Våldet i Demokratiska republiken Kongo (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är rådets och kommissionens uttalanden om våldet i Demokratiska republiken Kongo.
Cecilia Malmström
rådets tjänstgörande ordförande. - Herr talman! Ordförandeskapet sätter stort värde på att tillsammans med Europaparlamentet få diskutera det mycket problematiska läget i Demokratiska republiken Kongo. Kränkningar av mänskliga rättigheter, och inte minst det ökade sexuella och könsrelaterade våldet är oerhört problematiskt. Det är hög tid att diskutera läget i landet, inte minst mot bakgrund av den nyligen framtagna FN-rapporten. I rapporten från FN:s expertgrupp betonas att flera väpnade grupper som verkar i landet stöds av ett välorganiserat nätverk, som delvis är baserat inom Europeiska unionen.
Jag behöver inte påminna er om EU:s mycket långvariga engagemang i Demokratiska republiken Kongo och hela regionen vid de stora sjöarna. EU har under lång tid försökt skapa fred och stabilitet i landet. Det är viktigt att det här engagemanget fortsätter, både politiskt och i utvecklingssammanhang. Jag är säker på att kommissionen kommer att tala mer om detta.
Vårt stöd kommer till uttryck på bland annat på att EU:s första särskilda representant utnämndes redan 1994 för att verka i regionen. Såväl militära som civila ESFP-instrument har satts in. Vi har haft Operation Artemis i Ituriprovinsen, den överbryggande styrkan genom Euforoperationen inför valen 2006 och Eusec RD Congo för reform av försvaret och Eupol RD Congo för reform av polisen. Med allt detta i bakgrunden finns det dåliga men också några goda tecken på utveckling. De diplomatiska förbindelserna mellan Demokratiska republiken Kongo och Rwanda har återupptagits. Det är välkommet. Med de flesta väpnade grupper i den östra delen av landet undertecknades 2008 och 2009 fredsavtal som ska genomföras.
Läget är på många sätt instabilt. Många väpnade grupper i öst håller på att integreras i armén, och integrationsarbetet präglas av ovisshet. Militära operationer fortsätter mot andra väpnade grupper, bland annat FDLR och Herrens befrielsearmé. De är direkt ansvariga för civila offer och ett enormt mänskligt lidande. Samtidigt så återuppstår väpnade grupper i andra delar av landet. Den östra delen av landet förblir ett område med kränkningar av internationell rätt och mänskliga rättigheter. Där sker omfattande mord, våldtäkter och sexuellt våld. Dessa brott sprids i en alarmerande skala i hela landet, trots att president Kabila har slagit fast en ”nolltoleranspolicy”.
Den olagliga exploateringen av naturresurser är ett annat stort problem. Det är viktigt att landets rika mineralförekomster inordnas under nationell legitim kontroll, både som en källa till välbehövliga intäkter för staten och för att strypa det ekonomiska stödet till olagliga väpnade grupper. Rådet är också oroat över arbetet med att förbereda och anordna de planerade lokalvalen. Ledningsproblem, bristande insyn och kränkningar av medborgerliga och politiska rättigheter utgör allvarliga hinder mot demokratiseringsprocessen.
I och med att det finns många stora problem som fortfarande ger anledning till djup oro har rådet intagit en tuff hållning, i fråga om de allvarliga brotten mot internationell rätt och mänskliga rättigheter i Nordkivu och Sydkivu. Rådet har i sina slutsatser den senaste tiden fördömt dessa handlingar och betonat att Demokratiska republiken Kongos regering utan undantag måste se till att de ansvariga ställs inför rätta.
EU är fast beslutet att fortsätta att bidra till att skapa fred, stabilitet och utveckling för landets befolkning. I det här sammanhanget är en reform av säkerhetssektorn avgörande för landets stabilisering. Alla aktörer inom denna sektor, även de kongolesiska myndigheterna, måste sträva efter att gemensamma intressen för en reform av säkerhetssektorn verkligen hålls samman. Vi måste också främja fortsatta och konkreta förbättringar av de regionala förbindelserna genom fastare politiska och ekonomiska partnerskap mellan länderna i regionen.
Jag kan försäkra er om att rådet och Europeiska unionen står fast vid sitt åtagande gentemot Demokratiska republiken Kongo och hyser oro för landets framtid. Vi kommer att fortsätta med vårt breda engagemang i landet och fortsätta att tala klarspråk om fallen av kränkningar av internationell rätt och mänskliga rättigheter. Här är vi mycket tacksamma för den konstruktiva och ihärdiga roll som Europaparlamentet spelar, och jag ser fram emot att höra era synpunkter i den här debatten.
Karel De Gucht
Herr talman, mina damer och herrar! För ungefär ett år sedan var situationen i Goma, en stad belägrad av CNDP-trupper ledda av Laurent Nkunda, en mycket angelägen fråga för de kongolesiska myndigheterna och det internationella samfundet.
Försök hade gjorts för att förhindra det värsta. Genom att främja ett politiskt avtal, först mellan Demokratiska republiken Kongo och Rwanda och sedan mellan den kongolesiska regeringen, CNDP och de andra väpnade grupperna blev det möjligt att på kort sikt desarmera den tickande våldsbomben, fastän dess destabiliserande potential fortfarande finns kvar, eftersom de underliggande orsakerna har hanterats på ett ytligt sätt och utifrån en kortsiktig rent politisk princip. När det internationella samfundet ställdes inför endast dåliga lösningar valde de den minst allvarliga; detta är ingen kritik utan endast ett självklart faktum, en observation.
Det internationella samfundet och Europeiska unionen har varit oförmögna att fatta beslut om att utplacera en skyddsstyrka. Förstärkningar av Förenta Nationernas uppdrag i Demokratiska republiken Kongo som vi har begärt i över ett år börjar inte anlända förrän nu. Den aktuella rapporten från FN:s grupp av oberoende experter och den från organisationen Human Rights Watch innehåller ett kraftfullt fördömande av den nuvarande situationen som inte kan ignoreras eller tystas ner.
Det har blivit dags att ta itu med och hantera dessa underliggande orsaker och att hitta bestående lösningar. Om det ska lyckas krävs det dock att alla samarbetar - först och främst den kongolesiska och den rwandiska regeringen, Förenta Nationernas uppdrag i Demokratiska republiken Kongo, Förenta Nationerna, resten av det internationella samfundet och Europeiska unionen.
Det råder inget tvivel om att det politiska och diplomatiska närmandet mellan Rwanda och Demokratiska republiken Kongo kan vara gynnsam när det gäller att skapa stabilitet i regionen och, om viljan finns hos båda sidor, hjälpa till att skapa en situation av fredlig samexistens och gynnsamt samarbete mellan de två länderna inom den återskapade Ekonomiska gemenskapen för länderna vid Stora sjöarna (CEPGL).
Det är dock bara början på en lång och problematisk resa. FDLR-frågan är själva problemet, liksom alla de rader av problem som det medför och som komplicerar situationen: den olagliga exploateringen av naturresurser, bristen på minoritetsskydd, samt straffriheten i ett stort statslöst område där de offentliga myndigheterna inte bara är oförmögna att kontrollera territoriet utan även inbegriper representanter som ofta är en del av problemet.
Avtalet mellan Rwanda och Demokratiska republiken Kongo har inneburit att CNDP och de orimliga kraven från Laurent Nkunda tillfälligt är under kontroll. Avtalet har helt enkelt resulterat i att Laurent Nkunda ersatts av Bosco Ntaganda, som är lättare att påverka och villigare att nå vilken kompromiss som helst i utbyte mot immunitet, vilket är en kränkning av alla internationella bestämmelser om brott mot mänskligheten och något som varken Rwanda eller Demokratiska republiken Kongo är berättigade att bevilja honom.
Faktorer som den snabba integreringen av CNDP i en sådan ineffektiv och totalt kaotisk armé som FARDC, Bosco Ntagandas ökade självständiga makt tack vare genomförandet av en parallell kommandostruktur inom FARDC där den oregelbundna löneutbetalningen till soldaterna och bristen på alla former av disciplin eller hierarki skapar en grogrund, Förenta Nationernas uppdrag i Demokratiska republiken Kongo och dess otillräckligt kontrollerade och uppskattade stöd för militära operationer mot FDLR och det uteblivna svaret på kraven från de rwandiska minoriteterna skapar ännu allvarligare problem än dem som vi stod inför för ett år sedan - problem som varken Rwanda eller Demokratiska republiken Kongo kommer att kunna hantera mycket länge till.
Situationen har knappast förbättrats mot bakgrund av detta. Den humanitära krisen fortsätter utan några tydliga tecken på förbättring, liksom kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, den motbjudande våldstrenden, med sexuella övergrepp, straffrihet för alla typer av brott och plundring av naturtillgångarna. Det räcker med att man läser rapporterna från FN och Human Rights Watch som jag nämnde tidigare för att förstå vidden av denna ständigt pågående tragedi. Det är tydligt att åtgärderna för att förhindra FDLR från att göra någon skada måste fortsätta, men inte till vilket pris som helst. Först måste vi göra allt som står i vår makt för att minimera riskerna som militära påtryckningar medför för oskyldiga civila.
Detta kräver bättre planering, omdefiniering av prioriteringar och ett förbättrat skydd av befolkningarna inom ramen för Förenta Nationernas uppdrag i Demokratiska republiken Kongo, vilket är dess huvuduppgift enligt det avtalade mandatet. Villkoren för befogenheterna i Förenta Nationernas uppdrag i Demokratiska republiken Kongo måste också vara tydliga och otvetydiga. Detta innebär inte att vi uppmanar Förenta Nationernas uppdrag i Demokratiska republiken Kongo att dra sig tillbaka eller upphöra med sitt engagemang. Ett hastigt tillbakadragande av Förenta Nationernas uppdrag i Demokratiska republiken Kongo skulle vara katastrofalt, eftersom det skulle skapa ett ännu större tomrum. De senaste händelserna i ekvatorregionen, som i huvudsak är ännu ett symptom på den kongolesiska sjukdomen, bevisar detta.
Uppenbarligen är det också viktigt att stoppa den politiska och ekonomiska samverkan som fortsätter att främja FDLR i regionen och i världen i övrigt, bland annat i våra medlemsstater. FDLR:s kampanj är inte en politisk kampanj utan en kriminell handling där den kongolesiska befolkningen är det huvudsakliga offret och det är på det sättet som kampanjen och alla dem som är direkt eller indirekt associerade med den måste behandlas. Det är därför det behövs ett tydligare ställningstagande mot alla former av trafficking. Samtidigt, utöver processerna för avväpning, demobilisering, återvändande, återanpassning och återflyttning (DDRRR) måste de rwandiska och kongolesiska myndigheterna visa sig mer lyhörda när det gäller individer som inte nödvändigtvis är kriminella.
Hur som helst måste lösningen till en stor del av problemet sökas i Demokratiska republiken Kongo. Jag tänker då självklart på det lokala ursprunget till konflikten. I detta avseende måste avtalen av den 23 mars tillämpas fullt ut, annars kommer vi förr eller senare se hur frustrationen hos de lokala befolkningarna tar överhanden. Detta är helt grundläggande om stabiliseringsinsatserna och viljan att återupprätta den ekonomiska aktiviteten i Kivu ska kunna lyckas. Då kommer det internationella samfundet verkligen att ha en roll att spela.
Förutom Kivu tänker jag också på den oreda som drabbat Demokratiska republiken Kongo under den senaste tjugoårsperioden. Det är ett land där allt mer eller mindre behöver återuppbyggas, i första hand staten, vars frånvaro är grunden till alla problem.
För att lyckas med denna uppgift är det vissa faktorer som är avgörande. Först måste demokratin konsolideras. Jag tänker självfallet på de lokala, lagstiftande valen och presidentvalet som utlysts för 2011. Valen är en del av demokratin, men vi får inte glömma behovet av att fortsätta stödja de politiska institutionerna och makten i ett dialektiskt förhållande med oppositionen. Utan detta skulle vi inte verka i ett verkligt öppet politiskt system.
Det andra inslaget är behovet av att stärka ett gott styrelseskick. Samtidigt som det stämmer att Demokratiska republiken Kongo inte kan göra allt på en gång med tanke på problemens omfattning, är det tydligt att landet måste visa en gedigen politisk vilja om det ska kunna ha någon framgång. Europaparlamentet tog upp frågan om straffrihet. Det är ett bra exempel, eftersom det handlar om politisk vilja och straffriheten understryker också frågan om att bekräfta rättsstatsprincipen. Problemet är att saker inte kan göras i avskildhet. Rättsstatsprincipen kräver också en reform av säkerhetssektorn och verkliga framsteg i fråga om ekonomiskt styre.
Utmaningarnas omfattning visar på behovet av långsiktiga strategier. Det ska dock inte vara en ursäkt för brist på omedelbar handling. Jag tänker särskilt på frågorna om sexuellt våld och mänskliga rättigheter, som Europaparlamentet har betonat. Politisk vilja kan spela en avgörande roll här, och i det avseendet måste vi välkomna åtagandet från president Kabilas sida om en nolltoleransstrategi. Denna strategi måste nu tillämpas.
Kommissionen, som förresten redan arbetar en hel del med detta område (stöder rättsväsendet, hjälper offren) är beredd att fortsätta stödja Demokratiska republiken Kongo. I anknytning till detta har jag även uttryckt min önskan inför Internationella brottmålsdomstolen och kommissionen om ett närmare samarbete i praktiken när det gäller kampen mot sexuellt våld.
Ett konsoliderat demokratiskt system, goda styrelseformer och politisk vilja är de grundläggande inslagen när vi ska bygga vårt jämlika partnerskap med Demokratiska republiken Kongo.
Filip Kaczmarek
Herr talman! Nästan alla journalister som skriver om Afrika skulle vilja vara näste Joseph Conrad. Journalisterna skriver oftast om ogynnsamma aspekter på sin jakt efter mörkrets hjärta.
Demokratiska republiken Kongo behöver dock inte vara ett nytt ”Mörkrets hjärta”. Det kan vara ett normalt land. Det finns normala länder i Afrika, där rika naturtillgångar tjänar befolkningens bästa, de offentliga myndigheterna värnar om allmänhetens bästa, barn går i skolan, och sex associeras med kärlek och inte med våldtäkt och våld. Jag är säker på att nyckeln till framgång i Kivu och i resten av Demokratiska republiken Kongo är kvaliteten på regeringen. Utan en demokratisk, rättvis, ärlig och effektiv regering kan inte fred och rättvisa uppnås. Utan en ansvarig regering kommer landets rikedomar endast några få till godo, ledarna försvarar endast sina egna intressen, skolorna står tomma och våld blir en del av vardagen.
Jag minns optimismen 2006. Jag var själv valobservatör och vi var alla nöjda eftersom demokratiska val äntligen ägde rum i detta stora och viktiga land efter ett uppehåll på 40 år. Vår optimism har dock visat sig vara förhastad. Det är svårt att inte ställa sig frågan varför detta har skett och varför valet inte ledde till ett bättre liv i Demokratiska republiken Kongo. Enligt min åsikt handlar det om pengar, vilket Cecilia Malmström och Karel De Gucht nämnde tidigare. De talade om den olagliga användningen av resurser och hur de används för att finansiera vapenköp, vilket i sin tur fortsätter och trappar upp konflikten. Om vi kan sätta stopp för detta kommer vi att komma närmare vårt mål.
Michael Cashman
Herr talman! Jag tackar kommissionsledamoten för hans uttalande, som förvisso inger tillförsikt.
Jag håller absolut med er: vi får inte dra oss ur, vi får inte skapa ett vakuum, eftersom det redan finns ett vakuum där, nämligen ett vakuum av politisk vilja, och vi behöver politiskt ledarskap för att lösa detta i enlighet med våra internationella åtaganden och enligt rättsstatsprincipen.
Låt mig bara beskriva den verkliga situationen. Över 5 000 400 människor har mist livet i konflikten sedan 1998 och indirekt eller direkt leder den till uppåt 45 000 dödsfall i månaden.
Det rapporteras att det finns 1 460 000 internflyktingar, av vilka de flesta är utsatta för våld. Låt mig ge en röst åt dem som inte har någon, åt dem som drabbas av sådant våld. De väpnade aktörerna i Demokratiska republiken Kongo har gjort sig skyldiga till könsrelaterat våld i olika former, inklusive sexuellt slaveri, kidnappning, tvångsrekrytering, tvångsprostitution och våldtäkt. De kongolesiska offren för könsrelaterat våld omfattar kvinnor, män och pojkar som också har drabbats av våldtäkt, sexuell förnedring och könsstympning.
Resolution på resolution har antagits. Det är dags att vi internationellt kräver ett slut på dessa grymheter.
Louis Michel
Herr talman, Cecilia Malmström, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Som ni vet har jag alltid noga följt det som händer i östra delen av Demokratiska republiken Kongo. Trots de lovande framsteg som gjordes tack vare det förnyade närmandet mellan Rwanda och Demokratiska republiken Kongo, ett närmande som är nödvändigt för en lösning i öst och som därför måste befästas - trots avtalen av den 23 mars mellan Kinshasa och den kongolesiska rebellgruppen som kommissionsledamoten nämnde, förblir situationen i östra delen av landet djupt oroande.
Jag vill ta upp sju saker. Den första är att fred med visshet inte kan uppnås i östra delen av Demokratiska republiken Kongo så länge inte Demokratiska styrkorna för Rwandas befrielse (FDLR) hindras från att göra skada. Olyckligtvis drabbas främst civilbefolkningen av det militära tryck som Demokratiska republiken Kongo för närvarande utövar och som är inriktat på att skära av dessa extremister från deras baser och inkomstkällor. Civilbefolkningen utsätts för oavsiktliga skador men även för fördömande av somliga och våldshandlingar av andra.
Risken gick att förutse och som kommissionsledamoten nämnde behövde Förenta Nationernas uppdrag i Demokratiska republiken Kongo (Monuc) stärkas från starten, eftersom det i dag fortfarande i högsta grad saknar resurser för att kunna hantera alla behov, samtidigt som dess organisation på plats inte alltid är den bästa.
Även om vi måste kräva en större grad av samordning och en större, aktivare närvaro på plats, skulle det vara riskfyllt att döma eller komma med synpunkter om Monuc, eftersom det skulle kunna utnyttjas i demoniseringssyfte av vissa negativa krafter. Det skulle helt klart vara ännu allvarligare.
En annan faktor är våldshandlingarna av Demokratiska republiken Kongos väpnade styrkor (FARDC). Att det sker i krig kan naturligtvis aldrig rättfärdiga ett sådant handlingssätt, och därför välkomnar jag FN:s beslut att strypa stödet till kongolesiska enheter som inte respekterar de mänskliga rättigheterna. Den nolltoleranspolitik som nyligen införts av president Joseph Kabila måste helt klart välkomnas, men huruvida den respekteras och tillämpas är en annan fråga.
Bristerna i det kongolesiska rättssystemet leder till en allmän känsla av straffrihet. Det är skälet till att jag välkomnar kommissionens insatser för att tillsammans med vissa EU-medlemsstater försöka återuppbygga rättssystemet, även i den östra delen.
Till sist, min slutkläm: det enda som fortfarande måste återuppbyggas i Demokratiska republiken Kongo är en rättsordning med verkliga maktbefogenheter. I dag existerar inte dessa befogenheter, vilket skapar ett ytterst allvarligt tomrum.
Isabelle Durant
Herr talman, Cecilia Malmström, herr kommissionsledamot! Som ni har nämnt är situationen i Kivu-regionen ytterst oroande, trots närvaron av nästan 20 000 Monuc-soldater.
Civilbefolkningen och särskilt kvinnorna är huvudoffren för de väpnade gruppernas konfliktstrategier och till och med, som någon nämnde, för vissa enheter i den kongolesiska armén, vilket har gjort systematisk våldtäkt till ett vapen i krig. Förra månaden kom dessutom en grupp kongolesiska kvinnor hit för att med all rätt påminna om detta, i syfte att vinna vårt stöd i kampen mot denna skandalösa strategi.
Som ni nämnde, herr kommissionsledamot, är plundringen av tillgångar en annan faktor som förvärrar konflikten. Jag håller med om att det är ytterst farligt att misskreditera Monuc, att misskreditera det i onödan, att göra det ensamt ansvarigt för situationen i befolkningens ögon, en befolkning som redan är trött på alla dessa år av krig och massakrer.
Jag håller fullständigt med om att det inte är Monucs uppdrag som ska ses över och att det självfallet inte ska uppmanas att dra sig ur. Det som måste ses över är dess insatsregler, dess operativa direktiv, så att det inte på något sätt kan kopplas till eller stödja en kongolesisk enhet med soldater som kränker mänskliga rättigheter eller begår våldsdåd.
Även de kongolesiska myndigheterna har ett stort ansvar i denna kamp mot straffrihet när det gäller sexuellt våld, brott som för övrigt borde behandlas av Internationella brottmålsdomstolen. Dessa myndigheter måste även se till att soldaterna utan dröjsmål inkvarteras i kaserner. Om de vore inkvarterade i kaserner skulle situationen utan tvivel vara annorlunda.
Till sist anser jag att vi måste ta en ny titt på Amaniprogrammet. Detta program gör det möjligt att bygga en dialog och fred överallt, eftersom endast detta kan garantera en varaktig återuppbyggnad. I alla händelser välkomnar jag ert ingripande, som jag i stora drag stöder, och hoppas att EU även fortsättningsvis kommer att vara aktivt. Detta är avgörande, även om EU beklagligt nog inte ville sätta upp en styrka. Det skulle ha utgjort en möjlighet för knappt ett år sedan. Icke desto mindre anser jag att EU:s insatser är avgörande.
Sabine Lösing
Herr talman! I inget annat land i världen har det hittills genomförts fler insatser inom ramen för den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitiken än i Demokratiska republiken Kongo. Som alltid inställer sig frågan om vems säkerhet det är som försvaras. Är det säkerheten för den kongolesiska civilbefolkningen, kvinnorna och barnen? FN-uppdraget Monuc hindrade inte att tusentals människor dödades, torterades och våldtogs och att hundratusentals människor fördrevs - illdåd i vilka regeringsstyrkor understödda av EU var inblandade.
Så vad är det som försvaras i Demokratiska republiken Kongo? Humaniteten? Eller skyddar vi en regim som exempelvis mellan 2003 och 2006 slöt 61 avtal med internationella gruvföretag, av vilka internationella frivilligorganisationer bedömde att inte ett enda var godtagbart ur det kongolesiska folkets synvinkel? President Joseph Kabila ändrade kurs ett tag och slöt färre kontrakt med västerländska företag. Denna förändring sköts upp när kriget blossade upp på nytt. Min fråga är varför det ryktas att de personer som håller i trådarna till FDLR, den största grupp som står bakom morden i östra Kongo, ska befinna sig i Tyskland? Jag hänvisar här till den resolution som jag har lagt fram för gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänsters räkning
Andreas Mölzer
(DE) Herr talman! Fördrivandet av miljontals människor, tusentals våldtäkter och hundratals mord får inte bli det sorgliga arvet efter FN:s största fredsbevarande insats någonsin. Man fattade beslut om insatsen i Kongo för tio år sedan, men mycket lite har uppnåtts. Milisgrupper fortsätter att plundra de rika naturtillgångarna i regionen, terrorisera invånarna och begå brott mot mänskligheten.
Handelsförbuden har hittills varit utan verkan. Rebellerna byter helt enkelt sida och kan sedan tryggt begå sina brott i uniformer som kongolesiska soldater. Två krigsförbrytare ställdes nyligen inför krigsförbrytartribunalen i Haag och utvecklingsprojekt och val kunde genomföras - vilket åtminstone är en delframgång.
Vi lyckades även tillfoga Demokratiska styrkorna för Rwandas befrielse (FDLR) ett litet slag. Vi har dock inte lyckats sätta stopp för det grymma inbördeskriget. Stridslinjerna flyttas hela tiden.
Det är särskilt oroande när det visar sig att anklagelserna mot FN-uppdraget är sanna. FN-soldaterna kan inte bara stå där utan att göra något när dessa illdåd begås. Vad som är ännu viktigare är att det logistiska stödet för armén inte får gå hand i hand med kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Demokratiska republiken Kongo får helt enkelt inte sluta som något sorts Vietnam för EU.
I princip behöver vi en samordnad europeisk säkerhetspolitik och samordnade fredsbevarande insatser, men framför allt i området kring Europa och inte i det avlägsna Afrika, där de etniska stridslinjerna är oklara. Enligt mig bör EU inrikta sina fredsbevarande insatser på krisregionerna på sin egen bakgård, som Balkan eller Kaukasus. Därför bör vi kanske avsluta EU:s medverkan i FN-uppdraget i Afrika.
Gay Mitchell
(EN) Det säger sig självt att situationen i Demokratiska republiken Kongo är bedrövlig och att konfliktens följder för befolkningen är tragiska.
Det finns dock ett antal viktiga punkter som måste upprepas här och i vårt gemensamma resolutionsförslag. Vi måste komma ihåg att våldet i Demokratiska republiken Kongo på samma sätt som i så många konflikter av denna typ ofta drivs av girighet men även bottnar i och underblåses av fattigdom. Kamp om territorium, etnicitet, tillgångar eller politik är endast grenar av ett och samma ruttna träd av armod.
Om man ökar en människas välstånd och ger henne ett mål minskar man hennes önskan att döda eller dödas. Det är vår utvecklingsutmaning som parlament.
För det andra måste vi se till att militär närvaro i ett främmande land utformas och genomförs så att den minskar lidande och våld, inte så att de ökas. Vi måste hindra straffrihet snarare än att verka för det.
Om det finns bevis för att de västerländska uppdragen inte lever upp till denna standard måste deras närvaro och metoder skyndsamt omvärderas.
Slutligen har historien visat att en politisk lösning är det enda hoppet om fred i inbördeskrig som det i Demokratiska republiken Kongo. Dialog och engagemang utgör enda vägen till en sådan lösning.
I och med inrättandet av vår avdelning för yttre åtgärder efter Lissabonfördraget måste EU inta sin plats på den internationella arenan som en part som på ett mer förebyggande sätt främjar dialog och gynnar fred.
Corina Creţu
(RO) Som sagt har miljontals civila avsiktligt dödats under de militära operationerna i östra delen av Demokratiska republiken Kongo. Det finns en risk för att denna typ av nyheter blir rutinmässiga på grund av den exempellösa förekomsten av våldsdåd i landet. De som drabbas av dessa våldsdåd är bland annat barn, unga flickor och kvinnor, för att inte tala om civila som värnar om de mänskliga rättigheterna samt journalister.
Den humanitära krisen fördjupas för varje dag som går. Bristen på säkerhet i området innebär att hjälporganisationerna inte längre kan ingripa. Fler än 7 500 fall av våldtäkt och sexuellt våld har registrerats bara under de första nio månaderna i år, vilket är fler än under hela förra året. Alla dessa händelser har ägt rum mot bakgrund av svält och svår fattigdom som påverkar miljontals människor. Både den kongolesiska armén och de rwandiska rebellerna bär skulden till denna tragedi. Tyvärr finns det dock tecken som tyder på att även FN-soldaterna i Demokratiska republiken Kongo bär ett stort ansvar, eftersom de låter allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna ske. Det är skälet till att jag anser att EU skyndsamt måste diskutera hur FN-styrkorna i Demokratiska republiken Kongo ska kunna uppnå de uppdragsmål som har getts dem.
Det behövs även åtgärder för att sätta stopp för penningtvätt, illegal vapenhandel och illegal handel med guld, som leder till att mer än 37 ton guld, till ett värde av över en miljard euro, varje år olagligen förs ut ur Demokratiska republiken Kongo. Inkomsterna från detta används för att köpa vapen och främja brott i landet.
Sophia in 't Veld
(NL) Herr talman! Jag har just lyssnat till Andreas Mölzers anförande. Han har nu lämnat kammaren, men kontentan av vad han sade var att det är så hopplöst att det är bäst att ge upp och inrikta oss på våra egna grannar. Om man tittar närmare på situationen måste jag säga att man nästan blir förtvivlad. Å andra sidan tänker jag sedan på den grupp kvinnor som besökte oss förra månaden, som Isabelle Durant också nämnde. Jag undrar om vi skulle kunna se dem i ögonen och säga att vi helt enkelt ger upp, eller att det inte är någon av våra prioriteringar, eller att vi bara tänker anta ytterligare en resolution och att det räcker. När jag tänker på de kvinnorna, på deras förtvivlan och bitterhet och deras känsla av att ha lämnats i sticket, anser jag att det är i högsta grad möjligt att föra en sådan debatt.
Resolutionen innehåller många positiva saker, och jag hoppas att vi verkligen kommer att ge tyngd åt dem genom handling, men jag ville bara betona en aspekt. Vi talar ofta om våldtäkt eller sexuellt våld, men dessa begrepp täcker knappt den verkliga situationen längre. Kvinnorna som vi talade med sade att det är mycket mer än angrepp på enskilda. Det är inte våld mot enskilda utan snarare ett angrepp på samhället för att förstöra dess struktur. Jag anser därför att det nu finns ett brådskande behov av att vi inte bara agerar, sätter stopp för straffriheten, betalar direkt och tillhandahåller resurser för de åtgärder vi har tillkännagett, utan även att vi visar att vi räcker ut handen till folket där, att vi är solidariska med dem och inte lämnar dem i sticket, att vi axlar vårt moraliska ansvar.
Cristian Dan Preda
(RO) I den nuvarande situationen, som sammanfaller med att FN planerar att tillkännage en förlängning av Monuc-uppdraget, anser jag att vi behöver tänka över det internationella samfundets insatser mot bakgrund av situationen på plats i Demokratiska republiken Kongo, som tyvärr fortsätter att förvärras. Militär framgång räcker inte om de mänskliga förlusterna är höga och om framgången betalas genom den kongolesiska civilbefolkningens lidande, vilket styrks av erfarenheterna från Operation Kimia II som genomfördes av den kongolesiska armén med stöd av Monuc.
Jag anser att de senaste militära insatserna mot FDLR har fått katastrofala konsekvenser. Vi bör vara medvetna om att de har lett till storskaliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna och ett förvärrande av den humanitära krisen. Å andra sidan leder straffrihet till att dessa brott begås om och om igen. Jag anser att skyddet av civilbefolkningen måste vara den främsta prioriteringen. Europaparlamentet måste göra klart med eftertryck att våldsdåd, särskilt sexuellt våld, och kränkningar av de mänskliga rättigheterna i allmänhet samt de övergrepp som har begåtts i Kivu genast måste upphöra, vilket även gäller klimatet av straffrihet.
Luis Yáñez-Barnuevo García
(ES) Herr talman! Andra ledamöter har redan talat om den tragiska situationen i Demokratiska republiken Kongo. De har talat om de miljontals dödsoffren och fallen av våldtäkt och övergrepp riktade mot civilbefolkningen. De har talat om Förenta Nationernas uppdrag i Demokratiska republiken Kongo (Monuc) och om Europeiska kommissionens samarbete på plats. Det har dock inte talats lika mycket om behovet att kontrollera det olagliga flödet av råmaterial som diamanter, guld och andra produkter till resten av världen. Dessa produkter ”tvättas” genom lagliga konton och företag i våra egna länder eller i Förenta staterna.
Detta är en viktig uppgift för Catherine Ashton. Med de befogenheter hon har fått genom Lissabonfördraget och stödet från de 27 medlemsstaterna och Europaparlamentet skulle hon kunna samordna ett helt handlingsprogram för att förhindra att dessa rikedomar slutar i fickorna på krigsherrar som är ansvariga för dödandet och våldtäkterna.
Anne Delvaux
(FR) Herr talman! Mot bakgrund av den senaste tidens oroande rapporter från norra och södra Kivu och mot bakgrund av de ytterst våldsamma angrepp som har riktats mot civila och särskilt mot kvinnor, barn och äldre, tycks det vara ett akut krav att handla snabbt - något som EU och hela det internationella samfundet ofta talar om i fråga om Demokratiska republiken Kongo. Man måste göra allt för att skydda civilbefolkningen. Det mandat som getts Monucs personal på plats kommer utan tvekan att förlängas, men det måste även omvärderas och stärkas så att den växande våldsvågen kan hejdas.
Det internationella samfundet, frivilligorganisationer och kongolesiska kvinnor har under flera år försökt bekämpa användningen av sexuella övergrepp som ett vapen i krig. I dag används detta vapen allmänt i fredliga områden, alltid med fullkomlig straffrihet. Jag välkomnar de kongolesiska myndigheternas nyligen uppvisade vilja att sätta stopp för denna straffrihet, men denna nolltoleranspolitik måste vara ambitiös och ändamålsenlig. Alla våldsbrottslingar ska utan undantag ställas till svars för sina handlingar.
Vid Internationella brottmålsdomstolen har de första rättegångarna inletts mot påstådda förövare av sexuella brott under en väpnad konflikt. Dessa rättegångar måste leda till att domstolen kan identifiera samtliga skyldiga så att de utan dröjsmål kan dömas.
Till sist måste självfallet allt detta åtföljas av ett stärkande av statliga strukturer, upprätthållande av lag och ordning, främjande av jämställdhet och skydd av de mänskliga rättigheterna och följaktligen av kvinnors och barns rättigheter, vilkas värdighet, barndom och oskuld ofta offras på altaret för en annan form av förödmjukelse - likgiltigheten.
Michèle Striffler
(FR) Herr talman! Den humanitära situationen i östra delen av Demokratiska republiken Kongo - mer bestämt i den östra provinsen och Kivuregionen - är katastrofal, vilket vi nu känner till. Säkerheten för civilbefolkningen förvärrades genom exempelvis de gemensamma militära insatserna av den kongolesiska armén tillsammans med ugandiska och rwandiska trupper mot samtliga väpnade rebellgrupper. Dessa insatser ledde till otaliga massakrer och kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Sexuellt våld är en mycket oroande och spridd företeelse. Den utgör nu en del av det kongolesiska folkets vardag. Dessutom begås många våldsdåd mot hjälparbetare.
Enligt officiell statistik finns det 2 113 000 fördrivna personer i östra delen av Demokratiska republiken Kongo. Sedan den 1 januari 2009 har ytterligare över 775 000 fördrivna personer registrerats i Kivu och 165 000 i den östra provinsens östra distrikt.
För närvarande beräknas det att humanitär hjälp behövs för nästan 350 000 utsatta personer: barn, änkor och offer för sexuellt våld. Det är därför avgörande att EU reagerar snabbt.
Marc Tarabella
(FR) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Alla talare har med rätta betonat den fruktansvärda situation som det kongolesiska folket och särskilt de kongolesiska kvinnorna i östra delen av landet lever i. De har nämnt våldtäkterna och de barbariska handlingar som dessa människor utsätts för och de mord som drabbar dem. Jag uppmanar er dock att i stället för att prata om detta besöka webbplatserna för Unicef och VDay, som självklart innehåller alla upplysningar i ämnet.
I dag tänker jag ta upp de verkliga konsekvenserna av dessa barbariska handlingar för Demokratiska republiken Kongo. Jag tänker ta upp de fysiskt och psykiskt skadade kvinnor som måste vårdas, och jag tänker ta upp de mördade kvinnor som inte längre kommer att kunna bidra till Demokratiska republiken Kongos ekonomiska utveckling och vilkas ofödda barn inte heller kommer att kunna bidra till denna. Jag vill även ta upp spridningen av aids, vilket är ett trauma som hela den kongolesiska befolkningen lider av och som förmedlar en negativ bild av Demokratiska republiken Kongo till det internationella samfundet - kort sagt en bild av ett land där situationen bara blir värre och värre.
Det är endast möjligt att uppnå varaktig fred och främja Demokratiska republiken Kongos ekonomiska utveckling om den kongolesiska regeringen och FN framgångsrikt lyckas bekämpa det sexuella våldet mot kongolesiska kvinnor och mer allmänt om de ser till att en verklig rättsordning införs i landet.
Frédérique Ries
(FR) Herr talman, fru minister, herr kommissionsledamot! Jag vill ta upp tragedin med det sexuella våld som drabbar kvinnor i Demokratiska republiken Kongo, särskilt i östra delen av landet. Denna företeelse är inte ny. Den är ytterst komplicerad. Den har flera dimensioner. De drabbades fysiska och psykiska lidande förvärras av social utestängning, vilket är tragiskt för dem. President Joseph Kabilas nolltoleranspolitik börjar nu försiktigt ge resultat, men alla är medvetna om att endast en global strategi kan bekämpa detta gissel i långa loppet.
Jag vet, herr kommissionsledamot, att kommissionen redan håller på att ingripa genom ett antal olika projekt och budgetar. Men med hänsyn till dessa siffror och de fruktansvärda, vidriga redogörelser vi får höra undrar jag om ni inte anser att parlamentet har rätt att betvivla resultaten av denna strategi? Kvinnorna är den främsta motorn för fred och återuppbyggnad i ett land. De är Demokratiska republiken Kongos framtid. Hur ska ni göra för att agera mer ändamålsenligt och snabbt?
Raül Romeva i Rueda
(FR) Herr talman! Jag ville också anföra något i debatten, eftersom den rör ett ämne som jag har följt under lång tid. Mot bakgrund av de ständiga våldshandlingarna och kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i östra delen av Demokratiska republiken Kongo måste vi tyvärr på nytt starkt fördöma massakrerna, brotten mot mänskligheten och det sexuella våldet mot kvinnor och flickor som fortfarande äger rum i den östra provinsen.
Det är skälet till att jag ansluter mig till mina ledamotskolleger i uppmaningen till behöriga myndigheter att omedelbart ingripa för att ställa förövarna av dessa brott inför rätta och i uppmaningen till FN:s säkerhetsråd att på nytt skyndsamt vidta åtgärder som kan hindra andra från att genomföra ytterligare angrepp på civilbefolkningen i den östra provinsen i Demokratiska republiken Kongo.
På samma sätt uppmanar jag alla berörda parter att öka kampen mot straffrihet och upprätthålla rättsstatsprinciperna genom att bland annat bekämpa våldtäkter av kvinnor och flickor samt värvningen av barnsoldater.
Franz Obermayr
(DE) Herr talman! I november 2009 skedde ett utbyte av ambassadörer mellan Rwanda och Demokratiska republiken Kongo - en strimma av hopp för detta förhärjade land och dess förhärjade folk. Dessutom greps ledaren för Demokratiska styrkorna för Rwandas befrielse. Dessa är tecken på förbättring av situationen i östra Demokratiska republiken Kongo. Min fråga till kommissionen är följande: vilka åtgärder planerar ni att vidta för att få till stånd ett ytterligare närmande mellan Demokratiska republiken Kongo och Rwanda?
När det gäller FN-uppdraget har det sagts en hel del här i dag om att vidta alla möjliga sorters åtgärder. Låt oss vara ärliga: ett FN-uppdrag bör självklart värna dem som är förtryckta, torterade, som man har förgripit sig på och utsatt för övergrepp, framför allt kvinnorna och barnen i landet. I detta hänseende måste vi bli på det klara med en sak: om ett FN-uppdrag inleds - och vi österrikare är en smula restriktiva på detta område - bör det vara konsekvent. Vid behov måste personalen på plats vara beväpnad, även i syfte att skydda dem som förtrycks.
Seán Kelly
(EN) Herr talman! Jag tycker att det är beklagligt att vi så här i jultider har ägnat de senaste två dagarna åt att diskutera våldet i världen, vare sig det är i Tjetjenien eller i Afghanistan och nu i Demokratiska republiken Kongo. Detta är dock verkligheten.
Samtidigt måste vi anamma julens budskap av fred och välvilja och bli, som min kollega Gay Mitchell så väl uttryckte det, fredens gynnare. Och detta är ett utmärkt tillfälle för den höge representanten, Catherine Ashton, att använda EU:s makt och stöd på ett sätt som inte skulle ha varit möjligt tidigare, för att återställa ordningen i dessa länder och försöka lindra det fruktansvärda lidandet på dessa platser.
En långsiktig lösning bottnar dock inte i ekonomisk förbättring utan i utbildning. Vi måste försöka garantera fri tillgång till ordentlig utbildning i dessa länder, eftersom det utgör vägen till fred på lång sikt.
Jim Higgins
(EN) Herr talman! År 1960 uppmanade FN:s svenske generalsekreterare Dag Hammarskjöld irländska soldater att gå in som fredsmäklare i dåvarande Belgiska Kongo, dagens Demokratiska republiken Kongo. De gjorde ett fantastiskt jobb.
Jag är ytterst oroad över FN-soldaternas roll i Demokratiska republiken Kongo för närvarande: marockanernas, pakistaniernas och indiernas roll. Vi talar om våldtäkt, våld, handel och så vidare, men FN-soldaterna på plats höljer sig inte direkt i ära och gör i själva verket en otjänst.
Jag håller fullständigt med Gay Mitchell om att EU behöver ta ett fastare grepp. Vi är enade. Vi gjorde ett utmärkt jobb i Tchad. Vi behöver ha våra egna fredsbevarande styrkor där. Vi kan inte förlita oss på FN. Där finns ett fantastiskt folk som är offer för europeisk kolonisation, stamkrig, ett världssamfund som blundar. Vi får inte blunda längre. Vi måste helt enkelt gå in och rädda dessa människor.
Alf Svensson
Herr talman! Det är nästan omöjligt att ta till sig den hemska statistik som nämns här, och likväl vet vi att den är korrekt. Det finns ändå en känsla, som kanske delas av många, att när det handlar om de fattigaste av fattiga länder söder om Sahara blir engagemanget inte så starkt och så konkret som det borde vara. Det har nämnts här om militär makt. Jag tror vi alla är klara över att det gäller att bekämpa fattigdomen och korruptionen om man ska komma någon väg med att höja och förbättra situationen för ett lands invånare som hittills har lidit så fasansfullt.
Vi talar gärna om Afghanistan och mycket om terrorn där och, med all rätt, om vad talibanerna ställer till med. Men här har vi också ett folk som har lidit och lider under de mest fasansfulla förhållanden. Jag vill gärna stryka under att det finns ideella organisationer som kan göra en insats om de kopplas ihop med statligt stöd och med EU-stöd, men det kan ofta te sig väldigt svårt.
Cecilia Malmström
rådets tjänstgörande ordförande. - Herr talman! Som framgått av denna debatt finns det oerhört goda skäl till att fortsätta vårt engagemang i Demokratiska republiken Kongo. EU är redan djupt engagerat för att åstadkomma långsiktig stabilitet, säkerhet och utveckling av landet. Kommissionsledamot Karel De Gucht gjorde en lång redogörelse för EU:s insatser.
Det samlade EU, både medlemsländerna och kommissionen, är en av de största biståndsgivarna i regionen, och därför har vi möjlighet att påverka. Men om stabiliteten i Demokratiska republiken Kongo och i regionen ska kunna upprätthållas är det helt avgörande att den kongolesiska befolkningens levnadsstandard förbättras, att de mänskliga rättigheterna skyddas och krafttag tas mot korruptionen för att upprätta ett samhälle baserat på rättsstatens principer.
Det fasansfulla sexuella våld som många ledamöter har vittnat om här och som vi tyvärr matas med i allt för många rapporter är naturligtvis helt oacceptabelt. Förövarna får inte gå fria. De måste ställas inför rätta. Här har den kongolesiska regeringen ett stort ansvar att se till att så sker och att president Kabilas nolltoleranspolitik inte bara blir ord utan verkligen leder till handling.
När det gäller rådet har de båda ESFP-uppdragens mandat efter undersökningsuppdraget i Demokratiska republiken Kongo i början av 2009 setts över för att bidra till just kampen mot det sexuella våldet. Som en följd av det kommer Eupol i Kongo att skicka två multidisciplinära lag som med olika typer av sakkunskap, t.ex. brottsutredning och bekämpning av sexuellt våld kommer att åka till provinserna Nord-Kivu och Syd-Kivu med ett mandat som ska täcka hela landet. Rekrytering till dessa tjänster pågår just nu.
Det är förstås ett litet bidrag. Det är blygsamt i ett mycket vidsträckt land. Men det är viktigt och denna nya specialiserade personal kommer att kunna stöda genomförandet av korrekta utredningar av sexuellt våld, inte minst när förövaren bär uniform.
Alldeles strax går vi in på frågestunden, men det här är min sista debatt som representant för det svenska ordförandeskapet i kammaren. Jag vill tacka för många goda debatter, många glada stunder och ett mycket gott samarbete med Europaparlamentets ledamöter och med er, herr talman!
Talmannen
Även jag vill, å mina ledamotskollegers vägnar, uppriktigt tacka för er effektivitet och era insatser, vilka var till så mycket glädje för oss alla.
Karel De Gucht
Herr talman! Först av allt vill jag tacka alla ledamöter som har bidragit till denna debatt. Jag tänker inte gå tillbaka till mitt inledande anförande. Låt mig bara ta upp tre saker.
För det första gör Europeiska kommissionen en hel del i fråga om humanitärt bistånd och program för återinförande av rättsstatsprincipen. Vi talar om tiotals miljoner och inledningsvis till och med mer än 100 miljoner euro. Frågan är dock naturligtvis hur ändamålsenligt allt detta är i slutändan, om man inte har någon riktig politisk motpart.
För det andra vill jag ge min synpunkt på Monucs uppdrag. Trots att Monuc kan och bör kritiseras för det som inträffade nyligen anser jag att det skulle vara ett mycket stort misstag att uppmana dem att lämna Demokratiska republiken Kongo. Detta skulle vara det värsta tänkbara.
Låt mig bara läsa några avsnitt ur det mandat som antogs av FN:s säkerhetsråd i början av förra året. I det anges att säkerhetsrådet även beslutade att Monuc ska, i och med antagandet av resolutionen, ha mandatet att i följande prioritetsordning nära samarbeta med regeringen i Demokratiska republiken Kongo för att säkerställa, för det första, skydd av civilbefolkningen, biståndsarbetare samt FN-personal och FN-anläggningar, och säkerställa skyddet av civilbefolkningen, inklusive biståndsarbetare, som överhängande hotas av fysiskt våld, särskilt våld från någon av parterna i konflikten.
En annan mycket viktig punkt är punkt G om de samordnade insatserna. Där anges bland annat att Monuc ska samordna sina insatser med de integrerade brigaderna i armén (FARDC), som sätts in i Demokratiska republiken Kongos östra del, samt stödja insatser som leds av och gemensamt planeras med dessa brigader i enlighet med internationell humanitär, människorättslig och flyktingrelaterad rätt.
Så uppdraget är i själva verket mycket tydligt. Vad som bör diskuteras är insatsreglerna. Vad Monuc bör göra är i själva verket att granska sina egna insatsregler, för det är upp till dem att besluta hur de ska gå vidare.
Till sist riktas även mycket kritik mot den internationella straffrätten. Man ifrågsätter om detta är förenligt med politik. Kan man använda internationell straffrätt och samtidigt politisk krishantering? Detta är en mycket intressant fråga.
I Demokratiska republiken Kongo ser vi ett av svaren. Vi har låtit Bosco Ntaganda ta över ledning för Nationalkongressen för folkets försvar (CNDP) från Laurent Nkunda, trots att Bosco Ntaganda är efterlyst, och ni ser vad som händer. Det finns alltid en hake. Man kan inte både hantera en politisk kris och tillämpa internationell straffrätt. För Europaparlamentets och Europeiska kommissionens del anser jag att en riktig tillämpning av internationell straffrätt bör ges företräde.
Talmannen
Jag har mottagit sex resolutionsförslag, som ingetts i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 17 december 2009.
