Situationen i Irak
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är yttranden från rådet och kommissionen om situationen i Irak.
Rådet har anlänt till Strasbourg, och ministern är på väg. Jag föreslår kammaren att vi inleder vår debatt i vilket fall som helst och kastar om den vanliga ordningen genom att börja med kommissionens yttrande, om kommissionsledamoten kan gå med på det. Med tanke på trycket på vår föredragningslista är det viktigt att vi försöker komma i gång i tid. Ministern borde vara här om några minuter.

Nielson
Herr talman! Jag vill börja med att lämna en redogörelse för mitt besök i Bagdad för en vecka sedan. Jag reste dit med den övergripande målsättningen att markera vårt fortsatta humanitära bistånd och vår solidaritet med det irakiska folket. Som en påminnelse kan jag säga att ECHO sedan 1992 och före den nuvarande konflikten har anslagit 157 miljoner euro i humanitärt bistånd, i huvudsak för hälsa och hygien. Detta program var ett komplement till olja för mat-programmet och gjorde faktiskt ECHO till den största givaren av humanitärt bistånd i landet. När konflikten hade brutit ut togs totalt 100 miljoner euro i anspråk för humanitära behov, av vilka ett belopp på 22,5 miljoner euro nu har avsatts och håller på att genomföras, i huvudsak för aktiviteter som gäller hälsa och vatten. 
Jag ville få ett förstahandsintryck av den humanitära situationen i landet genom diskussioner med våra partner - FN, Röda Korset och icke-statliga organisationer, den USA-ledda Byrån för återuppbyggnad och humanitärt bistånd (ORHA) - och med medlemsstater, samt genom projektbesök. I detta syfte träffade jag Kellenberger, ordförande för Internationella rödakorskommittén, ambassadör Ward, som leder ORHA:s pelare för humanitärt bistånd, Lopes da Silva, FN:s samordnare för humanitärt bistånd, ett stort antal icke-statliga organisationer och de medlemsstater som finns på plats i Bagdad. Jag besökte pumpstationen för orenat vatten i Abu Nawas och det stora Al Yarmouk-sjukhuset.
Ett annat syfte var att utvärdera möjligheten att öppna ett ECHO-kontor i Bagdad. Lokaler har valts ut, och efter de administrativa förfarandena bör kontoret kunna öppna i slutet av maj. ECHO-personal har befunnit sig i Bagdad sedan en tid tillbaka.
Min bedömning av den humanitära situationen i Irak är att den inte kan betecknas som en humanitär katastrof. Krigets direkta humanitära konsekvenser har lyckligtvis varit mindre än vad de flesta humanitära organisationer hade väntat sig. Det har inte förekommit några massiva befolkningsrörelser, och antalet direkta offer till följd av konflikten har, lyckligtvis, även de varit långt färre än vad som hade förutsagts i några av de ursprungliga uppskattningarna.
De humanitära behoven är icke desto mindre mycket reella, och situationen fortsätter att vara mycket ömtålig, särskilt i stora stadscentrum - det finns mer än två eller tre städer av betydelse i det här avseendet - där det fortfarande till mycket stor del handlar om tillgången på säkert vatten och liknande problem. En humanitär katastrof skulle mycket väl kunna uppstå om ockupationsmakterna inte lyckas tvinga fram lag och ordning och institutionerna inte återupplivas och på nytt får ta ansvar.
Säkerhet är fortfarande ett mycket reellt problem för människor som försöker ta sig till arbetet eller återvända för att arbeta i Irak.
Enligt Genèvekonventionerna åligger det ockupationsmakterna inte bara att återupprätta och upprätthålla lag och ordning på alla platser under deras kontroll, men även att se till att människor har full och säker tillgång till livsnödvändiga varor och tjänster och göra det möjligt för människor att återgå till sina arbeten.
Trots det är det en plikt för det internationella samfundet som sådant att hjälpa situationens offer, och kommissionen har, som jag nämnde, hittills godkänt insatser för humanitärt bistånd som uppgår till 22,5 miljoner euro. De omfattar katastrofhjälp, leverans av det allra viktigaste i form av läkemedel och medicinsk utrustning, vattenförsörjning och ett snabbt återställande av grundläggande infrastrukturer för hälsa, vatten och hygien. ECHO stöder även OCHA - FN:s samordnare -, och gör det möjligt för detta kontor att arbeta effektivt.
De återstående 77,5 miljoner euro av de 100 miljoner som redan tagits i anspråk kommer att göras till föremål för programplanering i takt med att fler behov utvärderas och identifieras. ECHO:s nuvarande prioriteringar är att stödja ett snabbt återupprättande av sociala tjänster, i synnerhet hälsovård, inklusive återupptagande av vaccinationskampanjer, en effektiv samordning av humanitärt bistånd, medvetenhet om minor och minröjning. Detta kontor har även för avsikt att stödja Världslivsmedelsprogrammet för att hjälpa till med att täcka luckorna i programmet för livsmedelsdistribution. Jag hoppas att detta kommer att vara en utmaning av övergående karaktär. Systemet var mycket välorganiserat under olja för mat-programmet: 44 000 lokala försäljningsställen som år efter år stod för 60 procent av befolkningens livsmedelsbehov. Detta var en mycket omfattande insats där de irakiska myndigheterna själva ansvarade för de två södra delarna av landet medan FN ansvarade för den norra delen. Vi måste se till att alltihop fungerar; att förlita sig på att allt det här kommer att lösas från den ena veckan till den andra genom något sorts marknadsekonomiskt mirakel är ett recept för kaos och katastrof. Detta är något som samtliga de aktörer som är involverade i situationen förstår rätt så väl. Det är emellertid en komplicerad operation.
När det gäller den politiska ramen i stort så är diskussionen i FN:s säkerhetsråd om förslaget till en resolution från säkerhetsrådet ett positivt steg mot att föra debatten om Iraks framtid tillbaka till Förenta nationerna.
Av många goda skäl gör vi en mycket tydlig åtskillnad mellan den omedelbara responsen på de humanitära behoven och hela diskussionen om återuppbyggnad. De är mycket olika. Allt som har med återuppbyggnad att göra leder direkt till de politiska diskussionerna om maktstrukturen och maktens organisering i det nya Irak. När det gäller humanitärt bistånd kan och bör den omedelbara responsen hanteras som en mycket mera fokuserad verksamhet.
Detta förslag till säkerhetsrådets resolution har, som alla vet, lagts fram av Förenta staterna och Förenade kungariket för att klargöra hur ockupationsmakterna önskar att saker och ting organiseras. Biståndsfonden för Irak [Iraqi Assistance Fund] är grundvalen för att hantera alla beslut och den ekonomiska förvaltningen av landet och dess resurser. Beslut om denna biståndsfond för Irak och även beslut om licensiering inom oljeindustrin skall fattas av ockupationsmakterna, och den irakiska sidan och FN får på grundval av resolutionsförslaget en konsultativ roll i de besluten. Resolutionsförslaget skulle även ge de som fattar dessa beslut immunitet, och de återstående pengarna - det outnyttjade saldot från olja -för mat-programmet - skulle också placeras i denna fond och administreras på samma sätt som resten av den. Fonden förutsätts löpa i 12 månader, men skall sedan fortsätta oförändrad - med alla bestämmelserna oförändrade - om säkerhetsrådet, i vilket de två viktigaste ockupationsmakterna är permanenta medlemmar, inte fattar några nya beslut om detta.
Kommissionens engagemang i återuppbyggnadsfasen kommer naturligtvis att bero på resultatet av dessa diskussioner i säkerhetsrådet - det är självklart.
Vid det informella ministermötet på Rhodos uppmanade rådet kommissionen att sätta i gång med några konkreta steg för att börja identifiera möjligheter för EU:s engagemang i återuppbyggnaden av Irak. Vi har därför ökat våra arbetskontakter med relevanta internationella organisationer (Världsbanken, Internationella valutafonden och FN) i syfte att gemensamt utveckla vår analys av situationen i Irak.
Kommissionen har samlat speciell sakkunskap beträffande olika aspekter av återuppbyggnad och återhämtning från andra krissituationer, som till exempel Kosovo, Östtimor, Afghanistan och Elfenbenskusten. Men konkreta beslut måste dock under alla omständigheter fattas på grundval av en lämplig politisk ram och en grundlig bedömning av behoven i en process där både det internationella samfundet och irakierna själva är delaktiga.
Till sist en kommentar om den regionala dimensionen: unionen befinner sig i en mycket bra position för att kunna erbjuda en regional strategi för stabilisering, vilket kommer att vara oerhört viktigt när det gäller Irak. Våra band med regionen är redan mycket viktiga. Barcelonaprocessen, den omfattande dialogen, förhandlingarna om mänskliga rättigheter och de pågående politiska förhandlingarna och samarbetsförhandlingarna med Iran, de pågående förhandlingarna om ett frihandelsområde med Gulfstaternas samarbetsråd (GCC), ministermötena och våra mycket nära politiska band med Turkiet - allt detta utgör en solid grundval på vilken vi kan bygga en aktiv och konstruktiv EU-politik i kölvattnet av Irakkonflikten. Vi måste fortlöpande utvärdera hur vi bäst skall förstärka vår politiska dialog och vår roll i regionen.
(Applåder)

Talmannen.
Utöver det planerade uttalandet om Irak kommer minister Yiannitsis även att kommentera terrorattacken i Saudiarabien.

Yiannitsis
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! För två dagar sedan hade vi återigen, i Riyad, en terrorattack med ett betydande antal offer, döda och skadade. För några dagar sedan orsakade dessutom en liknande terrorattack i Tjetjenien ett betydande antal offer. Våldets närvaro är fortfarande stark. I min egenskap av tjänstgörande ordförande för Europeiska unionens ordförandeskap skulle jag vilja fördöma dessa avskyvärda handlingar kategoriskt, uttrycka mitt mycket djupa beklagande över offren och deras familjer, uttrycka en önskan om att det kommer att gå att finna sätt att sätta stopp för denna tragiska metod för politiska inlägg, att skipa rättvisa, samt att betona det trängande behovet av att skapa förhållanden som präglas av stabilitet, säkerhet och förtroende, att genomdriva politiken mot det blinda våldet och fanatismen.
Tillåt mig nu, herr talman, att övergå till frågan på dagordningen, som gäller Irak. Vi står i dag i Irak inför en ny situation. Ur militär synvinkel har operationerna i allt väsentligt slutförts. Ur politisk synvinkel finns det en rad frågor, vilka jag skall tala om i det följande. Ur praktisk synvinkel är de viktigaste frågorna det humanitära biståndet, att garantera säkerheten och ordningen samt att återställa normala förhållanden i regionen. Trots att situationen i stort tycks förbättras är den takt i vilken detta sker långsam, och det är uppenbart att svårigheterna och de problem som måste lösas är betydande. I dagens skede har alliansens styrkor ansvaret för att trygga säkerheten och tillhandahålla humanitärt bistånd, med närvaro av medlemsstater från Europeiska unionen, men världssamfundets - i dess helhet - bidrag och solidaritet är nödvändigt för att en snabb, effektiv och fungerande återgång till normala förhållanden skall bli möjlig.
Den främsta prioriteringen är naturligtvis att förmedla det humanitära biståndet och att fullständigt återställa ordningen och säkerheten. Inom ramen för FN har betydande belopp samlats ihop, omkring 1,7 miljarder dollar, dock utan att det finns någon samlad bild av skadorna och återuppbyggnadsbehoven i landet. Europeiska kommissionen - och av vad jag hört talade kommissionsledamot Nielson tydligen om detta - har redan garanterat ett anslag på 100 miljoner euro, varav en del redan har förmedlats till regionen, och bidraget på bilateral nivå från europeiska stater är betydande. Europeiska unionen förutses ge 250 miljoner euro för 2003. Jag påpekar att så länge systemet med sanktioner är i kraft fortsätter FN:s olja för mat-program, vilket nyligen förlängdes till den 3 juni 2003.
Jag skulle här vilja tillägga att samarbetet mellan alla inblandade aktörer har särskild betydelse när det gäller hanteringen av den humanitära krisen, så att tillträdet till landet säkerställs, men även alla sidors oberoende och opartiskhet. Jag behöver inte betona att det förutom att tillhandahålla humanitärt bistånd även är oerhört viktigt att skydda Iraks kulturarv, så att företeelser som dem som vi har bevittnat nyligen inte upprepas.
Jag skulle vilja uttrycka min avsky och besvikelse över plundringen och förstörelsen av arkeologiska museiskatter och minnesmärken samt understryka att vårt omedelbara mål måste vara att återfinna de ovärderliga utställningsföremål som försvunnit och att beslagta och återföra dem till landet när de dyker upp, oavsett var detta sker. Vi räknar med att de militära styrkor som har besatt Irak genom sin planering och sina administrativa insatser kommer att kunna uppvisa konkreta resultat på detta område inom en snar framtid, och vi betraktar även ett samordnat handlande av världssamfundet i denna fråga som en hög prioritering.
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar Europaparlamentariker! På grundval av sin tidigare erfarenhet när det gäller återuppbyggnad av stater och regioner - jag syftar på Kosovo, Afghanistan, Östtimor - måste och kan Europeiska unionen medverka effektivt till återuppbyggnaden av Irak. Dess aktiva deltagande kan inriktas på många områden, inte bara på det humanitära biståndet, som jag har nämnt, utan även på återställande av infrastrukturen, på stöd för och tillhandahållande av kunnande om demokratisering och omorganisering av institutionerna, institutional building, på samarbete inom de internationella ekonomiska organisationernas ramar för att finna en lösning på frågan om Iraks skuld samt naturligtvis på politiken för återuppbyggnaden av landet. Och just det gemensamma målet att medverka till den mer allmänna återuppbyggnaden av landet utgör ännu en punkt där åsikterna sammanfaller och som gör det möjligt att överbrygga de meningsskiljaktigheter som nyligen splittrade medlemsstaterna i frågan om Irak.
Vid det europeiska mötet i Aten, den 16 och 17 april, bekräftade Europeiska unionen på nytt sin föresats att spela en viktig roll i den riktningen och uppmanade den höge representanten och kommissionen att undersöka frågan. Jag påpekar att frågan även diskuterades under rådets informella utrikesministermöte i Grekland för två veckor sedan och att vi undersöker vilken form och vilket innehåll denna medverkan skall ha. Visserligen är viktiga frågor fortfarande obesvarade, däribland hur intäkterna från oljan skall kontrolleras, vilken framtiden skall bli för olja för mat-programmet, vad som skall ske med de kontrakt som undertecknats av den tidigare regimen, hur massförstörelsevapnen skall hittas, vad som gäller i fråga om Unmovics återkomst med mera.
Men de grundläggande principer som styr vårt handlande för att hantera situationen i Irak ligger fast: landets territoriella integritet och suveränitet, FN:s centrala roll och det irakiska folkets rätt att bestämma över sin framtid. Lika viktigt är naturligtvis att tillsätta en regering som är representativ för hela befolkningen och att använda landets naturrikedomar till dess eget bästa. Vi anser att FN, i synnerhet säkerhetsrådet med dess särskilda institutionella och organisatoriska infrastruktur samt politiska erfarenhet av liknande omständigheter, har en grundläggande roll. Ett positivt steg i den riktningen utgör det faktum att FN:s generalsekreterare utnämnt en särskild företrädare för Irak.
En mjuk övergång till en demokratisk och stabil situation kommer därtill att bidra till den regionala freden och stabiliteten. Inom denna ram har vi för grannländerna upprepade gånger framhållit behovet av att de visar sinneslugn och självbehärskning samt medverkar till att återuppbygga Irak och till att angripa det humanitära problemet, med stabilitet i regionen som mål. Såväl Turkiet som Iran har svarat positivt på hela frågan. Dessutom har uppmärksamheten i dag även riktats mot frågan om vägkartan för fred i Mellanöstern. Det är tydligt, det har sagts många gånger, att ett främjande av fredsprocessen i Mellanöstern kommer att få mycket positiva återverkningar mer allmänt. Kvartettens möte på ministernivå den 21 maj är särskilt viktigt inom denna ram mot bakgrund av att det är angeläget att befästa ett positivt perspektiv och brådskande att återställa ett klimat av förtroende gentemot arabvärlden. Den regionala stabiliteten och säkerheten kommer att bidra väsentligt även när det gäller att angripa de problem som står i samband med Irak samt underlätta landets återinträde i världssamfundet efter tolv år av sanktioner och faktisk isolering.
Frågan om avrustningen av landet måste lösas slutgiltigt i enlighet med FN:s säkerhetsråds resolutioner och kopplas samman med införandet på en vidare regional nivå av en övergripande och effektiv politik som förhindrar spridning av massförstörelsevapen.
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar Europaparlamentariker! Många gånger är det lätt att enas om allmänna principer, men det visar sig vara synnerligen svårt att enas om konkreta lösningar och beslut, särskilt när det handlar om frågor om institutioner, internationell legitimitet, uppgörelser som kommer i dagen efter ett krig, situationer som uppstått objektivt och som måste hanteras. Detta får rimligen följder för såväl i vilken grad frågorna hanteras som det sätt på vilket detta sker.
Jag tror dock att vi, som ordförandeskap, kan sammanfatta prioriteringarna enligt följande: vi måste först och främst utveckla en pragmatisk, övergripande och enhetlig europeisk politik för Irak efter kriget, i det att vi tar hänsyn till de långsiktiga aspekterna av utvecklingen i den vidare regionen Mellanöstern; klargöra hur vi, som europeisk union, ser på FN:s roll i Irak efter kriget; bidra till att Irak kan lägga de problem som landet har haft bakom sig och för det irakiska folket skapa förhållanden som präglas av fred, säkerhet, erkännande, värdighet och välstånd; förverkliga de principer som vi har enats om i våra gemensamma beslut vid rådets senaste möten samt främja den regionala stabiliteten och samarbetet genom att stödja fredsprocessen i Mellanöstern.
Dessa prioriteringar innebär inte att det inte finns problem och faror. Jag skall ge exempel på några sådana faror. En fara är att diskussionerna om Irak förvandlas från en givande dialog om sätt att angripa de centrala problem som har att göra med landet till sekundära tvister. En andra fråga är svårigheten att nå enighet om morgondagen och om säkerhetsrådets följande resolutioner. En tredje fråga har att göra med utvecklingen i de transatlantiska förbindelserna. För det fjärde, uppdelningarna mellan de europeiska staterna, även om jag tror att dessa företeelser kommer att vara mycket lindriga när det gäller frågorna i efterkrigsskedet. För det femte, oförmågan att bestämma vilken roll vi vill spela i Irak samt, slutligen, de hinder som skulle kunna leda oss till overksamhet. Jag menar att vi måste tänka på dessa faror för att hantera dem effektivt, så att vi anlägger ett synsätt och vidtar åtgärder som lämpar sig för att hantera såväl Irakkrisen som dess återverkningar.
När allt kommer omkring är det inte bara stabiliteten, säkerheten, normaliseringen och den ekonomiska utvecklingen i landet - men även i regionen i stort - som står på spel, som avgörs av denna utveckling. Hur frågan som helhet sköts avgör även trovärdigheten hos alla dem som är inblandade i Irakkrisen, följaktligen även Europa.
Avslutningsvis skulle jag dock vilja framhålla att rådet, som jag har sagt, uppvisar ett konstruktivt synsätt när det gäller att utforma gemensamma svar på frågorna om Irak. Kontakterna är täta mellan alla sidor utan undantag, vilket bidrar till att det å ena sidan inte uppstår glapp i kontakterna mellan medlemsländerna och å andra sidan - denna strävan är kännetecknande - trots meningsskiljaktigheterna förekommer kommunikation, finns öppna linjer, görs försök att se var det finns broar och hur vi kan utnyttja dem. Det är denna konstruktiva inställning, vilken var märkbar även i de diskussioner vi hade i Gimnich, som jag tycker ger oss anledning att vara mer optimistiska om Europeiska unionens förmåga att slutligen spela en positiv och aktiv roll i detta skede i Irak.

Poettering (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Under natten till tisdagen omkom cirka 90 människor vid en brutal terrorattack i Saudi-Arabiens huvudstad Riad. Saudiaraber, européer, och såvitt vi vet även fransmän, britter, tyskar, en schweizare och australier. Detta visar ånyo att terrorprovokationerna är något som inte bara angår amerikanerna, utan oss alla, och det vi bör lära oss av detta fruktansvärda terrorangrepp i Riad bör vara att vi gemensamt och beslutsamt måste bekämpa terrorismen överallt i världen.
Rådets ordförande har med all rätt också hänvisat till Tjetjenien. Europaparlamentet, i varje fall vår grupp, men även de andra tror jag, kommer att mycket noga hålla ögonen på hur man åstadkommer en fredlig lösning i Tjetjenien.
Som européer måste vi efter Irakkriget fråga oss vilka lärdomar vi kan dra av dessa erfarenheter som också är bittra för Europa, och vi måste säga att det inte finns någon anledning till defaitism. Under obehaget med oenigheten bland européerna fick jag ofta höra: Det är inte någon mening med en europeisk utrikes- och säkerhetspolitik. Nej, vi måste förstå krisen som en möjlighet och se till att vi i framtiden klarar av det bättre än vi gjort i fråga om Irakkrisen och Irakkriget. Framför allt måste kravet vara att man inom Europeiska unionen rådgör om dessa ståndpunkter - innan ett medlemsland eller en rad medlemsländer fastslår en nationell ståndpunkt och offentliggör denna - så att man till slut kommer fram till en gemensam ståndpunkt.
(Applåder)
Detta krav riktar vi också till de båda europeiska medlemmarna i FN:s säkerhetsråd. Det står redan i Maastrichtfördraget att medlemmarna i säkerhetsrådet, innan de avger sin röst i rådet, först skall rådfråga sina partner i Europeiska unionen, och det måste vara den lärdom vi drar av de gångna veckorna.
Jag vill tillägga - och detta gäller vårt förhållande till Amerika - att de som anser att Europas enande måste förverkligas i ett motsatsförhållande till Förenta staterna, de bygger Europa på lösan sand, för om vi skulle bygga upp Europa i ett motsatsförhållande till Förenta staterna, då skulle vi förlora åtminstone hälften av européerna eller rentav fler ur den europeiska sammanhållningen, så det finns inte någon annan möjlighet än att bygga upp Europa som en jämlik partner till Amerikas förenta stater, och inte i motsats till Förenta staterna.
Jag vill också tillägga följande: Vi har hört en röst i Europa som ville dela upp Europa i det nya och det gamla Europa. Vid ett besök i Warszawa upplevde jag att man inte gärna vill lyssna till detta. Även Warszawa, även Polen är det gamla Europa, med samma rötter som vi har, och låt oss inte tillåta att någon delar upp Europa i två delar; det åligger oss att handla gemensamt!
Nu beträffande Irak: Vi måste intressera oss intensivt för att den civila ordningen skall byggas upp snabbt igen, och vi säger ofta när vi talar om Europas, om Europeiska unionens förhållande till de arabiska islamiska staterna, att det inte kan eller bör finnas någon clash of civilisation där, och samma sak gäller naturligtvis för ordningen i Irak. Där lever shiiter, sunniter och kristna, där lever araber och kurder, och jag anser att en uppgift som vi kanske kan hjälpa till att lösa - och om vi kan hjälpa till så skall vi göra det - måste vara att se till att det skapas en fredlig ordning och inte just en clash mellan de olika religiösa eller etniska grupperna.
Här tror jag att vi i Europeiska unionen har en stor uppgift, och från vår grupps sida anser vi att det är positivt att ni, kommissionär Nielson, var i Irak. Det är naturligtvis mycket svårt att här i Europaparlamentet säga om FN skall tilldelas ensamrätten, vilken roll Europeiska unionen och kanske Nato skall spela, vilken roll USA och Storbritannien skall spela i egenskap av de båda makterna som har agerat där, och vilken roll andra skall spela. Det är svårt att säga, men det vi kan säga är att vi uppmanar alla som är delaktiga, särskilt européerna - även våra polska partner och vänner - som kommer att delta där, att allt som vi européer gör, det gör vi gemensamt, och först efter att vi har kommit överens med varandra om gemensamma ståndpunkter. Det finns väldiga humanitära utmaningar där, och jag anser att vi kan bidra till säkerheten och bidra när det gäller att bygga upp en polisstyrka, när det gäller vattenförsörjning och hälsovård, och totalt sett i fråga om den politiska ordningen.
Låt mig avslutningsvis säga att det naturligtvis också kvarstår frågor till våra amerikanska vänner och partner. Hittills har man inte funnit några massförstörelsevapen. Jag rekommenderar att man fortsätter att leta, men detta var grundvalen för interventionen, och det påverkar naturligtvis också politikens trovärdighet, och därför måste vi ta denna fråga på stort allvar.
(Applåder)
Det vi nu måste uppnå är - och det var ju också vår stora förhoppning efter Kuwaitkrisen 1991, och då var jag absolut för att man befriade Kuwait och att man agerade med stor beslutsamhet mot Saddam Hussein - att man också åstadkommer en fredlig lösning i Mellanöstern mellan Israel och Palestina. Denna möjlighet måste vi nu ta vara på. Trovärdigheten i vår politik kommer också att vara beroende av om man lyckas åstadkomma en fredlig lösning där, och jag uppmanar alla oss européer att ge ett enigt och avgörande bidrag där.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att instämma - på den socialistiska gruppens vägnar - i fördömandet av de omfattande attentaten i Saudiarabien och Tjetjenien och ansluta mig till de kondoleanser som parlamentet bör översända till familjerna till alla offer i detta krig, särskilt den civila befolkningen. Jag vill också betona att vi djupt beklagar att 14 journalister omkom under konflikten, att två har försvunnit och att Förenta staternas trupper besköt massmedier som al-Jazira och även hotell Palestina, där journalister uppehöll sig.
Efter att ha lyssnat till Poettering vill jag på min grupps vägnar säga att vi beklagar ännu mer än ni att ni inte har ansett det vara lämpligt att utarbeta en resolution, eftersom vi skulle ha kunnat enas om många punkter och eftersom det är viktigt att Europaparlamentet uttalar sig i den här frågan. Man får intrycket av att vi står likgiltiga inför vad som sker och vi har ett delat ansvar med unionens övriga institutioner.
För det första, och när det gäller de saker som det är bråttom med, välkomnar jag de åtgärder som kommissionen vidtar för närvarande - kommissionsledamoten har varit i Bagdad. Summan på 100 miljoner euro kommer att utbetalas, och jag ber er tänka på att inbegripa kvinnorna i fredsförhandlingarna och i stödet, eftersom de är en mycket viktig faktor för att nå fred i Irak. Jag anser likaså att vi måste stödja återuppbyggandet av den grundläggande samhällsservicen.
Kommissionsledamoten betonade dock en punkt som jag anser vara viktig: vi får inte blanda ihop det humanitära biståndet med återuppbyggnaden, och det får framför allt inte finnas politiska villkor för det humanitära biståndet. När det gäller den frågan har ni den socialistiska gruppens stöd.
När det gäller återuppbyggnadsprocessen och den debatt som för närvarande förs inom säkerhetsrådet, vill jag för det första betona att vi enligt den internationella rätten befinner oss i en situation de facto, där det finns en koalition som agerar som ockupationsmakt på ett ockuperat territorium. Enligt Genève- och Haagkonventionerna har en koalition ett klart ansvar och dess befogenheter är begränsade, och detta måste tas med inom den ram som finns i dag. Om vi inte gör det kommer allt att vara beroende av maktintrigerna i Washington. Jag påminner er om att den första gruppen av ansvariga i Irak redan har blivit uttröttade. Förvirringen blir allt större, och det är följaktligen viktigt att förstärka den roll som Förenta nationernas säkerhetsråd skall spela.
Här har vi européer ett ansvar. Det är sant vi enligt artiklarna 11, 12 och 13 i fördraget har en skyldighet att samordna våra ståndpunkter. Men det är underligt att vi kan samordna våra ståndpunkter i Europa och med övriga aktörer, inom Mellanösternkvartetten och till och med Arabförbundet, och samma princip inte tillämpas inom säkerhetsrådet. Detta är något vi inte kan rättfärdiga inför den allmänna opinionen, och Europa har ett stort ansvar när det gäller den här frågan.
Det är följaktligen mycket viktigt att det avtal som nåddes i Aten den 16 april tillämpas nu, men inom ramen för den internationella legaliteten. Varför? För att det irakiska folket skall inrätta en egen regering, för att respektera den territoriella integriteten och dessutom ge det irakiska folket, som till slut har befriats från en despotisk tyrann, en möjlighet. Vi ser hur spåren efter det politiska och religiösa förtrycket kommer fram och hur det irakiska folket nu har möjlighet att uttrycka sina åsikter. Detta är en mycket viktig fråga.
Upphävandet av embargot - vilket tas upp i flera resolutioner från Förenta nationerna - måste genomföras under FN:s överinseende. Inspektörerna måste också återvända, eftersom det är paradoxalt att de enda som hittills har funnit några spår av massförstörelsevapen har varit de grupper som arbetar under Blix och El-Baradei; det har inte varit Förenta staternas inspektörer, som agerar utanför lagen, och det är därför viktigt att också ta upp den aspekten.
Jag vill på min grupps vägnar upprepa att Iraks olja är det irakiska folkets egendom, och det är de som har rätt att utnyttja den. Oljan - vi har sett det allt för ofta - är en förgiftad gåva, och det irakiska folkets utnyttjanderätt och tillgång till sina oljeresurser måste verkligen respekteras.
Herr talman! Låt mig avslutningsvis nämna något om läget i Mellanöstern. Vi kan inte säga att vi skulle ha agerat, eftersom det har gått 12 år, under vilka Saddam Husseins regim inte respekterade FN:s resolutioner, och vi har väntat i tre årtionden på att resolution 242 skall uppfyllas. Färdplanen måste stödjas, Sharon kan inte lägga in sitt veto mot Solana, den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, eftersom han har sammanträffat med president Arafat. Parterna måste visa god vilja, och framför allt är det nödvändigt att desarmera den farligaste bomben som finns i Mellanöstern. För att göra detta krävs det av oss européer att vi enas igen och att vi agerar gemensamt.
(Applåder)

Watson (ELDR).
Herr talman! Även om många av oss var emot det senaste kriget med Irak, kan vi förenas i glädjen över att den brutale diktatorn Saddam Hussein har fallit. Det irakiska folket kan nu bygga upp sitt land som en fri demokrati, i fred med sina grannar och använda dess ofantliga naturresurser för att höja levnadsstandarden.
Frågan för Europa i dag är hur vi skall förenas i återuppbyggnaden av Irak så att vi kan övervinna vår tidigare splittring. Vi måste föra fram Europas röst med enigheten hos en kör som sjunger från samma notblad snarare än disharmonin i en oregerlig kakofoni.
Utrikesministrarnas informella möte gör mig försiktigt optimistisk. Jag välkomnar förslagen från kommissionen och det grekiska ordförandeskapet som en vägledning för våra åtgärder i Irak efter kriget. Även om vi kanske ännu inte har kapacitet att föra krig till försvar för våra värden, så har vi lång erfarenhet av att vinna freden. Min grupp är för en aktiv roll för Europa i återuppbyggnaden av Irak, men för det fordras att vi har den legitimitet som endast en ny FN-resolution kan skänka.
President Bush lovade oss att FN skulle få en ?väsentlig? roll. Våra utrikesministrar har begärt att Förenta nationerna skall få en ?central? roll. Men resolutionsförslaget från Förenta staterna, Förenade kungariket och Spanien lever långt ifrån upp till någondera. Man kan inte ge FN en väsentlig roll bara genom att proklamera det i ett skäl till säkerhetsrådets resolution.
En väsentlig roll innebär att återuppbyggnaden av Irak inte skulle vara möjlig utan FN, det innebär att de självutnämnda ockupationsmakternas maktbefogenheter, med rätt att styra utbetalningar av medel från Iraks oljeinkomster, inte godkänns för en 12-månadersperiod.
En väsentlig roll för FN innebär att FN, så snart som möjligt, engageras i arbetet med att inrätta en legitim och representativ regering för irakierna, att lyfta sanktionerna och att lämna brådskande humanitärt bistånd. Varför har rinnande vatten och elektricitet ännu inte satts i stånd? Hur många måste dö innan vi får fram medicinska förnödenheter till sjukhusen och rensar upp krigsmateriel som inte exploderat? Var finns den polis som FN kunde skicka för att bidra till att återupprätta lag och ordning? Vi måste ge folket i Irak ett bättre liv, annars kommer deras umbäranden att förvandlas till vrede gentemot ockupationsmakterna.
En väsentlig eller central roll för FN innebär även att Hans Blix och hans vapeninspektörer åter får komma in för att kontrollera vad som har hänt med de massförstörelsevapen som ännu inte har redovisats. Deras existens och påståendet att de kunde användas inom 45 minuter var av central betydelse för argumenten för krig. Vapeninspektörerna har den internationella legitimitet och trovärdighet som behövs för att fullfölja den uppgift de hade i uppdrag att utföra, i samarbete med amerikanska och brittiska styrkor på platsen.
De tragiska händelserna i måndags kväll i Saudiarabien är en påminnelse för oss om den fortsatta instabiliteten i regionen. Därför välkomnar min grupp Colin Powells besök, som en markering av Förenta staternas förnyade engagemang i fredsprocessen. Samtidigt måste vi föra kvartettens färdplan för fred i Israel och Palestina framåt, för varaktig fred i regionen och en framgångsrik återuppbyggnad av Irak.
(Applåder)

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! Vår senaste ståndpunkt när det gäller Irak härrör från före kriget. Europaparlamentet uttryckte då sitt fullständiga stöd till FN:s inspektörer. Parlamentet ansåg då också att ingen av de orsaker som hittills tagits upp motiverade ett krig och att ?alla nya åtgärder borde beslutas av säkerhetsrådet efter en fullständig bedömning av situationen?.
Har vi inget att säga om de ytterst allvarliga händelser som ägt rum sedan dess, och som fullständigt strider mot detta synsätt? Det visar i alla fall kammarens majoritetsbeslut att inte avsluta debatten med att anta en resolution. Detta procedurmässiga beslut skulle inte vara så allvarligt om det inte återspeglade en mycket djupare och allvarligare brist som skadar Europeiska unionen, nämligen oförmågan att fastställa en egen identitet och försvara den ärligt. Denna politiska avgång är spektakulär sedan George Bush började omsätta sin nya strategiska doktrin i praktiken.
För dem som, liksom min grupp, anser att man absolut måste reagera, bland annat genom att sikta på det som New York Times kallade ?den andra stormakten?, dvs. den allmänna opinion som mobiliserats mot detta krigstänkande, föreslår jag tre prioriteringar som är nära sammanflätade med varandra. För det första en mobilisering mot att acceptera det fullbordade faktumet i Irak. Befolkningen i detta land har både blivit av med en diktatur och dykt ned i kaos. Efter att ha diskuterat med dem som sedan länge varit motståndare mot Saddam Hussein kan jag säga att den 9 april var det många som kände en blandning av glädje och lidande, lättnad och förnedring. Vartefter dagarna går tenderar förbittringen att ta över inför allt blod som spillts, de omfattande skadorna, vandaliseringen och plundringen, den militära ockupationen och den amerikanska civila härskaren. Trots den officiella anledningen till kriget, dvs. massförstörelsevapnen som George Bush, Tony Blair och José Maria Aznar självfallet hade ovedersägliga bevis för, håller allt detta på att förstöra hela trovärdigheten.
Vår andra prioritering borde definitivt vara ett offensivt åtagande för att färdplanen i Mellanöstern verkligen skall genomföras. Unionen är medinitiativtagare och kan därför inte förbli passiv inför de dagliga försöken från Sharons regering att torpedera detta lilla hopp om fred, eftersom regeringen är övertygad om att Vita husets nuvarande värd alltid kommer att förstå hans anledningar. Avslutningsvis bör vi hjälpa alla och envar att bedöma hur långt det galna äventyret med det förebyggande kriget kommer att leda oss, om Europa inte skaffar sig den politiska vilja som krävs för att utradera det. Kampen mot terrorismen och mot spridningen av massförstörelsevapen är nödvändig. Men det har inget att göra med detta farliga kejserliga avsteg.
Herr talman! Jag upprepar i dag för tredje gången begäran från min grupp om en första stor debatt i sakfrågan i parlamentet om den nya strategiska doktrin som publicerades av George Bush den 20 september förra året. Denna cyniska eloge till djungelns lag består i att reducera alla principer i Förenta nationernas stadga till intet, varken mer eller mindre, vilket det amerikanska förslaget till resolution i säkerhetsrådet just nu vittnar om. Det är dags för Europa att ringa i varningsklockan och ta sitt ansvar; det är vad majoriteten av våra landsmän, från Strasbourg till Warszawa, förväntar sig av oss. Att bemöta denna förväntning skulle kunna vara vår egen road map. Min grupp är i vilket fall som helst beredd att göra det.

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman! Det finns ingenting tråkigare för en politiker än att ha rätt men inte få rätt. Vad som är ännu tråkigare är att inte ha rätt och att märka allt tydligare att man verkligen inte hade rätt. För att uttrycka det mycket konkret: vi vet alla att den så kallade existensen av stora mängder massförstörelsevapen var den främsta officiella orsaken till att inleda det här kriget. Alla kommer ihåg Tony Blairs och Colin Powells framställningar i Förenta nationerna, i vilka de kom med starka bevis för att dessa massförstörelsevapen fanns. Nu visar det sig efter flera veckors sökande av hundratals amerikanska och brittiska soldater att dessa bevis inte existerar.
Skulle detta kanske kunna vara orsaken till att myndigheterna, läs amerikanerna och britterna, vägrar att ge Hans Blix och hans FN-inspektörer tillträde? FN:s vapeninspektörer är de enda som kan bevisa att Irak inte har massförstörelsevapen, men de är också de enda som troligen kommer att bevisa att Bush och Blair inte hade rätt då de inledde det här kriget, eftersom det skulle finnas massförstörelsevapen.
Denna vägran är en del av ett mycket bredare mönster, nämligen det att hålla Förenta nationerna på avstånd. Det är inte rätt, och det är inte heller smart. Låt mig nämna två exempel där Förenta nationernas roll är av avgörande betydelse. Inom UNEP, FN:s miljöprogram, har man, i mina ögon med rätta, yrkat på en undersökning inom en så snar framtid som möjligt av miljöeffekterna, följderna för miljön av användandet av exempelvis multipelbomber och utarmat uran. Inrättandet av en tribunal, vilket är absolut nödvändigt för att bearbeta det brottsliga förflutna, är möjligt enbart med hjälp av Förenta nationerna. Men låt oss också klargöra detta: inte heller Europeiska unionen kan fungera på annat sätt än för full maskin - vare sig det handlar om humanitärt bistånd eller om rekonstruktion - inom en referensram som legitimerats genom Förenta nationerna, och detta som likvärdig partner till USA och inte som underordnad.
Det jag är rädd för är att Europa utan FN:s mandat ändå på ett halvhjärtat sätt, och förmodligen till och med motvilligt, kommer att hjälpa till med återuppbyggnaden av Irak. EU av pliktkänsla, vissa medlemsstater för att man inte vill hamna i en andra konflikt med Förenta staterna och för att man vill få sin bit av kakan. Detta är inte den gemensamma utrikespolitik som min grupp har för ögonen. Vägen till en gemensam utrikespolitik för Europeiska unionen går via New York, via Förenta nationerna. Enbart med ett mandat från FN är EU i stånd att utnyttja sina möjligheter, och dessa är inte obetydliga, att bygga upp Irak och ge den irakiska befolkningen regeringen tillbaka. Detta ligger också i Förenta staternas och Storbritanniens intresse. 
Jag vill därför vädja till den brittiska, den spanska och också den polska regeringen och till kollegerna i dessa länders regeringspartier att bryta med den krigslogik som säger att vinnaren tar allt. Vinnaren tar inte allt, det får de inte vilja och det kan de inte heller. Se vad som i denna stund händer i Irak. Det är ett kaos där den ena prokonsuln ersätts av den andra eftersom amerikanerna och engelsmännen inte vet vad de skall göra. Irak har inte något behov av triumferande segrare som inte vet vad de skall göra. Kriget vanns av några få; freden kan enbart vinnas av många.

Collins (UEN).
Herr talman! Jag vill framföra mitt tack och min uppskattning till det grekiska ordförandeskapet och kommissionsledamot Nielson för deras fina uttalanden här denna morgon, samt även till mina kolleger i parlamentet för deras mycket informativa uttalanden.
Förenta staternas regering har uttalat sin avsikt att överlämna överhögheten över Irak till en representativ irakisk regering vid en mycket tidig tidpunkt. Två möten med irakiska politiska ledare har nu ägt rum. Det senaste, i Bagdad den 25 april, slutade med ett avtal om att arbeta för att organisera en övergångsadministration till den 3 juni 2003. Denna administration kommer sedan att arbeta med att utfärda en ny författning för det irakiska folket och ta itu med andra långsiktiga regeringsfrågor.
Jag välkomnar varmt det faktum att ett resolutionsförslag i frågan om hur man skall ta itu med situationen efter konflikten i Irak har lagts fram i Förenta nationerna. Jag anser att det finns ett antal vägledande måttstockar som måste följas när vi talar om Förenta nationernas framtida roll i Irak. Förenta nationerna måste spela en central roll i återuppbyggnaden av Irak. Denna måste utgå från en tydlig förståelse av att ett engagemang från Förenta nationernas sida inte syftar till att legitimera den senaste militära konflikten. Förenta nationerna måste vara en jämställd samarbetspartner, och inte ha en underordnad ställning begränsad till att samtycka till beslut som fattats av koalitionen i Irak. Det skulle vara mycket orätt mot civilbefolkningen i Irak om principfrågor tilläts hindra Förenta nationerna från att gripa sig an omedelbara behov på ett effektivt sätt.
Vi bör erinra oss kommentarerna från Förenta nationernas generalsekreterare när han sade att vi måste finna ?enighet i efterkrigsfasen i Irak?. Den övergripande målsättningen måste vara att skjuta den tidigare splittringen åt sidan och fokusera på vad som måste och kan göras för att nu hjälpa det irakiska folket.
Från Europeiska unionens perspektiv måste vi exakt ange den troliga framtida rollen för Europeiska unionen i Irak. Vid det senaste mötet med EU:s utrikesministrar på Rhodos den 3 maj fanns det en viss allmän enighet om att EU måste spela en starkare roll i situationen efter konflikten i Irak.
Europeiska kommissionen har redan sänt en delegation för behovsbedömning till Irak. Det finns även samförstånd om att chargé d'affaires kan återvända till Irak från unionens medlemsstater.
Det finns ännu så länge inte något samförstånd huruvida Europeiska unionen bör utnämna en särskild representant för Irak. Detta är en mycket viktig fråga som skyndsamt måste tas under politiskt övervägande. Europeiska unionen bör engagera sig i återuppbyggnaden av Irak i en situation där Förenta nationerna står i centrum för dessa ansträngningar. EU:s resurser skulle då kunna göras tillgängliga för att finansiera viktiga återuppbyggnadsprojekt, som till exempel återuppbyggnaden av den grundläggande sociala infrastrukturen, inklusive hälsovårds-, utbildnings-, vatten- och hygientjänster.
Det är bara rätt och rimligt att sanktionerna mot Irak nu lyfts. Eftersom de ursprungligen utformades mot en regim som inte längre existerar tjänar de inte något som helst syfte i denna situation. Unmovic och Internationella atomenergiorganet bör återvända till Irak så snart som möjligt och fullborda sina uppdrag. Användningen av Iraks oljeinkomster måste också spela en nyckelroll i den faktiska återuppbyggnaden av Irak, men sådana medel måste användas med det irakiska folkets intresse för ögonen, och detta måste i så hög grad och så tidigt som möjligt spela en roll i alla sådana beslut.
En central roll för Förenta nationerna skulle skänka vilka provisoriska lösningar som än genomförs i Irak en verklig legitimitet. Det skulle även bidra till att minska de politiska spänningarna i Mellanösternregionen och reducera den politiska instabiliteten som beklagligtvis men uppenbarligen finns där vid just denna tid.

Bonde (EDD).
Herr talman! Den lärdom vi skall dra från Irakkriget är inte att vi skall kopiera Förenta staterna och skapa vår egen utrikespolitik med vår egen supermaktsmilitär och vårt eget militärindustriella komplex. Om vi hade tillämpat kvalificerad majoritet i Irakfrågan hade varken den brittiska eller den franska linjen fått majoritet. Lösningen är att vi i stället för att skapa en supermakt håller ihop inom Europa för att stärka Förenta nationerna.
Om Förenta nationerna beslutar att en diktator skall avväpnas måste Förenta nationerna också ha styrkan att genomföra beslutet. Förenta nationerna bör ha sin egen insatsstyrka, och Europeiska unionens insatsstyrka bör ställas till Förenta nationernas förfogande. Vetorätten i Förenta nationernas säkerhetsråd måste begränsas, så att Förenta nationerna kan agera även om en liten minoritet skulle vara emot det. Annars agerar stormakter på egen hand, vilket ger ursäkter för alla och envar att agera självständigt med hjälp av militära angrepp och terrorism. Krigsförbrytare bör letas upp och ställas inför krigsförbrytardomstolen. Man bör försöka få alla länder att godkänna krigsförbrytardomstolen och FN-stadgan.
Lärdomen vi skall dra är att vi måste värna om lag och rätt mellan länderna om vi inte vill falla offer för djungelns lag eller tyngdlagen, och själva bli måltavla för nya generationer av terrorister. Det är bara genom lag och rätt vi kan få ett effektivt slut på terrorism och diktaturer.

Bonino (NI).
Herr talman, kolleger! Jag vet inte om det här är den tionde, femtonde eller tjugofemte debatten om Irak i detta parlament, denna institution. Jag är rädd att denna debatt, liksom alla de andra, än en gång kommer att understryka hur irrelevanta våra institutioner är. De var irrelevanta under skedet före den militära interventionen, och de riskerar att bli det också i uppbyggnads- eller återuppbyggnadsfasen.
Uppriktigt sagt vet jag inte om Europa någonsin kommer att bestämma sig för att sluta prata och börja handla, för att skapa en gemensam politik, för jag ser faktiskt inga förutsättningar för det. Jag ser inga förutsättningar eftersom jag av rådets uttalanden inte har förstått vilken roll som Europa som sådant har för avsikt att spela. Har ni hört någonting? Inte jag. Bortsett från några självklara förhoppningar har jag inte sett någonting annat, och det skall nog i sanningens namn sägas.
Det finns dock en viktig sak som kommissionsledamoten sade och som jag helt håller med om. Det måste klargöras en gång för alla att det finns stora behov av humanitär hjälp i Irak, liksom det gjorde innan kriget, men att vi inte står inför en humanitär katastrof. Låt oss åtminstone inse detta, för problemen är andra och mycket svårare än en humanitär kris. En sådan kan kommissionen mycket väl hantera. Ur denna synvinkel sett, om Europa någonsin kommer att finna ett sätt att uttala sig och skapa sig en politik, instämmer jag i vad Barón Crespo sade.
Det kan nämligen inte tolereras att man inte ser en enda kvinna vid alla diskussioner, konferenser och möten angående Irak - liksom när det gällde Afghanistan, Kosovo och Östtimor - inte ens någon som serverar kaffe eller arbetar som tolk. Detta är inget muslimskt land; det handlar inte om en tradition. Det är ett sekulariserat land, där kvinnorna på gott och ont - ?Fru Mjältbrand? är ett exempel - spelade viktiga roller. Jag vet inte om Europa någonsin kommer att säga någonting. Om man efter de stora talen av en händelse skulle ha någonting att säga, skulle jag vilja att man hade detta i åtanke och att vi radikala ledamöter inte tvingas att lansera en global kampanj, som för Afghanistan, för att kanske uppnå två kvinnliga ministrar medan ingen annan bryr sig.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Herr talman! 172 soldater - 34 brittiska och 138 amerikanska - gav sina liv för Iraks frihet under kriget. I dag hyllar säkerligen mina kolleger och jag vad de och koalitionsstyrkorna gjorde för att se till att Irak skulle bli fritt.
I alla debatter vi har haft om Irakkrisen har jag klargjort att krig för oss alltid var en sista utväg. Om världens nationer bara hade slutit sig samman på ett beslutsamt sätt så anser jag att vi hade kunnat ta itu med Saddam utan att behöva gå i krig.
När nu konflikten är över ligger tonvikten med rätta på stabilisering av Irak, på uppbygget av det civila samhället, på att skapa förutsättningar för en demokratisk stat som kan leva i fred med sina grannar och även på att återställa den irakiska ekonomin i det irakiska folkets intresse. Naturligtvis finns det stora hinder att övervinna. Därom råder inga tvivel. Men vi bör dock vara på det klara med att det är endast tack vare att Saddam Hussein har avlägsnats som något av detta har blivit möjligt.
Den andra stora uppgiften som nu kan föras framåt är framsteg mot en bestående uppgörelse mellan Israel och palestinierna. Den färdplan för fred som kvartetten står bakom erbjuder en solid grundval för en lösning av denna fråga, den svåraste av alla i Mellanöstern: parterna i regionen i stort, planen för en varaktig fred, ett säkert Israel vars rätt att existera erkänns av arabvärlden, och en palestinsk stat som lever sida vid sida med Israel i harmoni och fred.
Mycket arbete återstår att göra i båda dessa projekt, men det finns nu en möjlighet att smida en reell och varaktig fred i denna avgörande region i världen. För världen i stort har krisen gett upphov till reella frågor om Förenta nationerna och dess förmåga att genomföra sina uttalade intentioner. Nato har drabbats av en aldrig tidigare skådad inre splittring. Europeiska unionen har visat att den är oförmögen att tala med en enda röst, medan några medlemsstater har visat sig vara mer intresserade av att skapa en motvikt till Förenta staterna än av att bygga ett genuint transatlantiskt partnerskap som bygger på gemensamma värden.
Det är dags att säga några ärliga ord. Agerandet från de fyras gäng vid toppmötet i Bryssel förra månaden visar tydligt deras strategiska misstag när de försöker splittra den transatlantiska alliansen. Oavsett vilka försonliga ord de än använder var detta toppmöte ett utstuderat försök att så splittring mellan Europa och Förenta staterna, och om vi har lärt oss något av händelserna de senaste månaderna så är det att Europa och Amerika måste stå tillsammans för möta hot mot vår kollektiva säkerhet. Nya strukturer och nya militära högkvarter i konkurrens med Förenta staterna skulle spräcka en allians som har varit till stort gagn för oss i Europa. Det gläder mig att majoriteten av europeiska nationer förstod detta och hade modet att säga det.
Till sist, om Europa menar allvar med försvar och säkerhet måste det tillhandahålla de ekonomiska resurserna. Vi behöver inte nya och splittrande strukturer. Vad vi behöver är en förbättrad förmåga. Jag hoppas att Europa har lärt sig en läxa av denna kris. Nato och den transatlantiska alliansen måste förbli grundvalen för det europeiska försvaret.

Sakellariou (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det är bara några veckor sedan USA ensidigt beslöt att angripa Irak. Utan FN-mandat påbörjades, genom ett eklatant brott mot internationell rätt, ett angreppskrig från USA:s sida, eller mer exakt inte bara från USA:s sida. En hel rad allierade som har blivit kända, men också sådana som hemlighållits, har samlats i en ?koalition av villiga?, eller man borde här säga ?koalition av fogliga?. Vid sidan av de självutnämnda ockupationsmakterna - Förenta staterna, Förenade kungariket och Polen - omfattar koalitionen med villiga även andra betydande militärmakter som Palau, Marshallöarna, Mikronesien och Konungariket Tonga.
Målet med angreppskriget var, med åkallande av FN:s säkerhetsråds tillämpliga resolutioner, att avväpna Irak från massförstörelsevapen. För angriparnas andra mål, att störta diktatorn Saddam Hussein, finns det ingen rättslig grund i den internationella rätten, och något sådant finns inte föreskrivet i FN:s stadga. Jag tror inte heller att det borde vara världssamfundets uppgift att med hjälp av krig undanröja diktatorer överallt i världen. Det ger dessutom en dålig eftersmak när den brittiske utrikesministern Jack Straw är beredd att med tusentals brittiska soldater jaga en diktator i Irak, medan samma Jack Straw som brittisk inrikesminister på sin tid själv beslutade om att befria en annan diktator, nämligen Agusto Pinochet, och räddade honom från den brittiska rättvisan.
(Applåder)
Förenta staternas ensidiga krig mot Irak uppnådde sitt mål, nämligen att undanröja Saddam Husseins regim. Men detta krig orsakade också förskräckliga följdskador: det första direkta offret var Förenta nationerna och den internationella rätten, det andra var enigheten inom Europeiska unionen och GUSP, och slutligen har också Nato fått sin del av de ideologiska splitterbomberna. Den nya doktrinen för det förebyggande kriget, lanserad av chefsideologen Richard Perle, mörkrets herre, skakar också Natos grundvalar.
Det återstår att fråga, herr talman och herr rådsordförande, när detta krig tar slut, och när man kommer att förklara kriget för avslutat. För det första: Vad gör Europeiska unionen för att man skall förklara slut på kriget? För det andra: Var är dessa förintelsevapen, som var orsaken till att kriget förklarades? Om amerikanerna inte är beredda att säga oss hur det förhåller sig med massförstörelsevapnen, måste vi som européer åtminstone ta tag i det och kräva en förklaring.
(Applåder)

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Herr talman! Jag besökte Irak för 12 dagar sedan. Jag tillbringade 8 dagar i den södra delen där jag granskade folkhälsosituationen i min egenskap av särskilt sändebud för Världshälsoorganisationen. Jag lyssnade till folket. Jag träffade 50 stamledare, uppemot 20 000 träskaraber, och jag granskade och inspekterade i stor omfattning sjukhus och hälsovårdskliniker i Basra, al-Amara och andra mindre städer och byar. Jag öppnade Världshälsoorganisationens kontor på nytt, och jag startade en klinik som nu tar hand om 15 000 läkarundersökningar per månad.
Folket njuter av friheten. Deras glädje grumlas endast av det bittra arvet från Saddam. Deras liv var reglerade med illvilja in i minsta detalj. Saddam utformade sin totala kontroll med Stalin som förebild. En vanlig irakisk familjs inköp, till och med av en tvål, var politiskt dirigerade och kontrollerade. En fånge som dömdes till amputation av öron var tvungen att leta reda på och betala den kirurg som skulle utföra stympningen. Ju mer pengar fången kunde erbjuda, desto större del av öronen lämnade kirurgen i behåll. En handel med mänskligt kött, ett grymt köpslående med Saddam Hussein - för Saddam ägde människorna i Irak, varje rörelse från den tårdränkta vaggan till den förtida och osaliga graven. Dessa system finns kvar intakta och kväver det irakiska folket.
Vi är ännu bara i början. Koalitionsstyrkorna gör ett fint arbete, i synnerhet i södern och med att ge folkhälsa till folket i Irak. Förenta nationerna - i synnerhet Världshälsoorganisationen - är nu engagerat till fullo och använder sina specialiserade kunskaper med utmärkta resultat. Men FN kan inte göra mer i en sådan komplex och svår politisk situation. Det behövs tålamod, liksom även den säkerhet som koalitionsstyrkorna tillhandahåller för att ge det irakiska folket den tid och det utrymme som det behöver för att nysta upp det onda nät som Saddam så skickligt vävde kring dem.
Nu är uppgiften att hjälpa folket att njuta av sin frihet och att ge den en fast författningsmässig och politisk förankring för framtida generationer.
(Applåder)

Morgantini (GUE/NGL).
Herr talman! Vi kan inte smita undan vårt ansvar. Kriget mot Irak, som byggde på lögnen att det fanns massförstörelsevapen i landet, Förenta staternas militarisering, doktrinen om det förebyggande och ändlösa kriget försätter hela mänskligheten i fara och tvingar oss att leva med rädslan för kriminella terrordåd och den smärta som de orsakar.
Vi får inte förtiga - och detta är vårt ansvar - att Förenta staternas imperialistiska politik inte bara förstör liv, mark, historia och kultur utan också hela förhållandet mellan människor, Förenta nationernas fördrag och de internationella regler som finns. Vi kan inte vända blad och låtsas som om ingenting har hänt. Vi måste bygga upp och omforma våra förbindelser med Förenta staterna, med världens länder, med respekt för mänskliga och samhälleliga rättigheter, med strävan efter rättvisa, utan att ha olika måttstockar som i fallet med Israels ockupation av Palestina.
Saddam har gått upp i rök, och jag kan inte annat än glädja mig åt det, tillsammans med irakierna, men situationen är instabil och ockupationsstyrkorna måste ersättas av en irakisk regering med kvinnliga inslag som samordnas av Förenta nationerna. Europeiska unionen måste göra sin del, främja återuppbyggnad och ekonomisk hjälp, återuppbyggnad av demokratin och irakisk resursanvändning.
Frankrike, Tyskland, Belgien, påven och de pacifistiska massorna har gett Europeiska unionen och Europa trovärdighet i den här delen av världen. Låt oss därför fortsätta på den inslagna vägen, som innebär just respekt för rättigheter, inte övergrepp och ockupation.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Vi visste alla att det skulle uppstå en humanitär katastrof, som särskilt skulle drabba barnen, som utgör majoriteten av Iraks befolkning. Vi ledamöter från Europaparlamentet som reste till Bagdad och Basra fick tillfälle att se detta på mycket nära håll. Inspektörerna där sade oss - precis som Blix sade i Förenta nationerna - att det inte fanns några massförstörelsevapen. Jag vet inte vad vi blir förvånade över. Men vi var inte medvetna om ockupationsmaktens enorma ansvar. I Irak härskar kaoset, djungelns lag och medborgarna är hjälplösa. I det här sammanhanget vill jag fästa uppmärksamheten på att de framtida ockupationsmakterna till största delen utgörs av stater som är medlemmar i Europeiska unionen: Förenade kungariket, Polen, Italien, Spanien, medan Europeiska unionen är frånvarande.
Herr talman! I det här sammanhanget anser jag att det är sarkastiskt av Poettering att fortsätta säga att Europeiska unionen inte kan gå emot Förenta staterna. Det är precis tvärtom: Förenta staterna - den extremhöger som styr där - vill inte att Europeiska unionen skall ha något inflytande i världen som en samlad makt. Vi befinner oss i en oacceptabel situation som parlamentet bör kritisera i unionens medborgares namn, som har protesterat mot detta.
Herr talman! Vi måste begära att Förenta nationernas legitimitet fullständigt återupprättas, och vi måste än en gång påminna oss om att det endast tillkommer Förenta nationerna att genomföra olja för mat-programmet och inspektionerna. Om det inte görs på det viset kommer man att bryta mot den fastställda legaliteten, och även mot de resolutioner som ockupationsmakterna tidigare har antagit.
Hur som helst vill jag i dag särskilt framhålla att jag förkastar Aznars, den spanska regeringschefens, ställningstagande. Aznar har förvandlats till en vasall under den extremhöger som i dag styr Förenta staterna. Han vill förvandla den spanska staten till ett nytt Puerto Rico. Ännu värre är det att han gör detta i strid mot majoriteten av den spanska befolkningens åsikter.
Herr talman, herr kommissionär, herr tjänstgörande rådsordförande! Humanitär hjälp, all som behövs, naturligtvis, men för att den skall vara effektiv är det framför allt och i synnerhet Europeiska unionens och Förenta nationernas politiska närvaro som är nödvändig.

Belder (EDD).
Herr talman! För Iraks medborgares skull tackar vi Gud för att Saddams skräckregim har fördrivits. Arresteringen av den fallna envåldshärskaren över tvåflodslandet och dennes båda söner, om de fortfarande är i livet, kommer förhoppningsvis inte att låta vänta länge på sig. Det är just med anledning av detta som irakiska oppositionskretsar slutligen förväntar sig att få klarhet i fråga om landets arsenal av massförstörelsevapen.
Med nämnda nykomlingar på Iraks politiska scen är vi allvarligt oroade över den ständiga allmänna osäkerheten i huvudstaden Bagdad. Saddams del i detta - hans amnesti för nästan 100 000 brottslingar alldeles innan amerikanerna och britterna inledde den militära interventionen - friar i synnerhet inte amerikanerna från deras ansvar för att sörja för ?law and order? i landets administrativa centrum. De kan dessutom räkna med expertis och assistans från Iraks spirande demokratiska krafter i detta.
Lika välkommet i den enorma uppgiften av återuppbyggandet av Irak är ett humanitärt bistånd från Europeiska unionen. Irakiska familjers livsmedelsförråd utarmas helt och hållet. Förmåga till uppoffring från vår sida bör göra det transatlantiska partnerskapet starkare. Det föder också goodwill hos den irakiska civilbefolkningen.
I lika hög grad förtjänar Washingtons diplomatiska ansträngningar för att kontrollera religiös radikalism i regionen europeiskt stöd. På det sättet kan Iraks territoriella integritet under demokratiskt styre säkerställas även externt.

Souchet (NI).
Herr talman! Efter det fruktansvärda attentatet i Riyad och den triumfatoriska återkomsten för ayatolla Akim i Irak måste man konstatera att såsom Irakfrågan behandlats av den amerikansk-brittiska koalitionen har perspektiven på ett underligt sätt grumlats.
Efter den 11 september inleddes ett oförsonligt krig mot den islamistiska terrorismen av en koalition som sammanföll med i stort sett hela det internationella samfundet. Ett nära samarbete, bland annat mellan Förenta staterna och länderna i Europa, där ju attentatet den 11 september hade förberetts, började ge resultat genom avsevärda attacker mot al-Qaida-nätet.
Denna tydliga och i stort sett obestridliga strategiska linje ersatte Förenta staterna med ett mycket mer osäkert projekt genom att använda den gamla dominoteorin, som gällde i den kommunistiska världen under 1970-talet, och genom att tillämpa den på exporten av den demokratiska modellen i den arabisk-muslimska världen utifrån ett nytt Irak som demokratiserats av Amerika. I stället för demokrati ser vi nu att det framför allt är uppmaningarna om att inrätta sharialagstiftning i Irak som blomstrar, till förfång för den anarki som följde på diktaturen.
Om ockupationen skulle förlängas och en allmänt osäker situation upprätthållas skulle vi ställas inför en dubbel risk. En långvarig militär ockupation av ett land som hyser shias heliga platser skulle avsevärt bidra till att försörja den islamistiska terrorismen, och för att återupprätta ordningen lokalt skulle man definitivt behöva utnyttja nätverket av shiamuslimska moskéer. Att förlänga den nuvarande situationen är därför särskilt farligt. Den skulle kunna äventyra det nödvändiga återtagandet av en global och beslutsam strategi för att bekämpa den multinationella islamistiska terrorismen, vars tredubbla självmordsattentat i Riyad visar att den inte har förlorat något av sin aktualitet trots den militära aktionen i Irak.
För att samla det internationella samfundet kring den prioriterade kampen mot en typ av terrorism som hotar oss alla är inte det mest brådskande att besluta om vem som skall bestraffas och vem som skall få ersättning, utan att inte låta situationen i Irak ruttna och se till att den militära ockupationsregimen snarast möjligt ersätts med nya irakiska myndigheter som får sin legitimitet genom att erkännas av det internationella samfundet.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman! Om man bortser från de klumpiga och förolämpande påståenden som en ledamot av kammaren har riktat mot president Aznar, skulle jag villa säga att det är nödvändigt att skilja på två saker i den situation som råder för närvarande i Irak: de saker som kan vänta och de som inte kan vänta. Och de saker som inte kan vänta, herr talman, är återupptagandet av livsmedelsförsörjningen för en befolkning som har utstått en lång och grym diktatur och 12 års embargo.
Herr talman! Trots världssamfundets ansträngningar i allmänhet och Europeiska unionens i synnerhet - Europeiska kommissionens och många medlemsstaters ansträngningar är berömvärda - skulle jag, för att sätta saker på rätt plats, vilja ta upp några siffror om humanitärt bistånd.
Förenta staterna är den största givaren av humanitärt bistånd till Irak med 964 miljoner euro, Förenade kungariket är den andra med 336 miljoner euro, Japan är den tredje med 192 miljoner euro, därefter kommer ECHO med 100 miljoner euro och andra länder, som Spanien med 60 miljoner euro i humanitärt bistånd, Australien, 55 miljoner euro, Kanada och Tyskland med 50 miljoner euro, och jag beklagar att Wurtz inte befinner sig i kammaren, för hans medlemsstat bidrar, enligt siffror från den 13 maj 2003, till det humanitära biståndet med 10 miljoner euro.
Herr talman! Det är uppenbart att det är nödvändigt att se till att befolkningen åter får tillgång till drickbart vatten och el, och hälso- och sjukvården måste också börja fungera igen. Det står även klart att den andra prioriteringen för närvarande i Irak är att inrätta en irakisk temporär myndighet, och att detta måste ske med ett brett deltagande av irakierna, demokratiskt, och det är också viktigt, herr talman, att tänka på en federal författning, eftersom den stora frågan hänger i luften just nu, som har framkallats av ett medialt uppförstorande av det iranska uppvaknandet, är eller bör vara att inrätta en mångetnisk och mångreligiös stat, enligt principerna för deltagande, representativitet och ansvar.
Herr talman! De senaste debatterna inom Förenta nationerna visar tydligt på att man har övervunnit osämjan från det förflutna och att man har gett utrymme för en konstruktiv inställning från alla parter. Detta är, herr talman, enligt min åsikt den linje som Europeiska unionen bör följa, och unionen måste bidra till stabiliteten i regionen genom att mobilisera och utnyttja hela sin kapacitet för att föra en dialog med länderna i regionen: Libanon är för närvarande ett associerat land till Europeiska unionen, Syrien har undertecknat Europa-Medelhavs-associeringsavtalet, just nu för vi en mycket viktig dialog med Iran och vi bör likaså följa målen i färdplanen.
Herr talman! Förenta staterna har föreslagit ett ambitiöst frihandelsavtal med länderna i regionen. Europeiska unionen måste mobilisera hela sin kapacitet för att föra en dialog för att försöka nå stabilitet, fred, välstånd och demokrati i denna region. Och nästa informella möte, herr minister, som kommer att äga rum på Kreta den 26-27 maj, är ett unikt tillfälle för att stärka Europeiska unionens roll i denna konflikt.

Titley (PSE).
Herr talman! Jag måste säga att jag är förvånad över hur lite som har sagts i denna debatt om det faktum att ett folk har blivit befriat, att frihet råder där en gång terrorn härskade och att shiitiska imamer nu kan återvända till Irak i en atmosfär av religiös fördragsamhet där de en gång mördades. Under de senaste dagarna har vi fått en påminnelse om Saddamregimens karaktär i och med upptäckten av ännu en massgrav.
Debatten har till alltför stor del handlat om att fördela skulden för vad som har hänt i det förflutna och alltför lite om att blicka framåt. Att se till att Irak styrs av irakier för irakier borde vara en absolut prioritet. Det irakiska folkets önskemål och behov bör sättas i främsta rummet. Därför välkomnar jag förslaget till FN-resolution, som behandlar det irakiska folkets omedelbara behov. Den lyfter sanktionerna: hur många människor i denna kammare har inte begärt det under de senaste åren? Den föreskriver en politisk process för att återföra landet i irakiernas händer med deltagande av en särskild FN-samordnare. Den inför en process för att avsluta olja för mat-programmet samtidigt som den säkerställer att olja endast kan säljas till för förmån för det irakiska folket, och den skapar en ny fond för Iraks återuppbyggnad och humanitära behov som inbegriper IMF och Världsbanken.
Det finns naturligtvis många problem att ta itu med. Vi kan inte genomföra återuppbyggnaden uppifrån och ned som om det vore en militär kampanj. Vi kan inte införa system och förfaranden som har fantiserats ihop i Washington och förvänta oss att de skall fungera. Vi måste ha ett mer decentraliserat synsätt som först och främst inbegriper det irakiska folket. För att det skall bli verklighet bör upprättandet av säkerhet, ett effektivt polisarbete och rättsstatsprincipen ges högsta prioritet. Mina farhågor gäller de amerikanska trupperna, som till skillnad från de brittiska trupperna inte är utrustade för polisarbete, och därför bör vi ge prioritet åt att föra in polis i norra Irak. Vi har redan sett att säkerheten i stor omfattning har upprättats i södra Irak.
Mitt sista ärende är att det inte har förekommit någon verklig diskussion om skuldsanering i Irak, inte ens om vem som är ansvarig för skulderna. Tills vi löser dessa frågor kommer det inte att finnas någon långsiktig lösning för Irak.

Van den Bos (ELDR).
Herr talman! Efter allt elände som man genomgått blir det irakiska folket nu offer för frågan vem som får hjälpa dem. Skall återuppbyggnaden fortsatt ligga i amerikanernas händer med en biroll för FN, eller blir rekonstruktionen ett verkligt internationellt företag? Naturligtvis har Bush och Blair ingen lust att också ge en huvudroll åt medlemmarna av antikrigskoalitionen och låta dem dra fördel av feta återuppbyggnadskontrakt. Men endast FN kan upphäva sanktionerna och framför allt också öppna dörren för substantiella internationella bidrag och med auktoritet bedöma om den nya irakiska regeringen verkligen är representativ. Det är mycket viktigt att oljeinkomsterna kommer det irakiska folket till godo och inte hamnar i fickorna på presidentens vänner från Texas. Kommissionsledamot Nielson verkar dela min rädsla för detta.
Kan han förklara sitt uttalande att Amerika är på god väg att bli medlem av OPEC? Europeiska unionen kan och måste ge ett humanitärt bidrag, ett mycket viktigt dessutom: särskild uppmärksamhet för kvinnor och barn, men också för uppbyggnaden av en demokratisk rättsstat. Om vi fortsätter att strida om EU:s och FN:s roll blir i slutändan en enda part lidande, och det är det irakiska folket.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Det jag ville säga har sagts i det tal som vår grupps ordförande höll. Låt mig framhålla följande: För det första, avsky, fördömande av det som hände i går i Saudiarabien - javisst, men låt oss erinra oss hur kommissionsledamot Patten avslutade sitt tal, när kriget började: ?situationen och utvecklingen i Irak kommer att förvärra problemet med terrorism?, och vi skördar nu frukterna av Förenta staternas och Förenade kungarikets handlingar, men även av Europeiska unionens låga profil. För det andra beklagar jag Europaparlamentets uppträdande. Vi upplever en av Europaparlamentets mörkaste stunder. Vad skall vi säga till medborgarna om ett år i Europavalet? Vad gjorde vi under kriget? Vi antog inte en enda resolution. Vad gjorde vi efter kriget? Trots att det pågår koleraepidemier, trots att dussintals människor dör, trots att Bagdads museum plundras och trots att det stjäls från kärnanläggningar antar vi ingen resolution, eftersom de som stöder kriget inte vill att Europaparlamentet skall anta någon resolution och ställa sig i täten för den europeiska folkopinionen. För det tredje, en vädjan till den tjänstgörande ordföranden: Inte allians, herr rådsordförande, inte allians! Det rör sig om ockupationsstyrkor. Så måste vi benämna dem, för Europeiska unionen får inte godta dessa fullbordade faktum.

McKenna (Verts/ALE).
Rättfärdigandet av invasionen och ockupationen av Irak handlade, som många redan har sagt, om att det skulle finnas massförstörelsevapen där, men, som vi alla vet, så gällde det snarare en regimförändring. Som Sakellariou sade så finns det inte något i internationell rätt som rättfärdigar invasion och ockupation av ett land för att förändra regimen i det landet. Detta skapar ett mycket farligt precedensfall.
Men när det gäller massförstörelsevapen så har det inte påträffats några. Så mycket är klart. Det var det som rättfärdigade det hela, trots vad en del människor hela tiden sade om situationen. Det är nödvändigt att vapeninspektörerna återvänder till Irak, att Hans Blix tillåts komma tillbaka. Låt dem undersöka huruvida det fanns några massförstörelsevapen eller inte. Som vi alla vet är det högst osannolikt. Detta innebär även att Förenta staterna, Förenade kungariket och de andra som stödde dem utövar en politik som går ut på att skjuta för att döda - dvs. vi tror eller misstänker att irakierna har massförstörelsevapen, därför går vi in och skjuter och dödar folket och sedan efteråt kommer vi på att det inte fanns något rättfärdigande för den här aktionen. Detta är en krigsförbrytelse i mina ögon. Jag tror inte att det fanns något rättfärdigande för vad som hände i Irak. Det är avgörande att vapeninspektörerna tillåts komma tillbaka.
Vad beträffar det förslag som nämnts av flera talare så skulle detta förslag till en FN-resolution, som stöds av Förenade kungariket, Förenta staterna och Spanien, lägga administrationen av Irak, inklusive beslut om dess oljereserver, i inkräktarnas och ockupationsstyrkornas händer. Detta är en uppenbar form av modern kolonialism som vi inte bör tillåta.
När det gäller Irak självt, så var Irak ett av de länder i regionen som hade det mest avancerade utbildningssystemet, med utbildning för alla - både pojkar och flickor. Nu har det utbildningssystemet raserats fullständigt. Några människor i dag har nämnt kvinnors rättigheter i Irak. Ett sätt att se till att kvinnor blir befriade, har rättigheter och är medvetna om sina rättigheter är genom ett ordentligt utbildningssystem. Vad kommer att hända med utbildningssystemet i Irak, och hur skall det sättas i skick igen?

Coûteaux (EDD).
Herr talman, mina damer och herrar företrädare för medlemsnationerna! De som var emot kriget hade alltså rätt. Destabilisering, aggression och invasion som den anglosaxiska unionen gjort sig skyldig till gentemot Irak - den enda union som för närvarande står upp för övrigt - hade inte mer som mål att kullkasta den socialistiska regim som leds av Baath-partiet än att förstöra inbillade massförstörelsevapen. Målet är helt enkelt att massförstöra Irak för att tillfredsställa det ideologiska-industriella meccanot för den lilla grupp av upplysta med portfölj som härskar i Washington.
Dessa människor struntar fullständigt i freden i Mellanöstern och det irakiska folket, så till den grad att de beslutsamt - jag säger verkligen beslutsamt - kastar sig in i anarkin, med dess horribla kortege av våld och namnlöst lidande. Dessa människor leker med människor på samma sätt som man spelar med brickor, och det är för övrigt typiskt för kejsardömen, särskilt detta amerikanska kejsardöme som Europa lät inrättas på grund av feghet, genom att radera ut sina enda rötter, nämligen nationerna, däribland Frankrike, som är ensamt om att bedriva en oberoende världspolitik. Inte för att Europa är gammalt, utan helt enkelt för att det utan sin nationella livskraft är politiskt dött.
Det blir alltså bara ytterligare ett hyckleri att i dag i denna futtiga kammare tala om återuppbyggnad av Irak, när det som står på dagordningen egentligen är förstörelsen av Irak, ända tills det inte längre återstår någonting, naturligtvis med undantag av borrtornen. Frågan är inte hur man skall bygga upp på nytt, utan hur mycket man skall förstöra Irak, förnedra det arabiska folket, uppväcka deras vrede för att behaga ideologier som med all kraft vill provocera fram ett allmänt krig mellan civilisationer, som blir ett krig mot civilisationer, till att börja med mot det som återstår av vår egen.

Borghezio (NI).
Herr talman! Situationen i Irak kännetecknas i dag av det mycket svåra problemet att definiera hur övergångsprocessen efter kriget skall legitimeras och ledas mot det vi alla vill ha, nämligen en fri och demokratisk regim som grundar sig på politisk, religiös och etnisk pluralism.
Det förslag till resolution som Förenta staterna lade fram i FN i fredags verkar marginalisera säkerhetsrådet, det reglerar oljeutnyttjandet på ett stelbent och godtyckligt sätt och det säger slutligen ingenting om hur länge den amerikansk-brittiska administrationen skall fortgå. Därav kan man sluta sig till att den skall vara länge. Till slut säger man att övergångsregeringen skall ledas av ockupationsmakterna i samverkan med det irakiska folket och med en samordnare från FN. Det är en lite vag formel, som verkar begränsa FN:s roll till att framför allt samordna det humanitära biståndet, eller bara något mer än så.
Europa ställer ett bestämt krav på en mycket större delaktighet under den närmaste framtiden. Eftersom Europeiska unionen från geopolitisk synpunkt ligger närmare till vore det verkligen absurt om vi skulle stå utanför en process som är så viktig för denna regions framtid. Den amerikanska strategin att skapa en länk till samtalen med Iran i syfte att undvika att det starka shiitiska inslaget får en destabiliserande roll kan inte heller betraktas som positiv. Denna etnisk-religiösa företeelse måste granskas ytterst noggrant, men i dag kan inte Europa förhålla sig overksamt till de fruktansvärda scenarier som öppnar sig i och med att al-Qaida återupptar sin terrorstrategi.
Det framstår som nödvändigt att stabilisera Irak med insatser som säkrar en religiös fred mellan de olika etniska grupperna, eftersom vi talar om ett område, Gulfområdet, där den muslimska terrorismens tentakler visar sig ha en verkligt fruktansvärd utbredning. Den senaste attacken, som var en upprepning av attacken i Tjetjenien, gör att den internationella muslimska fanatismens utmaning av västvärlden åter blir högaktuell. Bortsett från meningsskiljaktigheterna mellan oss och Förenta staterna om Irak måste alltså Europa ta på sig sitt fulla ansvar för att bekämpa terroristorganisationen. Det är ju numera fullt bevisat att den också har funnit en fristad i Europeiska unionens medlemsstater, i många moskéer och muslimska centrum, vilka ofta är finansierade av Saudiarabien.

Stenzel (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Först vill jag välkomna debatten om Irak. Den är ett tecken på att européerna vill ta sitt ansvar för efterkrigs-Irak och rikta blicken mot framtiden. Jag anser därför också att det är förnuftigt att vi har tagit avstånd från en resolution om efterkrigs-Irak, eftersom detta skulle snärja in oss i en diskussion om EU:s skuld och botgöring, våra motsägelsefulla åsikter om Förenta staterna samt den roll som man tillerkänner FN. En sådan diskussion skulle inte gagna någon, allra minst irakierna.
Men jag vill redan påpeka att Förenta nationerna bör få en central roll, av den enkla anledningen att det krävs en folkrättslig legitimation för att förvalta ett främmande land. Iraks chefsförvaltare bör därför ha ett FN-mandat. För olja för mat-programmet bör man se till att pengarna kommer irakierna tillgodo. De sanktioner, alla ekonomiska och finansiella sanktioner, som utlystes gentemot Irak 1990 bör omedelbart upphävas. Efter att Saddam Husseins regim störtats finns det inte längre någon som helst anledning att upprätthålla dem.
Diskussionen om exakt vad som skall höra till FN:s centrala roll vid återuppbyggnaden av Irak anser jag är ganska artificiell. I ett land där det fortfarande inte finns någon som helst civil ordning, där grundstrukturerna för en fungerande förvaltning först måste skapas, där regimen har efterlämnat ett förfärande arv av nöd och våld och där det brister i fråga om de mest grundläggande saker, är inskränkningen till s.k. humanitär hjälp och samordningen av den inte någon inskränkning, utan en viktig uppgift. Här bör också Europeiska unionen delta i ökad utsträckning, och jag stöder också ECHO-programmet, som redan utnyttjas.
I varje fall bör man gradvis undvika intrycket att det uteslutande är Förenta staterna som handlar, medan EU:s 15 medlemsstater fortfarande rådgör, dvs. Europeiska unionen bör, efter att dammet från Irakkriget har lagt sig, primärt ta på sig uppgiften att klara upp sitt förhållande till Förenta staterna. Vi kommer här inom kort att ta emot den polske presidenten Kwasniewski, som företräder en stat som agerade vid Förenta staternas sida i Irak, och som trots detta här kommer att tillkännage sitt intresse av en gemensam europeisk utrikes- och säkerhetspolitik. Innan vi drar dessa länders inställning i tvivelsmål, även medlemsstaternas, bör vi försöka betrakta alla som i koalition med Förenta staterna deltog militärt som brobyggare till Washington. På samma sätt som i fråga om kvartetten i Mellanöstern kan EU:s roll bara företrädas på ett trovärdigt sätt i partnerskap med och inte i motsatsställning till Förenta staterna.

Andreasen (ELDR).
Herr talman! Jag är inte någon stor vän av Bushregeringen, men jag skulle vilja ta detta tillfälle i akt att gratulera och tacka amerikanerna och koalitionen för den militära insatsen i Irak. Den var snabb och effektiv och uppnådde sitt syfte att avlägsna en ond regim. De fruktansvärda konsekvenser som några i denna kammare förutsåg för hela Mellanöstern blev inte verklighet.
Efter att ha tackat amerikanerna är det dags att säga till dem att vi inte vill att de skall stanna en timme längre än nödvändigt i Irak. Jag är säker på att de delar den här uppfattningen, och jag hoppas att Förenta nationerna kommer att spela den ledande rollen i Irak efter kriget.
Europeiska unionen har också en roll att spela i Irak under de kommande månaderna - att stödja demokratisk utveckling för att stabilisera hela regionen. Vi kan använda oss av erfarenheterna från unionens insatser i Afghanistan, och jag ser fram emot att få se ett enat Europa bakom denna nya, stora utmaning i Irak som börjar med att lyfta sanktionerna.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! På en minut skulle jag helt kort vilja betona följande saker: Det är skamligt att det inte kommer att antas någon resolution i dag, uppenbarligen för att flertalet inte vill att Förenta staternas och Förenade kungarikets oprovocerade och olagliga angrepp skall fördömas. Detta har även framgått av de flesta talares inlägg i dag. På samma gång som de fördömer terrorattacken i Riyad finner varken kommissionsledamoten eller ordförandeskapet ett ord ens av ogillande för Förenta staternas och Förenade kungarikets avskräckande, plundringsartade och brottsliga angrepp. Skamligt! Tvärtom har de även i dag i allt väsentligt försökt legitimera brottet genom att skamlöst gå med på att ockupationsstyrkorna får ansvaret för upprätthållandet av ordningen och för återuppbyggnaden, i det att de uppenbarligen hoppas att en del av kakan skall gå till Europeiska unionen. Skamligt! Varken den ene eller den andre motsätter sig Förenta staternas ståndpunkt i fråga om förebyggande angrepp, utan lämnar vägen öppen för ett upprepande av brottet. I Prag instämde dessutom alla - även Europeiska unionen - i principen om förebyggande angrepp. Än en gång, skamligt, herr talman!
Vi måste uttryckligen fördöma brottet! Vi måste kräva att erövrarna omgående lämnar Irak, att angriparna betalar kostnaden för att återställa den förstörelse som de vållat! Angriparna och deras irakiska medhjälpare måste dömas som krigsförbrytare. FN måste fastställa - låt vara först nu - stränga sanktioner mot angriparna och övervaka att skadestånden betalas! Det irakiska folket måste äntligen ges frihet och möjlighet att ta sitt öde i egna händer, utan erövrare! Enat kommer det irakiska folket att organisera och utveckla sitt nationella motstånd. Bara efter dess seger över erövrarna kommer fred och ordning att bli möjligt. Vi är skyldiga dem vår solidaritet.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman! Jag beklagar att denna debatt inte följs av någon resolution eftersom parlamentet snarast måste ge en politisk signal till opinionen om denna allvarliga internationella kris som startats av Förenta staternas krigiska diplomati. Den har på ett rent karikatyrartat sätt visat det som i stort sett hela det internationella samfundet kritiserade som den enda drivkraften för detta ensidiga angrepp, vilket mina kolleger bland De gröna redan tagit upp.
Men detta agerande kan inte reduceras till ett enkelt verbalt fördömande, för inför denna världsomspännande hegemonimakt är FN:s trovärdighet rubbad och till och med dess fortbestånd, vilket vi inte kan vara oberörda inför. Vårt gemenskapsprojekt drabbas för övrigt från flera håll i sin politiska ambition, i sin strävan efter att ena europeiska röster och i sin anda av konsensus och internationell legitimitetsprincip. Ett folk med 24 miljoner själar lämnas åt sitt sorgliga öde, trots att den dagliga försörjningen inte ens är säkrad. Det är allvarligt, mycket allvarligt, och det krävs ett europeiskt initiativ snarast. Vi kan inte nöja oss med att bli ett återuppbyggnadskontor, även om denna uppgift definitivt är nödvändig och brådskande. Att stigmatisera en eventuell historisk vändpunkt i de internationella villkoren handlar inte längre bara om den journalistiska formuleringen. Hotet är absolut verkligt, och man tycks glömma det här i kammaren.
Det åligger därför detta parlament, som utvidgats med observatörer från de nya medlemmarna, att inse att Europeiska unionen måste föreslå ett mer moget och långsiktigt alternativ inför den amerikanska opportunistiska och merkantila beräkningen. Det åligger oss exempelvis att beakta de formalistiska rösterna, exempelvis Frankrike, Tyskland eller Belgien, för att komma fram till en gemensam och enad ståndpunkt. Avslutningsvis, kära kolleger, är det lämpligt att på nytt låta FN stå i centrum av de internationella förhandlingarna.

Morillon (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande! Jag har valt att i dag koncentrera mitt inlägg på de lärdomar som unionen bör dra av den vanmakt den reducerats till under hela Irakkrisen. En vanmakt som ni själva med all rätt beklagat.
Den 10 april antog vårt parlament med en majoritet om nära 75 procent av rösterna en resolution om den nya europeiska utformningen när det gäller säkerhet och försvar, som är önskvärd när det här kriget tar slut. Denna omfattande konsensus är inte förvånande, när man vet att de senaste Eurobarometer-undersökningarna visar att 71 procent av medborgarna i Europeiska unionen i dag förklarar sig positiva till utvecklingen av en gemensam politik på området. Det är inte heller förvånande när man får veta att denna begäran också kommer från länder utanför unionen, från dem, och de är många, som vill att unionen skall bidra till att förvalta ärenden i en värld vars framtid inte längre bör vila enbart på axlarna på presidenten i Amerikas Förenta stater.
Man måste konstatera att detta Europa som man väntar på inte finns i dag, och det kommer inte heller att finnas så länge man inte åstadkommit de institutionella reformer som är nödvändiga för att det skall fungera. Det är vad förslagen från vårt parlament är inriktade på, men vi är väl medvetna om att de har en begränsad omfattning. Vi vet mycket väl att det är konventet som i sista hand skall föreslå att det eventuellt antas.
Om tre fjärdedelar av Europaparlamentets ledamöter i en omröstning med namnupprop i förra månaden ville inta en så tydlig och i vissa fall så modig ståndpunkt i denna fråga, beror det, herr rådsordförande, på att de förstått att det till förmån för Irakkrisen var nödvändigt att ge sitt förbehållslösa stöd till dem bland våra kolleger som i denna stund arbetar inom arbetsgrupper som leds av kommissionsledamot Barnier, för försvaret, och av Dehaene, för utrikespolitiken.
Styrkta av lärdomarna från Irakkrisen och upprörda över den kakofoni som då rådde inom unionen vill alla som fortfarande tror att ett gemensamt hus kan inrättas att morgondagens EU med 25 medlemmar skall ta den plats man förväntar sig på den internationella scenen, något som unionen inte lyckats klara med 15 medlemmar. Det huvudsakliga syftet måste vara att göra det möjligt för EU att äntligen tala med en enda röst. Om konventet lyckas med det beror det på att man kunnat ta lärdom av den splittring som nyligen funnits och vilken jag, precis som ni herr rådsordförande, är övertygad om är mer skenbar än verklig.

Swoboda (PSE).
Herr talman! Det gläder mig utan inskränkning att Saddam Hussein och hans regim har fallit, men ingenting i denna glädje kan hindra mig från att fortfarande utgå från att detta krig var fel. Det var emot folkrätten, och det fanns ett alternativ, och jag är förvånad över hur få ledamöter som erinrar sig att vi i maj 2002 här faktiskt beslutade om en alternativ möjlighet. Många har ett mycket kort minne. Men låt mig se in i framtiden: Man har lugnat världssamvetet, till vilket exempelvis också den polske påvens samvete och ord hör, genom att man sagt att efter kriget skall Förenta nationerna komma, och då är det dags för det internationella samfundet. När vi tittar på förslaget i säkerhetsrådet så är texten en fars, och det var konsekvent att den brittiska ministern Claire Short avgick.
Låt mig blicka ännu längre in i framtiden, nämligen till fredsprocessen i Mellanöstern. Även här har man sagt att Irakkriget gör det möjligt för oss att sätta i gång en fredsprocess. Nåja, saken är ännu inte avgjord. Men hur ser det ut nu? Från palestinsk sida har man lyckligtvis, efter påtryckningar från Förenta staterna och framför allt från Europa, tagit ett viktigt steg och för första gången tillsatt en ny premiärminister, Abu Masen. Vi skall stödja honom med all kraft så att han kan göra det han har lovat, och som han enligt min åsikt också verkligen vill göra, nämligen bekämpa våld och terrorism. Men reaktionen från israeliskt håll, eller snarare från Sharons israeliska regerings håll, är inte särskilt positiv. Om Sharon vägrar att ta emot Solana, då borde egentligen hela Europeiska unionen protestera mot det. För lika lite som - lyckligtvis - Sharon talar för hela Israel, lika lite talar Abu Masen tyvärr för närvarande för hela Palestina. Även Arafat är en palestinsk kraft som vi måste vinna för denna fredsprocess, och därför är också samtalet med honom riktigt och nödvändigt.
Jag hör dock ganska lite av dem som före kriget sade att vi efter kriget befinner oss vid fredsfronten, för att åstadkomma fred. Här tänker jag exempelvis på den spanske premiärministern Aznar. Jag hör mycket från Papandreou, lyckligtvis; han är verkligen mycket aktiv här. Jag hör mycket från Solana, och jag skulle önska att alla här i kammaren och här i Europa nu åtminstone sätter i gång med att få fart på fredsprocessen i Israel och Palestina och genomföra färdplanen, hur bristfällig den än är. För om vi inte ens kan få till stånd denna fredsprocess, då finns det inte längre några undanflykter, och man kan inte på minsta sätt rättfärdiga detta krig.
(Applåder)

Vallvé (ELDR).
Herr talman! Det gläder oss att diktaturen i Irak är över, men vi måste tänka på att kriget inte bara fördes mot diktaturen. Förenta staterna tolererar andra diktaturer i andra delar av världen och inleder inte krig för den skull. Som medborgare i den spanska staten levde vi i över 20 år i en diktatur som stöddes direkt av Förenta staterna.
Att förstöra massförstörelsevapnen var det annonserade målet, men dessa massförstörelsevapen har inte hittats.
Jag vill även betona att det, före kriget i Irak, hölls en konferens på Azorerna där Förenta staterna, Förenade kungariket och presidenten för den spanska staten deltog. Det fotografiet blev det sista innan aggressionen mot Irak genomfördes. Senare, när kriget väl var slut, har vi sett hur Iraks territorium inte har fördelats mellan alla de personer som var på Azorerna, utan mellan Förenta staterna, Förenade kungariket och Polen. I det avseendet blev Spanien åsidosatt när det gäller deltagande och hur landet skulle ha stött kriget.
Vi hoppas att förstörelsen av Irak inte bara blir ett exempel i ett arkeologiskt museum. Det finns mycket som måste återuppbyggas i Irak, och vi hoppas att Förenta nationernas agerande åter kan bli en garanti för att världsordning råder.

Krarup (GUE/NGL).
Det är kanske inte allmänt känt att det lilla land jag kommer från hör till de länder som givit Förenta staterna sitt fulla stöd. Jag skulle under denna surrealistiska förhandling vilja peka på ett utmärkt inlägg från min landsman och kollega Ole Andreasen från den liberala gruppen som är nära knuten till den danska statsministern. Normalt talar min kollega på danska, vilket är bra, men som en symbolisk handling framförde han sitt tal på engelska, vilket på ett mycket bra sätt speglar hans nära förhållande till den danska statsministern, hans partikamrat och nära kollega. Statsministern har vistats i Washington i fem dagar, och i pressen - den danska världspressen, som kollegerna nog inte känner till - har beskrivits hur tonerna från Mendelsohn-Bartoldis bröllopsmarsch från det kända skådespelet plötsligt ljöd under det avslutande mötet när statsministern hyllade president Bush för hans rättrådiga agerande. Eftersom det inte är säkert att kollegerna känner till det vill jag understryka att min kollega Andreasen, som gav statsministern sitt oförbehållsamma stöd, är en mycket stor ironiker.
Den retorik som utgör grunden för den danska regeringens stöd till Förenta staterna är så absurd att endast en stor ironiker skulle kunna ge uttryck för den, som min kollega gjorde på ett så strålande sätt. Dock med tillägget att det surrealistiska under denna förhandling ligger i att Europeiska unionen inte har någon gemensam utrikespolitik, och att detta parlament under alla omständigheter saknar inflytande över den.

Wijkman (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill först tacka kommissionär Nielson och Yiannitsis från det grekiska ordförandeskapet för deras inlägg. Poul Nielson skall ha ett särskilt erkännande för sitt besök i Bagdad, för att se till att EU:s humanitära verksamhet kom igång snabbt.
I debatten här i dag håller jag med herr Titley om att vi har en tendens att bortse från att Iraks befolkning faktiskt har befriats från en tyrann. Emma Nicholson, som just kommit tillbaka från Irak, gav oss vittnesmål om glädjen hos stora delar av befolkningen över att ha blivit befriade efter decennier av terror. Jag tillhörde dem som var emot kriget, men jag kan inte undgå att uttrycka en djup tillfredsställelse över att ett folk som har levt under lång tids förtryck nu ges möjlighet att forma sin egen framtid. Allt beror naturligtvis på hur återuppbyggnaden organiseras.
USA gick in i Irak på basis av argument om Iraks påstådda innehav av massförstörelsevapen och koppling till al-Qaida. Det framhölls mycket ofta att ekonomiska intressen inte hade något med saken att göra. Ändå tonar nu en organisation av återuppbyggnaden fram som är under total kontroll av amerikanarna. Busch-administrationen har redan delat ut mångmiljardkontrakt för återuppbyggnaden av Irak till amerikanska företag. Denna typ av anbudsförfaranden, jag känner till detta väl eftersom jag har arbetat i FN, går normalt sett via FN eller Världsbanken, och så borde naturligtvis ske även nu. I annat fall saknas garantier mot godtycklighet i själva anbudsförfarandet och mot godtycklighet när det gäller hur intäkterna från Iraks olja används. Endast ett FN-mandat kan ge legitimitet åt återuppbyggnaden av Irak. Detta borde naturligtvis vara självklart, inte minst för oss européer. Vår egen avtalsrättsliga bas har tillkommit just för att skapa stabilitet och förutsägbarhet i relationerna mellan våra stater.
Herr talman! Jag förstår att det är svårt att exakt definiera EU:s roll i återuppbyggnaden innan klarhet skapats genom beslut i FN. Svårigheterna beror naturligtvis också på splittringen mellan medlemsstaterna före och under kriget. Jag instämmer dock i vad Poettering sade, nämligen att det är mer som förenar våra medlemsstater än som splittrar dem. Jag är därför besviken över att EU inte lyckats ena sig om en offensiv plan för hur våra speciella erfarenheter av återuppbyggnad bäst kan utnyttjas. Jag läser i skandinaviska tidningar att enskilda medlemsländer, t.ex. Danmark förbereder insatser för den långsiktiga återuppbyggnaden. Det är naturligtvis bra, men än viktigare vore det naturligtvis att unionen under kommissionens ledning skulle utarbeta en sådan plan. Tiden räcker inte till här för mig att definiera vilka uppgifter det är fråga om, men det är klart att det framför allt gäller insatser på det rättsliga området, sjukvård, hälsovård, utbildning osv. Jag uppmanar därför både ordförandeskapet och kommissionen att omgående arbeta fram ett sådant förslag så att unionen kan återta en del av sitt anseende och framför allt spela den centrala roll i internationell politik och i den här regionen som situationen kräver.

Poos (PSE).
Herr talman! Den till stor del förutsebara militära segern för de angloamerikanska styrkorna i Irak åstadkom en slags omständighetens opportunism hos vissa. Låt oss dra ett streck över tidigare strider och låt oss under amerikanernas kloka ledning inrätta ett demokratiskt Irak.
Denna vision kan, även om den är försvarbar i sig, inte ge den europeiska utrikespolitiken en ny bra start. Det är inte genom att kasta glömskans slöja över orsakerna till den ensidiga militära operationen eller över det sätt som den förberetts och beslutats som man limmar ihop trasiga krukor och som man återupprättar den europeiska enigheten om ett framtidsprojekt.
Man måste först förtydliga den lögn som jag skulle vilja kalla århundradets lögn, nämligen att Irak skulle ha massförstörelsevapen som kan hota säkerheten i världen. Inte ett enda förbjudet vapen har hittats. Det framstår allt tydligare för varje dag att världens folk och FN utnyttjats av dem som sedan länge och till varje pris ville hitta en förevändning för kriget.
Ytterligare en lögn bör kritiseras, nämligen den som består i att få oss att tro att FN har misslyckats och att återuppbyggnaden av Irak och dess olja - vissa säger krigsbytet - därför skulle gå till segrarna. FN har inte misslyckats. FN har brutalt ställts åt sidan av dem som inte lyckats uppnå den kvalificerade majoritet som krävs i säkerhetsrådet. Eftersom internationell lag överträtts finns det i dag möjlighet att återupprätta den. För Europeiska unionen handlar det alltså om att fullständigt återupprätta FN:s företrädesrätter i förvaltningen av kriser. Detta leder mig till att uppmana rådet och kommissionen att avvisa de amerikanska kraven och förbli beslutsamma i sin strävan efter att anförtro FN ensamt en ledande roll i efterkrigs-Irak.

Zacharakis (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Även om det låter underligt anser jag det inte vara meningsfullt att utnyttja och missbruka de tre minuter som ställts till mitt förfogande till att plåga er genom att upprepa det som sagts till leda i denna kammare under de senaste månaderna om tragedin i Irak. Jag kommer därför att begränsa mig till en enda fråga, som enligt min mening nu måste lyftas fram som en prioritering av Europaparlamentet, den valda företrädaren för Europas folk, inför vilka vi är ansvariga för våra åsikter och beslut och vilka är intresserade av och äntligen har rätt till ett svar åtminstone när det gäller de förevändningar som krigskoalitionens ledarskap huvudsakligen har använt för att rättfärdiga sina handlingar och utöva påtryckningar på eller förleda den internationella - i synnerhet den europeiska - folkopinionen.
Nämligen, vad är det konkreta resultatet av invasionen i Irak och av den triumfatoriska militära segern över Saddam Husseins regim när det gäller lokalisering och neutralisering av förbjudna irakiska massförstörelsevapen, tillsättande av en demokratisk och representativ irakisk regering samt bekämpning av internationell terrorism, i synnerhet al-Qaida?

Souladakis (PSE).
Herr talman! Dagens intressanta diskussion har gett oss möjlighet att se vissa intressanta saker. Det första som är intressant är - positivt i mina ögon - revideringen av de ståndpunkter som uttryckts av ledaren för folkpartiet, Poettering. Det andra som är intressant är att vissa har försökt bygga upp en känsla av att vi bör tacka Rumsfeld för att han har störtat Saddam, sin gamle vän, eftersom detta tycks betyda en verklig åsiktsrevidering. Det tredje är försöket och inläggen för att skydda Iraks kulturarv, positivt även det, och jag hoppas att det om några år inte kommer att finnas personer som hävdar, när stöldgodset återfinns på olika museer, såsom marmorföremål från Akropolis finns på British Museum, att de skyddar dem bättre än de länder från vilka dessa antikviteter eller de kulturella minnesmärkena härrör skulle skydda dem. Vi står i dag i alla händelser inför politiska faktum. Den enda aktör som kan lösa problemet och återställa de internationella förbindelserna, där de måste återställas, är Förenta nationerna. Under dessa förhållanden måste Europeiska unionen och dess medlemmar, som även är medlemmar av säkerhetsrådet, alltså bidra i den riktningen, och det faktum att den nya resolution som diskuteras återigen har lagts fram gemensamt av vissa medlemmar av Europeiska unionen och medlemmar av säkerhetsrådet är inte positivt.
Jag hoppas att erfarenheten, problemen kommer att leda in oss på positivare tankar, leda Europas ledarskap till en positivare åskådning. Det måste dock finnas vissa principer. Vilka är de? Mellanöstern, den vidare regionen, har under många år, om vi vill se lite på historien, plågats av olika regimer, substitut för en annan, ond epok, en kolonialistisk epok. Om vissa makter fortsätter att försöka ge svar i regionen med liknande varianter - vare sig det är sultaner, maharadjor, emirer eller mutade politiska premiärministrar - kan Europa inte tillåta det. Vi här, de 25, har vissa uppfattningar om demokrati, frihet och rättigheter. Vi har ingen avsikt att reproducera förhållanden från 1800-talet i nya former och med nya kompromisser.

Gawronski (PPE-DE).
Herr talman! Framgången för den amerikanska operationen i Irak och den snabbhet med vilken målet att befria landet från Saddams diktatur nåddes, med relativt få offer, bevisar det som många tänkte, det vill säga att kriget skulle bli den minst svåra delen av denna operation.
Attentatet i Riyad - som ger somliga, också somliga i denna kammare, en pervers och illa dold tillfredsställelse, eftersom de känner sig föranledda att säga: ?vi visste väl att det inte skulle tjäna någonting till att attackera Irak? - bekräftar att det verkliga kriget mot terrorismen bara har börjat.
Nu inleds uppbyggnaden av landet, som har förötts och plundrats, och ihoplappandet av de allianser som kriget spräckte. Europeiska unionen måste, tillsammans med de tio länder som vi just har välkomnat till oss, visa att vi är kapabla till verklig enighet.
Visst är det fantastiskt att man i dag på Bagdads gator, efter detta krig som somliga fortfarande insisterar på att kalla onödigt, fritt bedriver försäljning av skrifter, böcker och tidningar som under Saddam - liksom på andra håll under kommunismen - kunde leda till fängelse eller tortyr.
Vi skall snart lyssna på Polens president Kwasniewski här i kammaren. Han tillhör en gruppering som inte står mig nära politiskt, men han har genom att få sitt land att stödja insatserna i Irak visat att han är en modig ledare. Han har fått kritik för det av de stats- och regeringschefer som begick politiska misstag och som fortfarande har svårt att erkänna att de gjorde fel. 
När president Kwasniewski träffade Chirac och Schröder i förra veckan bad han dem att inte tvinga Polen att välja mellan Europa och Förenta staterna: det går att vara vän med båda. Låt oss försöka vara det, också vi i detta parlament.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Det är beklagligt att parlamentet inte har lyckats föra fram en resolution för dagens debatt. Från debatten här är det uppenbar att vi faktiskt kunde ha kommit fram till en resolution i en lång rad frågor där vi är överens. Vi skulle, naturligtvis, ha varit tvungna att lämna en hel del av det självrättfärdigande, som vi på alla sidor har en tendens att hemfalla åt, åt sidan. Jag är emot kriget, och jag fortsätter att vara emot resultatet av det och den riktning som Irak för närvarande utvecklas i. Men vi måste försöka återskapa förtroendet för en rättsligt grundad världsordning. Vi kan inte göra det genom att försöka rättfärdiga vår inställning till kriget. Vi måste göra det genom att, för det första, försöka bygga en enighet inom Europeiska unionen. 
Vi måste finna en medelväg mellan de som anser att vi behöver en enpolig värld och de som anser att vi behöver en flerpolig värld. Det går inte att undvika detta. Europeiska unionen måste ta itu med denna fråga. Den skulle kunna leda försöken att göra detta, och jag hoppas att ledarna för våra grupper skall försöka införa någon sorts mekanism som gör det möjligt för parlamentet att ta itu med denna fråga när de träffas nästa vecka. Vi kan inte på allvar be folket att stödja oss i Europavalet nästa år och samtidigt låtsas som att vi inte har någon roll och att vi inte har något att säga om den riktning som världen utvecklas i. Detta är av största betydelse. Vi talar om krig och fred. Livet är fortfarande inte mycket värt i Mellanöstern, och vi kommer att räkna kostnaderna för det senaste kriget under mycket lång tid.
Vi måste ge oss i kast med våra olika världsåskådningar. Vi måste ge oss i kast med Förenta staterna och övertyga dem om att en rättsligt grundad världsordning är mycket bättre än en Pax Americana. I deras intresse och i vårt intresse är det av avgörande betydelse att vi hanterar detta som ett brådskande ärende.

Cushnahan (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill först och främst förena mig med de andra ledamöterna i ett fördömande av det fruktansvärda terrordådet i Riyad och framföra vårt deltagande med de efterlevande och de skadade.
Nu när kriget i Irak är över förskjuts tonvikten till återuppbyggnad och rekonstruktion. Förutom den fysiska och politiska återuppbyggnaden av Irak måste vi även bygga upp förbindelserna inom EU på nytt och vår trovärdighet på den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens område, vi måste reparera de skador som FN har tillfogats och vi måste, sist men inte minst, bygga upp de transatlantiska förbindelserna på nytt.
Förenta staternas inställning i situationen efter kriget kommer att vara avgörande för huruvida vi kan uppnå något eller alla av dessa. Jag sätter värde på de transatlantiska förbindelserna. Det ligger i både EU:s och Förenta staternas intresse att överbrygga den nuvarande sprickan i våra förbindelser. Det måste dock sägas att detta måste vara ett verkligt partnerskap mellan likar och inte bara ett där EU har rollen som underordnad samarbetspartner, där vi automatiskt förväntas stödja Förenta staternas utrikespolitik utan frågor och anklagas för att vara illojala och anti-amerikanska om vi har en annan mening om delar av den.
Det som har varit fullständigt oacceptabelt är den rapporterade antifranska hysterin, i synnerhet den som tillskrivs regeringsetablissemanget i Washington. Det fordras en förändrad attityd från den nuvarande administrationen i Förenta staterna om det skall vara möjligt att återupprätta de transatlantiska förbindelserna.
Att ge Förenta nationerna den ledande rollen i Irak efter kriget, som EU-ledare har begärt, skulle vara den tydligaste signalen från Förenta staternas sida att man sätter värde på de transatlantiska förbindelserna och uppriktigt önskar återskapa dem. Vi bör inte glömma bort att Förenta nationerna hade en liknande roll i Östtimor 1999. Denna erfarenhet bör nu komma till användning i det irakiska folkets intresse.

Lalumière (PSE).
Herr rådsordförande, herr kommissionär! Före kriget, under kriget, i dag och efter kriget i Irak analyserar parlamentet troget situationen och uttrycker sina ståndpunkter. Tyvärr skiljer sig ståndpunkterna åt, men faktum kvarstår: Europeiska unionen är splittrad.
I dag gör därför den här debatten det möjligt för oss och för andra att på nytt bekräfta våra principer. För min del är de fortfarande desamma: ett fullständigt fördömande av Saddams regim, men rädsla för att det sätt på vilket Förenta staterna fått honom att falla skapar en situation som är om inte lika fruktansvärd så åtminstone omöjlig att hantera; nej till krig som beslutas ensidigt; ny bekräftelse av de internationella organisationernas roll och särskilt FN, inte bara för att besluta om att använda tvång utan även för att övervaka återuppbyggnaden.
Att på nytt bekräfta principer är bra, men det är inte tillräckligt. Att på nytt bygga upp efter att ha förstört är en skyldighet, även för dem som inte på något sätt deltagit i förstörelsen. Men inte heller det är tillräckligt. Vi måste också göra allt för att förstå varför och hur vi lyckats bli så splittrade européer emellan och mellan européer och amerikaner. Vi måste göra allt för att återupprätta vår union, inte bara runt ett bord utan även i våra tankar. Det innebär att vi måste arbeta ihärdigt för att tillsammans uppnå samma uppfattning om världen eller åtminstone liknande uppfattningar om stora problem, exempelvis de transatlantiska förbindelserna, platsen för och reformen av internationella organisationer, rättens och styrkans roll, etc. Det är svåra områden, och vissa av dem är ibland till och med tabubelagda.
Men denna ansträngning för att ömsesidigt förstå varandra och klargöra idéerna genom att varje gång det är möjligt eftersträva konvergens är en absolut skyldighet för oss efter den chock vi utsatts för. Det är absolut nödvändigt att rekonstruera Irak och rädda mänskligt liv. Men vi måste också rekonstruera, eller snarare bygga upp, en gemensam vision när det gäller världen och det ansvar vi har. Det grekiska ordförandeskapet har försökt inleda detta arbete, men man måste gå mycket, mycket längre.

Nicholson (PPE-DE).
Herr talman! Vi måste erkänna att förhållandet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna är sämre än någonsin. Jag anser att vi i detta parlament, tillsammans med rådet och kommissionen, har en roll att spela under de kommande månaderna för att återskapa detta förhållande. När vi erkänner de stora behoven som kommer att finnas för att återuppbygga Irak måste vi även erkänna det oerhörda behovet att återskapa förhållandet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.
Vi måste se sanningen i vitögat. Sanningen är att vi har vuxit isär. Var och en av oss har prioriterat olika saker och, på många sätt, förstår vi inte längre varandras bekymmer. Efter attackerna mot tvillingtornen den där fruktansvärda dagen 2001 koncentrerade sig Förenta staterna på terrorism: varifrån skulle nästa attack komma, inrikessäkerhet. I Europa gick vi vidare med införandet av euron och koncentrerade oss på utvidgningen. I viss mån har vi förlorat kontakten med vad det är vi försöker att göra. Vi har båda återfallit till att kasta förolämpningar mot varandra över Atlanten. Nu är det dags för var och en av oss, på båda sidor av pölen, att ta ett steg tillbaka och låta saker och ting lugna ned sig.
Vi måste börja återskapa det förhållandet. Vi har alltför starka gemensamma band. Vi delar gemensamma värden. Vi får inte låta de senaste händelserna fortsätta eller jäsa eller förstöra oss. Ja, det kommer att ta tid, och det kommer utan tvekan att vara svårt. Det kommer alltid att finnas meningsskiljaktigheter mellan oss och Förenta staterna. Låt oss hoppas att dessa meningsskiljaktigheter, i framtiden, endast kommer att finnas inom WTO, i fråga om stål eller i fråga om handel. Det är naturliga meningsskiljaktigheter, som vi kan ha. Men låt oss inleda ett förnyat, förbättrat och fördjupat förhållande, ett förhållande som inte kommer att falla sönder som det förra gjorde.

Karamanou (PSE).
Herr talman! Även jag skulle vilja uttrycka min mycket djupa besvikelse över det faktum att vi har visat oförmåga att enas om en gemensam resolution av Europaparlamentet, trots det faktum att dagens diskussion visar att det finns gemensamma ståndpunkter, att det finns material för att bygga en gemensam europeisk identitet. En identitet som kan sätta politiken, logiken och kulturen framför det våld och den sociala och kulturella barbarism som Förenta staternas nya militära doktrin främjar. Det är Europeiska unionens plikt och skyldighet att grundligt analysera den nya internationella situation som den amerikanska expansionismen, men även det nykonservativa amerikanska ledarskapets opålitlighet, skapar.
Vi bör kräva svar på de frågor som förblir obesvarade: för det första, om det flagranta brottet mot folkrätten, med ett angreppskrig; för det andra, om försöket att lura folkopinionen om påstådda massförstörelsevapen, vilket har visat sig vara århundradets lögn; för det tredje, om den barbariska plundringen av kulturskatter - och jag hoppas att det inte kommer att finnas något museum som vågar ta emot stöldgodset; för det fjärde, om dödandet av hundratals civila, om förstörelsen av infrastrukturen, om bombningarna av TV-stationer och morden på journalister, och, för det femte, men inte minst viktigt, om det krig som inletts av Förenta staterna mot Förenta nationerna.
Sammanbrottet för Saddam Husseins diktatoriska regim kan självfallet inte fungera som en renande källa för amerikanerna och dess allierade. Jag skulle till sist vilja betona att Iraks dugliga kvinnor kan bidra på ett avgörande sätt till att få slut på kaoset i Irak efter kriget, till återuppbyggnaden av landet och till den framtida demokratiska samhällsstyrningen.
Ordförandeskapet och kommissionen måste kräva ett omedelbart genomförande av FN:s enhälligt antagna resolution 1325, i vilken det krävs ökad delaktighet och representation för kvinnor i alla centrum för beslutsfattande på alla nivåer. Vi hoppas slutligen att Europeiska unionen, den 21 juni, kommer att utöva sitt inflytande och se till att det fattas beslut som gör att vägkartan kan genomföras, så att Mellanösternfrågan äntligen får en rättvis lösning och så att ett klimat av förtroende gentemot arabvärlden återställs.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr tjänstgörande rådsordförande! Er institution har i dag meddelat mig att jag under denna debatt skulle få ett tillfredsställande svar på min fråga om den illojala inställning som Aznar har vidhållit på europeisk nivå när det gäller Irakkriget. Är inte denna illojalitet från Aznars sida förkastlig? Det har helt klart bevisats att Aznar aktivt motarbetade riktlinjerna i rådets överenskommelse från den 17 februari. Det har bevisats att han har agerat illojalt när det gäller denna gemensamma ståndpunkt, vilken han var skyldig att följa. Han agerade illojalt för en ensidig, omoralisk och olaglig attack. Var finns den europeiska lojalitet och den ömsesidiga solidaritet som vi är skyldiga att visa enligt fördragen för Aznar? Var är det lojala samarbetet? Är inte denna illojalitet förkastlig?
Herr tjänstgörande rådsordförande! Vi får inte tysta ned eller förbigå denna ökande illojalitet från Aznars sida. Det spanska folket, som till över 90 procent inte godkänner detta illojala agerande, känner sig djupt europeiskt och vädjar till unionen att den skall värna om lojaliteten och solidariteten, som är nyckeln till vår framtida utveckling.

Yiannitsis
Herr talman! Några mycket korta slutanmärkningar om debatten i parlamentet i dag på förmiddagen.
Det handlar om tre frågor som är nära sammanbundna sinsemellan. Jag tror att den viktigaste frågan är vad vi skall göra i Irak omedelbart, vad vi skall göra i Irak i fråga om de problem som uppstått, misären, människorna, behovet av att återställa normala förhållanden, att bekämpa de företeelser som plågar människorna där. Jag anser att dessa saker - i det skede vi talar om - är mycket viktigare än att diskutera de inre motsättningarna och en rad andra frågor, som naturligtvis också är av betydelse men som inte är lika angelägna och brådskande som den situation som råder i Irak. Och jag anser att Europeiska unionen, av vad som framgått, har svar på detta. Den har både praktiska svar - det humanitära biståndet, stödet i kulturella frågor, stödet och påtryckningarna för att få i gång en fredsprocess i Mellanöstern - och politiska svar i en rad frågor, vilka jag inte skall upprepa, för det har betydelse att Europeiska unionen har tagit ställning, har stött dessa principer, har gjort de ansträngningar som den gjort under alla dessa månader för att föra fram en annorlunda uppfattning i en rad sådana frågor.
Den andra är, naturligtvis, vad som skall hända med det internationella systemet, med FN:s roll, vart detta krig i Irak har lett när det gäller massförstörelsevapnen. Det finns betydande luckor här som måste få ett svar. Jag anser att både Europeiska unionen och ni här, i dag, verkligen har ställt en rad frågor som är viktiga att ställa och som måste få ett svar.
Och den tredje, den stora fråga som varit framträdande under hela denna kris, är nödvändigheten av en gemensam utrikespolitik, av en gemensam politik i säkerhets- och försvarsfrågor. Jag anser att alla dessa förfaranden har lett till att en ny dynamik skapats i Europeiska unionen, av vilken vi måste dra lärdom för att se vad vi kan göra.
Jag skulle avslutningsvis dock vilja påpeka att många som talar om behovet av en gemensam utrikespolitik eller gemensam politik i säkerhets- och försvarsfrågor anser att det som bör följa av dessa förfaranden nödvändigtvis är beslut eller ståndpunkter som fullständigt motsvarar deras övertygelser och åsikter. Just detta är vårt problem i utvecklandet av en gemensam utrikespolitik. Denna politik kommer att fungera, kommer att bli verklighet, först när vi inser att vi måste kompromissa, ha förståelse för varandras ståndpunkter och inrikta oss på de saker som kan förena oss, ge oss en gemensam nämnare, inte på de saker där vi är splittrade. Det är för övrigt detta synsätt som har gjort det möjligt för oss, tror jag, att de två eller tre senaste månaderna ta vissa steg i den riktningen, steg som välkomnats såväl av folkopinionen som av er här, av Europaparlamentet.

Nielson
Herr talman! Min första kommentar som svar på denna diskussion är att det gläder mig mycket att konstatera, och jag instämmer med det sätt på vilket De Rossa formulerade saken, att det finns ett brett samförstånd i parlamentet om de flesta av de viktiga momenten i situationen. Denna diskussion i parlamentet har visat att Europaparlamentet är en källa till konstruktiva idéer i EU, och man kan finna mycket inspiration i det som har sagts denna morgon. Och det behövs mycket inspiration. 
Min andra kommentar riktar sig framför allt till Titley, som tog upp frågan om Iraks skuld. Detta är en kärnpunkt för att röja vägen så att vi kan gå vidare. För att nå framgång är det nödvändigt att fokusera på frågan om hantering och klarläggande av Iraks skuld. För att göra detta behövs en effektiv medlare. Det är inte tänkbart att ockupationsmakten någonsin skulle kunna betraktas som det. Detta är en mycket god illustration, som har att göra med en mycket praktisk och avgörande punkt, till varför FN behövs för att spela just rollen av effektiv medlare.
Vi måste uppmana alla fordringsägare att lägga fram sin sak. Vi kan använda IMF och Världsbanken som kassaförvaltare för denna operation och FN som effektiv medlare. Ingenting annat kommer att fungera, utan bara skapa misstänksamhet.
Till Andreasen, som uttryckte en stark förhoppning om att FN kommer att spela en verklig roll, vill jag säga, ta de minuter som krävs för att läsa det resolutionsförslag som nu ligger på säkerhetsrådets bord. Tala med er premiärminister när ni har gjort det. Detta är vad som måste göras för att föra den förhoppningen till något som påminner om en politisk diskurs.
I den stora generella frågan om kommissionens roll i återuppbyggnaden, så räcker det inte att medlemsstater säger att de önskar att kommissionen skall göra något på detta område. Om vi inte organiserar de grundläggande politiska förutsättningarna på rätt sätt så kommer det att vara svårt för kommissionen att spela en meningsfull och effektiv roll. Verkligheten är att vi fortfarande befinner oss i en fas där vi först måste ta itu med de grundläggande, reella, politiska frågorna.
Till sist, många ledamöter har med rätta påpekat att det stora problemet är förmågan att komma överens om en ståndpunkt i Europa. Jag håller med om att ett beslut med kvalificerad majoritet är bättre än enhällighet utan krav. Man kommer att säga att det inte är någon garanti för att Europa kommer att ha en enda ståndpunkt. Nej, men Europa kommer att ha en ståndpunkt, och det är den som kommer att gälla. Det kan finnas meningsskiljaktighet efter ett beslut, javisst, men Europa kommer att ha en ståndpunkt. Den dynamik som uppstår när var och en i unionen vet att en ståndpunkt kan framgå efter en diskussion är ett mycket pedagogiskt redskap, som kommer att disciplinera politiken när det gäller hur frågor diskuteras.
Det är en himmelsvid skillnad mellan kvalificerad majoritet och enhällighet utan krav.

Van den Bos (ELDR).
Herr talman! Jag ställde en fråga till kommissionsledamot Nielson som jag gärna skulle vilja ha svar på. Jag bad kommissionsledamot Nielson att förklara sitt uttalande att amerikanarna är på god väg att bli medlemmar av OPEC. Jag skulle gärna vilja få en förklaring till detta av kommissionsledamoten. Jag hoppas att ni återigen ger kommissionsledamoten tillfälle att ge mig ett svar.

Talmannen.
Jag tänker inte låta debatten börja om. Kommissionsledamoten kan svara om han så önskar.

Nielson
Herr talman! Det skulle se märkligt ut om jag inte svarade.
Detta var mitt sätt att språkligt förtäta analysen för att uttrycka farhågan att om den resolution som ligger på säkerhetsrådets bord inte ger Förenta nationerna en reell roll, och om den antas, då kommer ockupationsmakterna de facto att vara de som bestämmer om oljan i Irak. Detta är självklart, och tillför inte denna diskussion någonting av vikt.
Ett slut på alla sanktioner skulle även normalisera Iraks situation som ett stort oljeproducerande och oljeexporterande land. Det var medlem av OPEC.
Genom att formulera mig på det sätt jag gjorde försökte jag förtydliga diskussionen. Jag tror att jag i viss mån har riktat uppmärksamheten på vem som i verkligheten skulle ha makten om Förenta nationerna inte ges en avgörande roll.
(Applåder)

Talmannen.
Jag förklarar debatten avslutad.
SKRIFTLIGA FÖRKLARINGAR (ARTIKEL 120)

Berthu (NI)
De länder som försökt förhindra den militära interventionen i Irak har misslyckats på hela linjen: de gjorde denna intervention ännu mer oundviklig genom att indirekt uppmuntra Saddam Hussein; de neutraliserade sig själva för återuppbyggnaden av landet och vad värre är, de riskerar att åsidosätta FN, som nu anklagas för kronisk förlamning och partiskhet.
Det stämmer att den period som nu inleds i Irak kommer att bli mycket farlig, nästan lika farlig som själva kriget i en annan form, och för att förvalta den kommer det att krävas en mycket operativ myndighet som kan fatta tydliga och snabba beslut. Med tanke på erfarenheten från tiden före interventionen är det svårt att se FN i denna roll.
Utan att förkroppsliga ?ett universellt samvete över staterna? såsom Dominique de Villepin påstår (i kraft av vad?), representerar FN ett brett spektrum av länder som kan vara användbara för Iraks stabilisering. FN och Europeiska unionen borde alltså tillsammans med dem utnyttja sitt inflytande för att hjälpa koalitionsmakterna att återställa ordningen i landet, snabbt inrätta en trovärdig regering och ge humanitärt stöd för livsmedel, vatten, el och sjukhus, som irakierna så väl behöver.

Figueiredo (GUE/NGL)
Det olagliga, oberättigade och illegitima kriget mot Irak som förts av Förenade kungarikets och Förenta staternas arméer, under vilket tusentals mycket destruktiva bomber, däribland klusterbomber, släpptes och som ledde till tusentals dödsfall, förstörelse av stora bostadsområden, marknader, sjukhus, skolor och andra allmänna platser och som sedan följdes av plundring och skövling av det irakiska folkets, och hela mänsklighetens, historiska och kulturella arv, kräver att Bushadministrationen och dess allierade ställs till svars för sina handlingar. Vi kan inte godta något försök att rentvå de brott som har begåtts, att man i efterhand försöker rättfärdiga denna aggression och ockupation. 
Vi beklagar det faktum att Europeiska unionen inte klart och rungande har fördömt denna aggression mot Irak, och vi kräver ett omedelbart tillbakadragande av de ockuperande styrkorna. Det irakiska folkets suveränitet och deras lands territoriella integritet måste respekteras.
Solidaritet med det irakiska folket, det palestinska folket och med alla folk som kämpar betyder att vi måste öka ansträngningarna för att nå fred, nedrustning, för att avskaffa kärn- och massförstörelsevapen, för att militära baser på utländskt territorium skall avvecklas, för att Nato skall upplösas, mot militarism, och för respekt av FN-stadgan, för människors suveränitet och för att deras rätt att bestämma över sitt eget öde skall garanteras.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Betänkande (A5-0127/2003) av Proinsias De Rossa för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om förslaget till rådets direktiv om komplettering av stadgan för europeiska kooperativa föreningar med avseende på arbetstagarinflytande (9924/2002 - C5-0494/2002 - 1991/0389(CNS))
(Parlamentet antog texten.)

Betänkande (A5-0119/2003) av Martin Callanan för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 94/25/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar i fråga om fritidsbåtar (PE-CONS 3615/2003 - C5-0109/2003 - 2000/0262(COD))
(Parlamentet antog det gemensamma utkastet.)
Betänkande (A5-0146/2003) av Evelyne Gebhardt för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till rådets förordning om stadga för europeiska kooperativa föreningar (9923/2002 - C5-0485/2002 - 1991/0388(CNS)) 
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Efter omröstningen:

Swoboda (PSE).
Herr talman! Eftersom jag just har fått veta att några kolleger, som är observatörer, är med och röstar genom handuppräckning vid omröstningarna, vill jag be er att än en gång klargöra att naturligtvis bara de fullständiga ledamöterna här i kammaren får delta, så att det inte uppstår något missförstånd.

Talmannen.
Vi är mycket måna om att observatörerna deltar i så stor utsträckning som möjligt i parlamentets arbete, men de har inte rätt att rösta. Därom råder det inte någon tvekan. Tack för att ni påpekade detta.

Betänkande (A5-0140/2003) av Neena Gill för budgetutskottet om parlamentets beräknade inkomster och utgifter för budgetåret 2004 (2003/2016(BUD))
(Parlamentet antog resolutionen.)
(Sammanträdet avbröts kl. 11.50 och återupptogs kl. 12.30.)

Talmannen.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Betänkande (A5-0145/2003) av Toine Manders för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador (KOM(2002) 17 - C5-0088/2002 - 2002/0021(COD)) 
Före omröstningen om ändringsförslag 85 och 99:

Miller (PSE).
Herr talman! På den röstsedel vi har framför oss sägs det att ändringsförslag 85 är identiskt med ändringsförslag 99. Jag vill påpeka att det faktiskt inte förhåller sig så. Det finns påtagliga skillnader mellan de två ändringsförslagen, i synnerhet beträffande Paris- och Wienkonventionerna om kärnkraft. I ändringsförslag 85 återfinns punkten under IMO:s bestämmelser inte under bestämmelserna om kärnkraft. I ändringsförslag 99 gör den det. Jag vet att detta är något förvirrande, men det är ett förvirrande direktiv! De är inte likadana, och därför bör vi inte rösta om dem som identiska ändringsförslag.

Manders (ELDR)
För mig är de likartade, så vi kan rösta om dem tillsammans om det är möjligt.

Talmannen.
De är likadana. Olika delar har lyfts fram, men om ni ser på punkt 2 i båda så ser ni att de är identiska, förutom att den ena står i fetstil. Vi kommer att således att rösta om ändringsförslag 85 och 99 tillsammans.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Talmannen. Därmed avslutas omröstningen.
RÖSTFÖRKLARINGAR

Bastos (PPE-DE)
 - (PT) Jag stöder detta betänkande, genom vilket det rättsliga instrument som den kooperativa sektorn har väntat på alldeles för länge äntligen inrättas. Jag delar uppfattningen om att det är viktigt att de rättigheter som arbetstagarna har förvärvat och skyddet av dessa skall respekteras i stadgan för europeiska kooperativa föreningar (SCE-föreningar), såväl när en SCE-förening inrättas som när det genomförs strukturella förändringar av en redan befintlig SCE-förening. Dessutom måste SCE-föreningarna vara skyldiga att se till att arbetstagarna informeras och rådfrågas, att de är permanent företrädda och deltar i ledningen för SCE-föreningen. Ledningen måste följaktligen ta hänsyn till arbetstagarföreträdarnas åsikter i beslutsfattandet.
Slutligen vill jag betona följande:
a) Den lagstiftande roll som ges åt medlemsstaterna i förordningen om stadgan för arbetstagarnas företrädare i SCE-föreningar. Principen om att arbetstagarnas företrädare skall åtnjuta samma skyddsnivå som arbetstagarns företrädare på nationell nivå.
b) Initiativen på området för företagens sociala ansvar, som måste främjas av arbetstagarnas företrädare när de deltar i ledningen av SCE-föreningar.
c) Balans mellan könen. Vi måste se till att balans mellan könen främjas i de metoder som används för att föreslå, utse eller välja arbetstagarnas företrädare.

Figueiredo (GUE/NGL)
 - (PT) Kommissionens syfte med det förslag till direktiv som det här betänkandet handlar om är att komplettera stadgan för europeiska kooperativa föreningar med avseende på arbetstagarinflytande. Förutom de rättsliga och institutionella frågor som hela den här processen omfattar är det framför allt nödvändigt att anpassa innehållet för att förena arbetstagarinflytandet och rättigheterna i europeiska kooperativa föreningar.
Föredraganden godtar i stort sett kommissionens förslag och inskränker sig till att lägga fram ett begränsat antal nya förslag, som särskilt handlar om följande frågor: balans mellan könen, företagens sociala ansvar och skyddet för arbetstagarnas företrädare, som måste ligga på samma nivå som för arbetstagarrepresentanter på nationell nivå.
Det finns också ett förslag om att ta bort den bestämmelse som skulle ge medlemsstaterna möjligheten att inte genomföra systemet för arbetstagarmedverkan i händelse av inrättande av en SCE-förening genom fusionering av två kooperativ, vilket skulle leda till att arbetstagarnas rättigheter klart ifrågasätts. Det är därför lämpligt att ta bort denna bestämmelse.

Moraes (PSE)
Jag har röstat för De Rossas betänkande om kooperativ och dess effekter för arbetstagare därför att det är ett utmärkt bidrag till utvecklingen av kooperativ inom Europeiska unionen. Min kollega, De Rossa, har utarbetat ett betänkande som kommer att medverka till spridningen av den kooperativa modellen som av arbetstagare uppfattas ha viktiga fördelar när de får tillfälle att använda den. Detta betänkande kommer att välkomnas inom den kooperativa sektorn i Förenade kungariket, som nu växer och har genomgått en moderniseringsprocess.

Ribeiro e Castro (UEN)
 - (PT) Jag röstar mot betänkandet, eftersom jag anser att den fråga som har direkt samband med arbetstagarinflytande i europeiska kooperativa föreningar (SCE-föreningar) går utanför tillämpningsområdet för artikel 137.
Genom att ändra rättslig grund har föredraganden försökt att ge parlamentet nya befogenheter, vilka inte förefaller följa andan och bokstaven i fördragen.
Enligt min åsikt utgör, precis som punkt 1e i samma artikel, vilken strider mot rekommendationen från utskottet för ekonomi och valutafrågor, punkt 3 av denna artikel inte en tillräcklig och nödvändig rättslig grund för det önskvärda arbetstagarinflytandet i dessa kooperativa föreningars verksamhet. Att använda artikel 308 är därför fullständigt berättigat.
Jag anser likaså att frågan om att det skall vara möjligt att omförhandla arbetstagarnas medverkan i händelse av väsentliga strukturella förändringar efter inrättade av en SCE-förening kan strida mot den förutnämnda artikeln, vilket gör att jag fruktar att dessa organ inte blir tillräckligt solida och genomförbara.

Moreira da Silva (PPE-DE)
 - (PT) Även om jag tillstår att delegationen till förlikningskommittén och Callanan har gjort ett utmärkt arbete, anser jag fortfarande inte att vi har nått ett tillräckligt ambitiöst resultat när det gäller utsläpp av buller, luftföroreningar och främjande av kvalitet på vatten för mänsklig konsumtion. Jag instämmer därför inte i att ångdrivna båtar skall undantas från direktivet, att en minsta avvikelse på 3 decibel skall tillåtas för alla motortyper, och jag håller inte heller med om de utsläppsgränsvärden som har fastställts för specifika inlandsvatten.

Darras (PSE)
Denna text bör träda i kraft så snart som möjligt.
Vissa kommer säkerligen att säga att artikel 308 i EG-fördraget inte är den relevanta rättsliga grunden, att denna rättsliga grund utesluter Europaparlamentet, dvs. att medbeslutandet i frågan förvägras parlamentet och att det i fortsättningen bara kommer att ske samråd. Argumenten som förts fram av ett stort antal av mina kolleger för att på detta sätt avvisa texten är konsekventa och starka. Artikel 95 i EG-fördraget som syftar till tillnärmning av nationell lagstiftning för att upprätta den inre marknaden och få den att fungera förefaller faktiskt vara den relevanta rättsliga grunden.
Men skall man för den skull ta risken att en stadga som den sociala ekonomisektorn redan väntat på i flera år skjuts upp på obestämd tid? Jag tror inte det. Jag kommer därför att avstå från att rösta om ändringsförslag 1 där man protesterar mot den rättsliga grunden och på så sätt bidra till att texten antas utan dröjsmål.

Figueiredo (GUE/NGL)
 - (PT) Syftet med denna förordning är att inrätta en europeisk rättslig stadga för kooperativa föreningar för att göra det möjligt för dem att arbeta över de nationella gränserna, inom EU:s inre marknad. Denna stadga för europeiska kooperativa föreningar, som har samma målsättningar som stadgan för europeiska bolag (förordning nr 2157/2001), är avsedd att anpassa produktionsstrukturerna till gemenskapsnivå, med andra ord, att påskynda centralisering och koncentrera de stora multinationella bolagens kapital - en process som kommer att göra det möjligt för dem att överkomma de ?hinder?, som de kallar dem för, som den nationella lagstiftningen om fusionering av företag från olika medlemsstater medför.
Vi godkänner att företagens målsättning skall vara att skapa europeiskt kapital, och vi ser negativt på de socioekonomiska följder som sådana omstruktureringar och fusioneringar kommer att leda till, särskilt för en liten medlemsstat som Portugal. När det gäller de kooperativa föreningarna, som har egna bestämmelser för arbetstagarnas medverkan och omfördelning av vinsterna, lägger vi ned vår röst på grund att vi är tveksamma, såväl när det gäller hela lagstiftningsprocessen som målet för och innehållet i detta initiativ från kommissionen, även om parlamentet föreslog några välkomna ändringsförslag till det förslag som lades fram av det ansvariga utskottet.

Ribeiro e Castro (UEN)
 - (PT) Jag röstar mot det här betänkandet eftersom jag anser att stadgan för de europeiska kooperativa föreningarna (SCE-föreningar) överskrider ramen för harmonisering av lagstiftningen och utgör en ny överstatlig rättslig form. Jag instämmer inte i åsikten att det stora antal undantag som görs för nationell lagstiftning inte kommer att skada SCE-föreningarnas nyskapande organisation. Om man tolkar det hela strikt anser jag att det skall tas hänsyn till lokala förhållanden i stadgan för att garantera nyskapande, och jag förespråkar snarare att detta endast berikar organisationen och gör att den verkligen kan anpassas till speciella omständigheter och situationer.
Argumentet ?komplettera den inre marknaden?, som används för att rättfärdiga användningen av artikel 95 är inte klart avgränsat, eftersom denna artikel kan tillämpas för nästan all lagstiftning. Föredraganden och utskottet gör ett tydligt politiskt försök för att se till att parlamentet skall tilldelas fler och större befogenheter, och de hävdar alla att detta krav grundas på doktriner som redan är allmänt accepterade i lagstiftningen.
Jag är uppriktigt ledsen att denna strategi har använts som ett vapen och för att rättfärdiga ännu en institutionell konflikt. Förståndet manar till att vi, i stället för att kräva ytterligare befogenheter, bör göra gott bruk av de vi redan har.

McAvan (PSE).
Herr talman! Jag vill bara förklara varför jag röstade för ändringsförslag 1 till Gills betänkande.
Jag anser att det i en tid, när så många av våra medborgare upplever en sådan ovisshet när det gäller pensioner och andra förmåner förknippade med anställning, skulle vara fullständigt fel av ledamöterna av denna kammare att besluta om extra fördelar för sig själva och att det skulle sända helt fel signaler. Det gläder mig att majoriteten av kollegerna, åtminstone på den här sidan av kammaren, röstade mot förslaget att utsträcka hälsoskyddet till pensionerade ledamöter.

Balfe (PPE-DE)
Kammarens samtliga ledamöter åtnjuter fri sjukförsäkring.
Det är ett sorgligt exempel på bristande solidaritet mellan generationer att en allians som huvudsakligen består av socialister och gröna har röstat emot att ens undersöka frågan om att utsträcka systemet till pensionerade ledamöter.

Berthu (NI)
Jag röstade för Manders betänkande om ansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador eftersom de ändringsförslag som i slutändan antogs ganska väl motsvarade de invändningar jag tog upp under gårdagens debatt. En mycket stor majoritet av ledamöterna (312 mot 179) resonerade på samma sätt.
De ändringsförslag som särskilt fick mig att rösta ?ja? är följande: 1) ändringsförslag 85 och 99, där man bland annat kräver att kommissionen skall utarbeta förslag för att tillämpa direktivet på miljöskador som orsakas av kärnkraften och sjöfarten; 2) ändringsförslag 86 och 103, vilka innebär att man avskaffar undantaget från ansvar som är knutet till ett utfärdande i förväg av ett administrativt tillstånd eller otillräckliga vetenskapliga eller tekniska kunskaper; 3) ändringsförslag 107, där man kräver att verksamhetsutövarna ställer lämpliga ekonomiska garantier för att täcka ansvaret.
Dessutom röstades ändringsförslag 54 igenom, som inte är perfekt, men jag godtar det. Där kräver man ytterligare lagstiftning när det gäller ansvaret för de skador som orsakas av genetiskt modifierade organismer, bland annat kontaminering som skulle kunna drabba icke genmodifierade organismer. Självfallet vill jag att moratoriet om tillstånden för genetiskt modifierade organismer skall bibehållas till dess att lagstiftningen godkänts.

Bordes, Cauquil och Laguillier (GUE/NGL)
I Manders betänkande påstår man sig ha utgått från principen om att förorenaren betalar: företag som försämrar miljön bör ta på sig kostnaderna för de skador de orsakat. Eftersom vissa ändringsförslag följer sunt förnuft har vi röstat för betänkandet. Det som återstår är ett mycket stort problem, nämligen hur det skall omsättas i praktiken.
Det räcker inte med att parlamentet röstar för rekommendationerna för att de skall bli tillämpliga, och inte heller att utse behörig myndighet för att verksamhetsutövaren skall ta sitt ansvar. Särskilt när utnyttjaren är en multinationell koncern som har möjlighet att komma undan och den behöriga myndigheten har för vana att böja sig för dess krav, vilket vi såg exempel på i Frankrike med företaget TotalFinaElf (oljebältet från Erika, explosionen i AZF-fabriken).
Föredragandens nyanser när det gäller förorenarens ansvar i en viss utsträckning skulle få oss att le om inte uppträdandet hos dessa stora koncerner, vilka framför allt är intresserade av sin vinstkurva, inte hade dramatiska konsekvenser för befolkningen.
Och det räcker inte heller med att ställa ekonomiska garantier. När det gäller Internationella fonden för ersättning av skada orsakad av förorening genom olja (FIPOL), som var tänkt att täcka oljefartygens risker, har man just aviserat att den endast ersätter 15 procent av Prestiges skador, eftersom kassan är tom. För att dämpa offrens ilska planerar den franska regeringen inte att vända sig emot fraktföretaget utan kommer i stället att låta skattebetalarna betala. Det betyder att inför den kärva verkligheten med ett företag som eftersträvar vinst förblir betänkandet maktlöst.

Figueiredo (GUE/NGL)
 - (PT) Vi anser att politiken för att skydda miljön och naturresurserna är central för att nå hållbar utveckling. Den politik och de åtgärder som syftar till förebyggande, till exempel att utveckla nya forskningsmetoder och stöd för tillgång till bästa möjliga teknik, att ägna särskild uppmärksamhet åt små och medelstora företags problem och särskilda särdrag måste prioriteras.
Det finns dock ett ökande behov av att driva igenom bestämmelserna om ansvar för att avhjälpa miljöskador. Ett exempel på det är den nyligen inträffade händelsen med Prestige. Av det skälet är det viktigt att, inom ramen för en bredare uppsättning åtgärder, garantera att den tunga industrin - och den är den största boven i dramat - tar sitt ansvar för bevarandet av miljön och naturresurserna genom korrekta, rättvisa och effektiva metoder, att vi bekämpar straffrihet och undviker att det i slutändan blir statskassan som får bära kostnaderna och att staten blir tvungen att avhjälpa miljöskador som orsakats av försumlighet eller kommersiella strategier - det rör sig nästan alltid om privata företag - vars enda mål är att få ut största möjliga vinst.
Europaparlamentets resolution utgör en förbättring av kommissionens förslag (som grundas på grönboken från 1983) om ansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador, eftersom parlamentet ifrågasätter de ståndpunkter som den tunga industrin förespråkar (se yttrandet från den europeiska arbetsgivarorganisationen Unice), som exemplifierar det förslag som kommissionen lade fram.

Hudghton (Verts/ALE)
Offentliga myndigheter, i synnerhet lokala myndigheter, står för närvarande inför betydande bördor som har sitt ursprung i miljöskador från ett stort antal källor, både stora och små. Detta direktiv erbjuder en möjlighet att fastställa och fördela ansvaret på ett effektivare sätt och bör följa principen att ?förorenaren betalar?.
Jag röstade mot utskottets ändringsförslag 37, vilket strider mot den principen och skulle lägga oacceptabla bördor på lokala myndigheter och även ha potentiellt katastrofala konsekvenser för lokala ekonomier.
I synnerhet i Förenade kungariket har regeringar försökt lasta över kostnaderna för EU:s lagstiftning - som till exempel bortskaffande av kylutrustning - och sedan skylla på ?Bryssel?.
Kostnaderna för att genomföra detta direktiv får inte orättvist läggas på lokala myndigheters hårt ansatta budgetar, antingen genom att ett bristfälligt direktiv blir godkänt eller i sista hand till följd av ett felaktigt genomförande av regeringarna.

Korakas (GUE/NGL)
 Direktivet om ett system för miljöansvar stöder sig på den nattståndna principen att ?förorenaren skall betala?, vilken har visat sig vara ineffektiv för att få de skyldiga att avhjälpa miljöskador, men även skadlig, eftersom den har försvagat det faktiska förebyggandet och nu används som den mest cyniska förevändningen för nya skattebördor på de ?förorenade? medborgarna, eftersom förorenarna - det industriella storkapitalet - inte bara struntar i att betala för att avhjälpa den enorma förstörelse de orsakar (Erika, Prestige, Seveso m.m.), utan dessutom stöds genom incitament och skattelättnader.
Miljöansvaret blir uppenbart hyckleri, eftersom de ?ekonomiska garantierna? från verksamhetsutövaren sida läggs över på staten och arbetstagarna, antingen genom att driftskostnaden ökar eller genom att de vävs in i produkternas pris. Genom undantagen och det begränsade tillämpningsområdet blir direktivet ett ?fikonlöv? för de monopolistiska intressena, eftersom det inte omfattar något övergripande skydd för den biologiska mångfalden, oljeförorening, skador orsakade av kärnmaterial, icke-joniserande strålning, genetiskt modifierade organismer m.m. och provokativt undantar dem som genom oprovocerade och barbariska militära angrepp orsakar enorma ekologiska katastrofer från miljöansvaret. De inskränkta definitionerna av skada, ansvar och andra grundläggande begrepp - urholkade av undantag och märkliga ?ansvarsfrihetsgrunder? - gör oss särskilt reserverade och kritiska mot detta ?miljöansvar?.

Meijer (GUE/NGL)
Företag producerar inte enbart varor och tjänster, utan också föroreningar och olyckor. Kostnaderna för att göra skadan på omgivningen ogjord hamnar hos de missgynnade eller hos myndigheterna. Fördelarna av den ekonomiska aktivitet som har lett till skadan hamnar däremot hos företaget. För att motverka denna orättvisa utvecklades redan för länge sedan principen ?förorenaren betalar?, men företag utövar fortfarande press för att i så hög grad som möjligt urholka denna princip. Det syns också på de ändringsförslag som lagts fram av högern, i vilka ansvaret begränsas starkt. Efter 21 års förberedelse verkar det inte bli någonting av de ursprungliga syftena. Direktivet är tillämpligt på endast 13 procent av EU:s territorium, de regioner som anges i fågeldirektivet och Natura 2000. Havsförorening och skador som vållas av kärnkraft räknas inte in, och inte heller om man handlat på grundval av ett tillstånd eller av den dåvarande forskningen bär man något ansvar. Oljekatastrofer på havet och genetiskt manipulerade grödor som smittar naturliga grödor leder inte till ansvarstagande. Att gå i täten för nationellt miljöskydd omöjliggörs om artikel 95 för en enhetlig marknad sätts före miljöskyddet i artikel 175. Bara de gemensamma ändringsförslagen från vänstern kan till en viss grad göra detta förslag godtagbart.

Miller (PSE)
Som talesman för Labourpartiet i Europaparlamentet (EPLP) skulle jag vilja uttrycka vårt stöd för den generella principen att ?förorenaren återställer?. Detta är en fundamental omläggning av inriktningen av miljöpolitiken i EU. Det är inte längre allmänheten som skall bära kostnaderna för sanering när förorenaren ofta har gått sin väg.
EPLP stöder emellertid inte att genetiskt modifierade organismer tas med i detta direktiv. För det första, därför att vi anser att detta är fel direktiv och, för det andra, därför att det redan finns en lagstiftning i denna fråga och att det skulle kunna skapa förvirring bland potentiella operatörer om vilken lagstiftning som är tillämplig.

Ribeiro e Castro (UEN)
 - (PT) Detta förslag från kommissionen som syftar till att anta ett övergripande gemenskapssystem för att förebygga och avhjälpa miljöskador, inklusive vattenföroreningar, skador på den biologiska mångfalden och markföroreningar, som utgör en allvarlig risk för människors hälsa, är oerhört viktigt. Efter flera års diskussioner och många miljökatastrofer har vi nått en avgörande punkt för att effektivt förebygga och avhjälpa miljöskador, ett verkligt ?vågskäl?.
Jag har stött kommissionens tillvägagångssätt, som går ut på att i stor utsträckning överlåta de institutionella och förfarandemässiga åtgärderna åt medlemsstaterna för att nå avsedda resultat, i linje med principerna om subsidiaritet och proportionalitet.
Jag anser dock att kommissionens tillvägagångssätt är för vagt när det gäller frågor av följande slag: räckvidden av kommissionens definition av bilogisk mångfald (den begränsas till nätverket Natura 2000), systemet för obligatorisk ekonomisk säkerhet (för verksamhetsutövare som är förtecknade i bilaga I i förslaget), att införa ett system för undantag, att ta bort målet för avhjälpande åtgärder för att införa ?förmildrande omständigheter? och undanta skador som uppkommer av viss verksamhet. Jag har därför förklarat att det finns vissa aspekter som jag inte håller med om, men jag anser att jag ändå måste rösta ja till det här direktivet, eftersom det övergripande sett är ett steg i rätt riktning och utgör en obestridligt viktig milstolpe.

Sacrédeus (PPE-DE)
 Förslaget till direktiv för miljöansvar innebär ett stort framsteg på miljöområdet i Europa och kommer förhoppningsvis att kunna förebygga många olyckor i framtiden. Förslaget är mycket välkommet, men vi ansåg att det behövde förstärkas på några områden.
Definitionen för den biologiska mångfalden för vilken skadeståndsansvar kan utgå, var alltför snäv. Enligt vår mening borde även arter och livsmiljöer som skyddas av nationell lagstiftning omfattas av direktivet.
Förslaget att frånta verksamheter som varit föremål för tillståndsprövning det strikta miljöansvaret, var enligt vår mening ett alltför omfattande undantag och stämmer inte överens med nationell lagstiftning. Det bör däremot vara en faktor som vägs in i beslutet då beloppet på skadeståndet fastställs.

Souchet (NI)
De frågor som uppstår när det gäller miljöansvar och det särskilda ansvaret beträffande sjötransporter är av olika slag, tvärtemot vad man skulle kunna tro. Den text som Europaparlamentet röstat för kommer att sprida förvirring.
Begreppet miljöansvar, som fortfarande är famlande, bygger på behovet av att fastställa en ansvarig och upprätta ett orsaksförhållande mellan det som orsakar nedsmutsningen och själva nedsmutsningen: Det innebär långa förfaranden och försenade ersättningar.
Systemet med strikt ansvarighet som inrättats genom de internationella överenskommelserna ansvarighetskonventionen/FIPOL har den fördelen för offren att en ansvarig utses som skall säkerställa och inrätta medel för ersättning och som teoretiskt kan mobiliseras omedelbart vid en miljökatastrof.
Erfarenheten från de senaste oljekatastroferna visar att systemet absolut måste utvidgas till befraktarna och även till förändringar i den biologiska mångfalden, och att FIPOL måste omvärderas avsevärt och bli permanent.
Dessa krav bör framföras till IMO av de medlemsstater som är mest berörda och mest beslutsamma att agera. Vid ett eventuellt misslyckande åligger det dessa stater att kräva av Europeiska unionen att den agerar ensidigt, såsom Förenta staterna gjort, genom att på nytt ta ansvar för dessa nödvändiga förbättringar.

Talmannen.
Därmed avslutas röstförklaringarna.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.15 och återupptogs kl. 15.00.)

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Ett Bilderbergmöte kommer att öppnas i Versailles i morgon. Anledningen till att jag tar upp denna fråga är att ett antal kommissionsledamöter - Monti, Liikanen, Solbes Mira, Verheugen, Vitorino och Bolkestein - samtliga har deltagit i Bilderbergmöten i det förflutna. Kommissionsledamot Prodi var faktiskt ledamot av styrkommittén på åttiotalet samtidigt som Wim Duisenberg var Bilderberggruppens finansdirektör. 
En annan anledning till att jag har tagit upp denna fråga är att jag har lämnat in en prioriterad skriftlig fråga genom parlamentet, men varje gång jag tar upp frågan om Bilderberg så skickas jag fram och tillbaka. Jag skulle ha fått svar den 25 april, men jag har fortfarande inte fått något. Bilderbergmötet börjar i helgen. När jag har försökt framföra en muntlig fråga, i detta eller i det förra parlamentet, har kommissionsledamöterna på det hela taget varit rädda för att svara.
Vad jag verkligen vill veta är huruvida kommissionsledamöterna deltar i dessa möten som privatpersoner eller om de företräder kommissionen. Om de företräder kommissionen bör vi få veta vad som försiggår vid dessa Bilderbergmöten, för när allt kommer omkring är detta en hemlig organisation som fattar beslut om global politik utan någon input från allmänheten. Det är på tiden att dörrarna till Bilderberggruppen slås upp och att allmänheten verkligen får veta vad som försiggår, för de flesta av de viktigaste aktörerna i världen i dag deltar i Bilderberg. Detta parlaments talman, Cox, deltog faktiskt i ett av dessa möten i Sverige för ett par år sedan. Folket måste få veta vad som händer vid Bilderbergmötena, och om jag ställer en fråga i god tid bör kommissionen besvara den frågan. Det finns ingenting som kan ursäkta att kommissionen inte besvarar den.

Talmannen.
Fru McKenna! Jag antecknar era anmärkningar, som jag även kommer att vidarebefordra till Europeiska kommissionen, så att ni därifrån, eftersom ni talar om kommissionsledamöter, kan få ett svar på detta.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets uttalande om utlämningsavtalet EU/Förenta staterna och Internationella brottmålsdomstolen.
Jag ger ordet till rådets företrädare, Greklands justitieminister Petsalnikos.

Petsalnikos
Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Vi har i dag möjlighet att informera er om det aktuella läget i ordförandeskapets förhandlingar med Förenta staterna om de två avtalen, ett om utlämning och ett om ömsesidigt rättsligt samarbete. Dessa förhandlingar är nu inne i sitt slutskede. Texten med avtalsförslagen översändes till Europaparlamentet för två veckor sedan. Ordförandeskapet hoppas att det kommer att få ett godkännande att underteckna dem vid rådets (rättsliga och inrikes frågor) möte den 6 juni. Det skulle göra det möjligt för ordförandeskapet att underteckna avtalen i samband med det toppmöte mellan Europeiska unionen och Förenta staterna som är planerat till den 25 juni i Washington.
Om vi i dag befinner oss i en situation som gör att jag kan vara så optimistisk om utgången av dessa förhandlingar, beror det i hög grad på de betydande ansträngningarna som även de föregående ordförandeskapen svarat för. Efter ett första förhandlingsmöte under det spanska ordförandeskapet fördes omfattande förhandlingar av det danska ordförandeskapet med hjälp av kommissionen och naturligtvis med stöd av rådets sekretariat.
Vid sammanträdet den 28 februari 2003 konstaterade rådet att ordförandeskapet hade fört förhandlingarna på ett tillfredsställande sätt, med positivt resultat, och att man borde göra ett uppehåll i förhandlingarna om avtalen i syfte att ge medlemsstaterna erforderlig tid att undersöka textens väsentliga aspekter. Vissa av medlemsstaterna befinner sig ännu i processen för samråd med de nationella parlamenten. Rådet beslutade därför vid förra veckans sammanträde att främja slutförandet av informeringen. Jag påminner om att ordförandeskapet har informerat Europaparlamentet många gånger om läget i förhandlingarna med Förenta staterna; senast, den 20 mars, fick vi möjlighet att informera utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Om rådet den 5 juni bemyndigar ordförandeskapet att underteckna avtalen för Europeiska unionens räkning kommer vissa av medlemsstaterna att bli tvungna att följa sina egna konstitutionella förfaranden, vilket innebär godkännande eller ratificering av de nationella parlamenten. Artikel 24 i Fördraget om Europeiska unionen ger uttryckligen medlemsstaterna möjlighet att förklara att de måste följa konstitutionella förfaranden innan de binder sig för ett avtal. Vissa medlemsstater har också redan förklarat för oss att de kommer att utnyttja denna möjlighet. Europeiska unionen kommer att binda sig först efter utväxlandet av de ratificerande rättsakterna med Förenta staterna, som kommer att äga rum först sedan rådet fattat ett andra beslut, genom vilket det bemyndigar ordförandeskapet att utväxla de ratificerande rättsakterna med Förenta staterna. Mellan undertecknandet av överenskommelserna och utväxlandet av ratifikationsdokumenten kommer ordförandeskapet att informera Europaparlamentet om avtalstexten - fastän Fördraget om Europeiska unionen naturligtvis inte innehåller något sådant krav. Det är logiskt att den ifrågavarande informeringen kommer att äga rum i det skedet, mot bakgrund av att de konstitutionella förfarandena traditionellt har inneburit att regeringarna skall söka de nationella parlamentens samtycke till eller råd om den slutliga avtalstexten. En text blir självfallet slutgiltig först genom att den undertecknas av avtalsparterna.
Ordförandeskapet anser att detta avtal har ett mervärde i jämförelse med de befintliga bilaterala avtalen om utlämning och ömsesidig rättshjälp mellan Europeiska unionens medlemsstater och Förenta staterna. Jag måste understryka att vi, om vi inte träffar något avtal, inte bör klaga på de befintliga bilaterala avtal som medlemsstaterna slutit. Avtalen mellan Europeiska unionen och Förenta staterna kommer i vilket fall som helst inte att upphäva de bilaterala avtalen mellan medlemsstater och Förenta staterna. De avtal som vi i dag informerar er om grundar sig på artiklarna 24 och 38 i Fördraget om Europeiska unionen. De kommer att tillämpas parallellt med de bilaterala avtalen. De kommer att komplettera de bilaterala avtalen och i vissa fall ersätta bestämmelser i dessa.
Det är även viktig att vi förstår att medlemsstaterna kommer att kunna fortsätta att åberopa de grunder att vägra utlämning eller rättsligt samarbete som anges i de bilaterala avtalen om utlämning och ömsesidigt rättsligt samarbete. Om ett bilateralt avtal om ömsesidigt rättsligt samarbete eller utlämning mellan en medlemsstat och Förenta staterna föreskriver en grund för vägran, kommer den staten att kunna fortsätta att åberopa denna även sedan avtalen mellan Europeiska unionen och Förenta staterna satts i kraft.
Vidare innehåller förslaget till utlämningsavtal en bestämmelse som, såvitt jag vet, saknar motstycke i den internationella utlämningsrätten. Den ger den stat av vilken det begärs att en person skall utlämnas rätt att hänvisa till sina konstitutionella principer, som inte nödvändigtvis måste anges i själva författningstexten utan som kan ha formulerats i en text som ligger på en nivå som är likvärdig med författningens, av historiska eller andra skäl som är rättsligt bindande och som gör att staten inte kan fullgöra sin skyldighet att utlämna en person. I dessa fall bör naturligtvis den stat som begär att en person skall utlämnas och den stat av vilken det begärs att en person skall utlämnas samråda i avsikt att lösa frågan. Detta får särskilt betydelse även genom den uttryckliga hänvisningen i inledningen till principen att en rättegång skall vara rättvis, det vill säga hållas vid en opartisk domstol som inrättats i enlighet med lagen. Denna bestämmelse ger i själva verket medlemsstaterna möjlighet att vägra att utlämna en person när det rör sig om specialdomstolar, om de inte har denna rätt på grundval av det bilaterala utlämningsavtalet med Förenta staterna.
De medlemsstater som i framtiden sluter nya avtal med Förenta staterna bör självklart respektera dessa avtal som Europeiska unionen ingår, eftersom de kommer att utgöra en del av Europeiska unionens regelverk. Framtida bilaterala avtal bör följaktligen vara förenliga med avtalen mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.
Förhandlingarna har enligt ordförandeskapets mening varit framgångsrika. Vi har lyckats bidra positivt till dagens samarbetsnivå, öka effektiviteten och framför allt enas om ytterligare garantier. Det är av högsta vikt att vi förstår att avtalen tillför de befintliga bilaterala avtalen garantier och att det nuvarande rättsliga skyddet, om dessa avtal inte sluts, kommer att vara försvagat i jämförelse med det fall att avtalen sluts. Förslaget till avtal mellan Europeiska unionen och Förenta staterna om utlämning omfattar en bestämmelse som förbjuder utlämning när det finns risk att dödsstraffet utdöms eller verkställs. Denna bestämmelse går längre än den skyddsnivå som de bilaterala utlämningsavtalen sörjer för, eftersom den skapar ett allmänt villkor för det beskrivna resultatet och inte gör ett icke-verkställande av dödsstraffet beroende av de eventuella försäkringar som ges av Förenta staternas regering. Tvärtemot vad som gällt fram till i dag enligt nästan alla de bilaterala utlämningsavtalen är ett icke-verkställande av dödsstraffet av Förenta staternas regering inte beroende av de försäkringar som eventuellt ges av Förenta staternas regering - varje gång på ad hoc-basis - utan kan föras fram som ett villkor av den medlemsstat av vilken Förenta staterna begär att en person skall utlämnas. Europeiska unionens medlemsstater kan även ställa som villkor att Förenta staterna inte skall utdöma dödsstraffet. Förenta staterna kommer då att bindas av detta villkor, utom om det är omöjligt av procedurskäl. Ett sådant fall är när dödsstraffet redan utdömts före utlämningen av personen eller när lagföringen för det brott för vilket personen anklagas automatiskt medför en möjlighet för den behöriga domstolen i Förenta staterna att utdöma dödsstraffet, vilket är fallet i mycket få att Förenta staternas stater. De medlemsstater som önskar fortsätta på den bilaterala vägen kan likväl göra det, om de inte tillämpar denna bestämmelse och/eller om de avger en förklaring på bilateral nivå gemensamt med Förenta staterna.
Några av de andra frågor i vilka avtalsförslagen ger ett mervärde är, när det gäller utlämning, de följande:
När det rör sig om känsliga uppgifter medger avtalsförslaget en möjlighet att begära samråd för att fastställa i vilken grad de uppgifter som anges i en framställan kan skyddas mot den begärande staten.
När det gäller flera framställningar behandlar avtalet frågan om samtidigt ingivande av en framställan om utlämning från Förenta staterna och från någon annan stat eller när den andra staten är en medlemsstat som omfattas av den europeiska arresteringsordern. Jag skulle i detta sammanhang vilja säga några ord om frågan om Internationella brottmålsdomstolen, eftersom ordförandeskapet är medvetet om att parlamentet är särskilt angeläget och oroligt när det gäller detta. I förhandlingarnas inledningsskede enades de två förhandlingsdelegationerna om att avtalet inte skulle få någon inverkan på medlemsstaternas och Förenta staternas respektive ståndpunkter i fråga om framställningar om överlämnande som härrör från Internationella brottmålsdomstolen. Europeiska unionen och Förenta staterna enades på förhandlingsnivå om att utveckla detta skriftligen i en förklarande not, som har följande lydelse: ?Artikel 10 avser inte att påverka de skyldigheter som åligger de stater som är parter till Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen. Följaktligen gäller att frågan om samtidiga framställningar om överlämnande från Internationella brottmålsdomstolen och framställningar om utlämning från Förenta staterna regleras och skall fortsätta att regleras på ett sätt så att den faller inom medlemsstaternas exklusiva domsrätt. Rådet äger inte behörighet att uttala sig härom.?
När det gäller den ömsesidiga rättshjälpen har några av de viktigaste landvinningarna i förhandlingarna med Förenta staterna gjorts på följande områden: Avtalsförslaget förbättrar samarbetet på utredningsområdet, när det gäller eventuella ekonomiska aspekter av allvarliga brott, däribland organiserad brottslighet, terrorism och ekonomisk brottslighet. De medlemsstater som för närvarande inte har något avtal om ömsesidigt rättsligt samarbete med Förenta staterna kan i vissa fall åberopa den allmänna ordningen, säkerheten, den nationella suveräniteten eller andra intressen för den anmodade staten för att vägra att vidarebefordra uppgifter. Avtalet innehåller detaljerade föreskrifter om dataskydd samt utlämnande av bevis och uppgifter. Avtalsförslaget omfattar bestämmelser som gör det lättare att använda gemensamma utredningsgrupper och att utnyttja möjligheten till telekonferenser mellan medlemsstater och Förenta staterna. Dessa bestämmelser gör det lättare för medlemsstaterna att utnyttja dessa möjligheter, men innebär inget tvång att göra det. Avtalsförslaget medger användning av moderna telekommunikationsmedier, telefax eller elektronisk post för att utväxla framställningar och svar om ömsesidig rättshjälp med uttrycklig mottagningsbekräftelse. Det ömsesidiga rättsliga samarbetet kan - i den mån detta inte redan sker inom ramen för de bilaterala avtalen - användas av såväl Förenta staternas som medlemsstaternas förvaltningsmyndigheter när dessa utreder brottsliga handlingar inför lagföring eller hänskjutning av en sådan handling till utrednings- eller åklagarmyndigheterna.
Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Jag skulle än en gång vilja tacka er för det tillfälle ni gett oss att informera parlamentet om utvecklingen i förhandlingarna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna om avtalen om utlämning och ömsesidigt rättsligt samarbete.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, ärade kolleger! Jag vill för det första tacka er för upplysningarna, men tyvärr anser jag inte att ni har besvarat den muntliga fråga som min grupp har ställt och att den fortfarande ligger på bordet.
Detta avtal är helt klart av särskild betydelse, såväl för Europeiska unionen som för Förenta staterna, eftersom parterna mycket riktigt har beslutat att främja ett närmare samarbete, framför allt när det gäller kampen mot den organiserade brottsligheten. Det är därför, herr tjänstgörande rådsordförande, som jag som föredragande anser att vi måste välkomna ett initiativ av det här slaget, framför allt på grund av att Europeiska unionen för första gången kommer att underteckna ett avtal om ett straffrättsligt samarbete, som dessutom kan tjäna som modell för att ingå åtaganden av samma slag med andra tredje länder.
Herr tjänstgörande rådsordförande! Jag vill emellertid uttryckligen peka på tre frågor. Kommer detta avtal att medföra att kampen mot den internationella brottsligheten blir effektivare? Jag anser att svaret blir ja på den frågan, eftersom ett samarbete av den här omfattningen kommer att främja kampen mot penningtvätt, människohandel, narkotikahandel och terrorism.
Kommer detta avtal att förstärka det europeiska rättsområdet? Jag anser att man kan svara ja även på den frågan, i den mån som medlemsstaterna och kandidatländerna kommer att vara skyldiga att påskynda ratificeringen av de europeiska texter som tjänar som grund för detta avtal, till exempel protokollet om penningtvätt, besluten om den europeiska arresteringsordern och om överlämnande mellan medlemsstaterna, eller de gemensamma utredningsgrupperna.
Den tredje frågan är om det mervärde som dessa texter tillför de bilaterala avtal som för närvarande är i kraft skulle kunna ifrågasättas på något sätt. Jag måste säga att det åter blir ett ja på den frågan, i den mån som detta avtal kommer att leda till ett smidigare samarbete och öka de anklagades garantier.
När detta väl är sagt, vill jag också fästa rådets ordförandeskaps uppmärksamhet på de tvivel som parlamentet har och som vi har återspeglat i den fråga som har gett upphov till detta uttalande.
Herr tjänstgörande rådsordförande! För det första vill vi försäkra oss om att samma garantier som gäller för den europeiska arresteringsordern även tillämpas i fall av en utlämningsbegäran från Förenta staterna.
För det andra skulle det enligt vår åsikt, även om det finns en förklarande not i avtalstexten om Internationella brottmålsdomstolen, som ni nämnde, ha varit mycket mer klargörande om denna hänvisning hade tagits med i avtalstexten, så att det inte kvarstår några tvivel om att en medlemsstat har möjlighet att besluta om en person bör utlämnas till Förenta staterna eller underställas Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion.
För det tredje, och när det gäller förfarandet, vill jag betona en positiv och en negativ aspekt. Den positiva aspekten är att vi är tacksamma för att det grekiska ordförandeskapet har offentliggjort texten i det internationella avtalet, till och med innan det undertecknats, vilket har gett Europaparlamentet möjlighet att sätta sig in i texten. Detta är ett mycket viktigt precedensfall, men, herr tjänstgörande rådsordförande, det kan inte anses vara tillräckligt om man tänker på den demokratiska kontrollen.
Jag kommer nu att redogöra för den negativa aspekten: Europaparlamentet har till dags dato aldrig rådfrågats när det gäller internationella avtal av den här karaktären, även om det har handlat om grundläggande aspekter av extern politik och rättsligt samarbete. Detta är inte godtagbart, eftersom frågor av det här slaget, tyvärr, varken kräver ratificering på nationell nivå av de nationella parlamenten, eller på europeisk nivå, av denna kammare. Hur kan vi, utan Europaparlamentet och utan de nationella parlamenten, säga att Europeiska unionen agerar på det här området i respekt av den demokratiska princip som parlamentet grundas på enligt artikel 6 i EU-fördraget? Det är skälet till att det är lämpligt att parlamentet informeras, som ni har sagt, men det bör även rådfrågas.
Detta är en central och mycket viktig fråga for oss, vilket jag även har talat om för rådets ordförandeskap i en skrivelse som jag sände i december förra året. Jag har, oförståeligt nog, inte fått något svar, vilket jag också har meddelat det nuvarande ordförandeskapet när dess företrädare har framträtt inför det utskott som jag är ordförande för.
Herr tjänstgörande rådsordförande! Vi talar om friheter och grundläggande intressen för de europeiska medborgarna och om ett område som det straffrättsliga samarbetet. När det gäller de här frågorna föreskrivs det i fördraget ett mer intensivt samarbete mellan medlemsstaterna än vad som krävs för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Därför ber jag er att ompröva er ståndpunkt i det fall ni inte beslutar om konsultationsförfarande och att ni vidarebefordrar det budskap, som jag förmedlar till er på största allvar, till rådet, som ni är ordförande för. Herr tjänstgörande rådsordförande, jag vill att ni skall veta att parlamentet i annat fall kommer att överväga möjligheten att överklaga inför EG-domstolen.
Avslutningsvis vill jag än en gång tacka ordförandeskapet för dess positiva attityd inför en så känslig dossier, en positiv attityd som återigen har bekräftats av er närvaro här i kammaren.
(Applåder)

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman! För det första vill också jag tacka rådet för att ha vidarebefordrat detta dokument och för att ha erbjudit sig att delta i denna debatt. Jag tackar er uppriktigt för att ni är här.
Jag har kraftfullt försvarat det europeiska mandatet för efterspaning och gripande i kammaren. Och i och med detta har jag kraftfullt försvarat att det är internationellt samarbete, och inte att begränsa rättigheter och friheter, som kan göra oss starkare inför de nya säkerhetsproblemen. Jag anser följaktligen att det är en positiv början att ha ett närmare samarbete om den här frågan med Förenta staterna.
Herr talman! Hur som helst vill och bör jag ställa några frågor här i dag om innehållet i avtalet med Förenta staterna, eftersom vi fortfarande har stora motsättningar på det rättsliga området.
Den första frågan - jag anser att den inte har klargjorts helt - är att det mycket riktigt finns garantier för att en person som utlämnas inte döms till dödsstraff. Jag vet det, och det har klargjorts. Men jag skulle vilja få veta hur det kan garanteras att det rättsliga samarbetet och samarbetet när det gäller överlämnande av bevis inte leder till att någon kan avrättas.
Den andra frågan jag har är följande: Det europeiska mandatet för efterspaning och gripande, vilken innebär att Internationella brottmålsdomstolen är dominerande, träder inte i kraft förrän om några månader. Hur kommer det att garanteras i framtiden när det blir obligatoriskt för medlemsstaterna att en begäran från brottmålsdomstolen skall ha företräde framför en begäran om utlämning från Förenta staterna? Det finns ett skydd mot den så kallade Patriot act och mot speciallagarna, och det är uppenbart att ingen som kan dömas under dessa förhållanden kommer att utlämnas. Men, herr tjänstgörande rådsordförande, detta föranleder mig att ställa er en fråga, inte om förslagets innehåll, utan på det politiska området: det finns bevis för ?anhållandena? - för att kalla det för något - av minst 12 europeiska medborgare i Guantanamo. Har rådet gjort något eller har det gett instruktioner till kommissionen för att garantera dessa europeiska medborgares rättigheter till effektiv konsulär hjälp i utlandet, vilket föreskrivs i Maastrichtfördraget, eller kommer vi att tillåta att det finns olika klasser av medborgare? Har rådet gjort något för att Förenta staterna skall föra dessa personer inför domstol?
Slutligen, herr ordförande, vill jag fråga om det är politiskt godtagbart att underteckna ett privilegierat avtal om rättsligt samarbete med en stat som håller medborgare från våra medlemsstater fängslade under dessa förhållanden? Jag anser ärligt talat inte att detta är godtagbart. Hur skall vi sedan kunna be andra tredje länder att vara rättvisa, när vi själva befinner oss i en liknande situation?

Watson (ELDR).
Herr talman! För 18 månader sedan, när jag hade äran att vara ordförande i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, antog denna kammare en resolution om rättsligt samarbete mellan unionen och Förenta staterna. Den resolutionen angav fyra nyckelkrav för ett utlämningsavtal: full respekt för Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, ingen utlämning av personer som sannolikt kan komma att ställas inför militärdomstol, ingen utlämning om den anklagade riskerar att dömas till döden och att alla åtgärder som rör skydd av personuppgifter skall vara rimliga, effektiva och tidsbegränsade.
Terroristernas illgärningar i Saudiarabien i måndags kväll påminner oss än en gång om att terrorismen fortfarande utgör ett dödligt hot. Vi behöver ett kraftfullt och effektivt svar. Liberaldemokraterna i denna kammare insisterar dock på att åtgärder mot terrorismen alltid måste respektera grundläggande rättigheter och vara underkastade tillbörlig demokratisk uppsikt och kontroll. Att finna den rätta avvägningen är avgörande för att nå framgång i kampen mot de som försöker undergräva de demokratiska samhällena.
De aktuella förslagen till avtal mellan EU och Förenta staterna om utlämning och rättsligt samarbete får inte undgå den parlamentariska granskning som föreskrivs i våra fördrag. De rör sådana ?grundläggande valmöjligheter? som avses i artikel 21. De faller inte endast under artikel 38 utan även under artikel 24, och det är en skandal att rådet inte rådfrågar denna kammare på förhand om alla avtal enligt artikel 24.
I Frankrike har statsrådet förvägrat nationalförsamlingen rätten att godkänna sådana avtal, så vad finns det för parlamentarisk granskning i Europeiska unionen om rådet inte rådfrågar oss? 
Dessa avtal om utlämning och rättsligt samarbete är mycket ambitiösa. Förenta staterna vägrar att underteckna FN-konventioner om cyberbrottslighet, förebyggande av brottslighet och Internationella brottmålsdomstolen. I unionen finns det medlemsstater som ännu inte har ratificerat vårt beslut om penningtvätt eller ramdirektivet om terrorism. Ändå täcker dessa förslag hela Palermoagendan. De borde åtminstone föreskriva att organ med ansvar för uppsynen över deras verksamhet och för att ge respons inrättas.
Jag kan bara beklaga att denna överenskommelse inte hänvisar till Internationella brottmålsdomstolen. Jag uppmanar rådet att rätta till detta. Rådet måste försöka bilägga den potentiella konflikten mellan en begäran från Internationella brottmålsdomstolen att överlämna en person till domstolen och förpliktelser som härrör från detta utlämningsavtal.
En glidning bort från demokratin kan börja med de bästa avsikter. Europeiska unionen måste vara på sin vakt mot detta och inte låta rådets brådska bereda vägen för en sådan utveckling.

Krarup (GUE/NGL).
Jag kan helt instämma i den kritik som framförts av tidigare talare. Jag vill rikta uppmärksamheten mot att Europaparlamentet enligt artikel 38 och 24 i Fördraget om Europeiska unionen inte kan ställa några som helst krav på att bli rådfrågat. Det är en extraordinär bestämmelse som innebär att rådet kan ingå dessa avtal på egen hand.
I april förra året skrev rådet till den brittiska människorättsorganisationen State Watch, som bad om upplysningar om dessa avtal, att de förhandlingar som pågick måste hållas hemliga eftersom rådets intresse av hemlighållande väger tyngre än intresset för demokratisk kontroll.
Man kan mycket väl förstå varför rådet i över ett år har hållit dessa förhandlingar hemliga. Om de leder fram till ett avtal kommer man nämligen att med ett penndrag lyckas avskaffa mycket väsentliga delar av den rättssäkerhet som kännetecknar de flesta av våra rättssystem. Såväl avtalet om utlämning, som går mycket längre än man hävdar och omfattar betydligt fler brottstyper än terrorism - det räcker att man döms till ett års fängelse enligt brottslagstiftningen i det land som gör respektive det land som mottar hemställan -, som den andra delen av det, nämligen den s.k. ömsesidiga rättshjälpen, kommer att föra rättsläget tillbaka till någonting som i stort sett kan liknas vid medeltiden.
Fråga fångarna på Guantánamo. I rättssäkerhetens namn ingår man dessa avtal med Förenta staterna, samtidigt som man på alla sätt kränker rättssäkerheten. Fråga de 3 000 fångar som är placerade i amerikanska fängelser, misstänkta för terrorism - till övervägande delen utlänningar - utan att få tillgång till någon information. Fråga de 11 miljoner angivare från FBI som är verksamma och som genom detta avtal, om det någonsin blir verklighet, kommer att få möjlighet att verka inom EU-ländernas områden. Detta utgör som sagt ett stort steg tillbaka, och som jag sade tidigare så har detta parlament inte något inflytande över huvud taget vare sig från rättslig eller författningsmässig synpunkt. Men diskussionen kan behövas för att resa det motstånd som är nödvändigt för att dessa angrepp mot rättssäkerheten skall kunna stoppas.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr rådsordförande! I dag talar vi för första gången om ett utlämningsavtal mellan Europeiska unionen och Förenta staterna som inte något parlament i unionen, inte heller Europaparlamentet, har fått uttala sig om. Jag tackar er därför verkligen för att ni har kommit hit till oss, men jag är också fullt medveten om det faktum att vårt manövreringsutrymme praktiskt taget är lika med noll, eftersom, som ni själv sade, alla beslut förmodligen kommer att fattas före den 5 juni.
Än en gång förs förhandlingarna om frågor som är helt avgörande för medborgarnas fri- och rättigheter, eller har förts snarare, under de mest obskyra former, och vi får inte se texten förrän vi ställs inför fullbordat faktum. Rådet insisterar på att ta avstånd ifrån allt formellt samråd med Europaparlamentet.
Jag anser att detta är särskilt oroande i tider som dessa, när många tycker att demokrati och rättigheter kan exporteras med olagliga krig. Vi anser att detta är ett uttryckligt brott mot fördraget, och det får oss att fundera över möjligheterna att hänskjuta saken till domstolen, med motiveringen att Europaparlamentets företrädesrätt inte har respekterats. Jag hoppas verkligen att en majoritet av parlamentet kommer att ställa sig bakom en sådan åtgärd.
Vi har åtskilliga skäl att vara skeptiska och oroliga när det gäller detta avtal: från det att den europeiska arresteringsordern inte skall prioriteras när det finns konkurrerande krav, till den tvetydighet som fortfarande finns kvar i frågor som är så okontroversiella ibland oss som skyddet för personuppgifter eller dödsstraffet. Vi frågar oss för övrigt med vilken logik man skyndar på upprättandet av detta avtal, när vi vet att det finns europeiska medborgare som är fångar i Guantánamo, som andra kolleger redan har sagt, och som sitter där helt illegalt utan att vi vet någonting om dem.
Om unionen och parlamentet vill leva upp till sitt rykte som rättigheternas förkämpar, åtminstone i ord, måste vi aktivera oss och snarast sända en delegation som skall kontrollera under vilka förhållanden dessa medborgare lever, innan vi skriver under avtalet med Förenta staterna. Det kommer att bli intressant, och kanske också roligt, att se om Förenta staterna släpper in dem.
I dag skulle vi dock vilja ha svar angående de möjliga - eller snarare troliga - motsägelserna mellan detta avtal och stadgan för Internationella brottsmålsdomstolen, vilka ni tyvärr inte tog upp, herr ordförande. Vi skulle vilja ha klara svar på följande frågor: är det sant att Förenta staterna, med aktivt stöd av Förenade kungariket, är emot alla hänvisningar till brottsmålsdomstolen i avtalet? Vad kommer att hända om det uppstår en konflikt mellan Romstadgan - särskilt tvånget att samarbeta med brottsmålsdomstolen - och utlämningsavtalet med Förenta staterna? Och kan ni slutligen vara snäll och berätta om några nuvarande eller framtida medlemsstater i Europeiska unionen har ombetts underteckna bilaterala avtal som ger amerikanska medborgare straffrihet, bland annat mot bakgrund av Europaparlamentets otvetydiga ställningstagande mot sådana avtal? Känner ni till något sådant avtal?

Blokland (EDD).
Herr talman! Enligt min uppfattning har rådet på ett gediget sätt försökt att nå ett balanserat resultat i fråga om dessa avtal. Å ena sidan är det viktigt att vi där så är möjligt stöder våra Nato-partner, som vi har goda förbindelser med, i kampen mot terrorismen. Det ligger också i vårt eget intresse att vi strider gemensamt mot den organiserade brottsligheten. Om detta blir lättare genom utlämnings- och samarbetsavtalet är det en stor vinst. Samtidigt ser jag att Förenta staternas och Europeiska unionens rättssystem inte liknar varandra. Att Förenta staterna därför inte kan behandlas på samma sätt som en EU-medlemsstat är logiskt. Förenta staterna utgör en demokratisk enhet i vilken mänskliga rättigheter garanteras, men deras tolkning är inte alltid densamma som EU-medlemsstaternas.
Problematiken runt dödsstraffet verkar nu i tillräcklig mån vara reglerad genom rådets kompromiss. Men frågan om en alternativ utlämning genom exempelvis en europeisk arresteringsorder eller Internationella brottmålsdomstolen återstår. Jag förstår att rådet har diskuterat detta och också erkänt det som ett problem, men kan detta regleras på ett effektivt sätt genom att överlåta det på medlemsstaterna? Dessutom kvarstår frågan om kraven i Europas direktiv om uppgiftsskydd kan uppfyllas i tillräcklig grad. Med tanke på dessa ömma punkter har rådet med rätta beslutat att lägga fram dessa förslag för ratificering i de nationella parlamenten.
Den nederländska justitieministern Donner förklarade att förslagen låg inom gränserna för de nuvarande nederländska fördragen med Förenta staterna. Hans lugna reaktion var en lättnad efter den överspända reaktionen från olika parlamentarikerkolleger inom och utom landet. Förenta staterna pekas av vissa personer ut som en syndabock. Inte undra på att de inte står och väntar ivrigt på att få delta i Internationella brottmålsdomstolen. Jag har förstått att rådet har nått en kompromiss även i den här frågan. Medlemsstater kan sluta en icke-utlämningskonvention med Förenta staterna med företrädare som sänts ut av regeringen i Washington. Det skulle öppna för vidare förhandlingar. Jag antar att rådet kommer att hålla oss uppdaterade i den här frågan.

Dell'Alba (NI).
Herr talman, herr rådsordförande! Jag skall inte upprepa det som helt riktigt sagts om den ohållbara situationen för det som kallas den tredje pelaren. I verkligheten riskerar denna situation att beröra många områden och ge bland annat kandidatländerna en föga demokratisk bild av Europeiska unionen. Vi högtidlighöll på Parthenon framväxten av det demokratiska Europa, men vid den första sammanträdesperiod då våra observatörer är närvarande - de är för övrigt inte så många - måste vi säga att det är en skandal att ni inte rådfrågar oss i sådana grundläggande frågor som det är fråga om här.
Jag skall inte bre ut mig i frågan, särskilt som jag inte har så mycket tid. Jag ville säga till er, herr talman, att ni inte sagt mycket om brottmålsdomstolen. Jag ville också säga till kollegerna att man ändå måste ta hänsyn till den utlämning som föreskrivs i Romstadgan. Att återlämna åtalade är inte en utlämning i termens juridiska mening. Det faktum att man inte talar om det är inte i sig skadligt. Självfallet måste EU erinra om sitt åtagande att upprätthålla och bevara stadgans integritet, liksom innehållet i uttalandet av den 30 september 2002. I detta uttalande rekommenderas samtliga kandidatländer och samtliga medlemsstater att inte underteckna något bilateralt avtal som skulle strida mot den princip domstolen bygger på, som lyckligtvis finns sedan den 11 mars och som jag hoppas snart kommer att kunna börja arbeta.

Paciotti (PSE).
Herr talman! Detta avtal är mycket viktigt, inte bara eftersom det kommer till nytta i kampen mot den internationella brottsligheten, utan också för att det är första gången som unionen som sådan förhandlar fram ett internationellt avtal i denna fråga, ett avtal som binder medlemsstaterna och som också går före de bilaterala avtal dessa har ingått.
De regler och kriterier som används kan således bli användbara standarder för liknande avtal med många andra tredje länder, och det är bland annat därför som de måste utvärderas omsorgsfullt. Unionen är uppbunden av bestämmelserna i fördragen och i de akter som dess institutioner har undertecknat. Respekten för grundläggande rättigheter regleras i artikel 6.1 och 6.2 i Unionsfördraget samt i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. I dessa finns ett bättre skydd än i tredje länder, särskilt Förenta staterna - jag kommer också ihåg att europeiska medborgare fortfarande sitter fångna i Guantánamo -, och det är alltså dessa regler i fördraget, inte någon allmän respekt för individen, som man skall hänvisa till i avtalet med Förenta staterna.
Det finns ett uttrycklig förbehåll om att inte samarbeta i fall där dödsstraff kan komma att utdömas, dock inte avseende juridiskt bistånd, vilket borde vara fallet. Detta är en gränsdragning som inte bara är bindande för medlemsstaterna utan också för unionen som sådan, vilken inte har befogenhet att ingå avtal som avviker ifrån denna princip. Därför anser jag inte att artikel 9 i avtalet om juridiskt bistånd räcker. Sedan är det paradoxalt att rådet ingår avtal med tredje länder som det inte först har drivit igenom inom unionen, eftersom medlemsstaterna inte har ratificerat undertecknade konventioner eller förverkligat redan fattade rambeslut. Det är också paradoxalt att en begäran om utlämning från ett tredje land enligt artikel 10 i avtalet kan ha företräde framför en medlemsstats begäran om att en europeisk arresteringsorder skall verkställas.
Vi måste således råda bot på dessa begränsningar så att avtalet kan bli ett exempel för unionens samarbete med tredje länder mot den internationella brottsligheten, med respekt för de grundläggande rättigheter som enligt unionens uppfattning tillkommer alla mänskliga varelser.

Boogerd-Quaak (ELDR).
Herr talman! Jag instämmer i det som Watson och andra kolleger här redan har sagt. Det handlar i sig om ett ytterst viktigt avtal, och det är alltså därför desto mer fruktansvärt att samrådet mellan de olika folkrepresentationerna inte är välreglerat. I mitt land till exempel var man tvungen att gå och läsa avtalen i ett litet rum, eftersom det skulle handla om ett hemligt avtal. Nu har vi fått dessa utdelade, och jag frågar mig om detta sätt att diskutera är det rätta. Jag delar kommissionsordförandens åsikt att vi eventuellt måste vända oss till EG-domstolen om man inte börjar tillämpa ett annat förfarande.
Jag har i vilket fall som helst framför allt följande frågor: Är det korrekt att den amerikanska regeringen vägrar att erkänna Internationella brottmålsdomstolen? Kan ni uttryckligen tala om vilken roll rådet har för avsikt att tillerkänna Internationella brottmålsdomstolen? Har anslutningsländerna konsulterats? De har ju också med detta förslag att göra. Är den undre gränsen på ett år, som ligger till grund för att kunna utvisa människor, inte alldeles för låg? Kort sagt, herr talman, tvivlar jag på att detta kommer att behandlas på ett bra sätt, och jag skulle därför väldigt gärna vilja att vi kunde diskutera den här frågan mer och bättre än vad som nu är fallet.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr rådsordförande! Som ni förstår gör såväl frågan om de europeiska fångarna på Guantánamo och de förhållanden dessa lever under som frågan om överföring av konfidentiella uppgifter till Förenta staterna om flygpassagerare att vi hyser tvivel och oro om avtalet, men även om den hållning som Europeiska unionen kommer att inta. Det handlar om tre punkter. Jag vill framför allt uppmärksamma er på den första.
När det gäller frågan om dödsstraffet innehöll gemenskapsbulletinen Europe i förrgår artikel 13, i vilken står att om parten i det land som tillämpar dödsstraffet framställer en begäran om utlämning till den andra parten, som inte tillämpar det, då kan den andra parten - det vill säga Europeiska unionen - ställa som villkor att dödsstraffet inte skall tillämpas eller inte skall utdömas, och artikeln avslutas:

Wuori (Verts/ALE).
Herr talman! För ett år sedan sade John Bolton, Förenta staternas biträdande utrikesminister, att det enda syftet med den internationella brottmålsdomstolen var att lägga band på den amerikanska militära förmågan.
Nåväl, om vi måste välja mellan makt och rätt så är det självklart att vi måste försvara den internationella rättsordningen. De kommande veckorna kommer EU:s stöd för Internationella brottmålsdomstolen att sättas på prov då Förenta staterna intensifierar sina ansträngningar för att erhålla bilaterala immunitetsavtal med tredje länder. Vi måste stödja de länder som utsätts för påtryckningar. Vi måste även följa situationen och ta reda på vilka som kommer att ge med sig och vilka som kommer att stå emot. Vi har inte denna information.
Dessutom vill vi fortfarande veta vilka åtgärder rådet vidtar för att irakiska fångar inte godtyckligt skall ställas inför amerikanska miltärdomstolar, utan dömas av oberoende internationella domstolar, helst under Förenta nationernas beskydd.

Swiebel (PSE).
Herr talman! Finns det ett tillräckligt stort förtroende bland de europeiska medlemsstaterna sinsemellan för varandras rättssystem? Det var kärnan i diskussionen runt den europeiska arresteringsorden. Detta förtroende måste, om rådet får bestämma, också blint ges ett tredje land utanför Europeiska unionens gränser, Förenta staterna. För mig är detta ändå att gå ett steg för långt. Först borde väl ändå en kritisk och öppen diskussion äga rum om denna fråga. Detta handlar när allt kommer omkring om grundläggande rättigheter, personlig rörelsefrihet och bibehållande av liv och egendom. Man kan väl ändå inte försöka att tvinga på medborgarna och de valda parlamentarikerna betydelsefulla ingrepp i dessa rättigheter.
Till att börja med vill jag tala om utlämningsavtalet. Normen för utlämning mellan USA och EU:s medlemsstater är brottsliga handlingar som ger fängelsestraff på minst ett år. Detta är för vissa medlemsstater, som redan har ett bilateralt utlämningsavtal med USA, ingenting nytt. Men också sammansvärjning, deltagande i och försök att utföra en brottslig handling faller under skyldigheten till utlämning, och det är väl ändå att gå väldigt långt. För medlemsstater utan ett bilateralt utlämningsavtal och för medlemsstater som arbetar med en så kallad positiv lista är förändringarna mycket stora. Min fråga till rådets representant är därför om vi kan få en översikt över de olika följder som införandet av fördraget har för de enskilda medlemsstaterna.
Den misstänktes rättigheter skyddas som bekant inte i tillräcklig grad i Förenta staterna. Europeiska unionen måste garantera sina invånares, i detta fall de misstänktas och de dömdas, medborgerliga rättigheter. Jag tvivlar på att unionen kan fortsätta att göra det med införandet av detta avtal. Man borde åtminstone kräva att det i fördraget hänvisas till ECHR och att EU:s medlemsstater inte tillåts avvika från detta i samband med genomförandet av detta avtal. Därför är undantagsklausulen om problemet med dödsstraffet alldeles för otillräcklig. Det är inte tillräckligt att EU-länderna kan avvisa en begäran om utlämning om detta kan leda till att en person löper risk att dömas till döden. Nej, i sådana fall måste de egentligen avvisa begäran. Vad som skulle vara ännu bättre är om medlemsstaterna tar upp en bestämmelse i fördraget som ger dem möjlighet att själva vidta rättsliga åtgärder om en begäran om utlämning USA avvisas. Då är EU:s medborgare åtminstone försäkrade om en ordentlig rättegång där europeiska garantier gäller för brottmålsprocessen.
Konventionen om straffrättsligt samarbete väcker frågan om juridiskt och politiskt ansvar för vad som händer här: utredningsteam. Kommer vi snart att få uppleva Miami Vice i Europa? Erfarenheten visar att USA har en mycket vidare syn på vad som går för sig och vad som inte gör det. Vem kommer att slå larm när det inom kort kommer amerikanska agenter som tillämpar ?utloggning?? 
Inte heller uppgiftsskyddet duger, vilket flera andra kolleger redan har sagt. Slutligen instämmer jag helhjärtat i det som ordföranden för vårt utskott sade, nämligen att det är oacceptabelt att rådet denna gång återigen vägrar att rådfråga parlamentet. Det är dock något som vi inte längre kan acceptera, och jag förstår ärligt talat inte hur det grekiska ordförandeskapet vågar göra detta parlament till åtlöje gång på gång. Jag anser verkligen att det är en skandal.

Désir (PSE).
Herr talman! I kampen mot den internationella brottsligheten och terrorismen finns redan ett samarbete mellan Europeiska unionens medlemsstater och Förenta staterna när det gäller underrättelse, och det har bidragit till att viktiga resultat har kunnat uppnås. Av effektivitetsskäl behöver kampen utvecklas på det rättsliga planet, men även för att överensstämma med våra grundläggande principer och för att skydda våra friheter. Ju mer vi intensifierar det internationella samarbetet i kampen mot terrorismen eller andra former av brottslighet, desto mer måste vi vara uppmärksamma på att inte under resans gång förlora de demokratiska garantierna och rättsprinciperna i vars namn vi arbetar. På samma sätt som Watson vill också jag erinra om parlamentets resolution av den 13 december 2001, och särskilt dess principer för förhandlingarna när det gäller rättsligt samarbete med Förenta staterna. För det första: respektera Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna fullt ut liksom minimigarantierna när det gäller förfaranden för rättvis bedömning, såsom de bekräftats av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. I avtalet måste uttryckligen artikel 6 i Unionsfördraget tas upp, och där borde en hänvisning finnas till Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna som proklamerats av rådet och medlemsstaterna, och jag hoppas också att den får ett värde som konstitution. För det andra är det lämpligt att vägra att lämna ut personer till Förenta staterna som kan dömas inför militärdomstol. För det tredje skall inte utlämning vara möjlig om den anklagade riskerar dödsstraff. Alavanos har rätt, det är inte bara att det may be denied, utan att det inte skall vara möjligt om det finns risk för avrättning. För det fjärde måste man se till att bestämmelserna som rör skyddet av uppgifter är proportionerliga, effektiva och har begränsad giltighetstid.
När det gäller förbindelsen med den europeiska arresteringsordern och Internationella brottmålsdomstolen tror jag att om valet står mellan två alternativ måste medlemsstaterna vara fria att välja mellan begäran om utlämning från Förenta staterna och begäran om återlämning av personer i enlighet med den europeiska arresteringsordern eller en begäran från Internationella brottmålsdomstolen, men jag skulle vilja att ni informerar oss om ståndpunkterna i rådet. Stämmer det att Förenta staterna vägrar all hänvisning till Internationella brottmålsdomstolen och att vissa medlemsstater stöder denna ståndpunkt? Förenta staterna har begärt att det i avtalet skall finnas en klausul om ny utlämning som skulle förhindra en medlemsstat i unionen att ställa en amerikansk medborgare inför Internationella brottmålsdomstolen eller en annan internationell domstol, utan ett uttryckligt medgivande från Förenta staterna. Finns det medlemsstater som även stöder denna begäran? Avslutningsvis: erkänner rådet att en sådan klausul om utlämning på nytt skulle strida mot dess åtaganden gentemot just Internationella brottmålsdomstolen och Romstadgan?

Petsalnikos
Herr talman! Jag har med särskild uppmärksamhet lyssnat till och antecknat de åsikter, anmärkningar och påpekanden som uttrycker konkreta och berättigade farhågor bland Europaparlamentets ledamöter. Jag skall försöka besvara dessa farhågor.
Till att börja med, i fråga om Europaparlamentets roll när det gäller processen för att sluta de två avtalen. Det är kanske överflödigt, men jag är skyldig att påminna om att de avtal som är under förhandling grundar sig på artiklarna 24 och 38 i Fördraget om Europeiska unionen, där det tyvärr inte föreskrivs någon roll för Europaparlamentet. Däremot föreskrivs indirekt - men ändå tydligt - att interna konstitutionella förfaranden kan tillämpas. Från ordförandeskapets sida anser vi likväl att det efter undertecknandet verkligen bör ske en detaljerad informering och att vi bör lyssna till Europaparlamentets åsikter. Trots att den rättsliga grundvalen alltså inte finns inom ramen för de gällande bestämmelserna - som ordförandeskapets företrädare upprepar och understryker jag detta, och ordförandeskapet kommer att informera kammaren, men kammaren kommer också att ha möjlighet att uttrycka sina åsikter om de två texterna, för även vi anser att kontakten med och den ömsesidiga informeringen av Europaparlamentet verkligen måste vara kontinuerlig när det gäller så pass viktiga frågor. 
I fråga om de påpekanden som gjorts om Internationella brottmålsdomstolen skulle jag vilja upprepa och understryka att det i förslaget till utlämningsavtal uttryckligen står, i en förklarande not, som jag har sagt, att skyldigheten att utlämna till Förenta staterna inte påverkar skyldigheten att överlämna till Internationella brottmålsdomstolen. Följaktligen bekräftas, skulle jag säga, uttryckligen varje medlemsstats rätt att fullgöra sina skyldigheter gentemot Internationella brottmålsdomstolen.
Nu, i fråga om flera framställningar och den europeiska arresteringsordern. Förslaget till utlämningsavtal ger varje medlemsstat full frihet att välja till vilket land det skall lämna ut en person. Och jag påminner om att åsikten att en arresteringsorder från en medlemsstat skall ha företräde framför varje framställan om utlämning till ett annat tredje land, vilket som helst, inte godtogs ens inom Europeiska unionens ramar när vi diskuterade och enades om den europeiska arresteringsordern. Men om vi i framtiden ändå, i enlighet med våra egna interna förfaranden, beslutar att ge sådan prioritet åt den europeiska arresteringsordern innehåller förslaget till utlämningsavtal en särskild bestämmelse som underlättar för oss i ett sådant beslut. Närmare bestämt konstateras i denna att Europeiska unionens framtida utveckling kan få följder för avtalets tillämpning, och det föreskrivs en översyn av avtalet i ljuset av den utvecklingen. Jag upprepar dock att varje medlemsstat har möjlighet - även enligt förslaget till utlämningsavtal - att själv bestämma till vilket land det skall utlämna en eftersökt person. 
Nu, i fråga om förhållandet mellan avtalen Europeiska unionen/Förenta staterna och de bilaterala överenskommelser som gäller mellan medlemsstaterna och Förenta staterna skall jag upprepa det jag sade i mitt första tal, att avtalen mellan Europeiska unionen och Förenta staterna inte upphäver de olika bilaterala överenskommelserna mellan medlemsstaterna och Förenta staterna. Avtalen mellan Europeiska unionen och Förenta staterna kommer att skänka ett mervärde. Det är det eftersträvade. Det skall finnas fler garantier, utöver dem som gäller inom ramen för de bilaterala avtal som hittills undertecknats av enskilda medlemsstater och Förenta staterna. Det eftersträvade är just - och detta har också varit vårt mål genomgående under förhandlingarna, och det kommer att vara vårt mål till dess överläggningarna och förhandlingarna med Förenta staterna slutförs - att det skall finnas erforderliga garantier för skyddet för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som ligger i linje med medlemsstaternas konstitutionella principer. Jag anser att det är en framgång att det nu finns verkligt uttryckliga hänvisningar till de konstitutionella principerna, men även till den allmänna säkerheten m.m., som tagits med i bägge avtalsförslagen. Och de medlemsstater som så önskar kan i framtiden naturligtvis stärka den ifrågavarande ramöverenskommelsen med Förenta staterna ytterligare genom att sluta bilaterala överenskommelser om de vill, för att på så sätt gå ännu längre, givetvis under förutsättning att dessa är förenliga och att de tillför ännu mer värde i jämförelse med de avtal mellan Europeiska unionen och Förenta staterna som nu diskuteras.
I fråga om specialdomstolarna fastslås uttryckligen i såväl utlämningsavtalet som avtalet om ömsesidig rättshjälp, det vill säga i förslagen till avtal, att medlemsstaterna kommer att kunna fortsätta att åberopa sina grunder för vägran i enlighet med de gällande bilaterala överenskommelser som de slutit med Förenta staterna. Dessutom konstateras i förslaget till utlämningsavtal uttryckligen att de konstitutionella principerna kan lägga hinder i vägen för utlämning. Av den anledningen föreskrivs i avtalet en konkret samrådsmekanism. I inledningen till de två förslagen till de avtal som är under diskussion finns vidare en uttrycklig hänvisning till principen att en rättegång skall vara rättvis, som bland annat innebär att den dömande domstolen skall vara opartisk och reguljär, även när det gäller specialdomstolar, vilka är en företeelse som inte överensstämmer med Europas rättskultur och som vi tar upp vid varje möte och varje samtal med Förenta staternas företrädare.
I fråga om dödsstraffet - och jag måste här säga några ord om dödsstraffet och förslaget om rättsligt samarbete, eftersom detta kanske är mer uppenbart i förslaget om utlämning - skulle jag vilja framhålla att medlemsstaterna, på grundval av artikel 13 i förslaget till avtal om ömsesidig rättshjälp, har möjlighet att avslå en framställan om hjälp från Förenta staterna om de anser att verkställandet av framställan skulle kunna påverka deras suveränitet, säkerheten, den allmänna ordningen eller andra för dem väsentliga intressen. Den formulering som vi lyckats få med - och detta var ett mål vi strävade efter från Europeiska unionens sida - garanterar medlemsstaterna en möjlighet att vägra hjälp ifall de bedömer att de begärda bevisen, uppgifterna osv. kan leda till att dödsstraffet utdöms. Enligt artikel 9.2 kan en medlemsstat också uppställa ytterligare villkor för Förenta staterna i fråga om bevisens vidare användning, t.ex. att de inte får användas för åtal som kan leda till att dödsstraffet utdöms.
Jag skall säga ytterligare några ord om dödsstraffet med utgångspunkt i de påpekanden Alavanos gjort. Det arrangemang som finns i förslaget till avtal med Förenta staterna har fastställts just för att skänka ytterligare mervärde till de befintliga bilaterala avtal mellan medlemsstater och Förenta staterna som inte sörjer för tillräckliga garantier. Det finns faktiskt sådana fall att de gällande avtalen inte omfattar tillräckliga garantier fram till i dag. I vilket fall som helst - jag betonar detta - påverkas inte de bilaterala avtalens föreskrifter. Det vill säga, om något gällande bilateralt avtal går längre påverkas inte det regelverket, men på grundval av det vi tagit med i förslaget går vi mycket längre i det att vi garanterar och svarar för att dödsstraffet inte utdöms eller verkställs, i jämförelse med en rad bilaterala avtal som inte har dessa garantier. Formuleringen ?kan avvisa utlämning? betyder inte att medlemsstaterna skall ignorera sina konstitutionella principer, vilka uttryckligen skall åberopas i sin helhet. Och jag bör naturligtvis påminna om att alla medlemsstater har undertecknat och ratificerat protokollet till Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som förbjuder dödsstraffet.
Jag skulle avslutningsvis, herr talman, återigen vilja tacka för den möjlighet som i dag getts oss att informera, men även lyssna, och än en gång försäkra att vi innan alla förfaranden slutförs kommer att lyssna till Europaparlamentets åsikter med särskild uppmärksamhet.

Talmannen.
Tack, herr minister.
Debatten är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om initiativet ?Nya grannar? och EU efter utvidgningen.
Jag ger ordet till rådets företrädare, Greklands Europaminister Yiannitsis.

Yiannitsis
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Utsikten att slutföra utvidgningsprocessen med de tio nya medlemsstaterna har sedan förra året föranlett en ny diskussion om Europeiska unionens förbindelser med sin nya geografiska och politiska omgivning, sina nya grannar. Vad det i allt väsentligt handlar om är, förutom namnfrågor, att lägga upp en ny strategi för Europeiska unionens förbindelser med en rad länder som omger den.
Denna diskussion, som har fått namnet ?Ett större Europa - Ett nytt grannskap?, inleddes i allt väsentligt förra året genom inlägg och bidrag från medlemsstaterna. Jag nämner skrivelsen av Jack Straw, Anna Lindh och Leif Pagrotsky, näringsministern, samt den följande gemensamma skrivelsen av Solana och Patten. Rådet diskuterade och antog slutsatser om initiativet om det nya grannskapet den 19 december 2002 för Ukraina, Moldavien och Vitryssland och begärde att konkreta förslag skulle utarbetas på området; dessutom utvidgades räckvidden till andra angränsande regioner. På detta sätt uttryckte rådet sin avsikt att anlägga ett ambitiöst, långsiktigt och integrerat synsätt på vart och ett av dessa tre grannländer. Detta synsätt grundar sig på principen om differentiering och tar hänsyn till de förhållanden som kännetecknar respektive land, till deras politiska och ekonomiska dynamik, deras framsteg och unionens mål för vart och ett av dem.
I dag, ungefär ett år efter starten, har slutförandet av utvidgningsprocessen stärkt utsikten för ett sådant synsätt genom att aktualisera det vidare nätverket av unionens förbindelser med sina grannar och därigenom påskynda spridningen av grundläggande värderingar, såsom fred, säkerhet och välstånd, som har enorm betydelse för unionens medborgare. Kombinationen av en sådan politik och en fortsatt och fördjupad utvidgning syftar till att skapa en krets av vänner runtom Europeiska unionen.
I Köpenhamn talade rådet om gemensamma politiska och ekonomiska värderingar, om att undvika att nya skiljelinjer skapas och om att främja fred och stabilitet inom och bortom unionens gränser. Dessa tankar diskuterades konkret i april, då man undersökte hur samarbetet mellan Europeiska unionen och dess grannar i öst och kring Medelhavet kan stärkas och även sättet att bedöma deras framsteg. Samma fråga undersöktes vid den europeiska konferens som ägde rum på stats- och regeringschefsnivå i Aten den 17 april och kommer även att diskuteras vid nästa Europa-Medelhavskonferens, den 26 och 27 maj 2003. Mer specifikt, vid den europeiska konferensen den 17 april gavs tillfälle att inleda dialogen om de allmänna principerna för hela initiativet och att anta en förklaring som specificerar de gemensamma målen, mål som godtas av de nya medlemsstaterna, av de associerade länderna, Eftaländerna, länderna på västra Balkan, Ukraina, Moldavien och Ryssland.
Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionär! Initiativet om de nya grannarna är ett försök att ge ny dynamik till en redan befintlig ram och berör förbindelserna med våra grannländer i söder och öster. Det berör naturligtvis inte kandidatländerna, och inte heller potentiella kandidatländer eller länderna på västra Balkan. Dess tillämpningsområde kan revideras i framtiden alltefter utvecklingen. Situationen följs även i andra inte särskilt avlägsna regioner, såsom södra Kaukasien, som inte heller det i denna stund omfattas av initiativet, och jag skulle vilja påpeka att Ryssland är ett specialfall och att detta måste reflekteras i landets förhållande till detta initiativ.
Principen om differentiering, som jag har nämnt, gäller de medel, villkor och tidsramar som måste fastställas för att våra mål skall nås, vilka är att främja de gemensamma politiska och ekonomiska värderingarna, välstånd och fred. I fråga om de politiska värderingarna utgör dessa grunden till förbättrade ekonomiska förbindelser, och de är en förutsättning för inre politisk stabilitet och ekonomiskt välstånd. Främjandet av de politiska värderingarna bidrar även till att skapa en ansvarsfull och effektiv förvaltning som fungerar. Unionen kan dra viktiga lärdomar av sin utvidgningsprocess och utvidga program som den fått erfarenhet av även till grannländerna.
Mer specifikt om Medelhavsländerna finns där en mängd andra religioner och kulturer, ett faktum som kan utgöra en källa till kreativitet - inte ett hinder - i samarbetet mellan Europa och Medelhavsområdet. Vi måste tvärtom finna sätt att överbrygga det kommunikationsgap som de olika språken, religionerna, sederna och bruken skapar, så att vi samtidigt respekterar den kulturella mångfalden.
Jag kommer nu till de gemensamma ekonomiska värderingarna. Och här är slutmålet för de grannar som inte har utsikter till medlemskap att delta på det europeiska område där det råder fri rörlighet för varor, tjänster och kapital, Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Det rör sig om en utsikt som kan utgöra ett alternativ på medellång sikt även för andra länder. Rysslands och Ukrainas inträde i det globala ekonomiska systemet har särskild betydelse. Dessutom kan den process vi redan har satt i gång med Ryssland i avsikt att skapa ett gemensamt europeiskt ekonomiskt samarbetsområde övervägas även för de andra tre västliga grannarna, vilket givetvis skall omfatta Vitryssland när förhållandena så tillåter.
Inträde i Världshandelsorganisationen kommer att förbli en nödvändig förutsättning för att frihandelsavtal skall slutas med Ryssland och Ukraina. Förberedelserna för att sluta ett sådant avtal med Moldavien, som redan inträtt i Världshandelsorganisationen, kommer att fortsätta. Inte heller utsikten att upprätta ett system för fri rörlighet för personer får i dag uteslutas helt, även om det är ett långsiktigt mål. Under förutsättning att det förenas med stränga villkor skulle det kunna erbjuda oss ett kraftfullt redskap i vår strävan att förmå våra östliga grannar att genomföra nödvändiga reformer. Det skulle även visa att Europeiska unionen är fast besluten att förhindra att skiljelinjer skapas på grund av utvidgningen och i alla händelser ge oss handlingsfrihet.
I fråga om parterna i Medelhavsområdet har det rättsliga byggandet av samarbetet EU-Medelhavsområdet i allt väsentligt slutförts, och de flesta av dessa partner har införlivats i processen för att gradvis upprätta ett frihandelsområde med Europeiska unionen. Avregleringen av handeln kommer att visa sig vara en katalyserande faktor även för de ekonomiska reformerna.
Det tredje målet är att garantera fred och välstånd inom och utom unionen. Inom denna ram är det lämpligt att vi undersöker möjligheterna till närmare samarbete i viktiga internationella frågor, som terrorismen, den organiserade brottsligheten, Petersberguppdragen, skyddet av miljön, utvecklingsbiståndet och invandringen. Utvidgningen skapar nya tillfällen men även nya utmaningar, framför allt när det gäller våra grannar i öster. Petersberguppdragen och det förstärkta samarbetet med Ryssland och Ukraina är viktiga steg i rätt riktning. Stora möjligheter finns även inom ramen för det förstärkta samarbetet för att hantera risker, såsom hoten till följd av miljö- och kärnkatastrofer. I synnerhet längs våra nya östliga gränser måste hanteringen av dessa hot vara fullödig och få den ställning den ges i våra prioriteringar.
Inom ramen för samarbetet Europa-Medelhavsområdet måste vi stärka den politiska dialogen jämte säkerhetstänkandet och skapa ett område av fred och stabilitet. Det är lämpligt att stärka denna dialog även på bilateral nivå, men också inom Barcelonaprocessens ramar. Som ett led i det politiska samarbetet EU-Medelhavsområdet måste åtgärder vidtas som förbättrar den ömsesidiga förståelsen mellan parterna, leder till att missförstånd undviks och slutligen skapar förutsättningar för att främja samarbetet även på säkerhetsområdet. Efter ett initiativ av Europaparlamentet verkar vi för att den parlamentariska dimensionen av samarbetet mellan EU och Medelhavsområdet skall utvecklas genom inrättande av Europa-Medelhavsparlamentet.
Målet att skapa ett område av gemensamt välstånd genom hållbar och balanserad ekonomisk och social utveckling omfattar fem delmoment. Det första momentet, att upprätta ett frihandelsområde och att skydda miljön - två saker som inte är oförenliga utan kompletterande. Vi anser att ramen för Europa-Medelhavsstrategin för integration av miljöhänsyn, vilken antogs vid Europa-Medelhavskonferensen för miljöministrar i Aten, är lämplig att vara vägledande för våra åtgärder på utvecklingsområdet.
Det andra momentet, att stärka rättsstaten. Den ramtext som antogs vid Europa-Medelhavskonferensen i Valencia syftar till att genomföra ett regionalt program för samarbete på det rättsliga området, vid bekämpning av narkotika, organiserad brottslighet och terrorism, och för samarbete vid hantering av frågor som rör integration av invandrare i samhället, själva invandringen samt rörligheten för personer.
Det tredje momentet, att utveckla det gränsöverskridande samarbetet och att integrera våra grannländer i de transeuropeiska näten, särskilt i transport-, telekommunikations- och energinäten. I synnerhet när det gäller våra östgränser har det visat sig svårt att samordna de olika delarna av det gränsöverskridande samarbetet med de instrument vi har just nu - Phare, Tacis, Interreg -, och man undersöker på allvar möjligheten att inrätta ett unikt specialinstrument som omfattar alla de olika delarna av det gränsöverskridande samarbetet i de program som finns, och vi emotser Europeiska kommissionens förslag härom med intresse.
Det fjärde momentet, att uppnå ett nära samarbete på energiområdet. Många av våra grannar är viktiga leverantörer, och vår politik kommer att inriktas på unionens energitrygghet - hela tiden med principen om differentiering för ögonen.
Det femte momentet, att ge tillräckliga incitament att genomföra reformerna. Unionens ståndpunkt i fråga om vad dessa länder skall kunna vänta sig sedan de uppfyllt de kriterier som kommer att fastställas måste vara otvetydig. Det slutliga målet måste vara lockande, som att sluta ett förstärkt avtal. Med synnerlig uppmärksamhet måste vi undersöka namnfrågan. Många gånger kan symbolism visa sig vara ett användbart instrument vid och incitament till väsentliga reformer. Och principen om differentiering måste här tillämpas med försiktighet.
Dessa var de tankar jag hade att redogöra för i denna fråga, och jag tackar så mycket för er uppmärksamhet.

Verheugen
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Kommissionen yttrade sig utförligt här redan den 11 mars om det nya grannskapsinitiativet, och uppriktigt sagt har inte särskilt mycket hänt under mellantiden som jag kan informera er om. Medlemsstaterna har börjat ägna sig åt frågan i rådet. Resultatet har minister Yiannitsis just utförligt skildrat för er. Vi har diskuterat frågan med de blivande medlemsstaterna, och det togs ett mycket tacknämligt initiativ från det grekiska ordförandeskapets sida i samband med undertecknandet av utvidgningsfördraget i Aten om att man vid en europeisk konferens skall diskutera frågan även med de partnerstater som är berörda av detta grannskapsinitiativ.
Jag är mycket glad över att kunna säga er att reaktionerna genomgående varit positiva och att vi egentligen kan utgå från att initiativet kommer att få ett tillräckligt politiskt stöd överallt. Utgångspunkten för våra förslag om en ny grannskapspolitik är naturligtvis utvidgningen, men det är nu inte rätt tidpunkt för att diskutera möjliga anslutningsutsikter för våra nya grannar. För det kommande årtiondet krävs det i första hand en differentierad strategi för intensiva goda grannförbindelser, utan att detta förknippas med något uttalande om anslutningen. Det är vår avsikt att exportera stabilitet, säkerhet och välstånd, som vi har skapat i den utvidgade europeiska unionen, och som vi förhoppningsvis kommer att fortsätta att skapa. Detta mål har ordförande Prodi betecknat som en krets av omgivande vänner, en krets som sträcker sig från Ryssland till Marocko. I detta perspektiv kan vi med våra partner dela mycket av det som utgör Europeiska unionens substans, inte minst den gemensamma marknaden och dess regler, gemenskapsprogram och en politisk dialog, men inte våra interna institutioner.
Kommissionen har också redan förklarat att och varför länderna på västra Balkan, men också Rumänien, Bulgarien och Turkiet, inte tagits med i denna krets. Dessa länder har redan en möjlighet till framtida anslutning, och i fråga om Rumänien och Bulgarien är det rentav förknippat med ett konkret tidsperspektiv.
Naturligtvis kommer intensiteten och tempot, med vilka förbindelserna mellan unionen och de enskilda länderna utvecklar sig, att bero av de enskilda partnerländernas förmåga men också av deras ambitioner. Liksom vid utvidgningen kommer även här principen om differentiering att spela en viktig roll. Vi vill därför tillsammans med varje enskilt land utarbeta en handlingsplan som utgår från våra erfarenheter och våra nuvarande avtalsenliga åtaganden. I denna handlingsplan skall vi fastslå den väg som vi vill gå gemensamt. Handlingsplanerna skall innehålla mål, tidsplaner, villkor och följdmekanismer, där båda sidor binds på samma vis. Huruvida vi eventuellt behöver nya fördragsinstrument kommer att framgå av denna process. I varje fall bör arbetet fortsätta inom ramen för det existerande partnerskaps- och samarbetsavtalet och inte fördröjas genom utsikter till framtida avtal.
Hur långt har vi nu kommit med dessa planer? Nå, för det första bidrar vi tillsammans med kandidatländerna och partnerländerna med vår del till diskussionerna och de eftersträvade slutsatserna i rådet. Vi har fört de första sonderingssamtalen tillsammans med Ukraina och Moldavien för att förbereda det samarbete som krävs. För partnerskaps- och samarbetsavtalet EU-Ukraina har båda sidor tillsammans gjort en utförlig analys av vad som uppnåtts, och gemensamt fastställt det som skall göras i fortsättningen. Vi är nu internt - inom kommissionen - i färd med att utarbeta grundvalarna för handlingsplanerna. De nuvarande nationella planerna måste hänvisa till en omfattande och sammanhållen ram som täcker alla områden. Det praktiska genomförandet måste kunna kontrolleras med hjälp av föreskrivna kriterier, så att de planerade framstegsrapporterna blir möjliga att göra. Ni ser alltså att vi också här vill använda ett instrument som visade sig fungera mycket bra i samband med utvidgningsprocessen.
Vi utvecklar ett koncept till ett nytt finansieringsinstrument, där det allmänna ändamålet visserligen har beskrivits, men där det återstår att fastslå en mer noggrann bestämning samt planeringsprinciper och anslag. Vi har för avsikt att i höst lägga fram ett särskilt meddelande i frågan. På så sätt bör vi kunna börja med det praktiska arbetet så snart de politiska förutsättningarna för detta skapats, vilket ordförandeskapet arbetar med enligt vad man meddelat, och ordförandeskapets meddelanden har fullt stöd från kommissionen.
Parlamentets bidrag till den fortsatta debatten kommer att ha stor betydelse. Folkens representanter i våra partnerländer måste bidra med sin del till de fortsatta framstegen. Vi kan utgå från att parlamenten i partnerländerna kommer att tillmäta Europaparlamentets ställningstaganden stor betydelse, och jag vore också tacksam om Europaparlamentets ledamöter kunde utnyttja sina kontakter för att gå in i en intensiv dialog och ett erfarenhetsutbyte med parlamentsledamöterna i partnerländerna.
Därför är jag mycket glad över att utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik redan har utsett en föredragande och genomfört en första debatt. Jag önskar Napoletano stor framgång i sin uppgift och vill gärna påpeka att hon helt och fullt kan förlita sig på kommissionens stöd och samarbete.

Talmannen.
Herr kommissionär, mina damer och herrar kolleger! Jag vill informera kammaren om att Louise Fréchette, Förenta nationernas första ställföreträdande generalsekreterare, befinner sig i salen. Fréchette har i dag varit i Europaparlamentet. Hon har haft bilaterala möten med vissa av våra kolleger och kommer i eftermiddag att träffa talman Pat Cox. Vi välkomnar henne, ger en komplimang för hennes stora hängivenhet i fullgörandet av sina plikter och hoppas att hennes besök i Europaparlamentet kommer att vara mycket fruktbart.
(Applåder)

Nassauer (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Bortsett från de allmänt kända och accepterade anledningarna till Europeiska unionens utvidgning har det för vårt beslut om utvidgningen också spelat en viktig roll att de rådande skillnaderna i välstånd, demokrati och rättsprinciper mellan länderna i väst och de tidigare östländerna inte kan få bestå i denna form efter att järnridån fallit, och att vi alltså på goda grunder arbetar för att välstånd och demokrati skall ha en chans också i de länder där detta inte var möjligt under den sovjetiska diktaturen.
Genom utvidgningen förskjuter vi nu denna gräns för välstånd och demokrati längre österut, så att i det nya grannförhållandet frågan återigen uppstår hur vi skall leva tillsammans med dessa grannar, och det är mycket lovvärt att kommissionen intensivt funderar över detta. De åtgärder som kommissionsledamoten har rapporterat kan jag samtycka till även i detalj - med ett enda undantag, där jag protesterar, nämligen när ni konstaterar, herr Verheugen, att ni skulle kunna få till stånd allt detta utan att yttra er om ett eventuellt beslut om anslutning. Just detta anser jag är felaktigt. Jag anser snarast att det är viktigt att vi nu efter utvidgningen, som i själva verket kommer att sysselsätta oss under lång tid, skapar klarhet i vem som i framtiden är granne till och vem som är medlem i denna europeiska union.
På frågan om Europeiska unionens gränser - inte bara dess geografiska gränser - krävs det nämligen nu absolut ett svar. Redan i fördraget föreskrivs det att vi måste besvara denna fråga. För som det så träffande citeras i kommissionens meddelande kan europeiska stater begära att få bli medlemmar av Europeiska unionen. Men vi har anledning att tänka över hur långt den politiska union vi vill ha kan tänjas ut, var gränsen går för hur mycket som kan integreras, hur de kommande strukturerna skall se ut, vilken beredskap Europeiska unionen måste ha. Det behöver vi och kan vi i dag inte slutgiltigt reda ut. Det diskuteras ju i högsta grad också i konventet. Vi behöver inte avgöra tvisten om huruvida Europeiska unionen skall vara en förbundsstat eller något annat. Vi jurister talar helst om något sui generis, men frågan om de blivande grannarna eller medlemmarna, den måste avgöras, för vi är skyldiga att skapa klarhet i detta, för det första inför unionens medborgare, som vill veta hur långt projektet med Europeiska unionen nu sträcker sig, men också inför grannländerna, som vi inte får inge några förhoppningar som inte kommer att uppfyllas. Det är ett av de problem som vi har i fråga om den viktiga partnern och bundsförvanten Turkiet. Frågan om vad vi nu egentligen skall göra med Turkiet har alltför länge svävat i luften.
Också i fråga om målsättningen ?politisk union? finns det en gräns. Vi har nu i samband med denna utvidgning huvudsakligen kommit fram till ett stadium, som kanske medger den ena eller andra avrundningen, men där det inte medges att fler stater ansluts som skulle ifrågasätta unionens integrationsförmåga, där balansen mellan dessa 25 stater fullständigt skulle trasslas till, och där - om man ville komma fram till en gemensam åsikt - förlikningen mellan olika åsikter och motsatta ståndpunkter skulle ta så mycket kraft, att det inte funnes någon ork kvar för ett kraftfullt agerande utåt.
Det är ju också en av de lärdomar man kan dra av Irakkriget, att divergerande ståndpunkter orsakade bristande handlingsförmåga i Europeiska unionen. Vem kan på allvar tro att anslutningen av länder i Medelhavsområdet, via Turkiet och ända bort till Ryssland, skulle kunna göra denna union starkare och mer handlingskraftig? Därför måste nu frågan om gränserna för Europeiska unionen besvaras, och sedan kan vi vårda vår goda grannsämja!

Napoletano (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag skulle vilja börja med att först och främst ge kommissionen en eloge för dess välbetänkta och lägliga meddelande om det utvidgade Europa och våra förbindelser med våra nya grannar i öst och syd. Det ger oss bland annat möjlighet att strukturera debatten så att vi kan förbereda oss och undvika improvisationer som väcker falska förhoppningar eller skapar frustration i ett läge som är mer komplext än någonsin och ständigt utvecklas. Det finns nämligen inget sämre tillfälle när det gäller att skapa illusioner om nya dimensioner av utvidgningen än när vi skall slutföra en lyckad integrering av tio länder och utvärdera reformerna som konventet och regeringskonferensen kommer att leda till. Detta innebär dock inte att unionen skall sluta sig inom sitt skal. Det var alltså bra att kommissionen såg till att de tio nya medlemsstaternas undertecknande av medlemskapsfördraget sammanfaller, också tidsmässigt, med en vidare integrationsstrategi som berör länder och geografiska områden öster och söder om den utvidgade unionen.
Likväl är det lämpligt att, som kommissionen hävdar i sitt meddelande, undvika att sätta vilseledande likhetstecken mellan näraliggande länder och länder som aldrig kommer att komma in i de europeiska institutionerna. Samtidigt bör vi undvika att ett medlemskap är det enda instrument vi kan föreslå för ett närmare samarbete om gemensamma problem och intressen. Med andra ord måste vi etablera ett visst oberoende mellan denna strategi och utvidgningen. Just av detta skäl framkom under den första diskussionen i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik att vi skulle behöva erbjuda en enhetlig ram med en mångsidig strategi som också är så konkret att den kan få fram politiska insatser för dagen, inte för en obestämd framtid som vi för närvarande inte kan förutse utan som vi har möjlighet och skyldighet att förbereda oss för.
De första idéerna som föddes i diskussionen går ut på att fullborda den geopolitiska ramen och även titta på länderna i Kaukasus, att också i fråga om Medelhavsperspektivet lyfta blicken och skåda längre än till länderna i det nuvarande partnerskapet, att inte utesluta länder som redan är på väg in i unionen ur denna strategi, herr kommissionär, inte för att skapa förvirring utan för att också dessa länder har behov av samverkan med de områden som de gränsar till. Om vi med gräns inte bara menar landgräns är det mycket viktigt att länderna på Balkan till exempel kan samverka med de övriga Medelhavsländerna. Detta innebär inte att vi skall platta till eller låta bli att differentiera våra instrument, från föranslutningsavtalen till Europa-Medelhavspartnerskapet. Tvärtom måste vi förstärka dem genom det förslag om samarbete över gränserna som kommissionen kommer att lägga fram.
Styrkan i denna strategi är just att vi sätter upp gemensamma mål för ett geografiskt område som på grund av sin historia, kultur och närhet kan definieras som en paneuropeisk region och en Medelhavsregion: från Ryssland till Marocko, som ordförande Prodi säger. Och vad skulle ett så heterogent område kunna ha gemensamt? Jag skulle vilja säga till kommissionen och rådet att vi insisterar på en sak: först och främst politiken. Vi vill först och främst dela värdena, demokratin, rättsstaten och friheten och även skapa nya instrument och en ny politik för denna dimension. Jag tror således att parlamentet kan bidra till denna ram - och att det kommer att göra det - eftersom jag är mycket nöjd med den anda av närmande som inläggen från rådets ordförandeskap och kommissionen har visat.

Vallvé (ELDR).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär! Det är uppenbart att utvidgningen med tio nya medlemsstater har förändrat Europeiska unionens förbindelser med sina grannar. Jag vill insistera på en grundläggande aspekt i samarbetet med dessa grannar, nämligen det gränsöverskridande samarbetet. Det gränsöverskridande samarbetet har varit en nyckelfaktor i byggandet av Europeiska unionen. Därför bör det också vara en grundläggande beståndsdel i förbindelserna med de nya grannarna i och med att Europeiska unionen får nya gränser efter denna utvidgning.
Vi får hoppas att det gränsöverskridande samarbetet får den plats det förtjänar i den nya europeiska författningen.
Detta samarbete med våra grannar omfattar tre konkreta områden: staterna i öst och staterna i Medelhavsområdet. Vi måste också ta särskild hänsyn till Balkanländerna, även om det kan finnas perspektiv för en framtida integrering när det gäller de länderna.
Det gränsöverskridande samarbetet är kanske inte tillräckligt för att underlätta för ett perfekt samarbete med våra grannländer, men det har däremot några faktorer som kan och bör utnyttjas på lämpligt sätt. Dessa faktorer är följande: att lära känna grannen, och att förstå och lita på honom. Om man lär känna varandra, om man förstår och litar på varandra, kan ett gemensamt arbete inledas, då kan dessa förbindelser förbättras och man kan exportera - som kommissionsledamoten sade - det välstånd och den stabilitet som våra grannar och även Europeiska unionen behöver.
Jag vill också betona en konkret fråga om ett område i norra Europa, Kaliningrad, som kommer att förvandlas till en ö som omges av Europeiska unionens territorium. Det bör inrättas ett särskilt samarbetssystem för Kaliningrad, och regionens nuvarande guvernör, Egorov, har vid flera tillfällen förklarat att det finns ett behov av gränsöverskridande samarbete, såväl med Litauen som med Polen. Jag anser att detta är en stor utmaning för Europeiska unionen när det gäller unionens grannförbindelser i hela detta område, som sträcker sig från Medelhavet till norra Ryssland.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr talman! Den historiska händelse som unionens utvidgning innebär och kanske ännu mer den nya situation som skapats genom ockupationen av Irak och Förenta staternas imperialistiska anspråk, allt detta bör få oss att fundera över vilken roll Europeiska unionen skall spela i framtiden, särskilt med sina framtida grannländer.
Det är bråttom. Maktens sätt att tänka finns kvar även efter kriget. Genom att lägga beslag på resurserna, genom att ha monopol på maktens alla hävstänger envisas Bushadministrationen med att både påtvinga det irakiska folket ett fullbordat faktum och undanröja FN, dvs. respekten för internationell rätt.
Men för att ställa en annan uppfattning om världen mot denna verkliga doktrin behöver Europeiska unionen nu politiskt mod, initiativtagande och dialog. Det förefaller mig som om nya förbindelser med våra framtida grannar skulle vara ett första avgörande steg. Jag tänker särskilt på den arabisk-muslimska världen, vars i stort sett permanenta stigmatisering och förödmjukelse, tillsammans med den ekonomiska och sociala klyftan, endast kan försörja den religiösa fundamentalismen liksom allt farligare gruppers utnyttjande av terrorismen. Och här hoppas högerextremismen att den skall kunna frodas.
Jag tror att det behövs andra målsättningar och medel än de som utvecklas i kommissionens meddelande för att effektivt bekämpa dessa faror. I ord, liksom idén med den nya satsningen, talar man förvisso om närmare förbindelser. Men det kommer inte att finnas något gemensamt område utan någon gemensam konstruktion. Och vi befinner oss långt därifrån, om man skall tro Romano Prodi när han talar om ?politiskt närmande? och ?successiv integration i Europeiska unionens ekonomiska och sociala system?.
Skulle ordet grannskap nu ersätta ordet partnerskap? Förebådar sammansättningen av det sammanträde med 40 enbart europeiska länder, som hölls i Aten den 17 april och som ni talat om, en slags konstruktion i två hastigheter, med vissa länder i det andra området - det så kallade Andra Europa - och andra i ett tredje område - länderna söder om Medelhavet? Men framför allt motsvarar den enkla anpassningen till marknadstänkandet, som styr den nuvarande europeiska konstruktionen, långtifrån behoven, och den uppvisar inte heller någon som helst effektivitet på området.
En verklig samarbetspolitik kan inte sammanfattas i det okränkbara införlivandet av gemenskapens regelverk, eftersom det är vad det handlar om, särskilt som ingen motpart tas upp när det gäller stödet. De specifika åtgärdsprogrammens insatser kan vara intressanta när det gäller stramheten, exempelvis, i den globala Barcelonaprocessen. Trots att förhandlingarna som förts med kandidatländerna lämnat en bitter eftersmak och stor frustration, det vet vi, har ändå inte kommissionen föreslagit något som helst ifrågasättande. Vad värre är - man föreslår en premie till reformens bästa elever.
När det gäller konflikterna, och jag skall sluta där, dröjer kommissionen mycket litet vid dem, trots att ett gemensamt område endast kan byggas på principen om internationell rätt och på en mycket aktivare roll för unionen.
Avslutningsvis vill jag nämna det synsätt som nästan enbart handlar om säkerhet i förbindelserna och som kännetecknar kommissionens hela dokument ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Schroedter (Verts/ALE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Kommissionens och rådets önskan att inte bygga upp nya murar i Europa stöder vi helt och fullt. Det får inte bli avgränsningar med taggtråd och infrarödkameror som är Europeiska unionens varumärken i öst och söder, utan det skall vara partnerskap och möten.
Gränsområdena i öster och söder är historiskt sett områden där människor med olika kulturer, religioner och levnadssätt mötts, och det måste vara vår uppgift att återställa dessa områden. I själva det politiska önskemålet i kommissionens meddelande tas det visserligen hänsyn till detta, men inte när det gäller innehållet. Vår viktigaste kritik är följande: Barcelonaprocessen, partnerskapet med regionalmakten Ryssland och förbindelserna med grannstaterna, som själva har meddelat att de önskar en integration, kastas ned i samma gryta. De specifika innehållen i processerna förflackas på så vis, och redan existerande önskemål och mål blir omstöpta, utan att det görs någon ny bedömning av det som hittills uppnåtts och utvecklats. Det är inte någon substantiell förbättring, vilket vi behöver för en ny kvalitet i grannskapet. För de verkliga problemen som uppstår, framför allt för människorna i de östra gränsregionerna när Schengen träder i kraft, erbjuds inga lösningar, och det har hittills inte heller klart formulerats några lämpliga instrument. Det är en massiv brist i dokumentet.
Det som behövs är att problemen behandlas var för sig, dvs. att man genom att erbjuda regionala lättnader i gränsområdena löser samexistensen i de regionala gemenskaperna, näringslivet och familjerelationerna, vilka blir extremt belastade i öst på grund av den nya Schengengränsen. Dessutom måste det inkluderas ett rimligt ekonomiskt erbjudande, så att de nödvändiga förberedelserna kan göras. Vidare måste man ha ett finansinstrument som är direkt förenligt med detta, med en decentraliserad förvaltning. Inte minst gäller för både de östra och södra gränsområdena att vi behöver en humanitär flyktingpolitik som motsvarar Genèvekonventionen och där det föreskrivs att ansvaret delas med grannländerna.

Muscardini (UEN).
Herr talman! En av de första konsekvenserna av utvidgningen är att länder som fram till i går verkade geografiskt avlägsna har kommit närmare unionen, och att därmed befolkningarna har närmat sig varandra, så att den nya utvidgade unionen kommer att få 450 miljoner invånare.
De geografiska, politiska och kulturella omvälvningar som den europeiska kontinenten och Medelhavsområdet genomgick under 1900-talet har verkligen inte bidragit till att Ryssland, de nya självständiga staterna och länderna i södra Medelhavsområdet, våra nya grannar, har närmat sig varandra under den senaste tiden. De har genomlevt extremt olika och tragiska epoker, och det är därför ännu viktigare att vi i dag kan finna punkter där vi och de kan mötas och samarbeta aktivt.
Ett av de första målen för det nya återförenade Europa, med sina 25 stater, måste vara att skapa prioriterade förhållanden med dessa grannländer, både med Östeuropa och Ryssland, både med Asien och Kazakstan, och med de länder vid Medelhavets strand som utgör Mellanöstern.
Det politiska Europa som kommer att uppstå ur konventets arbete och ur det nya institutionella fördraget som regeringskonferensen kommer att lägga fram för unionens folk måste ha till uppgift att knyta ekonomiska allianser, som också kan leda till bättre kommunikationsstrukturer, för ett ömsesidigt utbyte mellan medborgare och företag. Men det måste också, och framför allt, främja alla politiska, sociala, kulturella och vetenskapliga initiativ som kan öka medborgarnas delaktighet i framväxten av demokratiska och sekulariserade regeringar, med respekt för alla de nationella, kulturella och religiösa traditioner som ändå ger människan större värdighet och försvarar hennes fysiska integritet.
Denna dialog måste fortsätta med samma intensitet med alla unionens grannländer, men vi tycker ändå att vi måste prioritera omedelbara politiska insatser för fred i Mellanöstern och en ny ekonomisk balans i Medelhavsområdet. För oss är det ett primärt mål att man fullt ut erkänner staten Israel och dess medborgares rätt till ett liv utan terrorism, liksom det palestinska folkets rätt till en självständig och oberoende stat som tar ansvar för kampen mot alla former av terrorism och kontrollen av att de medel som Europeiska unionen har avsatt till det palestinska folkets fromma används på ett effektivt sätt, för att utbilda de unga, för att utveckla näringsverksamhet och för att bygga hus och infrastruktur.
Ett annat framskjutet mål är att stoppa denna massflykt från de fattigaste länderna som genom att den leder till en okontrollerad invandring å ena sidan utarmar de länder som immigranterna kommer ifrån och å den andra upplöser strukturerna i mottagarländerna. Dessa klarar ju inte att värja sig emot en massiv och illegal invandring, särskilt inte när åtskilliga medlemmar av kriminella organisationer och terrororganisationer infiltrerar sig bland de invandrare som söker bättre levnadsförhållanden. Annan verksamhet som dessa individer ägnar sig åt är narkotikalangning, vapenhandel och framför allt människohandel.
Därför finns det ett uppenbart behov av ett politiskt och ekonomiskt engagemang från unionens sida som start på en kontinuerlig, harmonisk utveckling i dessa länder så att befolkningarna kan finna medel för sin försörjning, men också för att utvecklas socialt och kulturellt, i sina ursprungsländer. Det är det enda sättet att försäkra sig om att den som emigrerar gör det med genomtänkta motiv och i enlighet med reglerna, inte av desperation och på ett illegalt sätt.
Herr talman! Vi måste dessutom alla påminna oss att alla de europeiska institutionerna måste manas att intensifiera en oförtröttlig kamp mot pedofili, mot utnyttjande, särskilt sexuellt, av kvinnor och barn, och mot allt som kränker individens fysiska integritet, genom avtal med regeringarna i våra grannländer.

Berthu (NI).
Herr talman! Grannskapspolitiken i det utvidgade Europa, som rådet och kommissionen just talat med oss om, förefaller oss mycket intressant eftersom det handlar om ett nytt och mer flexibelt synsätt, nämligen ett allmänt men gradvis och differentierat samarbete, som är anpassat till respektive grannland. På detta stadium leder det emellertid till fyra frågor från vår sida.
För det första: innehållet i grannskapsavtalen har ibland kännetecknats av uttrycket ?allt, utom institutionerna?, vilket felaktigt kan tolkas som ?allt, utom beslutsmakt?. Denna tvetydighet skulle därför behöva undanröjas.
För det andra: fortfarande när det gäller innehållet har man även talat om den prioriterade utvidgningen av de fyra fria rörligheterna på den gemensamma marknaden. Är inte ett sådant åtagande i förväg mycket oförsiktigt? Självfallet finns andra målsättningar som är ännu mer prioriterade, exempelvis säkerheten.
För det tredje: den nya grannskapspolitiken förefaller vara förbehållen de grannländer som inte är kandidatländer. Turkiet finns inte med i förteckningen, men man förstår inte varför eftersom detta lands anslutning för närvarande inte är officiellt accepterad.
För det fjärde: i denna grannskapspolitik utgår inte unionen från noll. Den utgår inte från ett tomt bord eftersom de nuvarande medlemmarna redan har förbindelser med sina grannländer, särskilt de som direkt gränsar till varandra. Hur skall den europeiska politiken bedrivas med den nuvarande nationella politiken? Skulle man inte behöva ge de direkt angränsande medlemsstaterna en avgörande röst eller en privilegierad rätt till insyn i den nya europeiska politiken?

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Just i dag står det händelsevis en artikel i den internationella pressen om Europas framtid. Man ger en mycket dramatisk bild, som konstruerats av en fransk institution, av de faror som hotar Europa. Befolkningen minskar, den ekonomiska tillväxten stagnerar, även på längre sikt enligt denna institution. Europeiska unionens innovativa kraft är fortsatt mycket svagare än Förenta staternas. Bara bedrövelse. Det botemedel som denna franska institution föreskriver är: se dig omkring, gör det till en större helhet och se lite längre än vad kommissionen för närvarande gör. Detta gick det egentligen ut på. Om det är ett botemedel vet jag inte. Vi måste i varje fall ständigt hålla Förenta staterna i bakhuvudet, eftersom detta land är en betydelsefull granne.
Men vad gäller förfaringssättet inom Europa och grannländerna på den här kontinenten måste jag säga att jag fick en déjà-vu-känsla då jag läste kommissionens meddelande. Kommissionen känner till hela området för utvidgningar, och hela den process som följer med detta. När man läser handlingen får man den uppfattningen att en ny omgång utvidgningar skall inledas; man får i hög grad den uppfattningen. Man framhåller mycket tydligt att så inte är fallet. De kringliggande länderna förespeglas endast ett deltagande i den inre marknaden och inte ett deltagande i unionen och dess beslutsprocess. Även sådant som rör miljöpolitik, allmän ordning, säkerhet, kampen mot kriminalitet, kvaliteten på förvaltningen av den offentliga sektorn och rättsstatens kvalitet, visar sig komma i fråga för ett gemensamt tillvägagångssätt. Kort sagt egentligen hela det spektrum av ämnen som också varit aktuella vid anslutningen av kandidatländer. Grannländernas utveckling, så fortsätter meddelandet, på alla dessa områden kan vidare diskuteras årligen i framstegsrapporter. Det stämmer mycket väl in på utvidgningsprocessen. Det talas dessutom om referenspunkter; det finns ett antal internationellt erkända referenspunkter som grannländerna mäts mot, och dessa står alltså konkret angivna de också. 
Jag ställer mig frågan om det här handlar om en effekt som liknar den nederländska myndigheten Rijkswaterstaat . Rijkswaterstaat är en mycket kompetent myndighet i Nederländerna, som ständigt anlägger invallningar och vallar. När de är färdiga med anläggandet av en ny invallning visar sig plötsligt en vall vara alldeles för låg, och man måste genast återgå till arbetet med den. Det är en lite retfull kommentar, men jag skulle kunna föreställa mig att den effekten spelar en viss roll. Man ägnar sig åt den här sortens arbete, och man ser också längre.
Temat om ett utvidgat Europa handlar alltså egentligen om anslutningen av grannländerna till Europeiska unionen, men då utan deltagande i beslutsprocessen om jag har förstått det rätt. Detta kommer i själva verket att förvandla dem till en sorts satelliter; de kommer att tvingas bort från de samarbetsavtal som de redan har. Ryssland i OSS, kanske också de nordafrikanska länderna i deras eget förbund av arabstater. Det förutsätter samtidigt att våra nuvarande medlemsstater fullständigt uppfyller de referenspunkter och kriterier som anges i meddelandet. Det senare välkomnar jag naturligtvis helhjärtat. Varje ny kandidat måste vägas noggrant enligt samma mått; det är vi alla övertygade om.
Men hur skall vi i det avseendet hantera länder som vi explicit inte kan eller vill förespegla något medlemskap? Kommer dessa att acceptera en sådan bedömning och en sådan årlig undersökning? Det förefaller mig att ett utvidgat Europa skulle kunna vara ett utrymme för länder vilkas tradition gör det omöjligt att välja den europeiska demokratiska modellen. Jag kan föreställa mig att det finns sådana länder. Länder som däremot väljer denna modell och som också uppfyller den fullständigt är det egentligen svårt att hålla utanför. Vilken moralisk grund finns det för att säga ?ni kommer inte med? till sådana länder när de frågar efter ett datum? Det förefaller mig som om frågor av det här slaget måste diskuteras mycket noggrant i framtiden.

Iivari (PSE).
Herr talman! Vi lever i en värld där vi mår bättre ju bättre våra grannar och övriga medmänniskor mår. Därför är det viktigt att utveckla en politik som förstärker demokratin och välfärden inom grannområdena. 
När Finland anslöt sig till Europeiska unionen blev unionen granne med Ryssland och fick en gemensam gräns med landet på närmare 1 300 kilometer. Den gränsen representerar fortfarande en av världens djupaste välfärdsklyftor. Trots att landet utvecklats måste man i Ryssland ännu anstränga sig för att skapa ett demokratiskt samhälle. Förstärkandet av demokratin och det civila samhället förblir också det främsta målet i samarbetet mellan EU och Ryssland.
Utvidgningen innebär att unionen utöver gränsen mellan Finland och Ryssland får 10 nya Interreg/Tacis-gränser. Det nuvarande systemet för samarbete kan inte längre upprätthållas, men de erfarenheter vi hittills har av samarbetet måste utnyttjas grundligt.
De nya medlemmarna för med sig grannarna Vitryssland, Ukraina och Moldavien. Vart och ett av dessa länder brottas med betydande politiska och ekonomiska problem. Om de förvärras kan det leda till ökad instabilitet i Europa. Svårast är situationen i Vitryssland, vars politiska situation har förhindrat samarbete mellan landet och EU. Förhoppningsvis kommer förberedelserna inför valet 2004 att innebära åtminstone någon form av spirande möjligheter till samarbete.
I kommissionens meddelande betonar man helt riktigt gränsöverskridande och regionalt samarbete med de nya grannarna. Man bör utveckla ett nytt finansieringsinstrument för samarbetet. Jag anser att det bör grunda sig på Interregs principer och kunna variera enligt behoven i respektive gränsområde. Viktiga principer är att det skall vara mångårigt, områdena skall ha beslutandemakt samt att administrationen och betalningarna skall organiseras på ett så effektivt sätt som möjligt. Det är också viktigt att man snabbt kan utnyttja expertisen och den kulturella kännedomen i EU:s nya medlemsstater i planeringen och genomförandet av grannskapspolitiken.

Stenzel (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Utvidgningen av Europeiska unionen med tio nya medlemmar är ännu inte avslutad, och redan talar vi om ett kommande större Europa, det goda grannskapets Europa. Vi måste naturligtvis ställa oss frågan hur den kommande utvidgade unionen skall utforma sina förbindelser med grannstaterna. Unionens gränser kommer att förskjutas till Ukraina, Moldavien och Vitryssland. Särskilt när det gäller Ukraina bör vi bygga upp ett så intensivt partnerskap som möjligt, med positiv tonvikt på artikel 4 i partnerskaps- och samarbetsavtalet. Detta betyder att man eftersträvar en frihandelszon, ett ökat utnyttjande av twinning-projekt, och även att Europakonferensen utnyttjas som forum för en grannskapspolitik.
Unionens gränser kommer också att flyttas till Kroatien, och vi hoppas att det redan kan vara dags vid nästa utvidgning med Rumänien och Bulgarien. Det är därför helt riktigt att det äger rum en debatt om unionens yttersta geografiska gränser, där även de blivande nya medlemmarna måste delta. Det måste också finnas ett klart alternativ till ett medlemskap i Europeiska unionen, ett alternativ, som möjliggör ett europeiskt ekonomiskt område med fördjupade förbindelser, vilket även inkluderar stöd. Europeiska unionens strategi att åstadkomma jämvikt mellan kontinentaleuropeisk grannskapspolitik och Medelhavsstrategi är förståelig. Men jag anser trots detta att man måste göra prioriteringar när det gäller en blivande europeisk grannskapspolitik, eftersom genomförbarheten och finansieringen annars skulle kunna ifrågasättas.
Det måste naturligtvis vara vårt mål att även länder som på medellång eller lång sikt kommer att tillhöra Europeiska unionen, eller som aldrig kommer att göra det, framför allt inriktar sig på Europeiska unionens politiska kriterium. En demokratisering av samhället, en ordning med rättsprinciper och respekt för minoriteter och de mänskliga rättigheterna bör inte bara omsättas i praktisk politik därför att ett medlemskap i Europeiska unionen finns i sikte, utan i folkens alldeles egna intressen.

Volcic (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja fästa uppmärksamheten på en region vid kontinentens gränser, Kaukasus, som ministern redan har tagit upp och som även föredraganden Napoletano nämnde. Den är av intresse för Europa, som Kaukasus har tillhört under många historiska skeden.
Armenien och Georgien hör till de äldsta kristna länderna. Under medeltiden betraktades Armenien som en stor europeisk makt. I slutet av 1800-talet kunde ingen ta ifrån Baku, huvudstaden i Azerbajdzjan, rollen som mäktigt centrum, också ett europeiskt sådant, en av oljeindustrins vaggor. I dag är Azerbajdzjan bland annat den främsta leverantören av råolja till Europeiska unionen.
Efter första världskriget och före Sovjetunionens fall stödde sig de lokala regeringarna i de tre länderna på europeiska värden, även om de var olika sinsemellan. Vid Versailleskonferensen fick vissa europeiska makter i uppdrag att bidra till tillkomsten av nya demokratier.
Vid den paneuropeiska konferensen i Helsingfors, 1972 till 1975, deltog de tre republikerna inom ramen för den sovjetiska delegationen. Alla tre tillhör Europarådet. Det handlar alltså inte om några främlingar.
Den parlamentariska samarbetskommittén Europeiska unionen-Södra Kaukasus har gjort flera besök i dessa länder, och den lösning på hur man skall komma ur krisen som de tre regeringarna föreslår har alltid varit ett så snabbt närmande till Europa som möjligt. Också potentiellt mycket farliga kriser, som till exempel den i Nagorno-Karabash, hoppas man kan lösas i ett europeiskt sammanhang.
Förenta staterna och Ryssland är närvarande i regionen av ekonomiska skäl. De lokala regeringarna, som självfallet har olika schatteringar, måste därför gå en balansgång trots att de hade föredragit att en annan viktig part, som Europeiska unionen, vore närvarande i större utsträckning.
Vår samarbetskommitté - som jag gör mig till språkrör för - har blivit imponerad av den grundläggande känsla som de tre länderna - Armenien, Georgien och Azerbajdzjan - visar upp: en känsla av att de historiskt sett tillhör Europa.

Ferber (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag är mycket glad över att vi i dag håller denna debatt i Europaparlamentet, eftersom vi faktiskt måste ta itu med frågan om Europas gränser. Vi behandlar frågan politiskt, och för närvarande ägnar vi oss i konventet åt hur långt denna europeiska integration kan gå. Vilken klammer är det som håller oss samman politiskt, och som uppmuntrar oss till gemensam politisk handling? Vi måste emellertid också diskutera geografin. Hur långt kan denna europeiska union, som är beredd att samarbeta inom dessa politiska klamrar, utvidgas? Följande fråga måste också besvaras: Hur skall vi sedan handskas med grannarna till denna europeiska union, med dess intima samarbete?
Därför vill jag tacka kommissionen och rådet för att de med sitt dokument och med diskussionen i dag har påbörjat något som är absolut nödvändigt i Europa, nämligen en bred offentlig diskussion om just denna frågeställning, den geografiska utvidgningen av Europa, inte av kontinenten, utan av det intima politiska samarbetet i Europeiska unionen. Vi måste lösgöra oss från att bara tänka i svart-vita termer, och tro att det bara finns två möjligheter till förbindelser, nämligen icke-medlemskap eller fullt medlemskap. Det vore det största fel som vi skulle kunna begå, om vi sände ut den signalen. Europa förfogar över en stor uppsättning möjligheter till individuellt samarbete. Jag kommer själv från en valkrets som har en stabil gräns till ett land som inte är medlem i EU, nämligen Schweiz, och där har vi funnit individuella lösningar, lösningar av rättslig natur med hjälp av avtal, och samarbetsmöjligheter med hjälp av integration och vissa europeiska program. Det är ett exempel på hur man kan ta hänsyn till både schweizarnas och EU:s intressen, utan att säga: ?Antingen stannar ni kvar utanför, eller också blir ni fullständiga medlemmar.? Därför bör vi återigen inse att vi förfogar över denna stora uppsättning möjligheter till samarbete med våra grannländer, utan att tvingas föra permanenta diskussioner om att ansluta allt fler länder till Europeiska unionen.
Vi måste nämligen också fråga oss hur stor integrationsförmågan i Europeiska unionen är. När vi diskuterar de politiska gränserna och det politiska ansvaret måste vi naturligtvis också fundera över vilka som klarar av att gå hela denna väg. En europeisk union, som till slut förfaller till att vara en stor frihandelszon, är inte den modell som jag arbetar för. Jag tror att det även gäller mina kolleger.
Jag förväntar mig också att sådana diskussioner äger rum bland allmänheten och inte i rådet, huvudsakligen vid mötena mellan stats- och regeringscheferna, där anslutningen av Turkiet diskuterades under mindre än tre minuter. Så får man inte hantera dessa frågeställningar. Här måste man lyssna till människorna, och det måste vara den impuls som utgår från Strasbourg i dag. Låt oss inkludera människorna, och om de är beredda att gå denna väg tillsammans med oss, låt oss då också gemensamt genomföra den politiskt!

Souladakis (PSE).
Herr talman! Om ett år kommer Europeiska unionen - då med 25 länder, senare med 27 - att ha nya grannar, men dock även ha kvar gamla. Diskussionerna om den nya omgivningen är både nyttiga och nödvändiga. Ur denna synvinkel är kommissionsordförande Prodis åsikt, att Europeiska unionen måste se på alla de nya grannarna som vänner och samarbetspartner, fullständigt riktig. Vi måste alla - såväl folken som regeringarna i såväl de 25 som de 27 länderna - anamma den åsikten, eftersom det i vissa fall - ibland uttalat, ibland förtäckt - framförs motstånd på grundval av historiska atavismer, eller så återupplivas motstånd eller till och med nationalistiska argument från det förflutna. I vilket fall som helst behöver vi inga uppdelningar, inga nya murar och nya järnridåer. Vi måste se på många av våra nya grannar som tänkbara kandidater till EU-medlemskap, och i alla händelser som samarbetspartner och vänner. Varje framtidsperspektiv bör likväl uttrycka folkens fria demokratiska vilja.
Vid Europas gränser efter utvidgningen pågår intressanta omdaningar, omdaningar som många gånger är av vidare geopolitiskt och strategiskt intresse även för länder som inte ligger i regionen, vilket får till följd att de ingriper i utvecklingen. I Ukraina, i Vitryssland, i Moldavien, i Ryssland, på västra Balkan, i Kaukasien, i Mellanöstern och på andra sidan av Medelhavet förväntar sig folken mycket av Europeiska unionen, av oss! Vi måste se till att motsvara dessa förväntningar.
Nu, i fråga om Europas gränser, skulle jag till det kollegan Volvic sagt om Kaukasien vilja tillägga att vi ända sedan antiken vet, från den antika grekiska tragedin om den fjättrade Prometheus, i vilken detta tydligt utsägs, att det var där gudarna fjättrade Prometheus som straff för att han hade gett människorna elden, det vill säga gett den tändande gnistan till den moderna civilisationen.

Morillon (PPE-DE).
Herr talman! Enligt mitt sätt att se det har inte initiativet till förmån för de nya grannländerna i det stora Europa till huvudsaklig målsättning att låta de grannländer vänta som förväntar sig att i sin tur en dag bli antagna i unionen, kommissionär Verheugen. De känner redan till våra krav, som fortfarande bygger på Köpenhamnskriterierna, men som blivit precisare, det stämmer, genom de förslag till konstitution som vi väntar på från konventet.
Jag betonade under förmiddagens debatt dess betydelse, men jag skulle här vilja lämna ett rörande vittnesmål från ett av dessa länder som, enligt sitt eget sätt att uttrycka sig, i dag väntar i Europarådets lekpark på att en dag få tillträde till de vuxnas lekplats i Europaparlamentet. Det var i Mostar, där ni vet att fruktan och rivaliteten mellan katolska kroater och muslimska bosnier fortfarande är alltför omfattande, trots Europeiska gemenskapens ansträngningar. Och i Mostar sade stadens kroatiska borgmästare till mig att ?det enda som enar katolska kroater och muslimska bosnier är känslan och övertygelsen vi har att vi tillsammans är européer?.
Så är det för dem som väntar. Men även om jag följer vår föredragande Napoletanos kommentarer med all den uppmärksamhet som krävs är jag inte ensam om att kräva att vi till förmån för hennes betänkande skall sända en mycket stark signal till alla dem som inte har vare sig uppgiften eller avsikten att be att de skall anslutas, och jag tänker då särskilt på våra grannländer söder om Medelhavet. Det är många i detta område som faktiskt fruktar att de ansträngningar som gjorts till förmån för Central- och Östeuropa skall leda till att förbindelserna med deras egna länder, vilka redan är alltför lite institutionaliserade, skall minska ytterligare. I känslosvallet efter attentaten den 11 september beslutade vi mycket enhälligt exempelvis att på nytt satsa på Barcelonaprocessen och fattade därför beslutet att inrätta ett parlamentariskt forum EU-Medelhavsländerna, vilket tyvärr i dag inte fungerar på grund av Irakkriget.
Är det inte dags, herr rådsordförande, att på nytt och utan dröjsmål satsa på detta initiativ?

Poignant (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! EU har aldrig fastställt sina gränser. EU började med sex länder, men det skulle mycket väl ha kunnat vara sju eller åtta. I förslaget till konstitution står det i dag i artikel 3 att unionen skall vara öppen för alla europeiska stater vars folk delar samma värderingar, men man aktar sig noga för att ge den minsta precisering av vad en europeisk stat är. Och det är aldrig bra att inte ange gränserna för folken, eftersom det oroar dem mer än det lugnar dem.
Var och en har sina egna gränser i tankarna. För vissa, däribland mig själv, slutar de vid Maghrebländerna som är våra grannar och vänner; det är alltså bra att planera för så bra partnerskap som möjligt med dem. Gränserna slutar också vid Vitryssland, Moldavien och Ukraina eftersom dessa länder är en del av en helhet, på samma sätt som Ryssland. De är grannländer och vänner.
För många innefattar inte gränserna heller Turkiet och länderna i Kaukasien. Vi gav detta löfte om integration för fyrtio år sedan, men det är inte säkert att folken är överens med oss. I detta fall skulle Iran, Irak och Syrien faktiskt vara våra grannländer. Jag tror att man måste föreslå denna grupp den bästa anslutningen.
För att Europa skall få en bra framtid måste vi kunna avgränsa det geografiskt. Ni känner ju till ordspråket ?Den som gapar efter mycket mister ofta hela stycket?.
Gawronski (PPE-DE).
Herr talman! Under den förra sammanträdesperioden röstade vi igenom en av de största utmaningar som Europeiska unionen någonsin har antagit: att ta in tio nya medlemsstater.
Utmaningarna är dock inte slut. Horisonterna vidgas, gränserna utvidgas och de nya medlemsstaternas ankomst kommer att ytterligare sporra unionen att förstärka sitt förhållande med sina nya grannar. Detta gör enligt min mening att unionens förmåga att garantera sina medborgare säkerhet, stabilitet och hållbar utveckling under de närmaste åren inte kan vara frikopplad från dess vilja och förmåga att intensifiera och utveckla samarbetet och dialogen med de nya grannländerna. Vad detta anbelangar innebär initiativet Wider Europe att vi återkommer till Europeiska unionens nya närhetspolitik, när vi skall försöka dra upp en strategisk ram för våra förbindelser med våra nya grannländer under det kommande decenniet.
Ett av de länder som nu står på gränsen till att faktiskt komma in i Europeiska unionen är Polen, som jag är föredragande för. I den egenskapen är jag särskilt intresserad av den viktiga roll som detta stora gränsland kan spela när det gäller att utveckla grannförbindelser med länder som Ukraina, Vitryssland och framför allt Ryssland, som president Kwasniewski nyss nämnde.
Hur kan man slutligen låta bli att nämna södra Medelhavsområdet, som är särskilt intressant för ett land som Italien? Nästan hela vårt lands territorium ligger vid Medelhavet, och utgör därför en naturlig bro för kommunikationen mellan Europeiska unionen och länderna i södra Medelhavsområdet.
Avslutningsvis hoppas jag att rådet och kommissionen, i samklang med Europaparlamentet, framför allt i och med det förestående italienska ordförandeskapet, kommer att skapa bättre geopolitiska förutsättningar för att fullborda projektet med ett förnyat Europa, ett Europa som inte bara är utvidgat politiskt utan som också växer ekonomiskt och socialt, så att länder som är olika men har gemensamma intressen kan bidra till en stabil enighet, trots att deras historia och speciella erfarenheter skiljer sig åt.

Gahler (PPE-DE)
Herr talman! Jag välkomnar detta meddelande från kommissionen. Till att börja med var jag emellertid lite förvånad över att man sammanfattade länder som Libyen och Vitryssland i ett meddelande. Dessa båda har, liksom de andra länderna vid Medelhavets södra strand respektive i Öst- och Sydeuropa, knappast något gemensamt, bortsett från den relativa geografiska närheten till Europeiska unionen. Det gläder mig därför att man kommer att ta sig an varje land individuellt. Ordförandeskapet i rådet har meddelat detta, och kommissionsledamoten talade om handlingsplaner. Eftersom man då yttrar sig om praktiskt taget alla grannländer skulle man för fullständighetens skull också ha kunnat säga ett par ord om Norge och Schweiz, och det kan - åtminstone i fråga om Norge - vara ett exempel på allt som kan vara möjligt utanför medlemskapet.
Formuleringar som rubriken ?Olika länder, samma intressen? finner jag lite otydliga. Dagordningarna är egentligen alltför olika. Det har sagts att vi har länder med utsikter till en anslutning, och andra länder utan dessa utsikter. Av länder, som samtidigt är medlemmar i Europarådet, kan vi exempelvis också som ett motdrag till att vi beviljar dem handelspreferenser begära mycket mer när det gäller mänskliga rättigheter, om vi skulle vilja det. Men vi bör inte komma med erbjudanden som vi inte kan infria. Vi kan inte erbjuda alla grannländer de fyra friheterna, som kommissionen gör i punkt 3 i meddelandet, jag citerar: ?erbjudas möjlighet att delta i den europeiska inre marknaden och i en ytterligare integration och liberalisering för att främja den fria rörligheten för personer, varor, tjänster och kapital (de fyra friheterna)?. Kommissionsledamoten har lyckligtvis inte upprepat detta citat ur meddelandet på detta sätt. Men meddelandet ger nästan intryck av att vi erbjuder ett Europa à la carte. Jag kan emellertid inte se att det finns något politiskt samförstånd om att vi inom en politiskt förutsebar framtid kan medge fri rörlighet för till exempel Nordafrika och Ryssland. Jag ber därför kommissionen att pragmatiskt utarbeta realistiska handlingsplaner, som varken väcker några falska förväntningar eller kräver för mycket av EU.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Det är viktigt att förbindelserna mellan EU och dess nya grannar efter utvidgningen etableras genom en välståndszon och en cirkel av vänner med vilka EU har nära och fredliga ekonomiska förbindelser inriktade på samarbete.
I utbyte mot konkreta framsteg bör Ryssland och länder i västra NIS och södra Medelhavet erbjudas en del i EU:s inre marknad och deltagande i de så kallade fyra friheterna - i grund och botten allt utom deltagande i institutionerna.
Artikel 49 i Fördraget om Europeiska unionen ger varje europeisk stat möjlighet att bli medlem av unionen, vilket är skälet till att anslutning redan har uteslutits för de icke-europeiska partnerländerna i Medelhavsområdet. Ryssland och Vitryssland önskar inte ansluta sig till Europeiska unionen, utan är nöjda med partnerskaps- och samarbetsavtalet, och Maghrebländerna har planer på att ingå i en afrikansk union. Ett större engagemang i och samarbete med Vitryssland på områden av gemensamt intresse är emellertid avgörande för att uppmuntra reformer i det landet.
Trots artikel 49 finns det fortfarande en allvarlig risk för att Moldavien och Ukraina kommer att anse att processen inte är tillräckligt differentierad och ett sätt för EU att distansera sig från deras rättmätiga strävan efter medlemskap. Dessutom skulle förslaget om större rörelsefrihet för personer för samtliga närliggande länder underminera befintliga försök att begränsa invandring i stor skala till EU. Om yrkeskunniga och utbildade människor flyttar till närliggande länder skulle det även skapa en allvarlig begåvningsflykt som kan skada ekonomierna i länder som till exempel Moldavien och Ukraina.
EU försöker emellertid finna sätt att förenkla passering av yttre gränser för bona fide tredje lands medborgare; när allt kommer omkring anser jag att bra staket ger goda grannar.
Slutligen föreslår jag att Phare och andra framgångsrika finansiella föranslutningsinstrument, som har varit till så stor hjälp för kandidatländer, skall förlängas tillsammans med EIB:s åtagande för de västra NIS-länderna, vilket skulle ersätta det nuvarande begränsade Tacis-programmet som inte innehåller några ekonomiska investeringar i den privata sektorn.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att säga att det initiativ som Europeiska kommissionen lade fram den 11 mars i år är det bästa svar som Europeiska unionen skulle kunna komma med för att ta itu med några av de farhågor som har väckts i och med utvidgningen.
Detta förslag utgår från en global vision av det nya Europas läge och dess omgivningar, men det grundas på en differentierad strategi för varje land, utan att det inverkar på dessa länders eventuella europeiska ambitioner. Det är viktigt att detta framgår klart.
Detta grannområde bör grundas på konstaterandet av några delade värden, vilka måste stärkas i fortsättningen, och därför kan inte Europeiska unionens strategi för de sydliga gränserna, demokratisering och mänsklig utveckling begränsas till demokratiklausulen. Förenta staterna utvecklar för närvarande en global strategi för den här frågan med ökade budgetmedel, och det är viktigt att Europeiska unionen inte förlorar det trängande behovet att främja demokratiseringen vid unionens mest omedelbara kulturella och strategiska gräns ur sikte, vilket måste ske på ett realistiskt sätt och gradvis, men även måste medföra krav.
Europeiska unionen bör erbjuda det som våra partnerländer i Medelhavsområdet alltid ber oss om: ett område med delat välstånd, men det bör också vara ett område för delat ansvar, särskilt när det gäller en fråga som oroar parlamentet, nämligen in- och utvandringen. Därför bör kommissionens förslag om fri rörlighet för personer begrundas noggrant och diskuteras djupgående, och man bör lyssna till parlamentets åsikter.
Den globala och regionala strategi som detta initiativ utgör för våra nya grannar bör fungera som en drivfjäder för regional integration för att förstärka det nästan obefintliga gränsöverskridande samarbetet mellan länderna i södra och östra Medelhavsområdet och en gång för alla rasera de murar som gör att många av gränserna mellan länderna i Medelhavsområdet är ogenomträngliga.
Det initiativ som vi diskuterar i dag måste vara trovärdigt och leda till påtagliga resultat. Det är därför nödvändigt att avsätta tillräckliga budgetmedel för detta initiativ utan att förglömma att det finns förslag som bör omvärderas, till exempel förslaget om Europa-Medelhavsbanken för utveckling.
Slutligen bör också möjligheten till en ?grannkonferens? undersökas, där stats- och regeringscheferna för dessa länder samlas för att tala om frågor av gemensamt intresse, däribland frågan om Mellanöstern, i närvaro av båda parterna och två medlemmar ur kvartetten.

Verheugen
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill bara göra tre mycket korta påpekanden och än en gång klargöra att det för ögonblicket ju inte finns något fullständigt koncept, utan att det först tillsammans med medlemsstaterna och partnerstaterna kommer att utvecklas ett koncept med utgångspunkt från de överväganden som kommissionen lagt fram för er. Detta koncept kommer att vara differentierat, skräddarsytt för varje land, och därför finns det inte heller någon risk för att man till exempel erbjuder Libyen fri rörlighet, utan man granskar de instrument som står till förfogande för att se vilket land de bäst ägnar sig för, och hur vi på bästa sätt kan utnyttja den samarbetspotential som finns, och någon gång nästa år kommer det sedan att finnas en sammanfattande strategi för hur vi vill agera.
För det andra så finns det länder medtagna i detta koncept som inte har några utsikter till en anslutning. Jag tror att jag tydligt och klart har sagt det, och varför flera ledamöter i parlamentet företräder den uppfattningen att man här förbereder en ny dold utvidgningsrunda, det förstår jag inte. Det är just därför att dessa länder inte har några utsikter till en anslutning som de har de tagits med i programmet. Alla andra som man här har talat om har ju den möjligheten, alltså länderna på Balkan, Bulgarien, Rumänien och Turkiet. Länderna inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet samt Schweiz innehar hur som helst en fördragsenlig särställning gentemot Europeiska unionen, som i varje fall för ögonblicket är utnyttjad till det yttersta. Det som man i fråga om dessa länder fortfarande kunde göra vore en fullständig anslutning, och ingenting annat. Men dessa länder måste själva avgöra om de vill det.
Nu till den sista punkt som jag gärna vill klargöra - ledamoten Ferber är tyvärr inte kvar, fast jag bad honom stanna så att han får höra det jag har att säga. Jag måste nog ta Europeiska unionens stats- och regeringschefer i försvar mot anklagelsen att de skulle ha diskuterat Turkiets kandidatur i tre minuter. Det stämmer varken för Helsingfors eller för Köpenhamn. I båda fallen diskuterades detta i flera timmar. Det Ferber menade är möjligen det faktum att det i Köpenhamn bara behövdes tre minuter för att avgöra vilket Cypernprotokoll som skall användas, protokoll A eller protokoll B, efter att det konstaterats att de båda konfliktsparterna inte heller i Köpenhamn kunnat enas om en politisk lösning. Men jag vill gärna klargöra att Turkietfrågan alltid behandlats i rådet med största noggrannhet och att man även lagt ned mycket tid på den.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär. Ert svar till Ferber är dessutom ett svar till hela kammaren. Det kommer att noteras i protokollet.
Debatten är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens förklaringar om förberedelserna inför toppmötet EU/Ryssland.
Herr Yiannitsis, tjänstgörande ordförande för rådet, har ordet.

Yiannitsis
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det tillfälle som i dag bereds mig att tala om Europeiska unionens förbindelser med Ryssland är utomordentligt lägligt mot bakgrund av att toppmötet i Sankt Petersburg, som kommer att äga rum i slutet av maj, har föranlett en helhetsöversyn av ramen för samarbete mellan de två sidorna, såväl här som i Moskva. Förberedelserna för detta toppmöte har även medfört att man anlagt ett mer övergripande synsätt på frågan om samarbete med Ryssland, och de visar i allt väsentligt på den gemensamma önskan att stärka våra förbindelser på grundval av gemensamma mål, på grundval av en ömsesidig ansträngning att lösa problem och att skapa nya utsikter.
En grundläggande parameter i vår planering är det faktum att Ryssland - vår största och viktigaste granne - utgör en strategisk partner för unionen. Samtidigt kommer utvidgningen att ytterligare öka antalet kontaktpunkter, gemensamma intressen och gemensamma utmaningar. Trots de svårigheter landet stöter på i sin strävan att övergå till marknadsekonomi förblir Ryssland ett land med enorma möjligheter. För övrigt har den internationella situationen än en gång påmint om betydelsen av vår strategiska förbindelse med Ryssland.
Denna bild får oss naturligtvis inte att glömma landets stora svagheter. Som jag nyss sade befinner sig Rysslands ekonomi fortfarande i ett övergångsskede. Landets ekonomi utgör endast en tiondel i volym av unionens - de 15 ländernas - ekonomi och drar till sig endast 4 procent av vår export, medan Europeiska unionen drar till sig 40 procent av landets egen export. Dessutom förblir marknadsekonomins institutioner svaga. Särskilt den finansiella sektorn står inför problem, och regelverket måste utvecklas.
Slutligen har Ryssland ännu inte inträtt i Världshandelsorganisationen. Landets politiska system uppvisar en liknande bild. Trots de betydande framstegen för att stärka demokratin konstateras fortfarande brister när det gäller de mänskliga rättigheterna, särskilt i Tjetjenien, en fråga som jag skall återkomma till, men även problem med organiserad brottslighet och korruption.
Det ligger utan tvivel i unionens intresse att hjälpa Ryssland att utveckla ett stabilt, demokratiskt och välmående samhälle genom att stärka landets band med Europa. Det är något vi har lyckats med i andra fall, naturligtvis genom att använda andra slags instrument än dem som har att göra med Ryssland. Och även om de medel vi använder är annorlunda utgör dock målen - det vill säga att sprida unionens värderingar i dess grannskap, i dess omgivning, den geografiska och den politiska - i allt väsentligt hela tiden grunden för vår politik. Med detta som utgångspunkt tog vi, alldeles i början av ordförandeskapet, initiativ till en första utvärdering av tillräckligheten för vår ram för samarbete med Ryssland. Som vi vet grundar sig förbindelserna med Ryssland ur avtalsmässig synvinkel på ett avtal om partnerskap och samarbete. Det undertecknades 1994, under det förra grekiska ordförandeskapet. Och jag vill påminna om att det är den typ av avtal som Europeiska unionen erbjudit alla länder i före detta Sovjetunionen, med undantag av de baltiska länderna, som vi nyligen välkomnade som EU-medlemmar. Med vissa skillnader har vi följaktligen samma typ av avtal med Ryssland som vi har med länderna i Centralasien. Denna orimlighet blev snabbt uppenbar, eftersom avtalet om partnerskap och samarbete inte kan tillämpas på flera områden, som nära samarbete i rättsliga och inrikes frågor, i utrikes- och försvarspolitiska frågor, i frågor rörande icke-spridning av kärnvapen, bekämpning av terrorism och andra frågor. Och det var ett av huvudskälen till att vi 1999 antog en gemensam strategi för Ryssland. Detta samarbete blev verklighet genom en rad ad hoc-initiativ. Jag nämner som exempel energidialogen, initiativet att inrätta ett gemensamt europeiskt ekonomiskt samarbetsområde och handlingsplanen för samarbete i rättsliga och inrikes frågor, vilka dock saknar avtalsmässig rättslig grund.
Uppfattningarna om tillräckligheten för samarbetsramen EU-Ryssland, i jämförelse med att ett brett spektrum av förbindelser täcks, är många. Alla medger att ramen i hög grad blivit omsprungen av händelserna och att detta kommer att bli ännu tydligare i framtiden. Å andra sidan tycks varken EU eller Ryssland vara redo att genomföra en genomgripande reform av ramen, en reform som även skulle förutsätta tidsödande förfaranden för nya förhandlingar och ny ratificering. Inför detta faktum har ordförandeskapet föreslagit att man vid toppmötet uteslutande skall ägna sig åt framtiden för våra förbindelser med Ryssland och närma sig frågan på två nivåer, naturligtvis med mötet i Sankt Petersburg som horisont för beslutsfattande. Den första nivån innebär att reformera samarbetsstrukturerna i syfte att rationalisera och garantera påtagliga resultat på fastställd basis och den andra att undersöka möjligheten för toppmötet att ge ett politiskt mandat att inleda processen för att bearbeta idéer och stärka samarbetsramen på de områden där det finns behov.
På den första nivån, att reformera samarbetsstrukturerna, har processen redan burit frukt i form av konkreta förslag till den ryska sidan. Vi hoppas att Ryssland kommer att reagera positivt och att detta kommer att reflekteras i slutsatserna från toppmötet.
När det gäller den andra nivån finns det vissa reservationer bland parterna i fråga om det lämpliga i att inleda processen för att uppgradera våra förbindelser med Ryssland samtidigt som den befintliga ramen ännu inte har genomförts fullt ut. Vi tror att det för att Ryssland skall binda sig vid en process för gradvis harmonisering till de europeiska normerna behövs en balanserad politik av drivfjädrar och villkor, vilken bland drivfjädrarna kan omfatta utsikten till en långsiktig uppgradering av samarbetsramen på områden där vi alla vet att det behövs och där allt visar att det kommer att ske förr eller senare, framför allt i frågor inom den andra och den tredje pelaren.
Vi tror dessutom att toppmötet i Sankt Petersburg - det första efter utvidgningen och med deltagande av alla de nya medlemsstaterna - utgör det rätta forumet för att ta det steget.
Förutom utsikterna på medellång och lång sikt för våra förbindelser med Ryssland har vi även betonat vikten av att omedelbart uppnå påtagliga resultat i en rad olösta frågor. En viktig fråga som dragit ut på tiden i de två sidornas förbindelser, undertecknandet av avtalet om det multilaterala miljöprogrammet för kärnenergisektorn i Ryssland, har redan bestämts till den 21 maj i Stockholm.
För det andra har de problem som är förknippade med genomförandet av lösningen för persontransport mellan Kaliningrad och övriga Ryssland övervunnits.
För det tredje har förhandlingarna inför slutandet av ett återtagandeavtal EU-Ryssland inletts, och vi hoppas att de kommer att slutföras snabbt.
För det fjärde är vi optimistiska om att mekanismen för tvistlösning inom ramen för avtalet om partnerskap och samarbete kommer att ha inrättats till toppmötet.
Positivt är också att vi har lyckats förmå Ryssland att bjuda in unionens tio nya medlemmar till Sankt Petersburg. Mötet får därigenom ännu större symbolisk betydelse och kan bidra till ett fredligt och säkert Europa som möter utmaningar genom närmare samarbete.
Under våra överläggningar med Ryssland har vi även beslutat att koppla samman framstegen i frågor som intresserar Ryssland mer med motsvarande framsteg i frågor som intresserar oss - EU - mer, i syfte att åstadkomma konkreta resultat. Vi har således koncentrerat våra ansträngningar på miljön, det vill säga på att få Ryssland att förbinda sig att ratificera Kyotoprotokollet, på kärnsäkerhet, på sjösäkerhetsfrågor samt rättsliga och inrikes frågor och även betonat vikten av framsteg i förhandlingarna om återtagandeavtalet. Jag framhåller slutligen det gemensamma intresset av att bekämpa det hot som narkotika från Afghanistan och Centralasien utgör.
Jag skulle även vilja säga några ord om Tjetjenienfrågan, vid vilken vi fäster särskild vikt. Till att börja med skulle jag än en gång vilja uttrycka vår avsky för de dödsbringande terrorbombattackerna nyligen, som kostade dussintals människor livet. I dag har ett nytt sådant dåd utförts. Å andra sidan vill vi välkomna presidents Putins uttalanden efter attacken, i vilka han lovade att fortsätta ansträngningarna att lösa problemet med politiska medel. Vi anser att den politiska processen och dialogen är den enda vägen att uppnå en varaktig lösning på problemet. Vi fortsätter att gripa varje tillfälle att understryka behovet av att respektera de mänskliga rättigheterna och behovet av att straffa dem som gör sig skyldiga till kränkningar av de mänskliga rättigheterna och till kränkningar av den internationella humanitära rätten. Samtidigt måste vi uppmuntra Moskva att genomföra en helhetspolitik för Tjetjenien, vilken måste syfta till att upprätta freden, till att befästa ett klimat av förtroende samt till ekonomisk och social återuppbyggnad av regionen. Vi bör i detta syfte undersöka möjligheten att utarbeta konkreta program för att främja demokratin, rättsstaten, institutionerna och den sociala återhämtningen.
I fråga om resultaten av folkomröstningen i mars konstaterar vi med tillfredsställelse att röstningen, trots den synnerligen svåra situationen, ägde rum utan våldsamma episoder. Vi måste framhålla att godkännandet av författningen, trots vissa oegentligheter och organisatoriska svagheter, i princip kan bedömas positivt och betraktas som ett första steg av Moskva i riktning mot en politisk lösning i Tjetjenien. Slutligen anser ordförandeskapet att Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE) kan ge de ryska myndigheterna i regionen värdefull hjälp i deras ansträngningar.
Vi stöder helhjärtat de ansträngningar som görs av Nederländerna, som i egenskap av ordförandeland för OSSE för diskussioner med den ryska regeringen om verksamhetsvillkoren för en ny OSSE-delegation i Tjetjenien. Vi välkomnar resultaten hittills av dessa diskussioner, som tycks öppna vägen för en närvaro för organisationen där, och hyser gott hopp om att organisationen därför kommer att kunna inleda sin verksamhet och bidra positivt till ansträngningarna för fred och demokrati i regionen.

Verheugen
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Det förestående toppmötet EU-Ryssland i Sankt Petersburg ger ett välkommet tillfälle att se hur våra förbindelser är, och att analysera vilka uppgifter vi måste lösa gemensamt.
Båda sidor är helt överens om att våra förbindelser är omfattande och baserade på långsiktighet, att de måste vila på gemensamma värden och att de måste vidareutvecklas med tanke på ett strategiskt partnerskap. Från vår sida fäster vi särskild vikt vid samarbetet på områden som vi betraktar som risker som bara kan behärskas gemensamt, exempelvis miljöskydd, kärnsäkerhet och frågor i rättsliga och inrikes ärenden. Våra förbindelser med Ryssland påverkas också, men inte till övervägande del, genom Europeiska unionens utvidgning - den debatt vi just har fört visar ju i denna riktning. Den grannskapspolitik som diskuterats under eftermiddagen spelar en stor roll i våra förbindelser med Ryssland, men dessutom finns det andra viktiga faktorer, exempelvis Europeiska unionens energiförsörjningssäkerhet, den gemensamma kampen mot terrorismen och det nödvändiga samarbetet för att lösa viktiga regionala och världspolitiska problem.
Från ryskt håll märker vi ett särskilt intresse av samarbete inom det säkerhetspolitiska området, exempelvis det ryska deltagandet i polisuppdraget i Bosnien och Hercegovina eller förslaget till ett gemensamt europeiskt centrum för krishantering.
Nå, vi har kommit en bra bit på väg i somliga frågor på senaste tiden, i första hand när det gäller Kaliningrad: De transitfrågor som ju Europaparlamentet utförligt har ägnat sig åt har nu lyckligtvis lösts. Instrumenten, som vi på sin tid föreslog i avtalet med Ryssland, har införts och kan tillämpas från och med juli. Det har också redan beslutats om ett särskilt Tacisprogram för Kaliningrad för att bidra till att den socioekonomiska klyftan - skillnaden mellan Kaliningrad och grannländerna, som det redan talats om under eftermiddagen - inte ökas ytterligare, utan att den minskar.
Som rådets ordförande redan har sagt har förhandlingarna om ett avtal om återtagande kommit en bra bit på väg. Jag vill också påpeka att energidialogen med Ryssland har lett till konkreta resultat.
Det visar till exempel enandet i fråga om projekt av gemensamt intresse och energiteknikcentrumet i Moskva. Vi hoppas kunna lägga fram ett gemensamt koncept för det gemensamma ekonomiska området i slutet av detta år. Förhandlingarna om Rysslands anslutning till WTO går framåt.
Nästa vecka kommer vi i Stockholm att skriva under det multilaterala miljöprogrammet för insatser på kärnenergiområdet med Ryssland och andra givarländer. Det är verkligen ett genombrott när det gäller att komma till rätta med de gamla kärnenergirelaterade miljösynderna i nordvästra Ryssland. Vi hoppas på ett förbud mot transporter av tung eldningsolja på Östersjön i tankfartyg med enkelskrov. Tyvärr har Kyotoprotokollet fortfarande inte ratificerats i Ryssland. Denna fråga måste därför få hög prioritet i de kommande samtalen på politisk nivå.
Det finns en rad frågor - det bör man inte förtiga - där vi trots enighet om de grundläggande målen ändå har olika uppfattning om hur målen skall uppnås. Ingen av sidorna vill ha några nya skiljediken eller ridåer i Europa. I synnerhet vill kommissionen genom grannskapsförslagen från i mars förhindra att det vid Europeiska unionens östra gräns uppstår några nya skiljediken, som skulle kunna leda till ett Europa uppdelat i två klasser.
Den utvidgade unionen måste fortsätta att intensifiera och fördjupa samarbetet med sina grannländer, men våra säkerhetsbehov kräver en fullständig och effektiv tillämpning av Schengenbestämmelserna, också från de nya medlemsstaternas sida, när de så småningom ansluter sig till Schengenavtalet. Det finns inom Europeiska unionen långtgående förbehåll mot det ryska önskemålet om en detaljerad tidsplan för fullständig visumfrihet. Som ett långsiktigt mål är det naturligtvis möjligt, och partnerskaps- och samarbetsavtalets instanser skulle kunna arbeta med det. Men redan nu bör vi inom ramen för Schengen utnyttja alla möjligheter för att göra den lilla gränstrafiken så enkel som möjlig och främja gränsöverskridande ekonomisk utveckling. Naturligtvis måste också instrumenten för den tekniska hjälpen optimeras i detta avseende.
Rådets ordförande yttrade sig lyckligtvis om Tjetjenien. Det vill jag bara bekräfta från kommissionens sida. Även för oss finns frågan absolut kvar på dagordningen, och vår prioritering kvarstår: en fredlig politisk lösning, respekt för de mänskliga rättigheterna samt humanitär hjälp. Vi är ense med den ryska sidan om att strukturerna för vårt samarbete måste utformas på ett mer effektivt sätt. Men vi kan inte efterkomma önskemålet om en mer långtgående tillämpning av formeln 15 + 1 eller i framtiden 25 + 1. Här kommer vi alltför nära kärnpunkten i EU:s identitet. Vi ser emellertid ett avsevärt spelrum för att förbättra institutionernas insats inom ramen för partnerskaps- och samarbetsavtalet, särskilt med tanke på samarbetsrådet.
Till slut vill vi slå fast att anpassningen till utvidgningen av EU leder till olika synsätt. Ryssland går för närvarande ut från att utsträckandet av partnerskaps- och samarbetsavtalet till de nya EU-medlemmarna gör det möjligt att omförhandla handelspolitiska och andra frågor. Det är inte vår ståndpunkt. Vi hoppas däremot att den i princip positiva bedömningen i Ryssland av EU:s utvidgning kommer att bidra till att partnerskaps- och samarbetsavtalet behålls som grundval för våra förbindelser, varvid de nya medlemmarna inbegrips. Kommissionen kommer inte att ta upp några förhandlingar om följderna av utvidgningen.
Med tanke på mångfalden frågor samt nödvändigheten av att alla närvarande statschefer i Sankt Petersburg ges möjlighet att lägga fram sina ståndpunkter är toppmötet i Sankt Petersburg mer än någonsin beroende av att det görs grundliga förberedelser. EU:s sida företräds därvid på beprövat sätt av ordförandeskapet, kommissionen och rådets sekretariat, och de mål som rådet i detta sammanhang satt upp har ju Yiannitsis utförligen skildrat för er, och allt detta sker i fullständig samstämmighet.

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Fyra minuter, det är ganska mycket, i synnerhet efter att såväl rådets ordförande som kommissionsledamoten egentligen har besvarat en hel del av de frågor som ställts i resolutionen, vilket jag tackar för. 
Ryssland fortsätter naturligtvis att vara ett mycket viktigt ämne för oss, vilket egentligen inte beror så mycket på att vår gräns har blivit så mycket längre, för då Finland anslöt sig förde det med sig större delen av denna gräns. Gränsen är egentligen bara förlängd runt Kaliningrad och Baltikum.
Jag vill därför gärna börja med detta. Förra gången frågade jag om man från rådets sida kan uppmana Ryssland att, i förlängningen av behandlingen av Kaliningradfrågan om transitvisum för de ryska medborgarna, se till att alla gränsavtal mellan Ryssland och de tre baltiska staterna ratificeras. Det har fortfarande inte skett någonting väsentligt på det området. Kommissionsledamoten nickade uttryckligen redan förra gången att han instämde helt i detta, för det är naturligtvis inte så att ryssarna när de åker till Sankt Petersburg kommer att åka via Litauen och Vitryssland, utan via Litauen, Lettland och Estland. Det är anledningen till att det är mycket viktigt att vi på detta sätt har en möjlighet att utöva press på ryssarna för att nu äntligen få denna lilla fåniga tvist ur världen. Jag hoppas att rådets ordförande kommer att tänka över den här punkten ännu en gång.
Rådets ordförande har också talat om avtalen, och han har naturligtvis också haft med klagomålen på utförandet i beräkningen. Han lovar oss effektivisering, vilket förmodligen innebär att även de ryska klagomålen måste komma mer i fokus, att man skall åstadkomma mer effektivitet, mer garanterad finansiering - det är naturligtvis i vilket fall som helst en viktig punkt - mer stöd i projektförvaltningen och liknande och att ett nytt miljöprogram inom den nordliga dimensionen förmodligen skulle kunna fungera som förebild härvidlag. Jag har med tillfredsställelse hört att det görs framsteg vad detta beträffar. Vid vårt senaste besök i Murmansk visade det sig nämligen att saneringen av de kärnenergidrivna u-båtarna sker i ett mycket långsamt tempo. Det ligger i vårt gemensamma intresse att detta kan fortsätta i ett raskare tempo. 
I detta sammanhang skulle det också vara intressant att få höra från er i hur hög grad Tacis kan knytas till gränsöverskridande projekt. Gränsöverskridande projekt är i vilket fall som helst alltid svåra, men det verkar som om det egentligen blir ännu lite svårare med Tacis.
Det gladde mig att kunna konstatera att det gemensamma europeiska ekonomiska området togs upp vid toppmötet. Jag skulle vilja fråga om detta är en av de typiska effekterna av vår uppfattning om det utvidgade Europa. Gäller det utvidgade Europa egentligen den sortens bilaterala avtal som detta gemensamma ekonomiska område med Ryssland?
Har vi i det här sammanhanget även tänkt på de andra frågorna som uppkommer vid ett utvidgat Europa, exempelvis Rysslands demokratiska utveckling? Har vi något inflytande här? Om så är fallet, på vilket sätt? Vi kan naturligtvis ännu inte riktigt kalla Ryska federationen en helt normal demokrati.
Ryssland borde integreras i de europeiska säkerhetsstrukturerna, säger många. Jag har emellertid en fråga i samband med detta. Det är naturligtvis väldigt bra om Ryssland integreras i de transatlantiska säkerhetsstrukturerna. Det betraktar jag redan som ett verkligt bra steg. Men vilken skulle nu bli effekten om Ryssland, som ändå är en tidigare stormakt med stor militär potential, skulle spela en stark roll i den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken? Jag anser att våra förbindelser då skulle bli något obalanserade. Jag skulle gärna vilja höra hur i synnerhet rådet bedömer detta.
I resolutionen uppmanas vidare kommissionen att upprätta ett strategiskt partnerskap. Det innebär naturligtvis att det måste finnas konvergens i EU:s politik. Ett strategiskt partnerskap har egentligen större betydelse för oss, nämligen den att EU enas, än det har för Ryssland. Det har också visat sig tidigare. Hur står det egentligen till med möjligheterna till konvergens inom den här politiken i ett strategiskt partnerskap med Ryssland, nu med krisen i Irak och i Europeiska unionen när det gäller Irak? Jag skulle vilja tillönska kommissionsledamoten mycket kurage när det gäller att lägga fram rapporter på det här området.

Paasilinna (PSE).
Herr talman, ärade företrädare för rådet, ärade kommissionär och bästa kolleger! Nu måste vi gå in i ett nytt skede när det gäller våra förbindelser med Ryssland. Såväl Ryssland som unionen och också världen befinner sig nu i en sådan situation att vi måste agera. Vi har bara genomfört en del av det grundläggande dokumentet, partnerskaps- och samarbetsavtalet. Reformerna har bromsats upp på grund av byråkratin, och den allmänna trögheten, Kaliningradfrågan, miljöproblemen och kommunikationssvårigheterna har tagit på krafterna. Terrorattackerna, och här vill jag framföra mitt djupa deltagande i sorgen till offrens anhöriga - och likaså till offren - vittnar om att man i Tjetjenien motsätter sig en politisk lösning, fastän jag har förstått att Rysslands regering gått in för det just genom att ordna val. Den människorättsliga situationen i Ryssland kräver mycket arbete. Kanske är det så att vi borde tillsätta en arbetsgrupp för att tillsammans med Ryssland arbeta med Tjetjenienfrågan som tär på vårt samarbete. 
Reformerna i Ryssland har alltså varit långsamma. Samtidigt blir de central- och östeuropeiska staternas styrka med Europeiska unionens draghjälp snabbare och hållbarare. Ryssland kan förlora sina marknader inom området, och utvidgningen av unionen kan i värsta fall isolera Ryssland. Därför betonar jag behovet av en ny taktik: vi behöver ett nytt strategiskt partnerskap tillsammans med Ryssland.
Kriget i Irak har visat att Ryssland hör till det europeiska samarbetsområdet; det är det senaste exemplet på detta. Toppen av det här partnerskapet kunde bestå i en modernisering av Ryssland, en operation för det civila samhället. Ekonomin kunde påskyndas genom energisamarbete, där man trots allt hittills inte har åstadkommit så mycket. Den nordliga dimensionen kunde fungera som exempel; om den finansieras väl skulle den förstärka partnerskapet. I Ryssland måste man åstadkomma ett avtal om investeringsskydd. Landet måste så snabbt som möjligt bli medlem i WTO samt på ett visst sätt även delaktigt i det europeiska säkerhetssamarbetet. Det är så att ju snabbare Ryssland blir mera västerländskt, desto snabbare kan man rätta till människorättsfrågorna där.
I den innersta delen av världens mest belastade hav - Östersjön - längst in i den grunda Finska viken skall Ryssland bygga hela tre oljehamnar. På vintern är den fasta isen där 70 centimeter tjock, och packisen kan vara upp till 20 meter hög. Förra vintern drev dussintals fartyg i brist på isbrytarassistans med isen - alltså sådana fartyg som var på väg till Ryssland. Under sådana vådliga förhållanden utgör fartyg utan isförstärkning en miljöbomb liknande Prestige. Jag frågar därför rådet vilka åtgärder Grekland som ordförandeland har vidtagit för att endast sådana isförstärkta tanker med dubbelskrov skall få anlöpa Rysslands tre nya oljehamnar, och kan göra det på ett tryggt sätt.
En sak beträffande Ryssland har ofta blivit förbisedd. Det är betydelsen av den ryska kulturen, vilken man fortfarande känner dåligt till i Europa. Nu när vårt system - informationssamhället - ropar efter innehåll, kunde den ryska innehållsproduktionen göra den europeiska innehållsproduktionen, som konkurrerar internationellt, mångsidigare och rikare.
Ryssland har vänt sig mot väst; jag tycker att landet också vänt sig mot norr, vilket den ryska aktiviteten inom de nordliga och nordvästra områdena vittnar om. Detta innebär att det nu har skapats en ny möjlighet för Europeiska unionen och Ryssland att snabbt förbättra samarbetet och för båda en chans att dra nytta av det.

Väyrynen (ELDR).
Herr talman! Enligt ELDR-gruppen erbjuder den resolution grupperna sinsemellan kommit överens om en bra grund för arbetet med toppmötet mellan EU och Ryssland. Ställningstagandet är framtidsinriktat och konstruktivt, men det innehåller även kritiska bedömningar. Resolutionen är nyttig även med tanke på den parlamentariska samarbetskommitténs möte mellan Europaparlamentet och den ryska duman, vilket hålls nästa vecka i Moskva. 
För min egen del vill jag framhäva att vi bör sträva efter att minska de ekonomiska och sociala skillnaderna vid alla unionens yttre gränser. I och med att EU:s och Rysslands gräns ytterligare förlängs måste vi kraftigt utveckla det gränsöverskridande samarbetet. Vi bör speciellt uppmuntra medlemsstaterna och regionerna vid EU:s yttre gränser att skapa direkta gränsöverskridande kontakter med Ryssland.
Vid gränsen mellan Finland och Ryssland har man redan i drygt tio år idkat organiserat samarbete mellan grannregionerna. Man måste åstadkomma en liknande verksamhet mellan å ena sidan Estland och Ryssland och å andra sidan Lettland och Ryssland. Litauen och Polen måste för sin del ta ett särkilt ansvar för utvecklingen av Kaliningradområdet. Unionen bör förbereda sig på att finansiera detta samarbete mellan grannregionerna.
Vi behöver ett nytt finansieringsinstrument för samarbetet mellan gränsregionerna. De nuvarande Tacis- och Interregsystemen är inte tillräckligt starka, och man har inte kunnat samordna dem tillräckligt bra. Man måste skapa ett nytt finansieringssystem som även kan användas vid de övriga av unionens yttre gränser. Förebild för detta nya system kunde vara Pharesystemet innan det blev en del av anslutningsprocessen.

Brie (GUE/NGL).
Herr talman! Det är ju uppenbarligen här i kammaren inte fråga om att vi inte vill ha ett verkligt intensivt partnerskap med Ryssland, och det har under de gångna åren gjorts många framsteg mellan Ryssland och EU och även kandidatländerna, men samtidigt finns det också olösta problem. Ett av dem har just berörts, och för mig är de frågor som hänger samman med Kaliningradområdet fortfarande inte lösta på ett tillfredsställande sätt, för att inte tala om att de positiva möjligheter som denna fråga skulle kunna innebära varken har utnyttjats av den ryska regeringen eller av Europeiska unionen på något målmedvetet, omfattande eller rentav strategiskt sätt. ?Strategisk? är för mig nyckelordet för det som jag vill påpeka. Jag tror att vi borde göra en betydligt mer kritisk bedömning av Europeiska unionens gemensamma strategi från och med juni 1999. Kollegan Oostlander har också redan påpekat detta. Enligt min åsikt har den hittills varken varit gemensam eller i ordets egentliga betydelse någon strategi, och det mycket mer anspråkslösa, faktiskt existerande konceptet för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryssland genomförs på ett otillräckligt sätt.
Jag vill för det första framhäva ansvaret för och möjligheterna till ett strategiskt säkerhetspolitiskt partnerskap. Enligt min åsikt är det av största vikt att Europeiska unionen och Ryssland gemensamt bidrar till en multilateralism genom att strategiskt utveckla sina förbindelser, och genom att bidra till ett stärkande av den internationella rätten, till internationellt samarbete, FN, internationella avtal och internationell avrustning. Jag anser också att det är nödvändigt nu med tanke på FN:s roll när det gäller att bygga upp Irak. För det andra behöver vi en substantiell och kvalitativ vidareutveckling av de ekonomiska förbindelserna med Ryssland. Energialliansen är absolut viktig, anser jag, men den är otillräcklig. Jag tror att man medvetet i viss utsträckning borde utveckla ömsesidiga, jämlika ekonomiska nätverk. Jag anser att det är ekonomiskt förnuftigt, och det skulle kunna stadfästa ett mycket nära förhållande mellan Europeiska unionen och Ryssland. För det andra tror jag att det är helt oacceptabelt att den ryska exporten till EU strukturellt motsvarar exporten från ett råvarurikt utvecklingsland. Jag vet att det är mycket svårt att ändra på. Därför är det särskilt viktigt med politiska ansträngningar från båda sidor. För det tredje behöver ett strategiskt partnerskap på båda sidor konsekvent inriktas på demokrati och genomförande av de mänskliga rättigheterna samt minoriteternas rättigheter. Man måste acceptera olika värderingar. Det som inte får existera är en konjunkturbetingad behandling av de mänskliga rättigheterna och deras roll, vilket jag har sett från många EU-regeringars sida, särskilt när det gäller Tjetjenien. För mig är detta också ett tecken på bristande strategi. Avslutningsvis vill jag säga att jag önskar att vi inför den europeiska allmänheten och även här i kammaren gentemot kommissionen, rådet och ryska regeringen skulle ha modet att någon gång tala lite mer beslutsamt om det strategiska och institutionella målet med ett strategiskt förhållande mellan Europeiska unionen och Ryssland, så att dörren förblir öppen.

Schroedter, Elisabeth (Verts/ALE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! När det gäller förbindelserna med Ryssland har jag ett intryck av att de värden som Europeiska unionen grundar sig på, och som även gäller förbindelserna med Ryssland, i stor utsträckning är på väg att försvinna. Medan man förhandlar om delaktighet i enorma energikällor i Ryssland och om försvarssamarbete spelar de demokratiska grundläggande rättigheterna och respekten för mänskliga rättigheter över huvud taget inte längre någon roll. Men alla former av partnerskaps- och samarbetsförbindelser samt ekonomiska förbindelser grundar sig på fullständig respekt för de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter. Det föreskrivs i de första paragraferna av avtalet! Det innebär att inskränkning av pressfriheten, förföljelse av journalister, massiva politiska påtryckningar på rättsväsendet, situationen i fängelserna och inte minst kränkningarna av de mänskliga rättigheterna under kriget mot det tjetjenska folket måste stå i centrum för samtalen vid toppmötet, och inte bara till desserten och vid den avslutande middagen.
Koncessionerna i de ekonomiska förbindelserna och stödet till den militära forskningen måste knytas till avsevärda förbättringar när det gäller situationen för de mänskliga rättigheterna och iakttagandet av de grundläggande rättigheterna i Ryssland. Det kom vi i alla fall överens om när vi godkände partnerskaps- och samarbetsavtalet här i parlamentet mellan kommissionen, rådet och Europaparlamentet. Jag förväntar mig att kommissionen och rådet håller detta löfte. Det betyder att ett fredligt biläggande av konflikten i Tjetjenien äntligen måste prioriteras i diskussionerna, och att man verkligen måste insistera på att det äntligen förs en dialog. Det är klart att vi alla, inklusive vår grupp, fördömer de brott som begås där av båda sidor, både bombattentaten och de brott som begås av det ryska inrikesministeriet. Vi fördömer försöken att komma fram till lösningar genom att man använder våld mot civilbefolkningen. Så får det inte gå till. En fredlig dialog är den enda möjligheten. Men det måste också ske genom koncessioner från den ryska regeringens sida, och det måste framför allt möjliggöras genom att man lagför de förbrytelser som begås mot civilbefolkningen från statens sida.
I detta sammanhang ber jag om att ni kastar om prioriteringarna vid detta toppmöte och inte, som ni här båda har lagt fram det, ställer de ekonomiska förbindelserna i centrum.

Belder (EDD).
Herr talman! Två blodiga terrordåd i Tjetjenien och Saudiarabien i början av den här veckan understryker nödvändigheten av internationell kamp mot internationell terrorism. Just denna politiska angelägenhet kräver effektiva åtgärder. I det avseendet ger den ryska anti-terroroperationen i Tjetjenien upphov till stora frågetecken, inte minst från den ryska politiken och invånarna själva. Om huvudorsaken talar en aktuell vetenskaplig analys sitt tydliga språk: ?En verklig normalisering och pacificering av Tjetjenien står i vägen för framför allt de grymheter som begåtts av de ryska stridskrafterna och specialenheterna.? Tråkigt nog lockar de tjetjenska terrorgrupperna många unga tjetjener eftersom de annars fruktar att fångas in, misshandlas, torteras och till och med skjutas till döds av fullständigt urskillningslösa ryska soldater.
I det föreliggande resolutionsförslaget sägs det ingenting om den här oroväckande situationen i Nordkaukasus. Denna kammare önskar, med tanke på den näst sista punkten, först avvakta rapporten om det besök i Tjetjenien som parlamentets delegation kommer att avlägga i mitten av juni. Efter vad jag hoppas kommer rådet och kommissionen att ta upp tillvägagångssättet i fråga om den fullständigt förkastliga tjetjenska terrorismen - detta får det inte råda något missförstånd om - vid det kommande toppmötet med Ryska federationen. Och detta inte enbart på grund av bredare geografiska återverkningar ...
Detta leder mig in på en annan viktig punkt i fråga om regional säkerhet och stabilitet. Punkt 4 i resolutionsförslaget välkomnar ett aktivt deltagande från såväl EU:s som Rysslands sida i fredsprocessen i Mellanöstern. Denna fredsprocess är dock inte alls till nytta för Islamiska republiken Irans militära ambitioner på kärnvapenområdet. USA fruktar att dessa persiska ambitioner faktiskt drar fördel av det befintliga kärnenergisamarbetet mellan Iran och Ryssland. Från amerikansk sida har man därför i början av den här månaden uppmanat Moskva att ompröva det här specifika samarbetet. Delar rådet och kommissionen vår atlantiska bundsförvants oro, och har man också för avsikt att föra den här frågan på tal med Kreml vid det kommande toppmötet? Jag hoppas verkligen att man kommer att inta en gemensam transatlantisk front gentemot Ryssland och Iran!

Dupuis (NI).
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, kära kolleger! Jag tycker att den text som vi skall rösta om i morgon om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryssland uppriktigt sagt är motbjudande. Oostlander talar om sin oro när det gäller demokratiseringen, eller bristen på demokratisering, i Ryssland, men säger inte ett ord om Tjetjenien under de fyra minuter hans inlägg pågår. Paasilinna som tillsammans med Oostlander är en av huvudpersonerna bakom denna resolution talar inte heller om det. Resolutionen innehåller till och med en eloge till den ryska militärmakten i dess egenskap av fredsbevarande styrka. Tänk på de ryska fredsbevarande styrkorna i Tjetjenien eller annorstädes - i Afghanistan för några år sedan till exempel - var och en får göra sin egen bedömning!
För en gångs skull har åtminstone rådet talat lite om Tjetjenien, men jag tror att rådet hittar på; jag skulle till och med vilja påstå att man ljuger. Men rådet hittar på och ljuger på samma gång eftersom frågan inte är den som rådets ordförande lagt fram. Den politiska lösning som föreslagits av Putin är inte en politisk lösning utan en uppmaning till två former av terrorism: den terror som dagligen utövas av de ryska styrkor som är närvarande i Tjetjenien och aktionerna från terroristgrupper som i hemlighet får hjälp av dessa ryska militärstyrkor, som nu ockuperar all mark och inte längre ger den politiska lösning som förespråkas av rådet någon chans.
Vi har gjort allt, EU har gjort allt för att isolera Maschadov, som ändå valts av det tjetjenska folket vid val som godkänts av OSSE. Europeiska unionen har gjort allt för att ministrarna i Maschadovs regering inte längre skall kunna röra sig i Europa, inte längre kan besöka politiska myndigheter i Europeiska unionens olika länder. Unionen har gjort allt för att förstöra alla möjligheter till verkliga förhandlingar mellan tjetjenerna och de ryska myndigheterna.
I dag är det en slags Quislinganda som råder i Grozny och de områden som lyder under Moskva. Ibland gör man uppror och avger en rapport, som ni inte nämnt herr rådsordförande, där man talar om den terrorpolitik som dagligen bedrivs av de ryska myndigheterna i Tjetjenien.
Sådan är verkligheten i dag. Utan president Maschadov finns det ingen möjlighet till fred, och då kommer det inte att finnas någon möjlighet till politisk lösning i Tjetjenien. Utan ett tydligt budskap till Putin om att han skall inleda förhandlingar kommer det inte att finnas någon lösning i Tjetjenien. Putin förklarade för övrigt i Financial Times, för ca tio månader sedan, att det problem Ryssland står inför inte handlar om Tjetjeniens slutliga ställning, utan om ett säkerhetsproblem. Utrikesministern i Maschadovs regering föreslog att Tjetjenien provisoriskt skulle administreras av FN just för att lugna de ryska myndigheterna och att man under loppet av fem eller tio år skulle inrätta en administration för den tjetjenska staten som skulle utgöra en garanti mot hotet mot den ryska säkerheten.
Ni talar inte om det, ni vill inte se det, ni vill inte se den tjetjenska utrikesministern som inte längre kan röra sig i Europa, som ni har vägrat visum, på samma sätt som ni vägrat de övriga medlemmarna i Maschadovs regering visum. Det är motsatsen till vad som borde göras, och ändå är det vad ni fortsätter att göra. Det är det som förhindrar att den onda terrorcirkeln kan brytas, det som varje dag, såsom Belder och Schroedter sade, gör unga tjetjener förtvivlade, ungdomar som sett sina föräldrar, bröder och kusiner dödas i Grozny eller andra tjetjenska städer och sett dem kidnappas och våldtas av de ryska styrkorna. Genom att agera på detta sätt kastar ni dem i famnen på de extremister som finansierar några dårar i en annan del av världen.
Attityden måste snarast ändras, annars kommer ni att få acceptera att det inte blir champagne utan blod ni får dricka vid det kommande toppmötet i Sankt Petersburg.

Stenzel (PPE-DE).
Herr talman! Vi kan inte komma förbi Ryssland, varken på internationell eller global nivå, vilket Irakkrisen visade, eller på europeisk nivå, och det är helt riktigt. Vi behöver Ryssland som partner, och jag anser att det också är önskvärt och eftersträvansvärt att vi fördjupar samarbetet med Ryssland. Utvidgningen av Europeiska unionen skall ju inte betraktas av Ryssland som en fientlig handling, utan som en möjlighet. Gränserna - det har redan ofta betonats - flyttas, och genom utvidgningen får vi gemensamma gränser med Ryssland.
Det är mycket positivt att problemet med den ryska enklaven Kaliningrad, det tidigare Königsberg, kunde lösas redan under det danska ordförandeskapet. Nu skall alltså ett nytt toppmöte äga rum den 31 maj, ett EU-Ryssland-toppmöte med anledning av Sankt Petersburgs 300-årsjubileum. Sedan 1999 har vi ju haft en gemensam strategi, vars hörnpelare skall utgöras av demokrati, rättsprinciper, fortsatt integrering i ett europeiskt ekonomiskt och socialt område samt en allmän förbättring av säkerheten och stabiliteten, liksom reformer inom energisektorn och den gemensamma kampen mot den organiserade brottsligheten. Ryssland eftersträvar inte något medlemskap i EU. Det skulle också strida mot dess bild av sig själv som en stormakt. Europeiska unionen bör eftersträva ett äkta samarbete med Ryssland, inte minst genom att Europeiska investeringsbanken medges större handlingsmöjligheter i Ryssland, en tanke som Österrikes förbundskansler Schüssel också uttryckligen har försvarat i ett brev till kommissionens ordförande Prodi.
Om Ryssland ratificerade avtalet med Europeiska investeringsbanken, som inriktar sig på den nordliga dimensionen, då skulle ryssarna genast få 100 miljoner euro till förfogande, och en del av det radioaktiva avfallet från u-båtar skulle då kunna undanröjas. I fråga om Tjetjenien är det klart att vi måste kräva att de mänskliga rättigheterna iakttas samt att terrorismen fördöms, vilken för bara några dagar sedan återigen skördade civila offer. Men här krävs det säkert diplomati för att bryta den onda cirkeln med våld och motvåld.

Thors (ELDR).
Herr talman, herr rådsrepresentant och herr kommissionär! Jag tycker att man i denna debatt är uppriktigare när det gäller relationerna till Ryssland än vad man har varit på länge. Vi har många gånger tidigare hymlat om att vi har nått resultat. I dag säger vi dock ganska tydligt att vi håller möten men att resultaten är litet långt borta. Denna uppriktighet glädjer mig, och jag hoppas därför att kommissionens inställning faktiskt kommer att hålla. Vi behöver inga nya organ. Det råd som har föreslagits - 15 plus 1 - hoppas jag att EU ställer sig avvisande till.
Jag tror faktiskt också att det är litet för optimistiskt att som några av oss här tala om att vi har samma värdegrund. Det finns en risk att EU inte är så enhälligt i sitt Rysslandsförhållande som denna debatt visar. Det finns krafter som kan spela på och dela EU:s uppfattning. Dessutom tiger vi i frågan om Tjetjenien. Tänk på frågan om nya organ och om visumfrihet. Jag hoppas verkligen att den linje som kommissionen företrädde kommer att bli gällande. Om oenighet uppstår i denna typ av frågor och om kommissionens och rådets hållning då inte håller, kommer vi att få en liknande relation mellan EU och Ryssland som vi i dag har mellan EU och Amerika, dvs att vi är splittrade.
Jag är glad över de miljöfrågor som både kommissionen och rådet tog upp. Vi har haft framgång med MNEPR. Det var dock egentligen inte PCA-avtalet som ledde fram, utan det var pengar. Det finns, förutom de ni nämnde, många andra olösta miljöfrågor. Det gäller frågor knutna till Stockholmskonventionerna, Esbo-konventionerna, sjösäkerheten. Jag ber er pressa på när det gäller de frågor som är viktiga för oss, såsom sjösäkerheten. Frågor om sjösäkerheten, miljön och de mänskliga rättigheterna måste stå på agendan.

Yiannitsis
Herr talman! Tillåt mig några kompletterande anmärkningar om frågor som berörts under debatten, för i övrigt har fullgoda svar i en rad frågor getts såväl i mitt första inlägg som i kommissionens inlägg.
Vi är naturligtvis angelägna om att toppmötet - liksom varje toppmöte med andra länder - skall bli lyckat. Syftet med de möten som hålls är just att främja de mål som även vi har i enlighet med de strävanden, värderingar och principer som vi vill främja. Vi vet att dessa processer många gånger är tidsödande och mödosamma. Jag känner inte till någon process som snabbt har lett till förändringar, till lösningar på problem som dragit ut på tiden.
Jag vill tala om Kaliningrad. Arbetet med att lösa Kaliningradproblemet går framåt enligt tidsplanen och, tycker jag, på ett tillfredsställande sätt. Enligt utfästelser som gjorts skall dumans ratificering av gränsavtalet med Litauen ha skett före den 30 juni. Och vi räknar med att detsamma gäller även för återtagandeavtalet Ryssland-Litauen.
Jag skulle också vilja säga att ett speciellt Tacisprogram för Kaliningrad planeras och att vår avsikt är just att toppmötet skall ge ett mandat att utarbeta en strategi gemensamt med Ryssland, i syfte att få till stånd en integrerad utveckling i detta ryska område.
När det gäller den nordliga dimensionen befinner sig den nya handlingsplanen i förberedelsestadiet, och kommissionen är i färd med att sammanställa ett första förslag som vi i det följande kommer att behandla inom rådets ram. Vi anser att den nordliga dimensionen måste förbli ett viktigt instrument för att utveckla våra förbindelser med Ryssland. Undertecknandet av avtalet om ett multilateralt miljöprogram för kärnenergisektorn i Ryska federationen kommer att frigöra anslag till skyddet mot de kärntekniska riskerna i nordvästra Ryssland, anslag som ansamlats just inom den nordliga dimensionens ramar.
Jag skulle vilja påpeka att det under de senaste dryga 13 åren har skett enorma förändringar när det gäller Ryssland. Traditionella stereotyper har vederlagts, nya förutsättningar har skapats, Rysslands förbindelser med Europeiska unionen, Nato och Förenta staterna har förändrats radikalt, och detta ger upphov till nya omständigheter, vars betydelse varje medlemsland och Europeiska unionen som helhet väger och försöker bestämma i syfte att se hur de bör gå vidare och vilken dynamik de bör ge.
Inom dessa ramar måste man ta hänsyn till det som sagts om de utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiska frågorna, men jag skulle vilja påpeka att man här måste vara väldigt försiktig. Detta är inte frågor där man kan gå framåt snabbt. De kräver ett långsiktigt synsätt och en långsiktig strategi samt ett tillvägagångssätt som inte ger upphov till konflikter och motstridiga omständigheter när det gäller grundläggande strategiska val av Europeiska unionen och Europa mer allmänt. Vi välkomnar följaktligen de möjligheter som öppnar sig och går framåt enligt de tillvägagångssätt och med den grad av frihet som vi från gång till gång bedömer öppnar för och medger olika former av närmare samarbete.

Oostlander (PPE-DE).
Kan rådets tjänstgörande ordförande säga något mer om ratificeringen av gränsavtalen mellan Lettland, Estland och Ryssland? Jag bad uttryckligen om det.

Verheugen
Herr ledamot! Jag kan meddela er att det i samband med slutförandet av avtalet mellan Ryssland och Litauen föreligger ett säkert löfte från duman om att gränsavtalet med Litauen skall ratificeras fram till slutet av denna månad. I fråga om de andra kan jag tyvärr inte ge er någon sådan positiv information, men vi arbetar på det. Det är emellertid i praktiken inte det minsta problematiskt, eftersom gränsprocedurerna är helt oomstridda. Det enda verkliga problemet fanns i samband med Kaliningrad, och det är löst.

Talmannen.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag som ingivits i enlighet med artikel 37.2 för att avsluta debatten.

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till rådet (B5-0089/2003). Vi skall behandla en rad frågor till rådet.

Talmannen.
Fråga nr 1 från Alexandros Alavanos (H-0215/03):

Angående: Genomförande av rådets direktiv 1999/70/EG i Grekland
I rådets direktiv 1999/70/EG

Yiannitsis
Enligt artikel 2.1 i rådets direktiv 1999/70/EG om ramavtalet om visstidsarbete, som ingåtts av Europeiska fackliga samorganisationen, Europeiska industri- och arbetsgivarorganisationen och Europeiska centrumet för offentliga företag, skall medlemsstaterna följa ifrågavarande direktiv senast den 10 juli 2001.
Enligt artikel 2.2 kan medlemsstaterna vid behov förfoga över ytterligare högst ett år för att genomföra ifrågavarande direktiv, om det är nödvändigt för att ta hänsyn till särskilda svårigheter eller till att genomförande sker genom kollektivavtal.
Med hänsyn till dessa fakta uppmanar rådet ledamoten att ställa frågan till kommissionen, eftersom kommissionen är ansvarig för att övervaka framstegen när det gäller medlemsstaternas genomförande av gemenskapsrätten.
Jag beklagar, men på grund av min egenskap av företrädare för rådet kan jag inte gå in på fler av de många detaljerna, vilka skulle belysa saken för ledamoten.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Jag har uppmärksamt lyssnat till den tjänstgörande ordförandens svar. Helt visst har kommissionen ett ansvar för gemenskapslagstiftningens genomförande, men inte heller rådet kan vara helt utan ansvar för det faktum att ett medlemsland inte genomför ett betydelsefullt direktiv. I jämförelse med den ursprungliga frågan finns det i dag ett presidentdekret - utfärdat för en månad sedan -, men detta kvävdes i sin linda, eftersom Kretas civila appellationsdomstol i sin dom 466 år 2002 ansåg att det strider mot de grundläggande bestämmelserna i gemenskapsdirektivet. Jag kan inte göra annat än att upprepa min fråga, med dessa nya fakta, för den tjänstgörande ordföranden.

Yiannitsis
Jag har ingenting annat att säga än att jag uppmanar ledamoten ta upp sin fråga med kommissionen.

Talmannen.
Fråga nr 2 från Josu Ortuondo Larrea (H-0217/03):

Angående: Kriget mot Irak: tankning av bombplan B-52 som flyger över europeiska städer
Baskien och hela nordöstra delen av Iberiska halvön har överraskats av en tidningsnotis om färdvägen för bombplanen B-52 från luftbasen i Fairford (England) mot Irak. Bombplanen tankas tydligen av tankflygplan ?KC-135 Stratotanker? medan de flyger över Bilbao, Pamplona, Zaragoza och Barcelona innan de kommer till Medelhavet. I stället för att tanka när de befinner sig över Atlanten väljer de en kortare väg genom att flyga över områden som ligger nära intill tätorter med hundratusentals invånare vars säkerhet äventyras. Spanska luftstridskrafternas flygplan har förbjudits att genomföra sådana flygningar över tätorter.
Anser inte rådet att dessa flygplan kränker medborgarnas säkerhet genom att flyga över tätbefolkade städer? Anser inte rådet, om man även beaktar de tankningar som görs i luften, att man här underskattar befolkningens rättigheter genom att prioritera intressen relaterade till ett grymt krig som drivs i strid med den allmänna opinionen i Europa och globalt och utan godkännande av FN:s säkerhetsråd? Anser inte rådet att EU bör fördöma Aznar och dennes regering som tillåter dessa farliga luftoperationer och som stöder och deltar i det illegala kriget mot Irak?

Yiannitsis
De påståenden som härrör från de journalistiska nyheter som ledamoten hänvisar till i sin fråga har varken offentliggjorts eller diskuterats i rådet. Frågan ligger under den spanska statens behörighet.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr tjänstgörande rådsordförande! De spanska medborgarna glömmer inte bort hur Fraga Iribarne, grundare av och hederspresident i det spanska högerpartiet Partido Popular, förutom att han är mentor till president Aznar, lurade dem medan han var minister för diktatorn Franco genom att bada vid stränderna i Mojácar och säga att han gjorde det i Palomares, där fyra vätebomber hade fallit till följd av en kollision mellan ett B-52-bombplan och ett tankflygplan under en tankning i luften. Under tiden skrapade och tappade nordamerikanerna upp 105 hektar mark som hade blivit förorenat med radioaktivitet i ett stort område som stängdes för spanjorerna, vilket de döpte till Wilson-lägret. Även den här gången började den spanska regeringen, som leds av partiet Partido Popular, med att förneka att flera B-52-plan tankades medan de flög över städerna Bilbao, Iruña/Pamplona och Barcelona den 21 mars i år, på väg mot Irak.
Inför de bevis som har tillhandahållits av lufttrafikkontrollanterna blev den spanska regeringen så illa tvungen att erkänna, vilket den gjorde i går, att den gav tillstånd till överflygning och tankning den dagen av åtta bombflygplan lastade med 240 ton bomber, och den rättfärdigade detta genom att säga att det handlade om en manöver med låga risker. Anser rådet att det är godtagbart att dessa tankningar genomförs under flygningar över tätbefolkade städer och att man säger att det inte finns några risker med detta? Anser rådet att det är demokratiskt att en regering cyniskt har förnekat dessa händelser och har lurat sina medborgare på ett sådant uppenbart sätt?

Yiannitsis
Jag tycker att ledamoten bara har talat mer i detalj om en rad händelser som rådet är ovetande om, och som jag har sagt är det en fråga som uteslutande ligger under den spanska statens behörighet. Det är inte en fråga som Europeiska unionens råd är behörigt att behandla.

Talmannen.
Ni har tydligt hört vad rådet har sagt. I princip ger inte svaret utrymme för fler följdfrågor, men jag kommer att tillåta dem.
Herr Nogueira har ordet för en följdfråga.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Den spanska staten har tydligt visat sitt stöd till den ensidiga attack som Förenta staterna och Förenade kungariket har iscensatt mot Irak. Nu kommer Spanien, tillsammans med Italien och Polen, att agera som en ockupationsmakt i den irakiska staten. Anser rådet att den spanska staten följaktligen har del i det internationella ansvaret på grund av sin krigiska, olagliga och obefogade aggression? Hur kommer Europeiska unionen att förhålla sig när det gäller agerandet i Irak, när medlemsstater ockuperar landet?

Talmannen.
Jag måste påminna herr Nogueira om att hans fråga - nr 3 - som skulle ha varit nästa fråga, har bortfallit, och det har mycket att göra med er följdfråga eftersom det har genomförts en debatt med anledning av ett uttalande från rådet och kommissionen i morse. Jag anser att jag är skyldig att påminna ledamoten om det. Hur som helst har herr Yiannitsis ordet om han anser att han har något att tillägga.

Yiannitsis
Frågan om hur den spanska regeringen har handskats med Irakfrågan eller vilka andra sammanhörande frågor som helst är inte frågor som jag, som rådets tjänstgörande ordförande, kan kommentera och tala om på det sätt ledamoten önskar.

Oreja Arburúa (PPE-DE).
Sanningen att säga skulle jag gärna önska att Ortuondo Larrea inte alltid drar upp nationella frågor i parlamentet och att han i stället bidrar till byggandet av Europa, eftersom jag anser att det är det vi alla är här för att göra.

Talmannen.
Ärade ledamöter! Jag ber er - även om jag kommer att ge er ordet - att ni betraktar den här frågan som avslutad. Rådets tjänstgörande ordförande har gett ett tveklöst och tydligt svar när det gäller bakgrunden till den här frågan. Hur som helst har Ortuondo Larrea ordet om han vill göra ett personligt uttalande.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Med all respekt för Oreja Arburúas åsikter tar jag upp frågor som berör de europeiska medborgarna här. De baskiska och katalanska medborgarna, som har löpt risken för överflygningen av B-52-planen, och även andalusierna, som drabbades av att fyra bomber föll över dem, är europeiska medborgare. Svaret att detta är ett internt ärende är naturligtvis bara för att man inte vill ta tjuren vid hornen, när detta är en fråga som berör de europeiska medborgarna.

Talmannen.
Jag ser att även metaforerna kommer från Spanien: tjuren och hornen. Det finns inte utrymme för någon ordningsfråga; jag anser att den möjligheten är uttömd i och med att Ortuondo Larrea har utnyttjat sin rätt att göra ett personligt uttalande.

Talmannen.
Fråga nr 3 bortfaller.

Talmannen.
Fråga nr 4 från Bernd Posselt (H-0223/03):

Angående: Reform av Daytonavtalet
Hur ställer sig rådets ordförandeskap till tanken på en reform av Daytonavtalet, som skulle innebära att Bosnien och Hercegovina omstruktureras från en gemenskap som består av tre befolkningsgrupper och två enheter till en förbundsstat som består av tre likaberättigade befolkningsgrupper?

Yiannitsis
Principen om lika rättigheter för de folk som tillsammans utgör Bosnien och Hercegovina befästs i författningen, såsom citeras i bilaga 4 till fredsavtalet, och har bekräftats av Bosnien och Hercegovinas författningsdomstol. Med en viktig dom i september 2000 slog domstolen fast att ?det uttryckliga erkännandet i Bosnien och Hercegovinas författning av bosnier, kroater och serber som folk som tillsammans utgör landet medger en enda tolkning: att de åtnjuter jämlikhet som befolkningsgrupper?. Dessutom sägs att ?den författningsenliga princip om kollektiv jämlikhet mellan folk som tillsammans utgör landet, vilken följer av beskrivningen av bosnier, kroater och serber som folk som tillsammans utgör landet, förbjuder varje slags särprivilegium för det ena eller andra av dessa folk, varje slags ensidig dominans i de statliga strukturerna och varje slags etnisk homogenisering genom uppdelning på territoriell grund?. Till följd av denna dom ändrades den serbiska republikens och federationens författning, så att de oförenliga bestämmelserna togs bort. Ny lagstiftning antogs för att även garantera representationen för de tre folk som tillsammans utgör landet på alla nivåer av samhällsstyrningen och i hela den offentliga sektorn.
Genom stabiliserings- och associeringsprocessen fortsätter Europeiska unionen att understödja demokratiseringen, rättsstaten och den ekonomiska reformeringen som medel att främja minoriteternas rättigheter och som medel att främja lika möjligheter för alla medborgare.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Först vill jag påpeka att man också på tyska säger att man tar tjuren vid hornen, fastän det hos oss tyvärr inte förekommer någon tjurfäktning, men vi har också dessa metaforer.
Jag vill tacka rådets ordförande för hans mycket exakta och bra svar och vill rikta en tilläggsfråga till honom: Skulle man inte - om denna utveckling faktiskt äger rum, vilken jag verkligen välkomnar, nämligen att jämlikheten för de tre folkgrupperna blir bättre förankrad - också kunna ta itu med att åstadkomma en viss avbyråkratisering av strukturerna? Många bosnier har sagt till mig att det finns för många och för små kantoner, vilket ju beror på den bristande jämvikten och vilket leder till att en stor del av bruttonationalprodukten och den internationella hjälpen sväljs av ett övermått av byråkrati.

Yiannitsis
Jag skulle till att börja med vilja säga att den liknelse som hörts även finns i grekiskan. Det verkar som om den när allt kommer omkring används i alla Europeiska unionens länder, oberoende av om det finns tjurar eller ej, och låt mig påminna om att tjurfäktningar i alla händelser framställs på fresker i de minoiska palatsen, som är tusentals år gamla - äldre än det moderna Spanien. När det gäller vårt ämne skulle jag vilja notera er anmärkning. Jag har ingenting att säga. Byråkratins begränsning kan vara ett problem. I den mån det är möjligt kan man undersöka saken, men som ni förstår går det inte att lägga sig i en rad mycket interna frågor i dessa länder utan att det betraktas som inblandning av ett annat slag.

Talmannen.
Fråga nr 5 från Othmar Karas (H-0229/03):

Angående: Europeisk skattereformpolitik för företag
I synnerhet små företag lider av att det finns 15 (snart 25) olika skattesystem, av den administrativa börda som följer av olika momsregler och av de enorma administrativa krav som olika system för företagsbeskattning och talrika dubbelbeskattningsavtal ger upphov till.
Hur kan man försvara det faktum att stora företag har en mindre faktisk skattebörda än de små och medelstora företagen, som inte kan ordna sin verksamhet på ett sådant sätt att den skulle beskattas så lågt som möjligt? Hur ställer sig rådet till tanken att man - vilket parlamentet har krävt - fortsätter det mycket framgångsrika projektet med att sänka momsen inom arbetsintensiva tjänstesektorer, för att undvika ?svart? arbetskraft och skapa gynnsammare sysselsättningsvillkor? Vad anser rådet om kravet att företagen i Europeiska unionen enbart skulle momsdeklarera i det land där de bedriver sin verksamhet? Och vad anser rådet om det planerade pilotprojektet för att underlätta skattebördan för små och medelstora företag, enligt vilket företagen betalar skatt i det land där de bedriver sin verksamhet? Hur ställer sig rådet till tanken om att utvidga principen om kvalificerad majoritet till att omfatta de områden som direkt påverkar den europeiska inre marknadens funktionsduglighet?

Yiannitsis
De små och medelstora företagens kostnader för administration och anpassning har ägnats särskild uppmärksamhet inom ramen för rådets strävan att samordna de olika skattesystemen. Rent allmänt skulle jag vilja säga att rådet många gånger har ägnat sig åt initiativ och förslag om hur de problem och svårigheter som är förknippade med små och medelstora företags tillträde till marknaden kan begränsas. När det gäller bedömningen av enskilda initiativ bör ledamoten rikta sin fråga till Europeiska gemenskapernas kommission, som har till uppgift att övervaka ifrågavarande åtgärder.
I fråga om det förfarande enligt vilket rådet fattar beslut på skatteområdet bör det påpekas att de relevanta bestämmelserna föreskrivs i fördraget, och ingen kan begära av rådet att det skall ändra dessa bestämmelser. Ledamoten har dock säkerligen uppmärksammat de diskussioner som förts den senaste tiden inom konventets ramar om att eventuellt öka användningen av omröstningar med kvalificerad majoritet, vilket skulle möjliggöra ett annorlunda arrangemang även här, med mer önskvärda och positiva resultat som följd.

Karas (PPE-DE).
Herr rådsordförande! Även om ni säger att man inte kan begära av rådet att det plötsligt skall ändra sin inställning, så anser jag ändå att man nog kan förvänta sig att rådet är berett att ändra sin inställning, om den orsakar problem. Vi har snedvridningar av konkurrensen på den inre marknaden som orsakas av 25 olika skattesystem, de små och medelstora företagen missgynnas framför allt i sin gränsöverskridande verksamhet, och vi har naturligtvis problem när det gäller att stärka den inre marknaden och den europeiska ekonomin på grund av principen om enhällighet i rådet när det gäller skattefrågor. Därför frågar jag er än en gång: Vilka initiativ kommer ni från rådets sida att ta för att undanröja de nackdelar för de små och medelstora företagen, som orsakas av de olika skattesystemen, och totalt sett få den inre marknaden att fungera? Vilka initiativ har medlemsstaterna tillgripit i konventet för att undanröja principen om enhällighet när det gäller den inre marknaden?

Yiannitsis
Ledamoten talar om strukturproblem på den inre marknaden m.m. Jag skulle till att börja med vilja påpeka att varje företag i vilket som helst av Europeiska unionens länder så gott som alltid omfattas av endast ett - inte 25 - skattesystem, nämligen skattesystemet i det land där det verkar. Följaktligen finns inte det problemet att ett litet företag omfattas av 25 eller 15 olika skattesystem och därför trycks ned eller förfördelas vid en jämförelse med ett stort företags möjligheter.
För det andra, om man ser på de möjligheter ett litet företag har att expandera till andra marknader, i synnerhet till den europeiska inre marknaden. Jag skulle vilja påminna om de problem ett litet företag som finns i södra Tyskland har att komma in ens på marknaderna i norra Tyskland liksom om de problem ett litet företag med säte i Aten har att expandera och täcka stora delar av marknaden i det egna landet. Detta är problem som har att göra med strukturer på vilka skattesystemen har obetydlig inverkan. Jag tror i alla händelser att de finns i varje land. De finns i mitt eget hemland, för att ta ett exempel, och jag vet att de finns i väldigt många länder där skattesystemet för de små och medelstora företagen och en rad stödformer som medges inom konkurrensreglernas ramar syftar just till att stärka dessa företag. Vidare är den institutionella ram som finns och som föreskriver enhällighet mellan medlemsländerna i skattefrågor bindande, och inget ordförandeskap kan tvinga igenom initiativ och arrangemang om dessa arrangemang inte stöds av alla 15 länder.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Rådet har bett kommissionen göra en konsekvensbedömningför Basel II. Vi vet att denna undersökning ännu inte är klar, men att Europeiska unionen påverkas av effekterna av Basel II - särskilt kan här nämnas kreditvärdigheten för de små och medelstora företagen och de säkerheter som dessa måste tillhandahålla.
Min fråga är: Vad kommer rådet att göra för att få denna undersökning till stånd, och hur kommer rådet att behandla skattereformsproblemen, så att små och medelstora företag kan uppfylla kraven i Basel II?

Yiannitsis
Vi skall försöka ta reda på varför Europeiska kommissionen dröjer. Det finns många fall när Europeiska kommissionen av sakskäl kan dröja med att lägga fram en undersökning. Det har även hänt oss tidigare under det grekiska ordförandeskapet. På grundval av denna undersökning - och jag tror inte att en enda undersökning kommer att lösa alla problem - och de förslag som kan följa kommer vi naturligtvis att se hur vi bör handla.

Talmannen.
Fråga nr 6 från Seán Ó Neachtain (H-0230/03):

Angående: EU-initiativ för att rädda Amina Lawal från döden genom stening
Kan rådet ange vilka initiativ den tar för att rädda livet på Amina Lawal, den nigerianska kvinna som överklagar sin dom om obligatoriskt dödsstraff genom stening? Hennes överklagan sköts upp till efter valet i april 2003. Känner rådet till andra liknande domar och vilka åtgärder vidtar det i de fallen?

Yiannitsis
EU har på nära håll följt frågan om Amina Lawal, som i fjol dömdes till döden genom stening, och genom uttalandet av den 21 augusti 2002 uttryckt vår djupa oro över appellationsdomstolens beslut, genom vilket Amina Lawals överklagande avslogs. Efter det att detta ärende blev känt har rådet inte fått kännedom om andra liknande domar.
EU kommer att fortsätta att utöva påtryckningar inom ramen för den politiska dialogen och på olika nivåer, särskilt genom delegationscheferna i Abuja, och betona att Nigeria måste garantera att författningen förblir den högsta lagen i landet.
Amina Lawals försvar har formulerat den åsikten att stödåtgärder bör vidtas på ett diskret och konfidentiellt sätt på grund av de författningsmässiga problem som härrör från tillämpningen av sharialagstiftning i vissa stater. EU har beaktat detta råd och är av den åsikten att det så länge ärendet inte anses vara under aktiv behandling är bättre att följa ett allmänt tillvägagångssätt, såsom det jag nämnde tidigare, och att inte individualisera frågan. Inom dessa ramar har EU upprepat sin ståndpunkt i fråga om dödsstraffet och uppmanat Nigerias regering av fortsätta att arbeta för att avskaffa dödsstraffet och för att förebygga varje form av hård, omänsklig eller förödmjukande behandling eller bestraffning. Mer specifikt manar vi Nigerias myndigheter att fullständigt respektera de mänskliga rättigheterna och den mänskliga värdigheten, i synnerhet när det gäller kvinnor.
I detta fall fäster EU mer allmänt särskild vikt vid det civila samhällets roll, och vi stöder människorättsorganisationerna och andra icke-statliga organisationer som verkar på detta område.
Mot bakgrund av att valet nu är genomfört kommer EU att fortsätta att engagera sig i denna fråga - det är en viktig fråga - och att vidta välbetänkta åtgärder med utgångspunkt i domstolarnas handlingssätt framöver.

Ó Neachtain (UEN).
Jag vill tacka rådets tjänstgörande ordförande för hans svar. Jag anser att det är i viss mån tillfredsställande. Men detta är ett alldeles fruktansvärt fall som bör följas närmare än vad hans svar låter ana, för det finns andra liknande fall och liknande domar i Nigeria och på andra ställen. Vi måste visa att vi menar allvar när vi kräver ett slut på dessa de skändligaste av gärningar och att vi vänder oss mot att någon förnekas den mest grundläggande mänskliga rättigheten - rätten att leva. Därför hoppas jag att rådet kommer att vidta ytterligare åtgärder för att se till att detta inte fortsätter och att man även undersöker var andra liknande domar har fällts.
Jag tackar än en gång rådets tjänstgörande ordförande för hans svar, men jag anmodar er att följa detta ännu närmare när det gäller den mest grundläggande mänskliga rättigheten, som jag nämnde.

Yiannitsis
Jag skulle vilja påpeka att rådet fäster särskild vikt vid de mer allmänna frågor som står i samband med de mänskliga rättigheterna och i alla händelser med detta slags bruk i vissa länder i det internationella systemet när det gäller den allmänna delen. När det gäller det specifika fallet vill rådet inte göra någonting annat än att följa sin förmanande strategi för att inte förvärra situationen, utan tvärtom vara till största möjliga nytta i det specifika fallet och kunna uppnå resultat.

Thors (ELDR).
Herr talman, rådsordförande! Jag undrar om det finns något EU-land som har förklarat sig berett att ge Amina Lawal skydd för den händelse att domstolsprocessen inte skulle gå på det sätt som vi önskar. Har något land visat beredskap i rådet att göra en sådan framställan? Om vi på allvar vill skydda henne måste vi pressa våra länder till att ge henne skydd mot denna typ av statsförföljelse, som de facto sker mot många kvinnor.

Yiannitsis
Jag har inget svar på er fråga just nu. Vi kan undersöka saken och lämna ett skriftligt svar.

Talmannen.
Fråga nr 7 från Niall Andrews (H-0232/03):

Angående: Cotonouavtalet och rådets prioriteringar
Kan rådet, mot bakgrund av Cotonouavtalets ikraftträdande den 1 april 2003, ange sina prioriteringar för att stärka den politiska dimensionen, lösa skuldfrågan, minska fattigdomen och diskutera de huvudsakliga hälsoproblemen vid en tidpunkt med allt större ekonomisk osäkerhet i världen?

Yiannitsis
Cotonouavtalet grundar sig på tre huvudsakliga pelare: politisk dialog, ekonomiskt och handelstekniskt samarbete samt utvecklingsbistånd. Partnerskapet är inriktat på målet att minska och om möjligt utrota fattigdomen, vilket går hand i hand med målen att uppnå en hållbar utveckling och att gradvis införliva länderna i Afrika, Västindien och Stilla havet (AVS) i den globala ekonomin.
Samarbetet AVS-EG grundar sig på en rad fundamentala principer, däribland principerna om jämlikhet mellan partner och användning av utvecklingsstrategier. I fråga om uppfyllandet av målen för partnerskapet fastslås i Cotonouavtalet tydligt att AVS-staterna fastställer utvecklingsstrategierna för sina ekonomier och samhällen med full bestämmanderätt.
De flesta av avtalets bestämmelser genomfördes med hjälp av övergångsavtal långt före dess egentliga ikraftträdande i april 2003. I och med Cotonouavtalets ikraftträdande är anslagen i nionde Europeiska utvecklingsfonden (EUF) nu tillgängliga. Planeringen för dessa resurser, det vill säga utarbetandet av en stödstrategi för varje land, vilken grundar sig på de särskilda målen på medellång sikt och på landets utvecklingsstrategier, liksom fastställandet av ett vägledande program för att genomföra stödstrategin för respektive land, har redan slutförts.
Kommissionen har meddelat sin avsikt att använda reserverna i nionde EUF för att finansiera framför allt gemenskapens bidrag till internationella initiativ till förmån för utvecklingsländerna, till exempel initiativ för att minska skuldbördan och främja hälsan. Dessa förslag, som just nu behandlas av rådet, kommer även att medge snabbare utbetalning av EUF:s resurser. Genomförandet av dessa förslag kommer att kräva gemensamma beslut med AVS-länderna.
Rådets prioriteringar för EG:s utvecklingspolitik anges tydligt i det uttalande av rådet och kommissionen som antogs i november 2000, i vilket sex prioriterade områden fastställs på grundval av gemenskapsåtgärdens mervärde och dess bidrag för att minska fattigdomen. Dessa områden är: sambandet mellan handel och utveckling; regional integration och regionalt samarbete; stöd för makroekonomiska politiska åtgärder; att främja lika tillgång till sociala tjänster, transporter och livsmedelssäkerhet; en hållbar utveckling inom jordbruket och, slutligen, att skapa institutionell infrastruktur.
Rådet stöder kommissionens ansträngningar att se till att gemenskapens externa bistånd hanteras effektivare och att EUF:s resurser används i enlighet med målen och kriterierna i Cotonouavtalet.

Andrews (UEN).
Jag vill tacka rådets tjänstgörande ordförande för hans svar. Det var verkligen ett mycket uttömmande svar, men en av de frågor som jag har upptäckt under ett nästan trettioårigt engagemang i utvecklingsfrågor är att man inte särskilt betonar utbildningen.
Anledningen till att jag ställde denna fråga till rådet var att jag vill utröna om rådet och Europeiska unionen kan göra mer för att betona utbildningen. I utvecklingsländer är det så att den som behärskar de tre grundläggande färdigheterna - läsa, skriva och räkna - till och med på den allra enklaste nivån, kan trotsa byäldste och lokalsamhällets ledare. För den som inte är läs- och skrivkunnig är det omöjligt.
Syftet med att ställa denna fråga var att försöka flytta tonvikten, för vi kan inte komma till rätta med fattigdom genom att fortsätta med samma gamla formel. Jag anser att ?utbildning, utbildning och åter utbildning? är det verkliga svaret på fattigdomen. Där bör tonvikten ligga.

Yiannitsis
Jag noterar ledamotens påpekande. Jag kan inte göra annat än att hålla med honom om att utbildning är en central förutsättning för framgång. I informationsteknikens och kunskapens tidevarv är utbildning dessutom någonting fullständigt grundläggande. I fråga om möjligheten att ingripa ytterligare i dessa länders inrikespolitik antecknar jag hans påpekande. Jag kommer att vidarebefordra det till Europeiska kommissionen, och vi kommer också att ha det i åtanke inom rådets ramar.

Talmannen.
Fråga nr 8 från Liam Hyland (H-0234/03):

Angående: WTO och tidsfrister för jordbruket
Förhandlarna vid WTO kunde inte komma överens om riktlinjer för jordbruksförhandlingarna innan tidsfristen löpte ut den 31 mars 2003. Anser rådet att tillfredsställande framsteg kan göras på andra områden i tid inför WTO:s femte ministerkonferens i Cancún i Mexiko i september i år och att mer acceptabla förslag på jordbruksområdet kan behandlas i linje med det förhandlingsmandat rådet gav till kommissionen? Hur ser rådet på åsikter som uttryckts i USA av direktören för institutet för internationell ekonomi, Fred Bergsten, som enligt Reuters sade att WTO-förhandlingarna sannolikt kommer att hålla på till mitten av 2007 när Vita Husets nuvarande förhandlingsmandat löper ut?

Yiannitsis
Rådet medger att det allmänna läget i Dohaförhandlingarna om utvecklingsfrågor är allt annat än tillfredsställande, framför allt på grund av att tidsfristerna inte har respekterats när det gäller villkoren på vissa områden, såsom tillgång till läkemedel och jordbruksområdet. Dödläget i fråga om läkemedlen beror på Förenta staternas vägran att gå med på en lösning som godtagits av nästan alla andra länder. När det gäller jordbruket är läget mer komplicerat, och de upprepade ansträngningarna av ordföranden i WTO:s jordbruksutskott, Harbinson, har förkastats av alla aktörer, men av olika och sinsemellan motstridiga skäl. Rådet är självfallet berett att granska varje ny text som Harbinson eller någon annan lägger fram.
Trots dessa svårigheter är det i dagens situation likväl väsentligt att dynamiken i förhandlingarna inom WTO:s ramar bevaras och att väsentliga framsteg görs inför konferensen i Cancún. Till att börja med är det i dagens osäkra internationella politiska klimat ännu viktigare att det görs väsentliga framsteg när det gäller jordbruksfrågorna. Dessutom har de senaste multilaterala mötena i Genève visat att det finns ökad insikt bland WTO:s medlemmar om att den förberedande processen bör komma framåt under de närmaste månaderna, så att arbetsbördan på konferensen i Cancún inte blir alltför stor.
Slutligen delar rådet inte de pessimistiska åsikter som hörts från vissa håll om konferensen i Cancún. De problem som måste lösas före Cancún är många, men det är inte första gången vi arbetar under tidspress i förhandlingar om handeln. Om alla viktiga aktörer gör seriösa ansträngningar och visar verklig politisk vilja kan framsteg göras i alla olösta frågor under de närmaste månaderna. Det är följaktligen nödvändigt att eftersträva positiva sammankopplingar mellan frågor för att återställa processens dynamik, mot bakgrund av att alla sidor vet att det inte finns någon överenskommelse förrän en fullständig överenskommelse träffas.
När det gäller jordbruket har rådet bekräftat, vid sitt möte den 8 april 2003, sitt stöd för gemenskapens förslag om villkoren på jordbruksområdet och uppmanat kommissionen att fortsätta sina ansträngningar i syfte att nå en överenskommelse på den grunden, eftersom det enligt rådets mening är den mest realistiska vägen för att slutföra förhandlingarna i enlighet med den tidsplan som fastställdes i ministeruttalandet från Doha.

Hyland (UEN).
Jag vill tacka rådets tjänstgörande ordförande för hans mycket uttömmande svar. Jag är övertygad om att han är medveten om ansträngningarna att komma överens om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken före världshandelsavtalet och den tidsfrist till juni som utskottet har satt. Jag har helt nyligen lämnat utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, där jag framhöll att vi går alltför fort fram för att klara de tidsfristerna. Jag är övertygad om att rådets tjänstgörande ordförande är medveten om de konsekvenser WTO kan ha för ett eventuellt avtal om den gemensamma jordbrukspolitiken.
Min fråga är därför: i vilken utsträckning kan en överenskommelse om en reform skyddas i de förestående WTO-förhandlingarna? Kan ordföranden försäkra kammaren att oavsett vad man kommer överens om när det gäller reform av Europas gemensamma jordbrukspolitik så kommer det att skyddas fullt ut i de förhandlingarna, för i annat fall skulle hela förhandlingsprocessen vara meningslös?

Yiannitsis
Jag skulle vilja nämna begreppen rationella förväntningar och rationellt uppträdande och säga att tanken självklart inte är att de resultat som uppnås inom ramen för de förhandlingar som förs inom Europeiska unionen inte skall kunna garanteras och vara förenliga med det som bestäms på global nivå.

Talmannen.
Fråga nr 9 från Brian Crowley (H-0236/03):

Angående: Stängning av reaktorn Calder Hall Magnox i Sellafield
Kommer rådet, med tanke på den välkomna stängningen av reaktorn Calder Hall Magnox i Sellafield i slutet av mars 2003, nu aktivt att stödja krav på stängning av de fem återstående Magnox-anläggningarna i Förenade kungariket, som utgör ett allt större säkerhetsproblem ju äldre de blir?

Yiannitsis
Frågan om kärnsäkerhet sysselsätter rådet allmänt, och rådet stöder strävan mot en hög kärnsäkerhetsnivå i hela Europeiska unionen fullständigt. Behörigheten och ansvaret när det gäller kärnsäkerhet ligger likväl hos de berörda medlemsstaterna, vilket följaktligen innebär att rådet inte har möjlighet att kommentera säkerheten och andra aspekter som gäller specifika reaktorer i specifika medlemsstater.
Som ledamoten säkert känner till får varje reaktor i regel vara i drift endast så länge den uppfyller kraven för en hög kärnsäkerhetsnivå. Gemenskapens gällande lagstiftning om säkerheten vid kärntekniska anläggningar grundar sig huvudsakligen på kapitel 3 i avdelning II i Euratomfördraget. I direktiv 96/29/Euratom om fastställande av grundläggande säkerhetsnormer för skydd av arbetstagarnas och allmänhetens hälsa mot de faror som uppstår till följd av joniserande strålning föreskrivs de grundläggande skyldigheter på strålskyddsområdet som måste fullgöras. Rådet fäster även uppmärksamheten på det färska förslaget till direktiv från kommissionen om fastställande av grundläggande skyldigheter och allmänna principer för säkerhet vid kärntekniska anläggningar, vilket kommer att granskas noga.

Crowley (UEN).
Herr talman! Jag vill tacka rådets tjänstgörande ordförande för hans svar. Även om han kanske har rätt i teknisk bemärkelse när han säger att rådet inte har något ansvarsområde eller någon sådan roll i frågan om kärnkraftsanläggningar, så finns det ett omedelbart behov av politiskt ledarskap. Denna fråga har, som ni själv sade, diskuterats ett antal gånger inom rådet. Om ni ser på fördragen som ger den rättsliga grunden och medlemsstaterna och de olika institutionerna befogenhet att vidta åtgärder, så framgår det faktiskt att rådet kan agera inom ramen för Euratomfördraget.
Vad jag är ute efter är ett åtagande från er herr ordförande, som tjänstgörande ordförande, att ta upp detta i rådet någon gång i framtiden. Vi skulle kunna fylla den här kammaren med rapporter om olyckor, utsläpp, miljöskador, skador på människor och skador på egendom som beror på den dåliga skötseln, det felaktiga uppförandet och den dåliga konstruktionen av Magnox-anläggningar av den här typen. Det är viktigt att vi får det åtagandet nu, vid en tidpunkt då kärnkraftsindustrin säger att kärnkraft kan vara bra för Kyoto och bra för miljön. Vi skulle kunna upprätta en lång förteckning över olycksfall och skador som orsakats av radioaktiva utsläpp, och därför bör åtgärder vidtas omedelbart.

Yiannitsis
Som jag har sagt finns det ett förslag från kommissionen som behandlas av rådet, och förutsatt att rådet uppnår resultat kan det ha en grund för att behandla detta slags frågor. Jag skulle dessutom vilja påpeka att problemet inte är tekniskt. Problemet har, förutom de nationella aspekterna, även institutionella dimensioner. Det har naturligtvis även politiska dimensioner, men även institutionella dimensioner, som man bör respektera och inte kränka, och detta skapar begränsningar både i denna fråga och i många andra frågor där det finns institutionella föreskrifter om de gränser inom vilka rådet kan ingripa.

Talmannen.
Fråga nr 10 från Gerard Collins. Frågeställaren ersätts av Andrews (H-0238/03):

Angående: Den europeiska landsbygdsmodellen
Det grekiska ordförandeskapet har betonat vikten av den europeiska landsbygdsmodellen och dess grunder, nämligen familjejordbruk och lokala samhällen samt små städer och byar i EU:s landsbygdsområden. Kommer rådet nu att uttala sig om de framsteg som gjorts under det grekiska ordförandeskapet med att bevara och främja denna europeiska landsbygdsmodell?

Yiannitsis
Det grekiska ordförandeskapet fortsätter det föregående ordförandeskapets ansträngningar och försöker sedan i januari efter bästa förmåga påskynda behandlingen av lagstiftningsförslagen om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, däribland naturligtvis även förslaget till förordning rörande landsbygdsutveckling. Efter den orientering jag nyligen fick om utvecklingen i det behöriga utskottet skulle jag kunna tillägga att jag är optimistisk i fråga om utsikterna för detta arbete. Diskussionen om reformen under detta första halvår bör ge rådet möjlighet - efter det att även Europaparlamentet yttrat sig - att i juni nå en överenskommelse om reformförslagen som helhet.
Vårt ordförandeskap fäster stor vikt vid att skydda den europeiska multifunktionella jordbruksmodellen, som riktar uppmärksamheten mer på landsbygdsutveckling, och det skulle inte kunna vara annorlunda, mot bakgrund av att vi har prövat denna modells värde även i vårt land. Under de diskussioner som redan genomförts om förslagen som helhet mottogs synpunkterna i dessa i allmänhet positivt, och vidare betonades den vikt som dessa frågor - i synnerhet landsbygdsutveckling i randområden - måste ges.
Rådet och kommissionen är därtill medvetna om att finansieringen genom den gemensamma jordbrukspolitiken måste rättas efter Europeiska rådets slutsatser från Berlin om utgiftstak liksom efter Europeiska rådets slutsatser från Bryssel i oktober 2002. Åtgärderna för landsbygdsutveckling kommer följaktligen att vara beroende av de tillgängliga anslagen i den gemensamma jordbrukspolitikens andra pelare liksom av de resurser som skulle härröra från en möjlig omfördelning av de medel som kan komma att frigöras inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitikens första pelare till följd av den planerade reformen.

Talmannen.
Herr Andrews! Om ni vill omformulera er fråga, har ni ordet. Om ni inte vill formulera om den har Ó Neachtain ordet för att ställa sin fråga.

Ó Neachtain (UEN).
Jag tackar rådets tjänstgörande ordförande för det uttömmande svaret. Jag vill bara säga, som någon som kommer från ett perifert område på västra Irland, att den europeiska landsbygdsmodellen är allvarligt hotad av Europeiska unionens skiftande förordningar i många fall, i synnerhet i reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det förefaller mig som att ett litet familjeägt jordbruk, till exempel, som vi skulle kunna ta som utgångspunkt för utveckling av landsbygden, är allvarligt hotat av den nya utveckling som sker just nu.
Jag ber att detta skall tas i beaktande, för det har varit grunden för den landsbygdsmodell som Europeiska unionen inrättade. Om den skadas på något vis kommer det att få allvarliga konsekvenser för Europas landsbygd i framtiden.

Yiannitsis
Av mitt svar framgick att jag håller med om att denna modell har en viktig roll i det europeiska jordbrukets funktion; vi är just nu i färd med att undersöka hur vi skall gå vidare. Under denna process kommer de behöriga ministrarna självklart att dela med sig av sina erfarenheter och framföra sina ståndpunkter, och jag hoppas att den slutliga balans som uppnås kommer att garantera just de positiva inslagen i den modell som är den dominerande i unionen och som har betydelse inte bara ur ett landsbygdsperspektiv, utan även ur ett allmännare ekonomiskt, socialt och, i sista hand, även politiskt perspektiv.

Crowley (UEN).
Jag skulle vilja referera till de anmärkningar som tjänstgörande ordföranden och Ó Neachtain gjorde.
Herr tjänstgörande ordförande! I ert första svar nämnde ni nödvändigheten av att hålla fast vid ramarna i Berlinavtalet från 1999. Som alla i denna kammare vet och som jag är övertygad om att ni vet så har ramarna från 1999 nu avskaffats som ett resultat av de förslag som kommissionsledamot Fischler framfört angående reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. Två år tidigare, 1997, hade vi Corkförklaringen som slog fast behovet av en dynamisk och innovativ policy för landsbygdsutveckling för att bekämpa utvandringen från landsbygdsområden och de sociala problem den ger upphov till i stadsområdena. Perifera områden och öar drabbas, som ni själv vet när det gäller ert eget land, av unika nackdelar och risker som måste bemötas på ett gemensamt och sammansatt sätt. Det är anledningen till att jag ber er att komma ihåg - vid framtida möten i rådet, eller när människor från andra länder säger att vi måste lägga hela denna fråga om jordbruk och landsbygd på hyllan - att det finns en direkt koppling mellan jordbruket och landsbygdens utveckling som inte kan brytas.

Yiannitsis
Jag beaktar de synpunkter som uttryckts.

Talmannen.
Fråga nr 11 från Izquierdo Rojo (H-0240/03) kommer inte att besvaras, eftersom den avser ett ärende som redan är upptaget på föredragningslistan för innevarande sammanträdesperiod.

Talmannen.
Fråga nr 12 från Sarah Ludford. Frågeställaren ersätts av Thors (H-0241/03):

Angående: Kvinnor i Afghanistan och Irak
Livet för kvinnorna i Afghanistan blir knappast bättre, trots att över ett år gått sedan talibanregimens fall. I många fall är de fortfarande i praktiken bundna till sina hem genom långtgående inskränkningar. Vilka åtgärder vidtar rådet tillsammans med kommissionen för att förbättra situationen för dessa kvinnor?
Vilka påtryckningar utövar EU, i sin egenskap av biståndsgivare, på interimsregeringen i Afghanistan för att de skall stoppa kvinnoförtrycket, som tar sig uttryck i förbud mot att gå ut, tvång att bära en burqa samt förbud mot att bli körd av en man i taxi?
Kommer rådet att göra sitt bästa för att den materiella och politiska återuppbyggnaden av Irak efter kriget kommer kvinnorna till godo?

Yiannitsis
EU följer på nära håll situationen när det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna för kvinnorna i Afghanistan. Vid sina kontakter med den afghanska övergångsmyndigheten betonar EU ständigt och oavbrutet att de afghanska kvinnornas rättigheter och främjandet av ett fullt och likvärdigt deltagande av kvinnorna i alla delar av det offentliga livet är en viktig referenspunkt vid utvärdering av den afghanska övergångsmyndighetens framsteg och vid fastställande av EU:s vidare politik gentemot Afghanistan.
Den 14 april antog rådet slutsatser genom vilka det bland annat understryker det lämpliga i att införliva målet att öka lyhördheten i jämställdhetsfrågor med den afghanska övergångsmyndighetens politik samt uppmanar till inrättande av en konstitutionell ram för att främja och skydda de mänskliga rättigheterna, särskilt när det gäller kvinnor och flickor. Dessutom betonade rådet att lyhördhet i jämställdhetsfrågor bör vara ett av särdragen för den regering som skall inrättas efter fria och rättvisa val senast i juni 2004. Den afghanske utrikesministern, som träffade EU:s ministrar i april 2003, instämmer i dessa slutsatser.
Efter talibanernas fall finns dock vissa tecken på förbättring. Ett allt större antal flickor går i skola, och i de större städerna studerar kvinnor vid anstalter för högre utbildning. Ministerierna anställer kvinnor, och på det hela taget har ganska många kvinnor återgått till sina arbeten utanför hemmet. Ett mycket positivt steg var ratificeringen av FN:s konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor den 5 mars. Rådet inser likväl verkligen att kvinnornas situation fortsätter att vara oacceptabel när det gäller möjligheterna till utbildning och arbete, när det gäller deras rättsskydd eller frågan om fullt och likvärdigt deltagande i det offentliga livet, trots de exempel jag har nämnt. Dessutom är kvinnorna de främsta offren för otryggheten, som utgör ett hot mot deras liv och värdighet.
Kontoret för EU:s särskilda representant i Afghanistan, Vendrell, har upprättat goda arbetsförbindelser med ministeriet för kvinnofrågor och med den afghanska oberoende människorättskommissionen, och stöder skapandet av underliggande struktur för kvinnoorganisationerna genom utbildning och dialog. EU:s representant gör, tillsammans med kommissionens och medlemsstaternas företrädare, regelbundna utvärderingar av i vilken utsträckning målen för unionens politik uppfylls, bland annat på området för kvinnans rättigheter, och kommer vid behov att avge rekommendationer om ytterligare åtgärder som bör vidtas från EU:s sida. Slutligen kommer rådet även att ägna särskild uppmärksamhet åt kvinnornas roll i återuppbyggnaden av Irak.

Thors (ELDR).
Jag vill för det första tacka rådet för dess svar. Tyvärr innehöll det väldigt lite i frågan om kvinnors situation i Irak. I går hade jag möjlighet att direkt från Bagdad höra en representant för Unicef som sade att shiamuslimerna hade tagit över Sadr City, och det betyder att kvinnor kommer att få svårigheter.
Elisabeth Rehn, min företrädare här i parlamentet, skrev en mycket betydelsefull rapport där hon behandlade kvinnors situation i både krig och fred. Hon påpekade att det kommer att bli svårare för kvinnor när det är fred. Vi har tyvärr en situation, speciellt i Afghanistan, där kvinnor inte kan vara säkra på att de inte kommer att bli våldtagna. Detta är ett problem i västra Afghanistan.
Därför vädjar jag till rådet: vilka åtgärder vidtar ni mot bakgrund av Rehns arbete? Hon föreslog flera åtgärder, inklusive förslaget att fredsbevarande styrkor bör informeras mycket utförligt om kvinnors rättigheter.
Finns det något sätt på vilket ni skulle kunna ingripa när det gäller situationen i Irak?

Yiannitsis
Jag beaktar dessa synpunkter, och på samma sätt som i Afghanistan kommer vi i Irak att ha möjlighet att vidta konkreta åtgärder när situationen har normaliserats.

Andrews (UEN).
Håller rådets tjänstgörande ordförande inte med om att situationen för kvinnor i Afghanistan inte har förändrats det minsta utanför Kabul? Det är osannolikt att situationen för kvinnor i Irak skulle förbättras inom den närmaste framtiden.

Yiannitsis
Jag sade i mitt inlägg att situationen för kvinnorna i Afghanistan verkligen motsvarar den problematiska bild som även ni talar om. Rådet försöker med alla till buds stående medel påverka denna situation.

Talmannen.
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 13.

Talmannen.
Fråga nr 14 från José Ribeiro e Castro (H-0243/03):

Angående: Ändringen av politiken på Kuba
Hittills har EU bedrivit den konstruktiva dialogens politik med Kuba. Förutsättningarna för politiken var en känsla av att den kubanska kommunistiska regimen strävade efter avspänning, samtidigt som man hoppades kunna arbeta för demokrati och full respekt av de mänskliga rättigheterna. Europaparlamentet diskuterade den mycket allvarliga situationen den 10 april 2003 och antog en resolution i frågan.
Vilka konkreta politiska konsekvenser drar rådet av att situationen ändrats radikalt på Kuba? Kommer rådet att fortsätta med den tidigare politiken, trots att den kubanska regimen radikalt brutit mot politikens mål? Vad gör rådet - eller snarare vad kan det göra- för att den kubanska regimen skall frige alla politiskt förföljda? Delar rådet uppfattningen om att samtliga europeiska institutioner år 2003, efter det att Sacharovpriset gick till Kuba 2002, har ett ännu större ansvar att agera kraftfullt och solidariskt med dem som i Kuba inte vill något annat än utöva sina grundläggande politiska friheter och tror på demokrati och mänskliga rättigheter också för det kubanska folket?

Yiannitsis
I den regelbundna utvärderingen av EU:s gemensamma ståndpunkt i fråga om Kuba understryker rådet alltid att det strävar efter en öppen och konstruktiv dialog med Kuba om alla frågor av gemensamt intresse. Rådet har upprepat att målen för Europeiska unionens politik för Kuba förblir att uppmuntra en övergång till pluralistisk demokrati och till respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, att få till stånd en hållbar ekonomisk återhämtning och att höja befolkningens levnadsstandard. EU följer situationen på Kuba på regelbunden basis.
Så snart arresteringsvågen nyligen blev känd gjorde ordförandeskapet, på Europeiska unionens vägnar, offentliga uttalanden och även kraftfulla påpekanden för Havanna. I sina bilaterala kontakter med de kubanska myndigheterna har medlemsstaterna protesterat kraftigt mot arresteringarna. Rådet tog vederbörlig hänsyn till Europaparlamentets resolution av den 10 april, vilken stärker EU:s tydliga ståndpunkt mot dessa åtgärder.
Vid sitt möte den 14 april antog Europeiska unionens råd följande slutsatser:
?Rådet fördömer de åtgärder som de kubanska myndigheterna nyligen vidtagit, särskilt avrättningarna, de omfattande arresteringarna av oliktänkande och de bristfälliga rättegångarna samt de godtyckliga och alltför stränga domar som meddelats. Rådet manar till omedelbart frisläppande av alla politiska fångar. Den senaste händelseutvecklingen, som innebär en ytterligare försämring av situationen för de mänskliga rättigheterna på Kuba, kommer att påverka EU:s förbindelser med Kuba och utsikterna till ökat samarbete. Rådet kommer att noga följa hur situationen utvecklas.?
EU har även stött en resolution om situationen för de mänskliga rättigheterna på Kuba som antagits inom ramen för FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. Som en allmän kommentar gjorde EU:s ordförandeskap följande uttalande:
?EU fördömer de omfattande arresteringarna, de bristfälliga och summariska rättegångarna samt de godtyckliga och alltför stränga domar som ådömts många oliktänkande på grund av att dessa fredligt uttryckt sina politiska, religiösa och samhälleliga åsikter samt utövat sin rätt till fullt och likvärdigt deltagande i det offentliga livet.
EU kräver följaktligen att dessa personer, vilka EU betraktar som politiska samvetsfångar, omedelbart skall frisläppas, och manar även till omedelbart frisläppande av alla politiska fångar. EU är därtill djupt oroat över de fortsatta tvångsåtgärderna mot medlemmar av oppositionen.
EU fördömer kraftfullt de avrättningar av kubanska medborgare som nyligen verkställts efter summariska rättegångar och beklagar att moratoriet för dödsstraffet upphävts i landet.
Denna händelseutveckling, som innebär en ytterligare försämring av situationen för de mänskliga rättigheterna på Kuba, kommer att påverka EU:s förbindelser med Kuba och utsikterna till ökat samarbete. EU kommer att på mycket nära håll följa kränkningarna av de medborgerliga och politiska rättigheterna, vilka kommer att fortsätta att påverka unionens förbindelser med Kuba.?
Avslutningsvis skulle jag vilja påpeka att EU kommer att fortsätta att noga följa hur situationen utvecklas, särskilt när det gäller möjligheten att använda rättsmedel för de 78 personer som dömts.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka den tjänstgörande ordföranden för hans omfattande svar, men jag anser att jag måste föreslå att vi går längre än så. Jag anser att vi har ett särskilt ansvar i den här frågan eftersom vi stöder en övergång på Kuba och människors förväntningar brutalt har krossats. I december förra året gav parlamentet dessutom Sacharovpriset till en stor kubansk personlighet på området för mänskliga rättigheter, Osvaldo Payá, som har det mycket svårt för närvarande. 
Vi måste ta ställning och främja aktiv solidaritet, vilket föranleder mig att ställa följande fråga till er: är rådet berett att inbjuda Osvaldo Payá att delta i möten med ordförandeskapet, den höge representanten och rådet, för att han personligen skall kunna berätta om de ytterst allvarliga händelser som inträffar på Kuba? Kan rådet tänka sig att överväga möjligheten att föreslå alla medlemsstater att göra detsamma genom sina diplomatiska företrädare, med andra ord, att de direkt uttrycker sin solidaritet och bjuder in Osvaldo Payá, Sacharovpristagare år 2002, att besöka alla europeiska huvudstäder för att ge en sann bild av det kubanska folkets lidande?

Yiannitsis
Ni har nämnt de fördömande uttalanden som både rådet och många - kanske alla - medlemsländer gjort om den senaste händelseutvecklingen på Kuba. Rådet fäster särskilt stor vikt vid denna fråga. Det diskuterade frågan vid sitt senaste möte och fattade beslutet om dessa fördömande uttalanden. Ytterligare åtgärder kommer att vidtas alltefter händelseutvecklingen. Det är tydligt att den senaste tidens händelser på Kuba har utlöst ett allmänt ramaskri, och vi vill hoppas att detta kommer att påverka den kubanska regeringens vidare beslut.

Talmannen.
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna nr 15-24 att besvaras skriftligen.

Talmannen.
Kolleger! Det är mig en stor glädje att i dag välkomna Aleksander Kwasniewski, Republiken Polens president.
(Applåder)
I synnerhet mot bakgrund av denna vecka här i Strasbourg, en vecka då vi i Europaparlamentet inleder en process med förintegration av våra politiska kolleger och vänner från kandidatländerna genom observatörsprocessen. I dag har vi observatörer här från kandidatländernas parlament och, naturligtvis, även från sejmen och senaten i Polen.
Det gläder mig också mycket att vi kan välkomna er här i dag, herr president, för att uttrycka vår erkänsla för den roll som ert land har spelat för att föra oss alla i Europa fram till denna punkt i vår integration och återintegration. Jag vill även hylla er personligen för den roll ni har spelat i omvandlingen och övergången i Republiken Polen.
Från denna talarstol vill jag sända ett budskap till det polska folket genom er. Här i denna kammare röstade vi den 9 april 2003 om anslutningsfördragen. Vi sade, för de 360 miljoner medborgare i Europeiska unionen som vi företräder, ?ja? till Polen med mer än 90 procent. Det är ett budskap som vi önskar att ni vill föra med er från Strasbourg till ert folk i Polen.
(Applåder)
Tillåt mig även erinra om att denna kammare i början av 1980-talet visade sin solidaritet med ert nya uppvaknande genom att bilda en grupp med Polens vänner - Amici Poloniae. Den solidaritetshandlingen visade även på djupet och kontinuiteten i det intresse som denna kammare hyser för er republik.
Vi ser fram mot att Polen skall ansluta sig till Europeiska unionen nästa år. Den 1 maj 2004 kommer att markera slutet på en lång väg. För oss alla började den vägen på varven i Gdansk i mitten av augusti 1980. Vi är medvetna om hur mycket vi är skyldiga er, det polska folket, för att ha öppnat detta nya kapitel för Europa och den polska tradition som har sitt ursprung i det kapitlet i kampen ?för er och vår frihet?. Vi tänker även på den gemensamma identitet som våra historier tillsammans ger oss: Westerplatte, Katyn - de två Warszawaupproren är viktiga sidor i vår gemensamma historia.
Era landsmän startade denna fredliga revolution, ledda av Lech Walesa.
Jag minns en berömd affisch, liksom jag tror att vi alla gör, från Prags gator i november 1989, som löd: Polen - 10 år, Ungern - 10 månader, DDR - 10 veckor, Tjeckoslovakien - 10 dagar. Det började på ett varv i Polen.
Vi minns även andra framstående polska landsmän till er, Karol Wojtyla - Hans Helighet påven Johannes Paulus II - som när han talade till det polska parlamentet 1999 sade att Polen har full rätt att delta i framstegsprocessen och världens utveckling, i synnerhet Europas utveckling. Han stödde Polens integration i Europa, liksom vi gör i denna kammare i dag.
(Applåder)
Herr president, jag skulle vilja hylla ert ledarskap. För några veckor sedan hade jag äran, med kommissionsledamot Verheugen, att närvara vid starten av er kampanj inför den kommande folkomröstningen i Polen. Jag vet att ni reser mycket över hela ert land. Ni har besökt medborgare i Plock och Gorzow, och i går, trots en storm utöver det vanliga, i Bialystok. Till och med i dag har vi ordnat lite regn här så att ni skall känna er som hemma.

Jag vet att er kampanj kommer att föra er till många fler platser och att ni kommer att föra ert budskap och er vision till de platserna. Er vision av Polen i Europa, er vision av Centraleuropa som kommer tillbaka till Europa och världen i stort, ert förhållande till era gamla grannar - som till exempel Ukraina och andra som har blivit våra nya grannar - allt detta innebär att ni kan hjälpa oss att utveckla vår syn på den östra dimensionen.
Jag ger er mina uppriktiga välgångsönskningar för det ledarskap ni ger Polen i denna avgörande stund. Jag hoppas att era landsmän kommer att gripa detta historiska tillfälle och följa er kampanj och säga 'tak dla Polski'.
(Applåder)

Kwasniewski

Talmannen.
Det högtidliga mötet är avslutat.
(Det högtidliga mötet avslutades kl. 12.30.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0141/2003) av Kreissl-Dörfler för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets direktiv om gemenskapsåtgärder för bekämpning av mul- och klövsjuka samt om ändring av direktiv 92/46/EEG (KOM(2002) 736 - C5-0029/2003 - 2002/0299(CNS)).

Byrne
Herr talman! Det gläder mig att vara här för att diskutera kommissionens förslag till nytt direktiv om gemenskapsåtgärder för bekämpning av mul- och klövsjuka.
Detta förslag syftar till att ge medlemsstaterna större flexibilitet i deras val av den lämpligaste bekämpningsstrategin under speciella socio-ekonomiska förhållanden, och de får således ett större ansvar för vidtagna åtgärder, särskilt vad avser efterlevnaden av relevanta folkhälsokrav och miljökrav.
Vår principiella ståndpunkt när det gäller förebyggande mul- och klövsjukevaccinering förblir oförändrad. Denna ståndpunkt återspeglar det aktuella tillståndet inom utvecklingen av vaccin, den olikartade beskaffenheten när det gäller orsakande virus och de allvarliga konsekvenser för handeln som en svängning mot förebyggande vaccinering skulle framkalla.
Utslaktning av smittade djur och de djur som kan tänkas sprida sjukdomen förblir den viktigaste metoden för att effektivt motverka utbrott.
Vi har emellertid erfarit, inte minst tack vare det utomordentliga arbete som ert tillfälliga utskott har uträttat, att det omfattande dödandet av synbarligen friska djur väcker viktiga frågor hos allmänheten om etik och ekonomi i dagens kreatursuppfödning och i bekämpningsåtgärderna och deras återverkningar på landsbygdsamhällen.
Kommissionens förslag innebär därför en omsvängning av tyngdpunkten i de tillgängliga bekämpningsåtgärderna så att nödvaccinering flyttas upp från att vara en sista utväg till främsta ledet av tillgängliga bekämpningsmetoder.
Kommissionen är fullt medveten om att det är en mycket krävande målsättning att skydda den nuvarande djurhälsan mot bakgrund av att handeln globaliseras, persontransporter blir allt vanligare, virusets karaktär och det faktum att det är endemiskt i stora delar av världen.
Förslaget inkluderar därför även bestämmelser om gemenskapens antigenbank, diagnoslaboratorier och beredskapsplanering, för att säkerställa en hög nivå av beredskap inför sjukdomen.
Jag är tacksam för att Europaparlamentet omsorgsfullt har studerat vårt förslag. Jag ser nu fram mot er diskussion av betänkandet.

Kreissl-Dörfler (PSE)
Herr kommissionär, herr ordförande, ärade kolleger! Efter att vi för knappt ett halvår sedan med stor majoritet antog betänkandet från det tillfälliga utskottet för mul- och klövsjuka, tar vi i dag ställning till förslaget om ett direktiv från rådet om bekämpning av mul- och klövsjuka. Därmed avslutar vi ett mycket viktigt kapitel, och här vill jag än en gång tacka alla kolleger och även sekretariatet så hjärtligt, och särskilt kommissionen, för det utmärkta samarbetet.
Vårt särskilda betänkande och det nu framlagda betänkandet har sammanställts i bästa samarbete. Många krav från parlamentet hade redan inarbetats i det förslag som kommissionen nu har lagt fram. En rad av våra ändringsförslag utgör därför snarast en precisering och är inte någon ny version av det som lagts fram. Jag vill mycket tydligt än en gång framhäva, också för att undvika missförstånd, att vi inte kräver någon allmän skyddsvaccinering så som var vanligt fram till 1992, alltså inte någon förebyggande vaccinering, utan att nödvaccinationen för att låta djuren leva är ett förstahandsval för att bekämpa ett utbrott av mul- och klövsjuka. Detta är en viktig skillnad, och det skall också jämkas samman på vissa ställen i texten. Jag vill också framhäva att produkterna från de vaccinerade djuren inte på något vis är hälsovådliga eller påverkar hälsan för människorna. Det vet vi. Därför är det också svårt att begripa att produkter från djur som vaccinerats vid ett utbrott inte får saluföras. Vi vet att det kommer att bli svårigheter med handeln med tredje land, exempelvis Japan och Förenta staterna. Men detta kan man bemöta genom regionalisering, och det faktum att djuren ges status som mul- och klövsjukefria efter vaccinering redan efter sex månader, och inte längre efter 12 månader, vilket var fallet för ett år sedan, kan betraktas som ett viktigt bidrag till en ny politik. Dessutom gäller det dock att vid Internationella byrån för epizootiska sjukdomar (OIE) fortsätta att arbeta för att man skall komma fram till en tremånadsbestämmelse. Ett motsvarande ändringsförslag föreligger från kollegan Böge med flera. Jag ber om stöd för detta. Däremot måste vi rösta mot förslag 32, eftersom det enligt min uppfattning inte tar hänsyn till det nuvarande internationella rättsliga läget. Likaså bör man rösta mot ändringsförslag 49 från De gröna, eftersom det skulle begränsa det handlingsutrymme som vi behöver.
Jag vill nu inte i detalj gå in på de enskilda förslagen, men hur viktigt det är med en ny inriktning och en grundläggande ny bedömning av hur djursjukdomar skall bekämpas ser vi på utbrotten av hönspest eller hönsinfluensa. Redan har 25 miljoner djur dödats i Nederländerna, och nu har sjukdomen också uppträtt i Tyskland. Vi måste äntligen komma därhän - och det kräver vi också mycket tydligt i vårt betänkande - att vi generellt finner ett annat sätt att handskas med djursjukdomar, och att de handelspolitiska och ekonomiska intressena inte får vara de enda utslagsgivande. Den etiska aspekten måste tas med i strategin på samma sätt som den ekonomiska. Massdjurhållning och internationella handelsförbindelser bidrar nu i viss mån till en ökad risk när det gäller spridning av sjukdomar, och det krävs därför att man tänker över vaccineringspolitiken. Dödligheten är enormt hög i samband med vissa virus, och i framtiden behöver man ta itu med dem på ett annat sätt.
Europaparlamentet har i sitt betänkande mycket tydligt hänvisat till de ekonomiska och sociala effekterna av en förfelad strategi. Likaså måste vi överväga hur vi i framtiden skall kunna fånga upp kostnaderna, vare sig det sker via nationella kassor eller tillsammans med en europeisk djursjukdomskassa, och vilka som skall kompenseras, bara de direkt berörda vars djur har dödats, eller alla som gjort ekonomiska förluster. Denna punkt har fortfarande inte klargjorts på ett nöjaktigt sätt.
Ärade kolleger! Även forskningen, särskilt den tillämpade forskningen, måste stärkas för att man skall få fram förbättrade vaccin. Men profylaxen i driften, vid import och vid djurtransporter måste också iakttas. Detta är viktigare än någonsin, så att smittämnen eller virus inte kan komma fram till djuren. Vi hoppas att rådet under det grekiska ordförandeskapet hinner komma fram till en överenskommelse som tar hänsyn till producenternas, dvs. jordbrukarnas, och konsumenternas behov, men också tar hänsyn till djuren. Här har EU befogenhet och möjligheter som det gäller att utnyttja i full utsträckning. Vi i parlamentet har gett vårt bidrag, i utskottet och lokalt, när vi talade med de drabbade i Storbritannien och Nederländerna. Jag hoppas att vi i framtiden kan bryta den onda cirkeln med slakt och isolering.
(Applåder)

Maat (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att ge föredraganden för PPE-DE-gruppen en stor komplimang för det sätt på vilket han har samarbetat med de olika grupperna, och också för det lovvärda resultatet. Det visar att han har förstått den starka oro som rådde vid de utbrott som ägt rum tidigare. Han har lagt fram ett mycket bra förslag som reaktion på kommissionens lagstiftningsförslag. Jag vill också tacka Europeiska kommissionen, kommissionsledamot Byrne, för det sätt på vilket han snabbt reagerade på parlamentets förslag till initiativ och resolution på grundval av de undersökningar som vi har utfört. Han har i varje fall övertagit vissa punkter från detta parlamentsbetänkande. Detta ger utsikter för ett gott samarbete mellan kommissionen och parlamentet för att också i framtiden gemensamt finna ett bra tillvägagångssätt för bekämpningen av epidemiska djursjukdomar. 
Samtidigt, herr talman, måste jag på min grupps vägnar säga att parlamentsundersökningen har visat på hur förfärande utbrott av djursjukdomar kan vara. Vi har utfört en undersökning om utbrotten av mul- och klövsjukan. Vi har sett vilka följder det fick för människor och djur, men vi har också sett de sekundära följderna. De hälsoproblem som fortfarande förekommer i regioner där mul- och klövsjukan har funnits, den omfattande ekonomiska skadan, men också den stora sorgen bland människorna och allt omkring visar att vi inte längre kan se dessa djursjukdomar, i själva verket bekämpningen av dem, som en teknisk fråga, utan att vi också uttryckligen måste se till de samhälleliga konsekvenserna.
Det kan inte förnekas att risken för smittsamma djursjukdomar ökar i en värld där gränserna ständigt blir öppnare och där det i allt högre grad förekommer internationell handel. Jag behöver bara hänvisa till utbrottet av SAL för att visa på vilken panik det kan väcka. Vi måste verkligen inse att riskerna för smittsamma djursjukdomar ökar vid vårt val av en icke-vaccineringspolitik. Vi vill hålla djuren utomhus, vi vill gärna se korna på bete, vi vill gärna se att höns och grisar går fritt utomhus. Detta innebär att riskerna ökar. Dessutom finns också de internationella riskerna med mer resande, mer internationell handel. Detta innebär att vi inte enbart måste förlika oss med följderna av detta på bondgården, utan att vi också som politiker måste fundera över hur vi i framtiden skall kunna ta itu med dessa risker. Vad det beträffar är Kreissl-Dörfler-betänkandet en god ansats till detta. När ett nytt utbrott äger rum kan vi då i varje fall se till att vi genom en principiell förändring av politiken, kanske också genom vaccinering, kan uppnå ett mycket starkare tillvägagångssätt för och betvingande av flera epidemiska djursjukdomar, i detta fall mul- och klövsjukan.
Vad gäller denna principiella förändring av politiken, nämligen fler möjligheter för medlemsstaterna, fler möjligheter för kommissionen och också användande av vaccinering för att stävja ett utbrott, är det mycket viktigt att se hur vi sedan kan betvinga de sekundära effekterna och deras efterverkningar. Det finns flera viktiga frågor. Till att börja med - och i det här sammanhanget har kommissionen ännu inte varit helt tydlig -, hur förhåller vi oss till dem som indirekt drabbas av framtida utbrott? För det andra, hur skall vi se till att det blir en maximal avsättning för produkter vid det tillfälle då ringvaccination tillämpas och djuren överlever? Naturligtvis tillåter lagstiftningen att vi under vissa förutsättningar avsätter våra produkter på den europeiska marknaden, men vad beträffar livsmedelskedjorna kvarstår frågor. Hur förhåller vi oss till detta? Vilken är vår politiska roll här, vilken är kommissionens roll här?
En tredje fråga är hur vi skall säkerställa att utbrott av det här slaget också avspeglas internationellt i handelstrafiken? Jag vill påpeka att PPE-DE-gruppen har lagt fram ett ändringsförslag på det här området - jag lade fram detta för kollega Böges räkning och även för flera andra i vår grupp - i vilket vi uttryckligen uppmanar kommissionen att se till vad föredraganden redan har omnämnt, nämligen att det är mycket viktigt att perioden för exportförbud efter ett utbrott förkortas från 6 till 3 månader även på internationell nivå. Detta är mycket väsentligt för vår strategi i Europeiska unionen, och denna strategi kan enbart bli en framgång om vi också i internationella sammanhang ser en chans att förkorta perioden från 6 till 3 månader. Vi uppmanar kommissionen med eftertryck att också åstadkomma detta i förhandlingar. Jag skulle gärna vilja höra kommissionsledamotens reaktion på den här punkten.
Herr talman! Jag gläder mig åt att vi har kunnat ta ett steg i rätt riktning i fråga om bekämpningen av mul- och klövsjukan. Jag gör det samtidigt med blandade känslor, nu när hönspesten härjar i mitt eget land men också i grannländerna, i Tyskland och i Belgien. Jag uppmanar än en gång kommissionen att också se sammanhangen i dessa utbrott och att undersöka hur vi kan ta vårt samhällsansvar vad gäller allvarliga djursjukdomar såsom hönspest, såsom svinpest, i detta fall mul- och klövsjukan, för att få en sammanhängande politik till stånd. Men än en gång, PPE-DE-gruppen gläder sig åt att vi har kunnat ta ett första steg i rätt riktning vad gäller frågan om mul- och klövsjukan.

Corbey (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Mul- och klövsjukekrisen har lämnat djupa spår efter sig. Utslaktningen har medfört sorg i otaliga familjer. Den har lett till allmän indignation och ilska. Ibland en maktlös ilska gentemot myndigheter, och också en ilska mot Europa som hindrade vaccinering av boskap. 
Först och främst vill jag uppriktigt tacka kollega Wolfgang Kreissl-Dörfler. Han har återigen lagt fram ett mycket gott arbete. Efter hans betänkande om mul- och klövsjukekrisen har han arbetat hårt för att få den lista med rekommendationer som detta parlament lade fram i december i förra året att övertas i kommissionens förslag.
Under tiden befinner vi oss i en lagstiftningsprocess. Jag anser att förslaget och de föreslagna ändringarna allt sammantaget är ett godtagbart svar på den allmänna indignationen över den enorma utslaktningen av boskap. Jag är för tillämpningen av skyddande nödvaccineringar, där djuren hålls vid liv fram till det ögonblick då de slaktas för konsumtion.
Jag skulle vilja betona två viktiga punkter i form av frågor till kommissionen, och jag ber er att snart kommentera dessa. Den första handlar om det politiska ansvaret. Mul- och klövsjukekrisen under 2001 var i Nederländerna ett förebud om det politiska jordskredet år 2002. Vi måste under alla omständigheter lära politikerna en läxa också. Förtroendet för politiken fick sig en rejäl knäck. En viktig orsak var att det politiska ansvaret visade sig vara otydligt. Vem bar ansvaret för icke-vaccineringspolitiken? Regeringen, EU eller Internationella byrån för epizootiska sjukdomar? Ministrarna hänvisade till EU, och EU:s kommissionsledamöter hänvisade till de nationella regeringarna och till byrån i Paris. För medborgaren var den komplicerade uppbyggnaden av ansvaret knappt begriplig, och detta gav bilden av politiker som intar ståndpunkter men som därefter helst gömmer sig bakom andra. Politiker som inte tar på sig något ansvar gör inte politiken trovärdig. Detta sätt att göra andra till syndabockar har gett Europa ett mycket dåligt rykte. De hundratals arga breven och den arga e-posten var signalen för den mänskliga och institutionella tragedin.
En nytt utbrott av mul- och klövsjukan får aldrig mer leda till denna enorma utslaktning av frisk boskap. Detta måste vi engagera oss oerhört mycket för under den kommande tiden. För detta behövs en mul- och klövsjukepolitik i vilken ansvaret står fast. Regionalt, nationellt, europeiskt och internationellt, och där också parlamenten engageras. Vårt mål måste vara en mul- och klövsjukepolitik som inte är anonym. Ansvar för val och för efterlevnad måste vara tydligt fastställt. Det är vår uppgift att också vidarebefordra detta.
I ett försök att skapa denna klarhet ber jag kommissionsledamoten att i kväll ytterligare en gång klargöra precis var ansvaret ligger. Stämmer det att en medlemsstat har möjlighet att ta beslut om att använda skyddande nödvaccinering och sedan låta dessa vaccinerade djur få leva? Stämmer det att animaliska produkter från vaccinerade djur utan problem kan avsättas på marknaden?
Detta leder mig in på den andra punkten, nämligen avsättningen av animaliska produkter från vaccinerade djur. I det ögonblick som en medlemsstat beslutar att gå över till skyddande nödvaccinering och låta djuren få leva måste produkterna kunna säljas. I detta sammanhang är minst två saker nödvändiga: livsmedelsaffärer som säljer produkterna och konsumenter som köper dem. Hur tänker kommissionen tillsammans med medlemsstaterna skapa de rätta grundvillkoren? Det kan naturligtvis inte vara meningen att låta vaccinerade djur få leva för att därefter upptäcka att det inte finns någon avsättningsmarknad för dessa. Det skulle ju i slutändan leda till utslaktning av vaccinerade djur. Jag skulle gärna vilja få ett svar av er på dessa två frågor.

Mulder (ELDR).
Herr talman! När utbrottet av mul- och klövsjukan kulminerade 2001 formulerade den liberala gruppen tre utgångspunkter: hur kan vi förebygga liknande utbrott i framtiden, vad skall vi göra om det kommer ett nytt utbrott och hur kan vi betala för liknande utbrott i framtiden?
Vad gäller den första punkten: bättre gränskontroll. Vi har hört att kommissionen har utfärdat åtgärder. Jag har varit särskilt uppmärksam på detta då jag av och till kommit tillbaka till Europa från en annan kontinent. Jag måste ärligt säga att jag trots de nya tillkännagivna åtgärderna inte har kunnat upptäcka någon stor förändring. Vilka var dessa nya åtgärder mer exakt?
Vad skall vi göra om det kommer ett nytt utbrott? Vi har intagit den ståndpunkten att den enorma utslaktningen av friska djur inte är acceptabel i framtiden, och det är anledningen till att vi helt och hållet skriver under på de slutsatser som framkommer i betänkandet om att ringvaccination måste tillämpas. Vi gick ännu längre. Vi lade 2001 fram ett ändringsförslag till budgeten för 2002 för att se till att kommissionen skulle kunna utföra en undersökning av bättre vacciner, spårvacciner mot mul- och klövsjuka. Vi begränsade det för övrigt inte till mul- och klövsjuka. Det skulle kunna vara alla smittsamma djursjukdomar.
Det är en särskilt stor besvikelse att märka att kommissionen i detta ögonblick, ungefär två år efter det att ändringsförslaget lades fram och godkändes, ännu inte har inlett den här undersökningen. Man kommer hela tiden med olika förklaringar. Det kommer att ske. Men det sker fortfarande ingenting. Jag skulle gärna vilja veta varför.
En annan punkt: vad skall vi göra med produkterna från de vaccinerade djuren? Det förefaller mig vara ett stort problem. Detta har redan nämnts av Corbey och Maat. Förmodligen kommer det att bli så att det blir svårare att avsätta produkterna från dessa vaccinerade djur, och förmodligen kommer det också att ske till ett reducerat pris. Faller detta också under framtida planer för kompensation, ja eller nej? Hur tänker kommissionen agera i detta avseende?
Den tredje punkten: hur skall vi kunna betala för liknande utbrott i framtiden? Vad detta beträffar hade vi tur vid utbrottet 2001. Det fanns tillräckligt med utrymme inom jordbruksbudgeten. Om beräkningarna stämmer är utrymmet inom jordbruksbudgeten nu avsevärt mindre. Euron står högt i kurs i förhållande till dollarn, och det kommer att finnas ett mycket begränsat utrymme. Om det nu skulle komma ännu ett utbrott, hur betalar vi för det? Detta är anledningen till att den liberala gruppen även 2001 lade fram ett ändringsförslag till budgeten som syftade till att undersökningar om försäkringssystem måste utföras. Vad beträffar detta har kommissionen verkligen gjort sitt arbete. I slutet av maj kommer vi att lägga fram ett betänkande om detta. Jag har själv som föredragande för budgeten för 2004 gjort det till en av mina huvudpunkter. Det kan inte vara så att vi alltid överlämnar finansieringen av utbrott av det här slaget till slumpen, beroende på om det finns pengar eller inte. Det måste skapas en fullgod finansiering för detta. Det hoppas jag i framtiden kunna utarbeta närmare tillsammans med kommissionen.
Punkten som gäller de sex månaderna och de tre månaderna är också av stor betydelse för oss, och jag råder alltså plenum att i detta avseende godta ändringsförslaget från den liberala gruppen och den kristdemokratiska gruppen.

Fiebiger (GUE/NGL).
Herr talman! Historien med mul- och klövsjuka i Europa kan spåras flera år tillbaka. Den stora katastrofen började dock den 21 februari 2001 i södra England. Fastän man i årtionden har känt till vilka skador ett okontrollerat sjukdomsutbrott kan förorsaka, utnyttjades inte möjligheterna att på ett effektivt sätt avvärja sjukdomen. De scenarier som inleddes i de drabbade medlemsstaterna kunde inte stoppa spridningen av viruset. Det undantagstillstånd som då utfärdades i olika regioner i EU irriterade landsbygds- och stadsbefolkningen i samma mån. Landsbygden liknade en säkerhetsbyggnad, och på de drabbade gårdarna härskade ett slags undantagstillstånd. Det saknades inte skuldbelägganden under den här tiden. EU:s förbud mot vaccinationer, där man höll fast vid principen att om också bara ett enda djur var vaccinerat så skulle landet förklaras vara ett mul- och klövsjukeland, vann föga bifall hos hela befolkningen, och till och med mycket välinformerade tjänstemän krävde under dessa dagar att man skulle använda s.k. spårvaccin för att förhindra ytterligare spridning av sjukdomen. För många kretsar bland befolkningen var den bekämpning av mul- och klövsjukan som gjordes genom att djurkadavren brändes offentligt ett tecken på djurförakt, och räkningen gick inte heller ihop ekonomiskt.
I betänkandet om bekämpningen av mul- och klövsjukan tas det hänsyn till denna princip, och man drar därmed riktiga slutsatser av katastrofen år 2001. Dessutom kunde resultaten av undersökningskommitténs arbete bekräftas. Det uppmuntrar till att man också i andra fall förfar på samma sätt, exempelvis när det gäller hönspest. Denna alltid återkommande sjukdom sprider sig mellan grannländerna, och ett av de stora problemen är mängden gränsöverskridande kontakter. När man läser pressmeddelandena ser man att det finns stor risk för att hönspesten, på samma sätt som mul- och klövsjukan, kan bli en storkatastrof. Principen ?slakta i stället för vaccinera?, respektive den motsatta principen, borde gälla inom hela EU för alla djurarter. Det skulle löna sig att undersöka detta närmare genom parlamentariskt arbete. Exempelvis skulle man kunna granska om förordningen för att skydda mot spridning av den klassiska hönspesten motsvarar erfarenheterna, och om alla djurarter tagits med i texten till bestämmelsen. Man skulle också än en gång kunna undersöka hur det gränsöverskridande samarbetet faktiskt organiseras.
I fråga om mul- och klövsjukan råder det fortfarande frid i kandidatländerna. Men här vill jag också påpeka att detta tillstånd kan ändras snabbt. Varje felbedömning när det gäller bekämpning och upptäckande av djursjukdomar på ett tidigt stadium får ekonomiska och sociala följder. I betänkandet finns korrekta uppgifter om detta. Arbetet har lönat sig. Jag röstar för betänkandet och förslagen. Framför allt stöder jag de förslag som rör skyddet av den grundläggande rättigheten till egendom. I betänkandet har man därför med eftertryck hållit fast vid bestämmelser om kompensation för de drabbade. Jag stöder också de förslag där veterinärernas handlingsfrihet och den statliga styrinrättningen i medlemsstaterna ökas. Medlemsstaternas ansvar kommer att ändra sig på så vis att deras ansvar växer, för beslutet om vilken sjukdomsstrategi som skall användas och vid vilken tidpunkt skall bli ländernas sak, och det är bra så. Djurhållarna befrias inte från plikten att hålla rent och att hålla ordning. Brottsligheten vid gränserna när det gäller handel med djur och djurprodukter hör till en annan lag, men även här har riktiga ansatser formulerats i betänkandet.

Lucas (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden till hans betänkande, som jag anser vara ett ytterst viktigt arbete. Vi rör oss nu mot en situation där de fruktansvärda masslakterna under den sista mul- och klövsjukeepidemin verkligen kommer att vara något som hör till det förflutna. 
Det gläder mig särskilt att se att vaccinering nu har upphöjts till att vara ett viktigt verktyg i kampen mot mul- och klövsjuka - denna omsvängning i tyngdpunkten som kommissionsledamot Byrne talade om. Men när det gäller vårt eget parlaments betänkande skulle jag vilja se till att vi håller fast vid den text vi kom överens om i utskottet, som mycket tydligt talar om vaccinering som ett förstahandsalternativ. Det är det språk vi brukade se i betänkandet från det tillfälliga utskottet. Det är det språk som används i rapporten från Royal Society i Förenade kungariket. Det är rätt och rimligt att även använda detta tydliga och otvetydiga språk här.
Jag välkomnar det ändringsförslag som stöder en förändring av OIE:s bestämmelser så att det inte längre finns ett automatiskt incitament att hellre slakta än vaccinera. Men vi vet att mer än 10 miljoner djur slaktades i England, varav många i onödan. Man prioriterade det snävt ekonomiska intresset att så snart som möjligt återfå sin exportstatus utan hänsyn till de förödande konsekvenserna för landsbygdens ekonomi i stort och landsbygdsamhällena.
I fråga om masslakt har min grupp ett ändringsförslag att låta förebyggande utgallring utgå. Vi anser att de bevis vi fick höra i undersökningen om mul- och klövsjukan visar att förebyggande slakt inte behövs och att det vare sig är önskvärt, ekonomiskt eller effektivt. Det bör inte tillåtas inom ramen för detta direktiv.
Det kan förefalla vara länge sedan vi såg bilderna av brinnande bål på tidningarnas förstasidor i alla de berörda medlemsstaterna. En del har redan glömt det, men de jordbrukare och de samhällen som gick igenom denna fruktansvärda tid har sannerligen inte glömt det, och för många är det först nu man börjar komma på fötter igen.
Jag hoppas att detta betänkande och kommissionens initiativ kommer att vara ytterligare ett steg i processen för att garantera att man aldrig mer kommer att låta en sådan förödelse inträffa, vara sig i Förenade kungariket eller någon annanstans i Europeiska unionen.

Van Dam (EDD).
Herr talman! Medan vi i kväll begrundar frågan hur mul- och klövsjukan skall bekämpas i framtiden drabbas djur och jordbrukare av nästa smittsamma djursjukdom: hönspesten. Europeiska unionens politik på området för djursjukdomar är i behov av omjustering.
Ingen människa insåg år 1991 vad inrättandet av icke-vaccineringspolitiken kunde få för följder. Vi har sedan dess blivit visare av skadan. Vaccinering hade kunnat förhindra förintandet av miljontals friska djur.
Herr talman! Om ekonomiska intressen går före allt annat förlorar människan sin värdighet och skapelsen sitt skydd. Jag gläder mig åt att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har övertagit vårt ändringsförslag, i vilket vi yrkar på att etiska principer skall tillämpas vid bekämpningen av djursjukdomar.
I det nya direktiv som kommissionen utformat är omsorgen om skapelsen fortfarande inte tillräckligt prioriterad. Jag hade inte vågat räkna med en återgång till förebyggande vaccinering. Men jag hade hoppats att ?nödvaccinering och bibehållande av besättningar? skulle vara det första alternativet vid ett utbrott. Men inte ens detta är fallet. Kommissionen väljer fortsatt utslaktning och utvidgar på sin höjd möjligheterna till nödvaccinering. Jag stöder därför ändringsförslagen som gör nödvaccinering till det första alternativet i bekämpningen. Därvid måste denna vaccinering och hållandet av djur vid liv också få en ärlig chans. Produkter från vaccinerade djur är inte mindre säkra än produkter från icke vaccinerade djur. Märkning av dessa produkter ger emellertid det intrycket. Och detta trots det faktum att konsumenter i bland annat mitt land använde sig av dessa produkter i åratal före 1991.
Vidare måste vi förebygga att en medlemsstat på grundval av det finansiella bidrag som Bryssel ger vid bekämpningen väljer utslaktning. Nödvaccinering kostar Europeiska unionen mindre pengar, medan en medlemsstat därefter måste bekosta saluföring av produkterna. Besparingen som görs genom vaccinering borde användas som kompensation för dessa ytterligare kostnader.
Existensen av olika serotyper av mul- och klövsjukeviruset är ett argument mot förebyggande vaccinering. Det är samtidigt en extra stimulans för undersökning av vaccin mot mul- och klövsjukan. Förebyggande vaccinering är därmed alternativet för framtiden.

Souchet (NI).
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Den huvudsakliga beståndsdelen i den debatt vi ägnar oss åt i dag om mul- och klövsjukan är enligt min uppfattning de skyldigheter som OIE påtvingar oss när det gäller handelssanktioner mot länder som inte längre anses som ?fria från mul- och klövsjuka?. Det är faktiskt dessa regler som gör sjukdomen så skrämmande för uppfödarna, eftersom den leder till mycket stora ekonomiska förluster. Vi måste komma ihåg att mul- och klövsjuka bland djurbesättningar inte är farlig för människan. Det är inte ett folkhälsoproblem.
Jag instämmer alltså med vår föredragande när han i sitt ändringsförslag 5 till beaktande 14 föreslår att medlemsstaterna skall lägga fram förslag till OIE som syftar till att utveckla handelssanktionerna i anslutning till dessa situationer. För att uttrycka sig mer exakt bör utvecklingen av dessa regler för OIE gå i två riktningar.
För det första måste man ta hänsyn till framstegen när det gäller vaccin - spårvaccin, som gör det möjligt att skilja ett vaccinerat djur från ett drabbat djur, och vaccin med bredare spektrum - och komma ihåg att produkterna - mjölk eller kött - från ett vaccinerat djur inte utgör någon som helst fara för människans hälsa, eller någon risk för smitta. Det finns därför inte längre någon som helst anledning att diskriminera dessa produkter, eller de länder där de säljs. Denna utveckling av reglerna kommer även att göra det möjligt att på nytt se över den förebyggande vaccinationen, som borde kunna tillåtas av medlemsstaterna i de fall då uppfödarna av egna skäl vill det. Jag tänker bland annat på djur med stort genetiskt värde, avelsdjur, raser med ett fåtal individer och som är av intresse för den biologiska mångfalden.
För det andra måste man låta medlemsstaterna regionalisera sina uppfödningsområden och inte längre tillåta att en smittohärd av mul- och klövsjuka i Alsace - mitt exempel är naturligtvis teoretiskt - hindrar Bretagne från att exportera sina utmärkta djurprodukter.
Avslutningsvis beklagar jag att den punkt jag tog upp i samband med arbetet i vårt tillfälliga utskott för mul- och klövsjuka inte tagits med av föredraganden, för vi skall inte glömma bort att viss utveckling av det europeiska jordbruket, som gynnats av avarterna med en viss gemensam jordbrukspolitik, i sig utgör en av riskfaktorerna för att epidemier skall kunna spridas. Jag tänker på uppfödningens ökande omfattning, den ogenomtänkta intensifieringen, att uppfödning utan koppling till marken blivit vanligare, regionernas specialisering och djurtransporter på långa sträckor: alla dessa faktorer som bidrar till att många djur samlas på en liten yta förvärrar risken.
Vid ett tillfälle, herr talman, när detta parlament skall uttala sig om översynen efter halva tiden av den gemensamma jordbrukspolitiken, måste vi komma ihåg att rätta till dessa felsteg snarare än att förvärra dem, genom att främja jordbruk av mänsklig storlek, extensiv uppfödning i de minst gynnade regionerna, lokal integration av branscher och lokala slakterier, kort sagt ett jordbruk med ett mänskligt ansikte.

Parish (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden, Kreissl-Dörfler, för hans utmärkta betänkande. Detta är det andra betänkandet. Först kom hans betänkande för det tillfälliga utskottet, och nu har vi detta betänkande om kommissionens förslag till lagstiftning. Jag vill även tacka parlamentets ledamöter för att man inrättade det tillfälliga utskottet.
Kommissionsledamot Byrne har lyssnat på det tillfälliga utskottet och lagt fram några bra förslag. Jag vill även tacka honom för att han har förbjudit privat import av kött och mjölkprodukter till EU. Jag önskar bara att medlemsstaterna nu kommer att tillämpa den förordningen bättre.
Vi måste lära oss läxan från denna fruktansvärda farsot som drabbade vår landsbygd, våra jordbrukare och landsbygdsbefolkningen. Vi skall inte börja skriva om historien och ändra vad vi har fått lära oss den hårda vägen, och inte heller ändra uppfattning. Den europeiska undersökningen hade en tydlig uppfattning om hur ett framtida utbrott bör hanteras. EU-utskottet gjorde mer för att höja EU:s profil och föra fram ett proaktivt och positivt intryck av vad Bryssel försökte göra än något annat jag har sett så länge jag har varit ledamot av detta parlament. Vi visade att vi lyssnade och att vi skulle handla utifrån deras bekymmer. Vi talade till jordbrukare, turistbranschen, människor och företag på landsbygden.
Låt oss vara tydliga om vad en framtida strategi måste innehålla. Vi måste genomföra ordentliga kontroller av att vår beredskapsplan är i ordning och att den håller måttet. Beredskapsplaner måste kontrolleras om och om igen, övas och granskas så att vi inte är så oförberedda som vi var vid det senaste utbrottet. Vi måste ha resurser, kunskaper och personal för att kunna reagera snabbt. Vi måste använda vaccinering som ett förstahandsalternativ för att ta itu med ett utbrott, samtidigt och i samverkan med och vid sidan av slakt. Vi får inte utesluta slakt som ett alternativ. 
Det cirkulerar rykten om att rådet är i färd med att backa från att använda vaccinering och nedvärderar dess betydelse. Vaccinering är inte det enda verktyget i vår arsenal, men det måste användas fullt ut redan från början av ett eventuellt utbrott. Vi måste också lugna konsumenterna när det gäller vaccinerat kött och utveckla fler nya vacciner. Vi vill aldrig mer se en masslakt av tio miljoner djur - våra medborgare kommer inte att acceptera det. Vid ett framtida utbrott måste det vara möjligt att låta vaccinerade djur vara kvar i livsmedelskedjan för att förhindra ett sådant fruktansvärt resursslöseri. Vi får aldrig mer tillåta att politisk inblandning dikterar hur vi hanterar ett utbrott. Vi vill aldrig mer se de kadaverbål som lever kvar så starkt i minnet för alla som sett dem, både personligen och på TV-skärmarna.
Till sist, vi får inte bli självbelåtna. Det råder inte någon tvekan om att även om kommissionen har stramat åt den privata importen, vilket jag välkomnar, så står dörren fortfarande på vid gavel för att sjukdomen skall komma in i EU. Min egen regering tar lätt på det. Efter ett utbrott som fick våra landsbygdsamhällen på knä finns det bara fyra specialiserade hundar som skall försöka förhindra att smittat kött kommer in i landet. Detta är rena dårskapen och, säga vad man vill, men det är helt enkelt oacceptabelt.
Vi behöver en gemensam, organiserad och enig strategi för att förhindra illegal import. Vi måste, från alla EU-regeringars sida, se till att det finns lämpliga resurser för att göra jobbet: arbetskraft, pengar och, vågar jag säga det, hundar som är specialiserade på att upptäcka smittat kött.
Slutligen måste vi bekämpa sjukdomen tillsammans med jordbrukssamhällena, inte mot dem. Vi kan inte behandla dem på det hänsynslösa sätt som vi gjorde 2001. Vi måste vinna deras förtroende och visa vårt engagemang. Då kommer vi att kunna hålla den fruktansvärda sjukdomen utanför EU.

Whitehead (PSE).
Herr talman! Jag talar som föredragande av yttrandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Om inte annat så av det skälet kommer jag inte att ansluta mig till Parish i fråga om hans mer provokativa anmärkningar. Jag råder honom att kontrollera för hur många djur man har begärt ersättning innan han använder sin totalsumma för masslakt - så avskyvärt som det otvivelaktigt var.
Jag vill bara säga till föredraganden att det sätt på vilket han har utfört det här arbetet, både i det tillfälliga utskottet och därefter, är en förebild för hur detta arbete bör göras. Han var hänsynsfull, artig och grundlig. Jag anser att Förenade kungarikets regering, som befann sig mitt i stormen, också borde rikta de orden till honom och visa att man uppskattar detta.
Kommissionen har i stor utsträckning rört sig i riktning mot att genomföra vad vi i det tillfälliga utskottet rekommenderade. Diskussionen kommer alltid att komma tillbaka den exakta avvägningen mellan utslaktning genom utgallring och vaccinering - till frågan om liv eller död - i ett samhälle som både omhuldar sin status som fri från mul- och klövsjuka, men ändå har moraliska skrupler om de metoder som i extrema fall används för att återställa denna status. Dessa diskussioner kommer att förändras med vetenskapens utveckling. Vi gör rätt i att prioritera forskningen. Jag önskar att kommissionsledamoten kan ge oss någon sorts uppskattning av hur den forskningen framskrider. 
Epidemin utvecklades med skräckinjagande hastighet. Som har sagts under det nuvarande utbrottet av SAL hade viruset en egen kraft för att överleva. Det var hemskt att skåda den hastigheten. Transportbegränsningar var inte i kraft i det första stadiet. Vi hade 50 000 får i rörelse, och i stor utsträckning visste vi inte var de var när viruset slog till. Jag är övertygad om att vi alla är överens om att vi aldrig mer vill se de masslakter som följde. De traumatiserade hela samhällen. Medlemsstater har nu en mera omfattande bestämmanderätt i frågan om hur de skall bekämpa ett utbrott och den ordningsföljd som skall följas i en kritisk situation, från utslaktning till vaccinering.
Jag vill framhålla, som Blokland gjorde - och det fanns med i vårt betänkande - att det finns en moralisk dimension i den här frågan. Det är inte sannolikt att vi kommer att få några lovord i framtiden för åtgärder vi kan komma att vidta nästa gång det här händer om det inte finns ett etiskt element i jordbruket.
Vad vårt utskott beträffar så ville vi framhålla tre saker för kommissionen. Det första är så snabb uppdatering av beredskapsplaner som är praktiskt genomförbar. Vi måste undersöka vad det innebär att vi lever i en värld utan tydliga gränser när det gäller inköp och försäljning av matvaror. Kommissionsledamoten kan kanske säga ett ord om vad Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor (FVO) gör för att följa transporterna av matvaror in i landet, mot bakgrund av några av de problem vi har haft på senare tid.
Vi måste kunna förklara för allmänheten, som konsumenter, på ett mycket kraftfullare sätt varför det är säkert att äta kött från vaccinerade djur. Vi kan inte ha en policy som är för vaccinering om inte allmänheten accepterar det, vilket hänger samman med de stora förändringarna i konsumenternas ställningstagande.
När vår egen byrå för livsmedelsstandarder drev detta fall i England förbryllades den av att så många tillverkare och så många återförsäljare hade en negativ inställning.
Till sist bör vi, som andra har sagt, vidta speciella åtgärder för att bevara sällsynta arter, en oumbärlig del av djurens genpool, så att de inte försvinner i någon ny pandemi.
Jag är övertygad om att kommissionsledamoten är medveten om nödvändigheten av att vara praktisk. Han har visat det. Innebörden av denna debatt kommer att avgöras av i vilken utsträckning vi förmår bevara vår mänsklighet och livet i dess oändliga variation.

Busk (ELDR).
Herr talman, herr kommissionsledamot! Först vill jag säga till föredraganden Kreissl-Dörfler att det inte är ofta jag har varit med om att ett betänkande har fått en så noggrann och rättvis behandling som i detta fall. Det är verkligen beundransvärt, och jag skulle vilja tacka för detta.
Samtidigt vill jag påminna om att vi genom att överge politiken om att inte vaccinera genomför ändringar som kommer att få mycket stor betydelse för de länder som har en omfattande export till tredje länder. Jag vill samtidigt också säga att mul- och klövsjuka är en så smittsam sjukdom att de som tror att man genom att öppna möjligheten för vaccination har löst alla problem och därigenom kan vara säker på att framöver kunna hejda kommande utbrott får tänka om, för så förhåller det sig inte.
Jag väljer därför att tro att vi även i fortsättningen kommer att arbeta utifrån politiken om att inte vaccinera, men att vi - det erkänner jag - kommer att använda vaccin, som t.ex. i Nederländerna där man administrerade det mycket skickligt. Det visade sig vara effektivt att ringvaccinera, eftersom man därigenom kunde hejda smittan.
I detta sammanhang är det också viktigt för mig att stödja det min kollega i den liberala gruppen, Mulder, har sagt om att det är viktigt att de vaccinerade djuren inte stannar kvar i livsmedelskedjan utan tas ut ur denna. Det ser inte ut som om det finns majoritet för detta för närvarande, men man måste komma ihåg att de vaccinerade djuren är smittbärare, och mot den bakgrunden vore det en katastrof om någon av dem för smittan vidare.
Jag vill också gärna precisera att det inte kan komma på tal att mjölk och kött från vaccinerade djur, som exempelvis i ändringsförslag 11, skall kunna säljas fritt i hela Europeiska unionen. Här måste vi mycket tydligt kräva att en regionalisering genomförs, så att mjölk och kött från dessa djur, om försäljning skall ske, kommer att säljas inom de respektive länderna och inte tvärs över ländernas gränser.
Därefter vill jag återigen, även om jag vet att det inte är kommissionsledamot Byrnes område, påminna om att det finns behov av exportavtal i synnerhet med amerikanerna så att vi kan begränsa förlusterna i samband med en kommande mul- och klövsjukeepidemi och särskilt i samband med en eventuell vaccination. Det är ju inte till hjälp för någon att vi i stället för att exportera färska varor till tredje land stoppar exporten så att dessa varor hamnar på den europeiska marknaden till kraftigt sjunkande priser. Det är inte det jordbrukarna har behov av i en sådan situation. Det krävs därför att kommissionen på allvar genomför en regionalisering och ingår avtal med amerikanerna.

Wyn (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka kommissionsledamot Byrne för det engagemang han har visat för arbetet i parlamentets tillfälliga utskott för mul- och klövsjuka och för att han sett till att de viktigaste resultaten i vårt betänkande har lyfts fram i kommissionens direktiv. Jag tackar även Kreissl-Dörfler för att han arbetat så outtröttligt med frågan ända sedan dag ett.
Att ha nått fram till detta sista steg är positiv reklam för Europaparlamentet. När det tillfälliga utskottet besökte regioner som drabbats av denna fruktansvärda sjukdom, inklusive mitt eget land Wales, berättade människor för oss hur tacksamma de var för att Europaparlamentet hade tagit initiativ till denna undersökning, då de inte hade något annat sätt att ge uttryck åt sina klagomål inom sina egna medlemsstater.
Detta direktiv innehåller flera värdefulla rekommendationer om skärpning av importkontroller - vilket redan har nämnts -, införande av beredskapsplaner, inrättande av expertgrupper, och det lyfter fram nödvaccinering till främsta ledet i sjukdomsbekämpningen, i överensstämmelse med välkomna förändringar av bestämmelserna för internationell handel. Avsaknaden av en entydig policy i frågan om och när vaccinering skulle komma till användning spelade en central roll för den brittiska regeringens misskötsel av krisen år 2001. Detta ledde till den oacceptabla kontinuerliga utgallringen, som byggde på bristfälliga vetenskapliga bevis, och det trångsynta beslutet att avvisa vaccinering. I händelse av framtida utbrott bör slakt begränsas till smittade anläggningar och vara underbyggd med grundliga laboratorietester. Vi är skyldiga alla våra landsbygdsamhällen att ta lärdom av 2001.

Andersen (EDD).
Herr talman! Det finns situationer när nödvaccination är mycket förnuftigt, men det finns ingen anledning till att låta exporten komma i kläm. Problemet uppstår eftersom de veterinära gränserna har upphävts i samband med införandet av den inre marknaden. Europeiska unionen har blivit en veterinärzon och Danmark har förlorat sin självständiga veterinära status. Förenta staterna och Japan betraktar begripligt nog också Europeiska unionen som ett land. De stoppar importen av griskött från hela Europeiska unionen om man vaccinerar mot mul- och klövsjuka på ett ställe inom unionen. Europeiska unionen exporterar årligen cirka 1,5 miljoner ton griskött till ett värde av 4 miljarder euro. Danmark står ensamt för 600 000-700 000 ton av detta. Om exporten i stället skall omsättas på Europeiska unionens inre marknad kommer det att innebära en ökning i utbudet av griskött på uppemot 10 procent. Detta skulle leda till ett totalt sammanbrott på marknaden inom hela Europeiska unionen.
Kommissionen borde redan från början ha räknat med risken att tredje land kan införa handelsrestriktioner. Kommissionen har över huvud taget inte i sin beräkning tagit med den exportförlust som uppstår om man inte på förhand har ombesörjt godkännande från tredje land.
Det skall naturligtvis vara möjligt att genomföra en ändring av vaccinationsstrategin så att den, den goda avsikten till trots, inte genomförs på bekostnad av avgörande intressen när det gäller exporten inom Europeiska unionen.
Jag vill därför uppmana kommissionen att involvera alla aspekter - även de med anknytning till handel - i utvärderingen av de framtida bestämmelserna. Det finns mycket som tyder på att man kommer att upprätta en veterinärregionalisering, en slags exportficka som är fri från vaccinerade djur, varifrån export kan ske även under utbrott av och vaccination mot mul- och klövsjuka på andra ställen inom Europeiska unionen.
Slutligen undrar jag om kommissionsledamoten har för avsikt att följa mina uppmaningar?

Paisley (NI).
Herr talman! Jag är mycket orolig över att man inte har gjort några verkliga ansträngningar för att handla utifrån de erfarenheter man gjorde i Förenade kungariket under det förödande utbrottet av mul- och klövsjuka. Vi har rätt att begära, i detta parlament, att man vidtar verkliga åtgärder inom hela den europeiska unionen för att inrätta en strategi för att besegra denna fruktansvärda sjukdom om den någonsin skulle bryta ut igen. I Nordirland finns det inte någon sådan beredskap. Veterinärexperter har sagt till mig att de är förskräckta över regeringens likgiltighet på detta område.
Hur annorlunda har inte denna erfarenhet varit i Förenta staterna. Där har man återkommande övningar och strategin testas på nationell nivå, svagheter upptäcks och finjusteringen av hela programmet uppdateras. Detta, anser jag, är vad vi behöver inom Europeiska unionen. Jag förlitar mig på att man kommer att kräva av samtliga regeringar att de accepterar detta som en nödvändighet. I Förenade kungariket är vi medvetna om kostnaderna för utbrottet av mul- och klövsjuka och hur det fick både jordbruk och turism på knä. Vi är medvetna om den känslomässiga smärta och de mänskliga tragedier som blev följden, till stor del på grund av striden om vaccinering.
Jag välkomnar engagemanget i detta betänkande för en politik som går ut på att vaccinera för att leva. Jag anser att den policyn är mycket bättre än ?hellre bränna än vaccinera?. Kommissionens förslag är förnuftiga och följer riktningen i Europaparlamentets tillfälliga utskott. Jag är djupt övertygad om att parlamentet bör stödja yttrandet i det framlagda betänkandet.
Jag gratulerar föredraganden och utskottet till att ha lagt fram detta. Betänkandet pekar ut en verklig väg framåt, både när det gäller förberedelser och avskräckning.
Den alarmerande ökningen av frekvensen av tuberkulos och brucellos hos djur understryker behovet av omedelbara åtgärder mot dessa sjukdomar.

Schierhuber (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Först vill jag verkligen inte försumma att tacka vår föredragande Kreissl-Dörfler för det verkligt utmärkta arbete som han åstadkommit med detta betänkande. Men jag vill i dag också tacka Encarnación Redondo, ordförande i det tillfälliga utskottet för mul- och klövsjuka, som verkligen har lett detta utskott på ett mycket förtänksamt sätt.
Ur min synvinkel kan man principiellt välkomna både kommissionens förslag till direktiv och föreliggande betänkande. Det förslag som kommissionen lagt fram tar glädjande nog hänsyn till de flesta kraven från Europaparlamentets tillfälliga utskott för mul- och klövsjuka. I utskottet godkände vi ju den 17 december 2002 en resolution där det krävs att Europeiska unionen skall omarbeta den hittillsvarande politiken för bekämpning av och skydd mot mul- och klövsjuka. Som framgår av inläggen i dag grasserar i Europa för närvarande nästa sjukdom, och jag tror att klockan verkligen är fem i tolv när det gäller att ändra vår politik i Europeiska unionen, för vi måste i framtiden undvika en sådan dramatisk omfattning av en sjukdom som den som vi hade i Storbritannien 2001. Det handlar inte bara om jordbrukarnas svåra ekonomiska förluster samt föregående och efterföljande led i livsmedelskedjan, och totalt sett om förlusterna för landsbygden och den djupgående oron bland befolkningen, utan det handlar framför allt också om imagen för oss europeiska jordbrukare och hela den gemensamma jordbrukspolitiken.
En viktig punkt som beaktats är bibehållandet av förbudet mot förebyggande vaccinering. Så länge som det inte finns något vaccin som täcker alla sju serotyperna och de 80 undertyperna är det enligt min åsikt inte någon mening med en förebyggande vaccination. Forskningen måste där byggas ut och förbättras. Ytterligare en avgörande punkt är att nödvaccinationen inte längre betraktas som en sista möjlighet, utan får hög prioritet.
Till slut måste jag ändå säga att sjukdomen, vars kolossala omfattning i Storbritannien vi alla har hemska minnen av, skulle ha kunnat förhindras. Man hade bara behövt vidta skäliga kontrollåtgärder och iaktta existerande vaccineringsföreskrifter i den drabbade medlemsstaten. En sak har klargjorts, nämligen att medlemsstaterna verkligen måste ta på sig det ansvar som de har på grund av fördragen. Jag hoppas att vi har dragit lärdom av det som skett, så att vi nästa gång agerar på ett mer ansvarsfullt och samordnat sätt. En katastrof - och det var en katastrof - av denna storleksordning får aldrig mer förekomma.

Doyle (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill ansluta mig till de andra i mina tack till föredraganden, Kreissl-Dörfler, för ett förträffligt arbete. Detta är ett av de få områden där jag har lagt märke till att skillnaderna mellan de politiska grupperna i denna kammare när allt kommer omkring är mycket små, och vår uppgift var förvisso densamma. Jag tackar honom och de kolleger som ingick i det tillfälliga utskottet under det första året. Jag vill tacka Sturdy, Parish och mina kolleger från Förenade kungariket som stod i första ledet för att verka för inrättandet av det tillfälliga utskottet, av skäl som kommer att vara uppenbara.
Det är inte ofta som jag är fullständigt överens med Paisley, min kollega från Nordirland. Men i denna fråga finns det mycket lite där vi skulle kunna vara oense, och jag välkomnar hans kommentarer här i kväll.
Utbrottet av mul- och klövsjuka i Europeiska unionen år 2001 var en katastrof inte bara för jordbruket utan även för många företag och organisationer med anknytning till detta. Utbrottet visade utan tvekan att Europeiska unionens policy för riskhantering i fråga om mul- och klövsjuka och den riskbedömning som låg till grund för denna var i behov av översyn.
Jordbrukare, veterinärer och politiker delade alla den breda allmänhetens oro över att miljoner djur dödades och förstördes, av vilka många, om inte de flesta, inte var smittade med sjukdomen. Omfattande psykologiska skador drabbade i synnerhet jordbrukare och deras familjer när de tvingades evakuera eller förstöra sina djur. Det är inte bara i Förenade kungariket - utbrottets epicentrum - utan till och med på Cooley-halvön på Irland, där man var tvungen att evakuera, som de psykologiska skadorna för de berörda familjerna är alldeles ofantliga.
Även om jag inte är för en återgång till rutinmässig eller förebyggande vaccinering anser jag att en översyn av vaccineringspolitiken vore på sin plats, i synnerhet användningen av nödvaccinering eller vaccinering för att skapa en ?brandgata? runt smitthärden för att på så vis bekämpa spridningen av ett utbrott. Det brådskar att genomföra ytterligare diskussioner med OIE, Internationella byrån för epizootiska skjukdomar, för att säkerställa att ett smittat land kan återvinna sin status som mul- och klövsjukefritt så snart som möjligt. Efter det sista fallet efter slakt av det sista vaccinerade djuret måste det återvinna status som mul- och klövsjukefritt.
Till skillnad från en kollega, Busk, som talade nyss ser jag det inte som ett problem att vaccinerade djur förs in i livsmedelskedjan. Så länge som OIE har farhågor beträffande exporten av sådana djur till livsmedelskedjan måste vi dock anpassa oss. Därför krävs det att våra forskare slår sina huvuden ihop och löser det här problemet. Djur som är vaccinerade mot mul- och klövsjuka är inte smittsamma när de förs in i livsmedelskedjan. Vi vaccinerar redan vår boskap mot en hel rad sjukdomar och konsumerar dem dagligen. Därför måste vi bli rationella i vår inställning till denna fråga.
Spårvacciner för att skilja vaccinerade djur från djur som bär på viruset kommer att ha en viktig roll att spela på detta område i framtiden.
Jag vill framställa en särskild vädjan för att säkerställa att medlemsstaternas veterinärväsen får tillräckliga resurser. Med allvarliga ekonomiska förluster under många år för uppfödningsföretag kan vi inte längre ta för givet att det skall finnas veterinärpraktiker för stora djur på landsbygden, i synnerhet inte i glesbygdsområden, än mindre utveckling av angelägna program för övervakning av djurbesättningars hälsa som omfattar rutinbesök av praktiserande veterinärer. Veterinären står i främsta linjen för att övervaka inhemska och främmande sjukdomar. Det enda vi inte vet är när det kommer ett nytt utbrott av en främmande sjukdom i EU, inte om.
Jag vill även tacka kommissionen för att den gått med på min vädjan om ett särskilt protokoll för icke-mottagliga djur, i synnerhet hästar. Jag hänvisar till bilaga VI om transportbegränsingar för hästar på detta område. Några ändringsförslag antogs i utskottet, och jag uppmanar kommissionen att tillkännage att man tar med dem.
Ett nödläge skall dokumenteras av veterinär som är jourhavande 24 timmar per dygn, 7 dagar i veckan. För rid- och kapplöpningssektorn måste lördag, söndag och allmän helgdag som infaller på en måndag omfattas för transport av djur för avel eller för nödoperationer eller för tävlingar - för hästen är inte smittbärare; den är inte mottaglig. Transporten skall godkännas av de behöriga myndigheterna som skall kunna kontaktas 24 timmar per dygn, 7 dagar i veckan. En jourhavande officiell veterinär skall informeras om färdvägen före avfärd med häst som transporteras i särskilt utsedd hästtransport vid ett utbrott.
Jag tillkännager att jag har ett engagemang på ridområdet. Jag tackar kommissionen och de berörda myndigheterna för att man för första gången har inkluderat ett protokoll för en icke-mottaglig art i en beredskapsplan för mul- och klövsjuka.

Byrne
Efter min presentation av kommissionens förslag till gemenskapsåtgärder för att bekämpa mul- och klövsjuka inför utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling gladde det mig mycket när jag fick veta att Kreissl-Dörfler hade utsetts till föredragande för detta betänkande.
Denna välbetänkta utnämning garanterade att den dyrbara sakkunskap om mul- och klövsjuka som förvärvats av det tillfälliga utskottet har införlivats direkt i er bedömning av förslaget till direktiv om mul- och klövsjuka.
I detta skede skulle jag vilja framföra en hyllning till tjänstemännen på min egen avdelning - vanligtvis gör jag inte det - och framhålla den snabba responsen hos dem, varav en är närvarande här i kväll, som den där ödesdigra kvällen i februari 2001 när de informerades av de behöriga myndigheterna i Förenade kungariket om detta utbrott kl. 21.30 lyckades se till att de behöriga myndigheterna i alla de andra medlemsstaterna kände till utbrottet kl. 22.30. Deras snabba respons bidrog i hög grad till att hejda spridningen av denna sjukdom. Detta gäller när vi har att göra med smittsamma sjukdomar, oavsett om det är djursjukdomar eller sjukdomar som drabbar människor. En snabb respons är av avgörande betydelse. Om spridningen kan hejdas är det ett väsentligt bidrag för att rädda situationen.
Det kommer inte som någon överraskning att kommissionens förslag till åtgärder mot mul- och klövsjuka har gett upphov till en livlig debatt bland alla berörda parter.
Förslaget har varit föremål för en djupgående analys i arbetsgrupperna med tekniska experter som leds av det grekiska ordförandeskapet i rådet.
I stort har den uppfattning som framkommit ur de olika diskussionerna varit positiv. Kommissionen har fått ett brett stöd för den allmänna policy som läggs fast i detta förslag, inte minst därför att det är en noga övervägd, pragmatisk reform, snarare än en revolution.
Kommissionen konstaterar med tillfredställelse det generella stödet i denna kammare för den större tonvikten på nödvaccinering. Detta har även erhållit ett brett stöd från medlemsstaterna.
Jag konstaterar dock att några ledamöter skulle önska att vi hade gått ännu längre i detta avseende, men att göra det skulle ha äventyrat de grundläggande inslagen med val och flexibilitet som vi vill främja.
Vi är överens om att beredskapen inför sjukdomar måste förstärkas och att beredskapsplaner skall bygga på ?värsta-alternativet-scenarier?. Dessutom, och kanske viktigare, måste beredskapsplaner granskas regelbundet och underkastas kritisk analys genom omsorgsfullt förberedda och realistiska övningar.
I jordbruksutskottets betänkande föreslås 48 ändringsförslag. Kommissionen kan gå med på 47 av de 48 framlagda ändringsförslagen.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 32 då det, trots att det är i linje med betänkandet från 1999 års vetenskapliga kommitté, strider mot OIE:s nuvarande bestämmelser. Jag vill emellertid tillägga att kommissionens förslag föreskriver snabb omarbetning om OIE:s rekommendationer skulle förändras.
Av de ytterligare ändringsförslag som har lagts fram till detta plenarsammanträde kan kommissionen delvis godta ändringsförslag 51, 52 och 53.
Inom det internationella regelverket har kommissionen åtagit sig att ta itu med frågan om regionaliseringspolitik vid varje lämpligt tillfälle och bidra till anpassningen av OIE:s allmänna regler för djurhälsa så att dessa skall återspegla vetenskapliga och tekniska framsteg. Att gå fram unilateralt skulle blockera internationell handel med EU:s djur och produkter därav. I detta avseende hoppas vi kunna göra framsteg inom loppet av nästa vecka vid OIE:s allmänna session.
Innan jag slutar vill jag ta upp en särskilt angelägen fråga - finansiering av veterinärer. Det förslag vi har framför oss i dag behandlar inte gemenskapsregler om anslag till veterinärer eftersom principerna för vår kontrollpolitik inte har förändrats. Dessutom har en studie av ett möjligt framtida försäkringssystem för djur kommit en bra bit på väg, men är ännu inte fullbordad.
Till sist vill jag besvara några av de frågor som har väckts av ett antal ledamöter som till exempel Corbey, som frågade vem som ansvarar för vaccinering mot mul- och klövsjuka. Det ansvaret vilar på medlemsstaterna. För säkerhets skull rekommenderas emellertid medlemsstaterna att informera och få klartecken från kommissionen innan de sätter i gång med detta. Anledningarna är flera och rör inte minst finansiering av ersättningar, men det handlar även om att säkerställa att det finns en överenskommelse med andra medlemsstater i händelse av gränsöverskridande handel. Hon frågade mig hur vi kan se till att livsmedelsaffärerna säljer kött från vaccinerade djur. Det är riktigt att det inte nu finns någon lag som kräver märkning av kött från vaccinerade djur, men det finns ett krav när det gäller att stämpla slaktkroppar av färskt kött men inte för andra produkter. Detta är en fråga som det är nödvändigt att ta itu med, men jag kan inte se hur det kan göras genom reglering. Det är en fråga för den fria marknaden.
När det gäller Mulders fråga om försäkring så har det arbetet påbörjats, och vi emotser en rapport.
Whitehead ställde en fråga om forskning om vacciner. Jag kan försäkra honom att arbetet har påbörjats inom generaldirektoratets forskningsprogram. En rapport i den här frågan kommer i sinom tid.
Jag tackar ledamöterna för den snabbhet med vilken de har framfört sitt yttrande, och därigenom berett vägen för att dessa nya bestämmelser för att bekämpa mul- och klövsjuka skall kunna träda i kraft så snart som möjligt.

Mulder (ELDR).
Herr talman! Kommissionär Byrne besvarade inte min fråga om när kontraktet om forskning om bättre vacciner - spårvacciner, osv. mot smittsamma djursjukdomar kan komma att slutas. Till all lycka sade han att studien om försäkringar är nästan klar. Studien om spårvacciner har inte påbörjats än. När kommer den att påbörjas?

Byrne
Det gläder mig att jag kan säga till Mulder att en hel del arbete redan har påbörjats när det gäller denna forskning. Offentliga anbud har skickats ut. Jag har hört att några av dem har slutförts nyligen, och jag förväntar mig att de övriga kommer att slutföras inom en snar framtid.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0066/2003) av Ferrer för utskottet för utveckling och samarbete om förstärkning av kapaciteten i utvecklingsländerna (2002/2157(INI)).

Ferrer (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär! Jag beklagar att vi måste genomföra debatten om det här betänkandet i dag, så sent under sammanträdet, när debatten först var planerad till torsdagen, vilket kunde ha gett denna debatt om utvecklingssamarbete mer uppmärksamhet. Men saker och ting är tyvärr som de är.
Herr kommissionär! Erfarenheterna från de senaste decenniernas utvecklingssamarbete och bristen på betydelsefulla resultat på det här området visar på att det är nödvändigt att ge utvecklingspolitiken en ny inriktning, i syfte att öka stödens effektivitet och minska den klyfta som skiljer de rika länderna från de fattiga, för att på så sätt uppfylla de mål för hållbar utveckling som vi har fastställt.
Det stämmer att det finns många olika faktorer som förhindrar de fattigaste länderna från att komma med på utvecklingståget och vinna kampen för att utrota fattigdomen: den externa skulden, för det första, det tunga ok som tynger utvecklingsländerna, inbördeskrigen, som härjar så många fattiga länder, aidspandemin och korruptionen på alla nivåer inom det offentliga livet, men detta misslyckande kan även förklaras av att man har följt utländska modeller och det faktum att utvecklingsmålen tidigare har fastställts utan deltagande av stödmottagarna.
Det är följaktligen inte underligt att förslaget om ökad kapacitetsuppbyggnad som en oumbärlig faktor för att förbättra utvecklingspolitikens resultat har vunnit terräng allt eftersom, särskilt från och med Riodeklarationen från 1992, i vilken det erkänns att ett lands förmåga att fortsätta på vägen mot hållbar utveckling i stor utsträckning beror på den kapacitet som finns hos landets befolkning och institutioner. Därför anordnade utskottet för utveckling och samarbete, som fullständigt instämmer i den principen, en offentlig utfrågning om ökad kapacitetsuppbyggnad för några månader sedan. Därefter beslutade utskottet att utarbeta ett betänkande om den frågan, som jag blev utsedd att vara föredragande för. Ett betänkande som - och det är på sin plats att påminna om det - antogs enhälligt, eftersom utskottet är fullständigt enigt om att ökad kapacitetsuppbyggnad är en grundläggande och absolut nödvändig faktor för att garantera stödens effektivitet.
För att bättre förstå räckvidden av de förslag som betänkandet innehåller anser jag att det är nödvändigt att klargöra att ökad kapacitetsuppbyggnad för mig framför allt innebär ett nytt sätt att se på, och framför allt genomföra, utvecklingspolitiken, vilken behöver en övergripande strategi på lång sikt, som avpassas för de olika aktörerna och olika delar av samhället. Politiken bör inriktas på att förbättra den förmåga och de förhållanden som måste finnas i ett land för att det skall kunna öka sin ekonomiska och sociala tillväxt. Detta skall fungera som stöd för de nationella ansträngningar som varje land kan genomföra på egen hand med utgångspunkt i den utformning som varje land har gjort med hänsyn till sina särskilda behov och intressen i linje med vad som görs med de nationella strategidokumenten.
Europeiska unionen och dess medlemsstater, men inte bara de, utan alla internationella biståndsgivare - bör följaktligen ompröva sina samarbetsmetoder och ändra inriktning för sin utvecklingspolitik, så att en ökad kapacitetsuppbyggnad, som skall vara en process med deltagande som grundas på delaktighet, utgör grunden för denna politik. Målet skall vara att såväl enskilda individer som det civila samhällets organisationer skall kunna utveckla sina möjligheter och sin kapacitet för att nå de utvecklingsmål som de själva måste vara i stånd att fastställa. Att ge dem medel - med ett ord - så att de kan ta ledningen för sin egen utvecklig, som de ensamma har rätt till. Det vill säga, att hjälpa dem att förbättra sin institutionella kapacitet och att nå den utbildningsnivå som de behöver för att öppna dörren till utvecklingen. Att också hjälpa dem att diversifiera och förbättra sin produktiva kapacitet, att utveckla infrastrukturen och den makroekonomiska ram som krävs för att dra till sig investeringar, att ge dem tekniskt stöd för att de skall kunna integreras i världshandeln och på så vis kunna utnyttja de fördelar som detta medför.
En politik för utvecklingssamarbete med denna inriktning är det mest idealiska instrumentet för att uppfylla målet att utrota fattigdomen och att nå en hållbar och rättvis utveckling för alla. Det är därför, herr kommissionär, som det är nödvändigt - det är absolut nödvändigt skulle jag säga - att kommissionen utarbetar ett meddelande om den här frågan, som kan inspirera Europeiska unionen och dess medlemsstaters agerande på området för utvecklingsstöd, och även de strategier som det förslag till resolution som vi skall rösta om innehåller. Det är nämligen endast genom denna politik och endast genom att genomföra de nödvändiga åtgärderna för att öka kapacitetsuppbyggnaden som det är möjligt att komma till rätta med de orättvisa förhållanden som medför att 20 procent av världens befolkning förfogar över 80 procent av världens rikedomar, medan 80 procent berövas rättigheten att leva i enlighet med den oförytterliga värdighet som varje människa bär med sig.
(Applåder)

Nielson
Herr talman! Ferrers betänkande innehåller mycket intressanta idéer för att utveckla begreppet kapacitetsuppbyggnad och för att beskriva sätten att genomföra det på. Detta är ett område som vi har identifierat som en prioritering för vårt utvecklingssamarbete. Det är det viktigaste inslaget i vår allmänpolitiska förklaring som går tillbaka till november 2000, och som även har antagits av parlamentet.
Vi arbetar med att förbättra strategin för Europeiska unionens åtgärder för kapacitetsuppbyggnad och gör det utifrån ett perspektiv av god förvaltning.
Därför kommer betänkandet lägligt, för det kommer samtidigt som vi håller på att utarbeta meddelandet om styrelseformer i gemenskapens utvecklingspolitik. Kapacitetsuppbyggnad är i typfallet ett område som måste ingå i alla våra åtgärder, och det erkänns allt mer som en nyckelfaktor på alla utvecklingsområden. Vårt meddelande kommer att prioritera tre frågor - styrelseformer i allmänhet, politiska styrelseformer och ekonomiska styrelseformer - tre teman som vi betraktar som en del av det större programmet kapacitetsuppbyggnad.
Jag är fullständigt överens med det tillvägagångssätt för att söka efter en definition som har följts i Ferrers betänkande. Särskilt relevant är nödvändigheten att anpassa kapacitetsuppbyggnad till sammanhanget och det tämligen vida begreppet kapacitetsuppbyggnad, vilket inkluderar inte bara ?klassiska? input som till exempel ?utbildning och materiel?, utan även en hel serie innovativa aspekter.
Hänvisningen till nödvändigheten av att undvika att påtvinga utländska modeller är också mycket välkommen - ägande måste främjas. De olika prioriterade sektorer som nämns visar även en innovativ strategi för institutionell utveckling; i synnerhet säkerhetsfrågan har verkligen blivit ett av de nya politiska problemen.
Det konkreta problem vi står inför är att göra prioriteringar inom området kapacitetsuppbyggnad, kopplade till upptrappningen av verksamheten. Behovet av kapacitetsuppbyggnad accepteras allmänt. Det finns ett intresse för frågan, och det finns, i princip, en beredvillighet att avsätta medel. Men om man tar en ögonblicksbild av vad som händer i praktiken på det här området ser man ett lappverk av verksamheter utan samordning, vanligtvis mycket småskaliga och knutna till specifika projekt eller program. Om vi verkligen vill främja ägande så måste den situationen förändras. Det som krävs är en förbättrad förmåga att göra prioriteringar hos utvecklingsländerna själva och mer samordning och harmonisering bland givare för att främja verksamheter i större skala och på längre sikt. Den formulering som jag ständigt använder för att tala om vad som behöver göras i fråga om kapacitetsuppbyggnad är att vi i stället för att ha kapacitetsuppbyggnad som en kompletterande åtgärd här och där i de verksamheter vi genomför måste förvandla det till nyckelprojekt med stora anslag inom utvecklingssamarbete och inte rygga tillbaka för att även gå med på att täcka återkommande kostnader som en del av kapacitetsuppbyggnaden.
Till sist vill jag säga att jag instämmer i kritiken av problemen med att bedöma effekterna av gemenskapsfinansierade åtgärder utifrån kommissionens statistiska system. Detta är ett problem som vi arbetar på. Det är en av många aspekter av samma problem som vi arbetar med. Meddelandet kommer att behandla denna fråga genom att ägna ett kapitel åt nuvarande praxis inom kommissionen och erfarenheter av den. Föredragandens rekommendationer i detta avseende är mycket välkomna.
Jag avslutar med att än en gång tacka föredraganden.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Om världen skulle vara en by med hundra invånare skulle 61 av invånarna vara asiater, 13 afrikaner, 12 européer, 8 nordamerikaner och 6 sydamerikaner. 
Av byborna skulle två eller tre ha tillgång till Internetanslutning. 16 personer skulle äga en telefon. 65 av invånarna i världens by hade i något skede av sitt liv fått åtminstone lite utbildning. Varje år skulle man i byn hålla en begravning och åtminstone två nya barn skulle födas där.
Världsbanken klassificerar dem som lever på en dagsinkomst under en dollar som absolut fattiga. Definitionen är delvis vilseledande, eftersom den inte tar hänsyn till exempelvis de offentliga och samhälleliga tjänsternas betydelse för mindre bemedlade. Den säger inte heller något om hälsa, avsaknaden av makt eller otrygghet.
Förutom välstånd borde man alltså även tala om makt. Utöver rikedomarna som samlas hos en minoritet borde man rikta uppmärksamheten mot förvaltningen av den gemensamma förmögenheten, som representeras av exempelvis allmänningar och samfällda områden, världshaven, en stor del av skogarna, naturens mångfald, klimatsystemet på jorden, offentliga platser i städerna, offentliga bibliotek, skolor och sjukhus samt vetenskap och traditionskunskap.
Diskussionen om globalisering och fattigdom gäller i allmänhet endast en dimension av fattigdomen: inkomst- och konsumtionsfattigdom. Även argumenteringen för och emot globalisering är ofta bunden till ekonomiska definitioner av fattigdom: förespråkarna vädjar till ökad bruttonationalprodukt, och motståndarna pekar på dyrare mat och ökad arbetslöshet.
Det konsumentkulturella och ekonomicentrerade tänkesättet leder till en paradox: ju rikare vi är, desto mer förekommer det också torftighet, eftersom globaliseringen ändrar behoven och fattigdomens karaktär. Många lokala samhällen i vilkas trakter naturresurserna inte har förstörts eller exploaterats, som erbjuder tillräckligt med mat och skydd och som har en välmående samhällelig kultur, kan vara minst lika bra ställen att bo på som de rika ländernas städer. Som en följd av globaliseringen blir dock många av individerna i de lokala samhällen som ursprungligen varit välmående lidande i det globala samhället.
Därför är det riktigt bra att kollegan Ferrers förtjänstfulla betänkande ingående och på varje sida behandlar partnerskapet. Det erkänner de misstag och felaktiga attityder inom utvecklingspolitiken som rådde under en alltför lång tid, som att man fokuserade sig på tekniska lösningar och tydde sig till utländska modeller. Det erkänner behovet av en deltagande process och de lokala samhällenas åsikter. Jag vill även understryka rätten till egna naturresurser.
Man kan bara hoppas att detta tas på allvar i medlemsstaterna när resurserna för utvecklingssamarbetet fördelas och allokeras. I mars hölls det val i mitt hemland. Under valkampanjen lovade nästan alla partier en höjning av biståndsanslagen. Det togs också med i regeringsprogrammet som en from förhoppning, men själva genomförandet lämnades till nästa regering. Så här förstärker man inte beredskapen, och i en allt mer globaliserad värld drabbar det förr eller senare även oss.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr talman! Ökad kapacitetsuppbyggnad i utvecklingsländerna är ett av de nya koncept som ingår i den samtida samarbetspolitiken, och den grundas på att de stödmottagande samhällena skall vara delaktiga i utvecklingen. Detta är en process som uppkommer inifrån och med hjälp den ökar samhället sitt sociala kapital, vilket uppnås genom att de enskilda personerna, organisationerna och institutionerna ändrar attityd för att fullgöra sina uppgifter och fastställa och nå sina mål på alla områden.
Det handlar följaktligen om ett mycket brett begrepp, vilket tas upp på ett mycket bra sätt i det betänkande som vi diskuterar i dag, och jag gratulerar Ferrer till detta. Men även om det är nödvändigt att ta hänsyn till alla utvecklingsaspekter när det gäller förstärkningen av utvecklingsländernas kapacitet måste den koncentreras till några grundläggande kapacitetsområden. Dessa är, enligt den socialistiska gruppens åsikt, å ena sidan uppbyggnad av det civila samhället och förstärkning av de demokratiska institutionerna, och å andra sidan individuell kapacitetsuppbyggnad genom utbildning. Allt detta måste naturligtvis göras med utgångspunkt i några minimikrav som garanterar befolkningarnas överlevnad, vilket medför att några minimikrav för grundläggande hälsostandarder måste uppfyllas.
Uppbyggnad av det civila samhället handlar om att organisera medborgarna och deras deltagande i de sociala processerna och beslutsfattandet. Detta måste göras inifrån samhället och därför bör det externa stödet, och detta begär vi av kommissionen, användas för att stärka de grundläggande organisationerna, medborgar- och jordbrukarsammanslutningar, de lokala icke-statliga organisationerna och de traditionella sociala institutionerna, snarare än att ge direkta stöd till stödmottagarländernas budgetar.
Kommissionsledamoten har, natten till i dag, erkänt att betänkandet kommer lägligt och att det är nödvändigt och att förstärkningen av utvecklingsländernas kapacitet tas upp på ett bra sätt i betänkandet.
En av de olösta frågorna i utvecklingssamarbetet i allmänhet och i gemenskapssamarbetet i synnerhet är förstärkningen av de demokratiska institutionerna. Demokrati handlar om mer än att regelbundet hålla val; det är nödvändigt att skapa smidiga mekanismer för deltagande och dialog mellan medborgarna och institutionerna samt demokratisering av dessa på grundval av koncepten gott styre och öppenhet, god förvaltning och bekämpning av korruption.
Den individuella kapacitetsuppbyggnaden genom utbildning är systemet framför alla andra. Den socialistiska gruppen anser att utbildning är ett villkor sine qua non för fattigdomsminskning och utveckling, och vi har sett till att detta återspeglas i gemenskapens budget.
Med detta initiativbetänkande uppmanar Europaparlamentet kommissionen att ansluta sig till de stora bidragsgivarorganisationerna genom att ta med ökad kapacitetsuppbyggnad bland de tvärgående faktorerna i sin politik för utvecklingssamarbete. Låt mig än en gång gratulera Ferrer och alla grupper som har deltagit med ändringsförslag till betänkandet till att ha arbetat fram riktlinjer för att modernisera och förbättra gemenskapens politik för utvecklingssamarbete.

Junker (PSE).
Herr talman, kära kolleger! Även jag vill gratulera Ferrer så hjärtligt till hennes betänkande, som med all rätt antagits enhälligt. Hon tar i sitt betänkande också upp betydelsen av den nya tekniken, särskilt Internet, och den punkten vill jag särskilt precisera.
Alla bra förslag som här framförs om det absoluta behovet av att förstärka kapaciteten, som vi alla stöder, är bara till halv nytta om inte den digitala klyftan övervinns och utvecklingsländerna får bred tillgång till den moderna informations- och kommunikationstekniken. Det finns fortfarande fler telefonanslutningar i New York än i hela Afrika. Fortfarande har en människa som bor i Afrika i genomsnitt 50 kilometer till närmaste telefon, och Internet skall man här inte tala om. Kanske har ni också läst att det tog tre dagar innan allmänheten fick kännedom om en massaker som nyligen ägde rum i gränsområdet mellan Sierra Leone och Liberia. Det tog nämligen exakt tre dagar att komma fram till närmaste telefon. Det betyder att på gott och ont krävs det för en förstärkning av kapaciteten också att det är möjligt att förmedla information, för att eventuellt ge snabb hjälp i händelse av katastrofer, för att förmedla utbildningsinnehåll, med vilket ju kapaciteten kan stärkas avsevärt, för att stärka konkurrensförmågan i de lokala, regionala och nationella ekonomierna, för en stärkning av det civila samhället, särskilt kvinnorna, för att förbättra hälsovården, och slutligen för att också förbättra uppbyggnaden av förvaltningsstrukturerna och för att använda innovativa tekniker; jag kunde fortsätta i all evighet. 
En strategi för att förstärka kapaciteten måste inbegripa denna aspekt. Men en sådan strategi saknas framför allt för Afrika, där det ändå finns ett mycket stort behov, nästan ett totalt behov. Här står kommissionen i skuld, särskilt till AVS-länderna, och jag vill eftertryckligen uppmana till att man vid granskningen av alla dessa koncept, som har framställts på ett mycket bra sätt, verkligen tänker över hur kommunikationsgapet, som för väldigt många också medför ekonomiska bortfall - det går att bevisa, det finns det kalkyler på - hur detta kommunikationsgap kan övervinnas just till förmån för den förstärkning av kapaciteten som Ferrer här har skildrat.

Talmannen.
Tack så mycket, fru Junker.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0126/2003) av Van den Berg för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om utbildningens betydelse för fattigdomsbekämpningen i utvecklingsländerna (KOM(2002) 116 - C5-0333/2002 - 2002/2177(COS)).

Van den Berg (PSE)
Herr talman, herr kommissionär! ?DET DUBBLA NU? ropade 200 europeiska skolbarn förra veckan i Europaparlamentets kammare i Bryssel. De syftade då på den del av kommissionens budget för utvecklingssamarbete som används till grundutbildning. För närvarande är denna enbart 4 procent, och detta måste alltså fördubblas till 8 procent, därav det berömda ?det dubbla nu?. Utbildning är ett viktigt medel, kanske det viktigaste medlet för fattigdomsbekämpning. Läs- och skrivkunnighet bryter den onda fattigdomscirkel i vilken många familjer, sedan flera generationer, sitter fast. För att vidareutveckla sig har länderna behov av en utbildad befolkning. Utbildning är också nyckeln till förbättring av kvinnornas ställning.
113 miljoner barn över hela världen får fortfarande ingen undervisning, och av dessa är ungefär två tredjedelar flickor. År 2000 kom världssamfundet i nord och syd överens om att alla barn skulle kunna gå i skolan 2015. För att uppnå detta millennieutvecklingsmål, utbildning för alla, behöver vi tillsammans fler fonder. Ungefär 8 miljarder euro extra kommer uppskattningsvis att behövas för att kunna undervisa alla barn 2015. Det är för övrigt totalt över de kommande åren lika mycket som kriget i Irak kostade under de där tre veckorna. Utvecklingsländer måste naturligtvis själva frigöra i första hand omkring 20 procent i sin budget för sociala grundbehov såsom undervisning och hälsovård. Nord måste förbinda sig till målsättningen att 2015 gemensamt ha fått ihop extra medel för undervisning. Vissa länder måste höja hela sitt bidrag, andra måste överföra fonder inom sina bidrag till undervisning. Utan denna förbindelse mellan nord och syd har alla våra gemensamma försök att på ett effektivt sätt bekämpa fattigdomen liten chans att lyckas.
Lyckligtvis har Europeiska unionen ett särskilt ansvar på området för undervisning. Europeiska kommissionen och medlemsstaterna är tillsammans de största givarna i världen inom utvecklingssamarbete. Därför måste de ta initiativet i den politik som är inriktad på hållbarhet och lösningar på lång sikt, och det gör de också. Den europeiska delen av den redan tidigare nämnda siffran på 8 miljarder euro per år finns. En stor del av den finns outnyttjad inom den europeiska budgeten, eller så kan den frigöras genom en omfördelning av fonder.
Europaparlamentet är, som kommissionsledamoten vet, ingen förespråkare för budgetstöd utan vidare, eftersom det då ofta blir så att pengar som är ämnade för exempelvis undervisning används för helt andra ändamål, såsom nu senast när pengar användes till försvar i Uganda. Vi förespråkar just sektoriellt stöd där inte enbart finansministrarna är engagerade, utan i detta fall även utbildningsministrarna. Dessutom pläderar jag i mitt betänkande för aktiva roller för fackförbund inom undervisningssektorn och föräldraorganisationer i utvecklingslandet vid utvecklingen av utbildningsplaner. Det är ju inte vi som utvecklar ett land, utan det utvecklar sig självt.
Herr talman! Som svar på frågor som vi ställde i går sade kommissionsledamot Nielsen att kommissionen nu har frigjort 1,3 miljarder euro för de kommande 5 åren. Det är en betydelsefull och viktig början. Samtidigt tolkade jag hans svar så att kommissionen håller på att systematiskt undersöka var det inom de outnyttjade fonderna finns fler möjligheter att höja denna summa. Förutom de pengar som skulle användas till utbildning inom den nionde Europeiska utvecklingsfonden (EUF) behövs det ännu mer för att verkligen uppnå alla målsättningar i fråga om utbildning. Det går för långsamt framåt; vi måste lägga in en betydligt högre växel. En fördubbling av budgeten för grundläggande utbildning måste prioriteras högst, och i det sammanhanget är det minst lika viktigt att Europeiska kommissionens Education for All - Fast Track har en stimulerande roll. Fast Track är ett initiativ av UNESCO, Världsbanken och olika givare, bland andra Europeiska kommissionen. Utvecklingsländer mottar på grundval av utbildningsförslag påskyndad, kompletterande finansiering. Jag kan här nämna Mauretanien och Niger. I mitt betänkande insisterar jag på att kommissionen omsätter sina löften i faktiska finansiella medel. 
Herr talman! Jag gläder mig oerhört åt att mitt betänkande redan nu kan kallas förlegat på den punkten, eftersom Europeiska kommissionen har lovat att finansiera de första sju länderna. Detta är jag mycket tacksam för. Det är en framgång för oss alla. Tyvärr är mitt betänkande mycket aktuellt på många andra punkter, och verkligen inte förlegat. Flickor fortfar att vara en viktig punkt. Majoriteten av de 113 miljoner barn som inte får någon utbildning är fortfarande flickor. Det finns fortfarande många barn som inte kan gå i skolan för att de arbetar, frivilligt eller under tvång. Det är fortfarande vanligt med utbildning som inte erbjuds kostnadsfritt, vilket gör att det är många föräldrar som inte har råd att låta sina barn gå i skolan. Dessutom måste utbildningen i utvecklingsländer hantera bortfall av lärare i samband med aids, frånvaron eller bristen på undervisningsmaterial och svåråtkomliga skolor. I den situation som råder i Afghanistan och i Irak efter konflikterna råder ett starkt behov av undervisning just eftersom man nu befinner sig i en situation där man går från förstörelse och ruiner till återuppbyggnad.
Herr talman! Lyckligtvis finns det också en del goda nyheter. Benin och Gambia har nyligen avskaffat terminsavgifterna för flickor, och Eritrea, som i åratal varit drabbat av krig, fick nyligen det internationella priset för alfabetisering. I mitt betänkande ber jag kommissionen att om ett år rapportera om genomförandet av denna resolution om den antas i morgon, och jag känner ett visst förtroende för att så kommer att ske. Jag hoppas att den framstegsrapporten kommer att vara överfull med goda nyheter, liksom jag anser att det faktum att kommissionen har varit beredd att frigöra dessa 1,3 miljarder euro är en enorm uppmuntran för dem som hyser en varm känsla för utbildning.
Till sist, herr talman, förra veckan var det 200 barn i Bryssel, den här veckan handlar det om mer än 10 000 kort och petitioner från européer som skickats till kommissionens kontor för att stödja mitt betänkande och därmed stödja kommissionsledamoten. Det är bra att de utomstående vet vad vi gör här och att vi tillsammans är stolta över det arbete som Europeiska unionen uträttar.
?Det dubbla nu?, herr talman, det var parollen, och den fortsätter jag att uttala.

Nielson
Jag vill tacka parlamentet och i synnerhet Van den Berg för det omfattande arbete och det intresse man har lagt ned på att granska kommissionens meddelande om utbildning och yrkesutbildning.
Utbildning har stor betydelse för att minska fattigdomen, och vår avsikt är att maximera den betydelsen. Detta är i överensstämmelse med millennieutvecklingsmålen och ?Utbildning för alla?. Ägande av våra partnerländer och komplementaritet med andra givare är också viktiga aspekter. När vi talar om detta bör vi i själva verket inte bara koncentrera oss på kommissionens åtgärder, utan vi borde resa runt Europa och klarlägga vad var och en av våra medlemsstater gör, för det är meningen att komplementaritet skall fungera åt båda hållen. Till och med i Maastricht är detta är en gemensam verksamhet och inte en verksamhet som bara berör kommissionen. Det är naturligtvis en förmån för kommissionen att vid alla tillfällen ha en organiserad dialog med parlamentet.
Vi stöder utbildning både genom budgetstöd och finansiering av sektorsprogram. Jag är böjd att hålla med Van den Berg när det gäller den speciella kvaliteten med finansiering av sektorsprogram, men i komplementaritetens namn är vi mycket nöjda med att kommissionen kan tillhandahålla budgetstöd. Där vi gör det försöker vi koppla det till strategier där även andra givare har varit med om att utarbeta dem och lämna bidrag till dem, för att på så vis förbättra kvaliteten på mottagarlandets eller partnerlandets verksamhet.
Kommissionens meddelande i denna fråga öppnar även en möjlighet för kommissionen att finansiera återkommande utgifter i partnerländers utbildningsbudgetar. Detta är ett element som har saknats. Det är fint att bygga en lärarhögskola, men om vi bara bygger tegelstenarna och inte kursplanen och i synnerhet lärarnas löner, så kommer vi aldrig att uppfylla utmaningen.
Samtidigt måste vi försäkra oss om att resurserna når de som verkligen behöver dem och ger resultat.
Våra partnerländer måste förbättra effektiviteten och kvaliteten i sina utbildningssystem och, när det gäller givare, behövs det en flexibel inställning till finansieringsmekanismer.
Den första prioriteringen i vår utbildningspolitik är grundläggande utbildning - 6-årig grundskola. Detta är i överensstämmelse med millennieutvecklingsmålen för utbildning, som prioriterar allmän och grundläggande utbildning.
Den andra prioriteringen är att säkerställa en balanserad strategi som omfattar påbyggnadsundervisning och högre utbildning, yrkesutbildning och alfabetisering för vuxna. Yrkesutbildning är speciellt viktig i länder som har uppnått en acceptabel utbildningsnivå som ett första steg. Vi inkluderar även ytterligare policyprioriteringar i vårt stöd till utbildning.
I synnerhet bör mer uppmärksamhet ägnas effekterna av HIV/aids på utbildningssystem och utbildningens roll för att förebygga HIV/aids och förbättra hälsa i allmänhet.
Dessutom fokuserar gemenskapens policy på de fattigaste ländernas och de fattigaste människornas behov, med särskild hänsyn till kvinnor, föräldralösa och barn i konfliktområden och områden efter konflikt.
Meddelandet framhäver att resurser för utbildning och yrkesutbildning måste ökas avsevärt, så parollen om att fördubbla ansträngningarna är mycket meningsfull. Det internationella samfundet bör ge företräde åt länder som har tydliga åtaganden för utbildning för alla. Detta är den viktiga slutsatsen av hela satsningen ?Utbildning för alla?, inte enbart för att framhäva den, utan också genom att skapa någon sorts grupptryck för att alla berörda skall ge detta högre prioritet.
Utbildningsbudgetar skall inriktas på utsatta befolkningsgrupper och rättvis tillgång till utbildning: primärutbildning skall vara obligatorisk och kostnadsfri, flickor och pojkar skall ha samma möjligheter, landsbygdsområden skall prioriteras, ursprungsbefolkningar skall få stöd och föräldralösas eller funktionshindrades särskilda utbildningsbehov skall uppfyllas.
Slutligen framhäver kommissionen betydelsen av en förändring av övervakningen av utbildning, som i störrre utsträckning fokuseras på utfall och resultat. Tydliga indikatorer som använder och förstärker våra partnerländers system för övervakning, i nära samordning med andra givare, håller på att utvecklas. Detta är en fråga som har diskuterats i dialogen mellan kommissionen och parlamentet. Vi har kunnat se vissa reella framsteg när det gäller att förbättra dessa övervakningssystem.
Vi arbetar med andra givare för att komma överens om gemensamma, men ändå landspecifika indikatorer. Det är varken möjligt eller önskvärt att utvärdera effekterna av varje enskild givares verksamhet isolerat från landets och andra givares verksamhet. Under de kommande åren kommer vi att få ett bättre underlag för våra diskussioner eftersom vi kommer att ha tillgång till siffror för att klargöra vår ståndpunkt.
Vi kan se att det finns plats för en blandning av input- och ouputmål, men vi stöder inte ett specifikt mål uttryckt som en viss procentsats till utbildningssektorn. Detta är av respekt för det reella ägandet. Det råder inte några meningsskiljaktigheter om det önskvärda med en ökning av den, men vi kan inte lämna en bestämd siffra.
Till sist tackar jag Europaparlamentet och föredraganden för denna resolution och det starka engagemang för utbildning som det visar.

Wyn (Verts/ALE)
Herr talman! Jag vill också lovorda och tacka Van den Berg för hans framstående insats i denna ytterst viktiga fråga.
Om det bara var 100 människor som levde på denna jord skulle 15 vara analfabeter. Samtidigt som samhällen går in i informations- och kunskapssamhället och modern teknik utvecklas och sprids i högt tempo så finns det 860 miljoner vuxna som är analfabeter. Över 100 miljoner barn har inte tillgång till skolutbildning och oräkneliga barn, ungdomar och vuxna som går i skola eller i andra utbildningsprogram når inte upp till den nivå som krävs för att betraktas som läs- och skrivkunnig i dagens komplexa värld och samhälle.
En av de viktigaste effekterna av låga eller inga inkomster är brist på utbildning, otillräcklig skolgång eller, värre, avsaknaden av tillgång till skolutbildning, vilket är en av de enskilda faktorer som är mest begränsande i livet. De fattiga har inte tillgång till utbildning. De som saknar utbildning eller yrkeskunnande och yrkesutbildning har svårt att hitta arbete eller utveckla sin affärstalang. Fattigdom hindrar både barn och vuxna från att gå i skola. Modern teknik är inte tillgänglig för alla på jämlika villkor, varför klyftan mellan rika och fattiga växer.
För fattiga människor i avlägset belägna landsbygdsområden är det ofta svårt, för att inte säga omöjligt, att gå i skola därför att den helt enkelt ligger alltför långt borta. Otillräcklig utbildning hindrar också många människor från att känna till sina rättigheter eller de förmåner de har rätt till. Det gör det svårare att klara av något sorts förhållande till lokala eller nationella förvaltningar, att få lån från kreditinstitut eller stå emot olika former av utnyttjande. Otillräcklig utbildning gör det även svårare att analysera den information som ges av medier och politisk retorik.
På det hela taget är gemenskapsprogram fortfarande inte tillräckligt fokuserade på att minska fattigdomen. Andelen gemenskapsbistånd som går till låginkomstländer har sjunkit från 70 procent 1990 till 38 procent nu. Det finns även alltför många program. Det som behövs är en radikal förenkling av utvecklingsprogram. Det bör bli ett slut på den osunda fokuseringen på geopolitiska regioner, och en global strategi för att minska fattigdomen bör vara central. Resurser bör allokeras dit där de gör mest nytta för att minska fattigdomen.
Även om Europeiska unionen, som jag sade, är världens största biståndsgivare, bör kommissionen och medlemsstaterna ägna detta område större uppmärksamhet ekonomiskt, eftersom det är genom investeringar i utbildning i utvecklingsländer som vi kan börja göra slut på fattigdomen.

Fernández Martín (PPE-DE).
Herr talman! Vi anser att kommissionens meddelande är mycket relevant, och föredraganden kommer med några bidrag i sitt betänkande som berikar den ursprungliga texten. Van den Berg har varit flexibel och har godtagit de flesta av de ändringsförslag som har lagts fram, och jag kan därför på min grupps vägnar redan nu säga att vi kommer att rösta ja till betänkandet.
I själva verket finns det redan många forum, och det har hållits många makrokonferenser om behovet att öka ansträngningarna för att utrota fattigdomen, som sannerligen är det allvarligaste problem vi har i dag. Det råder allmän enighet om att vi med de resurser som vi förfogar över för närvarande inte kommer att kunna nå de mål som vi har ställt upp för 2015. Men det är bra att vi, inom gränserna för våra resurser, koncentrerar vår uppmärksamhet på hälsa och utbildning, som är så nära sammanlänkade och ömsesidigt beroende av varandra.
Det har mer än väl bevisats att hälsa och utbildning, utbildning och hälsa, är den bästa politiken för utveckling, och att detta ger många miljoner människor möjlighet att ta sig ur fattigdomen. Det är sant att det görs vissa framsteg, som föredraganden har påpekat. I Afrika till exempel går 60 procent av barnen i skolan i dag, vilket innebär att det finns 40 procent som fortfarande inte gör det. Det vill säga, 45 miljoner barn är dömda till analfabetism och misär, förmodligen för hela livet.
I några länder har det uppkommit nya svårigheter. Dramat med barnsoldaterna gör att mödrarna i vissa länder i Östafrika vägrar låta sina barn gå i skolan av rädsla för att de skall rövas bort och inte komma hem igen, vilket vi fick vetskap om nyligen, för en vecka sedan, genom en rapport från Elfenbenskusten som utarbetats av flera organ och icke-statliga organisationer som finns i området.
Problemen med könsdiskriminering ger fortfarande upphov till en outhärdlig situation i några asiatiska länder och i Mellanöstern. I Latinamerika har utbildningssatsningen avstannat på ett alarmerande sätt under de senaste årens kriser i hela regionen, och detta påverkar alldeles särskilt de etniska minoriteterna, som kommissionsledamoten betonade, i Brasilien, Ecuador och Guatemala, men även i andra länder som Argentina, där man till helt nyligen hade ett utmärkt utbildningssystem, som i dag är på tillbakagång.
Genom skolorna kan och skall barnen få en grundutbildning som bidrar till att förbättra hälsan, inte bara när det gäller HIV och dess överföringsmekanismer - som föredraganden påminner oss om - som visserligen är ett allvarligt problem, men inte är allvarligare än andra problem som skulle kunna mildras utan alltför höga kostnader. Detta är fallet med livsmedelshygien, för att bara nämna ett exempel.
Jag anser att det är särskilt nödvändigt att de internationella finansorganen, Världsbanken och Internationella valutafonden, gör sina kriterier mer flexibla och ser över dem för att främja en allmän och kostnadsfri utbildning. Det är en av de prioriteringar som vi måste ta itu med nu, och vi måste se till att vi gör framsteg på det här konkreta området.

Howitt (PSE).
Herr talman! Jag tror inte att det finns någon i denna kammare här i kväll som inte delar oron över utbildningskrisen i vår värld: i hela världen är det 115 miljoner barn som inte går i skola, och i Afrika får två barn av fem inte någon utbildning över huvud taget. Inte heller bör vi i denna kammare försöka behandla denna fråga på ett puristiskt sätt: vi erkänner kopplingarna mellan utbildning och andra utvecklingsmål; att kampen mot HIV/aids är avgörande med tanke på de 1 000 lärare som varje år dör i den sjukdomen i Moçambique; frågorna om avreglering av handeln - som regelbundet diskuteras i denna kammare - som direkt leder till minskade intäkter för regeringar i utvecklingsländer och nedskärningar i utbildning. Allt detta är komplexa frågor som hänger ihop med varandra.
Trots det kommer det inte att förvåna kommissionsledamoten att vi här i kväll fortsätter den debatt om budgeten som vi har haft med honom i fyra år. Vi måste få mer av konsekvens i budgeten för att se till att kommissionens bistånd går till utbildningssektorn. Det finns bara 3 procent för utbildning som ett fokuserat område i sjunde och åttonde Europeiska utvecklingsfonden. Jag vill uttrycka min erkänsla för vad han sade här i kväll när han uttalade sitt stöd för vårt krav på en fördubbling av anslagen. Vi tackar honom för vad han sade, men testet för oss alla kommer att vara att leva upp till det i AVS-länderna och annorstädes genom halvtidsutvärderingen och fortsätta den goda början han har gjort när det gäller att omallokera ej utbetalade anslag för att stödja Fast Track-initiativet, som min vän och kollega, Van den Berg, har sagt.
Makroekonomiskt stöd är naturligtvis viktigt. Jag vet att han tycker det. Vi bör stödja initiativ, liknande de som UNESCO lanserar i sin ?Global Monitoring Report? för ?Utbildning för alla?, som garanterar att budgetstöd från alla internationella givare går till utbildningssektorn. Som min kollega sade alldeles nyss bör vi nyktert erkänna att om den nuvarande utvecklingen fortsätter så kommer 70 länder inte att klara FN:s millennieutvecklingsmål att alla barn skall delta i grundutbildning till 2015 - det mest uppnåeliga och ekonomiskt överkomliga av alla dessa utvecklingsmål. Vi måste ta vårt eget ansvar för att rätta till det inom Europeiska unionen, och det innebär mätningar år från år av hur Europeiska kommissionens stöd försöker vända den situationen i kommissionens årsrapport.

Sörensen (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, bästa kolleger! Med tanke på att jag var föredragande av yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor för det här betänkandet vill jag också först och främst tacka kollega Max van den Berg så hjärtligt för det utmärkta arbetet och naturligtvis också för det faktum att han har övertagit delar av vårt utskotts yttrande. Så vad är det vi nu har framför oss? Vi har ett bra betänkande, vi har en bra föredragande, vi har en motiverad kommissionsledamot här mitt ibland oss, många motiverade människor på området, biståndsarbetare, pedagoger. Ändå är det en del saker som gör mig ursinnig, eftersom allt tar så lång tid. Tiden går, och jag ser fortfarande så många organisationer på det här området som måste tigga för att kunna bygga skolor, för att kunna betala lärare. Det är fortfarande en lång väg kvar.
Rätten till undervisning och tillgång till undervisning och utbildning är ofta lösa begrepp i utvecklingsländer. Det är korrekt: 113 miljoner barn går fortfarande inte i skolan och de flesta av dem är flickor; det har kollega Van den Berg redan sagt. De måste hjälpa till i hushållet, de måste bidra till hela familjens dagliga livsmedelsförsörjning, de måste se efter småbarnen, de måste sälja överskotten på marknaden och de måste hämta dricksvatten. Det innebär att de inte har någon tid att använda för egen räkning. Jag kan alltså helhjärtat ansluta mig till slutsatserna i detta betänkande, nämligen att utbildning är en nyckel till fattigdomsbekämpning.
Det är enbart genom undervisning som ett land kan utvecklas; enbart via en adekvat utbildad befolkning går ett land framåt. Undervisa en flicka, en kvinna, och du undervisar en hel familj. Vi vet också alla att jämställdhet för kvinnor inte kommer till stånd enbart genom en förändring av lagstiftningen och de sociala förhållandena. Nej! Det sker genom utbildningen. Delaktighet för kvinnor i alla sektorer i samhället och genomförande av en allmän social, kulturell och ekonomisk utveckling börjar med en ordentlig kvalitativ och kvantitativ utbildning. Det har vi redan sett i Europa. Först i det ögonblick då kvinnor fick en ordentlig utbildning och tillgång till undervisningen kom frigörelsen i gång inom alla sektorer i samhället, inklusive politiken. Men det är en lång väg att gå.
Som föredraganden också med rätta skriver i motiveringen till sitt betänkande har utbildade kvinnor större möjligheter i fråga om att förbättra sin egen och sin familjs ekonomiska situation, och till och med i fråga om valet av make. Kvinnans individuella utveckling ger också större skydd mot exploatering i alla dess former, inklusive mot påtvingad eller icke påtvingad prostitution och människohandel, i synnerhet handel med kvinnor och barn.
Ytterligare tre kommentarer. Den tidsplan som anges i detta betänkande är enligt min åsikt tämligen otydlig. De ekonomiska följderna gestaltas inte ordentligt. Och jag hoppas därför att kommissionen, i samarbete med medlemsstaterna, på ett samordnat sätt kommer att inleda arbetet för att förverkliga målsättningarna såsom de kommer till uttryck i meddelandet.
För det andra aidsproblemet, och för det tredje, och med detta skall jag avsluta, undervisningen som i utvecklingsländerna också måste ansluta till den lokala kulturen, såsom kommissionsledamot Nielson sade i inledningen.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! En av de effektivaste tillgängliga metoderna att bryta fattigdomsspiralen och uppnå målen för mänsklig utveckling som är satta för 2015 är att ingripa i utbildningskrisen. Därför förtjänar utskottet för utveckling och samarbete och vår föredragande Van der Berg ett tack för betänkandet som visar prov på kännedom och äkta engagemang. 
Nu ser det ut som att man hamnar långt från målet för allmän grundutbildning som är satt till 2015. Som en enskild faktor är detta på väg att påtagligt underminera allt annat arbete som görs för att minska fattigdomen i världen. Det skulle krävas 8 miljarder euro per år. Det är mycket, men inte omöjligt, för att den allmänna rätten till utbildning, som redan för 50 år sedan skrevs in i FN:s allmänna förklaring om mänskliga rättigheter, skall kunna realiseras.
Föredraganden påpekar alldeles riktigt att kommissionen bör delta i Världsbankens program ?Education for all - Fast track?. Dessutom varnar föredraganden med rätta EU för att godkänna utbildningen som en tjänst i Världshandelsorganisationens GATS-avtal. Grundutbildningen måste stå fri från frihandelns regler och lönsamhetskriterier. Man måste lita på att en höjning av utbildningsnivån och ökandet av läskunnigheten är bäst för världshandeln. Därför måste man även påminna G8-länderna om deras löfte om en ansenlig finansiering av Fast track-initiativet.
Min egen erfarenhet av utvecklingssamarbete bekräftar att man speciellt måste satsa på utbildningen av flickor. Det utgör nyckeln till utveckling. Därigenom kan man bekämpa överbefolkningen, eftersom en utbildad kvinna föder färre barn. Utbildningen av kvinnor är också vägen ut ur den onda cirkel där exempelvis många asiatiska kvinnor och flickor befinner sig: i livsfara från moderlivet till graven, diskrimineringen börjar redan före födseln och pågår under hela livet. Där en flicka utgör främmande kapital och en belastning för familjen kan endast en målmedveten förändring i attityder och möjlighet till utbildning garantera en förändring.

Junker (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Först vill jag tacka min kollega Max van den Berg så hjärtligt för hans lyckade betänkande, och naturligtvis också för de kompletterande åtgärderna, exempelvis education for all.
Andelen analfabeter bland befolkningen - det har ju skildrats här - är deprimerande hög i många länder, framför allt i Afrika. Särskilt i de sparsamt befolkade områdena saknas det möjligheter, och eftersom det vore orealistiskt att bygga många närskolor i ökenregioner eller andra glest befolkade områden måste vi tänka oss andra lösningar, som kan avhjälpa bristen på utbildning, exempelvis, och detta tar Max van den Berg ju också upp i sitt betänkande, att inrätta mobila skolor, som skulle få stor betydelse särskilt för att förmedla en grundläggande utbildning.
I detta sammanhang kommer jag emellertid också tillbaka till utnyttjandet av den moderna informations- och kommunikationstekniken, med vars hjälp man kan övervinna avstånden, om man väl lyckas att komma över den digitala klyftan så att utbildningen därmed kan sprida sig. Men det viktigaste bland massmedierna är på lång sikt säkert fortfarande radion, som kunde och borde användas mer för att förmedla utbildning än vad som hittills varit fallet. Man kan säkert inte omsätta den australiensiska outback-modellen i Afrikas länder till 100 procent, men man kunde säkert lära av den, och även detta borde ingå i en strategi för att förmedla utbildning.
Påpekandet att man skall ta särskild hänsyn till flickor och kvinnor i samband med alla utbildningsansträngningar kan jag till min glädje bespara mig här. Åtminstone här har det blivit allmängods. Men fortfarande är det inte allmänt bekant att utbildning på de förhärskande regionala språken, i synnerhet inom grundutbildningen, tydligt stärker motivationen för att utbilda sig, och minskar föräldrarnas invändningar mot att sända sina barn till skolan. Här måste vi hjälpa till att investera i lämpliga läromedel, vara med och stödja lärarutbildningen och därmed bidra till att det förmedlas kunskaper som motsvarar de lokala intressena och följaktligen är en nödvändig förutsättning för att det civila samhället skall sensibiliseras.
(Applåder)

Ferrer (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Även jag vill tacka för ert meddelande och gratulera föredraganden till hans utmärkta arbete om en fråga av central vikt, nämligen utbildningens betydelse för fattigdomsbekämpningen.
Det är inte första gången som parlamentet tar upp den här frågan, och det blir nog inte heller den sista, inte bara för att det för många av oss - mig själv inberäknad - är en absolut prioritering inom utvecklingssamarbetet att nå en allmän, obligatorisk, kostnadsfri utbildning av hög kvalitet för alla. Jag sade att jag tror att vi kommer att fortsätta tala om den här frågan eftersom vi är mycket långt från att kunna uppfylla de mål som fastställdes i Dakar enligt tidsplanen, och vi måste därför vara vaksamma även i fortsättningen för att undvika att det uppstår nya förseningar, och om det går, se till att åtminstone Europeiska unionen och medlemsstaterna omsätter de åtaganden de har gjort i handling, i konkreta handlingar, och att de beslutar sig för att inte bara tala om, utan verkligen se till att utbildningen blir en prioritering inom utvecklingspolitiken, om det nu är så att vi verkligen vill ha ett rättvisare samhälle, där vi alla har samma alternativ och möjligheter.
Vi diskuterade nyss betänkandet om ökad kapacitetsuppbyggnad, som jag är föredragande för, och att den har stor betydelse för att förbättra utvecklingsstödets effektivitet. Men hur kan vi tänka på en ökning av kapacitetsuppbyggnaden när 113 miljoner barn aldrig har fått gå i skolan och 150 miljoner inte har avslutat grundskolan - vilket föredraganden påminner om i sitt betänkande? Av det skälet kan jag inte göra annat än att instämma i de åtgärder som föreslås för att ge utbildningen den plats som tillkommer den i politiken för utvecklingssamarbete och för att överbrygga de hinder som gör att så många barn inte får tillgång till utbildning och i och med detta, rätten till ett bättre liv.
Avslutningsvis vill jag vädja till föredraganden att godkänna det ändringsförslag som jag har lagt fram tillsammans med John Corrie på PPE-DE-gruppens vägnar, som handlar om att statens skyldighet att garantera rätten till utbildning skall erkännas och den roll som den privata sektorn bör spela för att förverkliga den allmänna rätten till utbildning, som tyvärr i dag är den rättighet som är mest åsidosatt.

Carrilho (PSE).
Herr talman! Utbildning är ett avgörande vapen i kampen mot fattigdomen. Detta är kanske sunt förnuft, men det är också ett val som måste göras när det gäller utvecklingsstrategier. Det är en fråga om prioriteringar. En del hävdar att utbildning är ett extra tillval och att det som verkligen behövs är arbetstillfällen, även lågavlönat arbete som inte kräver några kvalifikationer. Jag anser att lågkostnadsalternativet tenderar att skapa olämpliga mekanismer som liknar onda cirklar och att utbildning inte är något extra tillval. Utbildning och fortbildning innebär en ansträngning att ge varje individ en möjlighet, för att ge så många människor som möjligt förmåga att ingå i samhället och att delta i utformandet av detta samhälle. 
Europeiska unionen har utmärkt sig internationellt för att ha anslutit sig till denna strategi, både i Europa och när det gäller de länder vars utveckling vi stöder.
Vi välkomnar därför kommissionens meddelande, vars innehåll fullständigt motiverar parlamentets stöd. Vi gratulerar också föredraganden till hans utmärkta arbete. Jag vill bara betona några punkter: vikten av balans mellan kvalitet och kvantitet i utbildningen, ett beslutsamt åtagande för att undanröja analfabetismen, vikten av att involvera lokala aktörer i de program vi stöder, ett åtagande för att nå balans mellan könen - utbildning och yrkesutbildning av flickor och kvinnor har inte bara en direkt inverkan på ekonomin, utan också på medellång sikt, när det gäller att ändra synsätt och till och med för att frigöra samhällen, åtagandet att skydda utbildningen, även i konflikt- och postkonfliktsituationer och prioriteringen att normalisera och förbättra utbildningen. Jag vill också tillägga att det är nödvändigt att göra ytterligare ansträngningar på utbildningsområdet i syfte att återintegrera före detta soldater i samhället.

Valenciano Martínez-Orozco (PSE).
Herr talman! Jag välkomnar kommissionens förslag, men vill framför allt gratulera min kollega Van den Berg till hans utmärkta betänkande, som jag anser innehåller oumbärliga faktorer och åtgärder när det gäller detta åtagande.
Herr talman! Det finns 65 miljoner flickor i världen som förnekas sin rätt till utbildning, och vi gör mycket lite för att komma till rätta med den här situationen. Den ram som kommissionen lägger fram, vilket min kollega Van den Berg förklarar, innehåller mycket få handlingsförslag för att särskilt främja flickornas utbildning. Detta är allvarligt i sig, men det är ännu allvarligare om vi tänker på att de barn som föds av mödrar som inte har haft tillgång till utbildning löper dubbelt så stor risk att lida av undernäring och dö före fem års ålder än de barn vars mödrar har slutfört sin grundskoleutbildning. Så lite som ett eller två års skolgång för mödrarna minskar barnadödligheten med 15 procent.
Utbildning av mödrarna är den mest effektiva åtgärden för att minska undernäringen, inklusive tillgång till livsmedel. Vi vet att kvinnorna har en avgörande betydelse för utvecklingen: bättre utbildade kvinnor betyder högre utvecklingsnivå i deras samhällen. Det finns ingen möjlighet att lyckas med strategin för fattigdomsbekämpning utan en beslutsam satsning på utbildning av flickorna, vilket för övrigt även gäller för aidsbekämpningen. Av det skälet och för att det är deras grundläggande rättighet måste utbildningen vara vår prioritering: allmän, obligatorisk, offentlig grundutbildning av hög kvalitet, på minst sex år.
Utbildningen - jag upprepar detta - måste vara vår prioritering. Och detta är skälet till att jag kommer att använda de sista sekunderna av mitt inlägg för att gå i bräschen för, vilket föredraganden också gör, att vi under de kommande förhandlingarna med Världshandelsorganisationen inte tillåter att utbildningen tas med i det allmänna avtalet om handel och tjänster. Barnens rätt till utbildning får inte underordnas marknadslagarna.

Nielson
Herr talman! Jag vill bara besvara ett par saker som har tagits upp.
Wyn sade att andelen gemenskapsbistånd som går till låginkomstländer har sjunkit från 70 procent 1990 till 38 procent nu. Han borde dock erinra sig att 1990 hade biståndet inte utvidgats till de central- och östeuropeiska länder som nu är i färd med att ansluta sig till unionen och att aktiviteter på Balkan inte ingick. Verkligheten är att i absoluta tal har vi inte minskat våra ansträngningar till fördel för de minst utvecklade länderna; i stället har vi ökat våra insatser på andra områden. Därför kan procentsatserna vara riktiga samtidigt som tolkningen av dem är felaktig. Jag hoppas att Wyn kommer att rapportera tillbaka till Förenade kungariket i den här frågan, för detta är något som man där har varit långsammare på att inse än en del andra länder.
Jag instämmer väldigt mycket med Howitts anmärkningar om att halvtidsutvärderingen bör vara ett tillfälle för att lyfta fram den här sektorns prioritet. Vi är, för att uttrycka det rakt på sak, besvikna över våra partners prioriteringar, både när det gäller utbildning och hälsa, i den planering land för land som vi håller på med. Detta är en anledning till att vi försöker finna gamla pengar, frigöra dem och omallokera dem genom tvärsnittsinitiativ, som till exempel Fast Track-initiativet för utbildning. Vatten-initiativet är ett annat fall. Detta strider i viss mån mot vår sedvanliga planeringsmetod, men vi driver det här, och i morgon skall vi ta upp frågan med regeringarna i våra partnerländer i AVS.
Till sist, Junker och andra nämnde den viktiga roll som regionala språk spelar i dessa primära utbildningssystem. För några månader sedan frågade jag människor i en by i Mali varför deras barn inte gick i den lokala grundskolan som låg några kilometer därifrån. Svaret var att utbildningen i den skolan bedrevs på franska, ett språk de inte talar i byn. Därför är de utestängda från systemet. Det är rätt hårt! Detta är en viktig punkt. Å andra sidan är det en port till världen att få lära sig ett språk som räcker längre än den lokala sfären. Det finns inte några enkla svar på den här frågan, men det är viktigt att driva på för en dubbel lösning av den.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B5-0092/2003) från Michel Rocard för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om skydd för utövande konstnärer i audiovisuella medier.

Echerer (Verts/ALE).
Herr talman! Vi är här tillsammans en underbart vacker kväll i en framskriden timme, strax före midnatt. Jag vill göra en liten frågelek med er. Låt oss tala om en internationell filmframgång, en europeisk internationell filmframgång. Låt oss till exempel ta filmen ?Fyra bröllop och en begravning?. Vet ni vem som skrivit manuskriptet? Nej? Det var synd! Känner ni till namnet på filmens kompositör? Inte heller det! Vet ni vem som har regisserat filmen? Kanske kommer nu någon på det? Nej, inte det heller! Kan ni säga mig vem som möjliggjorde denna film? Vem producerade den? Hm! Men jag antar att ni känner till de båda huvudrollsinnehavarna, Hugh Grant och Andy McDowell. Denna frågelek skulle vi kunna fortsätta med i all evighet, oavsett om det gäller ?Amelie från Montmartre? eller ?Pianisten?.
Regissörer och producenter vet bara alltför väl vad de uppskattar hos sina skådespelare, nämligen för det första deras begåvning, och för det andra deras namn. Och publiken vördar sina filmälsklingar rent personligt. Festivalframgångar, det eftersträvade klirret i biografens kassa, bra tittarsiffror, alla står de i direkt samband med en rollinnehavares skådespelarbegåvning och med hur uppskattad han är av publiken. Upplysningsvis, så jag inte blir missförstådd, vill jag här inte göra någon utvärdering av de enskilda kreativa yrkena inom filmområdet. Film är ett lagarbete, var och en är viktig, från författaren till producenten. Alla bidrar med sitt arbete, och alla åtnjuter internationellt skydd, utom en enda yrkesgrupp. Författarna åtnjuter skyddet i Bernkonventionen och WIPO:s copyrightfördrag. Romkonventionen och WIPO:s fördrag om framföranden och fonogram ger musikproducenterna och musikerna internationellt skydd. Till och med TV-stationer, som i första hand snarast är användare och inte upphovsmän, har garanterade rättigheter genom Romkonventionen, som också aktualiseras genom det kommande WIPO-fördraget om rättigheterna för TV- och radiostationer. Det är absolut nödvändigt, rätt och riktigt! Men filmskådespelarna ställs utanför WPPT-fördraget. Varför? Sedan 1996 har förhandlingarna inom WIPO inte lett till någon positiv framgång för filmhjältarna och -hjältinnorna. Den diplomatiska konferensen i december 2000 gav inget resultat för skådespelarna. Inte heller bilaterala möten mellan WIPO-medlemmarna ledde till det önskade resultatet. Nu skall de undertecknande staterna på nytt träffas i Genève den 18-20 juni.
Filmskådespelarna har i flera år väntat på ett minimiskydd för sina upphovsmannarättigheter på internationell nivå. EU har alltid erkänt den betydande ekonomiska effekten av konstnärligt arbete, och samtidigt vet vi bara alltför väl att det konstnärliga arbetet av i dag är det kulturella arvet av i morgon. Inom EU är skådespelarna skyddade genom nationella lagar. I de flesta länder däremot finns det knappast några eller över huvud taget inga rättigheter. På grund av att det saknas en harmonisering av dessa rättigheter på internationell nivå är emellertid inte heller skådespelarna i de verk, som ursprungligen kommer från EU, skyddade längre. Därigenom beskärs deras fria rörlighet, och det får negativa effekter på spridningen av europeiska verk på internationell nivå - alltså allt som allt inga verkligt bra förutsättningar.
Ni känner till ordstävet ?världen är en by?. Den tekniska utvecklingen under de senaste åren, mediernas konvergens och den fortsatta tekniska utvecklingen gör ordstävet sannare än någonsin. Gränser och hinder undanröjs, lagstiftare och alla deltagande konfronteras med en mängd utmaningar. En av dessa är att skydda skådespelarnas arbete internationellt. Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott vill här sända en politisk signal till Genève.
Kommissionen företräder EU:s medlemsstater vid WIPO-förhandlingarna i juni i år. Därför vill vi ha svar på följande frågor från er: Vad anser kommissionen om denna obalans mellan utövande konstnärer i audiovisuella medier och andra upphovsmän? Bör de inte åtnjuta samma internationella skydd som alla deras kolleger på det musikaliska området? Kan kommissionen meddela oss det aktuella läget i WIPO-förhandlingarna när det gäller de utövande konstnärerna i audiovisuella medier? För det tredje: Vilka åtgärder har kommissionen för avsikt att vidta för att upphäva denna diskriminering av en enda yrkesgrupp?
(Applåder)

Nielson
Kommissionen delar den ärade ledamotens oro över att rättigheterna på internationell nivå för konstnärer i audiovisuella medier, till skillnad från rättigheterna för författare, muntliga artister och producenter av ljudupptagningar, ännu inte har uppdaterats och anpassats till den nya digitala miljön.
Den erinrar om att Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater den 26 september 2002, vid generalförsamlingen för Världsorganisationen för den intellektuella äganderätten (WIPO), upprepade sitt åtagande för en uppdatering av Romkonventionen från 1961 när det gäller skydd för audiovisuella föreställningar för att ge konstnärer i audiovisuella medier det internationella skydd som de förtjänar.
Kommissionen fäster särskilt stor vikt vid att nå fram till en slutlig lösning av denna fråga som lämnades olöst av WIPO:s diplomatiska konferens 1996, som antog WIPO-fördraget om upphovsrätt och WIPO:s fördrag om framföranden och fonogram.
Under det att vissa framsteg gjordes i denna fråga vid WIPO:s diplomatiska konferens om skydd för utövande konstnärer i audiovisuella medier i december 2000, var det dock inte möjligt att överbrygga de existerande meningsskiljaktigheterna under tre veckor med intensiva förhandlingar under konferensen, eller genom andra kontakter under de senaste två åren.
Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater är engagerade för att lösa denna fråga och stöder därför det informella möte som WIPO:s sekretariat organiserar i Genève från den 18 till den 20 juni 2003. Kommissionen kommer att delta aktivt i detta möte, där alla deltagare, inklusive WIPO:s medlemsstater, och intresserade mellanstatliga och icke-statliga organisationer får tillfälle att utbyta åsikter och information. Frågan om skydd för utövande konstnärer i audiovisuella medier bör finnas kvar på dagordningen för mötet i WIPO:s generalförsamling i september 2003.

Hieronymi (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! För min grupp kan jag säga att vi eftertryckligen stöder detta initiativ, och jag vill tacka kommissionären så hjärtligt för att detta också uppenbarligen gäller för kommissionen. För det är bara gemensamt som vi kan uppnå det mål vi satt upp: mer skydd för rättigheterna för de utövande konstnärerna i audiovisuella medier.
Jag beklagar att vi inte hade tid att diskutera dessa frågor i utskottet, men det är bråttom, den 18 juni närmar sig, och det är rätt att vi här ger en klar signal om att vi är beslutna att så snart som möjligt komplettera WIPO-fördragen för att avhjälpa denna brist, och äntligen uppnå det nödvändiga rättsskyddet för de utövande konstnärerna i audiovisuella medier. Jag vill därför föreslå att vi inte bara här i kammaren i god tid före konferensen, utan också efter konferensen i fackutskottet erhåller en rapport från kommissionen om resultaten av förhandlingarna och om de framsteg man förhoppningsvis gjort. Om ni skulle se några allvarliga svårigheter under förberedelserna inför konferensen anser jag att det är nödvändigt att vi får en rapport från kommissionen också vid nästa sammanträde med utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, alltså omfattande information både före och efter överläggningarna, för att också faktiskt se till att föra denna fråga framåt.
Låt mig påpeka en punkt som jag anser vara viktig, men där inte vårt principiella stöd ifrågasätts. Det är frågan om konstnärernas förhållande till dem som är de viktigaste förmedlarna av den konstnärliga prestationen, nämligen radio- och TV-stationerna. Jag tror att det är lite för kortfattat uttryckt när man säger att det i fråga om radio- och TV-stationerna uteslutande handlar om användarna och inte om upphovsmännen till verken. Här vill jag klart och tydligt säga att det handlar om uteslutningen. Naturligtvis står konstnären och skyddet av hans konstnärliga verk här i förgrunden, och det är just den bristen som måste avhjälpas rättsligt. Men jag anser också att det är viktigt att vi finner en möjlighet att eventuellt också ta med motstridiga intressen, så att de inte, i bak- eller förgrunden, snarare förhindrar en lösning av problemen. Lycka till vid förhandlingarna, och informera parlamentet om resultaten!

Whitehead (PSE).
Herr talman! Echerer, som har hållit oss alla informerade om ett ämne som alltför ofta förvisas till sidlinjen i våra debatter, har visat sig vara en artist av rang som förtjänar sin intellektuella egendom och kommande royalties.
Jag måste upplysa om en intressekonflikt: jag arbetade en gång som uppläsare och filmproducent och uppbär fortfarande surt förvärvade royalties av det ena eller andra slaget från några av dessa aktiviteter. I dag ser vi en situation i den som jag kommer ifrån där utbudets mångfald växer och där även makten för dem som kontrollerar det utbudet och köper rättigheterna växer. De som för närvarande inte har avtalat om mer än en engångsbetalning för deras egna aktiviteter är förlorarna i detta. För dem som är verksamma i den audiovisuella sektorn är det en situation som har försämrats, inte förbättras.
Musikartister har som frågeställaren påpekade en mycket stark fackförening som genom åren har kunnat skydda deras ställning. För producenter finns det numera någon form av ersättning, och denna kan omförhandlas över tid. Det finns inte några sådana rättigheter för utövande konstnärer i audiovisuella medier. Vi vet precis vad de står inför, för utan det skydd som ett avtal ger ställs de hela tiden inför en starkare makt - en som har all makt och kan mobilisera kohorter av advokater och krossa dem.
Det tog nästan 20 år för den stora artisten Peggy Lee att få rätt mot Disney Corporation och få kontinuerlig ersättning för de berättarröster hon hade gjort för några tecknade Disneyfilmer. Om det tog så lång tid för henne därför att hon inte kunde åberopa ett fördrag som stöd, hur går det då för den okände artist som befinner sig i en sådan position som frågeställaren tog upp i kväll?
Jag har en sista fråga som kanske inte kommer att besvaras nu, men som kommer att återkomma i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott. Vi vet att före WIPO:s informella möte har vi ytterligare en möjlighet att ta itu med den här frågan i september. Vad händer om de förhandlingarna misslyckas som de senaste och de som föregick dem? Vad gör kommissionen då? Skall vi hålla fast vid den här frågan, eller skall vi lägga den åt sidan med en beklagande suck medan makten ökar för de som äger rättigheterna och svartsjukt bevakar dem samtidigt som konstnärerna i audiovisuella medier hålls kvar i skuggorna?

Echerer (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill först tacka kommissionen för dess förklaringar och även alla kolleger i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, som här i brådskan under denna korta tid snabbt kunde komma fram till en lösning. För att förklara mitt kanske något kortfattade yttrande om att radio- och TV-sändarna snarare är användare än upphovsmän vill jag tillägga att det inte är någon värdering, utan helt enkelt ett faktum. De är både användare och skapare, men inte uteslutande, och till och med de kan på internationell nivå dra nytta av ett skydd, men det kan inte filmskådespelarna. Här ger jag min kollega Hieronymi helt rätt. Vi bör avhjälpa denna brist, och det gläder mig att vi här har krafter som gemensamt vill arbeta för samma sak.
När vi talar om detta efterlängtade internationella skydd för de utövande konstnärerna i audiovisuella medier, vad menar vi med detta? I första hand handlar det om deras moraliska rättigheter. Föreställ er att ett av era tal här i kammaren utan bemyndigande används i ändrad form, kanske rentav missbrukas. Som författare kan ni värja er, men som skådespelare har ni knappast möjlighet och sällan rätt att ingripa. En andra punkt som är väsentlig är nämnandet av namnet: För alla upphovsmän är det av enorm betydelse att kunna sätta sitt namn under verket, även om man bara är en del, ett litet hjul i helheten. Det är lika viktigt för konstnärerna, även utanför Europeiska unionen. Nåja, kolleger som Hugh Grant och hans jämlikar behöver man kanske inte oroa sig över, men däremot de många tusen som inte är så prominenta. Men även prominenta nationella filmhjältar och -hjältinnor har ibland dåliga år, och det förekommer att man under ett helt år inte har någon enda filminspelningsdag. Otur för konstnären, ingenting att göra något åt. Hyran måste ändå betalas. Om man är delaktig i det värde som utvinns ur framgångsrika produktioner - vare sig det sker genom praxisen med buy-outs, lämplig ersättning eller genom de möjligheter som vi känner till här i Europeiska unionen - hjälper detta till och är en rättighet. Jag tror att alla utövande konstnärer i audiovisuella medier utanför unionen, som inte åtnjuter dessa rättigheter, ivrigt väntar på ett tecken från oss. Det gläder mig att vi kämpar tillsammans, och jag önskar er, som konstnärerna säger på mitt språk: toi, toi, toi. Måtte övningen lyckas!

Talmannen.
Debatten är avslutad. Jag har mottagit ett resolutionsförslag

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett förslag till beslut från utskottet för regionalpolitik, transport och turism om slutande av avtal i form av skriftväxling mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Kroatien om ett system för miljöpoäng som skall tillämpas på den kroatiska transittrafiken genom Österrike.

Nielson
Herr talman! Jag vill börja med att uttrycka kommissionens tacksamhet till parlamentet för att ha gått med på att behandla denna fråga som ett brådskande förfarande.
Det avtal vi diskuterar i kväll kommer som ni vet att fastställa antalet miljöpoäng för kroatiska lastbilar som passerar genom Österrike för 2003. Detta avtal, som har formen av en utväxling av skrivelser, anges i transiteringsprotokollet till interimsavtalet mellan EG och Kroatien om handel och andra frågor, som trädde i kraft den 1 mars 2002.
Antalet miljöpoäng och andra administrativa aspekter av avtalet överenskoms för att säkerställa icke-diskriminerande behandling av gemenskapens lastbilar under miljöpoängsystemets giltighetstid inom gemenskapen.
Jag känner till att avtalet redan tillämpas på en de facto-grund.
Jag hoppas därför att Europaparlamentet kommer att kunna lämna ett positivt yttrande om avtalsförslaget.

Schierhuber (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill tacka er, herr kommissionär, så hjärtligt för att ni på ett så klart sätt har förklarat att det här inte handlar om ett uteslutande österrikiskt intresse, utan att det handlar om den legitima tillämpningen av fördrag mellan EU och våra grannländer. Kommissionens förslag till ett beslut från rådet om slutandet av ett avtal mellan EU och Kroatien är egentligen bara en rutinhändelse. Därigenom skall man uppnå att Kroatien inbegrips i det nuvarande miljöpoängssystemet, som skall användas för transittrafiken genom Österrike.
Alla fastställanden som rör detta, herr kommissionär, ingår redan i en folkrättslig överenskommelse mellan Europeiska gemenskapen och Kroatien, och skall därför iakttas redan nu. Brådskan när det gäller att lägga fram besluten beror på terminerna i det dåvarande interimsavtalet. Eftersom avtalet, på vilket vis har ju också kommissionären sagt, gäller för år 2003 är klockan nu egentligen fem över tolv när det gäller att genomföra denna brevväxling. Jag, och vi som österrikare, kan därför inte förstå de argument som ofta framförs, eftersom vi ser detta snarast som ytterligare ett försök att förhindra sökandet efter följdbestämmelser till transportprotokoll nr 9 i det dåvarande anslutningsfördraget med Österrike. Detta måste emellertid avvisas klart och entydigt.
Vi måste föra diskussionen om miljöpoängssystemet, så som det framgår av den nu föreliggande gemensamma ståndpunkten från rådet, på ett seriöst sätt. Vid omröstningen i morgon handlar det om att motsvara ett internationellt åtagande från Europeiska unionens sida på ett sätt som är passande för EU:s rättsliga gemenskap. Det ställs därför verkligen krav på oss alla, och jag uppmanar alla kolleger att i morgon rösta för kommissionens förslag.

Swoboda (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Som redan nämnts handlar det ju om att fullfölja ett faktiskt redan existerande förhållande. Vi var inte helt övertygade om att det var brådskande, eftersom man kanske redan tidigare hade kunnat lämna in en ansökan. Därför har mina kolleger här inte kunnat rösta ?ja? till det brådskande förfarandet, men majoriteten har gjort det, och vi kommer i morgon naturligtvis att innehållsmässigt rösta för att avtalet fullföljs.
Jag vill liksom kollegan Schierhuber än en gång helt kort gå in på att miljöpoängsbestämmelserna som sådana alltid kritiseras, och jag förstår också att man inte på sikt kan fortsätta att ha dessa bestämmelser. Men nu handlar det ju just om huruvida dessa miljöpoängsbestämmelser kan och bör förlängas fram till år 2006, eftersom vi ändå utgår från att vi då äntligen kommer att ha det som betecknas som ett direktiv om kostnaderna för transportinfrastrukturerna, dvs. allmänna bestämmelser som inte bara gäller transittrafiken, utan rent allmänt gäller transporterna med lastfordon på vägarna, framför allt lastfordon som inte är särskilt miljövänliga.
I själva verket måste man också inse att miljöpoängsbestämmelserna i stor utsträckning har bidragit till att göra transporterna på vägarna mer miljövänliga, eftersom den ökade förbrukningen av miljöpoäng på grund av sämre - miljömässigt sämre - lastfordon helt enkelt har föranlett många transportföretag att skaffa sig mer miljövänliga lastfordon, därför att de då blev mindre kostsamma med avseende på miljöpoäng, och man kunde genomföra fler transporter med dem. Dessutom var det ändå mycket kloka, om man så vill, och när allt kommer omkring marknadsanpassade bestämmelser där genomfart inte förbjöds, men där man uppmuntrade företagarna att skaffa sig miljövänliga lastfordon, och det är egentligen det som det nu handlar om i debatten med kommissionen och rådet.
Kommissionen ger oss här mycket hjälp - och det vill vi också tacka för - med att finna övergångsbestämmelser, med vilka vi också kan åstadkomma att tekniken går framåt. Det diskuteras nu också att företagen, om vi belastar Euro-kategori 2, alltså de i förhållande till miljön mycket dåliga lastfordonen, med fler miljöpoäng, och i gengäld helt befriar Euro-kategori 4 från dem, genast kommer att byta från Euro-kategori 2 till Euro-kategori 4, för att sedan också använda dessa miljövänliga miljöpoängsbefriade lastfordon för transporter. Man får inte ge intryck av att man förlänger bestämmelser som principiellt är dåliga och omöjliga, utan det handlar i samband med denna reglering med Kroatien om bestämmelser, som ändå är bra för miljön inte bara i Österrike, utan i hela Europa. Dessa miljöeffekter har ju inte bara påverkat alplandet Österrike, utan hela Europa. I den andan tackar jag för kommissionens stöd, och vi kommer i morgon som grupp att rösta för dessa bestämmelser.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 23.45.)

