet och röstat mot ett ändringsförslag från min grupp.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Den låga betydelsen som ges parlamentets betänkanden om penningpolitiken är förståelig. I stället för att göra en riktig kritik av hur penningpolitiken bedrivits repeterar de samma argument, oberoende av den ekonomiska situationen. Därför är det inte konstigt att detta betänkande börjar med ?det är en gång glädjande att se ECB:s framgång ...?, och slutar glädjande med ?att ECB reagerade riktigt på den ekonomiska och finansiella utvecklingen?. Allt detta inlindat i servila dogmer om stöd till stabilitetspakten och den flexibla arbetsmarknaden.
Vi vet ju att en stram penningpolitik innebär att anpassningarna till ekonomiska chocker slår tillbaka på lönerna och sysselsättningen, vilket drabbar den inhemska efterfrågan och ökar orättvisorna, fattigdomen och den sociala utslagningen. Det går inte att låta bli att konstatera att den aktuella tillbakagången i EU och den differentierade inflationstakten visar att en enda och samma penningpolitik inte kan tillfredsställa behoven hos medlemsstater som har olika ekonomiska utvecklingsnivåer.
Därför insisterar jag än en gång på behovet av en ordentlig genomgång av riktlinjerna för penningpolitiken och budgetpolitiken, vars hårda linjer inte bara har bidragit till att möjligheterna till en ekonomisk tillväxt de senaste åren inte har tillvaratagits utan de är också den viktigaste orsaken till den nuvarande tillbakagången med ökad arbetslöshet. Därför röstar vi emot.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Blokland gläder sig i sitt betänkande åt eurons värdering i förhållande till dollarn men varnar för att en förstärkning av denna tendens kan komma att äventyra exporten. Han pekar därmed på ett svart hål i valutaunionen. Ingen vet exakt vilken växelkurs som bör eftersträvas för euron. Det är i alla händelser inte Europeiska centralbankens sak att fastställa den växelkursen, eftersom ECB endast har till uppgift att upprätthålla prisstabiliteten. Kravet på en omfattande studie om växelkursen bekräftar att ECB inte spontant verkar intressera sig för denna fråga.
Denna okunskap, som man bekräftar och rentav hävdar, stärker oss i vår analys av euron. Det är inte ett instrument som skapats för att stödja en ökad samordning av den ekonomiska politiken, som är mer gynnsam för sysselsättningen. I huvudsak handlar det om ett ekonomiskt polisverktyg som syftar till att hålla nere löner och socialbudgetar. Det är därför inte förvånande att konstatera att man i detta betänkande, precis som i Gasòliba i Böhms betänkande, eftertryckligen framhåller en ytterst strikt renlärighet, framför allt på budgetområdet. Vi beklagar på inget sätt att stabilitetspakten brutits och konstaterar att dess principer är både omöjliga att tillämpa konkret och djupt skadliga till sina effekter. Därför har vi röstat emot dessa båda betänkanden som inte gör annat än att på ett tvångsmässigt sätt upprepa scheman som för länge sedan har omkullkastats av konjunkturen.

Meijer (GUE/NGL)
Behandlingen av ECB:s årsrapport och besöket av ECB:s ordförande är varje år det enda tillfälle då det inte väcks något intryck av att den sedelutgivande banken för 12 av de 15 medlemsstaterna är privatiserad. Medan sådana banker tidigare nationaliserades för att ge bättre politisk styrning så har politiken nu fjärmats från banken. Räntor, valutakurser, konsekvenserna för de mest utsatta regionerna, förbindelserna med Förenta staterna och den tredje världens position bestäms på det sättet till stor del utanför den parlamentariska demokratin. Det gäller även för ECB:s och stabilitetspaktens inflytande på pensioner, social trygghet och de offentliga tjänsternas nivå.
Föredragande Blokland visar helt rätt att eurons framgång eller misslyckande inte enbart får avläsas av hur snabbt eurosedlarna och euromynten kunde införas i början på år 2002 utan även på de ökade priserna på tjänster. Jag stöder honom gärna i hans strävande efter offentliggörande av inflationsprognoser, inflytande från medlemsstaternas regeringar och framför allt rapporteringen från alla styrelsesammanträden, inbegripet minoritetsståndpunkter och omröstningsresultat samt mer inflytande för parlamentet på styrelsens sammanställning. Endast på det sättet förhindrar vi att ECB växer ut till ett instrument som ligger på kollisionskurs med majoriteten av EU:s invånare.

Pasqua (UEN)
Detta betänkande är inget undantag från den princip som tillämpas vid behandlingen av årsrapporter, en princip som innebär att man absolut måste smickra den berörda institutionen.
Visserligen vågar den ?djärva? föredraganden här beklaga det faktum att införandet av euron lett till vad han blygsamt kallar för effekter på inflationen. På samma sätt uppmanas ECB att akta sig för marknadernas hastiga reaktioner och för att de åsidosätter ECB:s beslut på valutapolitikens område.
Det var vad som fanns av ?negativa? aspekter i ett betänkande som i övrigt ägnas åt en analys av ECB:s verksamhet som går i lovsångens tecken.
ECB lyckönskas till att ha reagerat adekvat på den ekonomiska och finansiella utvecklingen, gratuleras till eurons värdering i förhållande till dollarn och får här utdelning för sin ständiga uppslutning kring den federalistiska och monetaristiska läran.
Under dessa omständigheter är det ingen som förvånas över styckena om Europeiska centralbankens oberoende, och än mindre över angreppet på de medlemsstater som har brutit stabilitets- och tillväxtpakten, något som riskerar att undergräva förtroendet för euroområdet!
Inom parentes sagt är det inte heller någon som förvånas över att jag förkastar detta betänkande.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Jag beklagar djupt att det inte har gjorts något betänkande på initiativ av parlamentet om de första resultaten på införandet av eurosedlar och euromynt, som för övrigt var avsikten med min resolution om effekterna på införandet av euron, bifogad betänkande (B5-640/2002). Den här ger uttryck för besvikelse, trots att den understryker framgången med alla åtgärder och insisterar på ökad behörighet för euroområdet, över det inflationstryck som övergången till euro gav upphov till, särskilt inom tjänstesektorn, och begär en granskning av oegentligheterna, exakt det jag gjorde i min resolution.
Det är erkänt av kommissionen och ECB att resultatet översteg de förutspådda 0,2 procenten, men ganska mycket lägre än de effekter som konsumentorganisationerna har upplevt och den information som några centralbanker spred om inflationen.
I betänkandet behandlas emellertid utvecklingen av betalningen av tjänster och bankernas avgifter i euroområdet, där det är nödvändigt att göra en fullständig utvärdering och ta reda på om överdrivna höjningar har skett, särskilt av de inhemska betalningarna och olagliga avgifter på gränsöverskridande betalningar, vilket drabbar konsumenterna och höjer transaktionskostnaderna. Bankerna kan väl inte mena att det är konsumenterna och de små och medelstora företagen som skall stå för de förlorade valutaaffärerna. Därför gläder det mig att mitt ändringsförslag har godkänts.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) De skärpningar som föredraganden föreslår går tvärt emot de erfarenheter som gjorts. Det visar sig både för Tyskland och för Frankrike, de stora medlemsstater som tog initiativet till euron, och för de södra medlemsstaterna med en svagare ekonomi nästan omöjligt att hålla sig till stabilitetspaktens starka krav. En kombination av låga skatter med återbetalning av statsskulder och undvikande av nya budgetunderskott har förödande konsekvenser för den sociala tryggheten, för de offentliga tjänsterna och för myndigheternas förmåga att lösa problem i allmänhet.
För allt det som demokratin önskar en aktivare roll från myndigheternas sida finns det snart inga pengar tillgängliga längre. Svaga områden blir allt mer beroende av strukturfonder, sammanhållningsfonder och EU:s gemensamma jordbrukspolitik och även det blir det på sikt förhållandevis mindre medel tillgängliga för.
Föredraganden vill helt rätt undvika prishöjningar i samband med införandet av euron i nya medlemsstater i euroområdet. De är faktiskt redan där eftersom man ofta redan nu begär betalning i euro för lyxvaror och tjänster i stället för i den där fortfarande giltiga nationella valutan. Avskaffandet av småmynt, vilket det också yrkats på, kommer i praktiken att leda till ytterligare prishöjningar genom kraftiga avrundningar uppåt. Därför förkastar jag den åtgärden.

Pasqua (UEN)
Allt är perfekt i den bästa av världar! Så kan man sammanfatta andan i detta betänkande om euroområdets internationella roll.
Medan alla oroar sig över värderingen av euron i förhållande till dollarn - ett fenomen som innebär en stor belastning för våra exportföretag - medan somliga undrar över stabilitetspaktens kriterier och kommissionen upprepar hoten mot de länder som inte kan följa de betungande kraven från Maastricht, så talar föredraganden för sin del om euron som en viktig framgång för den europeiska integrationen på vägen mot ett ökat välstånd och en europeisk identitet, och har enbart Europeiska centralbankens oberoende och prisstabilitetspolitiken för ögonen. Som han ser det är euron en så stor framgång att man till och med bör utse en gemensam representant för euroområdet bland de internationella politiska organisationerna!
Kort sagt låter sig Europaparlamentet än en gång dras med av en ideologiskt och demagogiskt färgad tolkning av den observerbara verkligheten. Allt detta är rent skandalöst och vittnar om en oerhörd blindhet inför de ekonomiska realiteterna.
Detta betänkande missar sitt mål och jag kommer givetvis att rösta emot.

Talmannen.
Röstförklaringarna är avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.05 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen.
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Izquierdo Rojo (PSE).
I går under frågestunden med frågor till rådet besvarade inte rådets tjänstgörande ordförande min fråga om antalet offer i kriget i Irak. Han sade att han inte kunde svara eftersom han inte har några uppgifter om detta och avfärdade också min följdfråga med en ekande tystnad. Jag lade fram denna fråga den 14 maj och nu befinner vi oss i juli månad; om rådet hade velat svara, skulle det i går ha kommit med upplysningar om antalet dödsoffer. Jag drar följaktligen slutsatsen att det inte är det att rådet inte kan informera, utan att det inte vill svara, vilket kan tolkas som ett förlöjligande av Europaparlamentets roll som folkets företrädare. Offren för ett orättfärdigt krig får inte begravas i glömska eller förakt av en institution som Europaparlamentet, och därför, herr talman, ber jag er att stödja min begäran att försvara vår parlamentariska värdighet och att ni stöder min fråga om när rådet kan förväntas lämna de upplysningar jag begär.

Talmannen.
Vi tar detta till protokollet, och rådet kommer att informeras om saken.
(Protokollet justerades.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0230/2003) av Kratsa-Tsagaropoulou för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om kvinnor på EU:s landsbygd och den gemensamma jordbrukspolitiken (2002/2241(INI)).

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag tycker att debatten om kvinnor i jordbruksområden utgör ett märkligt politiskt sammanträffande, nu när översynen av den gemensamma jordbrukspolitiken slutförs, översynen av den gemensamma fiskeripolitiken fortsätter och ingenting i de reformer som planeras avser kvinnorna. Jag tackar talmanskonferensen, som har godkänt initiativet av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor att utarbeta detta direktiv, och alla de politiska grupperna, som genom sin medverkan och sina ändringsförslag har berikat mitt ursprungliga utkast till betänkande. Jag tackar även varmt utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, som har stött betänkandet och samarbetat med oss genom att avge ett yttrande, vars viktigaste punkter har tagits med i den föreslagna resolutionen.
Vi söker i dag i Europeiska unionen efter effektiva strategier för landsbygdsutveckling på grundval av den nya europeiska modellen och, parallellt, för bekämpande av lokala och regionala ojämlikheter. Inom ramen för denna politik känner vi alla till att humankapital utgör en utvecklingsfaktor av primär betydelse. Vår politik måste följaktligen bygga på principen om jämställdhet mellan män och kvinnor, om vi verkligen vill ge utvecklingsmöjligheter till alla invånare på landsbygden, män som kvinnor.
Europeiska unionens politik för att stärka kvinnans roll på landsbygden har inte gett förväntade resultat. I dag i Europeiska unionen är kvinnornas andel inom jordbruket 37 procent. Andelen varierar från land till land, men situationen när det gäller jordbruksföretagen och det sociala livet på landsbygden har i stort sett samma särdrag. Endast ett av fem jordbruk drivs av en kvinna, varav flertalet är små. Under det senaste årtiondet har denna andel ökat med knappt 1 procent. Ungefär hälften av alla kvinnor som är sysselsatta inom jordbruket gör det i rollen av maka eller partner till en jordbrukare, en roll som innebär osynligt, icke-erkänt arbete, som inte är förenlig med den europeiska politikens mål i fråga om arbetskvalitetet och som heller inte ger någon förutsättning för personlig utveckling och utveckling av det lokala samhället.
Kvinnornas utbildningsnivå är mycket låg, när det gäller såväl grundutbildning som nivån på eventuell fullständig eller ofullständig jordbruksutbildning. Den sociala tryggheten skiljer sig åt från stat till stat. På vissa håll har de kvinnliga jordbrukarna härledda, på andra håll egna rättigheter, och vi kräver i betänkandet av man på allvar skall gripa sig an frågan på europeisk nivå.
De instrument vi haft fram till i dag har varit bristfälliga. Direktiv 86/613 om tillämpningen av principen om likabehandling, som även omfattar jordbruksverksamhet, är inte tillräckligt bindande, och vi kräver därför att det skall revideras och anpassas till de nya förhållandena. Medlemsstaterna, å sin sida, måste se till att det arbete som utförs av kvinnliga jordbrukare erkänns och omfattas av trygghets- och pensionssystemen och att avgifterna är förenliga med familjeverksamhet.
Ett annat förslag från vårt utskott är att man inom ramarna för strukturfondernas program och finansiering för landsbygdens utveckling, i synnerhet i programmet Leader+, skall ägna särskild uppmärksamhet åt att stärka den kvinnliga jordbrukarens roll. Samtidigt bör även observationsorganet Leader stärkas, så att det kan åtgärda luckorna i den europeiska statistiken i fråga om situationen för kvinnorna på landsbygden och fylla dem genom insamling av ytterligare uppgifter och utarbetande av indikatorer, så att vi får en bild av situationen som den är i dag, men även så att vi kan mäta de framsteg som vi hoppas kommer att göras i framtiden.
I den resolution jag föreslår att ni skall anta föreslås att man skall ersätta den nuvarande metoden för beräkning av stöd och finansiering till gårdar, vilken innebär att man endast räknar gårdar och inte aktiva personer, med följden att kvinnor som arbetar med sina män diskrimineras av ett system som inte tar hänsyn till hur många människor som arbetar i verksamheten och deras verkliga bidrag. I fråga om de resurser som kommer att frigöras genom omfördelningen av direktstödet föreslås att de skall överföras till program för kvinnliga jordbrukare, och vi uppmanar Europeiska kommissionen att inom ramen för det kommande programmet för strukturfonderna och landsbygdens utveckling, under den nya programperioden, sörja för ett särskilt program för kvinnliga jordbrukare, på grund av att de övergripande principer som finns för strukturfonderna hittills inte har lett till förväntade resultat.
Vi uppmanar dessutom såväl Europeiska kommissionen som medlemsstaterna att göra livet på landsbygden lättare, mer lockande för unga kvinnor, för unga kvinnliga jordbrukare, eftersom vi ser att den demografiska utvecklingen för kvinnorna i jordbruksregioner går åt fel håll. Alla förslag och motiveringar återfinns i vårt betänkande.

Solbes Mira
. (ES) Först och främst vill jag tacka Kratsa-Tsagaropoulou för att hon har tagit initiativ till att utarbeta det här betänkandet och jag vill också tacka Graefe zu Baringdorf, som har utarbetat yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om föreliggande betänkande.
Kommissionen ser positivt på betänkandet och instämmer till stor del i dess innehåll, ett betänkande som har utarbetats på eget initiativ och som väcker en rad frågor som kommer att bidra till att sätta kvinnorna i centrum för unionens gemensamma jordbrukspolitik och politiken för landsbygdens utveckling. Betänkandet går i samma riktning som rådets (jordbruk och fiske) slutsatser från maj 2002 om genomförandet av principen om integrering av jämställdhetsperspektivet inom den gemensamma jordbrukspolitiken och politiken för landsbygdens utveckling.
I slutsatserna läggs särskild tonvikt vid behovet att befästa den gemensamma jordbrukspolitikens andra pelare och kommissionen instämmer fullständigt i den åsikten. Faktum är att genom våra förslag om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, som antogs i Luxemburg förra veckan, avsätts redan ytterligare medel för landsbygdsutvecklingen från och med 2005.
Innan jag går över till att analysera några av punkterna vill jag påminna om att medlemsstaterna redan i förordning (EEG) nr 1257/99 om stöd till utveckling av landsbygden, tillåts att inbegripa särskilda åtgärder för att främja kvinnorna i sina program för landsbygdsutveckling, som investeringar i jordbruksföretag som leds av kvinnor, stöd för att underlätta etableringen av unga jordbrukare, stöd till yrkesutbildning, saluföring och bearbetning av jordbruksprodukter, stöd till hantverksverksamhet, landsbygdsturism och andra åtgärder.
Några medlemsstater har redan finansierat åtgärder som särskilt inriktas på kvinnor, eller har integrerat principen om lika möjligheter mellan män och kvinnor i sina program för landsbygdsutveckling, till exempel genom att inbegripa genusperspektivet som urvalskriterium i fördelningen av unionens medel. Av det skälet är det medlemsstaterna som skall genomföra de åtgärder som föredraganden uppmanar kommissionen att främja i skäl 6, och medlemsstaterna kan redan nu börja tillämpa dem.
Kommissionen instämmer fullständigt när det gäller några av de krav som förs fram i betänkandet. Jag kommer att ta upp dem. För det första kräver parlamentet att kommissionen ser till att det vid godkännandet av projekten inom ramen för strukturfonderna ägnas tillräcklig uppmärksamhet åt åtgärder för att stärka kvinnliga jordbrukares roll. När det gäller programperioden 2000-2006, har kommissionen ända från början rekommenderat att principen om lika möjligheter mellan män och kvinnor skall integreras i strukturfonderna och kommissionen har också nyligen offentliggjort ett meddelande med riktlinjer till medlemsstaterna, till exempel att de skall få extra poäng i urvalskriterierna för de projekt som bidrar till jämställdhet eller tillämpning av specialiserad kunskap om den här frågan i förvaltningen av fonderna.
Dessa ändringar kommer att beaktas i den översyn efter halva tiden av strukturfonderna som kommer att genomföras i slutet av innevarande år. Kommissionen håller också med Europaparlamentet om att initiativet Leader är viktigt - skäl 12, 13 och 25 i ert betänkande - för att främja kvinnornas roll på landsbygden. Medlemsstaterna är redan nu skyldiga att i sina årsrapporter informera om antalet kvinnor som deltar i de lokala aktionsgrupperna, antalet kvinnor som får medel från Leader+ och de budgetanslag som har avsatts för dessa projekt. Översynen efter halva tiden av Leader+, som kommer att läggas fram i årsslutet, kommer också att leda till att vi får bättre kunskap om situationen för dessa initiativ.
Kommissionen har också för avsikt att, i enlighet med vad ni föreslår i skäl 24, se till att det framtida observationsorganet European Leader Observatory bland annat skall arbeta med insamling och spridning av goda arbetsmetoder vad gäller kvinnliga jordbrukares integrering och deltagande i landsbygdens utveckling.
Kommissionen håller med parlamentet om att det är nödvändigt att skapa incitament för kvinnors deltagande i arbetslivet och jordbruksproduktionen, så att andelen kvinnliga jordbrukare blir mer balanserad i de olika beslutsfattande organen. Kommissionen har emellertid invändningar mot några punkter i ert betänkande. I betänkandet krävs det att kommissionen skall se till att de resurser som har erhållits genom justeringen av direktstödet omfördelas till program som innefattar åtgärder för de samhällsgrupper som har störst behov, som kvinnor på landsbygden. Som ni vet tillkommer det dock medlemsstaterna att fatta beslut om framtida omfördelningar av dessa resurser.
Kommissionen kan inte heller tillmötesgå kravet om att inrätta en enhet som skall ansvara för frågor som rör lika möjligheter mellan män och kvinnor inom generaldirektoratet för jordbruk. Detta generaldirektorat följer redan nu jämställdhetsfrågorna noggrant, och vi anser därför att det inte är nödvändigt att gå längre än så.
Slutligen skulle jag vilja analysera parlamentets begäran om att se över direktiv 86/613/EEG om tillämpningen av principen om likabehandling av kvinnor och män med egen rörelse, bland annat jordbruk. Enligt kommissionens åsikt är en sådan översyn inte nödvändig, eftersom ett flertal aspekter av detta direktiv, särskilt när det gäller anställnings- och arbetsförhållanden, redan regleras av det nyligen offentliggjorda direktivet 2002/73/EG om ändring av direktiv 76/207/EEG, och med tanke på att dessa nyligen genomförda ändringar även tillämpas för egenföretagare i enlighet med artikel 1.3, anser vi att det inte är nödvändigt att gå längre.
Erkännandet av kategorin egenföretagare eller maka/partner medför dessutom att kvinnorna omfattas på lämpligt sätt av socialförsäkringssystem, utan att det uppstår någon könsdiskriminering, eftersom direktiv 79/7/EEG om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet i det här fallet skulle vara tillämpligt för att hantera sådana situationer.
Dessa är de kommentarer jag har om ert initiativbetänkande, och jag vill särskilt tacka er för att ni har tagit det här initiativet.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE)
Herr talman, herr kommissionär! Att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har uppdragit yttrandet åt en man och att kvinnorna har röstat ja visar hur viktigt vi anser detta problem med jämlikhet och jämställdhetsfrågor vara, eftersom vi är av den uppfattningen att det i detta sammanhang inte enbart - ?inte enbart? är inte inskränkande - rör sig om kvinnornas sociala, ekologiska och kulturella insatser, som väl är oomstridda, utan att det handlar om landsbygdens ekonomiska utveckling.
I landsbygdens ekonomiska utveckling är kvinnorna en avgörande faktor. Vad gäller det som nyss diskuterades, att kvinnor - framför allt på små gårdar - fortfarande fungerar som osynlig arbetskraft, så visar det sig också i jordbruksstatistiken, där kvinnorna är registrerade med en lätt ostadig procentsats på 0,2 till 0,3 procent, medan ingen kan förneka att kvinnorna på gårdarna möjligtvis arbetar mer än männen gör, eftersom uppgiftsspektrumet är så stort. Här måste vi alltså ställa kvinnorna som arbetskraft mer i centrum.
Herr kommissionär! Ingen kommer nu att vänta sig att det skall utarbetas ett förfarande för jämlikhet mellan könen av GD Jordbruk; det skulle säkerligen vara att begära för mycket. Men man kan naturligtvis i alla fall lägga tyngdpunkter på vissa delar i programmen - och det gör kommissionen redan, det uppskattar jag särskilt - som också tar hänsyn till kvinnor. När vi ser på utbetalningarnas typ så inkluderas specifikt kvinnornas möjligheter i de så kallade bottom-up-metoderna, alltså där de lokala krafterna deltar. De är ofta mycket mer aktiva än männen. När vi ger akt på det kommer vi att stärka kvinnornas arbetskraft och ekonomiska kraft, och det kommer att komma den gemensamma landsbygden till nytta.
Herr kommissionär, herr talman! Om jag som man får avsluta med att säga: det är naturligtvis så att kvinnorna försvarar och måste försvara sina egna intressen, och man ser på landsbygden att de är mycket kapabla till det och att de vid det här laget är med och utformar jordbrukspolitiken.

Lulling (PPE-DE).
Herr talman! Det här betänkandet om kvinnor på landsbygden kommer i rätt tid. Efter det att jordbruksministrarna förra veckan i Luxemburg mer eller mindre enades om en grundläggande strategiförändring i den gemensamma jordbrukspolitiken, får kvinnans roll och situation i jordbruket och på landsbygden en ännu större betydelse. Slutligen kommer det nu att finnas bättre möjligheter för främjande på detta område, vilket naturligtvis är en liten tröst och ingen ersättning för de jordbrukare som drabbats av inkomstsänkning. Här kan den större flexibilitet och fantasi som kvinnorna som bekant har leda till att nya uppgifter införs, vilket också skulle ge möjlighet till extraknäck.
Det beror naturligtvis på om ramvillkoren är lämpliga, och det beror också på integrering av ett jämställdhetsperspektiv - jämlikhet för män och kvinnor, för att uttrycka det på ett mer begripligt sätt. Detta måste man på allvar ta hänsyn till i detta sammanhang, så att nya inkomstmöjligheter kan göras tillgängliga på områdena för arbete och saluföring, turism och kultur, där kvinnorna ju är särskilt aktiva. Och hit hör i betänkandet av vår kollega Kratsa-Tsagaropoulou, för vars arbete jag tackar hjärtligt, många förnuftiga uppmaningar.
Jag är särskilt tacksam för att man i yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling påminner om mitt betänkande från 1997, om situationen för anställda makor och makar till egna företagare inom jordbruket. Det har nu redan gått sex år sedan detta parlament fordrade att kommissionen skulle åstadkomma en förändring som skulle innebära att 1986 års direktiv om genomförandet av principerna för likabehandling av män och kvinnor också skulle gälla på landsbygden. Jag beklagar att kommissionen inte har vidtagit några som helst konkreta åtgärder på detta område. Vi fordrade bland annat, vilket Graefe zu Baringdorf ju också påminde om, att anställda makor och makar skulle registreras, så att de inte längre är en osynlig arbetskraft.
Ett sista ord till, herr talman: den som verkligen vill göra något så att kvinnorna vill stanna på landsbygden måste se till att de varken diskrimineras beträffande betalning för sitt arbete eller på området för social trygghet. Vi vill ha, och behöver, den obligatoriska oberoende försäkringen om miljoner av medhjälpande makor, och jag kan i detta sammanhang kanske rekommendera modellen Luxemburg.
(Talmannen avbröt talaren.)

Gröner (PSE).
Herr talman! Jag talar inte som kvinna här, utan som företrädare för min grupp. Också ni, herr Graefe zu Baringdorf, har ju talat som ordförande i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Av de 15 miljoner människor som är verksamma inom jordbruket är ungefär 40 procent kvinnor. Var femte företag leds av en kvinna - åtminstone omkring 1,3 miljoner - och det är övervägande små och medelstora företag, endast 3 procent är storföretag. Detaljerade uppgifter om detta finner man i Kratsa-Tsagaropoulous betänkande.
Men trots att vi inom jordbrukspolitiken har den mest utvecklade gemenskapspolitiken försummas området integrering av ett jämställdhetsperspektiv på ett i det närmaste brottsligt sätt. Konsekvensen har blivit att jämlikheten och kvinnans rättigheter är närapå omärkliga på landsbygden. Det har visserligen utvecklats några instrument, men även när det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken kan man se sig i stjärnorna efter ett märkbart genombrott. Jag anser att reformen av jordbrukspolitiken var ett slagfält för intressegrupperna, och här märks bristen på kvinnor tydligt då man inte kunde driva igenom någon systematisk satsning på kvinnliga jordbrukare. Det är mycket smärtsamt, men det kommer ännu mer smärtsamt till uttryck i framför allt omstruktureringen av landsbygden i Central- och Östeuropas anslutningsländer.
Vi tänker på nya sysselsättningsformer som måste utvecklas. Vi tänker på inriktningar som förbättrar förenligheten av yrke och familj samt på inrättningar för barnomsorg, och på omsorg för handikappade och äldre. Vi tänker på att turismen på landsbygden måste utvecklas ytterligare, och att alternativa energikällor och de regionala kretsloppen för marknadsföring kan främjas. Detta är enbart punktvisa ansatser som också har utvidgat det kulturella utbudet.
Slutligen har kvinnorna funnit en liten nisch där, gripit en möjlighet, men om jag ser till mitt eget förbundsland, Bayern - ni känner till det mycket väl, herr talman - där var det under 2002 17 miljoner euro som inte reserverades ur programmet för landsbygdens utveckling; det var alltså sammanlagt omkring 34 miljoner euro, om man lägger till samfinansieringen, som inte kunde betalas ut. Detta hade kunnat användas till målinriktade projekt även för kvinnor. Därför ber jag kommissionen att ni vid er kontroll av det operativa programmet ger mycket stor akt på att integrering av ett jämställdhetsperspektiv också används, och inte enbart betonas i vackra tal.
Min grupp har stött Kratsa-Tsagaropoulous betänkande. Vi har genom ändringsförslag också byggt upp en utvidgning inom fiskerisektorn, eftersom det finns många kvinnor också där. Jag ber, också på föredragandens vägnar, att stödja dessa önskemål och vädjar till kommissionen att inbegripa denna aspekt.
(Applåder)

Boogerd-Quaak (ELDR).
Även jag vill gratulera Kratsa till hennes goda betänkande och framför allt än en gång anmoda kommissionen att läsa det mycket noga. Särskilt de statistiska översikterna ger en beklagansvärd bild av kvinnornas inflytande på landsbygden. Kvinnor har alltför litet makt, de är allt för sällan själva företagsledare och mitt land, Nederländerna, är sämst av alla med sex procent kvinnliga företagsledare. Det måste man väl ändå skämmas för.
Dessutom faller en av två kvinnliga jordbrukare under systemet med medarbetande partner och det är verkligen dåligt för hennes anspråk på social trygghet. Det borde förändras omedelbart. I det avseendet är jag helt överens med det Lulling sade om att äntligen packa upp rekommendationerna från 1997.
Herr talman! Jag vill stanna några ögonblick vid förordningen om landsbygdspolitik. Det är mycket riktigt så att jordbrukspolitiken nyligen ändrats och jag vet inte om vi skall vara så glada åt det i alla avseenden. Förordningen om landsbygdspolitik har nu blivit ett styvbarn i det hela. Även Olsson angav i sitt betänkande om landsbygdspolitiken hur viktigt det här kan vara, till exempel för att stödja övergången till andra inkomstkällor såsom jordbruksturism, vårdjordbruk, nya energikällor, biologiskt jordbruk, lokala tjänster och kulturella evenemang. Där finns det möjligheter, särskilt för kvinnor. Det har också andra talare sagt och jag vill bifoga något till det.
Det finns vidsträckta områden i Europa med stora städer. Särskilt landsbygdsområden i närheten av större städer kan utveckla mycket särskilda tjänster och jag yrkar därför på ett kriterium om landsbygdspolitik i förhållande till större städer i förordningen om landsbygdspolitik. Jag tycker verkligen att det är värt besväret att kommissionen tänker över den saken grundligt och det har jag också ställt skriftliga frågor om.
Jag vill här varna för vissa former av utarmning på landsbygden. I många områden är det särskilt illa ställt med byggnaderna medan de ändå också är en del av kulturarvet. Jag tror att det går att rädda mycket med en bra landsbygdspolitik och att just kvinnorna har många möjligheter att använda de här byggnaderna för nya tjänster som till exempel kulturella evenemang, mottagning av turister och så vidare.
Herr talman! Jag blev besviken då kommissionsledamoten sade att han inte kunde ge några garantier för att flytta över medel från den gemensamma jordbrukspolitiken till den andra pelaren. Jag vet att kommissionen ville anslå mer medel till det och att rådet motsatte sig det. Jag vet alltså också att vi framför allt i vårt eget land måste ringa i klockan men jag hoppas ändå att kommissionen fortsätter att yrka på en större överflyttning till förordningen om landsbygdspolitik.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! Det är viktigt att kvinnorna på landsbygden ägnas särskild uppmärksamhet i Europeiska unionen, som i vissa länder, som i Portugal, svarar för nästan hälften av jordbrukets sysselsättning och nästan 29 procent av det avlönade arbetet, även om deras medverkan många gånger varken har blivit vederbörligen erkänd eller fått det stöd som behövs för att förbättra deras livskvalitet. Därför ligger detta betänkande mycket lämpligt i tiden. Jag gratulerar kollegan och föredraganden, ledamot Kratsa-Tsagaropoulou, till hennes arbete, till medtagandet av förslag, varav några var mina, nämligen de som gäller behovet av att lägga särskild vikt vid familjejordbruket, stöd till små och medelstora jordbrukare och erkännande av kvinnorna i dessa områden när det gäller social trygghet, inklusive rätten till en ordentlig pension, även med bidrag som familjejordbruket kan tolerera.
Tyvärr kan jag inte säga detsamma om slutsatserna från jordbruksministrarnas råd den 25 och 26 juni i år om en ändring av den gemensamma jordbrukspolitiken, därför att jag anser att det banar väg för större problem för familjejordbruket och de små och medelstora jordbrukarna där kvinnorna på landsbygden dominerar, framför allt för bristområden som mitt eget.
Jag understryker det påståendet som finns i detta betänkande som vi diskuterar här som särskilt viktigt enligt vilket en översyn av den gemensamma jordbrukspolitiken bara skulle gynna jämställdheten om dess mål ändrades ordentligt så att särskild vikt läggs vid familjejordbruket och de små och medelstora jordbrukarna. Men lika viktiga är förslagen som förespråkar ett skapande av ett särskilt program tillägnat projektet ?kvinnor? och de som understryker behovet av att ägna särskild uppmärksamhet åt att skapa offentliga infrastrukturer, kollektiv utrustning och högkvalitativ service, för att säkerställa ett lämpligt nätverk av tjänster på landsbygden på alla områden, inklusive en högkvalitativ service för familjeplanering, utbildning, yrkesutbildning och kultur.
Slutligen vill jag också insistera på behovet av att komma till rätta med de allvarliga bristerna i jordbruksstatistiken, så att adekvata åtgärder kan vidtas för att förbättra livsvillkoren för dessa kvinnor och underlätta unga jordbrukares etablering.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag tackar föredraganden för hennes initiativ. Herr kommissionär! Jag tror att hela diskussionen visar att vi här står inför två jättelika problem. 
Till att börja med vill jag se den gemensamma jordbrukspolitiken som en chans att betrakta landsbygdsutvecklingen på ett nytt sätt. För det ändamålet måste vi dock vända oss till alla krafter på landsbygden. Vi måste forma dessa krafter.
Vissa av dessa krafter är mer flexibla än andra. Jag vet av erfarenhet att kvinnor ofta är mer mottagliga för förändringar än män. Jag hoppas därför att det skall startas projekt som stimulerar den företagarvilja som kvinnor visar i praktiken men som inte erkänns på det ekonomiska, politiska och sociala området.
Det erkännandet är naturligtvis nödvändigt. Jag vill ta upp exemplet med lantgårdsturismen i Australien där jordbruket sedan länge inte längre är lönsamt. Där lever familjer av lantgårdsturism. Vad skulle det bli av det utan medverkan från en kvinnlig företagare? Det kräver naturligtvis en rimlig social ställning.
Tycker ni inte att det är pinsamt att det efter så många år, Astrid Lulling har tydligt betonat det, fortfarande inte finns något land, så vitt jag vet, som har ett rimligt statut för den medhjälpande makan? Allt det här går så långsamt. Det fortsätter att vara ett stort problem och jag tycker att EU måste ta initiativet till att åtminstone garantera kvinnliga medhjälpare på landsbygden en social minimistandard.
(Applåder från mitten och från vänster)

Hyland (UEN).
Herr talman! Jag stöder åtgärder som utformats för att bistå och uppmuntra kvinnor till ett fortsatt deltagande i jordbrukets och landsbygdsutvecklingens utmanande arbete. Jag ber därför kammaren att reflektera över och erkänna deras redan enastående bidrag, i synnerhet de uppoffringar och den generositet som de tidigare generationernas kvinnor på landsbygden visade. De som i tysthet arbetade hårt under de mest svåra förhållanden med litet eller inget erkännande förutom tillfredsställelsen över att ha garanterat familjemedlemmarnas välfärd och ingett dem den kultur, livssyn och de andliga värden av ett yrke som inte har någon motsvarighet. Samhället är skyldigt dessa kvinnor djup tacksamhet.
Inom ramen för reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, och med en större betoning på landsbygdsutvecklingen, är kvinnornas roll i landsbygdssamhällen av allt större betydelse. Deras ledarskapskvaliteter är avgörande för mobiliseringen av mänskliga och fysiska resurser inom landsbygdsområden i en utvidgad europeisk union. Lika möjligheter för kvinnor på landsbygden är en nödvändig förutsättning för att uppnå en full potential av de vidtagna åtgärderna för landsbygdens utveckling. Jag skulle till exempel vilja se att stödsystemet för förtidspensionering från jordbruk ändras så att den tillgodoser en ökad säkerhet för kvinnor.
Det är inte första gången jag uttrycker oro för kontinuiteten inom EU-familjens jordbruksstruktur, där kvinnor utgör en viktig del. Osäkerheten angående jordbrukets långsiktiga ekonomiska hållbarhet, i förening med tillgången på ekonomiskt lönsammare sysselsättning för unga människor, har lett till en oroande ökning av de europeiska jordbrukarnas åldersprofil, där 37 procent är kvinnor. Av de 14,65 miljoner människor som arbetar med jordbruk inom EU är 5,37 procent kvinnor. Portugal har med sina 49 procent den högsta siffran, och Irland - mitt eget hemland - har med 11 procent den lägsta siffran. Irlands unika struktur av familjejordbruk kan emellertid bäst förevisas av det faktum att 97 procent av de irländska jordbruken förvaltas gemensamt, där kvinnorna spelar en jämlik och viktig roll. Om de nationella regeringarna skall uppnå det önskvärda målet att återupprätta balansen mellan tätorten och landsbygden, som redan nu är ur kontroll, då måste kvinnans roll bli tillräckligt erkänd och belönad.
Sammanfattningsvis finns det på Irland många exempel på kvinnor i ledande roller. Programmet Leader är bara ett område som jag kommer att tänka på. Likaledes har Irish Countrywomen's Association - en av de äldsta i Europa - spelat en historisk roll för främjandet av landsbygdskvinnornas sak och för överbryggandet av klyftan mellan landsbygden och tätorten.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Detta är ett lägligt betänkande och jag skulle vilja gratulera föredraganden redan vid starten av hennes välsyftande insats. Mot bakgrund av den korta tidsfristen har hon anammat ett mycket förnuftigt och samförståndsbaserat tillvägagångssätt. 
Förra året, vid den tredje världskonferensen för kvinnor i landsbygdsområden som hölls i Madrid, försvarades principen om lika möjligheter för kvinnor på landsbygden som en enskild nödvändighet för en hållbar utveckling av landsbygdsområdena i Europa. Kratsa-Tsagaropoulous betänkande följer den linjen. Hon uppmanar kommissionen och medlemsstaterna att i samarbete med lokala myndigheter genomföra en politik som förbättrar de allmänna levnadsförhållandena för kvinnor på landsbygden.
Även om hon tydligt föreslår att man skall anpassa programmet Leader+ till de nya förhållanden som kommer att uppstå i samband med kandidatländernas anslutning kommer kommissionen, som kommissionsledamot Solbes sade, inte nödvändigtvis att gå längre och omgående utvidga denna anpassningsprocess till att omfatta samtliga gemenskapsinitiativ, Interreg, Equal, Urban, osv. De nya medlemmarnas anslutning till Europeiska unionen kommer att kullkasta de nuvarande kriterierna och metoderna för att upprätthålla landsbygdsområdenas inre balans på grund av det faktum att den procentuella landsbygdsbefolkningen i Europeiska unionen kommer att mer än fördubblas.
Fastän vi inte har någon pålitlig statistik angående kvinnornas andel inom dessa områden, vare sig i Europeiska unionen eller i kandidatländerna, har det spanska ekonomiska och sociala rådet lagt fram dess tillgängliga statistik angående Europeiska unionens medlemsstater. För att bara hänvisa till en stickprovsegenskap: hälften av alla de kvinnor som arbetar inom landsbygdsområden har endast 6-årig grundskoleutbildning.
Slutligen är det alldeles uppenbart att rådet (jordbruk och fiske) behöver göra en särskilt aktiv insats för att införliva könsdimensionen i frågor som rör landsbygdsutvecklingen. Som föredraganden, Kratsa-Tsagaropoulou, tydligt framhåller är det absolut nödvändigt att se till att det gamla ordstävet ?män för produktion, kvinnor för reproduktion? inte längre har någon innebörd.

Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Herr talman! Jag är mycket nöjd med det här betänkandet. Jag anser att det innebär att vi öppnar dörren för diskussioner om mer djupgående och strukturella företeelser, till exempel om kvinnor på landsbygden.
Hittills har vi, enligt min åsikt, endast gjort framsteg när det gäller isolerade aspekter, med projekt som Equal och många andra, som utgör ett närmande till kvinnorna, en föresats att stödja kvinnorna på landsbygden. Men ofta är det så att samhället varken accepterar eller stöder Europeiska unionens uppmaning att stödja kvinnorna. Programmen Leader+, t.ex., leds inte alltid av kvinnor. Det är ärligt talat svårt att finna en kvinna som sitter med vid bordet, samhällssystemet tillåter inte det, men vad som framför allt oroar mig är de strukturella problemen. Avfolkningen av landsbygden är t.ex. starkt förknippad med att kvinnorna lämnar landsbygdsområdena, för kvinnorna har ingen plats på landsbygden, kvinnornas krav erkänns inte av samhället, kvinnorna kan varken utöva sina rättigheter eller utvecklas personligen. Det finns undersökningar, t.ex. en som har genomförts vid Kantabriens universitet, som visar att praktiskt taget 99 procent av de kvinnor som har universitetsstudier inte vill återvända till landsbygden.
Det är nödvändigt att stimulera tvärgående politik för stöd till kvinnorna. När det gäller tillgång till tjänster till exempel, är det nödvändigt att stödja politiken för subventionerade transporter, eftersom de kvinnor som lever på landbygden ofta är avskurna från alla möjligheter, de har långt till hälsovård, deras barn har svårt att gå i skolan sedan skoltransporterna togs bort. Den tvärgående stödpolitiken bör bl.a. främja tillgång till ny teknik och utjämning av skillnaderna mellan städernas välstånd och landsbygden.
Jag anser också att det är nödvändigt att undersöka den skada som omlokaliseringspolitiken kommer att orsaka, eftersom sådan politik uppenbarligen inte bara kommer att leda till att kvinnorna blir utan arbete, vilket exempelvis skedde under krisen i mejerisektorn och många andra kriser inom jordbruket, utan även kommer att leda till att deras lösa och fasta egendom - framför allt den förstnämnda - kommer att hamna utanför marknaden. Och återbeskogning är mycket bra, men vi måste inse att dessa personer beger sig till städerna utan att ha någon egendom att ta med sig, som är den grund som de har byggt utvecklingen av sina företag på.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr talman! Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har genomfört ett storartat arbete med det här betänkandet, som enligt min åsikt har förbättrats. Detta har lett till att jag ändrat min ursprungliga ståndpunkt och att jag kommer att rösta för den här slutliga texten.
Resultaten från ministerrådet den 26 juni 2003 om den här frågan är emellertid inte tillräckliga. Jag förstår de ansträngningar som kommissionsledamot Solbes har gjort här i dag för att lägga fram dessa resultat på ett positivt sätt. Jag förstår det eftersom Solbes, när han var jordbruksminister i Spanien, däremot visade förståelse gentemot kvinnorna på landsbygden. Emellertid tas inga frågor som berör kvinnorna upp i de avtal som har träffats om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Dessutom nämns kvinnorna inte en enda gång i kommissionsledamot Fischlers förslag, och inte heller i de överenskommelser som har antagits av ministerrådet. Jag har läst alla avtal och endast indirekt, genom landsbygdens utveckling eller omnämnanden av unga jordbrukare, kan någon förbättring utläsas.
Det här är mycket allvarligt med tanke på hur viktiga dessa avtal om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken är, och vi måste vaka över att de förordningar som utarbetas inom ramen för denna reform omfattar kvinnorna.
De mest intressanta punkterna i betänkandet av Kratsa-Tsagaropoulou, så som det blev till slut, är erkännandet och förbättringen för medhjälpande makar/makor till egna företagare, kvinnor eller män, de effektiva åtgärderna för främjande av kvinnor, mikrolånen, de mjuka lånen och förslaget, som är mycket behövligt, om kvinnors deltagande och representation i beslutsfattandet, såväl på sektoriell nivå som inom jordbruksorganisationerna. Den gemensamma jordbrukspolitken är nämligen fortfarande manschauvinistisk.

Patakis (GUE/NGL).
Herr talman! I betänkandet talas särskilt om den kvinnliga jordbrukarens besvärliga ställning. Man förklarar dock inte orsakerna till och vilka som bär ansvaret för situationen. Det görs ett medvetet försök att vilseleda genom att ge de kvinnliga jordbrukarna det intrycket att deras ställning kan förbättras inom ramarna för de ännu mer drastiska jordbrukarfientliga åtgärder som påskyndas i och med reformen nyligen av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Vilseledande är även det som sägs om effektiviteten för program som t.ex. Leader I och II. Som bekant gäller dessa program kompletterande åtgärder, i fråga om jordbruk och landsbygdsutveckling, och finansieringsandelen inom ramen för den så kallade andra pelaren är inte bara snål, utan utnyttjas också framför allt av dem som bedriver affärsverksamhet i de sektorer som finansieras genom programmen.
I allt väsentligt godtar man i betänkandet den kvinnliga jordbrukarens kompletterande och ojämlika roll inom jordbruket, men även försöket att få bort kvinnorna på landsbygden från jordbruksyrket; därav strävan att styra över dem till liknande verksamheter. Förslagen tjänar Europeiska unionens målsättning att ytterligare krympa jordbruksbefolkningen och att avfolka landsbygden, som redan - speciellt i Grekland - drabbats av enorma utflyttningsproblem.
Slutligen är, mot denna bakgrund, förslag som att sörja för dagisplatser, kulturcentrum, allmänna kommunikationsmedel osv. allt från meningslösa till cyniskt hycklande. Den kvinnliga jordbrukarens allt svårare problem är ett resultat av den gemensamma jordbrukspolitiken och av jordbrukarfientliga principer. Följaktligen kan endast en förändring av dessa garantera de kvinnliga jordbrukarna en fortsättning inom jordbruket, stabila inkomster och värdiga levnadsförhållanden.
(Talmannen avbröt talaren.)

Karamanou (PSE).
Herr talman! Även jag skulle vilja ge en varm komplimang till och tacka Kratsa, som tagit initiativet till detta betänkande. Hennes bidrag är mycket stort för att belysa och förklara de problem som en särskild yrkeskategori kvinnor - de kvinnliga jordbrukarna - ställs inför.
Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor inser och sätter värde på det särskilda bidrag som de kvinnliga jordbrukarna kan ge för att uppvärdera landsbygden, och anordnade en offentlig dialog rörande detta den 18 mars 2003.
Efter översynen av den gemensamma jordbrukspolitiken nyligen räknar vi med, herr kommissionär, att de extra anslag som kommer att beviljas för landsbygdsutveckling även kommer att syfta till att förbättra livet för de kvinnliga jordbrukarna, som är undervärderade och underskattade i alla Europeiska unionens regioner. Vi hoppas särskilt att nödvändig infrastruktur kommer att byggas upp, så att kvinnliga jordbrukare får möjlighet att förena sitt yrkesliv och familjeliv, men även att höja sin livskvalitet.
Vi inser naturligtvis att den tredje gemenskapsstödramen har bidragit avsevärt till att skapa en institutionell och finansiell handlingsram för landsbygdsutveckling, vilken även omfattar kvinnorna. I Grekland drar tusentals kvinnor nytta av gemenskapsinitiativet Leader. Det krävs likväl rättsligt och rådgivande stöd till kvinnorna på landsbygden, jämte kampanjer för att informera och öka medvetenheten i lokalsamhället, utbildningsprogram, åtgärder för att främja kvinnornas särskilda behov och lokala utvecklingsmål, i syfte att understödja och garantera sysselsättningen, men även kvinnliga jordbrukares möjlighet att stanna kvar i sin region.
Slutligen skulle jag vilja nämna ett mycket lyckat verksamhetsområde i Grekland, nämligen kvinnliga kompanjonskap, särskilt kompanjonskap inom landsbygdsturism.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Zrihen (PSE)
Jag vill gratulera Kratsa till ett utmärkt arbete. Presentationen av hennes betänkande innebär att en skamsen tystnad om kvinnornas grundläggande roll i strategin för landsbygdens utveckling kan gottgöras.
När vi nu antar gender budgeting kan vi inte annat än understryka behovet av av kvantifiera och värdera denna medverkan efter förtjänst.
Det handlar också om att tänka på kvinnornas sociala skyddsnät, behovet av särskilt stöd till deras yrkesutbildning och livskvalitet. Detta är särskilt viktigt när ålderdomen nalkas.
Målet med detta erkännande kommer att uppnås på ett tillfredsställande sätt först om kommissionen tar i tu med att lägga fram ett ändrat direktiv som äntligen gör det möjligt att inom detta område utveckla en verklig jämställdhetspolitik, som måste yttra sig i att kvinnliga jordbrukare får en rättvis representation inom olika beslutsfattande organ, tillgång till egna sociala rättigheter, principen om lika lön, att man särskilt beaktar kvinnornas behov i landsbygdsregionerna vid urvalet av projekt, och att programmet Leader+ utvidgas för att bemöta de nya förhållandena till följd av utvidgningen.
På detta sätt kan vi dra fram de medhjälpande makorna ur mörkret och idka praktisk demokrati.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0049/2003 - B5-0100/2003) till kommissionen från Caveri för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om säkerheten hos turistbussar.
Frågeställaren, Caveri, kan tyvärr inte närvara, så vi hör till att börja med kommissionsledamot Solbes Mira i denna fråga.

Solbes Mira
. (ES) Herr talman! Hittills har det inte varit obligatoriskt för passagerare som färdas med långfärdsbussar att använda säkerhetsbälte, men ett nytt direktiv har nyligen antagits, genom vilket medlemsstaterna skall kräva att alla passagerare över tre års ålder i fordon som tillhör kategorierna M2 och M3 använder de säkerhetsanordningar som långfärdsbussen är utrustad med. Passagerarna i dessa fordon skall upplysas om kravet på att använda bilbälte när fordonet är i rörelse.
Medlemsstaterna skall införa de rättsliga och administrativa bestämmelser som är nödvändiga för att följa direktivet före den 9 maj 2006. I syfte att utvidga bestämmelserna om obligatorisk utrustning av säkerhetsbälten i alla fordon, inklusive långfärdsbussar, har kommissionen även nyligen föreslagit att tre gällande direktiv om säkerhetsbälten skall ändras.
När det gäller de frågor som berör väginfrastrukturer har kommissionen för avsikt att lägga fram förslag om ett direktiv om de riktlinjer som medlemsstaterna skall anta för att upprätta nationella system för fastställande och åtgärdande av platser med hög olycksfallsfrekvens, säkerhetsbedömningar och miniminormer för information till förarna när det gäller tillämpningen inom det transeuropeiska vägnätet. Frågan om järnvägskorsningar, som är en av de punkter som Caveri tog upp, kommer att inbegripas i agerandet för att åtgärda de platser som har hög olycksfrekvens och i de säkerhetsbedömningar som föreslås i det här direktivet.
Slutligen vill jag betona att kommissionen nyligen har antagit ett nytt handlingsprogram för vägsäkerhet som innehåller ett kapitel som särskilt ägnas åt säker transport av gods och passagerare. Förutom det direktiv som antogs nyligen om utbildning av yrkesförare för gods- och persontransport på väg, utarbetas för närvarande också ett lagstiftningsförslag, närmare bestämt ett direktiv, som syftar till att förbättra tillämpningen av de sociala bestämmelserna om kör- och viloperioder samt arbetstid. Detta direktiv kommer att medföra en avsevärd ökning av antalet kontroller av att kör- och viloperioderna respekteras.
Även om handlingsprogrammet inte innehåller några särskilda åtgärder om lämplig utformning av långfärdsbussar, kommer kommissionen noggrant studera de rekommendationer som föreskrivs i forskningsprojektet ECBOS, som är i färd med att utarbeta en slutlig rapport. Inom ramen för detta projekt kommer förslag att utarbetas som syftar till att förbättra de gällande bestämmelserna och nya bestämmelser kommer att föreslås för säkrare utformning av bussar och långfärdsbussar, till exempel för att öka skyddet i fall av olyckor där fordonet slår runt. Kommissionen planerar också att inom kort lägga fram förslag om ett obligatoriskt system för typgodkännande av långfärdsbussar och lastbilar, liknande det gällande systemet för personbilar.

Koch (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! En serie bussolyckor som delvis varit av svårare slag har under de senaste månaderna lett till att medborgare känner sig osäkra och att många instanser intensivt ägnar sig åt frågan om de befintliga bestämmelserna för bussarnas säkerhet räcker till, eller om de måste kompletteras. Rättsliga, organisatoriska och tekniska situationer granskas i detta sammanhang. Resultatet visar ett starkt gemensamt intresse att inte skada bussens anseende som ett i grunden mycket säkert färdmedel - per miljard personkilometer dör endast 0,2 personer som färdas i buss, jämfört med 6,8 i personbilar och 0,6 i tåg. Jag vill inte försumma tillfället att här uttrycka min uppskattning och mitt tack till de många seriösa bussföretagarna och bussförarna.
Åsikten att bristerna i första hand ligger hos för det första den mänskliga faktorn och för det andra genomförandet av lagar är nog samstämmig. Ser kommissionen några möjligheter till förbättring, framför allt genom ett försök att påverka människors förhållningssätt i vägtrafiken och inom företag, men också genom informationsutbyte? Måste inte för det andra möjligheterna till kontroll av fordon och förare utnyttjas i större omfattning, för att identifiera de så kallade svarta fåren och sedan också ställa dem till svars? Enligt min uppfattning måste man för det tredje undersöka om de befintliga tekniska kontrollkraven räcker till för att säkerställa en kvalitativt hög nivå på de viktigaste undersökningarna och säkerhetstesterna för bussar. I ju högre grad elektroniska komponenter sörjer för stabilitet i trafiken och fordonssäkerhet desto nödvändigare blir enligt min uppfattning också regelbunden övervakning av dessa elektroniska inrättningar. Jag förväntar mig för det fjärde att kommissionen prioriterar ämnet bussarnas säkerhet i utkastet till det tredje åtgärdsprogrammet för vägsäkerhet.

Turmes (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger, kära åhörare! I de 15 EU-medlemsstaterna sker varje år sammanlagt 40 000 dödsfall på vägarna. Det är krig på Europas gator, och det är ett tillstånd som inte kan få fortsätta. Under de senaste månaderna har en rad svåra bussolyckor ägt rum, människor har omkommit eller skadats svårt. Jag anser att vi skall ta oss an detta ämne i ökad omfattning. Busstransporten - som jag som tillhör De gröna har särskild sympati för - är ett av de miljövänligaste transportsätten, men det måste bli säkrare än hittills. Vi måste ägna oss åt detta ämne också med hänsyn till Europas utvidgning mot öster och söder, där transporten kommer att öka avsevärt under de närmaste åren. Busstransporten ökar - och det visar också människorna på vår åhörarläktare - människorna åker buss i ökad omfattning, vi måste alltså också i ökad omfattning göra något för säkerheten.
Vad gäller den mänskliga faktorn: vi vet att vi har ett stort problem med social dumpning på vägarna. Arbetstiderna följs inte och lagstiftningen är inte tillräckligt sträng på detta område. Kontroller äger inte heller rum i tillräckligt hög grad. Jag kan endast rikta en angelägen vädjan till det italienska ordförandeskapet om att man skall se till att Markovbetänkandet, dvs. betänkandet om arbetstiderna, äntligen tas på allvar, och prioritera det och inte - som det grekiska ordförandeskapet - lägga det på is i flera månader. Det är endast genom en förbättring av arbetstiderna som vi kommer att ha utvilade bussförare på vägarna och kommer att kunna bekämpa uttröttningen. Därtill hör naturligtvis också ökad kontroll, och jag gläder mig åt att kommissionen vill företa sig något i detta avseende.
Det andra som vi måste ta itu med i fråga om säkerhet är bestämmelserna om säkerhetsbälte. För närvarande gäller denna plikt enbart i nya bussar. Vi kan ändå inte vänta i tio eller femton år tills alla bussar har ersatts av nya. Vi måste handla nu, och även så långt det går förbättra det som är tekniskt möjligt i de befintliga bussarna. De senaste månadernas olyckor har visat att många människor har omkommit eftersom bussarna har vält och människorna har slungats ut ur bussarna. Detta kan vi få bukt med genom säkerhetsbälten, och jag hoppas att såväl kommissionen som rådet kommer att sätta fart på regeringarna i detta avseende.

Hatzidakis (PPE-DE).
Herr talman! Förutom olyckorna i Frankrike och Ungern inträffade även i Grekland, strax efter påsk, en fruktansvärd olycka, i vilken 21 elever förlorade livet, i Tembi, mellan Thessaloniki och Larissa, när de var på utflykt med sin skola i en turistbuss. Det var en händelse som chockade alla oss i Grekland. Den blev känd i stora delar av Europa, och tillsammans med de andra tragiska händelserna leder den oss till dagens debatt.
Självklart finns Europeiska kommissionens tioåriga program, som vi kommer att undersöka och kommentera utförligt även inom ramarna för utskottet för regionalpolitik, transport och turism, och det finns även andra idéersom redan är medtagna i vår egen resolution. Det har med rätta betonats att vi omedelbart bör undersöka frågan om säkerhetsbälten. Det betonas även med rätta att vi bör undersöka frågan om specifikationer för turistbussar, och jag välkomnar Europeiska kommissionens inlägg rörande detta. Vi bör likväl självklart undersöka frågan om körtider, eftersom förarna många gånger är uttröttade och inte kan utföra sitt arbete på ett bra sätt. Och det finns ett förslag från Europaparlamentet rörande detta, som jag hoppas kommer att tas emot positivt av rådet.
Jag, å min sida, vill uppehålla mig vid två separata frågor. Den ena är frågan om hastighetsbegränsare. Jag betonar detta eftersom jag själv har varit föredragande i Europaparlamentet. Det finns lagstiftning rörande detta. Och det åligger regeringarna att genomföra lagstiftningen i fråga så snabbt som möjligt. Det har visats att vi genom att begränsa hastigheten, särskilt när det gäller stora fordon, begränsar såväl risken för olyckor som deras följder.
Det andra jag vill säga - och det berör Europeiska kommissionen - står i samband med de arbeten som finansieras med medel ur gemenskapsstödramen. Vi bör vara särskilt uppmärksamma när det gäller vägarbeten, för att undvika byggfusk. Jag har synnerligen dåliga erfarenheter från mitt hemland, där nya arbeten präglas av grovt byggfusk, vilket gör att de är farliga och inte alltid kan användas säkert. Det behövs följaktligen hård kontroll från Europeiska kommissionens sida av arbetenas kvalitet.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om kommissionens bötesföreläggande gällande FNSEA och andra franska yrkesorganisationer inom nötköttsektorn.

Solbes Mira
. (ES) Herr talman! Som ni vet antog kommissionen den 2 april 2003 ett beslut som bekräftar att sex organisationer inom nötköttsektorn har brutit mot konkurrensreglerna. Organisationerna fick böter, till ett belopp på nästan 17 miljoner euro.
Det handlar om ett avtal som slutits i Frankrike i slutet av 2001 mellan fyra organisationer som företräder jordbrukare och två organisationer som företräder slakterier. Avtalet bestod i att minimipriser fastställdes på vissa nötköttskategorier och stopp eller åtminstone begränsning av importen från andra medlemsstater. Först slöts ett skriftligt, offentligt avtal och därefter ett muntligt, hemligt avtal, efter det att kommissionen hade sänt varningsskrivelser. Dessa avtal slöts på grund av de låga priserna på nötköttsmarknaden, med anledning av krisen inom sektorn.
Med utgångspunkt i uppgifter från generaldirektoratet för jordbruk inledde generaldirektoratet för konkurrens en undersökning och begärde upplysningar i mitten av november 2001. På grundval av dessa uppgifter begränsade sig kommissionen till en början till - och jag vill betona det - att sända varningsskrivelser i slutet av november 2001. Alla parterna i avtalet garanterade då kommissionen, skriftligt, att de skulle avsluta det olagliga avtalet. Men kommissionen fick indicier som tydde på att parterna förlängde sitt avtal i hemlighet. De överraskande inspektioner som genomfördes i mitten av december 2001 bekräftade kommissionens misstankar. Parterna fick möjlighet att komma med skriftliga och muntliga kommentarer. I det beslut som fattades den 2 april 2003 dras slutsatsen, på grundval av upprepad rättspraxis från EG-domstolen, att det för det första fanns ett avtal om prissamverkan som är oförenligt med bestämmelserna i artikel 81 i fördraget och att det för det andra fanns ett avtal om stopp av import från de övriga medlemsstaterna, som även det är oförenligt med gemenskapens konkurrenslagstiftning.
De handlingar som kommissionen påträffade under undersökningens gång visar klart och tydligt på att alla organisationer i fråga kände till att det avtal som de ingick var olagligt och att de riskerade ingripande från konkurrensmyndigheterna. Kommissionen ålade FNSEA, den största organisationen som företräder jordbrukare i Frankrike, böter på 12 miljoner euro och en av de organisationer som företräder slakterierna ålades böter på upp till 480 000 euro.
Jag vill påminna om att kommissionen vid fall av mycket allvarliga överträdelser mot konkurrensbestämmelserna ger böter på ett basbelopp minst 20 miljoner euro till varje deltagare.
Kommissionens beslut kritiseras främst av tre skäl: För det första sägs det att det är ett angrepp mot mötes- och föreningsfriheten, för det andra att bötesbeloppen är för höga med tanke på den kris som sektorn genomgår, och för det tredje sägs det att kommissionen inte agerade under den andra krisen med galna ko-sjukan. Jag kommer att försöka besvara dessa tre argument.
När det gäller mötes- och föreningsfriheten anser kommissionen att beslutets räckvidd har överdrivits. Mötes- och föreningsfriheten är en grundläggande frihet, som erkänns av alla - kommissionen betonar detta i sitt beslut. Men den friheten innebär inte att man har rätt att göra vad som helst: en fackförening får inte som laglig verksamhet sluta avtal om prissamverkan och importbegränsningar, eftersom detta innebär en överträdelse av principerna för den inre marknaden. I beslutet står inte mer än så.
När det gäller bötesbeloppen måste hänsyn tas till att de fastställs med tanke på hur allvarlig överträdelsen är och de försvårande omständigheter som kan föreligga. När det gäller det här ärendet var det allvarligt och det fanns även försvårande omständigheter, till och med mycket försvårande omständigheter. I det här sammanhanget måste jag påminna om att jordbrukarna, genom våldshandlingar, tvingade slakterierna att skriva på det olagliga avtalet. Jag påminner också om att parterna, efter att skriftligen ha försäkrat kommissionen om att avtalet inte skulle förnyas, i själva verket fortsatte att tillämpa det i hemlighet. Däremot tog kommissionen hänsyn till den svåra ekonomiska situationen inom jordbrukssektorn, denna dubbla kris, med både galna ko-sjukan och mul- och klövsjukan, som Bernié tog upp i sitt inlägg här i parlamentet den 7 april i år, och det var just denna exceptionella situation som föranledde kommissionen att, för första gången, sänka bötesbeloppen med 60 procent, som absolut inte är en föraktlig siffra.
Det tredje kritiska argumentet går ut på att det var kommissionen som inte vidtog lämpliga åtgärder för att ta itu med galna ko-krisen. I det här sammanhanget är det på sin plats att påminna om att kommissionen mångdubblade sina åtgärder för att stabilisera marknaderna. Interventionsmekanismerna användes flitigt, och tillämpningsområdet till och med utvidgades, vi inrättade särskilda krismekanismer för att göra det möjligt för medlemsstaterna att dra tillbaka ytterligare mängder slaktdjur från marknaden. På så sätt drogs nästan 10 procent av den europeiska konsumtionen tillbaka från marknaden på bara några få månader. Över 1 000 miljoner euro i budgetmedel användes för denna åtgärd och kommissionen gav dessutom medlemsstaterna tillstånd att bevilja nationella stöd till de värst drabbade jordbrukarna. I Frankrikes fall godkände kommissionen över 300 miljoner euro i statliga stöd.
Slutligen bör man komma ihåg att kommissionen, även om krisen drabbade hela Europa, inte har fått några uppgifter om att någon annan medlemsstats organisationer har bedömt det vara nödvändigt att skapa en olaglig kartell. Beslutet, i vilket kommissionens åtgärder och de juridiska slutsatserna beskrivs detaljerat, kommer att offentliggöras inom kort.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Vid betraktande av era studier från den formella sidan har ni säkert rätt. Prissättningsavtal, kvantitetsavtal bryter mot bestämmelserna om konkurrens på lika villkor i Europeiska unionen. Ni går visserligen in på det, men följande kvarstår: de jordbrukare som är verksamma på området för nötköttsproduktion befann sig i en utomordentligt besvärlig situation. BSE-krisen utlöste också en chock på marknaden av dessförinnan okända proportioner. Och även här måste kommissionen ta sitt ansvar. Jag vill erinra om att det under den här krisen från kommissionens sida, och delvis också från rådets och staternas, gång på gång i varierande grad förekom nedtystningsförsök som fick ett negativt inflytande på marknaden när det verkligen kom till denna katastrof. Jag vill erinra om att det var Europaparlamentet och dess granskningsutskott som var tvungna att jaga på kommissionen - och till en viss del också rådet - så att åtgärder vidtogs för vårdomsorg och bekämpande, men också för ersättning till bönderna.
I en sådan situation är det förståeligt att man söker försvarsmekanismer, även om de inte är lagliga. Jag vill inte försvara dessa, och de måste också straffas, men man måste då också ta på sig det egna ansvaret - nu menar jag kommissionen. Dessutom måste vi vid sidan av de aktuella åtgärder för marknadskontroll och marknadsreglering som ni har skrivit, också fundera över jordbrukspolitiken. Vi upplevde då en situation som den vid bidragen för tjurarna, som ju gällde i Frankrike i årsskiftet mellan 80- och 90-talet och som inte gällde i andra länder, exempelvis Tyskland, så att man här betalade premier för varje tjur som producerades, medan vi i Frankrike hade en begränsning. Därav utvecklades en stabilare marknad i Frankrike, och det fanns mycket stora strävanden i andra länder att exportera till Frankrike. Därigenom hamnade Frankrike och priset på nötkött under tryck. Även här måste man alltså inom jordbrukspolitiken sörja för lika villkor, så att samma premie inte betalas för den tjugotusende tjuren som för den tjugonde. Eller så måste dessa åtgärder gälla lika i alla länder. Jag vill ännu en gång erinra om att stora svårigheter har uppstått inom jordbruket till följd av denna olikhet, nämligen att konkurrensen inom jordbruket har ökat. Därför måste kommissionen, när man tar till sådana straff, också beakta villkoren och åtminstone anpassa straffets storlek till dessa.

Bernié (EDD).
Herr kommissionär! Jag har begärt denna förklaring från kommissionen eftersom jag blev mycket upprörd över de böter ni vill utdela till de franska fackliga jordbruksorganisationerna. Kommissionen bestraffar den fackliga verksamheten två gånger. Dels dömer ni ut en sektors förmåga till initiativ som gör det möjligt att agera solidariskt för att hantera en helt exceptionell situation. Dels dömer ni ut de fackliga organisationernas själva existens eftersom bötesbeloppet är högre än vad deras budget tillåter.
Den franska nötköttssektorn omfattar 200 000 uppfödare med en genomsnittlig årsinkomst på mindre än 8 000 euro. Under hösten 2001 hade priserna sjunkit med över 45 procent, trots att priset på nötkött i konsumentledet paradoxalt nog fortsatte att stiga. Dessutom kom den europeiska solidariteten aldrig till uttryck, och den franska marknaden mättades av importerat kött till reapriser från andra medlemsstater.
I denna utpräglade krissituation fanns det inte ens längre någon marknad. De franska jordbruksfacken enades om att fastställa ett minimipris, med den franske jordbruksministerns och jordbruksdepartementets samtycke. Priset skulle ligga på en sådan nivå att det hur som helst inte var möjligt att få någon vinstmarginal. Det kunde under inga händelser vara frågan om en hemlig överenskommelse, eftersom de franska fackliga organisationerna höll en presskonferens samma kväll som överenskommelsen undertecknades. Trots vad man har kunnat läsa i pressen handlar det alltså inte om en kartellbildning, utan om en solidaritetsaktion för att inte behöva se en del av jordbruksproduktionen försvinna, nämligen produktionen av kvalitetsnötkött.
Om EU inte hade misslyckats med sin uppgift att säkerställa stabiliteten på marknaderna skulle de franska jordbrukarna inte ha behövt agera i unionens ställe. Exceptionella kriser kräver exceptionella åtgärder.
Herr kommissionär! Avslutningsvis vill jag ställa några frågor. Kan ni närmare ange vilka åtgärder kommissionen vidtog och ge mig skälen till att de misslyckades? Har ni verkligen insett vidden av jordbrukarnas förvirring och risken för att en kvalitetsbransch försvinner? Kan ni säga mig vad ni grundar er på för beräkningen av bötesbeloppet på 16,7 miljoner euro, en siffra som jag tycker verkar enorm? Anser ni inte att kommissionens hållning strider mot principen om fastställelse av ett minimipris? Till sist, anser ni inte att kommissionen med tanke på omständigheterna bör bilägga tvisten genom att återkalla dessa böter, i en situation då jordbruksfacken har krävt att EG-domstolen skall avgöra?

Souchet (NI).
Herr kommissionär! Jag tar fullständigt avstånd från er analys. Man måste komma ihåg den dramatiska situation Europeiska unionen befann sig i hösten 2001, under denna fruktansvärda kris med galna kosjukan. En stark rädsla hos konsumenterna ledde till att konsumtionen av nötkött störtdök, och till att priserna sjönk till tidigare okända nivåer. Storkök och restauranger, stormarknader och slakterier vägrade befatta sig med nötkött. Förtvivlade uppfödare såg sina besättningar svälla och sina foderreserver minska och hotade den allmänna ordningen. Och vad föreslog Europeiska kommissionen i detta läge? Svaga och ineffektiva åtgärder som långtifrån svarade mot krisens omfattning och de problem den medförde. Kommissionen föreslog frivilliga åtgärder om slaktning och destruering, som vissa medlemsstater lät bli att tillämpa, exempelvis Tyskland och Nederländerna, som exporterade sina problem till Frankrike genom att vägra hjälpa sina egna uppfödare.
Mot den bakgrunden var de åtgärder som togs i Frankrike, där myndigheterna och branschen ingick en gemensam överenskommelse, helt anpassade efter situationen och fick en omedelbart lugnande effekt. Åtgärderna bestod i att man tillsammans med slakterierna fastställde inköpspriser som för övrigt motsvarade de priser för inköp och destruering som fastställts av kommissionen och i att man vädjade till importföretagen att upphöra med sin import av nötkött. Anklagelsen om olaglig kartellbildning som förts fram av kommissionen framstår därför som fullständigt fealaktig och skandalös med tanke på hur allvarlig situationen var vid denna tidpunkt, och för att vara helt ärlig som både absurd och oansvarig. Jag uppmanar därför kommissionen att omedelbart avstå från dessa rättsliga åtgärder som är helt orimliga och ägna all sin energi åt att spåra de verkliga dolda kartellbildningar som vad dem beträffar på allvar skadar den fria konkurrensen.

Solbes Mira
. (ES) Herr talman! Gemenskapens bestämmelser skall naturligtvis tillämpas, beräkningssystemet för böterna är reglerat genom lagstiftning och vad som enligt min åsikt har gjorts i det här fallet är de har tillämpats enligt det fastställda förfarandet och - som jag har vidhållit - i beaktande av de särskilda omständigheterna i det här fallet, behandlades ärendet mildare.
När det gäller frågan om vad kommissionen gjorde för att lösa den kris som ni avser, nämnde jag de budgetmedel som anslogs och behovet av att agera för att upprätthålla stabiliteten på marknaderna i min inledande presentation. Detta är argumenten och alla dessa faktorer förklaras naturligtvis detaljerat i kommissionens beslut.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i kväll.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatter om fall av kränkningar av de mänskliga rättigheterna samt av demokratiska och rättsstatliga principer.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0337/2003 av Bastiaan Belder för EDD-gruppen om situationen i Kambodja inför de allmänna valen den 27 juli 2003,
B5-0343/2003 av J. van den Berg för PSE-gruppen om val till den lagstiftande församlingen i Kambodja,
B5-0346/2003 av Patricia McKenna för Verts/ALE-gruppen om Kambodja,
B5-0349/2003 av Hartmut Nassauer för PPE-DE-gruppen om Kambodja,
B5-0353/2003 av Luisa Morgantini för GUE/NGL-gruppen om situationen i Kambodja inför de allmänna valen den 27 juli 2003,
B5-0357/2003 av Graham R. Watson för ELDR-gruppen om situationen i Kambodja inför de allmänna valen den 27 juli 2003.

Belder (EDD).
Herr talman! Den politiska situationen i Kambodja är komplex. Jag skulle inte veta vilket parti jag skulle rösta på, sade en nederländsk biståndsarbetare till mig i morse med syfte på det allmänna valet i slutet av månaden. Hans budskap är tydligt och berättigat: från Europas sida bör vi betrakta alla kambodjanska partier lika kritiskt och följa dem på vägen till valurnorna. I det avseendet väntar jag också på EU-observatörernas rapport. 
Under tiden övergår Kambodja från att vara ett land som främst är hänvisat till humanitärt bistånd till ett vanligt utvecklingsland. I det sammanhanget bör Europeiska unionen hjälpa till. Utifrån fältet hörde jag mycket kritiska röster om samordningen och effektiviteten i den hjälpande handen från Europa. Decentralisering och flerfaldigt anlitande av samfinansieringsorganisationer visar här vägen till en bättre framtid för befolkningen i Kambodja. De nyttiga investeringarna från ECHO kräver kort sagt en logisk följd i det verkliga verkställandet av EG:s strategidokument för Kambodja.

Junker (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar, kära kolleger! I själva verket måste man påminna om att de fasansfulla åren under Pol Pots regim i Kambodja har traumatiserat ett helt folk. Omkring 2 miljoner människor miste sina liv, otaliga deporterades och gjordes rotlösa. Till och med att bära glasögon innebar en fara för livet, och det gjorde i ännu högre grad en hög utbildning.
Den som i dag reser igenom detta vackra tropiska land med de imponerande kvarlevorna av sten från en uråldrig kultur konfronteras fortfarande överallt med de fysiska och psykiska skadorna hos ett pinat folk, som först terroriserades av röda khmererna, sedan underkuvades av befriarna från Vietnam och slutligen kom en bit närmare ett normalt tillstånd under FN:s mandat. Jag har kunnat följa denna process, eftersom jag gjorde några resor till detta land och 1998 deltog i den då mycket omfattande valobservationen.
Det finns för övrigt inget annan plats i världen där de kvinnliga familjeöverhuvudena är i en sådan majoritet gentemot de manliga. Sönerna, makarna och bröderna är i ännu högre grad än kvinnorna offer för ett människoföraktande system och våldsamma uppgörelser, inklusive amerikanska bomber och vietnamesiska landminor, som gång på gång - ännu i dag - dödar eller skadar människor svårt. Fattigdom, nöd, rotlöshet och viss våldsbenägenhet - det måste man säga - finns kvar.
Det kommer naturligtvis också till uttryck nu inför valet, men jag anser att man måste klargöra att situationen visar sig vara mindre orolig än tidigare - det finns också entydiga uppgifter om detta; jag hänvisar till högkommissarien för mänskliga rättigheter i Kambodja - och även den asiatiska nätverksorganisationen för fria val har konstaterat en tydlig minskning av våldshandlingar i jämförelse med tidigare val. Det kommer nu att vara mycket viktigt att hålla ögonen på detta under det här valet, på vilka framsteg denna utveckling gör, för helt friktionsfritt kommer det inte att vara - det står klart. Det anser jag inte heller att man kan förvänta sig med den historia som detta land har bakom sig. Men om vi kan bidra till att stärka de demokratiska krafterna här och också förankra betydelsen av demokratiska val hos befolkningen, då har vi tagit ett stort steg, som kan liknas vid att skapa en ö i denna region som befinner sig på väg mot demokrati, för förhållandena i grannländerna är snarare sämre än bättre. Även detta måste man medge, och således hoppas jag att Kambodja finner vägen till demokrati, vägen till mänsklighet och kan bli ett föredöme för grannländerna.
(Applåder)

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Ett av de stora orosmomenten är att sedan januari har uppenbarligen minst 15 personer, mestadels oppositionsanhängare, mördats under oroligheter i samband med de förestående valen i juli. När vi från delegationen till Asean-länderna var i Kambodja för inte så länge sedan sammanträdde vi med några av oppositionspartierna, och vissa av dem skulle på begravningar av deras medlemmar, som hade blivit dödade. Den här situationen är fullständigt oacceptabel.
Situationen för de mänskliga rättigheterna och dess standard har inte förbättrats i Kambodja under de senaste tio åren, och organisationer för mänskliga rättigheter har rutinmässigt påpekat att deras stora bekymmer förblir den straffrihet som råder för de förövare som kränker mänskliga rättigheter, särskilt medlemmar ur polisväsendet och militären. Det enda framgångsrika åtalet i Kambodja går tillbaka till 1993, då en person under FN:s förvaltning stod anklagad och dömdes; det var Ten Seng, som än i dag arbetar som ställföreträdande chef i det fängelse där han utförde sina brottshandlingar.
Det förekommer också en stor oro för de vietnamesiska bergfolksflyktingar, som fortfarande skickas tillbaka till Vietnam för att där konfronteras med dålig behandling och orättvisa rättegångar. Detta har tagits upp tidigare här i parlamentet. Rättssäkerhetsgarantierna existerar, men de respekteras inte i Kambodja. Det finns en bestämmelse att i lag förbjuda utövandet av tortyr, att tillhandahålla mekanismer och skydd inom rätts- och straffsystemet mot olika former av dålig behandling, och att garantera påföljder för förövare. Det problemet har emellertid ännu inte lösts eftersom det förekommer en brist på respekt för de befintliga skyddsmekanismerna.
Jag hoppas att en ny eller framtida regering och parlament kommer att kunna garantera att dessa lagar respekteras och se till att detta slags situation inte fortsätter. Det måste råda total frihet där. Det är också väldigt viktigt att den nya framtida regeringen eller parlamentet kommer att se till att de tidigare ledarna för de röda khmererna ställs inför rätta. Det är fullkomligt ofattbart att tänka sig att dessa människor fortfarande slipper undan ostraffade för omfattande kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
(Applåder)

Nassauer (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Den 27 juli skall ett nytt parlament väljas i Kambodja, och omkring 20 partier kommer att delta i detta val - redan detta ett tecken på ett visst demokratiskt framsteg. Men det hänger naturligtvis i slutändan på vilket sätt detta val äger rum - och även på tiden före och efter valet - och om det är en rättvis process, som förtjänar att kallas demokratisk. Just här finns det skäl för tvivel. Liksom tidigare har valförberedelsen överskuggats av våld. Oppositionspolitiker hotas, bara i juli mördades två oppositionspolitiker. I allt ges uttryck för allsmäktigheten hos det ensamt härskande kommunistiska partiet, som uppenbarligen fortfarande inte kan förlika sig med att det måste finnas andra partier vid sidan av dem.
Här skadas de lokala valföreskrifterna ofta av de lokala ansvariga, utan att sådana brott straffas. Avgörande för den demokratiska kvaliteten är den fria tillgången till media, framför allt till de elektroniska medierna, och detta garanteras inte. Inte minst för att de elektroniska medierna ständigt befinner sig under Kambodjanska folkpartiet och dess premiärminister Hun Sen eller under till dessa kopplade organisationer och personer.
Europeiska unionen sänder valobservatörer till det här landet. Det är meningsfullt när fria arbetsmöjligheter garanteras, och detta måste landets regering sörja för. Med alla dessa krav gör vi oss inte skyldiga till något som kan liknas vid en otillåten inblandning i detta lands inre angelägenheter, utan vi agerar på grundval av ett samarbetsavtal, där det i artikel 1 klart och tydligt fastställs att båda sidorna skall visa respekt för de demokratiska principerna och de grundläggande delarna i fråga om de mänskliga rättigheterna.
Europeiska unionen har engagerat sig starkt i detta land sedan 1992. Vi har investerat omkring 250 miljoner euro i landet, och därför är vi berättigade att ställa en del krav som går i linje med rättvisa val. Vi kräver därför av Kambodjas regering att man får ett slut på våldet och stoppar hoten mot oppositionspolitikerna och -partierna. Vidare kräver vi av de kambodjanska myndigheterna att man garanterar att detta val kan äga rum på ett fritt och icke hämmande sätt.
(Applåder)

Van den Bos (ELDR).
Kambodja har en förskräckligt våldsam historia. Den kambodjanska befolkningen förtjänar en fredlig framtid. Därför är det av stor vikt att det kommande valet går rättvist och fredligt till. Dessutom får massmördarna inte undslippa sina straff. Min partigrupp är inte särskilt lugn i någon av dessa båda omständigheter.
Många våldsamheter anmäls till oss i samband med valkampen. Det kambodjanska folkpartiet är överallt närvarande och särskilt på lokal nivå tar myndigheterna alla möjligheter att hota befolkningen. De kan tydligen göra det ostört och ostraffat. De elektroniska medierna är också i händerna på premiärminister Hun Sens parti. Min partigrupp är särskilt orolig för att Sam Rainsys parti av den anledningen inte får någon ärlig chans. Med tanke på hans stora mod och hans förtjänster för ett demokratiskt Kambodja förtjänar Sam Rainsy Sacharovpriset.
Människorättssituationen är fortfarande dålig. Det är därför också mycket beklagligt att den ekonomiska och sociala utvecklingen stagnerar trots avsevärt bistånd från Europa. Vi är för att koppla det biståndet till framsteg med avseende på pluralism, mänskliga rättigheter och fria val. Demokratisering och välfärd kan ju inte skiljas från varandra. Man måste göra upp med det förgångna genom att nu göra vad som behövs för en rik framtid för den fattiga kambodjanska befolkningen.

Dupuis (NI).
Herr talman, kära kolleger! Vi vet alla att Kambodja är viktigt för sina grannländer, som befinner sig i en långt allvarligare situation, vilket Junker påpekade. Det gäller särskilt Vietnam och Laos.
Jag vill tacka alla kolleger, för jag tror att detta är en bra resolution. Bortsett från det återkommer vi alltid till bilden av flaskan som är antingen halvtom eller halvfull. I detta fall är den snarare halvtom i Nassauers ögon och halvfull i Junkers ögon. Hur det än är med detta tror jag att det viktigaste just nu är valet.
Den nationella valkommittén har fastställt värdefulla normer. Kommittén uträttar ett enastående arbete. Vi har också haft en lång väg att gå. Situationen var i januari-februari ytterst oroande. Även i dag förekommer våld. Men om man jämför dagens situation med vad som hände vid det senaste valet, så är den bättre. Möjligheterna till mediabevakning är visserligen inte perfekta, men de är bättre. Det är på den punkten vår resolution är viktig. Vi måste vara ytterst vaksamma så att den positiva utvecklingen fortsätter fram till den 27 juli, och så att valet kan genomföras under så demokratiska former som möjligt.

Solbes Mira
. (ES) Herr talman! Kommissionen har uppmärksamt lyssnat till era inlägg och de bidrag ni har kommit med under den här debatten. Vi anser att de kommande nationella valen är ett avgörande ögonblick för att utveckla och befästa det demokratiska systemet i Kambodja. Unionen är fast besluten att stödja den processen, som kommer att understödjas med hjälp av de internationella observatörer som kommer att vara närvarande.
Det är emellertid sant, och i det avseendet delar vi parlamentets oro, att de politiska våldshandlingarna och det rådande klimatet av hotelser och straffrihet skapar spänningar inför valen. Unionen påtalade och betonade våldet under den föregående valperioden redan under valen 1998 och 2002 och, även om de flesta observatörerna är överens om att våldet verkar minska, är det fortfarande oroande med tanke på hur det kan påverka valprocessen.
Kommissionen hoppas uppriktigt sagt att de åtgärder som har vidtagits av myndigheterna för att se till att lagen följs utan hot, förföljelser eller våld, kommer att ge positiva effekter och jag kan försäkra er om att kommissionen i nära samarbete med medlemsstaterna fortsätter att noggrant följa processen, för att försöka se till att dessa situationer inte uppstår.
Kommissionen är även oroad över den bristande pressfriheten, och det är nödvändigt att komma till rätta med de svårigheter som finns, som är följden av regeringens hårda kontroll av massmedia. I det här avseendet förväntar sig kommissionen att de positiva åtgärder som har vidtagits av de kambodjanska myndigheterna, särskilt av den nationella valkommittén, när det gäller massmedias roll under tiden före valen, kommer att tillämpas effektivt.
Den här frågan kommer utan tvivel att vara av särskilt intresse för Europeiska unionens valobservatörers uppdrag, som inleddes den 11 juni i år, då basgruppen som leds av Evans, anlände: 36 europeiska observatörer har anlänt till Kambodja och ytterligare 70 observatörer bör anlända den 22 juli. Chefen för valövervakningsuppdraget kommer att göra ett preliminärt uttalande omedelbart efter valen.
När det gäller vår förmåga för att handla i Kambodja vill jag säga att vi genom det nationella vägledande programmet för 2002-2004 har möjlighet att bidra med resurser för att inverka på demokratiseringsprocesserna i landet. I det här avseendet betraktas hela frågan om styre som en övergripande fråga inom alla samarbetsområden. Hittills har vi anslagit 10 miljoner euro till det här området, som särskilt har använts för att stödja valprocessen.
Allt detta återspeglar gemenskapens och kommissionens åtagande när det gäller de mänskliga rättigheterna och demokratin, vilket tydliggörs av Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, inom vilket Kambodja betraktas som ett huvudsakligt mål. De icke-statliga organisationerna, som valts ut genom anbudsinfordran, är en av de främsta kanalerna för att genomföra åtgärderna, inom ramen för detta initiativ, som direkt kommer till den kambodjanska befolkningens fördel.
Det är dessa åtgärder vi arbetar med och vi anser att det är möjligt att göra framsteg i befästandet av demokratin och se till att valen genomförs så korrekt som möjligt, vilket gör att vi kan ta ett steg framåt för att nå det mål som vi alla eftersträvar.
(Applåder)

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum direkt efter debatterna.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0336/2003 av Bastiaan Belder för EDD-gruppen om Laos,
B5-0345/2003 av Pervenche Berès för PSE-gruppen om gripanden av europeiska journalister, en amerikansk översättare och deras laotiske ledsagare,
B5-0348/2003 av Patricia McKenna för Verts/ALE-gruppen om gripanden av europeiska journalister, en amerikansk översättare och deras laotiske ledsagare,
B5-0350/2003 av Hartmut Nassauer för PPE-DE-gruppen om Laos,
B5-0354/2003 av Pernille Frahm för GUE/NGL-gruppen om gripanden av journalister i Laos,
B5-0356/2003 av Anne André-Léonard för ELDR-gruppen om gripandet av Faliste, Reynaud, Mua och fyra laotiska medborgare, samt om den allmänna situationen i Laos.

Belder (EDD).
?I nästan 30 år har de här människorna jagats som vilda djur?, den bedömningen gjorde en journalist som lyckats tränga in till Hmong-befolkningen. I det norra bergsområdet går många av de 300 000 ?glömda människorna i Laos? fortfarande böjda under den kommunistiska regimens hämnd. Deras politiska val under Vietnamkriget kallades för ?förräderi? och är fortfarande en styggelse för den nuvarande skräckregimen.
Skådeprocessen och den absurda domen mot en fransk och en belgisk journalist och en amerikansk Hmong-predikant i Phonsavan är inga enstaka fall. Isolerad från yttervärlden försöker Vientiane bryta ner det här folket. Intresse för ett erkännande av konflikten med Hmong är tydligen inte önskvärt.
Dessutom hör Laos hemma i den ökända raden av länder där de allvarligaste kränkningarna av religionsfriheten äger rum. Särskilt den kristna minoriteten blir hårt förföljd och deras tro är till och med förbjuden! Den här kränkningen av personliga frihet och värdighet kan inte rättfärdigas i någon kulturs eller lands namn.
Med denna resolution uppmanar jag därför de laotiska myndigheterna att omedelbart upphöra med sitt förtryck av Hmong och andra, särskilt kristna, minoriteter. Om det inte leder till någon reaktion så bör rådet och kommissionen ompröva alla sina förbindelser med Laos.

Gillig (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Rätten till information hör till de grundläggande fri- och rättigheterna som ser till att fred och demokrati upprätthålls i världen. Ännu en gång har dessa rättigheter kränkts, och i dag är det situationen i Laos som måste kritiseras. Sedan den 5 juni har två journalister, en fransman och en belgare, hållits fängslade i Vientiane i Laos tillsammans med sina medhjälpare. De fängslades i provinsen Xieng Khuang där de höll på att avsluta ett reportage om situationen för Hmongminoriteten. Efter en rent farsartad rättegång dömdes Thierry Falise och Vincent Reynaud den 30 juni till 15 års fängelse för motstånd mot tjänsteman i dennes tjänsteutövning, enligt rättens formulering. Varken denna falska åtalspunkt eller den avkunnade domen motsvarar vad som i detta fall föreskrivs enligt den laotiska strafflagen.
Herr talman, kära kolleger! Thierry Falise och Vincent Reynaud dömdes i själva verket trots att de bara utförde sitt arbete som journalister och TV-fotografer, när de filmade en grupp bergsbor som i åratal förföljts av en auktoritär regim som skändar alla demokratiska principer.
I det resolutionsförslag vi lägger fram för parlamentet och som vi uppmanar talmannen att vidarebefordra till de laotiska myndigheterna och till alla Aseans medlemsstater, kräver vi för det första att dessa båda journalister och deras följeslagare omedelbart skall friges. För det andra att internationella konventioner skall tillämpas, exempelvis den som antagits av den franskspråkiga världen i Bamakodeklarationen, som ratificerats av Laos, i syfte att skydda journalisternas rättigheter, framför allt alla de journalister som rapporterar från krigsdrabbade områden. För det tredje att all politisk förföljelse och förtryck av Hmongfolket och andra minoriteter i Laos omedelbart skall upphöra. Och slutligen, för det femte, att man snarast möjligt och under det att Europaparlamentet hålls underrättat omprövar alla möjligheter till ekonomiskt samarbete mellan Europeiska unionen och Laos, enligt vad som föreskrivs i de avtal som ingåtts och som omnämns i vår resolution.
Herr talman! Jag tror och förklarar på min grupps vägnar att vi inte kan fortsätta att hjälpa länder som inför hela världens ögon öppet kränker de mänskliga rättigheterna och upprätthålla förbindelser med dem. Det är vårt ansvar som europeiskt parlament att kritisera och oförtröttligt påtala vad som är fullständigt oacceptabelt.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Arresteringarna av de europeiska journalisterna och deras laotiska kolleger vållar stor oro: för det första, angående pressfriheten. Om man beskådar vad som har skett sedan dess har restriktioner införts angående umgängesrätt med personer i fängelse, och deras interneringsplats har hållits hemlig i mer än en vecka nu. Uppenbarligen har man under rättegångarna inte respekterat deras rättigheter i enlighet med internationell rätt. De har inte fått en rättvis rättegång.
Situationen i Laos är nog så alarmerande. Det är inte bara dessa människor som lider utan hela det övriga landet också. Människors rättigheter respekteras inte: deras medborgerliga, politiska och religiösa rättigheter respekteras inte. Det finns till exempel inga rättigheter för personer i fängelse. Många av dessa personer har otillbörligt fängslats. De har inga rättigheter att motta besök.
Denna morgon träffade vi en delegation från Laos. De bevis de gav oss vållade allvarlig oro. Vissa talare har sagt att vi bör omvärdera våra förbindelser med Laos om dess myndigheterna inte uppmärksammar situationen i det egna landet. Det är uppenbart att man omgående bör frige dessa journalister. Det måste finnas pressfrihet. De måste upphöra med förföljelserna av Hmong och andra minoriteter. Förföljelserna måste stoppas.
Rättsfallet kritiserades också av ledningen i Washington. De kallade det för en parodi och yrkade på en rättvis rättegång. Vi måste vara mycket försiktiga beträffande vem som pekar finger åt vem, med tanke på att ledningen i Washington är ansvarigt för Guantanamo Bay-frågan. Dessa människor har inte fått en rättvis rättegång, och inte heller har de haft legitima anklagelser riktade mot sig. Jag tvivlar på att detta skulle kunna hända i Europeiska unionen. Amerikanarna bör se över vad de själva gör innan de pekar finger åt någon annan.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Det handlar i dag inte enbart om minoriteter och europeiska journalister - hur viktigt detta ändå är - det handlar om det laotiska folket i sig. Laos är ett uråldrigt kungarike med en mycket rik kultur, ett land som var fredligt och tolerant, som under kungarikets tid inte hotade någon. Jag gläder mig åt att Laos' kungafamilj är närvarande här i dag.
Detta land blev under 1900-talet först offer för kolonialismen, för andra världskriget och sedan inte minst för konflikten mellan Öst och Väst. Det störtades på ett brutalt sätt genom en kommunistisk ockupation. Vi måste vara på det klara med att vi i början av 2000-talet har den uppgiften att se till att Laos inte blir till ett museum av i verkligheten existerande socialism, utan till ett blommande demokratiskt land. Vi säger därför: de mänskliga rättigheterna måste förstärkas, rättsstaten måste förstärkas, religions- och samvetsfrihet skall respekteras, politiska fångar skall friges. Framför allt måste medierna ha fri tillgång till Laos, så att också världsopinionen får veta vad som verkligen sker, och så att de fel som finns här liksom tidigare inte döljs för världsopinionens ögon.
Vi som europeisk union vill samarbeta med Laos. Vi står bakom handels- och samarbetsavtal om de mänskliga rättigheterna också respekteras i dessa. Men om denna klausul om de mänskliga rättigheterna bara är en fars, om den inte följs, då måste vi ifrågasätta vårt samarbete med regimen - inte med det laotiska folket - och otvetydigt säga: handel, ekonomi och samarbete är nödvändigt, men deras grund är rätten, deras grund är de mänskliga rättigheterna och de värderingar som vårt internationella samfund är grundat på. Därför skall vi se till att Laos blir en fri, demokratisk rättsstat igen.
(Applåder)

André-Léonard (ELDR).
Herr talman! Av nyhetsbyrån Reuter har vi nyss fått veta att Laos regering är beredd att benåda de båda journalister och den amerikanska tolk som fängslades den 4 juni och som den 30 juni dömdes till 15 års fängelse för händelser som inte bevisats, något som väckte allmän indignation. Jag har här kommunikén från kl. 13.30: ?Laos utrikesminister förväntar sig att regeringarna i de länder där de tre männen är hemmahöriga, nämligen Belgien, Frankrike och Förenta staterna, lämnar in en nådeansökan?. Detta kommer givetvis att göras, om det inte redan är gjort. Vi måste glädja oss åt den effektiva roll som spelats av våra utrikesministrar och av diplomater på plats, en roll som utan tvekan nu ger oss hopp om en nära förestående frigivning.
Även om vi gläder oss åt resultatet av dessa ansträngningar känner vi fortsatt stor oro över vad som skall hända med de fyra laotier som följde med Thierry Falise och Vincent Reynaud. Vi har fått veta att de skall avtjäna ett 20-årigt fängelsestraff. Även här vädjar vi till den laotiska regeringens barmhärtighet. Alltför många journalister har fått plikta med sitt liv eller dömts till hårda fängelsestraff för att de utövat sitt yrke - att informera.
Vi påminner om att yttrandefriheten är en grundläggande rättighet. Vi förväntar oss av kommissionen och rådet att de stöder våra diplomaters ansträngningar och hoppas att vårt europeiska kontor i regionen skall ingripa så att även de fyra laotiska medborgarna friges. Herr talman! Inför denna kammare vill vi uttrycka all vår solidaritet med journalisterna och deras hårt prövade familjer och försäkra dem att Europaparlamentet, som är en garant för fri- och rättigheter, oförtröttligt kommer att försvara pressfriheten, informationsfriheten och mer än någonsin de mänskliga rättigheterna, oavsett vilken regim som är vid makten.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Det finns skäl till djup oro för de kvarhållna journalisternas, prästens och de fyra laotiska medborgarnas fysiska och psykiska hälsa. Deras namn och vistelseorter har inte offentliggjorts. Samtidigt vet vi att de måndagen den 30 juni i år dömdes till 15 års fängelse, utan att rätten till försvar respekterades, för att enligt uppgift ha hindrat en tjänsteman i utövandet av sin tjänsteplikt.
När vi här i Europaparlamentet uppmärksammar de bristande demokratiska rättigheterna i Laos, uppmanar vi myndigheterna i detta land att se till att landets konstitution, som säger sig garantera religionsfriheten och friheten för de religiösa grupperna, efterlevs. Vi uppmanar myndigheterna i Laos att omedelbart sätta stopp för all politik som innebär förföljelser och förtryck av hmongfolket, andra minoriteter i Laos och kristna befolkningsgrupper. Vidare uppmanar vi myndigheterna i Laos att ge Röda korset tillstånd att besöka de politiska fångarna för att förvissa sig om deras fysiska tillstånd.
Vi anser också att kommissionen bör undersöka om det är lämpligt att fortsätta med det fortlöpande samarbetet med myndigheterna i Laos och bör rapportera till parlamentet i denna fråga. Vi begär från Europaparlamentet att problemet med de fängslade journalisterna sätts upp på dagordningen för nästa sammanträde inom Sydostasiatiska nationers förbund (Asean), om dessa journalister inte friges innan dess.
Låt mig också påtala att den laotiska konstitutionen i praktiken har formuleringar som försvårar religionsfriheten i landet genom att förbjuda alla handlingar som skapar religiös splittring eller leder till allmän splittring bland folket. Under dessa lagar har man under 2002 arresterat 60 kristna och under 1999-2001 haft en aktiv kampanj att stänga kyrkor.

De Keyser (PSE).
Herr talman! I den lista över pressfrihet som upprättats av Reportrar utan gränser intar Laos en föga avundsvärd plats som nummer 133 av 140. Jag kan upplysa om att Italien ligger på 40:e plats, i sällskap med Benin och Sydkorea. I Laos står medierna helt i det enda partiets tjänst, och parlamentet dröjer fortfarande med att anta en lag som skall göra det möjligt att starta privata medier, något som likväl utlovades 2001. Vi saknar fortfarande uppgifter om de fem ledare för oktoberrörelsen 1999 som försvunnit. En av dessa är Thongpaseuth Kenakoun, författare till ett stort antal artiklar och smädeskrifter om situationen i Laos och behovet av demokratiska reformer.
Fallet med Thierry Falise och Vincent Reynaud är därför inget olycksfall i rättsmaskineriet. Det inträffar i ett klimat med ständiga kränkningar av de mänskliga rättigheterna och den skandalösa dom som den 1 juli dömde dem till 15 års fängelse aktualiserar åtminstone två frågor. Den första handlar om pressens frihet i stort. Vi har sett att den ofta kränks, även i Europa. Denna frihet är en av demokratins fundament och vi måste försvara den till varje pris. Den andra frågan handlar om demokratiklausulen i samarbetsavtalen. Man kan säga att den ofta inkränker sig till en ren formklausul och till ett tomt skal.
Hur skall man kunna ta EU på allvar när man inte ser till att denna klausul följs när ett avtal har undertecknats, genom att tillämpa lämpliga sanktioner? Vi vet att Belgiens, Frankrikes, Förenta staternas och Europeiska unionens förenade påtryckningar sannolikt kommer att få ut Falise, Reynaud och Naw Karl Mua ur fängelset, vilket bekräftas av André-Léonard. Det blir en lättnad. Men jag uppmanar uttryckligen parlamentet att kräva att även de båda guiderna Thao Moua och Tha Char Yang, och chauffören Pa Phue Khang, samt en fjärde okänd laotier skall friges, för de är varken reportrar eller utlänningar. De är bara laotier. Herr talman! De har dömts till mellan 12 och 20 års fängelse och vi kan inte två våra händer.

Dupuis (NI).
Herr kommissionär, kära kolleger! Först av allt vill jag välkomna de kungliga högheterna från Laos som tagit plats på åhörarläktaren, medlemmarna i den kungliga familjen i Laos, ordföranden i Laos människorättsrörelse och ledaren för den grupp av Hmongfolket som lever i Frankrike. Jag vill också berömma deras kamp, för det är tack vare den vi kan arbeta här i parlamentet, tack vare deras oförtröttliga kamp för demokrati, rättvisa, frihet samt för en nationell försoning i deras land.
Jag tror att allt har sagts i denna debatt och de Keyser gjorde rätt i att betona en sak. Den nyhet André- Léonard förmedlade till oss om en trolig frigivning av de belgiska, franska och amerikanska journalisterna innebär inte att de fyra laotier som ledsagade dem kommer att friges. De kommer att hamna i fängelsehålorna i Vientiane och bli sittande där i 10, 15 eller 20 år.
Denna affär med journalisterna är bara det femtielfte inslaget, det femtielfte beviset på att det som händer i Laos är ytterst allvarligt, att denna regim är fullständigt korrupt, att denna regim borde bli föremål för en undersökning av Interpol och av alla internationella finansieringsorgan, så omfattande som myglet är, och Europeiska unionen borde ändra sin politik gentemot Laos. All politisk eftergivenhet stärker bara ytterlighetselementen i Laos styre. Man måste tillämpa en tydlig och bestämd politik och arbeta för att stärka dem som inifrån Laos regim vill verka för en demokratisering, och en politisk försoningsprocess. Detta är avgörande.
Vi har instrument, vi ger 160 miljoner euro per år via handelsavtal inom textilsektorn. Vi har tiotals samarbetsprojekt. Vi måste verkligen göra en mycket strikt bedömning och tala om för Laos regering att vi kommer att avbryta alla former av samarbete om man inte genomför tydliga och konkreta reformer på det rättsliga området, inom mediernas område och inom det ekonomiska och politiska området.

Solbes Mira
. (ES) Herr talman! Först och främst vill jag betona att kommissionen generellt sett stöder Europaparlamentets gemensamma resolutionsförslag, som vi nu diskuterar.
För det andra, och när det gäller frågan om de gripna europeiska journalisterna, Falise och Reynaud, tas den här frågan för närvarande upp på bilateral nivå av Frankrike och Belgien.
Ministertrojkan har emellertid också haft tillfälle att diskutera bilateralt med Laos vice premiärminister och utrikesminister, med anledning av Aseans nyligen genomförda regionala forum i Phnom Penh den 19 juni. Kommissionen står i nära kontakt med den franska ambassaden och det belgiska konsulatet i Vientiane, samt med ackrediterade i Bangkok, och kommissionen höll ett informellt möte med höga tjänstemän från Laos utrikesministerium.
Kommissionen stöder naturligtvis de diplomatiska ansträngningar som de berörda medlemsstaterna genomför för att finna en tillfredsställande lösning på det här fallet, en lösning som - vi instämmer i vad André-Léonard sade - endast kan nås på diplomatisk och politisk väg. Vi är dessutom beredda att vidta alla nödvändiga åtgärder för att utöva påtryckningar på Laos regering på unionsnivå.
Vi anser däremot inte att det skulle vara till nytta att ta med en fråga av den här typen på en dagordning av annan karaktär, till exempel Aseans möten, eftersom vi inte anser att det är ett lämpligt tillfälle att lägga fram den här frågan vid de multilaterala möten som hålls på hög nivå. Vi hoppas att de nyheter som André-Léonard kom med tidigare leder till goda resultat till slut.
En sista kommentar om den allmänna situationen för de mänskliga rättigheterna i Laos och vår ståndpunkt om den frågan. Kommissionen övervakar situationen på nära håll genom vår delegation i Vientiane och vi kommer att fortsätta att analysera situationen för de mänskliga rättigheterna och de effekter som detta möjligen kan få för samarbetsprogrammet EG-Laos inför den gemensamma kommittén EG-Laos sammanträde, som planeras äga rum nästa höst. I det avseendet är kommissionen alltid beredd att diskutera den här frågan med Europaparlamentet.

Talmannen.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum direkt efter debatterna.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0344/2003 av Margrietus J. van den Berg för PSE-gruppen om situationen i Uganda,
B5-0347/2003 av Nelly Maes för Verts/ALE-gruppen om situationen i Uganda,
B5-0351/2003 av Mario Mauro för PPE-DE-gruppen om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i nordliga Uganda,
B5-0352/2003 av Yasmine Boudjenah för GUE/NGL-gruppen om situationen i Uganda,
B5-0355/2003 av Johan Van Hecke för ELDR-gruppen om LRA:s bortförande av barn,
B5-0358/2003de av Cristiana Muscardini för UEN-gruppen om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i nordliga Uganda.

Stihler (PSE).
Herr talman! Tills nyligen trodde jag att Uganda var ett av de bättre afrikanska staterna när det gäller de mänskliga rättigheterna. För två veckor sedan ordnade Amnesty International, som en del av flyktingveckan, så att ledamöter av Europaparlamentet fick bli kompanjoner till flyktingar under en dag. Anledningen till detta var helt enkelt att låta politiker i första hand förstå erfarenheterna hos de personer som blir flyktingar och att lyssna till varför dessa människor var tvungna att fly från sina hemländer.
Jag hade privilegiet att möta en ugandisk flykting som lever i Skottland, vars namn är Innocent Jakisa. Han har beviljats flyktingstatus för att permanent kunna stanna i Förenade kungariket. Hans historia var chockerande. Jag har inte tid att gå in på detaljer nu. Han var inte från norra delen av landet, men han var en aktivist som kämpade för de funktionshindrades rättigheter och han yttrade sig mot landets regering.
Det är därför resolutionens punkt 5, där man uppmanar de ugandiska myndigheterna att införa god förvaltning och politisk pluralism, är absolut nödvändig. Yttrandefrihet är grundläggande för demokratin. Uganda har kommit en lång bit på vägen från Idi Amins brutala diktatur, men det återstår fortfarande mycket att göra. Det faktum att det inte förekommer några politiska partier i Uganda borde utgöra en källa till oro för oss i EU, och även om presidenten förmodas häva detta 17-åriga förbud mot flerpartidemokrati, som kommer att bli föremål för en folkomröstning, bör denna process övervakas på nära håll av EU.
När det gäller det underlag som finns till hands i resolutionen utgör behandlingen av barn i norra delen av Uganda en allvarlig angelägenhet. För bara några veckor sedan blev några skolflickor bortrövade av den brutala rebellgruppen, Herrens motståndsarmé (LRA). Om de inte återfinns kommer de att underkastas ett öde som sexslavar till milisledare. Enligt Jo Becker från Human Rights Watch har det skett en dramatisk och alarmerande ökning av kidnappningar. Under de senaste tio månaderna har fler barn förts bort än något tidigare år under konflikten. Sedan den ugandiska regeringens militära offensiv, för drygt ett år sedan, uppskattas 5 000 barn ha kidnappats. Under året före var denna siffra lägre än 100. Under den 17-åriga konflikten mellan den ugandiska regeringen och LRA uppskattas 20 000 barn ha kidnappats.
Mycket återstår att göra. Jag hoppas att framtidens barn i Uganda kommer att kunna leva i frid och att de mänskliga rättigheterna för personer som Innocent kommer att respekteras.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag skall fortsätta där kollega Stihler var tvungen att sluta på grund av tidsbrist. Hon har rätt när hon anklagar den allvarliga situationen i norra Uganda, med massiva kidnappningar av barn som utnyttjas som barnsoldater, som sexslavar, som bärare. Kort sagt, barn som under dödshot och under livsfarliga förhållanden hålls i slaveri eller till och med görs till mördare. 
Ansvaret för det här ligger på diverse olika håll. Det har redan sagts här att Ugandas regering inte är någon lammunge. Det vore bra om Europeiska unionen skulle ta en ordentlig titt på allt okontrollerat budgetstöd som går till Uganda, från medlemsstaterna och från oss själva, för Uganda är nämligen ingen modellstat. Det har visserligen gjorts framsteg på vissa områden men uppgifterna om systematisk tortyr förtjänar att undersökas noga. Det gäller till exempel dödsorsaken för en man vid namn Murisidi som dog i en poliscell.
Ugandas regering överlåter befolkningen till den terror som utövas av Lord's Resistance Army. Den kan inte garantera medborgarnas säkerhet i den norra delen av landet och den har inte heller lyckats få med LRA i några fredssamtal - trots Ugandas ökade militära utgifter och trots Ugandas militära närvaro i östra Kongo, där närvaron tydligen är mer lukrativ.
Inte heller Sudans regering går fri. Sudan förnekar eftertryckligen sitt ansvar för de brott som begås av rebellerna i LRA. Det är tydligt att de får vapen från den sudanska armén själv. Jag har här vittnesmål från religiösa ledare som i detalj beskriver en storskalig vapenleverans i mitten av mars 2003, från bomber, diverse typer av granater, hundratals lådor med kulor till uniformer.
Det är tydligt: så länge LRA har vapen så skjuter, dödar och kidnappar de barn i stället för att förhandla om fred.

Andria (PPE-DE).
Herr talman! Jag skall tala i stället för kollegan Mauro, som har sammanställt resolutionen. Upptrappningen av konflikten i norra Uganda håller på att få en aldrig tidigare skådad omfattning och en verklig humanitär katastrofsituation håller på att uppstå. Cirka en miljon människor har förflyttats till Acholiland och regionerna Lango och Iteso. I början av året verkade det religiösa fredsinitiativet från Acholiledarna ha lett till makalösa resultat. Det har avhållits flera möten mellan de religiösa ledarna och rebellerna, det har också tillsatts en presidentkommitté för fred, med stora befogenheter, och LRA och regeringen har krävt vapenvila. I maj diskuterades krisen i norra Uganda för första gången vid gruppernas samrådsmöte som en nationell fråga och det civila samhället bidrog i betydande utsträckning. Trots dessa blygsamma hoppingivande signaler har konflikten förvärrats mycket under de senaste två månaderna. För första gången sedan denna betryckande utveckling började har rebellernas verksamhet intensifierats och dragit ut på tiden i mer än sex månader, vilket innebär ett trendbrott jämfört med de traditionella våldscykler som ursprungligen hade karaktär av tillfälliga och inte stadigvarande rövartåg. 
Av LRA:s order om attacker mot katolska missioner nyligen framgick det tydligt att Sudans regering har förnyat sitt stöd till LRA genom att tillhandahålla tunga och sofistikerade vapen. Joseph Kony, ledaren för den så kallade Herrens motståndsarmé, talade igen i måndags och sade åt sina män att mörda alla som kommer i deras väg utan förbarmande, också gamla och barn, och att bara skona gravida kvinnor, att kallblodigt mörda präster och missionärer och att lika kallblodigt piska nunnor. Denna vanvettiga order gavs på den radiofrekvens som används av nätverket för de katolska missionerna i norra Uganda. Eftersom rebellerna under de senaste månaderna har plundrat åtskilliga katolska församlingar använder de nämligen missionärernas radioutrustning för sin interna kommunikation. Dessutom har Ugandas regering, trots att den humanitära situationen förvärras och att rebellernas verksamhet uppenbarligen ökar, förklarat att situationen fortfarande är under kontroll. Vad detta anbelangar tycker jag att det är viktigt att understryka Europeiska kommissionens hängivna ansträngningar att hjälpa befolkningen, bland annat genom att genomföra ingående inspektioner på fältet.
I denna kaotiska tid, som kännetecknas av våld, terror och krig, är den verkliga faran att vapnen kommer till makten som enda sättet att lösa denna allvarliga situation. Å andra sidan löper man risken att världssamfundet och människorna tar sin tillflykt till likgiltighet och reducerar denna katastrof till en intern angelägenhet för Acholifolket. Vi måste lyssna till ropen från människorna och ledarna i Acholiland: historien har redan gett sorgliga bevis på att man aldrig når fred genom att tvinga ett folk till underkastelse.

Sylla (GUE/NGL).
Herr kommissionär, herr talman! Jag känner mig lite besvärad. I dag som så många andra gånger diskuterar vi ytterst viktiga ämnen under brådskande frågor. Jag skulle därför vilja att vi övervägde möjligheten att inte alltid förlägga de mänskliga rättigheterna till torsdag eftermiddag, när bara en handfull ledamöter finns kvar. Jag tror nämligen att det vore värt att ibland flytta på denna punkt med så allvarliga frågor som mänskliga rättigheter och yttrandefrihet, så att den hamnade vid ett så gynnsamt tillfälle som möjligt på föredragningslistan, när flest ledamöter är närvarande.
För att komma till frågan om Uganda, sågs detta land länge som en förebild för utvecklingen i Östafrika. I dag är landet den värsta hemvisten för kränkningar av människors fysiska integritet och mänskliga rättigheter.
Forna tiders slavar kidnappades, slängdes ned i lastrummen, byttes mot varor och rikedomar. När västländerna hade tvättat sin moraliska byk - framför allt i Durban där man kallade slaveriet ett brott mot mänskligheten - glömde de till slut att det i dag finns andra former av slaveri. I dag bär slaven inte längre kedjor och arbetar inte på bomullsfälten, slaveriet behöver inte längre frågan om hudfärg för att befästa sin auktoritet över de svarta vars själar som har förstörts. Nej! Slaveriet framträder i dag i form av arméer som påstår sig vara motståndsarméer, som säger sig stå i självutnämnda ledares tjänst och allt detta leder till den tragedi vi i dag känner till - barnsoldaterna.
Man skall veta att barnsoldaterna är barn som tvingas att döda en familjemedlem för att kunna bli en barnsoldat. Det här förklarar Kourouma mycket väl i sin bok. Man skall veta att de utnyttjas sexuellt, vilket har nämnts här. Man skall veta att antalet sådana barn i dag uppgår till 20 000 i Uganda. Att denna tragedi är möjlig beror också på att en hel rad länder ger logistisk, finansiell och militär hjälp till länder som Sudan och Uganda.
Så jag skulle vilja säga att jag har en känsla av att det även i detta avseende finns två måttstockar för den politik vi för. För några veckor sedan reste jag till Togo, till detta land som vi - måhända med rätta - har vägrat att ge bistånd inom hälsovård och utbildning. Landet är alltså drabbat av sanktioner. Samtidigt får ett land som Uganda stöd av Förenta staterna. Konventioner som vi har undertecknat, exempelvis ?Allt utom vapen?, gäller samtidigt inte som sådana i Uganda, där vapenhandeln pågår överallt.
Jag skulle vilja vara säker på att samtliga konventioner om handel i landet, framför allt när det gäller vapenhandel, verkligen tillämpas när det gäller länder som Uganda. Jag skulle också vilja vara säker på att de olika konventioner som vi undertecknar inte enbart är kvalitetsmärken för att skaffa oss gott samvete, för om man har undertecknat konventionen om skydd av barnens rättigheter och en hel rad konventioner som syftar till att skydda de grundläggande rättigheterna, då har man inte rätt att fortsätta låtsas som ingenting. Om allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna, kränkningar av barnens rättigheter och mord i dag hör till vardagen i Uganda, då måste vi ta vårt ansvar. Det gör vi inte med hjälp av en politik med två måttstockar, utan med hjälp av verkliga sanktioner och kontroll av det stöd vi ger till detta land.

Van den Bos (ELDR).
Situationen i norra Uganda har varit skandalös i flera år. Ugandas regering utövar ingen militär makt där. Är det ovilja, vanmakt eller både och? I varje fall måste de ugandiska styrkor som nu befinner sig i Kongo förflytta sig till det här området för i Kongo har de bara andra avsikter.
I norra Uganda råder total anarki och gör Herrens armé allt det som Gud förbjudit. Det är ofattbart att dessa otroliga skurkar kan fortsätta anfalla skolor och kidnappa kvinnor och barn för att göra dem till sexslavar eller tvinga dem bli soldater. Fångarna tvingas döda eller tortera varandra om de försöker fly. Den internationella gemenskapen har alltför länge suttit stilla och tittat på hur dessa illdåd ostört fullbordas. Afrikanska unionen skämmer ut sig genom att inte ingripa och det är också hög tid att Säkerhetsrådet tar upp det här problemet.
Sudan har tillkännagett att landet inte längre skall ge stöd till Herrens armé, men min partigrupp är inte helt säker på att Sudan håller sitt ord. Till råga på eländet drar det i området dessutom ihop sig till krig mot Rwanda. Hur bedömer kommissionen det krigshotet?
Dessutom är frågan vad Europeiska unionen är villig att göra för att skydda befolkningen där och ge dem humanitärt bistånd. Det börjar bli dags att göra slut på Herrens armés upprörande herravälde.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Det är skakande att höra rapporterna om Uganda och om de fasansfulla grymheter som äger rum där. När man ser allt som denna självutnämnda ?Guds armé? - denna gräsliga sekt, denna beväpnade sekt - ställer till med där skulle man vilja säga att Ugandas armé egentligen har nog att göra i sitt eget land, för att garantera säkerhet och lugn där, och inte kan bära också grannländernas ofred och oroligheter, där de ingriper i stormaktsintressens tjänst, i ekonomiska intressens tjänst, i stamintressens tjänst och så vidare och så vidare.
Men tyvärr skulle inte heller Ugandas armés koncentration på Uganda kunna lösa problemet, eftersom Ugandas armé och Ugandas regering inte är lösningen på problemet, utan är en del av problemet å sin sida. Det finns därför behov för en mycket tydlig politik. För det första måste vi se till att de sudanesiska intrången i Uganda och andra ingripanden utifrån får ett slut, för det andra att också ugandierna sätter stopp för sina interventioner i grannskapet, för det tredje att till att börja med en process för undanröjande av rättsstatens kriminella element äger rum genom polisiära och militära åtgärder inom ramen för rättsstaten, vilken sedan följs av en försonings- och förhandlingsprocess som leder till att man i Uganda stegvis kan bygga upp en någorlunda resonlig demokrati och rättsstat.
Detta land har lidit mycket under olika diktatorer, under olika krig, under olika kriminella element. Det är absolut nödvändigt att återställa den mödofyllda balansen mellan landets folkstammar och etniska grupper, ett land vars mångfald vi känner till genom riket Buganda och dess kabaka, som emellertid också omfattar ett stort antal andra gamla riken och folkstammar och där det enda sättet att skapa en demokratisk framtid är genom att upprätta en omsorgsfull balans mellan folken och folkgrupperna på grundval av en rättsstat.
(Applåder)

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Jag är inte fullständigt nöjd med resolutionen. För det första står det att LRA har en komplicerad politisk agenda. Denna agenda är en vanvettig man som påstår sig motta meddelanden från den Helige Ande att han skall styra Uganda i enlighet med tio Guds bud. Eftersom denna agenda inte har något allmänt intresse, kidnappar Kony barn som skall föra hans krig. Han har ingen som helst avsikt att förhandla med någon om eldupphör.
Det enda sättet att hindra dessa illdåd är att se till att Kony inte har någon möjlighet att motta vapen. Inte desto mindre är det ett faktum att den sudanesiska befälhavaren har försett Kony med omfattande mängder vapen, vilket har gjort det möjligt för honom att genomföra de senaste kidnappningarna. Även om den sudanesiska regeringen inte har någon delaktighet i detta är den ansvarig för den egna militärens handlingar. Jag uppmanar därför Sudan att se till att inte någon av Sudans militära styrkor någonsin mer har möjlighet att beväpna LRA och att förorsaka obeskrivliga lidanden för tusentals barn.

Solbes Mira
. (ES) Herr talman! Vi instämmer i det som har sagts om att krisen i Uganda, trots att den har varat så länge, i viss mån är bortglömd. Därför ser kommissionen positivt på parlamentets initiativ att tydliggöra befolkningens lidande i den regionen.
Vi instämmer i parlamentets fördömande av den terrorkampanj som Herrens motståndsarmé (LRA), bedriver, deras mord och kidnappningar. Den osäkerhet som uppstår till följd av denna grupps verksamhet utgör ett stort hinder för det humanitära biståndet, eftersom det begränsar tillträdet till området och utsätter såväl biståndsarbetarna som den civila befolkningen för risker, förutom de övriga problem som ni mycket väl har beskrivit.
Ni frågar vad unionen gör. För närvarande tillhandahåller unionen stor humanitär hjälp och bistånd genom Europeiska gemenskapens kontor för humanitärt bistånd (ECHO), under förutsättning att säkerhetsåtgärderna tillåter det. Det humanitära biståndet ges i form av läkarvård och livsmedelsstöd, det rör sig om åtgärder för att öka tillgången av drickbart vatten och förbättra saneringssystemet, att tillhandahålla utsäde och redskap för att garantera livsmedelssäkerheten och dela ut basvaror, som tält och filtar. Chefen för ECHO besökte området i veckan och deltar i arbetet för att utöka våra resurser för att ta itu med de aktuella behoven och det humanitära bistånd vi ger i år motsvarar 4 miljoner euro, dubbelt så mycket som förra året, och det kommer att ökas med ytterligare 2 miljoner euro.
Att ge bistånd är emellertid naturligtvis inte allt; vi måste se hur detta stöd kan tjäna som språngbräda för att nå andra resultat. De största givarländerna för en dialog med Ugandas regering i syfte att främja en politik i de nordliga delarna för att underlätta en fullständig integrering av de nordliga distrikten med resten av landet. Kommissionens delegation leder den grupp givare som undersöker de problem som påverkar den nordliga regionen och försöker särskilt lösa problemet med barnen.
Vi använder ekonomiska medel som en språngbräda för att göra framsteg i rätt riktning. Den första delen av budgetstödet, som tas från åttonde Europeiska utvecklingsfonden, frigjordes när Uganda uppfyllde villkoret att inte använda mer än 2 procent av sin totala budget till militära ändamål, och beslutet att frigöra följande budgetmedel kommer att bero på de överenskommelser som kan träffas med Ugandas regering om lämpliga villkor för användning av biståndspengarna.
Dessutom förbereder kommissionen tillsammans med Ugandas regering ett återhämtningsprogram för den nordliga delen, som är ett särskilt komplicerat område. Vi anser att skillnaderna i levnadsstandard mellan den nordliga delen och resten av landet är en av de främsta orsakerna till, och samtidigt konsekvensen, av den ständiga instabiliteten och osäkerheten. Vi anser dock att vårt agerande skulle kunna vara mycket effektivare om vi hade annat stöd till tredje länder. Därför kommer kommissionen se positivt på ett ökat deltagande av Afrikanska unionen i ansträngningarna för att finna en varaktig lösning på problemet, eftersom det ger oss möjlighet att ta itu med de problem som uppstår i andra områden, vilket ni tog upp i era inlägg.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer nu att äga rum.

Dupuis (NI).
Herr talman! Det finns en sak som är otydlig i resolutionen. Man talar om ?före? och ?efter? valperioden. Med tanke på att valperioden har inletts borde man säga under och efter valperioden.

Junker (PSE).
Herr talman! Jag måste verkligen lägga fram ett muntligt ändringsförslag, närmare bestämt ett kompletteringsförslag, vilket skall infogas som Q a (ny). Under Q handlar det, som det står angivet i gemenskapstexten, om repressioner mot kristna grupper och buddistiska munkar. Det kan emellertid fastställas att repressionerna också har drabbat islamiska läromästare. Min grupp är av den uppfattningen att man, om man nu nämner några enstaka grupper, även omnämner alla grupper som här lider eller har lidit under repressioner. Därför vill vi ha en komplettering. Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater har gett mig tecken på att man är beredd att acceptera detta. Jag tror att också de andra grupperna kan göra det.
Jag citerar här det muntliga ändringsförslaget som också har lagts fram för er på engelska. Det lyder:
Qa. ...

Junker (PSE).
Herr talman! Jag ber er att anta denna komplettering.

Gillig (PSE).
Herr talman! I artikel 12 föreslås mycket riktigt att man skall kräva att frågan förs upp på dagordningen vid ett möte i NEC, den nationella valkommittén, något som kommissionens företrädare påpekade. Jag tycker inte att detta är lämpligt. Eftersom Laos inte är medlem i denna församling, skulle vi istället kunna begära att frågan tas upp i Aseans församling. Detta är inte riktigt Aseans roll, men Laos är åtminstone medlem i Asean och vi skulle kunna ta upp frågan i Asean, om kammaren gav sitt samtycke.
För övrigt finns det ett fel i den ursprungliga texten, herr talman. I den ursprungliga texten talas det om den amerikanska journalisten. Man borde skriva den amerikanska tolken, eftersom detta är hans yrke.

Stirbois (NI)
Europa excellerar här än en gång i konsten att odla paradoxen. Samtidigt som man med ena handen förstör vårt jordbruk genom att rasera den gemensamma jordbrukspolitiken och systemet med direktstöd till jordbrukarna, förordas i detta betänkande att familjejordbruken skall ha en särskild plats och att små och medelstora jordbruk skall stödjas, att åtgärderna till stöd för landsbygdens utveckling skall förstärkas och vidare att kvinnorna i Europeiska unionens jordbruk och landsbygdsområden skall skyddas.
Vid en tidpunkt då vårt jordbruks undergång tycks förutbestämd - i det avseendet kritiserar alla fackliga jordbruksorganisationer den reform av den gemensamma jordbrukspolitiken som skall genomföras från 2005 - verkar det tyvärr som om önskemålen från utskottet för kvinnors rättigheter endast är fromma förhoppningar. I betänkandet påpekas med rätta att den kvinnliga jordbruksbefolkningen blir äldre, att bara ett fåtal kvinnor har en ställning som maka/partner eller medhjälpande maka, vilket försätter dem i en ytterst svår situation när det gäller lön, social trygghet, ersättning genom sjukvårdssystemet, pension och yrkesmässig utveckling. I betänkandet konstateras också att arbetslösheten bland kvinnor i jordbruksområden är hög.
(Röstförklaringen kortades ned enligt artikel 137. 1 i arbetsordningen.)

Cauquil (GUE/NGL)
Vi har självklart röstat ja till denna resolution som syftar till att förbättra säkerheten i långfärdsbussar, både vad avser bältesanvändning, förarutbildning och begränsning av körtiden.
Den rad av dödsolyckor som nyligen inträffat har återigen visat på överutnyttjandet av förarna, som drivs till att köra tills de somnar.
Vi vill också kritisera den profitjakt som lockar tillverkarna att bygga långfärdsbussar med allt större kapacitet, i synnerhet tvåvåningsbussar. För arbetsgivarna inom transportsektorn går lönsamheten klart före säkerheten.
Wieland (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle mycket kort vilja hänvisa till en händelse i eftermiddags som gett mig anledning till eftertänksamhet. Jag syftar uttryckligen på ett betänkande där min grupp är i minoritet och enligt arbetsordningen egentligen har avgått med segern. Det gäller Lisibetänkandet, ändringsförslag 17. Vi var 457 kolleger som röstade här i salen. I Tyskland finns det en roman - jag vet inte till vilka språk den har översatts - med titeln Sommaren som var en vinter. Jag tror att vi här så småningom kan skriva romanen Torsdagen som var en fredag. Jag skulle uttryckligen vilja be presidiet att ta reda på om det finns en majoritet av kollegerna som kan fastställa om de sista 50 centen för frimärket togs från vår klumpsumma, eller om vi verkligen kan ägna oss åt lagstiftning i denna kammare också på torsdag. 457 röster med 160 nejröster innebär att vi på sätt och vis kastrerar oss själva som lagstiftningsorgan med medbeslutandebefogenheter. Denna situation måste få ett slut, vilket innebär att vi måste få åtgärder till stånd.

Talmannen.
Tack så mycket för ert påpekande, jag noterar det noga.
Därmed har alla punkter på föredragningslistan behandlats. Protokollet från detta sammanträde kommer att justeras i början av nästa sammanträdesperiod

Talmannen.
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 17.35.)

