Slutsatser från FN:s världstoppmöte om hållbar utveckling
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
uttalanden av rådet och kommissionen - Slutsatser från FN:s världstoppmöte om hållbar utveckling,
betänkandet (A5-0237/2002) av Hulthén för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om meddelandet från kommissionen om genomförandet av första delen av det europeiska klimatförändringsprogrammet (KOM(2001) 580 - C5-0164/2002 - 2002/2072(COS)).
Det gläder mig särskilt att i inledningen till denna debatt kunna ge ordet till ordförande Haarder, vår kollega och Europaparlamentets vice talman, som här kommer att uttala sig som företrädare för rådet i sin egenskap av rådets tjänstgörande ordförande.

Haarder
. (DA) Herr talman! Tack så mycket för detta ytterst vänliga välkomnande. Världstoppmötet i Johannesburg ägde rum mellan den 26 augusti och den 4 september 2002. Det var ett mycket stort deltagande från parlament, frivilligorganisationer och näringslivet. Det danska ordförandeskapet - den danska miljöministern - lade mycket stor vikt vid att hålla en nära kontakt med deltagarna från Europaparlamentet. Det tror jag att flera av er som nu är närvarande kan bekräfta.
Jag skulle vilja berömma Europaparlamentet för Lannoyes betänkande som antogs under april. Det var ett viktigt dokument i den samlade processen. Vi stod inför en enorm utmaning. Som ledande aktör skulle vi främja de synpunkter som fastställdes på rådets tidigare möten för miljö-, utvecklings- och utrikesministrar och i Sevilla. Vi skulle åstadkomma ett bra resultat, få största möjliga inflytande, och det var inte så lätt med tanke på de många synpunkter och divergerande intressen som vi alla är medvetna om existerar.
Beslutet att toppmötet skulle avhållas fattades som bekant av Förenta nationernas generalförsamling under hösten 2000, samma år som man under Millenniumtoppmötet antog de åtta millenniummålen om en minskning av fattigdomen fram till år 2015. Mandatet från generalförsamlingen inför Johannesburg bestod bl.a. i att fastställa nya utmaningar och möjligheter till en hållbar utveckling, samt politiska åtgärder och medel för att stödja utvecklingsländerna och länder med övergångsekonomier i deras strävanden.
Parallellt med förberedelseprocessen inför Johannesburg hölls två andra internationella möten på ministernivå: WTO:s ministerkonferens i Doha i november 2001 där agendan för förhandlingsrundan om handel och utveckling antogs, och konferensen för finansiering av utveckling i Monterrey i mars där man ingick en historisk överenskommelse om finansiering och sunt styrelseskick. Samtidigt kom - för första gången på många år - nya substantiella löften om bistånd från de rika länderna. Dessa löften kommer från 2006 att innebära en ökning av det totala biståndet med cirka 25 procent om året.
Det fanns inom Europeiska unionen starka önskemål om att man skulle fastställa mål för utvecklingen på en rad områden som inte täcks av millenniummålen eller av tidigare beslut. Vi hade önskemål om att man skulle hålla fast vid tidigare uppnådda resultat när det gäller de mänskliga rättigheterna, arbetstagarnas rättigheter, jämställdhet och sunt styrelseskick, och vi hade önskemål om att garantera en effektiv uppföljning.
Vi fick på en rad punkter våra önskemål uppfyllda och jag kommer nu att nämna de väsentligaste.
När det gäller globaliseringen fäste vi vikt vid att återspegla de positiva möjligheterna med denna och vid att understryka den sociala dimensionen och företagens ansvar.
Vi fastställde att fattigdomsbekämpning är av avgörande betydelse för en hållbar utveckling i ett sammanhang som omfattar såväl en ökning av välståndet som tillgång till rent dricksvatten, sanitära anläggningar, energi, bättre hälsa och jämlikhet.
Vi upprättade en rad konkreta och tidsbestämda mål inom områdena för fattigdom, hälsa, miljö och naturresurser. Till de mest betydelsefulla hör målet att halvera andelen människor utan tillgång till grundläggande sanitära anläggningar före 2015. Det skall ses som ett komplement till millenniummålet att före 2015 halvera andelen människor utan tillgång till rent dricksvatten. Vidare antogs mål om att före 2015 återupprätta och reglera fiskebestånd som kan garantera ett hållbart fiske, att före 2020 garantera ett absolut minimum av risker och skadeverkningar på hälsa och miljö vid produktion av kemikalier, och att före 2010 väsentligt minska problemet med den minskande biologiska mångfalden.
Till detta kommer en överenskommelse om att upprätta ett tioårigt ramprogram för hållbar produktion och konsumtion som tar itu med den helt avgörande problemställningen rörande en frikoppling mellan ekonomisk tillväxt och miljöförstöring.
De svåraste förhandlingarna gällde utan tvekan målet beträffande förnybara energikällor. På grund av motstånd från i synnerhet Förenta staterna, Japan och OPEC-länderna antogs inte något konkret tidsbestämt mål, men vi fick fram ett mål om att snarast öka den globala andelen när det gäller förnybara energikällor. Det är dock värt att notera att det är första gången vi på ett internationellt toppmöte har lyckats få ett så starkt tillkännagivande till förmån för förnybara energikällor. Det är det starkaste tillkännagivande som hittills har antagits. Dessutom lade Europeiska unionen i samarbete med en rad andra länder fram en förklaring om att arbeta vidare med frågan.
Med dessa mål och målsättningar från Johannesburg har tillsammans med millenniummålen en konkret dagordning upprättats för de kommande 10-15 årens arbete med nationella, regionala och internationella insatser.
Vi fick bekräftelse på löftena om handel och subventioner från Doha som handlar om att öka marknadstillgången för utvecklingsländer och stödja det gradvisa borttagandet av subventioner som snedvrider handeln. Johannesburg innebar en starkare politisk fokusering på själva WTO-processen och på dess betydelse för utvecklingsländerna. Under de kommande förhandlingarna har vi således en stark förpliktelse att leva upp till dessa förväntningar.
Vi fick bekräftelse på överenskommelsen från Monterrey om utvecklingsfinansiering och betydelsen av ett sunt styrelseskick för att attrahera investeringar och finansiering. De biståndsgivare som lämnat nya löften om finansiering i Monterrey bekräftade detta. Dessutom tog en rad länder inom Europeiska unionen under toppmötet initiativ till att gemensamt ta fram ytterligare frivilliga bidrag på ca 80 miljoner US-dollar för att höja den globala miljöfonden till den nivå 3 miljarder US-dollar som var det ursprungliga målet för denna påfyllning.
Slutligen slog vi fast att den sociala dimensionen skall främjas och att man skall hålla fast vid det samförstånd man tidigare nått beträffande kvinnors roll, rättigheter och lika ställning. Europeiska unionen lade fram en förklaring om detta då frågan om kvinnors roll inte fick en så framskjuten placering som vi helst hade velat se.
Det läggs stor vikt vid det nationella ansvaret för ett sunt styrelseskick, och vid respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Man lyckades hålla fast vid att de nationella strategierna om hållbarhet - som kan formuleras som fattigdomsstrategier - skall vara klara att genomföras 2005. Jag får för övrigt tillägga att ursprungsbefolkningarna också nämndes i förklaringen.
När det gäller partnerskap kom man överens om ett starkare samspel mellan offentliga aktörer, privata organisationer och privata företag vid genomförandet av de uppställda målen. Europeiska unionen lanserade dessutom två nya ambitiösa initiativ inom prioritetsområdena vatten och energi, nämligen de så kallade ?Livets vatten? och ?Hållbar energi för fattigdomsbekämpning?.
Jag håller med Europaparlamentet om att det avgörande är genomförandet, att omvandla ord till handling. I Johannesburg skapades drivkraften för ett mer effektivt genomförande av dagordningen för hållbar utveckling. Den privata sektorn gör sig gällande i allt större utsträckning. Det kom ett tydligt uttalande från företagen om att de har ett ansvar för lokalsamhällen och för miljön i sina investeringar och i sin produktion.
Den internationella uppföljningen kommer att ske i Förenta nationernas regi. Detta är en viktig fråga som man bör arbeta vidare med och även Världsbanken och Världshandelsorganisationen bör involveras.
Orden måste omvandlas till handling. Ordförandeskapet kommer att lägga stor vikt vid en effektiv uppföljning av både den interna och den globala dimensionen av Europeiska unionens förpliktelser när det gäller genomförandet av en hållbar utveckling. I detta sammanhang åligger oss en särskild förpliktelse att följa upp våra egna initiativ rörande vatten och energi.
Slutligen, herr talman, skulle jag vilja nämna att det i går hölls ett ASEM-toppmöte mellan 25 europeiska och asiatiska stats- och regeringschefer. Detta toppmöte förbereddes under ett möte mellan ekonomiministrarna från samma länder under mitt ordförandeskap i torsdags, och jag vill gärna nämna att stora delar av den dagordning vi har dryftat här även diskuterades med våra asiatiska partner. Man beslutade att inleda en rad förberedande aktiviteter mellan Europeiska unionen och Asien, så att vi kan vara säkra på att nå framsteg i Cancún och på andra ställen där vi skall fortsätta med WTO-processen. Till sist skulle jag vilja säga att det är viktigt att vi i Europa gör oss redo i dessa frågor. Visst är vi de stora men vi har behov av partners som vill uppnå samma saker som vi själva. Det är mycket glädjande för mig och kommissionär Pascal Lamy att vi nådde så långt som vi gjorde med våra asiatiska kolleger i förra veckan och i går. Jag anser därför att det finns anledning till ett visst mått av optimism när det gäller möjligheten till betydelsefulla framsteg även under de kommande åren.

Wallström
. (EN) Herr talman! Vi välkomnar detta tillfälle att redogöra för kommissionens bedömning av resultatet av världstoppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg, som avslutades för tre veckor sedan.
Det är på sätt och vis något tidigt att göra en slutlig bedömning av resultatet. Tiden och våra egna ansträngningar kommer att utvisa om detta toppmöte har lyckats där mötet i Rio de Janeiro inte gjorde det. Som vi sade upprepade gånger i slutet av förhandlingarna: vi har orden, och det är nu allas vår plikt att omvandla dessa ord till effektiv handling.
Jag skall inte förenkla alltför mycket genom att försöka sammanfatta toppmötet i ett ord, som antingen en framgång eller ett misslyckande, men kommissionen anser på det hela taget att vi kan vara nöjda med resultaten från Johannesburg. Vi lyckades tillföra frågan om hållbar utvecklingen ny kraft, och resultaten av toppmötet tar oss i rätt riktning.
Naturligtvis kommer jämförelser att göras med toppmötet om jorden i Rio 1992 (FN:s konferens om miljö och utveckling). Vissa icke-statliga organisationers och andras bedömning direkt efter Riomötet var att det hade varit ett misslyckande. Nu har det kommit att ses som en milstolpe i kampen för hållbar utveckling.
Toppmötet i Rio skilde sig från Johannesburgmötet i några viktiga avseenden. Först och främst skiljer sig det politiska klimatet 2002 avsevärt från klimatet för tio år sedan. Mot en besvärlig politisk bakgrund föll det i Johannesburg till stor del på Europeiska unionen att kämpa för den hållbara utvecklingens sak. Man skulle kunna säga att vi nästan var den enda motorn i hela denna process.
Tillåt mig att påminna er om hur det europeiska mandatet fastställdes. Som ett led i förberedelserna inför toppmötet offentliggjorde kommissionen två specifika meddelanden: ett i februari 2001, med titeln ?Tio år efter Rio: Förberedelser inför världstoppmötet om hållbar utveckling år 2002?, och ett andra meddelande i februari 2002, med titeln ?Mot ett globalt partnerskap för hållbar utveckling?.
Rådet byggde vidare på dessa meddelanden och antog under 2001 och 2002 flera uppsättningar slutsatser i vilka Europeiska unionens förhandlingsplattform för världstoppmötet om hållbar utveckling preciserades.
Det är särskilt värt att framhålla rådets (utveckling) slutsatser av den 30 maj 2002, där EU:s prioriteringar anges i detalj. Europaparlamentet avgav sitt yttrande i en resolution som antogs den 16 maj 2002.
I konkreta ordalag arbetade vi för att ta ytterligare steg i riktning mot att genomföra millennieutvecklingsmålen, särskilt målet att halvera det antal människor som lever i yttersta fattigdom till 2015.
Fattigdomsutrotning var det övergripande tema till vilket vi kopplade alla sakfrågor. Unionen hävdade att vi måste visa verkligt engagemang genom att fastställa kvantifierbara mål, med tidsplaner och övervakningsmekanismer, i genomförandeplanen.
Låt mig nu inrikta mig särskilt på några centrala landvinningar som gjordes i Johannesburg. Haarder har redan nämnt dessa, men jag anser att de är värda att framhålla igen.
Det första framsteg som jag skulle vilja belysa är att man har enats om en uppsättning nya mål som en del av genomförandeplanen.
Jag skall nämna fem. För det första, att till 2015 halvera den andel människor som saknar tillgång till grundläggande sanitära anläggningar - vilket för närvarande motsvarar tre miljarder människor, hälften av världens totala befolkning. Detta nya mål kompletterar millennieutvecklingsmålet om tillgång till rent vatten.
För det andra, ett åtagande att minimera de skadliga verkningarna på människors hälsa och miljön till följd av produktion och användning av alla kemikalier till 2020.
För det tredje, ett åtagande att stoppa nedgången för fiskbestånden och återställa dem till hållbara nivåer senast 2015.
För det fjärde, ett åtagande att påbörja genomförandet av nationella strategier för hållbar utveckling senast 2005.
För det femte, ett åtagande att stoppa utarmandet av den biologiska mångfalden till 2010, i enlighet med den tidigare överenskommelsen mellan parterna i konventionen om biologisk mångfald. Det faktum att alla stats- och regeringschefer har ställt sig bakom detta är en stor landvinning.
Överenskommelsen om att upprätta en tioårsram för program om hållbar konsumtion och produktion, med industriländerna i täten för denna globala satsning, är ett annat viktigt resultat.
I fråga om globalisering enades toppmötet, såsom har sagts, om konkreta åtgärder för att öka handelns roll för en hållbar utveckling, till exempel genom att uppmuntra handel med miljövänliga och biodynamiska produkter från utvecklingsländer och genom att stärka internationella åtgärder avseende företagaransvar.
EU:s mål på energiområdet togs upp i ordförandeskapets slutsatser från den 30 maj 2002, där EU på nytt bekräftade sitt åtagande att verka för att millennieutvecklingsmålet att halvera antalet människor i yttersta fattigdom, liksom andra millennieutvecklingsmål, skall uppnås till 2015 genom att sörja för tillräckliga och hållbara energitjänster till rimligt pris.
I linje med sin allmänna ståndpunkt för en fokuserad och resultatinriktad genomförandeplan stödde Europeiska unionen även, bland annat, fastställandet av ett kvantitativt, tidsbundet mål om att öka andelen förnybar energi i det samlade energiutbudet.
Även om vi i slutändan inte kunde få ett specifikt mål för förnybara energikällor i handlingsplanen, nådde vi ändå en överenskommelse om att snabbt och väsentligt öka de förnybara energikällornas andel globalt. Vi enades likaså om att vidta gemensamma åtgärder för att förbättra de fattigas tillgång till energi. Man kommer att utvärdera dessa överenskommelser regelbundet och granska deras utveckling.
Dessutom samlade Europeiska unionen en ?koalition av de villiga? för förnybar energi. Här ingår länder och regioner som är villiga att fastställa mål och tidsramar för sig själva för att öka andelen förnybar energi i energiutbudet.
Denna koalition skapar ett tryck på ?de ovilliga? och bör främja utvecklandet av förnybar energi runtom i världen. Betecknande är att koalitionen kommer att fastställa ett mål för förnybar energi som motsvarar ett golv i motsats till ett tak.
Med anknytning till detta, utvecklingen på klimatförändringsområdet har varit positiv. De som redan har ratificerat Kyotoprotokollet har bekräftat sitt åtagande att sätta det i kraft vid första möjliga tillfälle, och andra pressas att ansluta sig så snart som möjligt. De tillkännagivanden som gjorts av såväl Polen som de ryska och kanadensiska premiärministrarna innebär att protokollet bör träda i kraft mycket snart.
Europeiska kommissionen talade med en stark röst i Johannesburg. Som kommissionär med ansvar för miljö delade jag med Poul Nielson (kommissionär med ansvar för utveckling) ansvaret som chef de file under förberedelserna inför mötet i Johannesburg. Vi deltog bägge i förhandlingarna på hög nivå (ministernivå) under världstoppmötet om hållbar utveckling. Samordningen stärktes ytterligare genom kommissionsordförandens närvaro i Johannesburg.
Jag skall nu med nöje överlämna ordet till min kollega Poul Nielson, som bland annat kommer att tala om behovet av att följa upp och genomföra våra åtaganden från världstoppmötet om hållbar utveckling.

Nielson
. (EN) Herr talman! Wallström sade att jag kommer att inrikta mig på handel, finansiering och uppföljning, vilket är korrekt, men först några allmänna kommentarer.
Det är nödvändigt att komma ihåg att toppmötet i Johannesburg var en FN-konferens. Det innebär att delegationerna måste uppnå samförstånd. Alla kan inte få allt.
Som kommissionär Wallström sade är det politiska klimatet i dag ett annat än 1992. Det är nästan som om de icke-statliga organisationerna och G77 har gett upp hoppet om konstruktiv multilaterism från Förenta staternas sida, som om Förenta staterna inte är en del av ekvationen för hållbar utveckling. Den inställningen är inte möjlig i förhandlingsrummen, där Förenta staterna naturligtvis är en aktör med inflytande, som vi kunde se när Förenta staterna och OPEC-medlemmarna gjorde gemensam sak för att motsätta sig mål beträffande förnybar energi. Men toppmötet i Johannesburg ledde verkligen till samförstånd, och det är positivt i sig självt.
Tillåt mig att gå in mer i detalj på handelsfrågor. Jag har märkt en viss oro i fråga om detta. Förhandlingarna var verkligen svåra. Utvecklingsländerna inriktade sig på handel och på subventioner i jordbruket. Detta tvingade EU att göra en stor ansträngning för att försvara Doha som platsen för diskussioner om innehållet och för att undvika en allmän urspårning av den multilaterala dagordningen.
Jag har noterat punkt 6 i resolutionsförslaget och skulle vilja påpeka att jag tror att det är en riktig tolkning av problemet. Vi lyckades undvika att den multilaterala dagordningen spårade ur, men var givetvis tvungna att förbruka förhandlingskapital för att försvara vad alla i själva verket hade enats om internationellt mindre än ett år tidigare.
Vad som är mycket uppmuntrande - ni skulle kunna kalla detta ?EU-ledarskap? - är att vi undvek en upprepning av den oorganiserade ?dagordningsöverbelastning? som i själva verket var orsaken till sammanbrottet i Seattle. När icke-statliga organisationer säger att toppmötet i Johannesburg var ett misslyckande på grund av att man inte på nytt tog upp frågorna från Doha och Monterrey, rör det sig om en egenkonstruerad och onödig missuppfattning av vad toppmötet i Johannesburg handlade om. Det faktum att somliga Europaparlamentsledamöter tycks dela denna missuppfattning förbättrar inte saken.
I november 2001 i Doha ägnade man sig åt handel. I mars 2002 i Monterrey ägnade man sig åt finansiering. Det bidrog till att toppmötet i Johannesburg blev en framgång. Den multilaterala dagordningen var bättre organiserad i Johannesburg. Det gjorde att vi - trots de svårigheter jag har nämnt - i slutskedet kunde inrikta oss på huvudfrågorna för toppmötet i Johannesburg.
EU kommer att fortsätta att främja sin fastställda dagordning för handel till förmån för utvecklingsländerna. Det finns en mängd saker att rapportera på detta område:
För det första ligger vi före andra stora handelspartner när det gäller marknadstillträde, särskilt tack vare ?Allt utom vapen?.
För det andra inleder EU och AVS-länderna på fredag förhandlingar om regionala avtal om ekonomiskt partnerskap enligt Cotonouavtalet. Jag kan gå in närmare på dessa om ni har några frågor.
För det tredje antog kommissionen i förra veckan ett meddelande om handel och utveckling, riktat till rådet och till detta parlament. Där anges vad som måste göras för att hjälpa utvecklingspartner att dra nytta av nationell, regional och global handel. Det svarar, inom mindre än en månad, på den politiska Johannesburgförklaringen och på kravet på ökat handelsrelaterat bistånd.
Tillämpliga Dohabestämmelser citeras genom hela texten. I Johannesburgtexten krävs också att dagordningen från Doha skall slutförs på ett bra sätt, och man sätter utvecklingsländernas behov i centrum av förhandlingarna, dock utan att komma i konflikt med förhandlingarna om subventioner och tulltaxor. När det gäller subventioner innehåller Johannesburgtexten direkta citat från rådets slutsatser. I texten bekräftas också på nytt texten om tillgång till mediciner och handelsrelaterade immateriella rättigheter (TRIPs).
Kort sagt ligger Johannesburgtexten om handel och finansiering i linje med det mandat som gavs av rådet (utveckling) den 30 maj. Det är inget dåligt resultat.
Budskapet från de sydländska delegationerna var likväl högt och tydligt: ?Nord måste visa att det menar allvar med att Doha är en utvecklingsrunda.? Det är en ganska nyttig påminnelse, som vi, från kommissionens sida, välkomnar och finner betydelsefull.
I fråga om finansiering bekräftades millennieutvecklingsmålen fullständigt i Johannesburg, och man lade dessutom till några nya, viktiga riktmärken. En hållbar utveckling förblir det centrala målet i den politiska Johannesburgförklaringen, vilket ger oss en sammanhängande ram för att genomföra resultatet av alla stora FN-konferenser.
Kampen mot fattigdom gavs hög prioritet i alla kapitel i planen för genomförande. Det är ett steg framåt att toppmötet uttryckligen prioriterade kampen mot fattigdom i strävandet efter mål som tillgång till energi, vatten och sanitära anläggningar samt en rättvis fördelning av nyttan med biologisk mångfald.
Vi har följaktligen bra, gemensamma måttstockar för att bedöma huruvida samfundet av nationer gör tillräckligt. Den överenskomna skrivningen om finansiering garanterar en dynamisk process efter Monterrey, vilket innebär att trycket för mer offentligt utvecklingsbistånd upprätthålls. Ni förvånas emellertid knappast av att höra att jag anser att givarna bör göra mycket mer. Om ni vill ha konkreta svar på frågan vart EU är på väg, bör ni se på 2003 års statsbudgetar för var och en av EU:s medlemsstater. Det är vad jag kommer att göra.
I fråga om Europaparlamentets roll - det har förekommit en debatt om rollen för ledamöter av detta parlament på toppmötet och om samarbetet med kommissionen. Eftersom några av dessa yttranden har gjorts offentligt, skulle jag vilja ta tillfället i akt att besvara dem helt kort.
Kommissionen godtog med glädje en väsentlig närvaro från parlamentet i unionens delegation, såsom har varit fallet vid alla stora FN-konferenser. Ledamöterna följde toppmötet aktivt och samverkade med kommissionen vid genomgångar, toppmötesevenemang och sidoevenemang och så vidare, allt i intresset av att företräda Europa.
Såsom överenskommits mellan institutionerna deltog parlamentsledamöter i delegationerna som observatörer och tog inte del i själva förhandlingarna. Man avvek i Johannesburg inte från fastställd praxis. Jag anser att jag bör upprepa detta. Man avvek i Johannesburg inte från fastställd praxis.
Kommissionen gjorde sitt bästa för att stödja parlamentarikerna. De informerades regelbundet om förhandlingarna, och kommissionen lyssnade noga till deras åsikter. Avrapporteringsmöten hölls dagligen av högre kommissionstjänstemän. Detta visar den vikt vi fäste vid ett öppet flöde av information. Både kommissionär Wallström och jag deltog i denna process, och jag träffade personligen parlamentets delegation tre gånger under toppmötet, för att inte tala om de parlamentariska sidoevenemangen jag besökte, däribland två evenemang som anordnades av partiet De gröna.
Allt detta skedde inom den nuvarande ramen, en ram som ordförande Prodi uttryckligen hänvisade till i den skrivelse där han godkände parlamentariskt deltagande. För parlamentsledamöter som tog upp denna fråga i Johannesburg under toppmötet påpekade jag, som jag var tvungen till, att vi inte hade kommit dit med nya regler och att det inte stod i vår makt i Johannesburg att ändra dessa uppgörelser. Sådana ändringar kräver ett trepartsbeslut av kommissionen, rådet och parlamentet. Om det att vara en lojal väktare av vad som har överenskommits gör en gammaldags, föredrar jag det framför att försöka vara modern, om detta innebär att inte kunna respektera vad som har överenskommits.
Nu några ord om uppföljning. Det kommer att krävas partnerskap mellan regeringar, företag och det civila samhället för att fullgöra de åtaganden som gjordes i Johannesburg. Vi välkomnar de fler än 200 partnerskap som sattes i gång på toppmötet. Dessa partnerskap kommer förhoppningsvis att medföra ytterligare resurser och sakkunskap samt leda till handling på alla nivåer.
Men det är partnerskapens kvalitet och storlek som räknas, inte antalet i sig. Cotonouavtalet är ?bara? ett partnerskap, men det omfattar 15 EU-medlemsstater och 77 utvecklingsländer och har ett finansprotokoll på 15,2 miljarder euro. Vi startar inte från ingenting.
Europeiska kommissionen kommer att inrikta sig på att säkra ett kraftfullt genomförande i EU av de två EU-omfattande partnerskap om vatten och energi som sattes i gång i Johannesburg.
Under toppmötet undertecknade EU ett strategiskt partnerskap mellan EU och Afrika om vatten och sanitära anläggningar med sina afrikanska partner. Tillsammans med EU:s vatteninitiativ är detta ett viktigt steg mot att utveckla konkreta åtgärder som bygger på starkt egenansvar och engagemang från afrikanska partner.
Mer allmänt är det uppenbart att ett effektivt genomförande av resultatet av toppmötet i Johannesburg innebär att omsätta avsikter i handling genom utvecklingssamarbete som sker såväl regionalt och nationellt som lokalt.
EU måste fortsätta att gå i täten. Europeiska rådet har redan gått med på att vid sitt vårmöte 2003 se över EU:s strategi för hållbar utveckling, med ett fokus på att genomföra åtagandena från Johannesburg i praktiken. I syfte att förbereda denna översyn avser kommissionen att lägga fram förslag som bygger på meddelandet ?Mot ett globalt partnerskap för hållbar utveckling?, som offentliggjordes tidigare i år. Internt bör en av huvudfrågorna att ta upp i den sammanfattande rapporten inför Europeiska rådets nästa vårmöte vara hur vi kan åstadkomma hållbarare konsumtions- och produktionsmönster i EU.
Jag skulle vilja avsluta med att säga att Europeiska unionen kan vara nöjd med den roll den spelade i Johannesburg - och med att betona ?Europeiska unionen?. Samarbetet mellan kommissionen och rådet var också en mycket positiv erfarenhet.
EU hade utan tvekan den längsta önskelistan. Men ju högre ambitionsnivån är, desto större är givetvis utrymmet för besvikelse. Icke-statliga organisationer och pressen inriktar sig på dessa tillkortakommanden. Det må så vara. Men som ansvariga politiker måste vi akta oss för att dra den slutsatsen att vi, av denna anledning, bör vara mindre ambitiösa i framtiden. Kommissionen tror inte att EU - och världen, för den delen - kan tillåta sig att vara mindre ambitiösa.
(Applåder)

Hulthén (PSE)
. Herr talman! Tack till det danska ordförandeskapet och till kommissionen! Jag vill börja i positiv anda och säga att jag helt och fullt håller med kommissionen och rådet om att vi inte skall vara alltför kritiska och negativa till resultaten av mötet i Johannesburg. Det går inte att mäta vilken vinst det trots allt är om man ser till att fler människor får tillgång till vatten, ordentliga sanitära anläggningar, mat och en miljö med färre kemikalier. Jag tycker att vi skall säga att det verkligen är en vinst och att vi skall dela äran tillsammans. Om det inte hade varit för Europeiska unionen tror jag nämligen att man aldrig hade kommit så långt som man gjorde i Johannesburg. Häri ligger kanske också en del av parlamentets frustration. I parlamentet har vi, ända sedan tiden före toppmötet i Göteborg, aktivt arbetat för en hållbar utveckling. Många har liknat vår önskelista vid ett slags julgran som har varit alltför rikt dekorerad. Vi har ändock varit eniga om kraven och om den process vi önskat att unionen skulle genomföra för att vidta de nödvändiga förändringarna. Vår frustration bottnar i att vi kan konstatera att resultaten inte når ända fram. Om vår önskelista ansågs vara en för mycket dekorerad julgran, så kan man väl säga att resultatet från Johannesburg mera liknar en avbarrad julgran - men trots allt en julgran.
Vår frustration tar sig nog också uttryck när vi inte får utnyttja vår kapacitet och vår kunskap under toppmötena. Det budskapet tycker jag ändå att kommissionen skall ta till sig. Det handlar om attityden mellan parlamentet och kommissionen. Detta faktum är dock värt en mycket mindre grad av frustration än den situation vi egentligen borde vara frustrerade över, dvs. den situation som världen befinner sig i. Det är detta problem vi verkligen bör diskutera i dag. De problem som möjligtvis existerar mellan parlamentet och kommissionen om vem som bör säga vad på de internationella mötena kan föras i ett annat forum än i denna sal, och vi bör nu koncentrera oss på det problem som vi verkligen behöver göra någonting åt.
Det är bra att det understryks att vi nu måste börja med det verkliga arbetet. Vi måste se till att de utfästelser och löften som EU har gett i Johannesburg nu tar sig uttryck i vår konkreta politik och att de syns i vår budget. Jag skulle önska att både rådet och kommissionen skulle återkomma till parlamentet i februari för att redovisa vad man har gjort fram till dess och vad man vill skall ske i fortsättningen för att åtagandena från Johannesburg skall kunna fullgöras. I detta sammanhang vill jag självfallet understryka biståndet. Medlemsländernas nivå när det gäller det internationella biståndet är pinsamt. Det är få som verkligen lever upp till det.
Jag skulle även vilja säga några ord om de övriga åtaganden som EU har gjort, t.ex. i Kyoto och om hur det ser ut med vårt eget klimatprogram, som kommissionen släppte för drygt ett år sedan, ett tvåårsprogram som utgör hälften av strategin för bekämpande av klimatförändringar inom Europa. Den andra hälften, om handel med utsläppsrätter, återkommer vi till i oktober genom Moreira Da Silva. Det är tråkigt att vi inte kan diskutera också utsläppsrätterna i detta sammanhang, men jag skall ändock säga något om den rapport som kommissionen offentliggjorde för drygt ett år sedan.
Vi kommer en bra bit på väg med det som kommissionen har lagt fram, men i kommissionens program fattas dock en hel del väsentliga delar. Jordbrukspolitiken finns t.ex. fortfarande inte med, men den kanske kan komma med i programmet nu när ett år har gått. När det gäller våra målsättningar och den åttaprocentiga minskning vi vill åstadkomma, måste grundbulten ändock vara att klimatpolitiken skall ligga till grund för energipolitiken. Detta skall styra utformningen av vår energipolitik i framtiden. Vi måste se till att detta kommer till uttryck i våra forskningsprogram och i de direktiv som kommissionen har utlovat, t.ex. direktivet om offentlig upphandling när det gäller energi.
Transporterna kvarstår som det stora problemet. Det finns inga bra lösningar, vilket man skulle kunna beskriva som pinsamt. Mindre pinsamt är de lokala exemplen. Den bilfria dagen runtom i Europa i söndags vittnar om ett enormt engagemang, som vi borde ta till vara mycket mer än vad vi hittills har gjort.
(Applåder)

Langen (PPE-DE)
Herr talman! Låt mig tala i egenskap av föredragande av yttrandet om det europeiska klimatförändringsprogrammet. Kommissionär Nielson! Jag förundras över den självbelåtenhet ni utstrålar när ni talar om resultaten från Johannesburg. Det krävs inte många bevis för detta, och att skylla på pressen hjälper föga, och inte heller ändrar det något.
Låt mig kommentera detta 42 punkter långa klimatförändringsprogram, närmare bestämt de tio punkter som bör genomföras inom de kommande två åren. Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi välkomnar programmet i stort, eftersom vi anser att medlemsstaternas åtgärder inte räcker till. Det kan dock inte råda något tvivel om att ansvaret för att nå målen på miljöskyddsområdet i första hand vilar på de stater som har undertecknat Kyotoprotokollet, alltså även på Europeiska unionens medlemsstater, att det delade ansvaret är en frivillig överenskommelse inom EU eller att de åtgärder som kommissionen föreslår och parlamentet stöder inte får torpedera dessa mål.
Därför gäller det enligt industriutskottet att vid bedömningen av åtgärderna prioritera de åtgärder som är mest rationella och kostnadseffektiva. Man kan med andra ord inte vidta vilka åtgärder som helst som kostar stora pengar och äventyrar EU:s industripolitiska konkurrenskraft, utan man måste satsa på det som leder till snabbast möjliga genomförande.
Vi har ju fortfarande inte många förslag som rör detta, närmare bestämt har vi två: dels biobränslet, som är rätt men dyrt, dels handeln med utsläpp. När det gäller utsläppshandeln har industriutskottet uttryckligen krävt en experimentfas på frivillig basis utan obligatorisk handel fram till 2008. Jag menar att detta mål, att dessa idéer måste utgå från en industripolitisk synpunkt.
De fyra föregående talarna var skandinaver. Jag menar att det är allas vårt gemensamma ansvar att behålla fokus på de industripolitiska målen och konkurrenskraften i vår ekonomi, hur nödvändigt det än är och hur mycket vi än stöder ett ändamålsenligt europeiskt klimatförändringsprogram.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Herr talman! Jag skall tala om toppmötet i Johannesburg. När det gäller Hulthéns betänkande kommer min kollega, Peter Liese, att ta upp denna fråga. Till skillnad från vad många försökte göra, och vilket ledde till att man dömde ut toppmötet innan det ens hade inletts, gav sig parlamentet iväg till Johannesburg med stora ambitioner: med andra ord sällade vi oss inte till den cyniska inställningen hos dem som försökte att sänka förväntningarna innan de gav sig iväg till toppmötet, för att sedan kunna få små framgångar att se ut som stora sådana. 
Vi intog denna strategi av två skäl: för det första för att det var vad världen krävde. Världen befinner sig i en krissituation, både på området för miljö och sociala frågor, och därför var det inte acceptabelt för detta parlament att endast uppnå ett hyggligt resultat vid toppmötet. För det andra, eftersom detta var ett tillfälle som inte fanns för tio år sedan och som inte kommer att uppstå under de kommande åren. Det hade därför varit ett tragiskt misstag att inte ta detta tillfälle i akt. Vi gav oss alltså i väg med stora ambitioner och med en stor anda av enighet och solidaritet mellan alla de politiska grupperna. Och i slutet av toppmötet måste jag säga att vi uppnådde mindre än vad som krävdes, även om vi gick i rätt riktning och kom längre än i Rio. Vissa resultat uppnåddes visserligen, men dessa resultat är inte på något sätt tillräckliga för att hejda tecknen på bristande hållbarhet som drabbar vår planet.
Ur en positiv aspekt skulle jag, utöver det som det danska ordförandeskapet och kommissionen har betonat i fråga om tidsplaner och målsättningar, särskilt för fattigdom, vatten och hälsofrågor, vilja betona att förändringen av toppmötets karaktär är lika positiv. Medan vi i Rio inte kom längre än till frågan om hållbar utveckling, förknippades Johannesburg med handling. Toppmötets karaktär tog ett kvalitativt steg framåt. För det andra togs också ett kvalitativt steg framåt i fråga om begrepp: den hållbara utvecklingen förknippades mycket nära med miljön och fattigdom. Jag anser också att ytterligare ett kvalitativt steg var viljan att utrota fattigdomen och samtidigt stoppa miljöförstörelsen. För det tredje, och när det gäller aktörerna: att sätta stopp för den bristande hållbarheten upphörde att vara en skyldighet för enbart nationerna och staterna. Med det enorma antal partnerskap som godkändes har det civila samhällets deltagande garanterats. Både den offentliga och den privata sektorn har tagit ställning för denna målsättning med en hållbar utveckling.
Ur en negativ aspekt var det naturligtvis en besvikelse att inga kvantifierade målsättningar ställdes upp för förnybar energi eller för att återvinna den förlorade biologiska mångfalden. Jag skulle emellertid vilja lägga till en punkt som varken det danska ordförandeskapet eller kommissionen nämnde, och som jag anser är negativ: det är det faktum att den institutionella reformen på miljöområdet inte gavs någon drivkraft. Detta toppmöte hade kunnat användas för att se till att de befintliga institutionerna, som till exempel Världsbanken och Världshandelsorganisationen, blev mer miljövänliga, men också för att inrätta nya institutioner som skulle ställa globaliseringen till den hållbara utvecklingens tjänst. Jag tänker exempelvis på en världsmiljöorganisation. Denna fråga nämndes eller diskuterades inte, och hade ingen betydelse vid toppmötet, och det var beklagligt.
Jag har en sista kommentar, som också är negativ, och som handlar om Kyoto. Många människor har placerat Kyoto på plussidan i balansräkningen för detta toppmöte. Jag skulle vilja placera det på minussidan. Det är sant att Ryssland, Kanada, Indien och Kina gjorde mycket goda uttalanden om framtiden. Men vad som krävdes av detta toppmöte var inte uttalanden eller avsiktsförklaringar om Kyoto: vad man hoppades på var att toppmötet skulle leda till att Kyotoprotokollet skulle tillämpas i praktiken. Och tio år efter toppmötet i Rio har Kyoto i praktiken fortfarande inte börjat existera.
Jag skulle vilja säga en sista sak om parlamentets roll och om vårt förhållande till kommissionen och rådet. Vi tenderar vid dessa toppmötet att hylla kommissionen och kritisera rådet. Den här gången var situationen omvänd: vårt förhållande med det danska ordförandeskapet var utmärkt, öppet och utmärktes av ett mycket gott samarbete, och med kommissionen såg vi den här gången tyvärr inte samma samarbetsgrad som vi har vant oss vid under konferenserna om klimatförändringar med kommissionär Wallström. Vi har alltid åtnjutit ett utmärkt samarbete vid toppmötena om klimatförändringar. Den här gången fanns det tyvärr varken öppenhet, samverkan, eller tillräcklig samarbete.
(Applåder)

Lange (PSE)
Herr talman, ärade kommissionärer, herr rådsordförande! Toppmötet i Johannesburg blev verkligen ett möte som frångick de stora ord som börjar bli slitna, för att i stället sätta enandet kring konkreta åtgärder i förgrunden. Det var också på tiden att det blev så, för det har länge saknats en insikt om vad som krävs. Om man vill genomföra en hållbar utveckling på global nivå handlar det givetvis om att bekämpa fattigdomen och en social sammanhållning i många länder här på jorden, eftersom detta är grundbulten för en hållbar utveckling och ett miljövänligt agerande.
Desto djupare beklagar jag Bushadministrationens inställning när de tar till alla taktiska knep i ett försök att förhindra konkreta överenskommelser, enbart i syfte att driva igenom sina egna ekonomiska intressen. Jag menar att detta måste sägas i klartext, inte minst av den som säger sig vilja ställa de rätta frågorna och sätta upp de rätta målen för att genomföra en hållbar utveckling, vilket EU som drivande kraft försökte göra på toppmötet. Tyvärr genomfördes detta endast till hälften, främst beroende på att den största industristaten på vår jord satte sig på tvären. EU var den drivande kraften och den som pekade ut rätt riktning, särskilt i fråga om tillgången till vatten, sanitära anläggningar och en miljövänlig produktion.
Även de dagliga diskussionerna med kommissionen var bra och korrekta, och jag är glad att ordförandeskapet i rådet förde mycket djupgående diskussioner med parlamentets delegation vid tre tillfällen. Dock kvarstår parlamentets krav på att åtminstone ledaren för delegationen skall vara med vid EU-samordningen i morgon för att kunna bevaka och kommentera de konkreta förhandlingsprocesserna.
Men när någon sätter fingret på de rätta frågorna, brukar han eller hon få se åtminstone tre fingrar peka tillbaka. Så är det även när vi diskuterar frågan om hållbar utveckling. Det ena fingret är då jordbrukspolitiken. Hur skall vi kunna gå ut offensivt och kräva en förändring i den globala produktionen så länge vi själva förhindrar en vettig handel genom vår jordbrukspolitik och dess subventioner och så länge subventionerna till vårt eget jordbruk är flera gånger större än vad vi ger i utvecklingsbistånd?
Det andra fingret: Hur står det till med det rättvisa handelssystemet här på jorden? För kaffeodlarnas del och deras nuvarande situation krävs det en grundlig revision av handelssystemet och de internationella finansflödena, vilka måste ha rättvisa investeringar och inte kortsiktig vinstmaximering som mål. Det tredje fingret pekar utan tvekan på frågan om en hållbar politik i vår egen verksamhet. Hur lyckas vi egentligen med att leda in transporter och privata hushåll i en hållbar riktning inom Europeiska unionen? För att bli globalt trovärdiga måste vi själva tydligt visa att också vi genomför det som vi kräver av andra. Därför är det klimatförändringsprogram som vi diskuterar en viktig byggsten när det gäller att kombinera miljöpolitiken med ekonomisk konkurrenskraft och social rättvisa.
(Applåder)

Sanders-ten Holte (ELDR).
Herr talman! Frågan i dag är i vilken utsträckning resultat har uppnåtts under toppmötet i Johannesburg och vilken roll EU har spelat i det sammanhanget. Har man gjort några framsteg i det här ambitiösa ärendet? Har nya konkreta mål och framför allt också tidsramar fastställts? Har gamla målsättningar bekräftats? Ännu viktigare är enligt mig frågan om hur det skall bli i fortsättningen? Skall vi ta oss an problemen globalt nu? Det är verkligen dags för det! Om vi ser till hela linjen och betänker i vilket klimat förhandlingarna har förts så bedömer min grupp resultatet som måttligt positivt. Det hade kunnat vara värre. Men på några punkter har vi förvisso också kritik. Positiva är vi framför allt, det vill jag understryka, till den roll som Europeiska unionen har spelat. En ledande roll, i synnerhet med avseende på den globala förbindelsen att ombesörja mer än en miljon människor med grundläggande sanitetsanläggningar och att de på sitt vis erhåller mänsklig värdighet, bättre hälsa och en bättre livsmiljö.
Vidare har vi nått fram till avtal om att reducera utfiskningen, vad beträffar farliga kemikalier, och vi har ställt multinationella företag till svars för destruktiva förfaranden. Även det står klart och tydligt på dagordningen. Vi är också nöjda när det gäller engagemanget för jämlikheten mellan könen. Vidare anser vi att de liberala idéerna, som vi har propagerat för så länge, är väl förankrade i handlingsplanen. Och jag syftar naturligtvis på korruptionsbekämpningen, upprätthållandet av rättsstaten, demokrati, mänskliga rättigheter och sunt styrelseskick. För oss är det här avgörande faktorer när det gäller att ingå nya partnerskap med utvecklingsländer.
Allt som allt och med klimatet i beaktande får vi skatta oss lyckliga att vi har lyckats med att världen inte tar ett steg tillbaka. Trots den hårda motvinden från Förenta staterna och vissa andra länder. Ja, ovilja att komma fram till vettiga överenskommelser. Och framför allt Förenta staterna har gång på gång tagit tillfället i akt att vara emot. Obegripligt! Det är framför allt tack vare Europeiska unionens enade uppträdande som vi över huvud taget har bokat framgångar. Jag har sett det med egna ögon: det var Europeiska unionen när Europeiska unionen är som bäst. En riktig världsaktör. En trendsättare. Europeiska unionen angav gång på gång dagordningen. För den sakens skull förtjänar förhandlarna ett tack.
Vi har naturligtvis också kritik. Vi anser att Europeiska unionen har gått för snabbt tillväga i fråga om förnybar energi. Vi anser att det nya partnerskapet för energi borde ha lanserats bättre och att det borde ha debatterats i parlamentet först. Slutligen den politiska legitimeringen: den har irriterat mig och jag instämmer med mina kolleger. Jag skall inte gå in vidare på det. Det är en möjlighet som gick oss förbi att Europaparlamentet inte uppträdde tydligare som Dritte im Bunde [tredje parten i alliansen].
Men slutligen vill jag ändå uttala min respekt och uppskattning.
(Talmannen avbröt talaren.)

Miranda (GUE/NGL).
 Herr talman! Vid avslutningen av toppmötet i Johannesburg, sade FN:s generalsekreterare, Kofi Annan, att denna typ av konferens inte kan förväntas leda till mirakel. Jag måste lägga till att resultaten från tidigare konferenser, i Rom och Monterrey närmare bestämt, inte heller gav upphov till sådana förväntningar. Vi håller emellertid med om att det är legitimt att förvänta sig mer än vad som uppnåddes. Och i grunden krävdes långt mer.
Vi vill självklart inte tona ned några av de målsättningar som ställdes upp och inte heller några av de tidsmål som antogs, särskilt när det gäller tillgången till dricksvatten och grundläggande sanitära anläggningar, och när det gäller användningen och tillverkningen av kemiska produkter eller återhämtningen av fiskbestånden. För att inte nämna andra målsättningar som tidigare hade införlivats och som nu har bekräftats. Men vi kan dock inte samtidigt bortse från eller släta över de tydliga misslyckandena inom andra områden, särskilt på området för förnybar energi, där Europeiska unionen har gjort så stora ansträngningar, men där resultaten låg långt ifrån våra förväntningar.
Vi måste dessutom komma ihåg att de medel och till och med det engagemang som är avgörande för att genomföra de målsättningar som har antagits till stor del förblev odefinierade, särskilt med hänsyn till de tidsfrister som fastställdes. Trots det faktum att vissa nya målsättningar ställdes upp, vilket har nämnts, lades inget relevant eller praktiskt fram utöver de urvattnade åtagandena från Monterrey på området för ekonomiska resurser, antingen i form av offentligt utvecklingsstöd eller skuldnedskrivning. Vi är medvetna om att ett beslut fattades för att inrätta en solidaritetsfond för att utrota fattigdomen. Men vi vet också att denna fond har en rent frivillig grund som därför inte är bindande. Vi kan därför inte förvänta oss stora resultat till följd av fonden. Samtidigt visar fonden på industriländernas tydliga misslyckande med att ge det offentliga stöd som de förpliktigade sig att ge för några årtionden sedan. Med andra ord, och med tanke på bristen på tillräckliga resurser, kan vi än en gång befinna oss på området för goda avsikter, som många av dem som tillkännagavs i Rio och som erfarenheten har visat inte har gjort några som helst framsteg. Men i grund och botten gav toppmötet i Johannesburg inte upphov till någon tydlig och objektiv riktning som man bör slå in på för att uppnå genomförandet av toppmötets centrala målsättning, och som toppmötet för övrigt hade som motto: hållbar utveckling. Vi skulle verkligen vilja se ett visst engagemang, ett visst ansvarstagande och en tydlighet på detta område med hänsyn till mål som liknar de som antogs vid handelstoppmötena. Det är emellertid tydligt att varken viljan eller de politiska prioriteringarna är desamma, särskilt hos dem som fastställer resultatet av dessa möten. Och med tanke på detta är det värt att påpeka att utrikesminister Colin Powell angav tonen genom att göra det mycket begränsande uttalandet att handeln är drivkraften bakom utveckling och att toppmötet i Johannesburg var ett viktigt steg på vägen mellan Doha och framtiden. Mycket av det som hände i Johannesburg kan förstås mot bakgrund av dessa två uttalanden, som lägger hela betoningen på handel.

Turmes (Verts/ALE).
Herr talman! Bristen på framgång i Johannesburg berodde på förändringen i det politiska klimatet. Denna förändring i det politiska klimatet äger inte bara rum i Förenta staterna, utan även i EU, eftersom vi har en mycket mer handelsdominerad politisk dagordning än vi hade 1992. Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen anser i dag att vi inte längre kommer att vara trovärdiga i G77-ländernas ögon om vi inte ändrar på detta och lägger till fyra hörnstenar i vår internationella politik.
För det första räcker det inte med övervakning. Vi behöver en bindande överenskommelse i EU om 0,7 procent i offentligt utvecklingsbistånd. För det andra måste vi stoppa exportsubventionerna till jordbruket. För det tredje måste vi gå framåt i Europa på området produktions- och konsumtionsmönster. För det fjärde måste vi stoppa handelns dominans och återställa en bättre balans mellan multilaterala miljööverenskommelser och handel och därtill införa bindande överenskommelser för storföretagen i fråga om deras företagar- och samhällsansvar.
Om vi ser på det sätt förhandlingarna hanterades i Johannesburg - och detta är ett annat skäl till bristen på framgång - hade vi under den första veckan en kommissionär som i första hand var intresserad av handelsfrågor. Det fanns kanske mycket goda skäl till att kommissionären med ansvar för miljö bara kunde närvara i ungefär 48 timmar, men ovanpå detta hade vi en kommissionär som - utan någon demokratisk granskning - hade bestämt en väsentlig del av förhandlingarna i hemliga förhandlingar flera månader före själva toppmötet.
Slutligen var vi mindre bra förberedda i fråga om energipartnerskapet än vi var beträffande vattenpartnerskapet. Det var ett annat skäl till att vi inte kunde gå snabbt framåt med detta, och ni, kommissionärer, undertecknade en skrivelse i vilken ni på nytt försökte ta upp frågan om kärnenergins roll i detta partnerskap. Kan ni ge oss ett tydligt budskap om att vi i parlamentet i framtiden kommer att få mycket större inflytande i detta partnerskap, vilket vi begärde i vårt betänkande?
(Applåder)

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Vad vi står inför efter Johannesburg är få konkreta framsteg och grumlade perspektiv inför det framtida globala arbetet för en hållbar utveckling. Det som skulle ha utgjort Johannesburgtoppmötets klimax - den politiska förklaringen - slutade i en svag och rörig sammanfogning av olika länders enskilda intressen, där man inte direkt vågar omtala de mänskliga rättigheterna, låter företagen själva kontrollera om de lever upp till sitt ansvar och strök hänvisningarna till att löftena från Rio inte infriats. En förklaring som aldrig lyckades gå till botten med problemet och genomföra förändringar som verkligen skulle kunna få betydelse för världens fattiga.
Varken Europeiska unionen eller Förenta staterna har velat ge utvecklingsländerna medgivanden på bistånds- och handelsområdet. Både Lange och Turmes nämnde Europeiska unionens system för jordbruksstöd som är helt grundläggande. Därför har det också varit svårt att uppnå förbättringar för miljön och de mänskliga rättigheterna. Detta är alltså resultatet av åtskilliga timmars förhandlingar bakom stängda dörrar - i skärande kontrast till flera av avsnitten i förklaringen där det talas om ett brett deltagande från olika parter.
Johannesburgtoppmötet blev en bekräftelse på tio år av erfarenheter med Förenta staterna som aktör inom global miljö- och utvecklingspolitik. Först urvattnar de avtalen och sedan ansluter de sig ändå inte. Europeiska unionen har tyvärr inte heller inte så mycket att skryta med. ?Låt oss ingå ett avtal som kan förbyta förtvivlan och mörker i hopp och ljus för hundratals miljoner människor?, sade Anders Fogh Rasmussen i sitt tal på toppmötet. Jag har tyvärr svårt att återfinna de vackra orden i de slutliga resultaten. Vatten och sanitära anläggningar - det låter i och för sig positivt, men när man t.ex. ser på löftena från Kairo och på hur få av dem som har infriats så vill jag gärna se löftena genomförda innan jag törs lita på dem.
Har globala toppmöten spelat ut sin roll? Både ja och nej. Så länge världens rika ledare inte har några verkliga avsikter att skapa förbättringar för världens fattiga så kan pengarna användas bättre än till att hålla dyra konferenser och toppmöten. Luftslott kommer nämligen aldrig att kunna mätta någon av världens fattiga.

Kronberger (NI)
Herr talman! Allmänheten runt om i världen börjar tröttna på att lyssna på rapporter om klena resultat från miljötoppmöten. Resultaten från toppmötet i Rio skapade fortfarande stora förhoppningar, åtminstone när det gällde teoretiska infallsvinklar och stora ord. De handlingar som följde blev en sådan besvikelse att miljörörelserna över hela världen nästan tappade luften.
På toppmötet i Kyoto lyckades man åtminstone formulera en målsättning. De långa tidsrymderna fram till ett genomförande är fullständigt förlamande. Precis som väntat blev toppmötet i Johannesburg ännu en besvikelse. Alla misslyckade toppmöten stjälper mer än de hjälper, efter som de leder till resignation.
Låt mig ändå nämna det positiva från Johannesburg. EU har för första gången presenterat en konkret och farbar väg, en tydlig strategi i form av en utbyggnad av förnybara energikällor. Det är förstås beklagligt att den världsomspännande enprocentiga höjningen inte antogs. Men nu har EU chansen att inom unionen föregå med gott exempel och bevisa att övergången till förnybara energikällor är ett system som alla vinner på, att vi därigenom inte bara mildrar klimatkatastrofen utan även skapar fem gånger så många arbetstillfällen som med den traditionella energianvändningen, att vi skonar de globala resurserna och genom de förnybara energikällorna utvecklar tekniker som vi kan exportera. Det tål att understrykas att två miljarder människor i världen lever utan elektrisk ström.
Vi måste nu aktivt bevisa och arbeta hårt för att också genomföra målen i vitboken om förnybara energikällor. Låt mig påpeka att vi redan släpar efter ordentligt i vår avsikt att genomföra en fördubbling fram till 2010.

Talmannen. -
Låt mig informera kammaren om hur arbetet är upplagt. Vi blev tvungna att avbryta denna del klockan 10.00 för att därefter kunna genomföra 45 minuters fri diskussion på begäran av de ledamöter som är närvarande i kammaren. Dessvärre har praktiskt taget ingen respekterat talartiderna, med undantag av rådets tjänstgörande ordförande, ett undantag som var mycket uppskattat. Innan vi inleder denna del av debatten har de båda kommissionärerna begärt att få yttra sig, förmodligen i anslutning till Hulténs redogörelse, och därefter kommer de också att göra ytterligare inlägg. Jag vill uppmana de båda kommissionärerna att vara kortfattade i sina inlägg under debattens gång.

Liese (PPE-DE)
Herr talman! Det gäller arbetsordningen. Vi bör nog be kommissionärerna svara efter anförandena och inte mitt i. Nu är det ledamöternas tur!

Talmannen. -
Herr Liese! Ett inlägg är redan planerat till i slutet av debatten, det vet jag mycket väl. Det finns emellertid en uttrycklig begäran från de båda kommissionärerna om att få yttra sig nu, och jag kan inte vägra att ge dem ordet.

Nielson
. (EN) Herr talman! Vi är helt i era händer. Vi gör detta på det sätt ni väljer.

Talmannen. -
Jag tackar de båda kommissionärerna för deras konstruktiva inställning. Jag tyckte faktiskt också att det verkade lite underligt med tre inlägg under debatten. De båda kommissionärerna kommer med andra ord att svara i slutet av debatten efter den fria diskussion som nu skall äga rum, och därefter följer ett andra inlägg från talarna på talarlistan.

Liese (PPE-DE)
Herr talman! Jag uttalar mig om Hulthéns betänkande i egenskap av skuggföredragande från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater, men jag kan inte annat än förvånas över framför allt kommissionär Nielsons inställning. Efter rapporterna från de kolleger som var med i Johannesburg och även med tanke på hur han har uppträtt här i dag, börjar jag tvivla på om det verkligen är meningsfullt att låta en parlamentsdelegation delta i denna form på toppmötena.
Men nu gäller det Hulthéns betänkande. Jag vill tacka Hulthén för hennes utmärkta betänkande om klimatförändringar. Översvämningarna i Tyskland och dess grannländer har så att säga sköljt upp frågan på land igen. Vi kan visserligen inte säga att just denna översvämning var ett konkret resultat av klimatförändringarna, men vi alla vet att sådana händelser kommer att bli allt vanligare om vi inte agerar snabbt nu. Därför är det europeiska klimatförändringsprogrammet viktigt, men de konkreta åtgärder som kommissionen hittills har föreslagit går inte tillräckligt långt. Handeln med utsläpp är en mycket omstridd fråga här i kammaren, och kommissionären vet att jag helt och fullt stöder Moreira i hans arbete för att förbättra, och inte urvattna, kommissionens förslag. Men ändå är kommissionens förslag om utsläppshandel inte mer än en del av en omfattande strategi. På områdena transport och budget är det hittills lite som har gjorts, vilket rentav kan leda till en förödande snedvridning, exempelvis att järnvägen får stå tillbaka för lastbilstransporter om vi inte ser upp.
Vi väntar fortfarande på ett förslag om energieffektiva anläggningar. Palacio bör snarast lägga fram ett mycket ambitiöst förslag för att vi skall få till stånd en omfattande strategi även här. Låt mig rikta samtliga kollegers uppmärksamhet på framför allt punkt 16 i Hulthéns betänkande. Där handlar det om att avskaffa subventioner som skadar miljö och klimat. En knivig fråga, men vi stöder införandet av en intäktsneutral utsläppsavgift för alla områden som inte omfattas av utsläppshandeln. Detta innebär att industrin, om den motsätter sig utsläppshandeln, samtidigt måste ställa sig frågan om utsläppsavgifter är att föredra, och då tror jag att vi kan få en saklig diskussion i frågan.

Read (PSE).
Herr talman! Jag välkomnar den del av den föreslagna resolutionen som handlar om hälsa och om att uppnå mål på hälsoområdet. För det första är en minskad utbredning för hiv-aids - en sjukdom som har sänkt medellivslängden i Afrika söder om Sahara från 62 till 47 år - ett absolut nödvändigt mål. Det finns tillförlitliga uppskattningar som säger att varannan 15-årig flicka i Sydafrika kommer att dö av hiv-aids om sjukdomen fortsätter att utvecklas som hittills. Ett sätt att bekämpa detta är genom att utveckla mikrobdödande medel ytterligare. Denna speciella form av förebyggande behandling kan skiljas ut eftersom den, till skillnad från konventionella skyddsmetoder, tillåter kvinnorna att ta ansvar för dess användning. Problemet är att investeringarna i deras utveckling inte är tillräckliga och att sådana behandlingar fortfarande ligger flera år framåt i tiden. Det är mycket svårt att få fram pengar för kliniska prov.
Den andra punkten är att fästa kollegernas uppmärksamhet på parlamentets eget arbete med det sjätte ramprogrammet. Genom detta program har Europeiska unionen gett hög prioritet åt att bekämpa infektionssjukdomar som står i samband med fattigdom, som aids, malaria och tuberkulos.
Jag skulle slutligen vilja nämna tillgång till mediciner. Jag hoppas att de nuvarande svårigheterna i fråga om TRIPs och eventuella hinder för de modernaste medicinerna kommer att övervinnas mycket snart. Det råder dessutom brist på generika, de billigare medicinerna och andra former av behandling, som är minst lika viktiga i länder där fattigdomen är så utbredd och där vattenkvaliteten är så låg. Detta är en prioritet, och Europeiska unionen måste göra allt den kan för att avvärja ett av de största hoten mot världens befolkning, dvs. sjukdom.

González Álvarez (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill börja med att ta upp tre frågor.
För det första, alla som var där vet att Europeiska unionen spelade en positiv roll och - verkligen - var en drivkraft till det som inträffade under toppmötet. För det andra: Förenta staternas negativa roll. Förenta staterna pressade till exempel de länder som var mottagliga för att en överenskommelse om förnybara energikällor inte skulle nås - och jag fruktar att alltför många länder snart kommer att låta sig påverkas av Förenta staterna. För det tredje, vår grupp - en delegation med elva ledamöter - var närvarande vid det officiella toppmötet och det alternativa toppmötet och besökte två bosättningsområden - som heter Soweto och Alexandra - och där kunde vi ?i direktsändning? se vad det innebär att vara utan vatten och sanitära anläggningar och leva under enormt prekära förhållanden. 
Kommissionärer! Jag måste tillstå att jag efter att ha besökt dessa två bosättningsområden, tyckte att debatterna vid det officiella toppmötet var mycket avlägsna verkligheten, den verklighet som fanns så nära alldeles i närheten av det officiella toppmötet, som var så tryggt och luxuöst. Jag måste ge uttryck för den känslan och jag instämmer därför i den kritiska andan i betänkandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, där man mycket träffande påminner om att det inte finns några klara och konkreta mål när det gäller frågor som skydd av biologisk mångfald och förnybara energikällor. När det gäller de frågor som det finns mer konkreta mål för, som fattigdomsminskning, finns det inte heller klara ekonomiska mål. Det vill säga, vid toppmötet talade man inte om ett mål som sedan över trettio år tillbaka är allmänt känt: 0,7 procent till utvecklingsstöd. Utvecklingsstödet minskar allt mer i stället för att öka och resten av uttalandena blir till tomma ord om vi inte avsätter dessa 0,7 procent till utvecklingsstöd.
Trots att vi är kritiska mot resultatet av Johannesburgtoppmötet är det sant - och här instämmer jag i vad utskottet och de övriga kollegerna har sagt - att det är nödvändigt att genomföra en uppföljning av avtalen om minimikrav för att de skall uppfyllas.

Lannoye (Verts/ALE).
Herr talman! Jag hörde förvisso de två kommissionärerna betona Europeiska unionens positiva roll vid dessa förhandlingar vid toppmötet i Johannesburg. Jag tror att det stämmer att Europeiska unionen spelade en positiv roll. Jag vill fästa allas uppmärksamhet på det faktum att om man verkligen vill få saker och ting att gå framåt vid denna typ av toppmöte, är det nödvändigt att vara trovärdig gentemot de parter som deltar i förhandlingen och i diskussionen.
Men i det här fallet fläckas vår trovärdighet av det faktum att Europeiska unionen på en rad politiska områden gör motsatsen till det som den påstår sig vilja göra. Om man tar fallet med den gemensamma jordbrukspolitiken, visar den aktuella debatten om Fischlers förslag att merparten av medlemsstaterna är motvilliga att ändra sig, motvilliga att överge de privilegier som vi har tillskansat oss i fråga om exportsubventioner. Vi måste absolut göra en ansträngning i denna riktning för att avskaffa exportsubventionerna, för att uppnå denna trovärdighet gentemot de länder som drabbas av dessa subventioner.
Om vi inte gör det, hur skall vi vid toppmöten av detta slag kunna få dessa människor att lyssna på oss med litet större allvar än de gör för närvarande? De lyssnar inte på oss, eftersom vi inte är trovärdiga. Jag tänker på jordbrukspolitiken och på fiskeripolitiken, där det också finns ett reformförslag. Framtiden kommer att visa att om vi inte klarar av att se över dessa politikområden, med hela det allvar som krävs, kommer vi inte att lyckas få större tyngd vid kommande toppmöten, för det handlar inte bara om toppmötet i Johannesburg, det kommer ju flera andra. Det är absolut grundläggande att vi tryggar en uppföljning innan vi predikar för andra.
(Applåder)

Cunha (PPE-DE).
Herr talman! Enligt min åsikt visar ordalydelsen i punkterna 6 och 7 om den gemensamma jordbrukspolitiken och om jordbrukssubventioner på tre stora politiska misstag. Det första är att man totalt ignorerar den förklaring som undertecknades i Doha, där Europeiska unionen gick med på att minska sina exportsubventioner, men där unionen lyckades betona att alla andra typer av subventioner, särskilt de krediter som beviljas av Förenta staterna och de statliga företagen i andra länder, också borde minskas. Och detta är en stor seger för Europeiska unionen.
Det andra skälet är att denna ordalydelse avslöjar en fullständigt naiv analys, i vilken det anges att en ensidig minskning av subventionerna från Europeiska unionens sida skulle kunna lösa problemen. Särskilt vid en tidpunkt då Förenta staterna just har antagit en jordbrukspolitik i vilken de ökar sina subventioner, och särskilt när det är allmänt känt att denna nya amerikanska politik leder till en ytterligare sänkning av världspriserna. Detta tänkesätt är desto mer naivt med tanke på att Förenta staterna är den största exportören av jordbruksprodukter till utvecklingsländerna, och inte bara till Europeiska unionen.
Det tredje skälet är den oförståeliga tystnaden i denna förklaring när det gäller Europeiska unionens initiativ med namnet ?Allt utom vapen?, som hittills är det största, mest relevanta och generösa erbjudande som industriländerna givit världens fattigaste länder. Och det faktum att detta initiativ har ignorerats och inte nämnts är oförståeligt. Med andra ord värderar vi inte våra egna ansträngningar. Alla dessa skäl förklarar därför varför ordalydelsen i punkterna 6 och 7 i denna förklaring om jordbruket inom politiken kallas att ?skjuta sig själv i foten?: detta försvagar Europeiska unionen, denna europeiska union som hittills har varit den mäktigaste kraften när det har gällt att främja de fattigaste ländernas intressen. Därför är det avgörande att vi vid morgondagens omröstning löser dessa aspekter.

Goebbels (PSE).
Herr talman! Politiken fungerar på det viset att efter varje internationellt möte, talar man mer om de uppenbarligen fortfarande otillfredsställande resultaten, än om de verkliga framstegen.
Så var det efter toppmötet i Rio, och sedan efter toppmötet i Kyoto, även om Rio och Kyoto under tiden blev ofrånkomliga referenser i fråga om hållbar utveckling. Detta begrepp med hållbar utveckling har blivit en besvärjelse, ett slags magisk bön som man tar till utan urskillning. För mig är det uppenbart att det helt enkelt inte kommer att ske någon hållbar utveckling utan en ekonomisk och social utveckling. Fattigdomen är den främsta fienden till en ansvarsfull hantering av naturresurserna och till skyddet av miljön. Den framgångsrika globaliseringen måste bli en global ekonomisk utvecklingsprocess som därigenom möjliggör en verklig global solidaritet. Det offentliga stödet till utvecklingen är inte tillräckligt, även om man lyckades fördubbla eller tredubbla det. 50 miljarder US-dollar i offentligt stöd, det är inte mycket. Amerikanerna spenderar samma belopp på att underhålla sina gräsmattor! 2001, ett år som var föga gynnsamt för de internationella investeringarna, uppnådde de privata investeringsflödena till utvecklingsländer mer än 200 miljarder US-dollar, eller redan 4 gånger mer än beloppet för det offentliga stödet. För att de privata investeringarna skall nå alla länder, måste man absolut förhandla fram en multilateral överenskommelse om investeringsskydd, vilket förutsätter att internationella skiljedomstolar inrättas som möjliggör lösning av tvistemål. Ingen privat investerare eller inte ens någon etisk investeringsfond kommer att investera sina pengar utan garantier och utan en förhoppning om ersättning. I frånvaron av multilaterala bestämmelser kommer det att finnas en mängd bilaterala överenskommelser. Det finns redan fler än 1 200! Men inte i någon bilateral överenskommelse är det den fattigaste parten som ställer upp villkoren. En hållbar utveckling kräver globala normer, även när det gäller investeringar och investeringsskydd.

Mantovani (PPE-DE).
Herr talman! Helst vill jag inte uttrycka vare sig en positiv eller en negativ åsikt om världstoppmötet i Johannesburg: det kanske skulle räcka om man konstaterar att det var ett nödvändigt och produktivt möte, även om optimismen från Rio för tio år sedan har fått ge vika för en viss misstro när det gäller tidsfrister och målsättning. Godkännandet av en handlingsplan - där man bland annat nämner fattigdomsbegränsning, hälsa, överföring av ny teknik och handel - och den politiska förklaringen om globala insatser när det gäller att samarbeta för ett bättre utnyttjande och en bättre fördelning av naturresurser och energi är en ambitiös politisk målsättning, både för industrinationerna och för utvecklingsländerna, när det gäller att skapa en annan balans i de globala relationerna nord-syd och när det gäller utvecklings- och framstegspolitikens hållbarhet. Jag hoppas emellertid att denna konferens inte bara har varit ett tillfälle för regerings- och statschefer att visa upp sig, utan att det har kunnat visa hur centrala frågorna som är knutna till en hållbar utveckling har blivit i dag för den internationella politiska agendan. I Johannesburg blev vi uppmärksammade på behovet av en överstatlig styrelseform som på ett handfast sätt kan ta itu med planetens många miljömässiga, ekonomiska och sociala problem, särskilt med tanke på de fattiga länderna och utvecklingsländerna.
Även frågan om de fattiga ländernas och utvecklingsländernas skuldsättning är utan tvekan en central punkt och något som i hög grad påverkar framgången för strategin för en hållbar utveckling på medellång eller lång sikt. I det sammanhanget är frågan om insyn, via en digitalisering av utvecklingsländernas budgetar, en avgörande förutsättning för att kunna gå vidare på vägen mot en avskrivning av de växande skulderna.

Corbey (PSE).
Herr talman! Jag skall koncentrera mig på det europeiska klimatförändringsprogrammet. Jag instämmer helt med vad kollega Anneli Hulthén har sagt om det, men det finns en aspekt av det hela som jag saknar och det är kommunikationen med medborgarna. Hur allvarlig den möjliga klimatförändringen är börjar framgå för de flesta efter den senaste tidens översvämningar, men nödvändigheten av att övergå till handling är det fortfarande få som är medvetna, och än mindre övertygade, om. Jag föreslår tre punkter som kan underlätta kommunikationen med medborgarna.
För det första måste vi enligt mig ställa medborgarna inför tydliga val. På den punkten spelar medlemsstaterna en viktig roll, men kommissionen kan göra mycket för att förtydliga valen. Vad innebär det till exempel om vi sänker den maximala hastigheten på motorvägarna till 100 km/h? Vad vinner vi på det? Vad innebär det om varje bostadshus får en solpanel på taket eller använder energisnåla lampor? Är det här droppar på en het platta eller är det verkligen substantiella bidrag? Om valen är tydliga kan även medborgarna göras delaktiga i klimatfrågorna. Då kan klimatpolitiken integreras i en klimatstrategi.
För det andra borde klimatpolitiken i högre utsträckning placeras i ett utvecklingssammanhang. Investeringar i förnybar energi är dyra, men ger också resultat. Nu har 2 miljarder människor ingen tillgång till elektricitet. Förnybar energi är lokal och kan ge en enorm impuls till utvecklingen. Det budskapet måste vi inte endast framhålla i Johannesburg, utan också i Bryssel och Strasbourg, och helst varje dag.
För det tredje behövs ett flaggskepp. Medlemsstaterna måste gemensamt investera i utvecklingen av förnybar energi och energieffektivitet. Något som exempelvis Airbusprojektet. Det sjätte ramprogrammet för forskning och artikel 169 ger goda möjligheter till det. Ett flaggskeppsprojekt är synligt för medborgarna och kan ha stor betydelse för en ökad medvetenhet.
Kommissionär! Vad mig beträffar hade entusiasmen för klimatpolitiken kunnat vara något större. Fram till nu har vi framför allt gått ut med en negativ signal och ett dystert budskap. Större uppmärksamhet åt kommunikationen och de politiska aspekterna skulle kunna bidra till att medborgarna blir mer delaktiga.

Langenhagen (PPE-DE)
Herr talman! Jag har nu fått det bekräftat av olika fiskeministrar i Reykjavik på Island. Dessa ministrar kommer från Förenta staterna, Chile, Norge, Sri Lanka, Tunisien, Färöarna osv. Samtliga menar att Johannesburg träffade rätt med sina beslut. Sanna politiska beslut är ju en bristvara. Mycket vanligare är det att alla skyndar sig att glorifiera sin egen personliga eller nationella egoism, särskilt när den globala allmänheten har blickarna på dem.
Men denna gång fick vi ett äkta beslut om hållbar utveckling och om den så illa tilltufsade fiskesektorn. Denna principiella enighet nåddes mycket snabbt. Budskapet lyder: ?Allt har nu diskuterats. Nu måste vi agera.? Detta är Johannesburgs vädjan till omvärlden. Och det inkluderar även oss personligen, oss här hemma i Europa och i Europaparlamentet.
Reformen av den europeiska fiskepolitiken är mycket brådskande. Reformen har ett stort egenvärde och får inte förvandlas till en spelboll i en alltför genomskinlig förhandlingstaktik eller bli ett spel för att samla pluspoäng på andra politiska områden. Ömsesidigt närmande på bekostnad av fisket, kan man också kalla det. Att toppmötet i Johannesburg har erkänt detta kan inte missförstås. Fram till 2015 skall bestånden återhämta sig. Nu måste vi spurta. Jag hoppas att vi lyckas! För Europeiska unionens del bör detta ske genom den förestående reform, som inte får fördröjas ytterligare.

McNally (PSE).
Herr talman, bästa kommissionärer! Ni börjar antagligen tycka att våra tal är tjatiga. Utmärkt: Det betyder, i detta multinationella och partiöverskridande organ, att vårt budskap kommer att gå fram. Vi är till exempel alla överens om att energi är den ojämförligt största bidragande orsaken till utsläppen av växthusgaser. Några av oss anser att kärnenergin är dyr, föråldrad och potentiellt farlig och över huvud taget inte någon lösning på energiproblemen. Men vi är alla överens om att transporter är det centrala energiproblemet: fossila bränslen måste ersättas av alternativ, och det mycket snart. Hur? Vi är överens om att förnybar energi och energieffektivitet är centrala lösningar. Detta erkändes i Johannesburg, men tyvärr bara i begränsad utsträckning. Vi bör emellertid handla snabbt på detta område genom EU. Kom ihåg att energins centrala roll för fattigdomsbekämpning erkändes i Johannesburg och att det nya EU-programmet Coopener, om förnybar energi och energieffektivitet i utvecklingsvärlden, kommer att underlätta tillgången till en del av de medel som kommer att finnas tillgängliga; det rör sig om ett viktigt program.
Det finns för övrigt en mycket stark jämställdhetsaspekt på energiförsörjningen, som står i samband med kvinnornas uppgifter runtom i utvecklingsländerna.
Misslyckandet med att fastställa mål för förnybar energi - ett misslyckande för vilket Förenta staterna, som bör skämmas, till stor del är ansvarigt - kan vägas upp av god vilja och insatser från Europeiska unionens sida. I fråga om genomförande: Att bära portföljer från toppmöte till toppmöte leder inte till resultat. Det är vad som händer mellan toppmötena som räknas, och jag uppmanar er, bästa kommissionärer, att använda era lagstiftningsbefogenheter och övervakningsmöjligheter för att se till att det som sade i Johannesburg - även om det inte var tillräckligt - genomförs.

Evans, Jillian (Verts/ALE).
Herr talman! Jag var en av de ledamöter som deltog i toppmötet i Johannesburg och hade turen att träffa några av de tusentals personer som rest dit från hela världen för att fästa uppmärksamheten på behovet av en politik med människan i centrum. Vi hörde gång på gång att toppmötet måste förändra livet för de fattigaste människorna i världen om det skulle bli en framgång.
Vi förväntade oss inga dramatiska förändringar och fick heller inte sådana, men vissa blygsamma framsteg gjordes. Vi såg till exempel en rörelse mot att uppnå bättre styre. Jag hoppas att detta parlament aktivt kommer att stödja allmänt medlemskap i FN:s miljöprogram för miljöministrar. Detta skulle kunna vara startpunkten för en världsmiljöorganisation.
Detta leder oss till den centrala frågan om verkställande och övervakning. Sedan Rio vet vi av erfarenhet att det är en sak att träffa överenskommelser men en annan att se till att de genomförs. Vi välkomnar möjligheten att äntligen sätta Kyotoprotokollet i kraft, men det har varit en lång och besvärlig process. Hur skall framsteg uppnås efter Johannesburg? Det är inte uppenbart. Även om Johannesburgförklaringen innefattar ett åtagande om en allomfattande process, vilket innebär att låta det slags grupper som träffades i anslutning till mötet medverka, hur skall detta ske? Likaledes är den regionala och lokala nivån viktig. Vi vet hur den privata sektorn skall medverka, men hur skall olika nivåer av statsapparaten medverka?
Jag välkomnar slutligen det faktum att försöken att ta med bioteknik som en integrerad del av en hållbar utveckling motarbetades i Johannesburg, trots Förenta staternas försök, samtidigt som toppmötet pågick, att använda en humanitär kris för att påtvinga några av världens fattigaste länder bistånd i form av genetiskt manipulerade livsmedel. Detta tar bort valfriheten, undergräver den mänskliga värdigheten och motverkar en hållbar utveckling. Vi måste fortsätta att motarbeta detta.

Sornosa Martínez (PSE).
Herr talman, ärade kommissionärer! Om vi är kritiska mot resultaten från världstoppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg är det för att vi faktiskt väntade oss mycket mer. Vi känner alla till den kritiska situation som råder på vår jord, slitage, föroreningar, brist på naturresurser och även den extrema fattigdom som råder bland en stor del av befolkningen och som leder till att människor dör, att de lever under ovärdiga förhållanden, att de tvingas utvandra till andra delar av världen där situationen är bättre. Det är sant att man nått överenskommelser, men det finns många andra avtal man inte har kunnat underteckna. Ni sade, fru Wallström, att det nu är dags att gå från ord till handling, vilket även Förenta nationernas generalsekreterare har sagt, i andra ordalag, men lika övertygande. Så blev det inte, och trots de europeiska institutionernas goda vilja har man inte lyckats nå de avtal som minst krävdes för att lösa de allvarliga problem vi har på vår jord.
Jag anser att fru kommissionären har rätt när hon säger att den frustration vi känner inte får leda till att vi politiker slutar att komma med ambitiösa förslag. Frustrationen måste göra oss mycket mer ambitiösa och, även om det blir genom frivilliga avtal, bör vi i kommissionen, rådet och parlamentet gå vidare med alla dessa förslag - och många fler än de förslag som har lagts fram hittills - eftersom det är möjligt att upprätthållandet av goda levnadsvillkor kan vara beroende av att Europeiska unionen föregår med gott exempel, och att vi verkligen har den viljan.
Om vi - alla länder - ger uttryck för denna vilja och åtagande gentemot avtal, program, datum - inte i ord, utan i handling - är det möjligt att de avtal som fortfarande är frivilliga utvidgas till att omfatta andra länder och möjligheten finns att ett bra europeiskt agerande inom tio år kan bidra till att Johannesburg blir något annat i framtiden än vad det är nu.

Lage (PSE).
Herr talman, ärade kommissionärer! Jag kommer att tänka på den optimism som den franske filosofen Voltaire förlöjligade genom Pangloss, som faktiskt härstammar från filosofin hos den tyske filosofen Leibniz, enligt vilken ?det bästa alltid sker i den bästa av alla världar?. Om Voltaire skulle återvända hit skulle han emellertid också göra en karikatyr, förvisso en mycket imponerande sådan, av dem som i dag anser att det värsta alltid sker i den värsta av alla världar. 
Denna nästan fantasiartade pessimism som drabbat många kommentatorer, politiker och ledamöter i denna kammare är oberättigad. Den är oberättigad eftersom indikationer enligt min åsikt gavs vid toppmötet i Johannesburg om den rätta vägen framåt, den korrekta diagnosen gjordes, och Europeiska unionen agerade korrekt vid toppmötet, och vi borde gratulera den till detta i stället för att vara ständigt kritiska.
Toppmötet pekade i rätt riktning, men vi måste också ta hänsyn till det faktum att de rika länderna kommer att få betala för den politik vilkas huvuddrag angavs i Johannesburg, och att kontrollmekanismer måste inrättas för att, liksom redan har nämnts, se till att ord omvandlas till handling. Jag skulle också vilja säga att toppmötet i Johannesburg tjänade till att avslöja vissa av våra farhågor och svagheter när det gäller att analysera världens problem. Jag skulle bara vilja betona ett av dessa om jag får, som är frågan om födelsekontroll och världens befolkning. Det är inte rimligt att detta problem inte skall tas upp för att vi fruktar religiösa dogmer, den typ av dogmer som Voltaire fördömde, eller för att vi fruktar att betraktas som malthusianska. Vi vet alla att det är just i de länder där befolkningen växer snabbare som vi ser mer fattigdom och större miljöförstöring. Och därför kan denna fråga om födelsekontroll och om en global reglering av världens befolkning inte ignoreras i någon diskussion om jordens överlevnad och om ett mänskligare liv för människor.

Talmannen. -
Vi skall nu lyssna till talarna från de politiska grupperna. Jag har glädjen att meddela att jag kan vara flexibel i fråga om talartiden; den kan förlängas om talarna så önskar.

Wijkman (PPE-DE).
Herr talman! Föregående talare hänvisade till Voltaire. Låt mig hänvisa till en dansk författare, H C Andersen, som har skrivit en saga som många av oss har läst, Kejsarens nya kläder. Ibland har jag en känsla av att den debatt vi för lite grand påminner om just den sagan. Alla ser att kejsaren är naken, men vi vågar eller vill inte riktigt säga det.
Jag tillhör alltså dem som på intet sätt kan se mötet i Johannesburg som en framgång. Jag anser att det var bra att mötet hölls, att det knöts en stor mängd kontakter och att det fattades en del bra beslut. Givet de problem vi står inför på denna lilla planet, t.ex. fattigdomen som fortsätter sin snabba spridning, spridningen av smittsamma sjukdomar, de många miljöproblemen och inte minst den oerhört snabba teknikutvecklingen på många områden, krävs det någon form av ram- och regelverk om den skall fungera bra. Det vi nådde fram till i Johannesburg räcker inte. Jag är tyvärr rädd för att vi kommer att mötas här igen om fem eller tio år och att vi då kommer att se att en lång rad av de problem som mycket riktigt har identifierats i samband med Johannesburg har blivit värre.
Låt mig ta upp en fråga där jag tycker att slutresultatet från Johannesburg lämnar mycket i övrigt att önska. Redan 1992 i Rio de Janeiro konstaterades att dagens produktions- och konsumtionsmönster inte fungerar för en värld med 7-8 miljarder människor. Samtidigt vill alla att de fattiga länderna skall utvecklas. Det är alltså uppenbart att produktionen och konsumtionen måste förändras. Vad jag hade förväntat mig från Johannesburg var ett rejält åtagande från de rika länderna om att hjälpa till med moderniseringen av produktions- och konsumtionsmönster i de fattiga länderna. Det gäller energiproduktionen som nu byggs ut väldigt snabbt, det gäller transporterna, det gäller kemikalier, avfallshantering, jordbruk och vatten. Varje år investerar länder som Kina, Indien, Mexiko, Indonesien, Brasilien, i storleksordningen hundra miljarder US-dollar eller mer i ny energiproduktion. Merparten av detta är kolteknologi. Här finns det ett egenintresse hos oss att hjälpa till med förmånliga lån, med bidrag och med tekniksamarbete för att verkligen se till att den nödvändiga energiutbyggnaden också sker på ett miljöanpassat och effektivt sätt. Tyvärr har vi inte de instrumenten. Jag välkomnar det initiativ som kommissionen tog om hållbar energi. Jag tycker det var mycket bra, inte minst mot bakgrund av att kommissionen tidigare tvekat att ta krafttag på detta område. Jag bidrar gärna med att arbeta ut detaljerna, men detta är en väldigt begränsad åtgärd jämfört med de stora behoven.
Jag anser att vi skulle behöva insatser i en helt annan storleksordning. Det verkar som om vi kommer till insikt för sent. Vi kommer säkert om några år att öka resurserna i detta sammanhang, men de skulle behövas nu.
Låt mig avsluta med att konstatera att vi kanske helt enkelt har för stora förväntningar på denna typ av mellanstatligt samarbete. Jag tycker att kommissionär Wallström gjorde en mycket riktig kommentar dagarna efter mötet i Johannesburg. Hon sade att det är möjligt att vi måste söka andra vägar, att vi måste identifiera länder som vill gå längre, inklusive förhoppningsvis Europeiska unionen. Kanske bör vi skapa partnerskap med företag som vill gå längre och snabbare fram, med folkrörelser, med forskare osv. så att vi kan få bättre fart på några av de områden där läget är särskilt kritiskt. Vi har helt enkelt inte något politiskt system på den internationella nivån som räcker till i den utveckling som nu sker och där så många problem av olika karaktär kräver gemensamma regler.
Jag ser fram emot initiativ från kommissionens sida på dessa områden. Jag ber kommissionen då att i varje enskilt fall involvera parlamentet i ett tidigare skede. Vad gällde de initiativ kommissionen tog på vattenområdet och energiområdet hade vi aldrig någon möjlighet att lägga fram några synpunkter, vilket känns lite frustrerande med tanke på att det på dessa områden finns ett odiskutabelt engagemang och intresse.

Scheele (PSE)
Herr talman! Låt mig direkt bemöta Wijkman och hans jämförelse med H. C. Andersens saga om kejsarens nya kläder. Jag tror att vi har en och annan kollega som skulle resa sig upp här i kammaren och i klartext påpeka att kejsaren var helnäck, om det vore så. Det är svårt att utvärdera både EU:s roll och resultaten från toppmötet i Johannesburg. Ingen av oss är nöjd med resultaten. Vi hade önskat oss långtgående resultat på olika områden.
Ändå vill jag påstå att EU:s, att Europas roll var välspelad och samordnad. Det bör också påpekas att samordningen mellan EU och de blivande kandidatländerna fungerade bra i fråga om de viktigaste kraven. Givetvis är jag varken nöjd med kommissionens sätt att uppträda mot oss eller med informationspolitiken. Låt mig vända mig direkt till kommissionär Nielson. Vi hade inte förväntat oss att alla våra krav skulle gå igenom. Men ibland beror det faktiskt på hur det sägs, och ibland blev sättet att föra förhandlingar eller att tala till parlamentarikerna otillfredsställande från vår sida sett.
Jag deltog i delegationen som medlem i utskottet för utveckling och samarbete, och hur utvecklingen skall finansieras blev naturligtvis en het fråga i Johannesburg. Det var också tydligt att man inte tänkte backa tillbaka bakom resultaten från Monterrey. Generellt måste man fråga sig om det är meningsfullt att arrangera FN-toppmöten med korta så intervaller som nu, vilket ledde till att vi hade väldigt lite förhandlingssubstans på toppmötet om hållbarhet. Men detta ansvar vilar förstås varken på kommissionen eller parlamentet, utan på FN.
Jag har en högst konkret fråga till kommissionen: Hur skall man i framtiden kontrollera åtagandena från Monterrey om att från 2006 avsätta i snitt 0,39 procent av BNP till utvecklingssamarbete? Kommer man att informera parlamentet om utvecklingen? Jag själv kommer från Österrike, och på denna punkt är jag givetvis inte stolt över mitt land, eftersom vi delar jumboplatsen när det gäller stöd till utvecklingssamarbetet. Nu till den konkreta frågan. Jag vet att ni inte kan upprätta de nationella budgetarna, men hur kommer uppföljningen, att se ut, även gentemot Europaparlamentet? 
En punkt som jag saknade helt och hållet i Johannesburg är frågan om befolkningstillväxten, frågan om den reproduktiva hälsan. Formuleringen i slutdokumentet förefaller mig minst sagt luddig. Man talar enbart om hälsa, om mödrar, men inte om den reproduktiva hälsan. Jag menar att frågor som familjeplanering och reproduktiv hälsa är väsentliga frågor när man diskuterar en hållbar utveckling. Jag vill dock tacka EU för dess tydliga ståndpunkt. Vi vet att Förenta staterna har stått i vägen för varje framsteg med de fundamentalistiska staterna och att man ligger långt efter i åtgärdsprogrammet för reproduktiv hälsa från Kairo.

Maaten (ELDR).
Herr talman! Europaparlamentets uppgift är i första hand att kontrollera Europeiska kommissionen och i allmänhet det som rådet och kommissionen har uppnått i Johannesburg. Jag tycker att den här debatten visar att vi trots allt kan vara positiva till den roll som Europa har spelat. Kommissionär Wallström har med rätta, anser jag, sagt att Europeiska unionen har varit motorn under konferensen i Johannesburg. Vad mig beträffar är resultaten från Johannesburg för magra, men egentligen är det snarare trots än tack vare Europeiska unionens insatser. Jag anser att vi kan vara nöjda med den roll som vi har spelat där.
Inte desto mindre är resultaten av mötet i Johannesburg generellt sett för magra. Inte på något område har tydliga och kontrollerbara målsättningar slagits fast och påföljderna för att överträda de redan svaga målsättningarna är helt eftersatta. Anledningen är, tror jag, att målsättningarna var för abstrakta. Alla är för renare vatten, mindre fattigdom och mer undervisning, men som jag ser det borde regeringsledarna ha lagt ner sin energi på mer uppnåeliga och konkreta projekt. Toppmötet i Rio visade ju att det inte är någon mening med att sluta avtal som inte är bindande.
Ändå har positiva saker uppnåtts och de har även omnämnts i den här debatten. I synnerhet vill jag nämna: framgång på området för renare vatten, hygien och förebyggande av sjukdomar. Det är naturligtvis av avgörande betydelse, just för de fattigare delarna av världens befolkning. Positivt är också vad som slutligen sägs i dokumenten om fiske och om energi, även om de vad det sistnämnda beträffar hade kunnat vara litet mer positiva i de stycken som handlar om vindenergi, sol- och vattenenergi. Nåväl, inte heller det är något som orsakar problem inom Europeiska unionen, men något som har föranlett stora problem på andra håll. Texterna är positiva, till och med ansatsen i texten om jordbruk och bidragen till jordbruket är enligt mig positiv. Fast det behöver vi naturligtvis inte heller tacka Europeiska unionen för. Tvärtom, på den punkten hade Europeiska union kunnat ge efter litet mer. Men hur det än må vara med den saken, vi känner alla till den interna situationen. Vad den frågan beträffar måste vi komma fram till en bättre ståndpunkt internt, och det hellre förr än senare. Jordbruket förblir ju allas vår akilleshäl i de internationella förhandlingarna och det är något vi har oss själva att tacka för och som vi själva måste göra något åt. Det har också att göra med problematiken runt miljöskadliga bidrag, något som vi vet att kommissionär Wallström även vill titta närmare på i Europeiska unionen. Det är en fråga som har med jordbruk att göra, men även med alla möjliga andra bidrag som vi delar ut här i Europeiska unionen, precis som man gör på andra håll i världen. Det faktum att vi inte kom särskilt mycket längre med det i Johannesburg måste vara ett incitament att intensifiera arbetet på det här området i och utanför Europeiska unionen.
Till sist också något om Europaparlamentets delegations roll. Jag ville först inte nämna någonting om det, men nu har frågan ändå lagts fram. En delegation som för övrigt leddes på ett utmärkt vis av vår kollega Moreira Da Silva. Jag vill även för vår grupps räkning rikta ett tack till honom för det sätt på vilket han skötte den uppgiften. Dessutom vill jag rikta ett tack till det danska ordförandeskapet. Vi, åtminstone de i min grupp som var närvarande i Johannesburg, var oerhört nöjda med kommunikationen på plats. Jag är emellertid en smula förvånad över kommissionär Nielsons anmärkningar vad den saken beträffar. Jag förstår att det är besvärligt att kontrolleras av besvärliga parlamentsledamöter, men ändå är det nödvändigt att vi vid sådana här tillfällen samarbetar bättre. Ett brett stöd måste skapas. Jag anser att de av Europaparlamentets ledamöter som var där hade en positiv inställning och att bättre samarbete och bättre kommunikation är till allas vår fördel. Jag tycker att kommissionären var lite sur i sin kommentar och miljön är redan sur nog, utan att vi till på köpet behöver en sur kommissionär.
Jag hoppas alltså att vi i framtiden, även vid andra konferenser - för detta var inte ett problem endast här, det har också varit det vid andra tillfällen - upprättar ett bättre samarbete mellan parlamentet, rådet och kommissionen. Samarbete är något som utvecklas och kräver en positiv inställning, och det blir vi alla bättre av i slutändan.

Papayannakis (GUE/NGL).
Herr talman! Med all vederbörlig respekt för kommissionen och rådet, bygger de omdömen som vi fäller här i Europaparlamentet på resolutioner som vi antog före Johannesburg. Vi godkände våra resolutioner och vi höll vår debatt och med tanke på det har jag ingen önskan om att utmana alla de positiva punkter som vi har lyckats finna i Johannesburg eller det som Wallström sagt eller det som de ledamöter som befann sig i Johannesburg har sagt. Jag skall inte upprepa deras ord, och inte heller upprepa de negativa punkterna, de närmare detaljerna, stöd, förnybara energikällor etc., vilka är frågor som mina ärade vänner redan har tagit upp.
Om det går bra skulle jag vilja kommentera två eller tre punkter som kanske fick för litet uppmärksamhet. Vi sade före Johannesburg att vi måste uppnå en balans mellan utveckling och handel å ena sidan och miljöskyddet å andra sidan. Denna balans uppnåddes inte. Texten från Johannesburg är full av hänvisningar, förbehåll och reservationer, bara för att se till att vi håller oss borta från handeln. Den är skriven delvis med hänsyn till Världshandelsorganisationen och det finns ingen institution med samma ställning och inflytande som Världshandelsorganisationen som kan motsätta sig den. Det är ett faktum. Det är inte bra, jag säger inte att det är ödesdigert, men det är likväl ett faktum.
Ett andra påpekande som vi gjorde var att vi behövde införliva kostnaden för miljöskyddet i vår produktion och vår konsumtion på bästa möjliga praktiska sätt. I stället för detta, som innebär vissa saker, som innebär skatter, förbud, politiska överenskommelser, en hel rad ämnen att diskutera, har vi ett uttalande som går ut på att vi måste byta produktionsmetoder och konsumtionsmönster. Och varför inte? Det är ju mycket ambitiöst och till och med ganska litterärt tycker jag, men det framkommer inte vad vi skall ersätta dem med. För mig är det helt oförståeligt, liksom för mina förstaårsstudenter i ekonomi.
Ett tredje påpekande som vi gjorde var att vi åtminstone skulle försöka att hålla oss till och naturligtvis bygga på och genomföra det som sades i Rio. Vad har till exempel skett med principen om förebyggande? Varför fanns det en förebyggande strategi? Vad innebär det inför framtiden? Vad innebär det för den politik som vi, Förenta staterna och andra kommer att tillämpa? Varför var Förenta staterna så enträget?
En fjärde punkt som vi betonade var politiken för och den internationella dimensionen med miljöskydd och hållbar utveckling. I stället gjorde man ingenting. Och med all vederbörlig respekt, det är inte bara det att ingen världsmiljöorganisation inrättades, utan den begrovs i ilfart innan toppmötet i Johannesburg knappt hade inletts och all diskussion om ökad politisk samordning mellan gamla och nya organ, mellan Bretton Woods-systemet och Världshandelsorganisationen till exempel, med en hållbar utveckling som politisk målsättning, åsidosattes. Varför? Hur skall vi kunna fullfölja ett tänkesätt som innebär att vi ställer upp mål, inför åtgärder, övervakar och kontrollerar och påför sanktioner? Detta är själva grunddragen för styre. Styre innebär varken mer eller mindre. För om allt det betyder är att moralisera inför utvecklingsländer, hur nyttigt det än må vara, är det inte tillräckligt och det är högst hycklande från vårt håll. Jag anser att vackra tal hölls, utan mål, medel eller tidsplaner och det måste vi hålla ett öga på.
Jag föreslår och kräver att vi tänker efter ordentligt. På något sätt måste ju Europaparlamentet - i enlighet med arbetsordningen tror jag - kunna inrätta en ad hoc-kommitté för att permanent övervaka tillämpningen av alla dessa vackra tal med allmän inriktning som var resultatet av Johannesburg, så att vi också kan titta på vad kommissionen och vårens råd medför och vad som händer internationellt, så att det inte bara slutar med att vi, liksom Epimetheus, talar om vad vi tycker om eller inte tycker om efter att ett möte ägt rum, utan någon övervakning från vårt håll.

de Roo (Verts/ALE).
Herr talman! Låt oss inte hymla om det, Johannesburg var ingen framgång. Resultaten var magra, men det gläder mig att kommissionen nu ger ett nyanserat omdöme och inte det alltför optimistiska som de genast lade fram i slutet av toppmötet. En bedömning enligt det nederländska betygssystemet skulle resultera i en fyra. Fyra av tio, vilket är ett underbetyg.
På en punkt, den biologiska mångfalden, måste jag rätta kommissionen. Det finns inget globalt avtal om att vi 2010 skall ha upphört med att reducera den biologiska mångfalden. Det finns endast ett avtal om en väsentligt reducera utdöendet av arter. Och det samtidigt som 100 ministrar i Haag - precis som vi även har sagt i Europa - i våras yrkade på att förlusten av biologisk mångfald skulle upphöra senast 2010.
Frågan är naturligtvis varför Europa har uppnått så litet. Det är naturligtvis sant att Förenta staterna nästan inte ville någonting, men även många G77-länder är trötta på att löften om mer utvecklingshjälp inte infrias, samtidigt som de i själva verket erhåller mindre. Därför är det logiskt att dessa G77-länder har koncentrerat sig på klassisk fattigdomsbekämpning, rent dricksvatten, sanitära anläggningar, energi till de fattiga. Det har de också fått och det är positivt.
Vi måste emellertid rannsaka vårt eget samvete. För många nyckelspelare, främst kommissionär Lamy och kommissionär Nielson, har endast betraktat Johannesburg som ett mellansteg till Doha och Cancùn. Därför hade Europa nästan ingenting att erbjuda G77. Även på grund av att vi ännu inte har reformerat vår egen jordbrukspolitik och eftersom vi anser våra egna handelsintressen vara viktigare än hållbar utveckling. Allt står inte rätt till i vårt eget hus vad beträffar jordbruk, fiske, trafik, energi och materielförbrukning.
Om jag ser framåt så tror jag inte att den här typen av världstoppar kommer att fungera längre. Vi borde rikta in oss på FN-toppar med specifika målsättningar. Det mest framgångsrika exemplet på detta är Kyoto. Om det inte är möjligt att enas om fördrag på världsnivå, så måste Europa handla konsekvent på hemmaplan. Vad vi behöver är till exempel ett FN-fördrag i vilket multinationella företag blir skyldiga att avlägga en social rapport och en miljörapport som kan kontrolleras av oberoende revisorer. Det kan vi börja med i Europa. Dessutom är det viktigt att de stora företagen, kanske om 5 eller 10 år, blir skyldiga att hantera samma miljönormer utanför Europa som i Europa. Volkswagen gör det redan nu. Sydafrika och Namibia har nämligen ingen miljölagstiftning, och än mindre någon tillämpning av en sådan. Vi kan inte vänta till vi har en globalt regelverk på miljöområdet.
Ett annat exempel: avverkningen av skogar. I Rio kunde man inte enas om ett fördrag och inte i Johannesburg heller, men däremot kan vi göra något i Europa. Varför föreslår inte Europeiska kommissionen att en tydlig märkning införs för trä och träprodukter? Grön märkning för trä som har producerats på ett miljövänligt vis och röd märkning för trä som har producerats på ett icke miljövänligt vis. Min grupp skulle vilja att vi utformar handelspolitiken på ett balanserat sätt. Jag hoppas att fru Wallström kommer att delta i det förberedande sammanträdet inför toppmötet i Cancùn och att hon om ett år kommer att företräda Europeiska unionen under det där toppmötet i Cancùn, för endast på så vis kan vi tydliggöra att vi tar långsiktig utveckling på allvar.

Blokland (EDD).
Herr talman! Långsiktig utveckling ser jag som en översättning av det uppdrag som Gud gav människan att bruka och bevara jorden. Att ombesörja en balans mellan sociala, ekonomiska och miljömässiga komponenter är av stor vikt. Dessutom får vi inte bara sträva efter den här balansen för de industrialiserade länderna, utan också för utvecklingsländerna. Resultatet av toppmötet i Johannesburg är en handlingsplan i vilken de ekonomiska målsättningarna framhävs i högre utsträckning än de miljömässiga målsättningarna. Någon balans är det alltså inte tal om.
För 10 år sedan i Rio utarbetades en rättslig ram för klimatet och den biologiska mångfalden. För klimatet har Kyoto-protokollet utarbetats, men ratificeringen och förverkligandet av detsamma är fortfarande ett stort problem. Vad den biologiska mångfalden beträffar enades man för tio år sedan om ett status quo. I Johannesburg - Alexander de Roo har redan påpekat det - har de här målsättningarna tonats ner till en mindre snabb tillbakagång för den biologiska mångfalden. Samtidigt har man heller inte lyckats komma fram till konkreta avtal om förnybar energi. Trots stora europeiska ambitioner, och det är absolut ingen kritik mot kommissionärerna, har den globala hållbara utvecklingen alltså inte fått någon extra impuls.
Det finns även positiva saker att tala om - lyckligtvis - som exempelvis delmål för dricksvatten och sanitära anläggningar, kemikalier, fiskbestånd, bekämpning av fattigdom, hunger och barnadödlighet. Vad utvecklingshjälpen beträffar har de rika länderna emellertid lovat i tio år att avstå 0,7 procent av BNP till utvecklingshjälp. När skall det bli något av den saken? Jag skulle vilja att dessa löften innefattas i en tidsram.
Fattigdomsbekämpning kan skapa utrymme för miljöskydd, för det är ju trots allt så att miljöskyddet får bli en senare prioritet om man inte har någon mat och ingen bostad och inget rent dricksvatten. Med andra ord: vi måste skapa en bäryta för miljöskyddet och därför är det vår första uppgift att ägna oss åt bekämpning av fattigdomen.
Om avtalet i den i Johannesburg utarbetade handlingsplanen om att handelspolitik inte får vara störande för fattiga länders utveckling och miljön tas på allvar, så kommer detta att få långtgående konsekvenser för den europeiska jordbruks- och handelspolitiken. Jag skulle gärna vilja höra vad de båda kommissionärerna anser om det.
Herr talman! Många visar sig vara nöjda med resultatet av FN:s världstoppmöte i Johannesburg om hållbar utveckling. Om mina barnbarn kommer att tycka samma sak om tjugo år återstår att se. Detta är emellertid en förutsättning om vi tänker på Brundtlands insats för att komma fram till en bra definition av hållbar utveckling. Att genomföra målsättningarna lär i hög grad bidra till detta.

Della Vedova (NI).
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamöter! Vi är säkert alla överens om att det är nödvändigt att förbättra miljöns kvalitet. Men jag är övertygad om att vi måste utgå från tanken att livskvaliteten, och även på många sätt kvaliteten när det gäller världens miljö, i många avseenden inte försämras som en del försöker få oss att tro, och att man därför borde avvisa alla katastrofscenarier och påminna undergångsprofeterna, som ändå ingen lyssnar på, om miljörörelsen från 70-talet, om utvecklingen från Stockholm till Romklubben. Men detta innebär inte att vi skall minska våra ansträngningar när det gäller att ta itu med miljöfrågorna, dvs. de frågor som stod på dagordningen i Johannesburg.
I sammanhanget skulle jag vilja säga två saker, för det första något som också övriga talare har påmint om upprepade gånger: en av de avgörande faktorerna - det är jag övertygad om - när det gäller att förbättra livskvaliteten för många folk och därmed för miljön, är nödvändigheten av att öppna för den internationella handeln. Här tror jag att amerikanerna, som så kraftigt har kritiserats här, har rätt, och jag tror att Europa borde göra mer när det gäller jordbrukspolitiken, protektionismen inom jordbruket och annan kommersiell protektionism. Låt oss inte glömma att ?Allt utom vapen? som kommissionen skryter med - och delvis med all rätt - föreskriver att protektionismen inom jordbruket gentemot de allra fattigaste länderna skall upphöra 2009 för produkter som socker, ris och bananer. Detta är ett löfte från oss européer!
För det andra: De länder som gör mest för att skydda miljön är de demokratiska länderna, länderna där man respekterar de mänskliga rättigheterna, länderna med en öppen ekonomi. Man har talat om en ökning av utvecklingsstödet: gott, låt mig bara påminna framför allt de europeiska kommissionärerna och kommissionär Nielson om att mycket av de bidrag som Europeiska unionen betalar ut går till att finansiera diktaturer, odemokratiska länder, länder utan en öppen ekonomi. I de länderna medför det ekonomiska stödet ingen förbättring av vare sig miljöns kvalitet eller av miljöpolitiken.

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag skulle vilja tacka för en bra och omfattande diskussion och inleder med att tacka Morieira da Silva och Maaten för de fina orden om samarbetet mellan Europeiska unionens institutioner i Johannesburg. Jag tänker föra dessa ord vidare till den danska miljöministern som i dag har ett möte med sin kinesiska kollega om bl.a. de frågor vi diskuterar här. Som ni känner till hålls ett toppmöte mellan Europeiska unionen och Kina i dag i Köpenhamn och därför kan han inte närvara här.
Scheele efterlyste en samordning även med kandidatländerna. Jag har fått information om att det faktiskt förekom ett dagligt samråd med kandidatländerna. Detta anser jag också är mycket viktigt. Med tanke på att hon säger att det inte nämndes någonting om kvinnor och hälsa i förklaringen vill jag rikta uppmärksamheten mot att det på ett ganska konkret sätt nämndes att man skall minska de miljömässiga hoten mot människors hälsa. Det skall ske i överensstämmelse med de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och med nationella lagar och kulturella och religiösa värderingar. Så en del fanns det alltså med om detta.
Jag har noterat Langes önskan om att Europaparlamentsledamöter skulle vara med på morgonmöten. Jag har noterat det, men det är inte någonting som jag kan ge något löfte om här. Men vi skall ju lära oss av våra erfarenheter och jag tackar därför för förslaget.
Många har berört frågan om Europeiska unionens jordbrukspolitik och här har jag inte mycket att tillägga. Det går antagligen inte att bestrida det Lannoye och Maaten nämnt om att jordbrukspolitiken är ett av problemen när vi från vår sida skall försöka skapa enighet inom Europeiska unionen beträffande en mer hållbar framtid. Jag skulle återigen vilja nämna att man på ASEM-toppmötena under förra veckan och denna vecka på kinesiskt initiativ har fattat beslut om att hålla ett förberedande möte om jordbrukspolitiken i Peking så att de europeiska och de asiatiska länderna skall vara så bra rustade som möjligt inför mötet i Cancún. Det händer alltså saker, och tillfälle kommer åtminstone att ges att fortsätta denna dialog med en rad andra länder.
Jag har med stort intresse tagit del av Corbeys förslag om att öka medborgarnas medvetenhet om hur de själva kan bidra, och utan att återge vad som sades skulle jag vilja tacka både Langenhagen, McNally, Wijkman och många andra för deras engagerade inlägg.
Jag har lagt märke till de litterära exempel som har framförts. Andersen och Voltaire, ?Kejsarens nya kläder? och Pangloss, som oavsett vad som händer i Voltaires ?Candide? anser att allting är inrättat på bästa sätt. Dessa exempel var ju glädjande och någonting vi vid lämpliga tillfällen bör ha i minnet, för Andersen och Voltaire hade ju ett utpräglat sinne för människans behov av sorglöshet. Jag tycker dock att jag som avslutning på mitt inlägg kan tillåta mig påpeka att Europeiska unionens institutioner gjorde ett bra arbete i Johannesburg. Som Wallström påpekade utgjorde Europeiska unionen motorn i processen. Nya mål stakades ut, existerande mål skärptes och vissa tidsfrister fastställdes. Nu gäller det att få alla att hålla fast vid detta, att själv gå i bräschen för att därmed kunna förmå även andra att vidhålla dessa målsättningar. Uppföljningen är nämligen det viktigaste, vilket Papayannakis mycket riktigt konstaterade här till sist. Nu gäller det uppföljningen och den ser jag fram emot. Innan jag lämnar över ordet till kommissionärerna skulle jag vilja tacka för det mycket omfattande arbete de har utfört och kommer att utföra i samband med uppföljningen.

Talmannen. -
Låt mig tacka kommissionärerna för deras samarbete när de går med på att tala i slutet av debatten, i stället för i början.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag skall inleda med att fortsätta exakt där minister Haarder slutade. Kommissionen ser fram emot detta. Som Hulthén påpekade i början av debatten ser vi även fram emot att komma tillbaka till parlamentet i februari för att diskutera hur uppföljningen skall organiseras. Allt detta är mycket positivt.
Det finns en ny aspekt som är synnerligen viktig: vatten- och energiinitiativen är EU-initiativ. Vi rör oss in i ny terräng. Denna avgränsas inte bara av vad kommissionen gör. Det är ett landskap som går utöver Monterrey, eftersom vi står i begrepp att tillkännage och sätta i gång globala EU-åtgärder, vilket också gör det mycket intressant.
Jag övergår till diskussionen om hur vi ser på denna fråga - med självbelåtenhet, pessimism eller optimism osv. Från litterär synpunkt är det inte helt korrekt att säga att kejsaren var naken. Han hade kläder på sig, men bara sin nattdräkt. Man skulle följaktligen vara i sin fulla rätt att fråga om han var halvnaken eller halvklädd. Det finns inget säkert svar på det, precis som det inte finns något säkert svar på frågan hur vi bör närma oss detta område.
Redan från början - även i Johannesburg, när vi försökte besvara frågor på presskonferenser - försökte vi undvika att använda orden ?framgång? och ?misslyckande?, eftersom det var uppenbart att det aldrig skulle föra oss och de människor vi talar med genom medierna tillräckligt nära någonting som var en yrkesmässig och riktig bedömning.
Återigen, under diskussionen har vi försökt komma underfund med det medvetna uppskruvandet eller dämpandet av förväntningarna före mötet, som har kallats avsiktliga arbetsmetoder. Det ligger mycket i detta, men sanningen är att vi, när det gäller globala FN-möten som detta, måste kalibrera förväntningarna så att de passar ihop med verkligheten. Vi är helt och hållet i det mellanstatliga arbetets rike. Att jämföra det med vad vi i Europa skulle kunna göra om vi förenar oss är tyvärr inte rättvist. Alla talar om det internationella samhället. Det finns inget sådant, men vi försöker skapa ett sådant. Det är där vi befinner oss. Jag vädjar om yrkesmässig realism när vi bedömer dessa saker.
I fråga om balans: Även om framsteg gjordes skulle vi ha föredragit att ha gjort mycket större framsteg. Att uttrycka missnöje, som Turmes gjorde när han sade att vi inte kom tillbaka med hela julgranen, med tillhörande pynt, belyser emellertid det faktum att man inte har tillåtit sig den minsta realism. Det är råmaterialet som ligger till grund för resultat.
Jag undrar om en debatt som denna äger rum i något annat politiskt centrum på det rika norra halvklotet. Jag tvivlar på att kongressen i Förenta staterna skulle ägna en dag åt diskussioner, som vi gör, efter Johannesburg. Det skulle vara trevligt om det hände, men låt mig påminna er om att det skulle vara ett misstag att tro att det bara var på grund av Förenta staternas ståndpunkter och motstånd mot multilaterala överenskommelser som dessa var så besvärliga. Det är en farlig illusion att tro att hela G77-gruppen är eld och lågor över dessa olika mål eller över att binda sig vid ett bestämt energiutbud inom en viss tidsram. Det är inte hur det är i verkligheten. De saker som vi måste förändra kan inte förändras lätt.
Moreira Da Silva sade några mycket viktiga saker som kännetecknar indikatorerna på framsteg. Dessa är mer specifikt handlingsinriktade jämfört med i Rio, men detta är exakt vad vi bör göra i fråga om Johannesburg. För det andra påpekade McNally med flera det närmare och tydligare sambandet mellan miljö och fattigdom. Det är ytterst viktigt att komma närmare verkligheten.
Balansen mellan frågorna om handel, utveckling och miljö har tagits upp av ett antal talare. Vi måste komma ihåg att den grund på vilken vi kunde arbeta i Johannesburg var mycket tydligt avgränsad av beslut i rådet som klargjorde vårt mandat. I grund och botten ville Europa helt klart hålla sig till Dohaformeln, och var tvunget till det. Vi kunde varken lägga till eller ta bort någonting. Detta var den politiska grund på vilken vi kunde förhandla i Johannesburg. Somliga tycker kanske inte om det, men det var en diplomatisk bragd av Europa att vi kom tillbaka från Johannesburg med en formel som tydligt återspeglade våra ord och som lämnade Dohaspåret öppet och tydligt, såsom det bör vara.
Jag ber er komma ihåg att kollapsen i Seattle berodde på en överbelastning av den internationella dagordningen. Om vi inte hade ordnat upp detta och gjort vad vi gjorde i Doha och Monterrey för att göra det möjligt för världen att diskutera hållbar utveckling i Johannesburg, skulle allting ha varit en enda stor röra, vilket skulle ha skadat våra försök att angripa våra problem med att avreglera, och minska subventionerna till, jordbruket. Allt det är nu en del av Dohaspåret. Det skulle ha skadats om vi hade försökt ?göra om? Doha i Johannesburg.
När det gäller den institutionella debatten finns det uppenbarligen personer som ser det som ett problem att jag beskriver de institutionella avtalens kalla, hårda verklighet. Jag noterade minister Haarders ord när han sade att han inte kunde lova några förändringar här i dag. Egendomligt nog är det exakt vad jag sade till parlamentsledamöter i Johannesburg. Jag kunde inte ta på mig att avvika från det institutionella avtalet. Inte heller bör vi betrakta denna debatt bara som en diskussion mellan parlamentsledamöter och en kommissionär. Man säger vanligtvis att det krävs två för att dansa tango, men de europeiska institutionernas institutionella komplexitet är sådan att det i vårt fall krävs tre för att dansa tango.
Det är därför ett misstag att tro att det rör sig om en diskussion endast mellan parlamentet och kommissionen. De som undersöker vad som egentligen hände i Johannesburg kommer i själva verket att se att vi gjorde vårt yttersta för att försöka informera parlamentarikerna. Jag skulle sannerligen ha välkomnat fullt deltagande av parlamentariker ända till slutet av toppmötet. Efter helgen stannade emellertid tyvärr mycket få kvar i Johannesburg ända till slutet. De pengar som användes på att resa dit med nio assistenter skulle ha använts långt bättre om parlamentet hade låtit sina företrädare stanna under de internationella sammanträdena i stället för att återvända hem mitt i. Det skulle ha stärkt samarbetet.
Till Evans och McNally skulle jag vilja säga att ett integrerat synsätt på energi, jämställdhet, fattigdom, hälsa och befolkning - även Scheele fäste mycket stor vikt vid detta - motsvarar exakt det slags synsätt som krävs. Evans betonade betydelsen av att genomdriva övervakningen. Den bästa metoden är att införliva denna i de landsvisa och regionala strategierna för att säkra ökat egenansvar i söder. Med tanke på vad jag sade tidigare om den brist på entusiasm som många länder i söder visar att göra dessa saker, är det ytterst viktigt att vi ser till att detta förankras i deras egen planering.
Scheele frågade också hur vi övervakar de ekonomiska åtaganden beträffande utvecklingsbiståndsnivåer som medlemsstaterna och unionen gjorde kollektivt i Monterrey. Som tur är finns övervakningsunderlag redan tillgängligt genom de rapporter som lämnas in till kommittén för utvecklingsbistånd i OECD. Detta innebär att varje givarland är skyldigt att inkomma med uppgifter, som kommissionen sedan använder för att få återkoppling. Man kommer att hålla regelbundna diskussioner för att garantera att denna ökning verkligen sker.
Diskussionen om reproduktiv hälsa och reproduktiva rättigheter dominerade toppmötets sista dagar. Detta är ett annat skäl till att jag skulle ha välkomnat närvaron av parlamentsledamöter under den tiden. Artikel 47 i den politiska förklaringen var resultatet av en hård strid som pågick dag och natt innan vi slutligen, med Kanadas stöd, lyckades få de fastställda Kairovillkoren godtagna. Dessa återinfördes i texten, och vi undvek ett stort nederlag mot den mörka koalition som leddes av, ja, ni vet vem. Vi fick i slutändan någonting godtagbart. Detta var ett ovälkommet drama. Det är mycket oroande att behöva kämpa för någonting som detta.
Jag har tagit upp några av aspekterna. Den enorma uppföljningsuppgiften kommer utan tvekan att bli en väldig utmaning. Vatteninitiativet - att försöka organisera regionalt samarbete i alla de stora afrikanska flodsystemen - kommer att bli ett väldigt projekt. Vi hoppas att det även kommer att främja de allmänna strävandena att försöka skapa stabilare regionalt samarbete, som, återigen, är bra för demokratin, stabiliteten och handelns avreglering. Vi ser därför vatteninitiativet där inte bara som ett mål i sig självt, utan som någonting som även är mycket positivt när det gäller dess indirekta verkningar.

Goebbels (PSE).
Herr talman! Vi har befunnit oss här sedan klockan nio i morse för att tala om resultatet av toppmötet i Johannesburg. Vissa ledamöter har funnit nöje i att angripa kommissionen med förevändningen att den uppenbarligen inte skulle ha kommunicerat tillräckligt. Jag anser för min del att kommissionen gjorde ett gott arbete i Johannesburg. Den försvarade de europeiska ståndpunkterna, även om den inte lyckades att påföra resten av världen de europeiska åsikterna. Och om kommissionen inte fick tillräckligt med tid för att smickra egot hos vissa ledamöter som hade tråkigt på sitt hotell, är det förvisso ingen tragedi. Jag anser för övrigt att samma ledamöter som kritiserade kommissionen åtminstone borde ha stannat i kammaren för att lyssna på kommissionärernas och rådets svar.
(Applåder)

Moreira da Silva (PPE-DE).
 Herr talman! Som ni vet ledde jag parlamentets delegation i Johannesburg, och jag skulle vilja förklara något, eftersom jag tror att kommissionär Nielson har blandat ihop saker och ting något. Kommissionär Nielsen har inte förstått att vi hyllar rådet och kritiserar kommissionen p.g.a. det faktum att parlamentet inte fick den institutionella roll som den borde ha haft.
Jag skall försöka att förklara det igen: Låt oss åtskilja den institutionella nivån, parlamentets roll, från det politiska samarbetet. På institutionell nivå vill vi att både kommissionen och rådet skall stödja vår rätt att delta i Europeiska unionens dagliga samordningsmöten. Detta är en fråga som skall lösas under den kommande översynen av det interinstitutionella avtalet. Samarbetspolitik är något mycket olikartat, och vi hade känslan av att rådet, inom ramen för samarbetspolitiken, agerade med öppenhet och att kommissionen gjorde sig skyldig till försummelse. Och det är detta som orsakar vissa problem för oss, eftersom vi inte var vana vid denna typ av beteende från kommissionens sida; vi var vana vid att se dess engagemang, vid att hålla gemensamma presskonferenser med parlamentet, kommissionen och rådet, vid öppenhet, vid att parlamentet var verkligt delaktigt, vilket vi den här gången tyvärr bara kände var tydligt från rådets sida.

Papayannakis (GUE/NGL).
Herr talman! Jag var också i Johannesburg och jag tillbringade mycket litet tid på mitt hotell, och det berodde inte på att jag gjorde en barrunda bland Johannesburgs berömda barer.
Jag vill bara säga följande: Kommissionären hänvisade till parlamentsledamöternas närvaro i Johannesburg och sade, på ett något nedlåtande sätt enligt min uppfattning, att vi gav oss iväg innan arbetet var avslutat och att det hade varit bättre om vi stannat till slutet. Jag antar att kommissionären menade om vi förväntade att tas på allvar.
Skulle ni vilja vara snäll och bekräfta för oss, herr talman, att själva presidiet hade beordrat vår delegation till Johannesburg att resa tillbaka till Europa senast på söndagen för att närvara vid sammanträdesperioden i september.

Talmannen. -
Enligt arbetsordningen får ledamöter inte vara på tjänsteresa under parlamentets plenarsammanträden.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja vända mig till våra åhörare och välkomna dem till denna debatt i Europaparlamentet. Vi diskuterar två olika saker, även om de står i samband med varandra. Vi diskuterar ett betänkande som har utarbetats av Hulthén, en svensk Europaparlamentariker, om hur vi kan bekämpa klimatförändringar. Jag skulle först vilja kommentera det och därefter säga några avslutande ord om vår diskussion om Johannesburg. Jag kommer nu att tala svenska en liten stund.

Talmannen. -
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.
Jag har mottagit ett resolutionsförslag,

Isler Béguin (Verts/ALE)
 - (FR) Vi är medvetna om bristen på den internationella övertygelsen till förmån för en hållbar utveckling som begränsar fattigdomen och skyddar miljön, men är emellertid lugnade när det gäller överlevnaden för de principer som godkändes i Rio. Detta var ingen självklarhet ..., vems fel är det?
Gemenskapens ansvar för denna beklagliga stagnation kan inte förringas. Det kollektiva misslyckandet leder till att gemenskapens trovärdighet minskar.
Att eftersträva majoriteter med länderna inom G77, som gick samman i Rio och Kyoto, samtidigt som unionen erkänner sitt eget misslyckande i dess projekt med en hållbar utveckling som är begränsad till dess gränser, är löjligt! Exemplen är lika många som avslöjande: den biologiska mångfalden, som utgjorde föremål för en konvention i Rio, går hela tiden bakåt. Arter försvinner, livsmiljöer förstörs obönhörligen. Handlingsplanen om biologisk mångfald är hedervärd, även om den är begränsad till fromma önskningar. Försummelsen av direktiven om fåglar och livsmiljöer förblir en vanlig reflex i många medlemsstater.
Vårt grundläggande politiska och moraliska ansvar är att kräva av oss själva vad vi kräver av andra. Kommissionen måste sträva efter att göra en årlig presentation av framstegen för införlivandet av dimensionen med den hållbara utvecklingen i all gemenskapspolitik.
Återupprättandet av vår europeiska trovärdighet förutsätter att vi, tillsammans med våra internationella partner, omarbetar en politik för att utrota fattigdomen och miljöskadliga industriprocesser.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! En ordningsfråga. Jag tog i måndags upp en ordningsfråga avseende artikel 2 och lät i går ändra protokollet för att ange den exakta innebörden av den frågan. I mina anmärkningar i måndags antydde jag att det fanns en risk att ett visst möte för fiskeministrarna hade varit avsett att begränsa parlamentets handlingsfrihet. Jové Peres var en av föredragandena i fråga, och han gjorde ett uttalande denna förmiddag. Jag godtar det som han sade fullständigt och skulle vilja be om ursäkt om jag har vållat honom förlägenhet.
(Applåder)

Talmannen. -
Kolleger! För femtio år sedan ägde det första sammanträdet för Europeiska kol- och stålgemenskapens gemensamma församling, Europaparlamentets föregångare, rum här i Strasbourg.
Vi högtidlighåller därför i dag femtio år av parlamentarism i hjärtat av vårt gemensamma europeiska projekt och företag, och femtio år av bidrag från parlamentariker till en ihållande och varaktig fred med välstånd.
Vid det tillfället, den 10 september 1952, välkomnade Jean Monnet, som ordförande för Höga myndigheten, ?den första europeiska församlingen med beslutanderätt?. Nästa talare denna dag var Konrad Adenauer, som sade att den nya församlingen ?markerade ett nytt och viktigt framsteg i vårt projekt att skapa ett nytt Europa?.
På parlamentets vägnar uttrycker jag i dag min erkänsla för och hälsar jag denna lysande efterkrigsgeneration av pionjärer för europeisk integration, och som en hyllning till deras outplånliga landvinningar lovar vi i dag, när vi nu står i begrepp att genomföra den historiska och aldrig förut skådade utvidgning som vi har framför oss, att som ett direktvalt europeiskt parlament verka efter bästa förmåga för att fullgöra vårt åtagande att tjäna den uppväxande generationen européer över hela vår kontinent.
För att fira denna årsdag skulle jag vilja inbjuda er att delta i en ceremoni som kommer att äga rum i dag kl. 13.00 på platsen alldeles bredvid hemicykeln. Ceremonin kommer att omfatta hissandet av den europeiska flaggan samt ett kort musikaliskt framförande av ett kolgruveband från Saar. Ni är mycket välkomna att närvara.
Jag skulle också vilja påminna er om en inbjudan till öppnandet av en utställning om Europaparlamentets och den europeiska integrationens historia. Utställningen, med namnet ?A story with a future? (?En berättelse med framtid?), kommer att öppnas formellt kl. 14.45 i eftermiddag i besöksområdet på bottenvåningen i Louise Weiss-byggnaden.
(Applåder)

Talmannen. -
Jag skulle nu vilja välkomna en delegation bestående av fem senatorer och sju parlamentsledamöter från Chile, vilken har tagit plats på åhörarläktarens avdelning för framstående besökare.
(Applåder)
Delegationen leds av senator Gabriel Valdés, ordförande i senatens utrikesutskott.
Delegationen är i Strasbourg för att delta i det fjärde interparlamentariska sammanträdet mellan Europaparlamentet och Chile, som hålls i dag och i morgon.
Som ni vet har Europeiska unionen och Chile undertecknat ett avtal om ekonomiskt partnerskap, politisk samordning och samarbete.
På parlamentets vägnar välkomnar jag delegationen och önskar dem ett lyckat interparlamentariskt sammanträde.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0287/2002) från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådet direktiv om livförsäkring (7328/1/2002 - C5-0230/2002 - 2000/0162(COD)) (föredragande: Lord Inglewood). 
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)

Andrabehandlingsrekommendation (A5-0282/2002) från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om en gemensam terminologi vid offentlig upphandling (CPV) (8171/1/2002 - C5-0266/2002 - 2001/0179(COD)) (föredragande: Zappalà). 
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Betänkande (A5-0279/2002) av Smet för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om kvinnlig representation bland arbetsmarknadens parter på EU-nivå (2002/2026(INI)) 
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0237/2002) av Hulthén för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om kommissionens meddelande om genomförandet av första delen av det europeiska klimatförändringsprogrammet (KOM(2001) 580 - C5-0164/2002 - 2002/2072(COS)) 
Före omröstningen:

Hulthén (PSE)
. Herr talman! I punkt 21 i betänkandet kräver vi ett förslag från kommissionen ?under sommaren 2002?. Eftersom sommaren redan har passerat, vill jag ändra detta till ?senast före utgången av 2002?.
Talmannen. -
Jag är säker på att kammaren går med på det.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0294/2002) av Bradbourn för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om beviljande av ekonomiskt gemenskapsstöd till förbättring av godstransportsystemets miljöprestanda (KOM(2002) 54 - C5-0054/2002 - 2002/0038(COD)) 
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0312/2002) av Santini för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kommissionens förslag inför antagandet av rådets direktiv om att förbättra möjligheterna till rättslig prövning i gränsöverskridande mål genom att införa miniminormer för rättshjälp och andra finansiella aspekter med anknytning till civilrättsliga förfaranden (KOM(2002) 13 - C5-0049/2002 - 2002/0020(CNS)) 
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0301/2002) av Schmid för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om meddelandet från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén om bedömning av de framsteg som gjorts under fem år av den europeiska sysselsättningsstrategin (KOM(2002) 416 - (2002/2152(INI) ) 
(Parlamentet antog resolutionen.)
Röstförklaringar 
Betänkande (A5-0279/2002) av Smet

Goodwill (PPE-DE).
Herr talman! Även omröstningen om detta betänkande skedde i enlighet med artikel 110a i arbetsordningen, som inte medger någon debatt eller några ändringar av betänkandet. PPE-DE-gruppens brittiska delegation har tidigare sökt ändra betänkanden som den inte har stött. Den nya artikeln lämnar oss emellertid inget annat val än att rösta emot vissa betänkanden.
Större delen av detta betänkande motsvarar den värsta sortens politiskt korrekta klyschor. Kvinnor uppnår alltfler toppositioner i samhället, och situationen kommer att fortsätta att förbättras eftersom kvinnor, åtminstone i mitt hemland, är framgångsrikare än män när det gäller att skaffa sig utbildningsplatser på universitet. Vi stöder inte kvoter eller inblandning i de sätt på vilka till exempel fackföreningar väljer sina funktionärer.
Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor talar om integrering av ett jämställdhetsperspektiv samtidigt som dess blotta existens står i strid med denna princip.

Arvidsson, Gunilla Carlsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman och Stenmarck (PPE-DE)
. Moderata samlingspartiets delegation till Europaparlamentet har röstat emot Smets betänkande om kvinnlig representation bland arbetsmarknadens parter på EU-nivå (A5-0279/2002).
Principen om lika rättigheter för alla är en av de allra viktigaste grundbultarna i vårt samhälle. Rättigheter är och skall vara individuella. Kollektivisering av rättigheter kan vara ett första steg mot reducering av dessas betydelse.
Europaparlamentet bör principiellt sett inte uttala sig om hur fristående organisationer, såsom arbetsgivarorganisationer och fackföreningar, skall vara uppbyggda. Det är upp till dem själva och deras medlemmar.
För övrigt anser den moderata delegationen att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor bör läggas ned och att dess frågor bör tas över av utskottet för sysselsättning och socialfrågor.

De Sarnez (PPE-DE)
. (FR) Miet Smets utmärkta betänkande utgör ännu ett tillfälle att beklaga bristen på europeisk statistik om antalet kvinnor i de organisationer som företräder arbetsmarknadens parter.
Även om många strategier har genomförts för att råda bot på kvinnors underrepresentation i de övre tjänstegraderna inom dessa organisationer, såväl som inom delegationerna för arbetsmarknadspolitiskt samråd och inom de rådgivande organen, måste man, liksom föredraganden förespråkar, på europeisk nivå införa en systematisk insamling av uppgifter om den roll som kvinnor spelar i denna beslutsprocess. Det är likväl säkert att tillämpningen av och effektiviteten hos de åtgärder som vidtagits förblir helt och hållet beroende av den politiska viljan inom organisationerna.
Nyttan av de medvetandegörandekampanjer som anordnats vid fackföreningsvalen och inrättandet av nätverk som sätter kvinnliga förhandlare i kontakt för att bidra till främjandet av kvinnors representation har fastställts.
Efter att ha läst detta utmärkta betänkande, kan jag inget annat än att rekommendera er att rösta för det och påminna om hur brådskande och nödvändigt det är att kommissionen verkligen börjar att samla in uppgifter i syfte att skapa en databas om kvinnors representation inom de organisationer som företräder arbetsmarknadens parter.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Uca (GUE/NGL)
Jag har röstat för betänkandet om kvinnors representation bland arbetsmarknadens parter i Europeiska unionen. Enligt statistik från Europeiska fackliga samorganisationen ligger antalet kvinnor i ledande ställning under 25 procent. Detta är alldeles för litet! Jag menar att det är särskilt viktigt att ha balans i kvinnors representation i de ledande skikten inom fackföreningarna, eftersom de i avtalsförhandlingarna spelar en viktig roll när det gäller att främja jämlikheten mellan kvinnor och män.
Olika undersökningar har visat att kvinnor är mycket sparsamt representerade i avtalsförhandlingarna. Detta medför att kvinnors intressen ägnas för liten uppmärksamhet på arbetsmarknaden. Kvinnor vet vad som är de konkreta arbetsvillkoren för kvinnliga arbetstagare och var jämlikheten brister. Om det skulle sitta fler kvinnor vid rodret i förhandlingarna så är jag säker på att kvinnors intressen skulle röna större uppmärksamhet på arbetsmarknaden. Därför uppmanar jag arbetsmarknadens parter att utarbeta stödprogram för kvinnor i syfte att öka närvaron av kvinnor i de beslutsfattande organen. De kvinnliga arbetstagarnas intressen får inte ignoreras!

Zrihen (PSE)
. (FR) När det gäller Europaparlamentets mål att agera förebyggande i fråga om kvinnors deltagande inom beslutsorganen för olika instanser, utgör Miet Smets betänkande en viktig hållpunkt, och det gläder mig att kunna ge betänkandet mitt stöd i denna kammare.
Det är oerhört viktigt att strategier som syftar till att främja en mer balanserad representation inom organ för arbetsmarknadspolitiskt samråd genomförs. Inom dessa instanser fattas i praktiken avgörande beslut för kvinnor, som rör sig om likabehandling på arbetsplatsen och om yrkesmässiga befordringsutsikter. Skyddet av kvinnors intressen förutsätter alltså att precisa statistiska uppgifter fastställs, vilket är det första oumbärliga steget för att förverkliga en verkligt balanserad representation. Kvinnors ökade närvaro kommer sålunda att bidra till att skapa nya synpunkter på all den politik som arbetsmarknadens parter utarbetar.
Smets betänkande går i denna riktning och bör konkretiseras för att Europaparlamentet därvid skall vinna ytterligare trovärdighet i förhållande till de målsättningar som det ställt upp. Detta kommer att kräva ett samarbete med arbetsmarknadens parter, och särskilt med fackföreningsorganisationerna, vars åtgärder i detta hänseende kan konstateras vara otillräckliga.
Det är uppenbart att detta betänkande också gäller utvidgningen, och att det är viktigt att utan dröjsmål börja att göra kandidatländerna delaktiga i processen med att återställa balansen i fråga om kvinnors närvaro.

Goodwill (PPE-DE).
Herr talman! Omröstningen om detta betänkande skedde i enlighet med artikel 110a i arbetsordningen, som inte medger någon debatt eller några ändringar av betänkandet. PPE-DE-gruppens brittiska delegation har tidigare sökt ändra betänkanden som den inte har stött. Den nya artikeln lämnar oss emellertid inget annat val än att rösta emot vissa betänkanden. Samtidigt som vi stöder stora delar av Hulthéns betänkande - och naturligtvis dess övergripande mål - kunde vi inte rösta för ett paket som innehåller hänvisningar till europeiska miljöskatter. Skatter är en fråga för medlemsstaterna. De ligger inte inom Europeiska unionens behörighet.

Alavanos (GUE/NGL)
. (EL) Anneli Hulthéns betänkande innehåller goda avsikter och där föreslås genomförbara sätt att hålla sig till den första fasen i åtagandena i Tokyoprotokollet, även om det i betänkandet också läggs fram förbehåll om flera brister i texten.
De viktigaste punkterna är:
För det första: Ett direktiv måste godkännas för att främja solenergivärme som kommer att garantera låga kostnader och hög effektivitet.
För det andra: samma prioritet bör ges ett direktiv om främjande av biobränslebaserad värmeproduktion.
För det tredje: kommissionen måste lägga fram ett meddelande om kvantitativa miljömål inom transportsektorn senast i slutet av 2002, så att transporterna också bidrar till målet från Kyoto att minska de gaser som orsakar växthuseffekten med 8 procent, vilket skulle betona behovet av att alla motorfordon inkluderas i strategin för att minska koldioxidutsläppen. Vi måste gynna bränslen och tekniker med låga eller inga utsläpp. Det är mycket viktigt att vi gynnar användningen av biobränslen och av ekologiska bränslen inom transportsektorn. 
För det fjärde: för industrin borde kommissionen omedelbart föreslå ett ramdirektiv om fluorerade gaser för att minska utsläppen inom alla sektorer.
För det femte: ett förslag till direktiv om en mer energieffektiv offentlig upphandling borde också omedelbart läggas fram.
För det sjätte: Europeiska unionen borde på politisk nivå fördöma Förenta staternas avsaknad av miljöåtgärder och dess ansträngningar att undergräva Kyotoprotokollet som en minsta reaktion på Förenta staternas underlåtande att vidta några åtgärder.

Arvidsson, Gunilla Carlsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman och Stenmarck (PPE-DE)
. Vi har röstat för Hulthéns betänkande.
För oss svenska moderater gäller den viktigaste miljöfrågan att man undviker den utveckling som kan orsaka klimatförändringar på vår jord. För oss är det självklart att bruket av kol för energiproduktion måste avvecklas. Det miljöpolitiska arbetet måste tydligare fokuseras på utsläpp av koldioxid och andra växthusgaser.
Vi har röstat för föreliggande betänkande, då vi anser att ansatsen att minska koldioxidutsläppen och uppnå målen i Kyotoprotokollet är viktig. Detta innebär emellertid inte att vi stöder betänkandet i dess helhet. I punkterna 16, 26, 34 och 35 förespråkas samordning och harmonisering av miljö- och energibeskattning. Vi är främmande för att EU skall hantera medlemsländernas skatter. Även miljöskatter måste det fattas beslut om i enlighet med närhetsprincipen. En koldioxidskatt kan behöva variera medlemsländerna emellan, då den måste vägas mot andra åtgärder som länderna behöver vidta för att uppnå de lägre utsläppsmålen.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Den tunga trafiken på vägarna har ökat kraftigt de senaste 20 åren. Det leder till trafikstockningar och ett ökat tryck att bredda motorvägarna och anlägga nya förbindelser. Den här typen av transport tar upp mycket utrymme, är bullrig och bidrar i hög grad till produktionen av växthusgaser. Helt riktigt drar Europeiska kommissionen slutsatsen att det här problemet måste hanteras genom en övergång från vägtransporter till transporter medelst järnväg, inlandssjöfart och kustfart. En majoritet i utskottet för regionalpolitik, transport och turism motsätter sig detta och vill behålla vägtrafiken. En övergång till andra transportmetoder skulle vara för dyr, och även vad de här alternativen beträffar föreligger kapacitetsbrister och negativa miljöaspekter. Det är sant att de ofta föråldrade diesellokomotiven måste bli renare och att kanalsystemet har försummats. Det används nu som argument för att dela ut bidrag för att begränsa utsläppen och trafikstockningarna på vägarna. Dessutom halveras trösklarna för de här bidragen. Dessutom är det sant att den resterande vägtrafiken måste bli renare. Ändå är jag rädd för att EU snart kommer att dela ut mycket mer pengar, men att det kommer att föra med sig små förändringar jämfört med den nuvarande situationen. Då får skattebetalarna betala de nödvändiga miljöinvesteringarna för vägtransporterna, och behovet av mer utrymme på vägarna fortsätter att öka.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta viktiga betänkande, eftersom jag tydligt kom ihåg kommissionens oroande förutsägelser, i vilka den antyder att vägtransporterna inom Europeiska unionen kommer att öka med ungefär 50 procent fram till 2010. Jag delar fullt ut målsättningarna för Marco Polo-programmet, och föredragandens åsikt om hur man skall minska vägtrafikstockningarna och förbättra hela transportsystemets miljöprestanda. Jag anser också att trafikstockningar utgör ett hot mot både miljön och ekonomins livskraft, och är därför för de åtgärder som minskar trafikstockningar och föroreningar och uppmuntrar till en överföring av godstrafiktransporter från väg till järnväg, inre vattenvägar och närsjöfart. Men vi måste också uppmärksamma områden där flaskhalsar uppstår och de faktorer som orsakar dem i dessa andra transportsätt, så att Marco Polo-programmet inte leder till att man överför trafikstockningar från ett transportsätt till ett annat.

Miller (PSE).
Herr talman! För min grupps räkning skulle jag vilja säga att jag blev besviken över se att ändringsförslag 6 från utskottet gick igenom. Hela detta direktiv handlar faktiskt om rättshjälp i gränsöverskridande ärenden. Att ta bort hela det gränsöverskridande elementet och att försöka se på hela frågan om att harmonisera rättshjälpen i hela Europeiska unionen är - enligt min och min grupps mening - dömt att leda till en jäkla röra.
Om vi hade hållit fast vid liberalernas ändringsförslag och koncentrerat oss enbart på rättshjälp i gränsöverskridande mål, tror jag att vi kunde ha haft ett genomförbart dokument framför oss i dag. Tyvärr är så inte fallet. Med det sagt, i slutändan röstade vi emellertid för direktivet. Det finns andra delar i det som vi känner att vi kan stödja, och vi hoppas att ministerrådet kommer att gallra bort de bitar som dess värre gick igenom.

Berthu (NI)
. (FR) Dagen efter angreppen den 11 september, uppmanade rådet kommissionen att omgående granska sambandet mellan upprätthållandet av den inre säkerheten och respekten för de internationella skyldigheterna i fråga om asylrätt. Kommissionen gjorde detta på ett nedslående sätt, genom att bara behandla en enda fråga: Hur kan man utesluta terrorister och andra brottslingar från asylrätten? Detta är att se problemet ur ett inskränkt perspektiv.
Däremot finns det en annan fråga, som är mycket allvarligare, som över huvud taget inte behandlas i kommissionens dokument: Vad skulle hända om en hel befolkningsgrupp från ett tredje land skulle ansöka om asyl i en eller flera medlemsstater, på grund av att denna grupp i sitt hemland skulle ställas inför risken att förtryckas?
Sedan 1950 har världen förändrats. Genèvekonventionen utarbetades för att skydda förföljda personer. I dag måste vi, med globaliseringen och den enkla tillgången till transporter, räkna med att hela befolkningar en dag kommer att göra anspråk på Genèvekonventionens tillämpning - miljoner flyktingar som skulle destabilisera våra länder.
Detta är den stora frågan i dag. Regeringarna är skyldiga att bemöta denna fråga genom att komplettera de befintliga reglerna med alternativa skyddsmodeller till den traditionella asylen.

Kirkhope (PPE-DE)
. (EN) Den brittiska konservativa delegationen stöder ett ökat samarbete mellan rättsliga myndigheter fullständigt, särskilt när det gäller verkställande av domar och finansiering av rättsprocesser runtom i Europa. Det både hjälper brittiska företag och bidrar till den inre marknadens fullbordande. Vi anser emellertid inte att förslagen i betänkandet är bra, och de ekonomiska konsekvenserna av att, utan hänsyn till det verkliga sakförhållandet, erbjuda gratis rättshjälp till var och en som önskar driva en process är både naiva och fullkomligt ogenomförbara.
De brittiska konservativa ledamöterna kan därför inte stödja förslagen i betänkandet.

Alavanos (GUE/NGL)
Det är ett faktum att EMU-kriterierna borde ha innefattat kriterier för att bekämpa arbetslösheten i medlemsstaterna. De kvantitativa och kvalitativa mål som ställdes upp vid toppmötet i Lissabon och det faktum att ett främjande av höga sysselsättningsnivåer innefattades i Europeiska unionens centrala mål har bidragit i kampen mot arbetslösheten och har minskat antalet arbetslösa till 13 miljoner.
Målet med full sysselsättning som fastställdes i Lissabon är emellertid ett politiskt åtagande som de största medlemsstaterna gjort, och inte ett bindande rättsligt åtagande.
För att bekämpa arbetslösheten i medlemsstaterna måste de europeiska regeringarna dock lära av varandra, samordna sina strategier och utbyta bästa praxis.
Förslagen i Herman Schmids betänkande om sysselsättningsriktlinjerna skulle kunna hjälpa oss att göra en noggrann utvärdering av dessa riktlinjer.
Men vad händer när en medlemsstat som Grekland, där arbetslösheten har stigit från 6,3 procent till 11,1 procent under de tio åren mellan 1990 och 2000, har haft samma rekommendationer för att bekämpa arbetslösheten sedan 1998? Att trygga sysselsättningen borde vara en prioritet, och inte en tom gest.

Arvidsson, Gunilla Carlsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman och Stenmarck (PPE-DE)
. Vi kan inte stödja betänkandet, då det förespråkar samordning inom områden som vi anser behandlas bäst på nationell nivå, bl.a. samordning av sysselsättnings- och socialpolitiken. Vi anser att dessa frågor skall ligga kvar på nationell nivå, då skillnaderna är stora medlemsstaterna emellan och kommer att öka ännu mer i samband med utvidgningen. En europeisk politik för dessa områden kan inte ta hänsyn till de stora skillnader som finns mellan medlemsstaterna. Vi anser t.o.m. att samordning och harmonisering inom dessa områden kan riskera det fortsatta EU-samarbetet. Vi tar således inte ställning till de konkreta åtgärderna i betänkandet utan röstar emot av principiella orsaker.

Caudron (GUE/NGL)
Nu när facit sammanställs, efter fem års tillämpning av den europeiska sysselsättningsstrategin, och före det slutliga antagandet av sysselsättningsriktlinjerna för 2003, är det viktigt att erinra om att arbetslösheten förblir ett gissel, och att arbetslöshet är den främsta orsaken till social utslagning. Därför infinner sig flera krav: begära att kommissionen skall analysera orsakerna till den svaga ekonomiska tillväxten inom unionen och lägga fram förslag i syfte att främja en verklig och betydande tillväxt för att öka utbudet av tjänster.
När det gäller metoden handlar det om att stärka de nationella parlamentens roll i utarbetandeprocessen av nationella handlingsplaner, att, inom ramen för medbeslutandeförfarandet, ge Europaparlamentet en roll i de frågor som rör sysselsättningen som hör till den öppna samordningsmetoden, utan att glömma att förena arbetsmarknadens parter närmare.
När det gäller huvudfrågan bör man betona utvecklingen av lokala och regionala arbetsmarknader för att ge de initiativ som är avsedda att locka till sig produktiva investeringar ny drivkraft och uppmuntra till en ekonomisk balans, en social sammanhållning och skapandet av sysselsättningstillfällen i de minst utvecklade områdena och regionerna. En bättre integration av lagliga invandrare på arbetsmarknaden måste också beaktas.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) EU och dess föregångare har uppstått ur stora internationella företags önskan om en öppen marknad med en gemensam valuta. Därigenom sätter arbetsgivarintressen en stark prägel på Europeiska unionens ledningsstruktur och politik. I hela 50 år har man begärt uppmärksamhet för solidaritet med dem som aldrig kommer att inta någon ekonomisk maktposition. Fackföreningsrörelserna höjde sina röster för ett ?socialt Europa? och rådet, kommissionen och parlamentet lät påskina att ett detta sociala Europa var på väg att bli en realitet. Sedan tre år tillbaka tar man officiellt avstånd från den här strävan. På det sociala toppmötet i Lissabon år 2000 handlade det inte om pensioner, socialbidrag, arbetstidsförkortning, offentliga investeringar, förstärkning av offentliga tjänster och ekonomisk stabilitet, utan om storskaliga privatiseringar och högre företagsvinster. Därmed förväntades man vinna i konkurrensen med Förenta staterna och Japan. Obegränsad ekonomisk tillväxt utan omfördelning skulle leda till en lösning på alla sociala problem. Nu föreligger en risk för att den sociala politiken helt och hållet underställs den ekonomiska politiken. Den här politiken bortser helt från hur krisen 1929 endast kunde dämpas med en aktiv myndighetsroll, vilket ekonomen Keynes förespråkade. I synnerhet med den stagnerande ekonomin och den växande arbetslösheten är den nyliberala strategin ett recept som kommer att leda till en social katastrof. Med rätta kritiserar min gruppkollega, föredragande Herman Schmid, att den här linjen vidhålls i arbetsmarknadspolitiken.

Patakis (GUE/NGL)
Höjda arbetslöshetsnivåer och tillkännagivanden om nya uppsägningsvågor - det är vad vi kan visa upp för den europeiska sysselsättningsstrategins fem år. Europeiska unionens omstruktureringspolitik skapar inte arbetstillfällen, den begränsar dem, särskilt fasta heltidsarbeten, medan den så kallade tillväxten berövar miljoner människor rätten att arbeta eller erbjuder dem en dålig ersättning i form av deltidsarbete, med alla de finansiella och sociala konsekvenser som detta har för familjelivet.
Så det finns ingen anledning till beröm, vilket inte återspeglar hela bilden, som är att den allmänna långtidsarbetslösheten - och nu talar vi om årtionden - ligger på runt 10 procent och åtföljs av allmänna tillfälliga och kortsiktiga sysselsättningsformer, som arbetsgivarna till och med kan få stöd för, i syfte att på konstgjord väg förbättra arbetslöshetsstatistiken genom att få flera arbetslösa personer att dela på ett arbete.
En aktiv sysselsättningspolitik används som en ursäkt för att subventionera stora företag, medan familjer berövas till och med den mest grundläggande rätten till överlevnad. Den föreslagna anställbarhetsmodellen kan tyckas minska den officiella arbetslöshetsstatistiken, men den minskar inte arbetarklassfamiljernas rädsla, osäkerhet, bedrövelse eller fattigdom.
Uttalanden om att bekämpa fattigdomen, om full sysselsättning och så vidare är hycklande, och deras enda målsättning är att nära ett självbedrägeri hos arbetarklassen och ta udden av de sociala problem som själva politiken med att tjäna multinationella intressen skapar.
Därför uppmanar vi arbetstagarna att förenas och störta denna gräsrotsfientliga politik.

Ribeiro e Castro (UEN)
Även om jag inte samtycker till vissa punkter, beslutade jag att rösta för detta betänkande om bedömning av de framsteg som gjorts under fem år av den europeiska sysselsättningsstrategin. Jag välkomnar särskilt det faktum att företagen, enligt de iakttagelser som föredraganden gjort om sysselsättningens framtid i Europeiska unionen, kommer att uppmanas att lägga större tyngd på en familjevänlig organisation av arbetet. Jag välkomnar också synen på livslång anställbarhet som ett medel för prioriterad social integration, särskilt med tanke på att den arbetsföra befolkningen blir allt äldre i unionens alla länder. Det blir allt viktigare att inrikta de nationella sysselsättningsstrategierna och själva den europeiska sysselsättningsstrategin på att ge arbetet en värdighet och inte bara på de ekonomiska aspekterna av att anpassa EU:s produktivitetsindex till Förenta staternas, vilket ofta nämns i kommissionens meddelande. Förutom att sysselsättningen måste vara ?produktiv?, måste den också vara ett sätt att uppnå en persons potential och en väg till social integration.

Sacrédeus (PPE-DE)
. Genom Luxemburgprocessen inleddes ett nytt sätt att arbeta inom EU. Det togs därigenom nya initiativ för att stärka sysselsättningspolitiken i unionen. Efter fem år kan vi i dag konstatera att denna strategi varit framgångsrik, även om det fortfarande finns en hel del att förbättra.
Den öppna samordningsmetoden grundar sig inte på lagstiftning utan på gemensamma policymål. Detta har visat sig vara en effektiv metod för att hantera sysselsättningsfrågor. Parlamentet har inte medbeslutande i den öppna samordningen. En roll som baseras på medbeslutande, som nu krävs i skäl R i det antagna betänkandet, skulle innebära ett undergrävande av den öppna samordningen som metod. Detta kan jag som svensk kristdemokrat inte stödja.
I skäl E i betänkandet kritiseras även pelaren för företagaranda, där det uttrycks att betoningen av små och medelstora företag varit ett alltför snävt perspektiv. Detta uttalande går stick i stäv mot de politiska prioriteringar som kristdemokraterna har i Sverige. Även av denna anledning har jag inte kunnat stödja betänkandet.

Talmannen. -
Röstförklaringarna är avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.40 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
betänkandet (A5-0296/2002) av Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om de framsteg som har gjorts för att genomföra den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (7330/2002 - C5-0205/2002 - 2002/2010(INI)),
uttalandena av rådet och kommissionen om Mellanöstern,
betänkandet (A5-0286/2002) av Titley för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om rådets tredje årliga rapport enligt tillämpningsbestämmelse 8 i Europeiska unionens uppförandekod för vapenexport (2001/2254(INI)).
Två ministrar kommer i dag att tala på rådets vägnar: Møller för det danska ordförandeskapet och Yiannitsis på det kommande grekiska ordförandeskapets vägnar. Till följd av sina folkomröstningar om fördragsuppgörelser deltar, som ni vet, inte Danmark i arbetet som rör försvarsfrågor, varför vi har den ovanliga och kanske aldrig förut skådade situationen med en trojka i arbete i kammaren. Vi välkomnar både Møller och Yiannitsis.

Møller
. (DA) Herr talman, herr kommissionär, ärade parlamentsledamöter, mina damer och herrar!
Det är naturligtvis glädjande att kunna tala i Europaparlamentet om Europeiska unionens framsteg inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Som påpekas i utskottets betänkande står Europeiska unionen inför stora globala utmaningar. Befolkningar både i våra egna länder och i tredje land hyser förväntningar om att Europeiska unionen skall kunna medverka till att lösa konflikter och dämpa spänningar runt om i världen. Jag kommer i mitt anförande att koncentrera mig på följande frågor: Afghanistan, kampen mot terrorism, Mellanöstern, Irak, Indien, Pakistan, Ryssland och Afrika. När det gäller Internationella brottmålsdomstolen hänvisar jag till mina övriga anföranden.
Min grekiske kollega, europaminister Tassos Yiannitsis, kommer att redogöra för aspekter av arbetet med den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, ESFP.
Som jag nämnde kommer jag att börja med Afghanistan. Situationen där är ju alltjämt sårbar, men Loya Jirga-processen utgör fortfarande en solid grund att bygga på. Oväntat många flyktingar och fördrivna i landet har återvänt och det visar att det finns hopp för landet inför framtiden.
Tyvärr står Afghanistan fortfarande inför mycket svåra utmaningar. Mordförsöket nyligen mot Karzai liksom övriga terrorangrepp vittnar om de allvarliga säkerhetsproblemen. Man kan vare sig åstadkomma en stabil regering eller en hållbar utveckling utan inre säkerhet. Man måste därför stärka centralregeringens roll och minska krigsherrarnas inflytande. Man måste också stärka det civila samhället och kvinnornas roll och rättigheter. De afghanska institutionerna och den grundläggande infrastrukturen måste återuppbyggas. Reformer måste genomföras avseende rätts- och polisväsen och man måste upprätta en nationell armé under civil kontroll. De återstående flyktingarna och fördrivna i landet skall ha möjlighet att återvända och återanpassningen av dem skall stödjas.
Vi uppmanar å det bestämdaste det internationella samfundet, däribland Afghanistans grannstater, att även i fortsättningen stödja stabiliseringen av Afghanistan. Förenta nationerna intar här en mycket central roll genom sin särskilde företrädare Brahimi.
Europeiska unionen kommer att fortsätta att göra vad som står i dess makt för att bidra till landets återuppbyggnad och till genomförandet av Bonnavtalet. Detta lovade vi under den särskilda debatten i Förenta nationerna i förra veckan. Vi kommer att vidhålla vårt starka engagemang när det gäller såväl det humanitära biståndet som återuppbyggnadsbiståndet. Europeiska unionen kommer att noga följa arbetet i den nya afghanska kommissionen för mänskliga rättigheter. Vi förväntar oss att de av Europeiska unionens medlemsstater som är involverade kommer att fortsätta bidra till ISAF-styrkorna.
Det danska ordförandeskapet ger också bekämpandet av terrorismen högsta prioritet. Vi genomför som planerat den europeiska handlingsplanen för bekämpande av terrorism och kommer att fortsätta vår strävan att inlemma bekämpandet av terrorismen i alla aspekter av Europeiska unionens utrikespolitik.
Hittills har Europeiska unionens uppföljning särskilt inriktats på de interna åtgärderna inom unionen. Man har gjort betydliga framsteg i arbetet med att genomföra dessa åtgärder. Här vill jag särskilt nämna Europeiska unionens genomförande av Förenta nationernas säkerhetsråds resolution 1373 om frysning av terroristgruppernas ekonomiska och finansiella medel. Detta arbete kommer naturligtvis att fortsätta under det danska ordförandeskapet.
Dessutom kommer det danska ordförandeskapet med utgångspunkt i Europeiska rådet i Sevilla, Europeiska unionens handlingsplan och rådets slutsatser av den 22 juli 2002 att särskilt inrikta sig på att föra Europeiska unionens politik framåt såvitt angår Europeiska unionens internationella roll i kampen mot terrorism, däribland särskilt samarbetet med tredje land och relevanta internationella organisationer.
I Sevillaförklaringen fastställde Europeiska rådet den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens bidrag till kampen mot terrorismen, däribland säkerhets- och försvarspolitikens bidrag. Rådet antog som en uppföljning till detta den 22 juli en rad beslut i syftet att främja genomförandet av Sevillaförklaringen. Det innebär bland annat en översyn av aspekterna av kampen mot terrorism när det gäller förbindelserna med tredje länder, däribland avtalsmässiga förbindelser med tredje länder och specifika åtgärder som kan hjälpa tredje länder att uppfylla sina förpliktelser enligt Förenta nationernas säkerhetsråds resolution 1373.
Ordförandeskapet fäster vikt vid att rådets slutsatser följs upp genom operativa åtgärder. En rad konkreta åtgärder har redan vidtagits.
Jag tänker nu säga ett par ord om icke-spridnings- och nedrustningspolitiken. Vi har tagit upp icke-spridnings- och nedrustningspolitiken till förnyad prövning som ett led i den globala kampen mot terrorismen. Vi anser att det är mycket viktigt att icke-spridnings- och nedrustningspolitiken stärks och vi tar upp frågan i alla de trojkasamarbeten vi har. Rådet antog den 15 april 2002 hela 42 konkreta åtgärder som skall medverka till att stärka de multilaterala instrumenten, exportkontrollen, samarbetet och den politiska dialogen.
Det danska ordförandeskapet står här inför två stora utmaningar. För det första att göra en fortsatt insats för att man vid mötet i november i Haag skall lyckas verkställa den internationella uppförandekoden mot spridning av ballistiska missiler och för det andra att stärka konventionen om förbud mot biologiska och kemiska vapen.
Detta för ju helt logiskt tankarna vidare till Irak. I Mellanöstern utgör Irak fortfarande en allvarlig källa till oro, när det gäller massförstörelsevapen. President Bush underströk detta i sitt tal till Förenta nationernas generalförsamling nyligen och i det här avseendet är vi eniga med honom.
Irak har brutit mot åtskilliga av säkerhetsrådets resolutioner rörande landets nedrustningsförpliktelser. Man måste omedelbart börja efterleva dessa förpliktelser. Europeiska unionen är fast besluten att stödja Förenta nationernas fortsatta strävan i detta avseende.
Säkerhetsrådet har bland annat krävt att Irak skall ge Förenta nationernas vapeninspektörer förbehållslöst och obehindrat tillträde och se till att landets myndigheter samarbetar i önskvärd omfattning. Europeiska unionen har utan förbehåll stött detta krav.
Iraks regering meddelade den 16 september Förenta nationernas generalsekreterare att Iraks regering godtog att låta vapeninspektörerna återvända. Säkerhetsrådet undersöker nu om det irakiska tillkännagivandet uppfyller säkerhetsrådets krav när det gäller vapeninspektionerna.
Ordförandeskapet är överens med Förenta nationernas generalsekreterare Kofi Annan om att säkerhetsrådet måste leva upp till sitt ansvar om Irak även i fortsättningen kommer att vägra att samarbeta.
Nu vill jag säga något om det övriga Mellanöstern. Det är ju snart två år sedan den våldsamma israelisk-palestinska konflikten på nytt bröt ut. Under den senaste tiden, närmare bestämt sedan i somras, har dock en rad positiva framsteg särskilt inom reformområdet gett anledning till en försiktig optimism.
Europeiska unionen anser att framstegen bör utnyttjas för att återuppta politiska förhandlingar mellan Israel och palestinierna och därmed ge båda parter konkreta möjligheter till en fredlig lösning av konflikten.
Europeiska unionen har därför ansträngt sig för att åstadkomma ett konkret förslag till hur man skall kunna nå detta mål. Vid det informella utrikesministermötet i Helsingör den 30-31 augusti i år färdigställde Europeiska unionen sitt förslag till en tids- eller fredsplan som visar vägen mot upprättandet av en palestinsk stat före sommaren 2005. Förslaget, som konkretiserar president Bushs vision och det arabiska fredsutspelet om en palestinsk stat inom tre år, har en fast förankring i det arabiska fredsinitiativet och förutsätter tre faser. För det första ett israelisk-palestinskt säkerhetsavtal som ingås under innevarande år och som skall sätta stopp för våldet och bana väg för de palestinska president- och parlamentsvalen, vilka troligtvis hålls den 20 januari 2003. Efter dessa val skall förhandlingar inledas under hösten 2003 om upprättande av en palestinsk stat med tillfälliga gränser. Sedan går vi in i den tredje fasen, då ett slutligt fredsavtal skall ingås där ställning tas till de besvärliga frågorna rörande Jerusalem, gränsdragningen, flyktingarna och bosättningarna. Dessa frågor skall ha nått sin lösning före det slutliga upprättandet av en palestinsk stat i mitten av 2005.
För att uppnå en omfattande fred skall man parallellt med detta sträva efter att återuppta förhandlingarna med inriktning på Syrien och Libanon så att processen kan leda till en gemensam fredslösning för Mellanöstern.
Under min rundresa i Mellanöstern i början av september blev förslaget generellt sett väl mottaget av parterna i regionen. De arabiska länderna var positiva och även från israeliskt håll välkomnade man förslaget, även om Israel lämnade en rad förbehåll när det gäller vissa delar.
Vid Mellanösternkvartettens möte den 17 september i år uppnåddes enighet om att kvartetten, bland annat med anledning av Europeiska unionens utspel, under de kommande veckorna skall försöka enas om en färdig gemensam tidsplan avseende de tre faserna för upprättandet av en palestinsk stat före augusti 2005. Man ställde sig också bakom Europeiska unionens förslag att före årets utgång hålla en internationell biståndsgivarkonferens angående stöd till den palestinska reformprocessen. Det danska EU-ordförandeskapet har erbjudit sig att var värd för konferensen och därmed också för det kvartettmöte som förväntas komma att avhållas i samband med konferensen.
I enlighet med förklaringen från Europeiska rådet i Sevilla strävar Europeiska unionen och ordförandeskapet efter att kunna avhålla en tidig fredskonferens, där man skulle kunna diskutera och nå enighet om en tidsplan som leder fram till en varaktig fred i Mellanöstern. Jag har sett att även Europaparlamentets utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik i sitt senaste betänkande om utvecklingen av Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik delar denna ståndpunkt. Medlemmarna i Mellanösternkvartetten är överens om att fortsätta diskussionerna om tidpunkten och sätten för en sådan internationell fredskonferens.
Det är mitt bestämda intryck att kvartettens medlemmar har en mycket likartad syn på situationen och att vi därför relativt snabbt kommer att kunna enas om en gemensam tidsplan. Det danska ordförandeskapet har för avsikt att fortsätta på denna linje och att arbeta aktivt för en detaljerad tidsplan som kan bana väg för en fredlig lösning på en av de mest långvariga konflikterna i modern historia. Jag har också uppmärksammat att säkerhetsresolutionen från i går just behandlar nödvändigheten av att Europeiska unionens och kvartettens freds-/tidsplan fortskrider trots det som har hänt den senaste veckan.
Som ni alla vet har det inträffat två självmordsaktioner i Israel. Det är ett dåligt tecken med tanke på de framsteg som var i sikte efter sommarens specialgrupper och arbetsgrupper och efter kvartettens stöd för och vidareutveckling av den väg Europeiska unionen anser man skall välja för att uppnå fred. Vi har nu fått uppleva allvarliga bakslag, när vi annars hade anledning att känna optimism bland annat på grund av att Europeiska unionen genom sitt ingripande lyckades få Fatah och Tanzim att utfärda moratorium för angrepp på civila israeler. Förra veckans aktioner visar emellertid att militanta grupper som Islamiska Jihad inte har för avsikt att följa Fatahs och Tanzims moratorium. Ordförandeskapet har inför båda parter djupt beklagat såväl de palestinska självmordsbomberna som den israeliska vedergällningen. Israel har rätt att bekämpa terrorismen, men den obönhörliga israeliska vedergällningen, däribland belägringen och beskjutningen av Arafats högkvarter i Ramallah, kommer inte att medföra fred och säkerhet för de israeliska och palestinska folken. Ordförandeskapet har under de senaste dagarna haft mycket nära kontakt med parterna samt med Ryssland, Förenta staterna och Egypten rörande den uppkomna situationen och vi har sänt företrädare till området.
Det är avgörande att det utlovade amerikanska, jordanska och egyptiska stödet till de palestinska polis- och säkerhetsstyrkorna kommer mycket snabbt, så att det upprättas ett entydigt palestinskt säkerhetssystem som kan få israelerna att känna sig någorlunda trygga. Vi får inte tillåta de radikala grupperna att äventyra de politiska initiativen ännu en gång.
Radikala grupper hotar också freden när det gäller Indien och Pakistan, där läget fortfarande är spänt. Europeiska unionen är fortfarande beredd att bidra till den internationella strävan att lösa den nuvarande krisen, främja förtroendeingivande åtgärder och skapa förutsättningar för en dialog mellan parterna rörande en varaktig lösning av konflikten.
Lokala val avhålls i dessa veckor i Jammu och Kashmir. Valupptakten har varit våldsam och givit anledning till oro. Det är dock vår förhoppning att valen i Jammu och Kashmir kommer att kunna bana väg för ett återupptagande av dialogen mellan Indien och Pakistan om en långsiktig lösning. Indien har motsatt sig närvaro av internationella valobservatörer, men företrädare för en rad EU-länders ambassader i New Delhi finns på plats under valperioden.
Nu vänder jag mig till Europa, till vårt närområde, nämligen Ryssland. Förhållandet mellan Europeiska unionen och Ryssland är naturligtvis av väsentlig betydelse när det gäller den fredliga utvecklingen i Europa. Förberedelserna inför toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland den 11 november 2002 i Köpenhamn kommer att ge oss möjlighet att göra en utvärdering av fem års partnerskap och samarbete. Vi kommer att stöta på nya utmaningar i samband med utvidgningen, det vet vi alla. Ordförandeskapet fäster i första hand stor vikt vid en snabb lösning av frågan rörande Kaliningradenklaven. I syftet att finna en lösning som överensstämmer med gällande gemenskapsrätt skall rådet den 30 september i samråd med Polen och Litauen diskutera den undersökning som kommissionen har lagt fram angående denna fråga. Ryssland ingår i vår strategi beträffande den nordliga dimensionen. Men vi har också för avsikt att lägga fram en strategi för våra nya grannar, eftersom det i samband med den kommande utvidgningen kommer att finnas ett naturligt behov av att överväga en ny gemensam strategi för Europeiska unionens grannstater i öst efter utvidgningen, dvs. Ukraina, Vitryssland och Moldavien. Syftet med en sådan strategi kommer att vara att främja demokratiska och ekonomiska reformer i de angränsande länderna och att stärka det gränsöverskridande samarbetet med dessa länder. Rådet kommer den 30 september 2002 att gå igenom de bidrag som redan har kommit rörande Europeiska unionens förbindelser med de nya grannarna. Ett meddelande som kommissionen skall lägga fram under hösten kommer naturligtvis att komplettera dessa överväganden och förhoppningsvis leda fram till ett beslut i december.
Nu förflyttar vi oss från Europa och ned till Afrika. Som ni alla vet råder besvärliga förhållanden i södra Afrika. Europeiska unionen är oroad över den förvärrade situationen i Zimbabwe, däribland de senaste angreppen riktade mot medierna, den fortsatta förföljelsen av jordbrukarna och president Mugabes utnämning av en ny hårdför regering som kallas för ett ?krigskabinett?.
Europeiska unionen skärpte den 22 juli restriktionerna för Zimbabwe genom att lägga till en rad namn på listan över personer som omfattas av reseförbud. Samtidigt beslutade Europeiska unionen att fortsätta samarbetet med de andra internationella parterna i syftet att finna en lösning i Zimbabwe.
De restriktioner som Europeiska unionen har infört riktas mot de personer som vi anser bär ansvaret för krisen i landet. Zimbabwes befolkning lider av följderna av Mugabes politik men har fortfarande stöd från Europeiska unionen, som sänder stora mängder livsmedel för att lindra hungersnöden i landet och dessutom erbjuder såväl social hjälp som läkarhjälp.
Europeiska unionen ser med stigande oro att en livsmedelskris snabbt håller på att utvecklas i södra Afrika och att den humanitära situationen förvärras. Gemenskapen och dess medlemsstater har redan reagerat genom att ge livsmedelshjälp och humanitärt bistånd för tillsammans 490 miljoner euro till detta område. Denna biståndsinsats är i första hand riktad mot de hårdast drabbade länderna, nämligen Zimbabwe, Malawi och Zambia.
En rad politiska beslut och åtgärder som vidtagits av regeringarna i området, och då speciellt Zimbabwes, har ytterligare bidragit till att förvärra den redan sedan tidigare alarmerande humanitära situationen. Vi har därför klargjort att livsmedelshjälpen inte under några omständigheter får användas som ett politiskt redskap och att mottagarländerna skall garantera att livsmedlen distribueras på ett rättvist sätt och oberoende av politiska hänsynstaganden.
Låt mig till slut uttrycka ordförandeskapets tillfredsställelse med det toppmöte vi just haft i Köpenhamn, ASEM-mötet. Jag har fått intrycket att alla från de asiatiska och europeiska länderna var nöjda med mötet. Utöver de informella samtalen framkom också konkreta initiativ som vi nu skall arbeta vidare med, exempelvis gällande eventuella idrottsaktiviteter för ungdomar i asiatisk regi. Vi vill stärka banden mellan Europa och Asien och det finns stora möjligheterna att samarbeta på såväl det ekonomiska som det politiska och kulturella området.
Innan jag nu till slut ger ordet till Tassos Yiannitsis vill jag säga att jag instämmer i kommentarerna i betänkandet om Europeiska unionens vällyckade insats på Balkan. Europeiska unionen har lyckats återföra en region präglad av upplösning och instabilitet till en allmän europeisk utveckling. Genom övertagandet av Förenta nationernas polisuppdrag i Bosnien den 1 januari 2003 kommer Europeiska unionen att lämna ännu ett väsentligt bidrag till främjandet av stabiliteten på Balkan.
Yiannitsis
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar i Europaparlamentet! Det är en mycket stor ära, som vice utrikesminister i Grekland, att få tala till er i dag om aspekterna av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken med militära och försvarsrelaterade följder. Jag skulle särskilt vilja ta detta tillfälle i akt att tacka det danska ordförandeskapet för det sätt på vilket det har samarbetat under detta nya försök med ett dubbelt ordförandeskap, som inte är någon enkel uppgift.
Jag skulle vilja börja med att säga att de belgiska och spanska ordförandeskapen var särskilt produktiva och gav den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken en oerhörd stimulans och det är lämpligt att vi erkänner det i denna kammare.
Det har skett en utveckling på många områden som jag skulle vilja nämna. Den första, och kanske viktigaste, är det officiella tillkännagivandet i Laeken förra året om att Europeiska unionen nu är redo att genomföra vissa åtgärder och gradvis rör sig mot en full insatsberedskap som kommer att göra det möjligt att anta till och med de mest utmanande Petersburgliknande uppdrag.
Den andra punkt som jag vill nämna rör utvecklingen av den grundläggande militära förmågan, som kanske är den viktigaste faktorn när det gäller att fullborda unionens insatsberedskap och som också har gjort avsevärda framsteg. En konferens hölls om att förbättra förmågan, där både medlemsstaterna och tredje länder fick tillfälle att göra ytterligare bidrag, och åtgärdsplanen om resurser antogs i Laeken.
Det spanska ordförandeskapet påskyndade också tillämpningen av den nämnda åtgärdsplanen, och det jag skulle vilja betona. Kan jag få påpeka att tillkännagivandet om den ofullständiga insatsförmågan i Laeken inte enbart har ett teoretiskt värde. I tillkännagivandet anges det att vi har den politiska viljan att genomföra mekanismen med den gemensamma utrikes- och försvarspolitiken, även om den ännu inte är fullbordad. Vad detta innebär i praktiken är att vi har gett klartecken för att specifika insatser skall inledas på Balkan, som till exempel övervakningsuppdrag i Bosnien och ?Task Force Fox? i före detta jugoslaviska republiken Makedonien. Det spanska ordförandeskapet tog också på allvar upp den besläktade frågan om utrustning och tog de relevanta initiativen.
Min fjärde punkt rör Europeiska unionens första övning, som genomfördes under det spanska ordförandeskapet och gjorde det möjligt att testa de planerade förfarandena och dra slutsatser som kommer att vara ovärderliga när det gäller att förbättra dessa förfaranden i framtiden. Och som en del i denna förfarandemässiga verksamhetsram för den säkerhets- och försvarspolitiska mekanismen, borde jag också nämna att övergripande riktlinjer där finansieringssystemet för militära insatser definieras, vilket återigen är en mycket viktig aspekt, antogs i Sevilla.
En hel del har naturligtvis gjorts för att inrätta mekanismen för resursutveckling, som i sin tur är det grundläggande instrumentet för militär förvaltning. Mycket av arbetet har redan genomförts och allt som kvarstår är att förbättra vissa punkter så att mekanismen kan genomföras i praktiken. Det finns emellertid ett par olösta frågor, som exempelvis förbindelserna mellan Europeiska unionen och Nato, och den närstående frågan om deltagandet för europeiska allierade som inte är medlemmar i Europeiska unionen.
När det gäller den första frågan har framstegen inte direkt varit spektakulära. Vissa framsteg har obestridligen gjorts, huvudsakligen till följd av diskussioner inom Nato om individuella frågor som rör förbindelserna mellan de två organisationerna. Man kan dock säga, som en allmän slutsats, att förbindelserna mellan de två organisationerna måste utvecklas ytterligare.
Den anledning som vissa anger till detta är den försenade hanteringen med den olösta frågan om deltagande. Jag skulle vilja påpeka att detta inte är helt korrekt, eftersom det faktum att frågan är olöst inte är något skäl att försena individuella frågor, även om det förvisso skulle bli mycket enklare att fullborda permanenta uppgörelser om denna fråga fick en lösning. Även i detta hänseende har framsteg gjorts, vilket konstaterades i slutsatserna från toppmötet i Sevilla, tack vare det spanska ordförandeskapets ansträngningar, som i samarbete med generalsekretariatet och med hjälp av vissa partner som var aktivt delaktiga i den övergripande frågan förhandlade fram ett kompromissförslag före Sevilla. Detta förslag har tyvärr fortfarande inte utvecklats. Ordförandeskapet och generalsekretariatet fullföljer dock sina ansträngningar, såsom man informerat om i Sevilla.
När det gäller förbindelserna med tredje länder gjordes betydande framsteg även i Sevilla, där man antog lösningar för att utöka de bestämmelser som fastställdes i Nice om deltagandet i den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken för potentiella partner, som till exempel Kanada, Ryssland och Ukraina. När det gäller Europeiska unionens övertagande av ?Task Force Fox?-insatsen i före detta jugoslaviska republiken Makedonien har seriösa förberedelser även gjorts i den frågan. Med tanke på att en av de nödvändiga förutsättningarna för att överta denna insats är att permanenta överenskommelser införs mellan Europeiska unionen och NATO, som det inte är särskilt troligt att man kommer att kunna fullborda före slutet av oktober, kanske vi måste utvärdera alternativen. Detta återspeglar naturligtvis inte alla de framsteg som gjorts i fråga om den gemensamma utrikes- och försvarspolitiken under det senaste året. En hel del mer eller mindre stora framsteg har gjorts, men tiden räcker inte till för att beskriva samtliga.
Mina damer och herrar! Det europeiska försvarsprojektet bidrar till att tillmötesgå de europeiska medborgarnas krav på att Europeiska unionen skall ta en stark ledning i försvarsfrågor, som för närvarande framförs ännu tydligare. Vi är säkra på att Europaparlamentet, med dess direkta förbindelser till EU:s medborgare och med dess lyhörda inställning till viktiga frågor inom Europeiska unionen, kommer att bidra till denna nya dimension som för närvarande konstrueras inom Europeiska unionen. Vi är medvetna om det faktum att vi med den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inleder nya prospekt för Europeiska unionen och det samarbete som ingås i första början är mycket viktigt. För vår del kommer vi att göra vårt allra bästa under vårt ordförandeskap.
Avslutningsvis skulle jag vilja tacka Europaparlamentet och dess talman för att jag fick tillfälle att lägga fram försvarsaspekterna i den politik som Grekland har åtagit sig ordförandeskapet för under den innevarande sexmånadersperioden.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag har ombetts att svara på både Broks och Titleys betänkanden och att även göra ett uttalande om Mellanöstern. Jag skulle vilja börja med betänkandet av Brok.
Det ger en mycket god överblick över de framsteg som gjorts och de nya utmaningar som dykt upp under 2001/2002. När vi träffades här för 11 månader sedan för att diskutera den föregående rapporten om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken hade vi just drabbats av terroristattackerna i Förenta staterna och sett början av kriget i Afghanistan. Bilden har i dag förändrats dramatiskt. Den 11 septembers inverkan på världspolitiken har varit oerhörd.
Jag håller med Brok om att det för närvarande finns fyra viktiga uppgifter för vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Ingen av dessa är lätt att fullgöra: för det första har vi vårt partnerskap med Förenta staterna. Detta oundgängliga partnerskaps komplexitet och omfattning genererar oundvikligen en viss grad av friktion. Vi står enade mot terrorismen, vi delar liknande värderingar. Men vår tolkning av dessa värderingar är inte alltid identisk.
Förenta staternas ledarskap sedan kriget har byggt på två pelare, som kanske representeras av president Trumans och general Marshalls arbete: för det första, att neutralisera hot och, för det andra, att upprätta en global regelbok och globala institutioner som kunde främja demokrati, öppna marknader och rättssäkerheten, både på kontinenter och internationellt. Den strategin, som gav så mycket välstånd och stabilitet under den sista hälften av förra århundradet, är rätt strategi än i dag. Det är anledningen till att alla ledamöter i denna kammare tänker likadant: att rätt sätt att handskas med problemet med Irak är genom FN.
I vårt samarbete med Förenta staterna, men även mer allmänt, har Europeiska unionen föresatt sig att tillämpa detta multilaterala synsätt på utrikespolitik. Vi är helt övertygade om att multilaterala uppgörelser och konventioner, FN, G8, OSSE med flera är nyckeln till att angripa de säkerhets, utvecklings- och miljöproblem som världen står inför.
Den europeiska säkerhets- och försvarspolitikens strukturer samt förbindelserna med Nato är av särskilt vikt. Det oroar mig att Berlin plus-frågan förblir olöst - trots nära nog outtröttliga ansträngningar av många - eftersom detta, som ni vet, får konsekvenser för våra strävanden i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien.
Slutligen har ytterligare bilaterala förbindelserna upprättats under det senaste året, och de omfattar nu praktiskt taget alla stora länder i världen. Bland dessa är Ryssland en allt viktigare strategisk partner. Vi har i dag en ambitiös, innehållsrik och bilateral dagordning med Ryssland, omfattande en strukturerad och intensiv dialog om gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Detta partnerskap hjälper oss också att ta itu med känsliga frågor som Tjetjenien.
Jag instämmer i stort sett med Broks kommentarer om dagordningen för vår regionala politik. Betänkandet innefattar en rad välkomna förslag, som att inrätta en parlamentarisk församling för Europa-Medelhavsområdet, nya initiativ för våra partnerskap med Asien och Latinamerika samt stöd till det nya partnerskapet för Afrikas utveckling (NEPAD), som avser Afrika söder om Sahara.
Det finns fyra frågor som jag skulle vilja ta upp särskilt. I fråga om västra Balkan måste vi se till att vi arbetar tillsammans för att bevara stabiliserings- och associeringsprocessens okränkbarhet. Avtalen bör inte ses som signaler på politisk välvilja. Det ligger inte i någons intresse att sluta avtal med länder innan de objektiva kriterierna för ett avtal har uppfyllts.
Angående Irak talade jag inför kammaren om denna fråga tidigare denna månad och sade att vi måste fortsätta att driva kravet på att Irak skall rätta sig efter FN:s resolutioner till punkt och pricka. Den politiska behandlingen av Irakfrågan sker för närvarande i New York, vilket är rätt och riktigt.
Afghanistan är en fråga som fortsätter att bekymra mig mycket. Mordförsöket på president Karzai och bomben i centrala Kabul tidigare denna månad är bara de senaste exemplen på den bräckliga situationen i Afghanistan. Vi får inte spara på ansträngningarna för att hjälpa centralregeringen att utvidga sin auktoritet till hela landet. I samband med generalförsamlingens sammanträde deltog jag i FN-huset i ett viktigt möte för Afghanistans främsta biståndsgivare, vid vilket vi underströk vikten av att infria våra respektive utfästelser så snabbt som möjligt.
Fastän den regionala dagordningen är viktig får den inte hindra oss från att tänka framåt. Det finns långsiktiga strategiska frågor som vi måste behålla i sikte. Vi har till exempel, för det första, den institutionella ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Fördragens uppbyggnad är komplex, och vårt arbete med den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken sker precis på de institutionella gränserna. Konventets arbete kommer snart att resultera i nya förslag som förbättrar de nuvarande uppgörelserna. Jag ser fram emot att delta i diskussionerna i Dehaenes arbetsgrupp.
För det andra pågår förberedelser för utvidgningens konsekvenser för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Utvidgningen kommer att ha en stor inverkan på den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Tillsammans med det danska ordförandeskapet har vi börjat fundera på konsekvenserna av detta. Vi måste göra den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens strukturer lyhörda nog att tillgodose tio eller fler nya medlemsstaters behov. Genom initiativet för ett vidare Europa kommer vi att se närmare på hur vi kan organisera förbindelserna och, när så är möjligt, söka partnerskap med ?främre utlandet? i öst, sydöst och syd.
För det tredje bör jag nämna krishantering och konfliktförebyggande, som måste bli en fråga som löper tvärs igenom alla initiativ som avser den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och yttre förbindelser. Vårt arbete med konfliktindikatorer kommer att vara behjälpligt till att inrikta diplomatiska åtgärder och biståndsplanering på konfliktförebyggande och krishantering. Vi måste genomföra programmet från Göteborg för förebyggande av våldsamma konflikter, liksom också ytterligare stärka vår politik för mänskliga rättigheter och demokratifrämjande.
Det finns många exempel på hur den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken leder till operativa resultat när vi förenar nationella resurser och EU-resurser effektivt, både i kommissionen och i rådet. Jag ser fram emot att arbeta med parlamentet för att förbättra våra mekanismer för detta och bygga ut en full demokratisk kontroll och ansvarighet till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens område. Men jag måste säga, och jag hoppas att detta inte kommer att betraktas som en revolutionerande uppfattning, att det, hur mycket vi än pratar om att förbättra instrumenten, hur mycket vi än pratar om institutionell uppbyggnad, enligt min mening, på grundval av tre års erfarenhet, inte finns något substitut för politisk vilja.
Låt mig, för det andra, helt kort ta upp det utmärkta betänkandet av Titley om uppförandekoden för vapenexport. Koden är politiskt bindande för medlemsstaterna, och kommissionen har en begränsad roll i denna process. Vi välkomnar likväl de framsteg som gjorts i rådet i fråga om att förbättra kodens genomförande och öka öppenheten i de upplysningar som tillhandahålls genom rapporten.
Vi välkomnar parlamentets intensiva intresse för denna fråga, särskilt den konstruktiva och mycket ambitiösa inställningen i Titleys betänkande, som uppmuntrar rådet att fortsätta med och ytterligare förbättra sitt arbete på detta område. Vi instämmer i flera av förslagen i betänkandet, som de som avser vapenmäklarverksamhet och produktion av militär utrustning på licens såväl som kontroll av slutanvändarna av exporterade vapen. Vi välkomnar även förslagen om att alla medlemsstater bör offentliggöra nationella årliga rapporter, om att se till att kandidatländerna i största möjliga omfattning blir delaktiga i förfarandena för informationsutbyte och meddelande om avslag såväl som om att främja tredje länders anslutning till kodens principer.
Ordförandeskapet har talat om Mellanöstern och om den positiva atmosfären vid vårt möte i ?kvartetten? den 17 september. Jag är säker på att parlamentet är medvetet om den enorma mängd arbete som det danska ordförandeskapet lade ned på att förbereda detta möte. Mötet var konstruktivt och tjänade till att fastställa grunden såväl för en eventuell fredsplan som för ytterligare internationellt stöd för palestinska reformer.
Läget på platsen ger en tyvärr ingen anledning att tro att saker och ting snart kommer att bli bättre. Det var en sexveckorsperiod med lugn - ett slags lugn, i varje fall, fastän 50 palestinier dödades under den perioden. Sedan följde de föraktliga självmordsbombningarna. Dessutom bombades den palestinska skolan, och så ökade våldet igen.
I rättvisans namn bör sägas att det fanns vissa tecken på förbättring som har passerat i stort sett obemärkt. Vi uppmuntrades av Fatahs/Tanzims tillkännagivande om deras avsikt att stoppa attackerna mot israeliska civila. Utrikesminister Shimon Peres kallade Fatahs dokument en ?första gryning för en ny årstid, förhoppningsvis?, tillade han, ?vår?. Men denna nya förståelse tycks ha gått upp i rök, och den palestinska myndigheten och ordförande Arafat har åter blivit målet för ett anfall till vedergällning för självmordsattacker av dem som inte tror på fred.
Låt mig ännu en gång betona - som jag har gjort vid åtskilliga tillfällen i denna kammare - att vi måste fortsätta att insistera på att den palestinska myndigheten skall göra allt den kan för att stoppa terrorismen. Vi bör sätta den palestinska myndigheten under största möjliga tryck och kräva att den förhindrar terrorattacker och ställer terrorister inför rätta. Men hur hjälper det fredens sak att ta ifrån den palestinska myndigheten förmågan och medlen att göra någonting av detta? Hur förbättrar det säkerheten att förstöra den palestinska myndigheten? Hur bidrar isoleringen av och försöken att förnedra ordförande Arafat och den palestinska myndigheten till kampen mot terror? Eller, för den delen, försöken att driva honom i exil. Det är inte konstigt att FN:s generalsekreterare denna vecka beskrev israelisk politik som bankrutt, som en politik som sannolikt ökar extremismen snarare än minskar den.
Angående något mindre dystert, kvartetten såg över den palestinska reformprocessen, som tycks vara på rätt spår, i den mån det nu är möjligt i den rådande situationen. Reformen när det gäller ekonomisk förvaltning och budgetförvaltning fortsätter med Europeiska unionens stöd och under Europeiska unionens påtryckningar. I detta sammanhang välkomnar jag - som ett positivt första steg - beslutet av Israel att betala 45 miljoner US-dollar i frysta skatteöverföringar till den palestinska myndigheten genom samma bankkonto och samma övervakningsmekanism som upprättades till följd av vårt stöd till den palestinska myndigheten. Jag upprepar: genom samma bankkonto och med användning av samma övervakningsmekanism som upprättades till följd av Europeiska kommissionens och Europeiska unionens insatser. Jag hoppas att ironin i dessa ord inte går förlorad för somliga av dem som har kritiserat de insatser som vi har gjort i syfte att främja reformen av den palestinska myndigheten. Och jag hoppas att Israel omedelbart kommer frigöra resten av pengarna.
En stor del av det palestinska samhället betraktar val som en central del av reformprocessen. Påtryckningarna för val måste fortsätta. Händelserna i det palestinska lagstiftande rådet under den gångna veckan och det palestinska kabinettets avgång visar att en verklig demokratisk debatt håller på att växa fram i det palestinska samhället. Detta är ett mycket positivt tecken på parlamentariskt liv. Jag hoppas innerligt att ett nytt palestinskt kabinett som är engagerat i reformprocessen bildas inom kort och att de senaste månadernas landvinningar inte går förlorade.
Europeiska unionen är beredd att ge bistånd om det finns en minimumgaranti för att valen blir fria och rättvisa. Samtidigt som vi till fullo stöder palestinska val och det palestinska folkets behov av att välja sina egna ledare, fortsätter vi att varna för val om den rättsliga, administrativa och logistiska ramen för val, omfattande den politiska miljön, inte är på plats. Och hur skulle dessa saker kunna vara på plats med avspärrningar, utegångsförbud och stridsvagnar på gatorna?
Trots framstegen med reformdagordningen fortsätter emellertid den humanitära och ekonomiska situationen att förvärras.
Detta har nyligen belysts av FN:s sändebud Catherine Bertini i hennes nyktra rapport om den humanitära situationen på de palestinska territorierna: två tredjedelar av befolkningen lever under existensminimum, och uppemot halva befolkningen går för närvarande utan arbete. Situationen måste förbättras dramatiskt om vi skall undvika en humanitär katastrof. Men vi måste göra mycket mer än att bekämpa krisens symtom. Vi måste ta itu med dess orsaker. Att ge humanitärt bistånd kan bara vara en kortsiktig lösning - vårt mål måste vara att förbättra ekonomin.
Låt mig här nämna att Europeiska unionens humanitära arbete drabbas hårt av inskränkningarna i rörelsefriheten, inte bara inom de palestinska territorierna, utan även vid framkomsten till gränserna. Hittills i år har vi haft över 20 fall när Israel har vägrat EU:s humanitära grupper inresa.
Slutligen, kvartetten enades om att i november hålla ett möte på ministernivå i den särskilda sambandskommittén, med deltagande av de stora givarna i det internationella samfundet. Vid mötet kommer man att se över såväl den ekonomiska och humanitära situationen på Västbanken och i Gaza som insatserna för att stödja och uppmuntra reformprocessen i den palestinska myndigheten, omfattande utsikterna till val.
Jag skulle vilja fästa parlamentets uppmärksamhet på det faktum att givarna oundvikligen kommer att uppmanas att redogöra för möjligheterna till ytterligare finansiering. Jag bör varna parlamentet att jag sannolikt kommer att återkomma till parlamentet och budgetmyndigheten som helhet angående detta inom den närmaste framtiden.
Under de senaste sex månaderna har vi gjort vissa politiska framsteg. Perspektiven är mycket tydligare nu, och palestinierna och givarsamfundet arbetar hårt med att bygga upp institutioner och reformera befintliga strukturer. Men det finns en risk att detta blir ett slags virtuell politik, samtidigt som den verkliga situationen på marken går från dålig till värre till förfärlig. Varje dag talar vi om fred; varje dag dör människor - palestinier och israeler. Hur mycket längre måste detta fortgå? Hur mycket längre måste israeler och palestinier leva i Getsemane?
(Applåder)

Brok (PPE-DE)
Herr talman! Jag får tacka rådet och kommissionen för att de redan nu bemöter de kommentarer som föredraganden inte har hunnit göra. Låt mig påminna ordföranden för mötet om att det i artikel 120.5 i arbetsordningen står följande: ?Ledamöter av kommissionen och medlemmar i rådet skall som regel ha rätt att yttra sig i en debatt om ett betänkande direkt efter det att betänkandet har lagts fram av föredraganden.? Visst ges här yttranden av rådet, men ni får komma ihåg att det är betänkandet som står på föredragningslistan. Det här är inte det lämpligaste och mest varsamma sättet att behandla utskottens arbete här i plenum. Tack!
(Applåder)

Talmannen. -
Tack, herr Brok, för ordningsfrågan. Som ni vet har vi en gemensam debatt om två betänkanden och två uttalanden. Inom ramen för den gemensamma debatten var det de politiska gruppernas samfällda vilja att följa den angivna ordningen. Jag är de politiska gruppernas tjänare när det gäller föredragningslistans fastställande, och mot bakgrund av det faktum att detta är en gemensam debatt och inte bara en debatt om betänkanden, tycker jag att det står grupperna fritt att ordna debatten som de har gjort. Om ni har något att invända mot detta, om ni inte tycker att detta är en modell för framtiden, skulle jag vilja be er att ta upp era invändningar i de politiska grupperna. Detta är en gemensam debatt, inte bara en debatt om betänkanden. Jag tänker inte ha en debatt om detta. Ordningsfrågan är noterad, men detta är inte rätt plats att lösa saken.

Poettering (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande Møller, kommissionär Patten, Greklands biträdande försvarsminister Yiannitsis, ärade kolleger! Dagens debatt är ett skäl att se på resultaten av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP), att lyfta fram det positiva men att också nämna det kritiska. Låt mig först hjärtligt tacka de båda föredragandena, kollegerna Brok och Titley för de utmärkta betänkanden som de har lagt fram.

Herr Swoboda! Det kan vi självklart diskutera. Jag skulle inte ha haft några invändningar mot att föredragandena hade fått lägga fram sina betänkanden, men beslutet var inte mitt, och jag ser heller ingen anledning att ifrågasätta ordförandens beslut, alltså är detta inte en fråga för mig och därför vill jag heller inte uttala mig om det.
Till de positiva delarna i den europeiska utrikespolitiken hör en fråga som vi hittills inte alls har nämnt. Detta är de centraleuropeiska staternas anslutning till Europeiska unionen. För närvarande är ju detta fortfarande en utrikespolitisk fråga, men när länderna väl är medlemmar i EU blir detta inrikespolitik. Det är egentligen en storslagen berättelse om framgång att vi snart - innan året är slut, får vi hoppas - kan avsluta förhandlingarna med förmodligen tio europeiska länder. Detta hör till de stora framgångarna i europeisk politik. Balkan har nämnts, även det är en positiv utveckling. Där spelar EU en positiv roll för stabilitet, säkerhet och demokrati.
Det talades om Afghanistan, och även här är Europa aktivt; 13 av de 15 staterna i EU engagerar sig militärt eller på annat sätt i Afghanistan. Det förunderliga är egentligen att det knappt uppmärksammas att vi - unionen och dess medlemsländer - är de största ekonomiska biståndsgivarna. Om Förenta staterna skänker en miljon US-dollar till något ändamål, då vet hela världen genast om det. Men om vi ger en miljard euro får jag ibland känslan av att detta är Europas mest välbevarade statshemlighet. Vi måste fundera på hur vi kan förbättra vårt PR-arbete.
Så till Irak: Vi stöder uttryckligen att Förenta staternas president vinnlägger sig om att engagera FN i frågan, och vi uppmanar samtliga EU:s medlemsstater att inta en gemensam europeisk ståndpunkt. Vi ser det som oansvarigt av medlemsländerna att gå sina egna vägar. Detta skadar inte enbart landets förbindelser med Förenta staterna utan är även ett uttryck för bristande solidaritet gentemot övriga européer i unionen. Enda sättet för oss att påverka Förenta staternas politik och världspolitiken är nämligen att agera gemensamt. Nu måste vi förvänta oss av den irakiske diktatorn att han öppnar sitt land för inspektioner - den brittiska regeringen lade i går fram ett viktigt dokument som rör detta - och om dessa inspektioner på plats inte blir möjliga, då är det i slutändan Iraks diktator själv som bär ansvaret om det krävs ett militärt ingripande.
Mellanöstern: Jag kan bara understryka det som kommissionär Patten sade. Vi står fast vid att våldsspiralen måste brytas och självmordskommandonas terror upphöra. Men även Israels reaktioner slår helt fel, även palestinierna har en värdighet. Därför kan jag bara uppmuntra rådet och kommissionen att hålla fast vid sin politik som går ut på att tala förnuft med bägge sidor. Andra väljer att göra på ett annat sätt, vi har en viktig roll att värna om eftersom båda sidor litar på oss, den ena sidan möjligen mer än den andra. Som européer måste vi också närma oss just dem som får se sin värdighet kränkt. Låt oss tala klarspråk: Israel har rätt att leva inom trygga gränser, men även det palestinska folket har rätt att leva i fred och inom säkra gränser. Man måste ge även företrädarna för det palestinska folket möjlighet att uttrycka sig och peka ut en förnuftig väg in i framtiden.
Greklands biträdande försvarsminister pekade med rätta på den överenskommelse som fortfarande saknas mellan EU och Nato när det gäller tillgången till Nordatlantpaktens planeringsorgan och militära förmåga. Vi hoppas att vi snart skall kunna enas och uppmanar våra turkiska partner att bidra till en lösning.
En avslutande kommentar: Kommissionär Patten nämnde behovet av att förbättra instrumenten för den europeiska utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken. Vi hoppas att konventet skall lägga fram viktiga förslag på detta, och när Europeiska unionen är så handlingskraftig och så engagerad som i Afghanistan, då måste detta också avspegla sig i effektivt agerande institutioner. Därför kommer vår partigrupp att göra allt för att konventet skall bli en framgång, för detta hänger nära samman med Europeiska unionens framgångar i den gemensamma utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag kommer att begränsa mitt inlägg till Mellanösternfrågan, eftersom jag har förstått att kammaren kom överens om att vi skulle göra så i måndags. Sedan anser jag att vi måste diskutera betänkandena av Brok och Titley - och jag välkomnar det arbete som båda kollegerna har genomfört - och mina andra kolleger i gruppen kommer att tala om övriga frågor.
Herr tjänstgörande ordförande i rådet! Händelserna talar för sig själv och för närvarande finns det inte utrymme för den försiktiga optimism ni uttryckte när det gäller situationen i Mellanöstern. Tyvärr nås vi varje dag av allt hemskare och allvarligare nyheter.
Vi fördömer utan förmildrande omständigheter de omfattande självmordsattentaten mot befolkningen. Vi fördömer likaså de ständiga och många dödsfallen varje dag, men framför allt anser jag att vi måste vända oss till Israel i det här ögonblicket - till den regering som leds av Sharon - som är mycket väl medveten om att den fysiska och politiska förstörelsen av den palestinska myndigheten och dess högkvarter varken kommer att bidra till att attentaten upphör eller att upphäva något som redan är ett enhälligt beslut på internationell nivå, nämligen skapandet av en palestinsk stat, och ännu mindre vid en tidpunkt när det sker saker i Palestina som är viktiga för demokraterna: ett hot om misstroendeförklaring, hot om avgång från regeringen och tillkännagivandet om att allmänna val skall hållas. I den delen av världen och under de förhållanden som råder där, är detta något man måste vara mycket väl medveten om.
Vid den här tidpunkten måste vi följaktligen vara trogna vår multilaterala inställning och vår respekt för FN - och det är viktigt att komma ihåg att det var FN som gjorde så att staten Israel föddes genom en resolution - vi måste säga Israel att landet måste följa alla FN-resolutioner, och att ingen har rätt att välja de resolutioner man vill tillämpa med förevändningen att de är vinklade. Detta bör helt klart vara vår linje och jag vill uttrycka min grupps stöd till resolution 1435, begära ett omedelbart upphörande av de israeliska åtgärderna utanför och runt Ramallah och att man drar tillbaka ockupationen i de palestinska städerna. Detta är den väg som stämmer överens med den trefasplan som ni nämnde.
Vi välkomnar även det uttalande som Höge representanten gjort och vi begär att ni börjar föra en mer kraftfull linje när det gäller kvartetten, så att situationen verkligen skall börja förändras.
Jag tar mig även friheten att be herr Patten att informera oss om en viktig aspekt budgetmässigt och politiskt sett, när det gäller det han nämnde om att utbetalningar till Israel och gemenskapen sker från samma konto. Jag vill be honom om att översända en detaljerad rapport till parlamentet med en analys av den förstörelse som staten Israel har orsakat på palestinskt territorium och som har betalats med pengar från unionens budget.
(Applåder)
Skattebetalarna, medborgarna har rätt att veta detta och den informationen måste vara offentlig.
Herr tjänstgörande ordförande i rådet! Avslutningsvis vill jag uppmana er att fortsätta på den inslagna vägen, det är absolut nödvändigt och det finns ingen annan väg att gå för att kunna komma till rätta med en situation där den enda fråga vi hela tiden ställer oss är hur mycket blod som måste spillas innan båda parter är kapabla att övervinna denna tragiska upptrappning.
(Applåder från vänster)

van den Bos (ELDR).
Hur förhindrar vi att Förenta staterna bestämmer allting själva i framtiden? Att Förenta staterna går till förebyggande attack, var och när de vill, även utan vårt samtycke? Att endast kalla in Förenta nationerna och den internationella rätten är en otillräcklig formel för att omforma Washington från en unilateral till en multilateral spelare. Endast om Europeiska unionen organiserar sig bättre militärt och politiskt kan den fungera som en fullvärdig atlantisk partner. Så länge de europeiska ledarna anser inrikespolitiska överväganden vara viktigare än en gemensam utrikespolitik blir det emellertid ingenting av med det och vi fortsätter att ge Förenta staterna allt politiskt spelrum för att genomföra sin egen dagordning.
Det gäller i synnerhet Irak. Europeiska unionen måste lägga sig på en liberal kurs som håller sig någonstans emellan två socialdemokratiska ytterligheter: den valopportunistiska Schröder och Blair, Bush filialansvarige i London. Trycket på Saddam Hussein att tillåta vapeninspektioner överallt och förstöra alla farliga vapen måste skruvas upp maximalt. Naturligtvis är en eventuell militär aktion då inte utesluten. Om vi fortsätter att tillåta att Saddam Hussein ignorerar FN-resolutionerna så blir han ju till en stor fara för omgivningen, samtidigt som FN:s säkerhetsråd marginaliserar sig själv.
För en militär aktion är ett uttryckligt medgivande från säkerhetsrådet naturligtvis nödvändigt. Om den internationella gemenskapen sluter sig samman så kommer även de atlantiska allierade att bli tvungna att göra det. Endast tillsammans med Europa kan Förenta staterna ta sig an problemen i världen på ett effektivt sätt. De politiska och kulturella skillnaderna får inte göra oss blind för Europas och Förenta staternas gemensamma intressen.
Den utvidgade unionen kan väga tyngre i globala sammanhang, men då måste beslutsfattandet anpassas och vetorätter avskaffas. Men det är och förblir av avgörande betydelse att en gemensam europeisk utrikespolitik blir viktigare än de politiska ledarnas egen nationella profil. Om inte det förändras är det vårt eget fel att Förenta staterna på egen hand styr och ställer i världen.

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! Anförandet från rådets tjänstgörande ordförande om Mellanöstern förbryllade mig, eftersom det trots allt finns få eller inga regioner i världen där det finns en konflikt som har en så strukturell inverkan på världsstabiliteten, få regioner där en stat på ett lika omfattande och ihärdigt sätt överträder den internationella rätten, de mänskliga rättigheterna, FN:s resolutioner och säkerligen ingen stat som är medlem i unionen som behandlar Europa med sådant självsvåld, och som förstör de palestinska infrastrukturer som vi finansierat, som ena dagen nekar Solana och andra dagen Moratinos rätten att bege sig till ett ockuperat palestinskt territorium, och som framför allt behandlar de hänvändelser som vi sänder dem med förakt, eller till och med omintetgör våra fredsansträngningar.
Det är i detta sammanhang som rådets ordförande talar med optimism och anser att det främsta hindret för freden finns på den palestinska sidan. Detta är för mycket! Ni har naturligtvis anledning att med kraft kritisera de självmordsattentat och alla de terroristhandlingar som begåtts mot oskyldiga, i Israel som i alla andra länder. Den palestinska myndigheten fördömer för övrigt systematiskt dessa dåd och har många gånger försökt att stoppa dem. Men vad har Sharon gjort under de sex senaste veckornas stiltje för att reducera spänningarna och ge dialogen en nystart? Tidningen Ha'aretz svarar i ert ställe, herr tjänstgörande rådsordförande, genom att erinra om att trettio civila palestinier sköts ned bara under augusti månad och Yedioth Ahronot, en annan tidning, kritiserade bristen på ansvarstagande för dessa brott, samtidigt som, jag citerar: ?antalet terroristattentat har minskat på ett uppseendeväckande sätt?. Detta är sanningen, och den bör sägas, herr tjänstgörande rådsordförande.
Det är inte heller genom att återockupera de palestinska städerna, genom att mångdubbla kolonierna, svälta ut befolkningen, eller förstöra allt som kan upprätthålla hoppet i en stat, särskilt den palestinska myndigheten, som Sharon kommer att ge sitt eget folk säkerhet och fred, vilket värdiga och modiga röster kontinuerligt erinrar om i själva Israel.
Vilken trovärdighet kan fredsplanen från Helsingör, som ni hänvisade till, ha om ni bortser från rötterna till tragedin i Mellanöstern? Vilken katastrof riskerar denna bittra flykt undan maktstrategin att leda till om alla de som har en viss makt inte använder sin fulla kraft för att stoppa Ariel Sharon? Ni har inte ens krävt att Arafats husarrest skall hävas eller att de israeliska trupperna skall dra sig tillbaka. Tycker ni inte att det är genant att vara så långt bakom kommissionär Patten till exempel? Lev upp till vad världen väntar sig av Europa. I dag var ni tyvärr långt därifrån.
(Applåder från vänster)

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman! Utöver det som vi sedan en viss tid upprepar, skulle jag vilja göra två reflektioner.
När det gäller Mellanöstern befinner vi oss i en global situation där något nytt just har inträffat, vilket ännu inte framgår i Broks betänkande, och inte heller i Titleys. Den amerikanska regeringen ställer oss inför en ny omorganiseringsstrategi för världen. Inom ramen för denna nya strategi säger den amerikanska regeringen till oss att det finns situationer då man måste ingripa för att förebygga. Det är dess första tes. Den andra tesen är att om FN är för ett ingripande så är det mycket bra, men om FN är emot gör det inget, då agerar vi tillsammans med våra vänner.
Jag vill att Europeiska unionen skall utarbeta en skrivelse för att ge sitt svar på denna nya situation. Jag vill nämligen inte veta av Schröders svar, eller Blairs eller Chiracs svar eller ett svar från vem som helst, utan jag vill ha ett svar från européerna till följd av en situation som fullständigt förändrar de senaste femtio årens historia.
Under de senaste femtio åren har vi försökt att införa en global rättvisa, globala bestämmelser omkring globala institutioner som FN. Det är uppenbart att det i en region som Mellanöstern finns två stater, två enheter som inte respekterar FN:s beslut. Israel respekterar inte FN:s beslut, det är sant, men inom den palestinska rörelsen respekterar man dem inte heller. Jag håller alltså helt och hållet med när det gäller fördömandet av Israel, och av den israeliska politiken, men jag håller inte med om det sätt på vilket man kritiserar attentaten från den palestinska sidan, vilket endast är verbalt. Det är ett av problemen: vi har att göra med två läger som inte respekterar det som FN eller de politiska krafterna beslutar om. Men de två berörda folken behöver politiska krafter som respekterar det som den globala rätten kräver av dem. På båda sidor behöver man en politisk ledning som respekterar det som krävs.
Det är enligt min åsikt därför som vi européer, och i motsats till amerikanerna, inte kommer att lyckas med något i Mellanöstern om vi inte visar samma empati, samma sympati för israelerna som för palestinierna, om vi inte bryr oss lika mycket om israelerna som palestinierna. Om någon, en politisk makt, beslutar att ställa sig på en sida snarare än den andra, kommer vi att ha förlorat. Vi kommer att ha förlorat, eftersom det inte kommer att vara möjligt att gå framåt.
Det är i detta hänseende som Europeiska unionens roll är så avgörande. Europeiska unionen är i dag den enda politiska enhet som samtidigt kan få både israelerna och palestinierna att ta sitt förnuft tillfånga och som kan hjälpa dessa folk. Det är denna politik som Europa måste driva; framför allt måste Europa kritisera Ariel Sharon när han blockerar Arafat, och det måste kritisera palestinierna när de gömmer terrorister.

Collins (UEN).
Herr talman! Under sex veckors tid rådde ett slags fred i Mellanöstern, och vår uppmärksamhet vändes mot Irak. Den freden har slagits sönder av nya terrordåd, avsedda att undergräva fredsprocessen. Ännu en gång attackerade självmordsbombare i Israel. Fler familjer har lämnats sörjande, och fler offer har lagts till Mellanösternkonfliktens tragiska lista. Därefter följde utplaceringen av israeliska stridsvagnar i Ramallah och i norra Gazaremsan. Palestinska barn gjordes till måltavlor på sin skolgård i Hebron.
Båda sidor måste visa sin vilja till fred genom att uppträda med största möjliga återhållsamhet, såsom EU:s ordförandeskap krävde i sin förklaring nyligen. Våld kan inte besegras med våld, men fred kan byggas på fred. Belägringen av det palestinska ordförandehögkvarteret motverkar sitt eget syfte. Att inskränka det palestinska ledarskapets rörelsefrihet bidrar inte till att bekämpa terror. Det är svårt att se hur det skulle kunna leda till en reform av den palestinska myndigheten.
Alltför länge har det palestinska folket förvägrats sina legitima rättigheter. Deras möjligheter att överleva urholkas oavbrutet. De plågas av fattigdom. Utan arbete och grundläggande samhällsservice tvingas de leva under förskräckliga förhållanden. Även Israels folk lever i en situation präglad av osäkerhet. Attacker och motattacker leder ingenstans. Parterna måste gå framåt. Man måste inrikta sig på säkerhetsfrågorna, men inte på bekostnad av palestiniernas ekonomiska och humanitära behov.
Europeiska unionen har åtagit sig att arbeta nära med FN, Förenta staterna och Ryssland för att finna sätt att uppmuntra och bistå de berörda parterna att göra slut på konflikten och gå mot en varaktig fred. Det måste bli ett slut på konflikten. Vägen framåt går genom samarbete och dialog, och varaktig fred är en absolut nödvändighet. Detta måste vara vår föresats. Ju längre konflikten fortsätter, desto mer blir den en källa till regional instabilitet.

Coûteaux (EDD).
Herr talman! Det som är klandervärt i Brokbetänkandet - vi har redan sagt detta, men det blir tydligare och tydligare - och rent allmänt i tillvägagångssättet för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP), det är denna tro, som så att säga är magisk, på att de europeiska staterna nödvändigtvis är förenade av ett slags europeiskt allmänt naturligt intresse gentemot världen, så att det räcker med att skåda i stjärnorna efter en redan befintlig utrikespolitik, som är självklar och känd av åtminstone de insatta, för att Europeiska unionen, som om det vore naturligt, skall bli en viktig aktör på den internationella arenan.
Denna tro visar sig, särskilt i betänkandet, genom kravet, redan i detta skede, på att GUSP skall anpassas till gemenskapens regelverk, som för övrigt med rätta kritiserades i augusti förra året av Frankrikes president, men som oupphörligen återkommer och som närs av denna idé, jag upprepar, som är magisk, om att det finns ett redan befintligt intresse och alltså idén om en gemensam utrikespolitik.
Men i verkligheten bestrids denna tro oupphörligen från kris till kris. Balkankriserna, först i Bosnien och sedan, på senare tid, i Kosovo, och under tiden kriserna i området kring de stora sjöarna, och de olika skedena i kriserna i Mellanöstern, har visat oss att Europeiska unionen aldrig, aldrig lyckats ta ett initiativ och spela en roll, förutom som bifigur till Förenta staterna förstås. Vi kan inte göra annat än att reagera på de initiativ som andra tar, på andra sidan Atlanten, och på ett sätt är det värsta, det mest pikanta för dem som vet vad Europa är grundat på, det vill säga oberoende nationer, att detta stackars Europa under flera kriser, för tillfället särskilt den irakiska krisen, följer med, och detta dessutom utan samordning under flera kriser avvikelsen på 90 grader mellan London och Berlin, och också Paris, är på ett sätt uppenbar.
Man borde alltså, herr talman, kära kolleger, kanske förr eller senare fundera över företeelsen med den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, eftersom vi ändå uppnår en grad av absurditet när vi utan uppehåll upprepar att nästa gång kommer vi att lyckas bättre, och att vi i betänkande efter betänkande skall kunna definiera en gemensam utrikespolitik. Den gemensamma utrikespolitiken är en chimär och det kommer den att förbli. För eller senare tror jag att vi måste fundera över om en gemensam utrikespolitik ens är möjlig.

Kronberger (NI)
Herr talman! Det aktuella världspolitiska läget som skärptes dramatiskt efter den 11 september förra året talar mycket för en gemensam europeisk utrikes- och säkerhetspolitik. Men lätt blir det inte. När Förenta staterna - fortfarande under Bill Clinton - och England bombade Bagdad utan FN-mandat strax före julen 1999, läste jag i den österrikiska tidningen ?Der Standard? en kommentar som kulminerade i påståendet att dessa bombanfall, som både Frankrike, Italien och Ryssland tog avstånd från liksom Vatikanen gjorde i en skarp protest, skapade en tunn spricka tvärs igenom Europa.
I dag är det upp till er att avgöra om sprickan har vidgats eller krympt. Jag vill också be er fundera över om det i förlängningen inte även blir massiva europeiska intressen som drabbas av ett anfall mot Irak, eller - som många hökar i Förenta staternas regering vill - även mot Iran, med målet att störta också regimerna i Saudiarabien, Syrien och Egypten.
Hur som helst är det glädjande att EU:s utrikesministrar uttalade sig mot ett militärt ingripande i Irak på rådets informella möte i Helsingör. Detta föder hopp om att Europa inte deltar i den aktuella världspolitiska trend som Förenta staterna är föregångare för, nämligen att ersätta folkrätten med nävrätt.
Brok (PPE-DE)
Herr talman, kolleger! EU har lagt fram ett viktigt bevis för sin fredsbevarande förmåga, både historiskt och genom sitt nuvarande agerande, nämligen utvecklingen och utvidgningen av själva Europeiska unionen. EU är ett område med stabilitet, demokrati och välfärd, och att utvidga Europeiska unionen är att utvidga detta område. Att gå vidare på dessa områden är, som jag ser det, ett avgörande argument för betydelsen av en egen europeisk politik.
Härifrån måste vi även bygga broar till de delar av vår kontinent som i dag ännu inte kan, bör eller vill vara medlemmar i Europeiska unionen. Exempelvis är förbindelserna med Ryssland av avgörande betydelse när unionen skall utvidgas. Här måste vi skapa positiva förbindelser, vi får inte bygga nya gränser, utan gränserna måste göras om till broar. Kommissionär Patten! Vad kommissionen nu har föreslagit för Kaliningrad ser ut att vara ett steg i rätt riktning, nämligen att finna en utgångspunkt som tar hänsyn till de små ländernas intressen liksom till deras sensibilitet och anspråk på självständighet men samtidigt respekterar att Ryssland har vissa egna intressen. Jag hoppas att förhandlingarna leder till ett konstruktivt resultat som rymmer båda aspekterna. Jag vet att ordförandelandet Danmark har ett särskilt intresse i denna fråga.
Även i andra frågor, som exempelvis Barcelonaprocessen, är EU på god väg. Med stolthet kan vi säga att vi ur EU:s budget satsar tre gånger så mycket på förebyggande insatser inom ramen för utrikespolitiken som Förenta staterna betalar ur sin. Låt oss även ta upp det positiva. Men - och det är ett stort aber - i de frågor som verkligen rör krig och fred har Europa fortfarande ingen samlad röst. I samband med Irak har vi de senaste veckorna visat att vare sig det gäller att okritiskt dansa efter Washingtons pipa eller lika okritiskt säga nej av valstrategiska skäl, så betyder det att det saknas en gemensam europeisk ståndpunkt. Ändå är det bara gemensamt vi kan utöva de nödvändiga påtryckningarna, dels för att få diktatorn att avstå från massförstörelsevapen, dels för att pressa Förenta staterna att väga in både riskerna med ett militärt ingripande och alla de möjligheter som finns att nå en fredlig lösning på problemet att avveckla Saddam Husseins massförstörelsevapen, och då i samarbete med FN.
Ingen av riktningarna har visat sig kapabel att skapa säkerhet för medborgarna, en säkerhet som vi sedan den 11 september vet inte skyddas av fasta gränser, utan nu vet vi att ett fåtal terrorister med farliga vapen skulle kunna agera mitt i våra egna länder och att de är i stånd att släcka tusentals människoliv.
Viktigt i sammanhanget är att majoriteten i våra medlemsstater ännu inte har insett att vi måste samla våra förmågor även för att tillvarata de nationella intressena på grund av att de enskilda medlemsstaterna är små och svaga. Först måste vi faktiskt inse detta och förklara det för medborgarna - nej, det är medborgarna som kommer att förklara det för sina regeringar, för 70 procent av EU:s medborgare är för en gemensam europeisk säkerhets- och försvarspolitik! Det är bara på utrikesdepartementen ute i medlemsstaterna som man inte har begripit!
Detta har också att göra med den militära förmågan. Jag är övertygad om att den 60 000 man starka och snabba insatsstyrkan kommer att finnas på papperet till nästa år. Men kommer den att bli verkningsfull så länge den är både blind och lam i avsaknad av transportkapacitet och satellitkunskaper? Är den verkligen klar att sättas in för att säkra freden? Är vi kapabla att bygga upp en rustningspolitik som gör oss oberoende och ger oss ett tekniskt kunnande som är av stor betydelse även för den civila konkurrenskraften? Kollegan Titley går ju närmare in på detta i sitt betänkande. Har vi löst problemet med Amber Fox och Makedonien? Har vi de regler som krävs för att förhindra att Europeiska unionen och Turkiet blockerar varandra? Allt detta visar ju att vi på grund av nationell skådelystenhet och egoism faktiskt inte har kunnat ta de avgörande stegen framåt i frågor om krig och fred.
Jag menar att mycket av det positiva som sades efter den 11 september glömdes bort och låstes in i regeringarnas byrålådor ganska direkt efter att det hade sagts. Ta till exempel frågan om den yttre och inre säkerheten. Låt oss ta våra 15 regeringschefers stora uttalanden efter den 11 september och se vad som har omsatts i praktiken. Vi kommer att få se en bottennivå. Om vi skall lyckas med våra föresatser menar jag att vi måste skapa en jordmån där den gemensamma europeiska viljan utvecklas på området utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik. Det är därför konventet är så viktigt. Vi måste skapa en institutionell reform där Europa talar med en röst, närmare bestämt med en röst som är parlamentariskt kontrollerbar och vars budget är parlamentariskt kontrollerbar, dvs. med en röst som kommer från kommissionen, även om en sådan kommissionär för utrikesfrågor självklart bör ha en särskilt legitimitetsbindning till rådet.
Men att bygga upp de dubbla strukturer som man nu predikar i så stora ord kostar pengar - det har ingenting att göra med de aktiva personerna i toppen, de gör ett utmärkt arbete - och 80 procent av energin slösas bort i interna maktkamper i stället för att användas till att utveckla europeiska ståndpunkter utåt. Sådan är människans natur, men jag menar att vi bör försöka övervinna detta. Snart har vi 25 medlemsstater, och då kommer det helt enkelt inte att fungera! EU måste alltså en gång för alla inse var unionens intressen ligger i dessa frågor. Jag tror att medborgarna har kommit längre än vad vi har gjort i vårt politiska agerande, och därför bör Europaparlamentet driva denna kampanj stenhårt. Medlemsstaternas regeringar försvagar Europa. Låt oss stärka Europa igen!
(Applåder från höger)

Titley (PSE)
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka kommissionär Patten för hans vänliga ord tidigare. Jag anser att vi, när vi diskuterar uppförandekoden, måste sätta in den i ett mycket tydligt sammanhang. Vi bör börja med att inse att uppförandekoden är det mest omfattande internationella systemet för kontroll av vapenexport som finns. Ingen annanstans sker ett liknande utbyte av information om överföringar av vapen. Vi måste också inse hur långt vi faktiskt har kommit. En gång i tiden sade man till oss att en uppförandekod var en omöjlighet. Sedan att en sådan, om vi hade en, inte skulle vara mer än en avsiktsförklaring. Sedan att eventuella årsrapporter inte skulle offentliggöras. Och sedan att parlamentet aldrig skulle rådfrågas om sådana årsrapporter. Allt detta har skett, och vi ser att koden, i tillämpningen, har utvecklat sin egen inbyggda dynamik. Den tar följaktligen i själva verket medlemsstaterna längre än de i början ville gå när de ganska misstänksamt inledde arbetet med en uppförandekod. Vi bör inse det och sätta in all vår kritik i det sammanhanget.
Tillämpningen av koden får medlemsstaterna att gå mot ökad dialog, ömsesidig förståelse och större konvergens. Vad som fascinerar mig är att de årliga rapporterna visar att vi gör framsteg med just de frågor som Europaparlamentet har tagit upp. Vi har ofta krävt att åtgärder skall vidtas i fråga om vapenmäklarverksamhet, och vi anser att det har varit en grundläggande brist för uppförandekoden att den inte har omfattat den frågan. Det gläder oss därför mycket att det i den tredje årliga rapporten sägs att rådet har enats om riktlinjer för att kontrollera vapenmäklare, att medlemsstaterna bör överväga att registrera vapenmäklare och att de kontroller som avses i lagstiftningen bör åtföljas av påföljder. Vi välkomnar det. I rapporten sägs emellertid ingenting om när allt detta skall ske. Vi behöver en tidsplan för hur man skall gå framåt, så att alla medlemsstater vidtar åtgärder i fråga om vapenmäklare.
Vi har krävt ökad öppenhet, både på nationell och europeisk nivå, och inser att problemet med bristande öppenhet delvis beror på att olika medlemsstater samlar in information på olika sätt. Vi välkomnar därför förbättringarna i den tredje årliga rapporten, men har fortfarande invändningar när det gäller insamling och rapportering av uppgifter. Vi hoppas att det danska ordförandeskapet, mot bakgrund av dess nordiska entusiasm för öppenhet, kommer att göra framsteg på detta område under sitt halvår.
På nationell nivå välkomnar vi det faktum att man i den tredje årliga rapporten tillkännager att en standardblankett har utarbetats i syfte att belysa var informationen är likartad och var den skiljer sig åt. Vi skulle vilja hoppas att denna information inte används för att inskränka informationen till den minsta gemensamma nämnaren, och vi bör arbeta med bästa metoder på detta område. Enligt uppförandekoden bör en medlemsstat som utfärdar en licens för en transaktion som i huvudsak är identisk med en transaktion som tidigare har fått avslag i en annan medlemsstat samråda med den staten. Vi har aldrig blivit på det klara med vad som avses med ?identisk transaktion?, så vi välkomnar uppgiften i den tredje årliga rapporten att begreppet kommer att ges ?en vid tolkning? - även om vi fortfarande inte är på det klara med vad som avses. Tills vi blir på det klara med detta, kommer det att råda avsevärd osäkerhet om ?no undercutting?-regeln [att en licens inte får beviljas efter ett tidigare avslag]. Jag anser att vi bör fråga oss om transaktionerna har identiska konsekvenser. Om så är fallet rör det sig om en identisk transaktion, och det skulle vara intressant att veta om samråd verkligen ägde rum i samband med den osannolika historien med belgisk export till Nepal.
Vi har i alla händelser begärt att dessa diskussioner skall vara multilaterala, inte bilaterala. Vi välkomnar därför antydningarna om att diskussionerna kommer att vara multilaterala i de fall det inte råder enighet om huruvida en licens bör beviljas. Vi skulle vilja hoppas att detta kommer att utvidgas, även om vi inser de svårigheter det innebär. Vi har också begärt att större ansträngningar skall göras i fråga om certifiering av slutanvändare och välkomnar följaktligen det faktum att Coarmgruppen arbetar i den riktningen. Vi skulle vilja se en Europaomfattande databas upprättas, eftersom en sådan skulle underlätta för mindre länder, som finner certifiering av slutanvändare och uppföljning särskilt besvärligt.
Vi har dessutom begärt att åtgärder skall vidtas i fråga om licenstillverkning utomlands och välkomnar även här det faktum att den tredje årliga rapporten innebär framsteg i rätt riktning. Vad vi skulle vilja se är emellertid ett förtydligande av uppförandekodens villkor för export av vapen till instabila områden. Exakt hur - särskilt när det gäller uppenbart instabila områden, som Indien och Pakistan och tvisten i Kashmir, eller situationen i Mellanöstern - tolkar medlemsstaterna dessa villkor?
Jag skulle slutligen vilja säga att den tredje årliga rapporten är ett enormt steg framåt, men att mycket i den, vid en närmare granskning, handlar om ord och avsikter snarare än åtgärder. Mina slutsatser är följande: vi har kommit en bra bit på vägen och mycket har gjorts, men mycket mer återstår att göra.

von Wogau (PPE-DE)
Herr talman, ärade kolleger! På toppmötet i Helsingfors kunde man få känslan av att vi faktiskt befinner oss på väg mot en gemensam europeisk försvarspolitik. Stats- och regeringscheferna satte upp ambitiösa mål, och under de första månaderna kunde man utgå från att målen skulle kunna nås förhållandevis snabbt och inom angiven tidsram.
Men i dag kan vi konstatera att vi nu, strax innan den uppsatta tidsfristen går ut, inte på långa vägar tycks nå dessa mål. När man nu föreslår att Nato skall bygga upp och inrätta en militär krisstyrka, då ser vi tydligt att även våra amerikanska vänner har tappat tron på att EU skall fatta de nödvändiga besluten. Detta borde få oss att göra ett nytt försök i samma riktning, för EU:s krisstyrka är enligt min mening ett viktigt steg även när det gäller att säkra freden i EU:s närområde.
Så till de gemensamma bestämmelserna för vapenexport. Jag vill tacka vår kollega Titley för det utmärkta betänkandet. Vi har gemensamma bestämmelser för vapenexport, vi har en gemensam kod, en uppförandekod, men reglerna tolkas olika. Vi har nyligen varit med om att export förbjöds i en medlemsstat för att sedan tillåtas i en annan. Så får det inte gå till, visst behöver vi gemensamma bestämmelser, men även tillämpningen av bestämmelserna måste vara gemensam. Förmodligen räcker det inte med en uppförandekod, utan bestämmelserna måste förankras i lag.
När vi talar om vapenexport befinner vi oss på väg mot en gemensam marknad även på försvarsområdet. När vi talar om förflyttning av militär utrustning inom Europeiska unionen och exportbestämmelserna dessvärre inte tillämpas, är det viktigt att denna förflyttning underlättas. Samtliga 15 EU-länder är ju en värdegemenskap av demokratiska stater. Därför anser jag att detta är möjligt, och därmed blir det också möjligt att genomföra de viktiga besparingar som de sakkunniga beräknar till 240 miljoner euro om året.
Låt mig slutligen peka på vikten av demokratisk kontroll på detta område. Av samma skäl skulle jag önska att debatten rönt större uppmärksamhet. Om man inte enbart talar om utrikespolitik, utan även om försvarspolitik, då talar man om krig och fred. Endast demokratiskt valda parlament kan fatta beslut i sådana frågor. För närvarande är det framför allt våra kolleger i de nationella parlamenten som bär denna börda på sina axlar, men ju mer den europeiska politiken utvecklas, desto viktigare blir det att Europaparlamentet övertar denna avgörande uppgift.
(Applåder)

Menéndez del Valle (PSE).
Herr tjänstgörande ordförande i rådet! Jag anser uppriktigt sagt att Ariel Sharon inte vill ha politiska alternativ, utan bara militära: han har återigen tillämpat oproportionerligt våld.
Man måste naturligtvis ta avstånd från de palestinska självmordsattentaten - det anser vi alla - men vad har Sharon gjort under de perioder då inga attentat har genomförts? Vi måste minnas hans krav i juni 2001: en vecka utan våld innan man skulle göra politiska eftergifter. I december 2001 hade man tre lugna veckor, under år 2002 sex veckor: har Sharon gjort någon politisk gest vid dessa tillfällen? Nej, men under dessa sex veckor av lugn har Shahal dödat dussintals palestinier. Jag frågar rådet, här och nu, om detta inte är ett dåligt tecken.
Sharon har genomfört militära attacker vid avgörande tidpunkter i syfte att upphäva de perioder då inga självmordsattentat genomförs. Den senaste gången när alla palestinska grupper efter påtryckningar från Arafat övervägde möjligheten att stoppa självmordsattackerna mot civila i Israel, var Sharons politiska svar att bombardera en hel byggnad i Gaza och döda dussintals personer, däribland elva barn.
Sharon - och detta måste vi ha klart för oss - har aldrig gjort politiska eftergifter, förutom de eftergifter som han tvingats göra, eftersom han inte vill ha fred. Sharon vill pacificering, förödmjukelse, han vill att palestinierna kapitulerar, men inte en verklig och rättvis fred.
Herr tjänstgörande ordförande i rådet, situationen för Arafats fysiska säkerhet är oerhört allvarlig. Israel - närmare bestämt Sharon -trampar på den palestinska identiteten och situationen är allvarlig för hela området, eftersom Sharon kommer att gå vidare med sin krigiska taktik till dess att han sammankopplar den med invasionen av Irak, som Förenta staterna ensidigt har beslutat om, och då kommer Sharon att utnyttja tillfället att definitivt göra sig av med alla rester av Osloprocessen, de modigas fred.
Kommer unionen då fortfarande att begränsa sig till att uttrycka sin djupa oro över vad som pågår?
(Applåder från vänster)

Malmström (ELDR).
Herr talman! I betänkandet av Brok diskuteras de framsteg som har gjorts inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det har förvisso gått framåt, men det återstår mycket att göra, precis som föredraganden säger. Utrikespolitiken är ett av de viktigaste områdena där vi verkligen behöver ett starkt europeiskt samarbete. Bara genom ett konsekvent agerande och en enhetlig röst kan EU spela en roll på den internationella arenan.
För oss liberaler är det viktigt att utrikespolitiken bygger på en tydlig strategi, präglad av försvar för demokrati och mänskliga rättigheter, respekt för internationella konventioner, fri handel, konflikthantering och samverkan med andra nationer och organisationer. Vi måste vara tydliga i våra krav och värderingar. Om den berömda människorättsklausulen skall ha någon trovärdighet, är det viktigt att finna verktyg för hur den skall användas. Om vi inte aktiverar människorättsklausulen, trots de fasansfulla övergrepp som sker mot mänskliga rättigheter i de länder vi har partnerskap med, kommer klausulen bara att väcka löje.
För oss liberaler är insynen i utrikespolitiken också viktig. Folkvalda och allmänhet måste i så stor utsträckning som möjligt kunna följa och kontrollera vad som händer. Givetvis finns det undantag, men min grupp är inte helt nöjd med den överenskommelse som man har gjort när det gäller tillgång till utrikesdokument.
Herr talman! Det finns mycket bra att säga om Broks betänkande. Min grupp står också helt bakom Titleys betänkande.
Låt mig avslutningsvis säga att vi visst är oense med den amerikanska förvaltningen om mycket, och vi har kritiserat den ofta i denna kammare. Den antiamerikanism som ibland kommer fram här ekar dock något innehållslöst, då den bara används som alibi för att dölja våra egna misslyckanden när det gäller en tydlig och gemensam politik beträffande t.ex. Irak och Mellanösternfrågan.

Morgantini (GUE/NGL).
Jag talade med mina kolleger, och några sade: ?Vi håller inte med Bush, men om vi måste välja mellan Saddam och Bush, skulle vi välja Bush?. Jag tror i stället att det finns en annan väg som vi måste gå, mellan att döda och att dödas. Detta är inget filosofiskt uttalande, det handlar om politisk strategi: strategin att leva. Valet av Bush och det preventiva kriget leder oss i stället till en pax romana: de kallade det fred och de skapade en öken. Efter 1945 säger vi européer: ?Aldrig mera krig!?. Detta är den strategi som vi måste följa, men med värdighet, för även vår värdighet kränks när man ljuger som man gör för närvarande. Saddam borde naturligtvis ersättas, men även hans folk måste förändras. Vi skall stödja demokratin i det landet. Vi skall se till att man följer FN:s resolutioner. Men vi bör också se till att FN:s resolutioner inte bara följs av Saddam, utan också av Israel, som har låtit bli att följa hundratals förklaringar och resolutioner.
Hur länge - detta frågade sig kommissionär Patten - hur länge skall död och lidande fortsätta för palestinier och israeler? Javisst, hur länge? Jag tror det fortsätter så länge som man gör uttalanden som det som gjordes i dag av rådets ordförande. Så länge som man fortsätter på det viset innebär det död och lidande för palestinier och israeler, för det är tydligt att Sharons politik är en kriminell politik, som håller på att förstöra hans eget folk och det palestinska folket. Men det är inte bara våldet och grymheten som oroar mig, det är det politiska valet att kolonisera ett land: under dessa dagar, medan alla har uppmärksamheten riktad mot belägringen av Muqata erövrar Sharon nytt territorium i Rafah, och i Kalandria öppnar han flygplatsen igen på det egna territoriet. Det som pågår är ett kolonialkrig.
För fredens skull är det nödvändigt att lyssna till de israeler och de palestinier som säger tydligt ifrån att det är den militära ockupationen som är orsaken till den uppkomna situationen, och vi kan sannerligen inte fortsätta på det här viset.
Jag är verkligen upprörd och detta smärtar mig djupt. Vi är nämligen alla ansvariga, även jag, för det som händer i Mellanöstern och för att dödandet fortsätter i det området.
(Applåder från vänster)

Maes (Verts/ALE).
Herr talman! Den tid vi har till vårt förfogande räcker inte för att både gratulera våra föredraganden, Brok och Titley, och berätta vad vi alla är överens om. Jag måste begränsa mig, men jag vill säga att instämmer helt med många av de föregående talarnas rop från hjärtat. Vad freden beträffar är vi alla överens. Ibland har vi våra betänkligheter vad beträffar metoderna och sätten att åstadkomma den och framför allt vill vi inte acceptera de nödvändiga konsekvenserna. Vi har nämligen ingen gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och det behöver vi i första pelaren med medinflytande i parlamentet.
Med detta sagt vill jag framför allt säga något om Titleys betänkande om vapenexporten. Även i sin motivering har herr Titley tydliggjort vilka problempunkterna är som sysselsätter oss för ögonblicket.
Jag skulle framför allt vilja begränsa mig till problempunkten med avseende på den uteblivna tillämpningen. Till att börja med uppförandekoden, den existerar, men den är inte bindande. Inte på europeisk nivå och heller inte i våra länder. Olika länder måste fortfarande innefatta denna uppförandekod i sin egen lagstiftning och tillfoga nödvändiga straffmått. Men jag vill framför allt peka på det faktum att till och med ett land som Belgien, som innefattar denna uppförandekod i en lag - och den lagen höjer vi till skyarna här - överskrider den lagen dagligen. I Belgien exporteras vapen till länder som Nepal, samtidigt som exempelvis Tyskland hade vägrat göra det. Och det är emot uppförandekoden. Jag vill fästa uppmärksamhet vid att Belgien exporterar vapen till Pakistan, till Indien, till en mängd av dessa så kallade känsliga länderna. Och här kommer vi till den punkt som herr Titley anmärkt på. De känsliga länderna är de kinkigaste, men de är också de bästa kunderna ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Musumeci (UEN).
Herr talman! Sedan vår senaste debatt om läget i Mellanöstern, som ägde rum i denna kammare i maj, har de politiska utsikterna verkligen blivit dystra. Litet mindre än en timmes flygresa från min hemtrakt Sicilien fortgår obevekligt det drama som berör två folk som är bundna till oss med vänskapsband, med historiska, kulturella och kommersiella band. Ordförande Arafat är fortfarande inlåst i sitt högkvarter som reducerats till ett ynkligt betongskjul, utan att kunna röra sig fritt. De islamiska terroristerna fortsätter sin blodiga hantering i Israels städer och slår urskillningslöst till mot civilbefolkningen.
I Europa är vi alla överens om nödvändigheten av att skapa två fria och självständiga stater och vi är alla överens om att endast detta åter kan skapa fred i det heliga landet. Men vilken trovärdighet förtjänar Europa? Mina landsmän frågar mig: ?Vilken trovärdighet kan man räkna med, i egenskap av Europaparlamentsledamöter? Hur skall man kunna bli en verklig Europavän om detta Europa fortsätter att stå passivt och oberört inför ett folkmord som pågår ett fåtal kilometer från oss? Hur kan man låta bli att utlysa en stor internationell konferens med Europeiska unionen, Förenta staterna, Ryssland och FN om den palestinska frågan och om att skapa två olika stater, så som den höge representanten för GUSP har krävt??
Utan ett politiskt och diplomatisk stöd och utan det ekonomiska stödet från Europeiska unionen så kommer man aldrig att kunna befria dessa båda folk från terror och hat. Låt oss se till så att bilden av Europeiska unionen, unionens substans, verkligen utgörs av konkret handling, enighet och samförstånd.

Berthu (NI).
Herr talman! Rådet och kommissionen återgav i sina uttalanden om Mellanöstern en stor del av den fredsplan som utarbetats av Europeiska unionen, och som våra partner i fyrklövern Förenta staterna, Ryssland och FN har tagit till sig.
Vi anser att den väg framåt som på detta sätt utarbetats mot en samexistens för två stater förtjänar största möjliga intresse, men vi fruktar att den inte kommer att tillämpas bättre än de tidigare planerna, eftersom den saknar en konkret utgångspunkt. För att påbörja processen, för att den israeliska armén skall utrymma de ockuperade områdena, måste självmordsattentaten, som hindrar allt, samtidigt och verkligen upphöra. Men det är inte bara det att attentaten fortsätter, utan terroristerna har bara utgjort föremål för ett halvhjärtat fördömande från den palestinska myndigheten, även om de inte uttryckligen skyddas.
Vi begär följaktligen en vishetspolitik, som börjar med att man sätter ett verkligt stopp för halvmesyrerna gentemot terroristerna. Vi begär ett tydligt fördömande av Hamas och Islamiska Jihad, och därpå följande åtgärder. Och vi begär också att den palestinska myndigheten skall reformeras och göras ansvarig, i brist på vilket den oumbärliga dialogen, herr talman, inte kommer att kunna återupptas.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman, ärade rådsmedlemmar, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag ansluter mig till dem som har uttryckt sin oro över den fysiska och moraliska belägring som ledaren för den palestinska myndigheten, Yassir Arafat, lever i. Det är uppenbart att denna politik varken bidrar till att minska terroristattentaten - utan tvärtom stimulerar och stegrar dem - eller till demokratiseringen av den palestinska myndigheten, som skulle hålla parlaments- och presidentval i januari nästa år, och den bidrar inte heller till sökandet efter utvägar till den smärtsamma situation som råder i regionen.
Herr talman! Jag anser att vi måste be rådets tjänstgörande ordförandeskap att det tydligt och klart begär att man reder upp situationen. Det är nödvändigt att detta sker genom att belägringen av ordföranden i den palestinska myndigheten upphör och att resolutionerna från Förenta nationerna följs. Herr talman! Europeiska unionen måste klart och tydligt kräva att Förenta nationernas resolutioner följs.
Herr talman! Det är även absolut nödvändigt med en vapenvila som gör det möjligt för den palestinska myndigheten att kontrollera terroristattackerna. Det är sarkastiskt att säga att ordföranden i den palestinska myndigheten måste kontrollera terrorismen när han just nu bara kämpar för att överleva.
Jag anser även att det är absolut nödvändigt att införa en rad åtgärder med syfte att det israeliska militära förtrycket skall upphöra, som orsakar oräkneliga offer, av vilka de flesta är civila.
Herr talman! Endast på grundval av dessa premisser kommer initiativen från kvartetten, en eventuell fredskonferens för regionen och Europeiska unionens önskan om fred, förståelse, enighet och försoning att segra i regionen.
(Applåder)

Lalumière (PSE).
Herr talman! Mitt anförande syftar på intet sätt till att motsäga våra kolleger Broks och Titleys utmärkta betänkanden, som jag, liksom deras muntliga inlägg, ger mitt godkännande. I dessa betänkanden betonar man med rätta de framsteg som gjorts sedan ett år på området för den gemensamma utrikes och säkerhetspolitiken och den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP), med till exempel inrättandet av ESFP:s organ, kampen mot terrorismen och konfliktförebyggande. Jag tänker på Balkan och på hanteringen av vissa kriser.
Men vid sidan av dessa framsteg måste man konstatera att den allra senaste perioden inte har varit lysande. Europas röst är ofta ohörbar. Det har flera talare redan sagt er, herr rådsordförande. Jag skall ge några exempel. I Afghanistan, på det militära området, har Europeiska unionen varit frånvarande, även om medlemsstaterna har varit närvarande. På det civila planet har unionen än en gång bistått med humanitärt bistånd och viktigt material, men dess politiska roll har förblivit mycket diskret. I Irak kan unionen berömma sig för att, inför de amerikanska avsikterna, ha påmint om den roll som FN borde spela. Men vad kan vår höge representant göra inför de skilda ståndpunkterna hos ministerrådets medlemmar?
Herr rådsordförande! Vad gör ni själv i dag på Europeiska unionens vägnar? Ni har inte föreslagit något alls! Och vad sker med vår stora medelhavspolitik, inte bara i Mellanöstern, utan i Maghreb och Mashrek? Det är inte här som vi kommer att svara på frågan om vad som skall göras.
Avslutningsvis skall jag helt enkelt göra ett påpekande: GUSP och ESFP är mellanstatliga politikområden. Än en gång visar denna metod sina begränsningar. Om våra regeringar framhärdar i sin oenighet eller väljer att vara tysta eller att inte agera, om unionen därför inte varken har någon verklig utrikespolitik eller någon verklig säkerhetspolitik, måste man byta metod och kanske övergå till gemenskapsmetoden. Svaret ligger först och främst i era händer, mina herrar ministrar. Men som ni sade, herr kommissionär, ersätter inget den politiska viljan.
(Applåder)

Van Hecke, Johan (ELDR).
Jag skulle framför allt vilja gratulera kollega Titley, för precis som EU-koden från 1998 var ett viktigt steg mot en tydligare och enhetligare europeisk politik, så utgör också Titleys efter varandra följande betänkanden ett konstruktivt och viktigt bidrag från parlamentet för att komma fram till en bindande europeisk uppförandekod. Hur viktig den koden är har det nyligen visat sig i mitt land, Belgien, där en minister fick lämna sin post på grund av en vapenleverans till Nepal. I förbigående skulle jag vilja säga att jag beklagar att ett antal gröna kolleger angriper detta betänkande för interna politiska målsättningar och att det förvånar mig, kollega Staes, att de lägger fram ändringsförslag i vilka de fördömer den belgiska regeringen samtidigt som deras gröna kamrater godkände beslutet i regeringen.
Men långt mer fundamentalt är att den belgiska regeringen har uppgett att den vill innefatta uppförandekodens bestämmelser i den nationella lagstiftningen varigenom koden även blir juridiskt bindande. Jag hoppas att andra medlemsstater kommer att följa det här exemplet. På så vis kan vi undvika att vapenbeställningar som vägras av ett land tillåts av ett annat land. För övrigt tar kollega Titley med rätta upp den existerande belgiska lagen om vapenhandel som exempel i sitt betänkande. Den lagen stipulerar stränga straff för människor som bedriver handel med vapen utan tillstånd.
Men problemet ligger inte endast i ursprungslandet. Det infinner sig främst i fråga om slutmålet. I veckan tillkännagav ett välkänt forskningscentrum i Bryssel att hälften av alla vapentransaktioner inte fullgör de lagliga förpliktelserna med avseende på ankomstcertifikatet. Det finns således ett akut behov av ett heltäckande kontrollsystem för slutmålet. Det är av avgörande vikt, herr talman, att veta vems händer vapnen slutligen kommer att hamna i. Annars har den europeiska uppförandekoden, hur goda avsikterna än är, ingen mening.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill också gratulera Titley till hans betänkande och ge mitt stöd åt såväl betänkandet som åt det Titley nämnde i sitt framförande angående det fortsatta arbetet inom detta område. Däremot ser jag en rad problem när det gäller Broks betänkande. Det innehåller enligt min uppfattning fantastiskt många både nyttiga och viktiga punkter men präglas av en felaktig avvägning. Tyngdpunkten har i alltför hög grad lagts på den militära säkerhetspolitiken, medan den civila och ekonomiska säkerhetspolitiken hamnar i skuggan. Detta anser jag är en felaktig prioritering, eftersom det faktiskt är precis inom detta område som Europeiska unionen har en unik möjlighet och enastående resurser. Man kan säga att en fullständigt öppen arena nu ligger framför oss inom detta område. Förenta staterna prioriterar ensidigt den militära säkerhetspolitiken. Vår styrka ligger i att ta oss in på detta område. Vi skall utnyttja våra handelsavtal, våra många kontakter osv. i kampen för fred, mänskliga rättigheter och demokrati. Tyvärr har mitt eget land bidragit till att en del av dessa möjligheter inte kunnat utnyttjas genom att t.ex. inte vilja delta i en omförhandling av associeringsavtalet med Israel. Det är detta associeringsavtal som Israel bryter gång på gång. Slutligen undrar jag när det gäller Irak var bevisen finns för att Irak har massförstörelsevapen? Nu har jag studerat det hav av rapporter som upprättats. Jag har läst dem mycket noga. Världens mest framstående underrättelsetjänster har arbetat uteslutande med detta ärende, men det finns inte skuggan av bevis. Vad beror det på?

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill säga något om Broks betänkande, som innefattar många bra punkter. Den föregående talaren påpekade samma sak, för det innehåller också ett antal oerhört problematiska punkter. Jag vill belysa två av dem.
Den första punkten är punkt 20 i Broks resolution. Där står det att EU endast är trovärdigt om försvarsbudgetarna höjs. Kolleger! Här begås ett allvarligt tanke- och analysfel. Alla EU-länders totala utgifter för försvar och säkerhet uppgår till 50 procent av Förenta staternas utgifter. De därmed skapade möjligheterna uppgår emellertid bara till 10 procent. Det innebär att det är av avgörande vikt att samarbetet och effektiviteten förbättras. Med andra ord: EU kan göra mycket mer för samma pengar. Och därför är min grupp också fullkomligt övertygad om att en höjning av försvarsutgifterna inte är nödvändig, ekonomiskt omöjlig och politiskt fullkomligt oönskad.
Den andra punkten gäller Yiannitsis kommentar, ordföranden för rådet för säkerhet, vilket naturligtvis är något annat än säkerhetsrådet. Ni har tyvärr blivit tvungen att upprepa vad många av era föregångare har sagt här, nämligen att man ännu inte kommit fram till någon kompromiss i fråga om Europeiska unionens bruk av Natomedel. Jag säger det lite annorlunda: antingen sätter sig Grekland emot eller så sätter sig Turkiet emot eller så sätter de sig båda emot. Jag ber er, herr minister, bespara oss alla ett misslyckande på den här punkten. Nödvändigheten av gemensamma EU-åtgärder har aldrig varit så stor, och inte heller stödet från befolkningen - ni nämnde det själv - har någonsin varit så stort. Var snäll att överträffa er själv. Visa att ni, att Grekland - och det gäller även för Turkiet - inte är fångar i det förflutna. Ni, Grekland, kan vara EU till stor hjälp, men också till ingen hjälp alls. Valet är ert.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! I fråga om Broks betänkande förblir jag tveksam till behovet av att formellt upprätta en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP) eller en europeisk säkerhets- och försvarspolitik (ESFP). Jag föredrar att ha kvar en nationell utrikespolitik och arbeta genom Nato.
Den senaste tidens händelser rörande Irak har rest frågetecken kring GUSP:s livskraft. Likväl ser jag konstruktivt på EU:s verklighet, och jag erkänner den positiva roll Javier Solana har spelat, genom ?Mellanösternkvartetten?, för att främja fred på lång sikt mellan Israel och Palestina. Jag stöder också särskilt Rysslands roll som vår strategiska partner. Likväl stöder jag den höge representantens roll som ett mellanstatligt sändebud och vill inte se dessa centrala områden bli gemenskapsbaserade. Vidare stöder jag Förenta staternas målsättning att befria världen från det hot Saddam Hussein utgör.
Jag var ansvarig för det ändringsförslag som tog upp den allvarliga frågan om organiserad brottslighet på Balkan. En stor fördel med EU:s utvidgning på lång sikt är medtagandet av länder som, till exempel, Ukraina, vars önskan att gå med i EU kommissionen tråkigt nog ignorerar. Utvidgningen kommer att knyta dessa länder till väst, uppmuntra ekonomiskt välstånd och möjliggöra en mycket mer samordnad kamp mot brottslighet och olaglig invandring när organisationer som Europol har ett formellt mandat.
Jag intresserar mig även för Indien, som utan tvekan är en av flera potentiella stormakter som just nu genomgår en inre förändring. Med ekonomisk avreglering erbjuder Indien en växande marknad för EU:s företag. Som en mångkulturell sekulär demokrati i en i övrigt orolig region är landet en källa till stabilitet med en kärnvapenpolitik enligt icke-angreppsprincipen. Det är ett bålverk mot framväxande extremism, särskilt regionala islamistiska tendenser, som de som ådagalagts av den senaste tidens attacker mot kristna och västerländska mål i Pakistan. Dessa visar på en okontrollerad framväxt av religiös fanatism i det landet, trots president Musharrafs retorik. Så sent som i går dödades tragiskt nog 34 hinduer i en islamisk terrorbombattack mot ett hinduiskt tempel i Gujarat.
Jag instämmer inte med alla mål i Broks betänkande men förblir en intresserad iakttagare av den revolutionerande förändringen från stadsstaten för 2 000 år sedan, till 1800-talets nationalstat och till dagens europeiska union av medlemsstater.

Poos (PSE).
Herr talman! Historikerna kommer säkerligen att ta fasta på att förbundskansler Gerhard Schröders nej till kriget var startsignalen för en verklig europeisk utrikespolitik. Schröder har haft modet att säga högt, inför president Bush, vad den stora majoriteten av medborgarna tänker. Hans nej markerar Europas frigörelse från Pentagons imperialistiska frestelse. Detta förebyggande och avskilda krig hade varit orätt, eftersom det, utan godkännande från FN:s säkerhetsråd, skulle ha gett Europa politiska motgångar och allvarliga ekonomiska bakslag; det skulle ha omfattat hela arabvärlden; det skulle heller inte längre ha ägt rum i Israels intresse, som kriget för lång tid framåt skulle ha förvandlat till en belägrad fästning.
Det främsta offret skulle emellertid ha varit det palestinska folket. I dag är detta folk omringat, instängt och utsvält i sitt stora utomhusfängelse. Enligt analysen från den luxemburgska kommittén för en rättvis fred i Mellanöstern, skulle detta krig ha utsatt palestinierna för allvarliga faror. Den bästa hypotesen skulle ha bestått i ett avsevärt ökat förtryck; och den sämsta i ett genomförande av Sharons avsikter, en omfattande befolkningsförflyttning, en kolonisering av de ockuperade områdena och helt enkelt Israels annekterande av dessa områden. Förberedelserna inför förtrycket var redan så långt framskridna att Sharon satte in sina bulldozrar, till och med i frånvaron av ett angrepp mot Irak. Det hade räckt med att världen vänt bort sin blick.
Herr talman! Om några månader kommer FN:s inspektörer att avslöja för oss om Iraks vapenarsenal är verklig eller påhittad. Då kommer det fortfarande att finnas tid, och jag vänder mig till er, herr rådsordförande, att fullständigt genomföra säkerhetsrådets resolution 687/91, i vilken det betonas att Iraks nedrustning utgår från ett initiativ med syfte att skapa en zon i Mellanöstern som är fri från massförstörelsevapen och bärraketer. Den nya världsordningen, som president Bush den äldre tillkännagav efter kriget i persiska viken, glömdes fort bort.

Schroedter (Verts/ALE)
Herr talman! Låt mig uttala mig om min kollega Titleys utmärkta betänkande. Att stoppa vapenleveranser och licenser hör ju som bekant till de mest effektiva konfliktförebyggande åtgärderna, vilket för övrigt även gäller i Mellanöstern. Om man tar sig en titt i siffrorna över hur mycket som levererades till Mellanöstern förra året, behöver man egentligen inte bli särskilt förvånad över mycket av det som sker.
Även om ett av EU:s mål är att prioritera konfliktförebyggande åtgärder - detta är ju billigare än att i efterhand få slut på militära strider - fortsätter man glatt att exportera till konfliktområden. Belgien levererar eldvapen till inbördeskrigets område Nepal, Förenade kungariket bryter mot villkor 3 i koden genom att leverera bildskärmar för stridsflyg, och Sverige, Frankrike och Förenade kungariket bryter mot nummer 4 i koden genom att leverera tung militär utrustning till Indien, utan att behöva räkna med konsekvenser. Det är just det som är kodens svaghet, att den inte är bindande och inte utfärdar sanktioner mot dem som ändå levererar vapen till konfliktområden.
Det är inte konstigt om skattebetalarna klagar på att EU å ena sidan betalar utvecklingsbistånd till dessa länder för att sedan å andra sidan förstöra dem med sitt eget krigsmateriel. Därför måste uppförandekoden konstrueras så att den verkligen sätter stopp för vapenleveranser till krisområden. Detta måste vara vårt mål!
(Applåder)

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! Målet för politiken i fråga om Irak är inte att undvika krig till varje pris och inte heller bara att se till att vapeninspektörerna kan återvända. Målet är att avväpna Saddam Husseins regim så att han inte längre utgör ett hot för oss eller, för den delen, för sina grannar i regionen. Vi borde ha handlat tidigare. Till följd av händelserna den 11 september har vår känslighet för potentiella hot ökat. Om vi lät Saddam hållas, vad för slags meddelande skulle det sända till andra med onda avsikter?
Min kritik mot den brittiska regeringen är att den har väntat alltför länge med att utkämpa striden om den allmänna opinionen och att dess försök att bygga en koalition av politiskt stöd bland européerna helt klart har gått dåligt. Exemplet Irak visar ännu en gång hur skör den gemensamma säkerhetspolitiken i Europeiska unionen är och bekräftar, inte helt oväntat, att Europeiska unionens medlemsstater har vitt skilda intressen.
Till skillnad från Poos ser jag inte Schröder som min talesman. Vissa ledamöter i denna kammare har en reflexmässig antiamerikanism. Jag hade hoppats att de alla i stället skulle vara motiverade av behovet av att öka den västerländska säkerheten i en farlig värld. Detta kräver ett starkt och obestridligt partnerskap med Förenta staterna.
Broks betänkande avslöjar en helt annan uppsättning motiv. Allt går ut på att ge Europeiska unionen befogenheter och att främja Europeiska kommissionens roll i synnerhet. Jag ogillar detta. Det har ingenting att göra med att öka våra medborgares säkerhet. I går i Warszawa välkomnade Natoländernas utrikesministrar förslag om en styrka för militära ingripanden inom ramen för Nato. 20 000 man kommer att användas för kortvariga, högintensiva stridsuppdrag. Styrkan skulle komplettera andra, redan befintliga, Natoinsatsstyrkor och vara en verklig drivfjäder för andra Natoallierade än bara amerikanerna och britterna att ställa ett litet antal välutbildade och välutrustade soldater till förfogande för akuta uppgifter runtom i världen.
De europeiska länderna bör glömma den distraherande och från Nato skilda europeiska snabbinsatsstyrkan och i stället koncentrera sig på att förbättra den militära förmågan att delta i alliansuppdrag.

Souladakis (PSE).
Herr talman! En opartisk åskådare som registrerar de nuvarande kriserna skulle lägga märka till att det råder ett spänt förhållande omkring Irak och i ett andra område i Mellanöstern. Han skulle också lägga märka till att den europeiska politiken i grunden inom båda områdena är iögonfallande eftersom den är obefintlig. Innebär det att vi inte har någon profil? Om vi tittar på andra områden i världen, har vi en mycket stark profil. Dessa områden har dock samtliga något gemensamt. I de fall då vi har ingripit i kriser har vi inte ingripit varken för att skapa eller att lösa en kris, utan vi har endast ingripit för att hantera den.
Ändå var Europeiska unionen inblandad vid det enda tillfälle i Mellanöstern då framsteg gjordes, i avtalet mellan Arafat och den mördade premiärministern Rabin. Vad bevisar då detta? Att vi behöver lägga mer arbete på att bygga upp Europeiska unionens tredje pelare. Den tredje pelaren behöver en listig plan som definieras genom ett antal allmänna principer som vi alla är eniga om.
Vilka är dessa allmänna principer? Till att börja med en respekt för den europeiska politiska kulturen. För det andra en respekt för den internationella rätten. För det tredje en balans i relationerna mellan maktcentrumen på världskartan. För det fjärde en insikt om det faktum att en gemensam säkerhets- och försvarspolitik kräver ett minsta mått av politik inom andra sektorer. Jag skulle till exempel vilja fråga kommissionären vad som sker härnäst med Galileo? Vad sker härnäst med Europeiska unionens berömda gemensamma hangarfartyg, trots det faktum att det inte har något att göra med Europeiska unionen? Detta sagt anser jag att viktiga framsteg har gjorts, men att mer måste göras, eftersom en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik utgör en ingående del i den ekonomiska utvecklingen och i freden och i alla andra typer av utveckling. Jag anser att Brok i sitt betänkande ger relativt mildrade ramar för en militär insikt och vi kommer sakta att tvingas etablera denna på en fastare grund, med en tydlig riktning och med internationell fred, säkerhet och samarbete som målsättning.

Staes (Verts/ALE).
Herr talman, kolleger! Till att börja med beklagar jag att den nya liberalen Johan Van Hecke fortfarande har kristdemokratiska drag. Efter hans försonliga tal ber jag honom att under omröstningen lyssna till sitt samvete och inte VLD:s partidisciplin. Kolleger! Jag instämmer helt med föredragande Titleys kommentar att det absolut finns ett behov av en multilateral diskussion sedan en medlemsstat har vägrat ett tillstånd. Vad den här saken beträffar förespråkar jag ett godkännande av ändringsförslagen 1 och 7, som försvårar praktiken att bjuda under, s.k. undercutting. Med rätta, kolleger, höjs röster för att uppförandekoden måste bli absolut bindande. Om detta handlar våra ändringsförslag 2 och 8. Med anledning av Nepalkrisen kommer den belgiska regeringen äntligen att omsätta uppförandekoden i nationell lagstiftning. Får jag, kolleger, uppmana de övriga 14 regeringarna att slutligen följa det belgiska exemplet.

Stockton (PPE-DE).
Herr talman! Förr brukade man säga att krig är något alltför viktigt för att överlåtas på generaler. Jag är rädd att försvar i dag är något alltför viktigt för att överlåtas på politiker. Jag fruktar att politikerna, i en förståelig men omdömeslös önskan att Europeiska unionen skall ha sin egen försvarsförmåga, kämpar på med planer som i bästa fall är önsketänkande och i värsta fall är farliga. Om planen är att spegla EMU:s ställning i förhållande till EU, påstår jag att den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken kommer att hindra Nato från att fungera effektivt och riktigt.
Jag har läst Broks betänkande, och samtidigt som det finns mycket i det - särskilt i det ursprungliga utkastet - som jag finner intressant, är jag rädd att de förslag som det innehåller kommer att skapa fler problem än de löser. Låt oss vara uppriktiga: Europas väpnade styrkor har en bedrövligt åderlåten förmåga. Europas nationella regeringar följer ingen sammanhängande eller enhetlig linje när det gäller militära operationer. Ingenting av den erfarenhet och förfining som så omsorgsfullt och noggrant har utvecklats av Nato på både det politiska och operativa planet kan skönjas i något av dessa förslag. Utan en ökning av försvarsutgifterna som skulle vara oacceptabel för våra väljare, kan Europas väpnade styrkor inte sätta i gång och genomföra någon större operation utanför sitt närområde.
Ingen kan förneka att Natos modell är vad vi bör försöka skydda, inte undergräva. Det är hög tid att premiärminister Blair slutar förspilla tiden på andra begrepp. Han bör klargöra att Förenade kungariket och de andra europeiska stater som är Natomedlemmar har en framtid endast inom Nato. Försvarspolitik är bokstavligen en fråga om liv och död - inte politikers, men soldaters, sjömäns och flygares död. Deras liv får inte sättas på spel för en mer långtgående europeisk politisk integration.

Talmannen.
Mina damer och herrar! Presidiet informerar oss om att det är i färd med att vidta åtgärder för att stoppa det oväsen som orsakas av den automatiska igångsättningen av ett säkerhetssystem som inte kan stängas av under en tid. För tillfället kommer vi alltså att tvingas arbeta under dessa dåliga förhållanden.

Swoboda (PSE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade föredragande! Det är uppenbart att Europa står vid en skiljeväg när det gäller säkerhets- och försvarspolitiken: antingen låter vi dem som förespråkar den hårda linjen, framför allt den nuvarande amerikanska regeringen, tvinga in oss på en kurs som leder till en ännu farligare kris särskilt i Mellanöstern, eller också har Europa mod och kraft att bryta denna onda cirkel.
Man kan, ja, man måste ställa sig mycket tveksam till om den förvisso avskyvärda regimen i Irak skall avsättas med militära medel. Men såväl den moraliska insikten som det politiska förnuftet motsätter sig starkt ett ingrepp i Irak så länge Israel inte är berett att ratificera FN:s resolution, så länge Israel inte är berett att låta palestinierna välja politisk ledning fritt och utan press.
De senaste händelserna visar ju att nuvarande regering - och inte staten Israel som sådan - inte är villig att göra sitt för att bryta våldsspiralen och stabilisera regionen. Hur mycket klokare och framgångsrikare vore det inte att låta kollegerna i det palestinska lagstiftande rådet utföra sitt legitima politiska arbete. Det verkar som om regeringen Sharon inte alls vill ha demokratiska beslutsstrukturer och fria val i Palestina. Varje stats självklara rätt att försvara sig mot terrorism, är bara en förevändning.
Mellanöstern är en region vars säkerhet påverkar säkerheten i Europa. Därför måste Europa värja sig mot den privata terrorn, mot olämpliga militära ingripanden från en stat och ensidiga interventioner utifrån som inte backas upp av FN-beslut. Endast så kan rätten till suveränitet och inre självbestämmande genomföras. När nu Israel allmänt har erkänts även av de arabiska staterna - decennier efter att staten Israel grundades - är det så dags också för den andra halvan av FN:s resolution i fråga, nämligen grundandet av en palestinsk stat.
Den bästa och mest framgångsrika metoden att få slut på terrorn - det bör man säga i klartext, herr rådsordförande - är att erkänna de självklara rättigheter som tillkommer varje människa och varje folk, även det palestinska folket.

Møller
. (DA) Herr talman! Jag vill tacka Europaparlamentet för debatten. Det har varit intressant att höra alla de olika inläggen och ståndpunkterna. En utvärdering av inläggen visar helt tydligt att vi behöver fler framsteg inom GUSP, vi bör i större utsträckning ha en gemensam utrikespolitik. Jag konstaterar med glädje att detta också är den slutsats man kan utläsa av Europaparlamentets betänkande och av Elmar Broks inlägg. Jag skulle emellertid vilja säga att det med tanke på att vi är femton länder som alla tycker att utrikespolitiken utgör en suverän angelägenhet är ganska tillfredsställande att vi faktiskt ändå så ofta lyckas enas om en gemensam utrikespolitik. En gemensam utrikespolitik är faktiskt mer regel än undantag. Förutsättningen för att detta skall lyckas är att vi lyssnar på varandra och skapar samförstånd, vilket vi alla strävar efter. Det stämmer att det inom utrikespolitiken förekommer olika uttalanden, men slutgiltiga beslut inom den gemensamma utrikespolitiken fattar vi normalt gemensamt. Det gäller Mellanöstern och det gäller Irak. Där är vi eniga trots att vi ofta gör olika offentliga uttalanden.
Europaparlamentet har dock rätt i sitt uttalande att vi får störst inflytande när vi står eniga. Om man åstadkommer splittring inom Europeiska unionen så mister man också inflytande. Där har parlamentet rätt.
Vi bör understryka att Europeiska unionen blivit en av de ledande aktörerna i strävandena efter att skapa fred i Mellanöstern. Jag har fått intrycket att det i viss utsträckning har förbigått Europaparlamentet att det för närvarande är den europeiska fredsplanen man arbetar efter. En sådan har vi faktiskt inte haft tidigare. Vi har haft en fransk, en tysk, en amerikansk och en arabisk, men vi har inte haft någon europeisk. Den europeiska fredsplanen ledde också till att arbetsgrupper och specialgrupper inrättades under juli månad, och dessa har gradvis fört reformprocessen framåt i Mellanöstern. Pengar som trots allt har återförts till Palestina. Arbetstagare som trots allt har tillåtits att lämna Palestina för att arbeta i Israel. Jag erkänner att jag i mitt inledningstal förmodligen gav uttryck för en alltför stor optimism och det beklagar jag. Den optimism jag känt raserades av den senaste veckans händelser, vilket även framgick av mitt tal. Jag beklagar att jag inte uttryckte mig tillräckligt tydligt med tanke på den pessimism som åter breder ut sig i Mellanöstern.
Vi kan givetvis välja att vara pessimister och låta bli att göra någonting över huvud taget. Det lättaste här i världen är att vara pessimist. Då får man alltid rätt. Vi är tvungna att ta oss an uppgifterna med optimism annars orkar vi inte arbeta vidare. Därför har vi utarbetat den fredsplan som antagits av kvartetten och som jag nämnde häromdagen nu även utgör säkerhetsrådets plan. Har Europaparlamentet upplevt detta tidigare i Mellanöstern? Det tror jag faktiskt inte. Det är tack vare ett bra samarbete med Ryssland, med Förenta nationerna och med Förenta staterna, där vi inte letar efter motsättningar utan försöker att finna en hållbar gemenskap. Som Europaparlamentet helt riktigt säger, och det instämmer jag, hela Europa och hela världen i, rör det sig om två stater, två stater som borde kunna existera vid sidan av varandra i fredligt samförstånd. Man kan förundras över att så mycket blod skall behöva utgjutas för att man skall nå fram till det resultat vi alla vet att det kommer att sluta med. Det kan inte sluta på annat sätt och därför riktar vi alltjämt en kraftig vädjan till båda parter. Vi uppmanar terroristerna att sluta med terrorn och den israeliska armén att sluta missbruka sin makt. Det är det budskap vi hela tiden för fram. Det är för övrigt samma budskap som Kofi Annan framförde vid Förenta nationernas generalförsamling häromdagen, när han sade att fredsprocessen måste drivas av hopp och av handling. Handling från palestiniernas sida, som går ut på att verkligen sätta stopp för terrorn, och hopp från Israels sida, som tydligt klargör för palestinierna att resultatet kommer att bli en palestinsk stat. I annat fall kommer man inte att lyckas stoppa terrorn.
Den europeiska politiken, ministerrådets politik, är på så sätt ganska tydlig och motsvarar således den politik som också är den globala. Jag är helt enig med Cohn-Bendit om att vi inte får glömma palestiniernas ansvar att bekämpa terrorn och vi sätter faktiskt, som några tidigare nämnt, press på båda parter. Jag talade häromkvällen en timme med Sharon om att det inte leder någon vart att utöva den belägring som nu pågår. Han uppnår inte sina mål på detta sätt och detta har påpekats mycket tydligt. Likaledes har man framfört till Arafat att han är tvungen att garantera att ingen terrorist kommer in i Israel.
Slutligen vill jag eftersom huvudämnet är Mellanöstern säga att vi även när det gäller Irak har lyckats få igenom den europeiska ståndpunkten. Den gemensamma europeiska ståndpunkten går ut på att man skall följa säkerhetsrådet och stödja säkerhetsrådet. Det betyder också att vi, allt enligt den gemensamma ståndpunkt vi antog i Helsingör, skall lyssna på säkerhetsrådet och vara villiga att tillmötesgå de önskemål säkerhetsrådet framför till oss. Det råder ingen splittring inom den europeiska ståndpunkten i den form som vi antagit den i utrikesministerkretsen. Den går ut på att vi skall följa säkerhetsrådet och det är det som givit utdelning, eftersom Förenta staterna också accepterar både att följa och att hänvända sig till säkerhetsrådet.
Till sist vill jag tacka Titley för betänkandet om uppförandekoden för vapenexport. Jag instämmer i Titleys avslutande ord om att mycket har gjorts men mycket mer återstår att göra. När det gäller den öppenhet som Titley var vänlig nog att förvänta sig av det danska ordförandeskapet, skulle jag vilja säga att denna önskan uppfyller vi väldigt gärna. Den fjärde årliga rapporten under det danska ordförandeskapet kommer att öka öppenheten genom att ge fler statistiska uppgifter och bidra med ett kompendium över antagen praxis för att visa hur koden genomförs av medlemsstaterna.
Rapporten kommer också att innehålla nya avtal om transitering, slutanvändarcertifikat och produktion av militära artiklar på licens i tredje länder. Det förhåller sig så att medlemsstaterna är förpliktade att reglera vapenhandeln. Åtskilliga medlemsstater har redan lagstiftat på detta område, medan andra förbereder en lagstiftning. Titleys betänkande och den uppbackning det har fått här visar att Europaparlamentets stöd till de ansträngningar som det danska ordförandeskapet gör är mycket välkommet och mycket värdefullt. Tack.

Yiannitsis
Herr talman! Jag skulle också vilja tacka er för debatten och de kommentarer som gjorts, särskilt om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, som lett till flera direkta och indirekta slutsatser.
Jag skall begränsa mig till två kommentarer: för det första, den fråga som togs upp av von Wogau, som betonade en intressant brist i Europas säkerhets- och försvarspolitik, som har att göra med avsaknaden av en gemensam marknad. Vi håller faktiskt med om att det är på detta område som samarbete, om det så är på produktionssidan eller på forsknings- och utvecklingssidan, såväl som ett mer allmänt samarbete mellan länder kan leda till betydande resultat. Det är en brist, liksom Brok också konstaterar i sitt betänkande, som visar på några mycket intressanta punkter i fråga om säkerhet och försvar, som vi, liksom jag sade, håller med om. Vi anser att Europa, som har gjort en så fantastisk ansträngning och som har uppnått forsknings- och utvecklingsresultat inom den icke-militära ekonomiska sektorn, skulle kunna utvidga denna ansträngning till att omfatta försvarsområdet, om det vill få en ökad autonomi, ett ökat oberoende och en ökad utvecklingspotential och dra ekonomiska fördelar av detta.
Min andra kommentar har att göra med den fråga som Lagendijk tog upp. Liksom ordförandeskapet har jag redogjort för de ansträngningar som görs för att lösa problemet. Jag skulle vilja påpeka att den lösning vi bör sträva efter är en europeisk utrikes- och säkerhetspolitik som är öppen för alla tredje länder som vill dela denna nya erfarenhet med Europeiska unionen. Vi måste dock också skydda vissa principer: principen om oberoende för unionens beslutsfattandesystem och integriteten hos dess institutioner. Detta är principer som parlamentet självt har krävt och de innefattas i fördragen, vilket är anledningen till att vi arbetar för att göra dem till en framgång. Jag är övertygad om att vi, med de systematiska ansträngningar som görs och med den verkliga kraft som kan påvisas på alla sidor, kommer att uppnå ett resultat - snart, hoppas jag.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag skulle bara vilja ta upp två saker. Det rör sig i båda fall, med säkerhet i det första, om saker som jag hoppas få säga mer om under de kommande månaderna.
Det första är att det att muttra över Amerikas förenta stater inte är detsamma som att bedriva europeisk utrikespolitik.
Inte heller, i mina ögon, ter sig det att utgå från att varje europeiskt initiativ är orätt och att varje gnutta oenighet med Förenta staterna på något sett är högförräderi, som en särskilt bra grund för att skydda någon EU-medlemsstats nationella intressen.
Jag förvånas alltid över att några av de mest obändiga beskyddarna av och förespråkarna för nationell suveränitet tycks undertrycka den synpunkten så fort Richard Pearl höjer rösten.
I min ärade väns och förläggares förnäma och alltid nobla närvaro - alltid nobla trots nya Labours konstitutionella ränker - rekommenderar jag följaktligen, som alltid, medelvägen. Men om vi skall ta medelvägen av europeisk multilaterism och fästa större vikt vid vår ände av det transatlantiska repet, för att kunna fungera som motpart och då och då som motvikt, måste vi, som europeiska politiker, vara beredda att ta de politiska och ekonomiska konsekvenserna av detta. Jag hoppas att vi i allt högre grad kommer vara beredda att göra det.
För det andra skulle jag vilja besvara ledamoten Barón Crespo. Han bad om en rapport om förstörda EU-finansierade projekt. Han kommer säkert ihåg att vi försökte få fram siffrorna för kommissionens projekt för några månader sedan. För närvarande försöker vi få uppgifter från medlemsstaterna om alla deras projekt. Detta underlättas inte av läget på platsen. Så snart vi har dessa uppgifter i en så exakt form som möjligt, kommer vi naturligtvis att dela dem med ledamoten och hela kammaren. Det är en viktig fråga, och det bör vara möjligt att komma fram till en siffra.
Det som oroar mig allra mest är emellertid de krossade förhoppningarna på de palestinska territorierna liksom, det måste sägas, de krossade förhoppningarna i Israel. Ju förr vi får fred, desto tidigare kan vi återställa en anständig levnadsstandard och livskvalitet för alla människor som lever i regionen.
(Applåder)

Boumediene-Thiery (Verts/ALE)
Än en gång bevittnar vi ett angrepp av den israeliska armén i Palestina. I Europa stärker vi kampen mot terrorismen, men vi tiger inför den statliga terrorismen som dagligen dödar oskyldiga som kämpar mot kolonisering och ockupation!
Förklara för mig varför vi vägrar att införa sanktioner mot Israel, som exempelvis att frysa associeringsavtalen? Varför tiger vi när Sharon kränker de mänskliga rättigheterna, samtidigt som vi fördömer dem som på andra platser kränker de demokratiska friheterna? Varför står vi tysta när kolonisatörer ockuperar en stat och deras regering ignorerar FN:s resolutioner? Varför gäller de internationella konventionerna alla utom Israel, som fortsätter att olagligt arrestera människor och som utövar tortyr? Varför sänder man insatsstyrkor mot etnisk rensning för vissa folk och varför gör man inget för att skydda det palestinska folket?
Vi åberopar rättvisa för vissa och tillämpar straffrihet för andra! Vad väntar ni på för att agera innan det är för sent? En förintelse, så att ingen skall kunna kräva en rättvis fred, rätten till ett land och rätten att få leva där i värdighet? Efter detta nya folkmord kommer ni att säga: aldrig mer! Sätt stopp för denna massaker, det står i er makt!

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om Internationella brottmålsdomstolen med anledning av unionens utrikesministrars möte i Helsingör den 29-30 augusti 2002.

Møller
. (DA) Fru talman, herr kommissionär, ärade parlamentsledamöter, mina damer och herrar! Som framgår av dagordningen har jag blivit ombedd att i dag avge en förklaring med rubriken ?Situationen avseende Internationella brottmålsdomstolen som uppföljning till det informella mötet mellan Europeiska unionens utrikesministrar i Helsingör den 29-30 augusti 2002?. Jag är medveten om att förfrågan beträffande denna redogörelse skall ses utifrån Europaparlamentets önskan om att hållas informerad om synpunkterna inom Europeiska unionen med anledning av Förenta staternas uppmaning till medlemsstaterna om att ingå bilaterala överenskommelser som skall ha till syfte att förhindra att amerikanska medborgare skall kunna ställas inför rätta i domstolen. Det är ganska förståeligt att Europaparlamentets ledamöter känner oro avseende denna fråga, liksom Europaparlamentet kände oro beträffande Förenta staternas ASPA-lagstiftning (American Service Members' Protection Act), eftersom bevarandet av domstolens integritet och effektivitet är av central betydelse för oss alla.
Jag skulle inledningsvis vilja peka på att en annan utveckling rörande den internationella brottmålsdomstolen har ägt rum sedan mötet i Helsingör, och jag hoppas att den kommer att få en mer positiv och långsiktigt inverkan på de frågor som för tillfället sysselsätter våra vänner på andra sidan Atlanten. Det första sammanträdet för de stater som stöder Internationella brottmålsdomstolen hölls i New York mellan den 3 och 10 september.
Jag är glad över att kunna berätta att denna generalförsamling avlöpte väl. Den hade förberetts väl av den förberedande kommittén (PrepCom) i New York. De föreliggande textutkasten hade färdigställts tack vare en anmärkningsvärd och koncentrerad insats från alla delegationer under de tio sammanträdena i den förberedande kommittén. Vi kan glädja oss över att samma produktivitet och kompromissvilja kom till uttryck under Internationella brottmålsdomstolens första generalförsamling, vilket innebar att de föreliggande dokumenten kunde antas utan att någon föll för frestelsen att åter inleda diskussionen om de kompromisser som man tidigare hade uppnått samförstånd om.
Nu har tiden kommit att rikta fokus mot brottmålsdomstolens funktion i Haag. Det är nu upp till diplomater och politiker att ge domstolen möjlighet att fullfölja det som påbörjades i Rom och sedan fortsattes i New York. Internationella brottmålsdomstolen måste etablera sig som en effektiv och oberoende institution som kan leva upp till de krav som det internationella samfundet ställer i dag. Domstolen måste utöva sin domsrätt effektivt och oberoende på samma sätt som vi förväntar oss skall ske inom våra nationella rättssystem.
Naturligtvis kommer Internationella brottsmålsdomstolens förmåga att fungera på ett bra sätt att vara beroende av att inga allvarliga hinder läggs i vägen. Detta för mig in på den problematik som jag nämnde inledningsvis och som förmodligen även församlingen här är mycket intresserad av, nämligen frågan om Förenta staternas uppmaning till bilaterala överenskommelser om icke-utlämnande.
Som ordförandeskapet har sagt vid tidigare tillfällen, delar Europeiska unionen och Förenta staterna samma grundläggande värderingar. Vi bekänner oss till frihet och demokrati, försvar av de mänskliga rättigheterna och den rättsstatliga principen och till ansvarsskyldighet när det gäller domstolarna. Därför har vi alltid ansett att Förenta staterna borde vara en av parterna i Romstadgan. Förenta staterna skulle kunna bidra på ett ytterst positivt sätt till domstolen och dess funktion. Sedan 1998 har vi försökt bemöta den amerikanska oron när det gäller vissa bestämmelser i stadgan, men dessa ansträngningar har som sommaren utvisade varit förgäves. Europaparlamentets ledamöter känner säkert till den senaste delen av historien, nämligen att Förenta staterna genom en förklaring av den 6 maj i år beslutade att man inte ämnar delta i den stadga som man faktiskt undertecknade under Clintonadministrationen. Vi anser att Förenta staterna har fattat ett felaktigt beslut och Europeiska unionen har offentligt beklagat det amerikanska agerandet.
Jag tänker inte tråka ut ledamöterna eller dra ut på tiden med en massa detaljer men jag anser att det skulle vara lämpligt att nu i korta ordalag placera in diskussionen från Helsingör om de bilaterala överenskommelserna i sammanhanget.
Förenta staternas uppmaning till bilaterala överenskommelser diskuterades för första gången av rådet i kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik den 26 juli. I kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik rådde enighet om ett preliminärt gemensamt svar som medlemsstaterna skulle kunna ge till Förenta staterna under de bilaterala kontakterna. Det gemensamma svaret gick i huvuddrag ut på att tala om för amerikanerna att Europeiska unionen står fast vid sina förpliktelser att stödja Internationella brottsmålsdomstolen och Romstadgans okränkbarhet, att det amerikanska förslaget får omfattande följder som nödvändiggör en närmare analys som vi även inbjöd kandidatländerna att delta i, samt att vi kommer att återkomma med ett svar så snart analysarbetet avslutats. Kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik beslutade att återkomma till ärendet i början av september, efter att rådets folkrättsliga experter (COJUR) dryftat ärendet den 4 september.
Under tiden beslutades att det skulle vara lämpligt med en kort diskussion om ärendet på mötet i Helsingör i slutet av augusti. Vi var här eniga om att Europeiska unionen inte skall godta någonting som kan undergräva Internationella brottmålsdomstolen. Vi var samtidigt eniga om att Europeiska unionen inte skall trappa upp svårigheterna när det gäller Förenta staterna, utan att vi skall se över möjligheterna att gå Förenta staterna till mötes. Vi bekräftade att de juridiska experterna skall titta på ärendet i syftet att nå fram till en gemensam bedömning som kan leda fram till enighet om en gemensam konstruktiv linje från Europeiska unionens sida på rådets möte den 30 september.
Vi befinner oss nu i ett läge där tiden för eftertanke håller på att löpa ut. På Europeiska unionens möte med Förenta staterna i New York enades vi - Förenta staterna och Europeiska unionen - om att se om vi kunde hitta en gemensam ståndpunkt. Detta innebär också att Förenta staterna var villiga att förhandla, eftersom det annars inte skulle finnas någon anledning till ytterligare analysarbete. Därför avtecknar sig nu till viss del konturerna av en gemensam linje. Det råder inom Europeiska unionen enighet om att varje lösning måste ta hänsyn till redan ingångna relevanta avtal med Förenta staterna och måste baseras på tre grundläggande principer, som måste tas i beaktande om Romstadgans okränkbarhetskall bevaras.
Det är tydligt att det föreliggande amerikanska förslaget inte kan förenas med förpliktelserna när det gäller brottmålsdomstolen. Men det är inte heller någon lösning att blankt avvisa det enbart av denna anledning, utan vi försöker tvärtom som jag nämnde hitta en linje som både kan rymma respekten för domstolen och garantera att vi får till stånd en lösning när det gäller Förenta staterna.
Dessa principer rör frågan om att undvika straffrihet för de grövsta internationella förbrytelserna, frågan om ömsesidighet samt frågan om vilka personer som skall omfattas.
Om vi skall kunna finna en lösning när det gäller frågan om straffrihet - som ingår i det amerikanska förslaget - måste denna innehålla en lämplig bestämmelse som utesluter straffrihet för personer som har begått brott som omfattas av domstolens jurisdiktion. Alltså ingen straffrihet för människor som har begått brott som omfattas av domstolens jurisdiktion.
När det gäller frågan om ömsesidighet så vill vi inte ha ömsesidighet. Det är inte acceptabelt att nå fram till ett resultat som utesluter utlämnande av medborgare av stater som stöder brottmålsdomstolen.
Vad beträffar de personer som skall omfattas så vill Förenta staterna ha en bestämmelse som utesluter alla personer från utlämnande till internationella brottmålsdomstolen, dvs. alla amerikaner. Inom Europeiska unionen råder enighet om att en lösning endast kommer att kunna omfatta särskilda kategorier av människor från länder som inte stöder Internationella brottmålsdomstolen. Den närmare avgränsningen när det gäller personer kommer att fortsätta att diskuteras fram till den 30 september.
Jag skulle vilja understryka att vi inte på något sätt är klara med vår analys och våra överväganden, detta arbete fortsätter. Ordförandeskapets juridiska experter höll så sent som i går ett möte med amerikanska samtalspartners i syftet att utbyta synpunkter och information. Vi kommer nu att arbeta hårt för att nå fram till en lösning där hänsyn tas till Förenta staternas oro, om det är möjligt, och om det kan ske utan att man på något vis undergräver domstolen. Vi har både under bilaterala kontakter och på ett möte med Förenta staternas utrikesminister Powell, som jag nämnde, gjort mycket klart hur viktigt det är för oss att Romstadgan respekteras såväl bokstavligen som när det gäller andemeningen. Jag har också sagt detta på det möte som jag hade den 3 juli och återigen i New York i förra veckan.
I min inledning här i dag underströk jag att tiden nu är inne för brottmålsdomstolen att visa att den är i stånd att fungera som en effektiv och oberoende rättsinstans. Vi får hoppas att Förenta staterna skall kunna övertygas om att inta en mer positiv linje när brottmålsdomstolen har fått tillfälle att i praktiken visa att den fungerar i överensstämmelse med de högsta rättssäkerhetsstandarderna och inte utgör föremål för någon typ av politiskt missbruk.

Patten
. (EN) Fru talman! Det gläder mig mycket att i dag tala om Europeiska kommissionens fortsatta stöd för Romstadgan och för en effektiv internationell brottmålsdomstol. I likhet med parlamentet anser jag att inrättandet av Internationella brottmålsdomstolen utgör en avgörande milstolpe i folkrättens utveckling på området mänskliga rättigheter.
Tyranner kommer inte längre att komma undan ostraffat med folkmord, krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten - däribland omfattande mord på civila, tortyr och massvåldtäkt - genom att gömma sig bakom den nationella suveräniteten. Världssamfundet kommer inte längre att behöva inrätta internationella brottmålsdomstolar i efterhand - efter det att de brott vi alla djupt beklagar redan har begåtts.
I 21:a århundradet kommer potentiella tyranner och massmördare att veta i förväg att världssamfundet är berett att hålla dem ansvariga för masskränkningar av mänskligt liv och mänsklig värdighet. Vi tror och hoppas att denna vetskap kommer att bidra till att minska dessa brotts förekomst och omfattning. Men när den inte gör det, och de berörda nationella rättsliga myndigheterna inte vill eller kan handla, kommer världssamfundet att stå redo med ett kompletterande straffrättsligt system som är rättvist, öppet och effektivt.
Europeiska unionen stöder domstolen fullständigt. Såväl principerna i Romstadgan som de som styr Internationella brottmålsdomstolens verksamhet ligger helt i linje med unionens principer och mål. Det är enligt vår mening av grundläggande betydelse såväl att befästa rättssäkerheten och respekten för mänskliga rättigheter som att upprätthålla fred och stärka den internationella säkerheten, i enlighet med Förenta nationernas stadga och artikel 11 i Maastrichtfördraget.
Vi arbetar för att Internationella brottmålsdomstolen skall bli en framgång. Vi har gett medel till projekt för att främja en så bred ratificering och ett så brett genomförande av Romstadgan som möjligt, och vi har anslagit mer pengar för det ändamålet.
Mycket återstår naturligtvis att göra innan Internationella brottmålsdomstolen kan fungera som planerat. En utmaning är att öka det antal stater som har undertecknat och ratificerat Romstadgan samt att öka den geografiska spridningen för dessa länder. Hittills har 139 stater undertecknat stadgan, och 81 har ratificerat den. Dessa siffror är imponerande, men måste ökas. Vi noterar särskilt att uppslutningen bland asiatiska stater är dålig. Kommissionen kommer att fortsätta att göra allt den kan för att uppmuntra tredje länder som ännu inte har undertecknat och/eller ratificerat stadgan att göra det. Vi kommer även att arbeta med stater som har ratificerat stadgan i syfte att se till att den nationella tillämpningslagstiftning som krävs för att samarbeta med domstolen och för att utöva nationell straffrättslig domsrätt vid brott som omfattas av stadgan antas i tid.
Den mest kontroversiella frågan just nu är givetvis den om bilaterala avtal enligt artikel 98 i Romstadgan, som ordförandeskapet talade om. Kommissionen stöder det beslut som fattades av utrikesministrarna i Helsingör om att utarbeta ett gemensamt svar i fråga om artikel 98 som i görligaste mån tillgodoser Förenta staternas intressen utan att på något sätt undergräva Romstadgan.
Så snart detaljerna i Europeiska unionens ståndpunkt i fråga om artikel 98 har fastställts - senast i slutet av denna månad, hoppas jag - kommer vi att arbeta med kandidat- och EES-länderna för att upprätthålla en enad front i fråga om Internationella brottmålsdomstolen.
När det gäller arbetet på längre sikt stöder kommissionen även en fortgående dialog mellan Europeiska unionen och Förenta staterna om Internationella brottmålsdomstolens framtid. En öppen dialog mellan EU och Förenta staterna om dessa saker är avgörande för domstolens slutliga effektivitet. Vi är oense med Förenta staterna när det gäller domstolen. Vi beklagar att alla de försäkringar vi gav under och efter förhandlingarna har ignorerats. Vi beklagar att de har vägrat att ta ?ja? som ett svar. Men nu är det så. Utan bitterhet, men med fast beslutsamhet, måste vi gå vidare med uppgiften att göra domstolen till en framgång.
Det finns en uppenbar utmaning inom ramen för denna uppgift. Det är att se till att nomineringen och valet av Internationella brottmålsdomstolens domare och chefsåklagare sker på ett sätt som är rättvist, öppet och fullt förenligt med de kriterier som anges i Romstadgan. Rättvisa, öppenhet och förenlighet är viktigt för att garantera legitimiteten för denna nya institution i hela världens ögon. Europeiska unionens medlemsstater bör se till att föregå med gott exempel i sin hantering av denna process. Även parlament, yrkesorganisationer och icke-statliga organisationer runtom i världen kan bidra till processen genom att rekommendera möjliga kandidater för övervägande av stadgeparterna och genom att bedöma kandidaternas meriter.
Jag vill slutligen bara tala om hur mycket hela kommissionen uppskattar Europaparlamentets outtröttliga arbete för en stark och effektiv internationell brottmålsdomstol. Vi ser fram emot att fortsätta detta positiva förhållande i fråga om Internationella brottmålsdomstolen långt efter de första verkliga förhandlingarna i domstolen nästa höst.

Poettering (PPE-DE)
Fru talman, rådsordförande Møller, kommissionär Patten, ärade kolleger! Låt mig inleda med två kommentarer: För det första vill jag varmt tacka min kollega och vän Arie Oostlander för att han har enats med de andra grupperna om resolutionen, vilket förhoppningsvis innebär att vi kan fatta beslut om en bred gemensam ståndpunkt i morgon.
För det andra: Vi har kommit lite på svaj med tidsplanen, och sedan kl. 17.30 sitter ledarna för min partigrupp i möte. Det vore förstås klokt om ordföranden för gruppen var närvarande, och jag ber därför om förståelse för att jag kommer att gå direkt efter mitt anförande, vilket jag aldrig tidigare har gjort.
Varför har det internationella samfundet skapat Internationella brottmålsdomstolen? Den har skapats därför att Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen säger att de svåraste förbrytelserna, som rör det internationella samfundet som helhet, inte får förbli ostraffade. Detta är också vår grupps ståndpunkt. Vad vi värdesätter är människans värdighet, friheten, demokratin och rättsstaten, och ingen har rätt, utom i händelse av självförsvar, att döda eller kränka en annan människas värdighet. Värdighet gäller alla, judar, muslimer, kristna, hinduer, buddister, människor som inte bekänner sig till någon religion, människor från stora och små stater, alla människor på denna jord. Ingen människa och inget land har rätt att dra sig undan bestraffning av de brott som riktas mot det internationella samfundet som helhet. Ingen, ingen människa och ingen stat, står över rätten. Därför vill vi ha en handlingskraftig och verkningsfull internationell brottmålsdomstol, och jag välkomnar de tydliga uttalandena från rådets ordförande Møller och kommissionär Patten. Vi förväntar oss att samtliga EU-staters regeringar och parlament skall göra allt för att Internationella brottmålsdomstolen skall kunna arbeta klokt och verksamt. Särskilt uppmanar vi kandidatländerna att inte ingå några avtal innan vi har samlats kring en gemensam ståndpunkt inom Europeiska unionen, och jag önskar verkligen att en sådan gemensam ståndpunkt skall kunna utarbetas den 30 september. Det är mycket beklagligt att kandidatlandet Rumänien har ingått ett avtal utan att först invänta EU:s ståndpunkt. Detta är inte att agera solidariskt med Europeiska unionen.
Låt mig avslutningsvis säga följande: Även om resolutionen förstås innehåller en del kritik mot Förenta staterna, är detta ingen anledning för oss att inta en antiamerikansk hållning. Snarare är detta ett exempel där vi har skilda åsikter, och det måste vi kunna få påpeka utan att för den skull upphöra att vara Förenta staternas vänner och allierade. I ett partnerskap är det normalt att skilda åsikter kommer till uttryck, och för övrigt bör vi européer agera mer gemensamt. Vi har större anledning att ställa frågor till oss själva än att kritisera amerikanerna. Med andra ord, även här är ett enigt Europa redan en del av svaret.
(Applåder)

Sakellariou (PSE)
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Avtalet om Internationella brottmålsdomstolen är ett nödvändigt instrument för att genomföra folkrätten. Grundandet av domstolen är ett EU-projekt och samtidigt symbolen för vårt värdesystem. Därför ser kammaren avtalet som ett element i de politiska Köpenhamnskriterierna.
Principen för avtalet är enkel och entydig. Den som har begått folkmord eller krigsförbrytelser, den som har gjort sig skyldig till brott mot mänskligheten får inte gå ostraffad. Därför är det fullkomligt obegripligt att inte alla förbrytare skulle ställas inför rätta, utan att vissa av dem, oberoende av hur allvarligt brottet är, skall undantas från denna straffrätt enbart på grund av att de har ett speciellt pass. Kravet från Bushadministrationen skulle stå i bjärt kontrast till själva meningen med Internationella brottmålsdomstolen. Av två anledningar är kravet inte bara absurt, utan även oacceptabelt.
För det första är det oacceptabelt därför att metoden att undanta alla medborgare av en viss stat endast tillåter en selektiv domsrätt och därmed helt kör över principen om en universell rättvisa. För det andra är det oacceptabelt därför att det framställer alla medborgare av en viss stat som potentiella krigsförbrytare. Jag motsätter mig på det bestämdaste en sådan klumpvis antiamerikanism.
Några stater - hittills tolv till antalet - har gett efter för den enorma pressen från Förenta staterna och undertecknat bilaterala avtal med dem. Jag beklagar detta mycket djupt och misstänker att detta får konsekvenser för våra förbindelser med staterna i fråga. Hur som helst kommer Europaparlamentet i morgon att inta en mycket tydlig ståndpunkt vad gäller detta i en resolution gemensam för fyra partigrupper - och, fru talman, även det är ett undantag, att lägga fram en gemensam resolution här i parlamentet.
(Applåder)

Watson (ELDR).
Fru talman! Inrättandet av Internationella brottmålsdomstolen innebär ett enormt steg framåt när det gäller att, på global nivå, driva igenom rättsstatsprincipen, som är grundläggande för alla liberala demokratier. Samtidigt som särskilda tribunaler, som de för Rwanda och f.d. Jugoslavien, utför ett ovärderligt arbete, finns det inget substitut för en permanent domstol med uppdrag och laglig rätt att åtala förbrytare varhelst de gömmer sig. Det räcker med att tänka på Kroatiens vägran att överlämna general Bobetko till Haag med motiveringen att Kroatien inte var angripande part för att inse de problem som kan uppstå.
I förhandlingarna om Romstadgan gjorde Europa sitt allra yttersta för att uppnå ett resultat som skulle tillgodose amerikanska intressen. Liberaldemokraterna i denna kammare beklagar därför djupt att ett antal länder har vägrat underteckna Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen. Dessa länder omfattar Iran, Irak, Nordkorea och Förenta staterna. Om vi följer det gamla ordspråket att ?man döms efter dem man umgås med?, vilket budskap sänder då Förenta staternas närvaro i denna grupp av oliktänkande till världen? Särskilt när detta ses mot bakgrund av Förenta staternas avoghet mot Kyotoprotokollet, FN:s konvention om barnets rättigheter och konventionen om biologiska vapen (BTV-konventionen). Det är illa nog att Förenta staterna vägrar ratificera Romstadgan, men att försöka strypa den vid födseln genom att träffa bilaterala avtal med länder som Israel och Rumänien i syfte att förhindra att landets medborgare överlämnas till Internationella brottmålsdomstolen är förskräckligt.
FN:s säkerhetsråds resolution 1422 skapar också ett farligt prejudikat och bör inte förnyas i juni. Europeiska unionen bör göra sitt yttersta för att undvika att undergräva Internationella brottmålsdomstolen innan denna ens har påbörjat sitt arbete. Jag uppmanar därför rådets tjänstgörande ordförande att vidkännas de stormmoln som drar ihop sig över denna fråga och att samla EU:s medlemsstater under ett paraply. I en tid av instabilitet är det förståeligt att EU önskar undvika ett sammanbrott i de transatlantiska förbindelserna, men varje avtal med Förenta staterna måste stödjas av alla EU-länderna och vara förenligt med Romstadgan. Ännu ett misslyckande från vår sida att visa enighet skulle urholka EU:s trovärdighet i utrikesfrågor ytterligare.
Vi måste beställa om vårt eget hus. De länder som önskar ansluta sig till vår union, omfattande Tjeckien, Litauen och Malta, måste förstå att de värderingar som Internationella brottmålsdomstolen står för är grundläggande för Europeiska unionen och att en snabb ratificering av Romstadgan skulle förhindra dröjsmål i samband med deras anslutning. Vi uppmanar Rumänien att inte ratificera sitt bilaterala avtal med Förenta staterna, och det är också viktigt för unionen att handla gemensamt inom Internationella brottmålsdomstolen när det gäller ekonomiskt stöd och utnämning av domare, åklagaren och personal. Genom att handla gemensamt kan Europa bidra avsevärt till att få Internationella brottmålsdomstolen att fungera och därigenom visa Förenta staterna att domstolen är seriös och inte utgör något hot mot landets laglydiga medborgare. Vi måste arbeta för att få med amerikanerna vid en senare tidpunkt. Ingen av regeringarna får glömma att vi är ansvariga inför den allmänna världsopinionens domstol.
Avslutningsvis, fru talman, är Internationella brottmålsdomstolen en symbol för den värld vi strävar efter - en värld i vilken mänskliga rättigheter försvaras och internationell rätt upprätthållas överallt och, mest av allt, en värld i vilken inget skydd finns för dem som har gjort sig skyldiga till mest avskyvärda brott. Låt oss arbeta tillsammans för att göra det möjligt för domstolen att få en flygande start när den inleder sin verksamhet i januari.
Fru talman! Jag ber även rådets tjänstgörande ordförande och kommissionären om ursäkt, men jag måste lämna debatten, eftersom jag skall leda ett möte för mitt parti.
(Applåder)

Manisco (GUE/NGL).
Herr talman! Vi måste inse fakta när det gäller Förenta staterna, Internationella brottmålsdomstolen och Europeiska unionen. Fakta är att Washingtons har förkastat Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen i dess helhet, att FN:s säkerhetsråd - efter Förenta staternas påtryckningar - har skjutit upp alla åtal vid Internationella brottmålsdomstolen, först till den 1 juli 2003, sedan till 2004 eller kanske 2005, och att Förenta staterna har försökt nå ett bilateralt immunitetsavtal med vissa utländska regeringar, bland dem två europeiska regeringar, nämligen Förenade kungarikets och Italiens, i sin strävan efter en lag för att skydda amerikanska styrkor utomlands - en lag som skulle tillåta militära åtgärder var som helst, även i Nederländerna, för att befria amerikansk personal som hålls häktad av Internationella brottmålsdomstolen.
Behöver vi fler bevis på Bushadministrationens avsikt att skjuta Internationella brottmålsdomstolen i sank?
Det finns i dag amerikanska trupper i 140 länder runtom i världen, i mer än hälften av dessa länder med permanenta baser. Och vi har alltså att göra med en supermakt som inte godtar att någon annan lag än dess egen gäller för dess militära styrkor eller dess civila personal.
Som kommissionär Patten just har sagt är det att muttra över Förenta staterna inte något substitut för en europeisk utrikespolitik. Jag håller fullständigt med om det. Jag hoppas att han håller med mig om att inte heller det att klaga, gnälla och ge efter i en oändlig och meningslös transatlantisk dialog om en så allvarlig fråga som denna är att bedriva utrikespolitik.

Lagendijk (Verts/ALE).
Fru talman, kolleger! Den debatt vi för är utomordentligt märklig. Med rätta, i hög grad så, uttalas i denna kammare ett brett stöd för brottmålsdomstolen och talarna vittnar om ett brett motstånd mot Förenta staternas hållning som syftar till att kväva brottmålsdomstolen i sin linda. Det senaste exemplet på det är de stenhårda formuleringarna i den nationella säkerhetsplanen som presenterades den här veckan. Men kolleger, tyvärr för man inte längre några diskussioner om den saken utanför denna kammare. Herr Möller har redan påpekat det. Det arbetas på en kompromiss i rådet. Frågan är inte längre om det skall bli aktuellt med några undantag, utan hur stora undantag Förenta staterna skall tillåtas.
Därmed skapas ett djävulskt dilemma för parlamentet och alla som stöder brottmålsdomstolen. För valet är: antingen ingen kompromiss, och det innebär ett delat Europa och ett Förenta staterna som ständigt stretar emot, eller så väljer vi att begränsa skadorna. Till exempel genom att begränsa undantaget till soldater med fredsuppdrag. Med följden: enhet i Europa, ett Förenta staterna som inte ständigt stretar emot och möjligtvis ett tillbakadragande av den där djävulska The Hague Invasion Act. Det är det egentliga valet vi står inför, kolleger, vare sig vi nu tycker om det eller inte.
Därmed infinner sig den avgörande frågan - och jag riktar samtidigt en uppmaning till herr Møller, i egenskap av rådets ordförande -, om brottmålsdomstolen till följd av den här kompromissen undergrävs strukturellt och beständigt. Där går gränsen för min grupp. Och jag uppmanar herr Møller att dra gränsen där för rådets villighet att kompromissa.

Belder (EDD).
Konflikter och orättvisor kännetecknar tyvärr vår värld. Offer bär med sig följderna av brott i hela sitt liv, men gärningsmännen förblir ofta ostraffade. Om nationella rättssystem misslyckas, skall Internationella brottmålsdomstolen förhoppningsvis bidra till att återställa rättvisan. Därför står jag bakom upprättandet av brottmålsdomstolen och hoppas att många länder kommer att erkänna brottmålsdomstolens domsrätt.
I strävan efter rättvisa är det emellertid lika nödvändigt att sträva efter vishet, rimlighet och klarsynthet. Annars kan medicinen visa sig skadligare än åkomman. Redan de gamla romarna sade ju ?summa ius, summa iniura?, den högsta rätten är den högsta orätten.
Detta är nu bristen i den föreliggande resolutionen om brottmålsdomstolen. Resolutionen går för långt om stadgan om att upprätta brottmålsdomstolen räknas till gemenskapens regelverk. Därmed kommer den till och med att gälla som ett explicit inträdeskrav för kandidatländer, och det är orättfärdigt. På det här stadiet kan EU inte utvidga sina politiska kriterier och plötsligt ställa nya krav.
Dessutom finns det risk för att den här resolutionen leder till att stärka kontroversen om brottmålsdomstolen. Tonen i resolutionen kommer knappast att få amerikanerna att dela den europeiska ståndpunkten. Snarare kommer man att ta avstånd från den. Sådan polemik gör inte brottmålsdomstolen något gott.
Brottmålsdomstolen har snarare nytta av avpolitisering. Endast i en politiskt omgivning som präglas av lugn kan domstolen arbeta för större legitimitet och förhoppningsvis verkställa att länder som Förenta staterna så småningom kommer att dra tillbaka sina invändningar mot den här domstolen. Tillfälliga kompromisser får därför inte uteslutas. I den här andan har jag lagt fram ändringsförslag, vilka jag hoppas kommer att godkännas, i brottmålsdomstolens eget intresse.

Dell'Alba (NI).
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Många har beskrivit Internationella brottmålsdomstolen, dess stadgar, som det viktigaste internationella dokumentet efter FN:s stadga. Vi radikaler har tyckt detta i flera år och i flera år har vi kämpat och vi fortsätter att kämpa för att denna domstol skall bli verklighet och så sakteliga få en allmän domsrätt som omfattar så många länder som möjligt.
Många har talat om Förenta staterna, i själva verket har nästan hela diskussionen rört frågan om Förenta staterna, men jag vill påminna om att många av de övriga stora nationerna i världen saknas. Kina, Ryssland, Indien, Indonesien, hela arabvärlden med det lysande undantaget Jordanien, praktiskt taget hela Asien med mycket få undantag. Det återstår med andra ord mycket att göra. Det är utan tvivel rätt att ägna sig åt den amerikanska oron och den amerikanska diplomatiska offensiven för att uppnå undantag och framför allt ett slags straffrihet för de egna medborgarna. Jag tänker emellertid understryka här att de kraftigaste ansträngningarna från Europeiska unionens sida - och ur den synpunkten är den handlingsplan som godkändes av rådet och kommissionens arbete viktiga - borde vara inriktad på den allmängiltighet när det gäller domstolens domsrätt som skulle kunna garantera dess befogenheter och betydelse och som även skulle kunna visa i handling för den som envist motsätter sig, som den nuvarande amerikanska förvaltningen, att kanske en dag, kanske en annan förvaltning skulle kunna se till att det landet slår in på en annan väg. Ett bevis för detta är att för ett par dagar sedan beklagade sig den förre presidenten Clinton offentligt över att han inte lyckades få Romstadgarna ratificerade medan han var president.
Det är med andra ord detta som är viktigt: att rådet antar en ståndpunkt där man framhåller vikten av att bibehålla stadgarna oförändrade, att man, om man skulle komma fram till en kompromiss med amerikanarna, tar hänsyn till problemet med icke-ömsesidighet, kravet att de skyldiga, eller snarare utpekade, medborgarna under alla omständigheter döms av amerikanska domstolar och framför allt att ett eventuellt undantag begränsas till militär och civil personal som skickats ut på uppdrag av amerikanerna och absolut inte får utsträckas till alla amerikanska medborgare utan urskiljning, vilket amerikanerna vill och vilket verkligen skulle vara outhärdligt och omöjligt att ställa upp på.

Oostlander (PPE-DE).
Fru talman! Internationella brottmålsdomstolen är ett viktigt framsteg för att förbättra den internationella rättsordningen och respekten för mänskliga rättigheter. Som sådant är det ett steg bort från dominansen av rena maktmotiv i politiken. Europeiska unionen är själv också ett exempel på en struktur i vilken tanken om rättssamhället står i första rummet. Det är av den anledningen vi fäster så stor vikt vid en vidare konsolidering av domstolen. För att det skall finnas ett brett förtroende för domstolen. Försöken att begränsa domstolens räckvidd på maktpolitiska grunder går stick i stäv mot de avsikter vi har med domstolen.
Förvisso var det väntat att stater skulle ha invändningar mot domstolen. De invändningarna förväntade vi oss emellertid från exempelvis de så kallade skurkstaterna. De har självfallet anledning att frukta domstolen och det är det som är avsikten. Domstolen måste ha en förebyggande funktion, som framför allt kan vara till nytta vid utbildningen av militärer och även som signal till politiker med dåliga avsikter. Förenta staternas försök att de facto undergräva domstolen har förvånat oss i hög grad. Vi fick ju faktiskt utgå från att Förenta staterna i grunden skulle dela Europeiska unionen rättsuppfattning. Jag menar till och med att befrämjandet av global demokrati innefattas i definitionen av Förenta staternas nationella egenintresse. Det innebär att man själv fortsätter att sträva efter det, inklusive den där tillhörande rätten. Desto mer understryker vi nu att instämmande med brottmålsdomstolen måste komma att ingå i det gemensamma regelverket. Detta ligger i förlängningen av Köpenhamnskriterierna. Och således vill vi vara hårda vad beträffar bilaterala avtal och vi ser det som oerhört positivt att Rumänien redan har backat tillbaka på ett förståndigt sätt. Vi hoppas också att rådet och, i det fall det är nödvändigt, kommissionen kommer att inleda en dialog vad det här temat beträffar med de länder som associeras med oss och i synnerhet kandidatländerna. Resolutionen är tillräckligt tydlig. Jag skulle vilja be om uppmärksamhet för nödvändigheten av ett visst mått av självkritik inom Europeiska unionen när vi kritiserar andra.
Förenta staterna åtar sig den allra största delen av alla fredsuppdrag. Det är till och med så att Europeiska unionen alltid behöver amerikanerna för att kunna uppträda någonstans. Det innebär att amerikanerna också löper den största risken för allvarliga felsteg. Européer i mindre utsträckning. Europeiska förebråelser skulle alltså vara mer övertygande om Europeiska unionen åtog sig en mer proportionell del av operationerna i FN:s regi, något vi för övrigt också måste förhandla om. Det viktigaste måste vara att endast en ren förklaring av domstolsstadgan kan erbjudas, nämligen som förklaring för farhågor som antagligen också är ogrundade. En så kallad överenskommelse med Förenta staterna måste alltid innefattas i de för övrigt inte särskilt stränga ramarna för den där stadgan.

van den Berg (PSE).
Fru talman! Grälet mellan Europa och Förenta staterna om Internationella brottmålsdomstolen utgör en fara för de europeiska medlemsstaternas gemensamma utrikespolitik. För några veckor sedan såg det ut att gå alldeles galet när Italien och Förenade kungariket hotade att ingå bilaterala avtal med Förenta staterna, varigenom vissa länder, som till exempel Förenta staterna, eller befolkningsgrupper, som till exempel amerikanska soldater, permanent skulle undantas från att ställas inför rätta i brottmålsdomstolen. Undertecknandet av en sådan överenskommelse måste betraktas som en destruktiv handling med tanke på brottmålsdomstolens överenskommelse. Jag grundar mig här på de omfattande rättsliga råd som Europeiska kommissionen har inhämtat.
Lyckligtvis har Förenade kungariket och Italien till slut valt att först avvakta en europeisk förlikning och kan vi på förhand uttala oss klart och tydligt som Europaparlament i det här ärendet.
Fru talman! Internationella brottmålsdomstolens fortsatta existens står på spel. Destruktiva bilaterala överenskommelser undergräver ju grunden till Internationella brottmålsdomstolens existens. Men likväl infinner sig än en gång frågan om Europa kan tala med en röst. Inte bara som handelsmakt, utan också som bärare av normer och värderingar i denna hårda och osäkra värld, som beskyddar mänskliga rättigheter och den internationella rättsordningen i sin helhet. Ett delat Europa, i vilket vissa medlemsstater vill missbruka artikel 98 för att permanent undanta Förenta staterna och dess medborgare från att ställas inför rätta - således också al-Qaida-terrorister med amerikanska pass - sätter käppar i hjulet för vårt ideal om ett Europa som över hela världen bidrar till fred, stabilitet och säkerhet.
Alla länder, även Förenta staterna, kan och måste enligt stadgan för Internationella brottmålsdomstolen på egen hand ta itu med förövare av brott mot mänskligheten under de första nio månaderna. Först om det misslyckas går ärendet vidare till brottmålsdomstolen. Det beror alltså på de egna ansträngningarna om ett ärende går så långt som till brottmålsdomstolen. Det måste vara en tillräcklig garanti även för Förenta staterna. Europa måste därför stå på sig och fortsätta tala med en röst. Därför, fru talman, manar jag till att bortse från destruktiva bilaterala avtal med Förenta staterna och uppmanar jag rådet att förbli enigt.

Gollnisch (NI).
Fru talman! Internationella brottmålsdomstolen har som syfte att döma förövarna av de grövsta brotten med internationell räckvidd, ett syfte som är desto mer lovvärt med tanke på att det fastställdes i slutet av den mänskliga historiens mest brottsliga sekel: folkmordet av armenierna 1916, judarna på 1940-talet, kommunismens hundra miljoner dödsoffer, de kristna i Sudan som massakrerades av muslimer, den miljon irakiska barn som svälts ut genom blockaderna av deras land ... listan är inte uttömmande. Merparten av förövarna av dessa brott har tyvärr undkommit den mänskliga rättvisan. Endast de tyska nationalsocialisterna och de japanska ledarna dömdes av sina besegrare, varav vissa borde ha suttit på de anklagades bänk. Däremot åtnjöt de socialistiska ledarna, Lenin, Trotskij, Stalin, Mao och Pol Pot fullständig immunitet.
Innebär detta att en internationell brottmålsdomstol skulle ha avstyrt dessa brott, eller åtminstone straffat mördarna? Det tvekar jag på. De länder som deltar i Internationella brottmålsdomstolen har inte samma rättsuppfattning. Makthavarna kommer att fortsätta att komma undan, och i själva denna kammare har vissa talare, däribland Poettering, sagt att rumänerna var mycket elaka som gick med på att sluta bilaterala avtal, men att amerikanerna, som tvingade dem, själva inte skulle tåla minsta kritik.
I reglerna om upprättande av domstolen hävdas att domstolen endast ingriper i andra hand, om staterna skulle avstå från att utöva sin suveräna rätt eller inte skulle kunna göra det. Om det är sant, har man svårt att förstå Förenta staternas våldsamma motstånd. Det är tillåtet att anse att det finns en viss cynism från deras sida i denna vändning i elfte timman.

Posselt (PPE-DE)
Fru talman! Rumänien har redan nämnts flera gånger i dag. Inte heller jag anser att man enbart skall kritisera de små och fattiga tiggarna som blir utpressade, utan helt klart även de stora rika som ligger bakom utpressningen. Detta visar att Europeiska unionen behöver en avspänd, suverän hållning gentemot Förenta staterna, och det har vi inte. Å ena sidan sitter det i London en regeringschef som låtsas att hans land är Förenta staternas 51:a delstat. Å andra sidan har vi i Berlin en regeringschef som talar som om han blandade ihop Washington och Bagdad, och den förste att gratulera honom efter valet var Saddam Hussein. Jag menar att båda har lika fel. Vi behöver en avspänd och suverän men samtidigt kritisk och självständig hållning gentemot Förenta staterna. Detta ligger inte minst i Förenta staternas eget intresse.
Ett lämpligt svar på händelserna den 11 september är att stärka den internationella rätten och dess instrument, och då även den brottmålsdomstol som vi har kämpat för i flera år och som är ett absolut nödvändigt instrument. Brottmålsdomstolarna för f.d. Jugoslavien och för Rwanda gör ju verkligen ett framstående arbete. Men av propagandan kallas de alltid segrarens rättvisa. Helt orättvist! Men för att på sikt kunna ha objektiva normer måste vi stärka just den internationella straffrätten vad det gäller folkmord och brott mot mänskligheten, och vi behöver en Internationell brottmålsdomstol som behandlar alla lika. En sak måste vi inse: Historien förtäljer att exempelvis Nationernas förbund stupade på Förenta staterna, som visserligen var hjärnan bakom denna storartade idé men som själva inte medverkade i förbundet. Vi vädjar till våra amerikanska partner och vänner att tillsammans med Europa stärka den internationella rätten och Internationella brottmålsdomstolen, eftersom vi annars ger stater i den arabiska världen men även Kina och Ryssland - låt mig nämna Tjetjenien och Tibet - ett alibi för att ignorera den internationella rätten på sina områden. Därför måste Europa ha självförtroende i samtalen med Förenta staterna, men samtidigt tala lugnt och klokt och i partnerskapsanda.

Díez González (PSE).
På knappt en minut hinner jag nästan bara säga att jag är radikalt för Internationella brottsmålsdomstolen, men jag vill säga något mer.
Internationella brottmålsdomstolen är en broms för diktaturerna och ett skydd mot orättvisor. Det är väl känt att straffrihet är en grogrund för diktaturer och brottslingar.
Internationella brottmålsdomstolen är ett gensvar på ett skrik på hjälp från miljoner medborgare i hela världen, som ser att brott som kränkningar av deras mest grundläggande rättigheter inte bestraffas. Internationella brottmålsdomstolen är slutligen ett oumbärligt instrument för att bekämpa den straffrihet som Förenta staterna vill ha. Vi varken kan eller vill underkasta oss påtryckningarna från Förenta staterna.
I morgon kommer Europaparlamentet med sin resolution att visa att vi är ansvariga och medansvariga för Internationella brottmålsdomstolen och att vi vet att man inte kan vara neutral i frågor som gäller de mänskliga rättigheterna.

Fava (PSE).
Fru talman! Förenta staterna har en egendomlig uppfattning om internationell rätt. I går fick vi veta att Washington inte tänker tillåta inspektioner av amerikanska företag, vilket strider mot fördraget om ickespridning av bakteriologiska vapen. Tydligen har de glömt att ett krig är på väg att inledas av just den anledningen. Nu förstår vi att även Internationella brottmålsdomstolen enbart betraktas som ett irriterande exempel på europeisk tjurskallighet av amerikanarna. Det står i dag klart för alla att eventuella bilaterala avtal som föreskriver ett system av eftergifter eller immunitet för Förenta staterna skulle strida mot Romfördraget. Vi vänder oss till rådet, för det krävs i detta avseende ett uttryckligt och omedelbart löfte från samtliga europeiska regeringar, i första hand, fru talman, från regeringen Berlusconi, som för bara ett par dagar sedan skrämde oss med oacceptabla genvägar för den amerikanska regeringen och än en gång ignorerande att när det gäller fred och internationell legalitet finns det inte manskap och befäl, utan bara medborgare med samma rättigheter och samma skyldigheter.

Lund (PSE).
Fru talman! Upprättandet av Internationella brottmålsdomstolen är ju ett enormt steg i kampen för de mänskliga rättigheterna. Förenta staternas avvisning av brottmålsdomstolen är däremot ännu ett försök att försvaga Förenta nationernas auktoritet. Det är enligt min uppfattning tydligt att Förenta staterna försöker utnyttja sin stormaktsposition enbart för att tillgodose sina egna snäva intressen.
Jag skulle när det gäller brottmålsdomstolen vilja varna rådet och kommissionen för att ingå en ?sminkad? kompromiss där man lindar in någonting som i själva verket innebär en total immunitet för amerikanska medborgare som begår krigsförbrytelser i alla möjliga snirkliga juridiska spetsfundigheter.
En brottmålsdomstol utan amerikansk medverkan är naturligtvis en försvagad domstol. Men en brottmålsdomstol med ett formellt amerikanskt deltagande där amerikanska krigsförbrytare ändå i själva verket blir immuna skulle innebära en total underminering av domstolens auktoritet. På detta sätt varken kan eller bör ett rättssystem vara inrättat.

Sousa Pinto (PSE).
Fru talman! Inrättandet av Internationella brottmålsdomstolen utgör ett steg framåt för civilisationen. Men för att garantera att Internationella brottmålsdomstolens syften uppnås fullt ut och att den internationella rätten får en större trovärdighet måste dess fullständiga tillämpning garanteras. Europeiska unionen och dess medlemsstater måste därför vidta åtgärder för att hejda Förenta staternas ansträngningar att beröva Internationella brottmålsdomstolen all legitimitet och bevilja sig själva en privilegierad immunitetsställning genom olagliga bilaterala avtal. 
Den internationella rättens företräde framför maktbalansen och lagen om den starkaste är en hedersvärd idé, som fortfarande är långt ifrån ett fullständigt genomförande. Den internationella rättens företräde kommer emellertid att förbli en from fantasi, om världens enda befintliga supermakt vägrar att anpassa sig till de institutioners domsrätt som är ansvariga för att övervaka tillämpningen av den internationella rätten.
En sådan vägran skulle till och med utgöra ett allvarligt steg bakåt, eftersom det sänder ett förfärligt budskap till världssamfundet, ett tecken på principernas ohjälpliga svaghet och på den ihållande cyniska kraften i de internationella förbindelserna. Det stora dilemma som världssamfundet står inför i dag är därför att välja mellan en ordning som bygger på lagstiftning och en ordning som bygger på den förenklade motsättningen mellan de goda och de onda krafterna, i vilkas kamp mot varandra lagen endast ses som ett otrevligt hinder.

Leinen (PSE)
Herr talman! Er förklaring var inte lika tydlig som kommissionär Pattens. Jag är dock mycket orolig för att EU:s utrikesministrar, trots alla bekännelser till Internationella brottmålsdomstolen skall falla till föga den 30 september och skada Romstadgans trovärdighet med en massa klausuler. Om brottmålsdomstolens allmängiltighet inskränks, då urholkas Romstadgan. Det får inte bli så att vi får en andra klassens folkrätt.
Artikel 98 är ingen grund för bilaterala avtal, eftersom den endast är avsedd för avtalsslutna stater. Det var Förenta staterna själv som föreslog artikeln. Den gäller inte mellan stater som inte vill erkänna brottmålsdomstolen. Jag får verkligen hoppas att EU säger nej den 30 november och inte faller till föga.

Titley (PSE).
Fru talman! Först av allt skulle jag vilja rätta Posselt: den förste att ringa förbundskansler Schröder efter dennes valseger var den brittiske premiärministern. Liksom alla andra beklagar jag Förenta staternas ståndpunkt, men jag har några frågor till rådet angående kommissionen.
För det första, är inte avtal enligt artikel 98.2 fullständigt förenliga med bokstaven och andan i stadgan för Internationella brottmålsdomstolen? Om de är en del av den, kan de väl ändå inte sägas undergräva den, eller?. För det andra, eftersom många länder sade till Förenta staterna att landet i stället för att förkasta Internationella brottmålsdomstolen på en gång borde tillämpa artikel 98.2, är det då inte svårt att kritisera dem för att de gör det? För det tredje, står det inte klart och tydligt i Förenta staterna:s avtalsförslag att parterna har uttryckt sin avsikt att utreda och åtala krigsförbrytelser, vilket således innebär att de mål vi strävar efter uppnås? Kan vi alltså inte bygga vidare på den ståndpunkten i stället för att försöka inta extrema ståndpunkter i denna debatt?

Theorin (PSE).
Fru talman! Det är avgörande att EU bestämt stöder Internationella brottmålsdomstolen.
För det första kan artikel 98 i Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen inte användas som Förenta staterna föreslår. Den är endast tillämplig för Nato eller liknande organisationers Status of Force Agreements för att skydda soldater från sändande land, men den kan inte tillämpas generellt på amerikanska trupper eller amerikanska medborgare.
För det andra bryter varje land som ingår avtal med Förenta staterna inte bara mot Romstadgan utan också mot internationell rätt. Förenta staterna föreslår i sina avtal med Rumänien m.fl. inte bara att amerikanska medborgare inte skall ställas inför domstol, utan även att inte heller covered agents skall ställas inför domstol, något som skulle vara förödande för internationell rätt.
För det tredje lämnas i avtalen öppet för Förenta staternas regering att besluta om man skall undersöka eller åtala where appropriate. Detta strider inte bara mot Romstadgan utan också mot den generella plikten att åtala vad gäller internationella brott.
För det fjärde är det inte acceptabelt att underminera Internationella brottmålsdomstolens roll genom att skydda medborgare i den enda supermakten från att ställas till ansvar för allvarliga krigsförbrytelser, vilket skulle skapa en tro att endast segrarens rätt gäller.

Møller
. (DA) Fru talman! Jag skulle vilja tacka Europaparlamentet för dess mycket starka intresse när det gäller att sätta upp garantier för och medverka till bevarandet av Internationella brottmålsdomstolen. Det är också ministerrådets uppfattning att Internationella brottmålsdomstolen skall skyddas, dess okränkbarhet skall bevaras och att domstolen skall komma i gång. Detta är också det danska ordförandeskapets inställning. Vi är av uppfattningen att vi den 30 september skall se till att Europeiska unionens länder arbetar tillsammans och att länderna också kan nå fram till samma resultat. Europeiska unionens länder skall också helst ge samma svar till amerikanerna. Man skall vara medveten om att det är en bilateral uppgift att ge amerikanerna ett svar, och att det inte är kommissionen som skall ge ett svar till Förenta staternas representationer. Det handlar om bilaterala förhållningssätt, och vi kan därför endast lägga fram en rekommendation om hur vi anser att man bör svara. Det är det enda vi kan göra, men jag utgår ifrån att rekommendationen kommer att följas.
Vi har - som Oostlander var inne på - haft en dialog med kandidatländerna, och vi kommer att fortsätta dialogen med kandidatländerna i denna fråga. Jag är helt enig med Torben Lund om att vi inte skall ingå en ?sminkad? och ihålig kompromiss. Det var visst någonting i den stilen Lund sade. För visst stämmer det att när regnet kommer så rinner sminket bort och då skulle vi kunna riskera att alltihop rasar samman. Vi är av uppfattningen att vi skall ha en global domstol som har en effektiv och avskräckande effekt när det gäller de krigsförbrytelser som beskrivs i domstolens stadga.
När det gäller Förenta staterna får vi erkänna att de inte deltar i domstolen, men vi kommer att fortsätta att försöka få med dem. Vi har flera gånger diskuterat det med Förenta staterna, men de vill alltså inte vara med. Detta är ett faktum, och man kan antingen välja att strunta i det eller att försöka nå fram till en lösning som innebär att amerikanerna kan vara med i en internationell rättsordning. Man kan då utnyttja de bilaterala hänvändelserna till att upprätta ett avtal enligt de riktlinjer som jag nämnde och som inte i något avseende skiljer sig från dem som kommissionär Patten nämnde. Det finns inte någon skillnad över huvud taget mellan kommissionen och rådet i denna fråga. Om man kan åstadkomma formuleringar som innebär att amerikanerna kommer att ingå i det internationella rättssystemet utan att vara medlemmar av Internationella brottmålsdomstolen så är det dock att föredra framför att de skall stå utanför och vara utan något internationellt rättssystem, och det är detta som ansträngningarna går ut på.
Jag vill gärna upplysa om att amerikanerna inte heller vill ha straffrihet. Det står inte någonstans i Powells meddelande att de vill ha straffrihet. Det har aldrig varit en amerikansk önskan. De vill själva stå för straffet, men de vill inte att brotten skall medföra straffrihet. Det handlar om att de själva vill stå för utdelningen av straffet. Här måste man inse att det viktigaste är att dessa personer blir straffade, även om vi inte kan få dem straffade i Haag.
Detta framgår av det brev som Powell har skrivit till de enskilda länderna och även av Powells kommentarer till Europeiska unionen på vårt ministermöte med honom. I detta sammanhang måste man komma ihåg subsidiaritetsprincipen som gäller för alla som är medlemmar av Internationella brottmålsdomstolen. Det finns en subsidiaritetsprincip och det är endast meningen att domstolen skall döma om ett land inte själv gör det. Det är ju detta principen går ut på. Det kunde därför betyda en del om amerikanerna gav en garanti för att de kommer att uppföra sig som vi andra och döma själva. Jag räknar också med att Danmark själv kommer att döma. Detta innebär alltså att jag inte räknar med att någon dansk skall komma att hamna i Haag. Jag utgår ifrån att vi själva kommer att döma om vi har någon krigsförbrytare. Det måste vara varje lands uppgift att säga att ett ärende är så allvarligt att man själv tar sig an det. Domstolen skall involveras enbart om landet i fråga inte kan eller vill.
Mot denna bakgrund när jag alltså ett någorlunda välgrundat hopp om att vi skall kunna hitta fram till en lösning som innebär att Internationella brottmålsdomstolen står oanfäktad, att dess okränkbarhet bevaras, och att ännu fler länder förpliktar sig att döma krigsförbrytelser än vad som är fallet i dag. Det är ju den centrala punkten. Det kommer inte att bli någon kompromiss som innebär en försvagning av domstolen och att det blir straffrihet för dessa brott. Det kommer inte att ske.

Titley (PSE).
Herr talman! Jag fick inget klart svar från rådet. Ligger inte avtal enligt artikel 98 i linje med andan och bokstaven i Romfördraget?

Møller
. (DA) Svaret är ja.

Talmannen.
I anslutning till denna debatt har jag mottagit två resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om 11 muntliga frågor till rådet och kommissionen:
(B5-0258/2002 och B5-0259/2002) från Barón Crespo, för PSE-gruppen, till rådet och kommissionen om situationen inom Mercosur,
(B5-0446/2002 och B5-0447/2002) från Frassoni, Lipietz, Nogueira Román och Mayol i Raynal för Verts/ALE-gruppen, till rådet och kommissionen om situationen inom Mercosur,
(B5-0449/2002 och B5-0450/2002) från Marset Campos, Di Lello Finuoli, Vinci och Modrow för GUE/NGL-gruppen, till rådet och kommissionen om situationen inom Mercosur,
(B5-0451/2002 och B5-0452/2002) från Salafranca Sánchez-Neyra, Oostlander och Morillon för PPE-DE-gruppen, till rådet och kommissionen om kris i Mercosur-länderna,
(B5-0453/2002) från Gasòliba i Böhm och Sanders-ten Holte för ELDR-gruppen till kommissionen om Mercosur,
(B5-0454/2002 och B5-0455/2002) från Queiró för UEN-gruppen till rådet och kommissionen om Mercosur.

Barón Crespo (PSE).
Fru talman, herr tjänstgörande ordförande i rådet, herr kommissionär, ärade kolleger! Först av allt vill jag tacka de övriga grupperna i parlamentet för att de har anslutit sig till vårt initiativ av den 8 augusti om en muntlig fråga som vi utformade efter en resa runt Latinamerika för att undersöka effekterna av krisen och även de förväntningar som de latinamerikanska länderna har på Europeiska unionen. För det andra välkomnar jag att vi har nått en kompromiss om den resolution där Europaparlamentet kommer att visa - jag hoppas de sker i morgon - sitt enhälliga stöd till en klar och beslutsam linje från kommissionen och rådet.
Det finns tre aspekter av den fråga vi ställer. Med tanke på de positiva erfarenheterna från associeringsavtalen med Mexiko och det avtal vi nyligen undertecknade med Chile, anser vi för det första att förhandlingarna måste påskyndas - kommissionär Patten reste till Rio de Janeiro i juli tillsammans med kommissionär Lamy - av tre grundläggande skäl: för det första eftersom unionen måste bidra till att befästa Mercosurs politiska och ekonomiska integrering. För det andra är det ett stabilitetsinstrument - vi får hoppas att det blir det - för att skapa förtroende hos investerarna. Avtalet kan även stimulera tillväxten och bidra att stärka demokratin i dessa länder. För det tredje, sist men inte minst, är unionen den största investeraren och områdets främsta handelspartner, större än Förenta staterna. Det är nödvändigt att vi talar om handel, ekonomi och även om frågor som Internationella brottmålsdomstolen, WTO, Kyoto med mera, för att befästa förbindelserna med våra allierade.
Den andra aspekten är att vi måste gå framåt i några av de övergångsförslag vi kommer med för närvarande, med tanke på att länderna är i behov av hjälp för att komma ur krisen - jag tänker särskilt på jordbruksfrågor, som vi kan stärka senare.
Den tredje aspekten är att vi får ett stort problem när det gäller Europeiska unionens representation i de internationella organen, en fråga som - det erkänner jag - är svår att lösa. Den frågan måste behandlas i konventet och vi måste stärka våra ståndpunkter, men när det gäller kommissionens uppdrag i Rio de Janeiro befann sig kommissionär Patten inte i samma situation som kommissionär Lamy. Kommissionär Lamy har befogenheter i handelsfrågor som har visat sig i våra förhandlingar med WTO. När det gäller Internationella valutafonden har vi tillsammans, med de särskilda överföringsrättigheterna, 30 procent av rösterna, medan Förenta staterna - med 17 procent - väger tyngre än vad vi gör. Vi måste finna en lösning på detta och det är möjligt inom ramen för artikel 99 i fördraget, som ger oss en enad representation och tyngd i enlighet med vårt ansvar och vår storlek.

Lipietz (Verts/ALE).
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag anser att den gemensamma resolution som vi stöder i fråga om Mercosur på ett balanserat sätt återspeglar Europeiska unionens farhågor i fråga om den mycket allvarliga kris som skakar Mercosur och som riskerar att smitta av sig på Andinska gemenskapen.
I resolutionen uttrycks med beslutsamhet den solidaritet som européerna känner med de folk som så många historiska band och vänskaps- och till och med familjeband förenar oss med. Denna solidaritet återspeglas tyvärr inte i någon samordnad ståndpunkt från medlemsstaterna i de internationella finansiella institutionerna, som trots allt till stor del bär ansvaret för den argentinska tragedin, vilket en före detta ledare för Internationella valutafonden, professor Stieglitz, tydligt visat. I resolutionen eftersträvar man med rätta en samordning av vår politik för att finansiellt hjälpa Mercosurländerna och införliva dessa nya riktlinjer i det avtal mellan EU och Mercosur som man förhandlar om, bl.a. när det gäller utlandsskulden, företagens etik och de europeiska bankerna.
Det finns alltså många goda resolutioner, och ändå kvarstår frågan och den kommer utan tvekan att ställas i Förenta staterna: vill Europa verkligen rädda Sydamerika? För att bemöta oron hos våra kusiner i Mercosur, måste vi lyssna på deras krav och tala klarspråk. Därför har vi lagt fram tre ändringsförslag till vår egen resolution: först och främst den mycket tydliga vägran i fråga om finansiella villkor som ytterligare skulle förvärra misären hos folken i Mercosur, liksom de sänkta lönerna eller nedskärningarna i fråga om offentliga tjänster; för det andra att Europa måste avstå från sina jordbruksdumpningsmässiga exportsubventioner som till stor del bär ansvaret för Mercosurs svårigheter, och slutligen införandet av en bilateral medborgarkommitté som skulle göra de representativa enheterna i våra samhällen delaktiga i förhandlingarna.

Marset Campos (GUE/NGL).
Fru talman! Vår grupp ansluter sig till denna gemensamma resolution. Vi vill för det första betona, vilket redan har påpekats, att Internationella valutafonden har ett särskilt ansvar för det argentinska folkets lidande och delvis för konsekvenserna av denna situation. Det är därför nödvändigt att Europeiska unionen och medlemsstaterna bildar ett gemensamt block för att man från Internationella valutafonden skall kunna finna en lösning på lidandet och de stora behoven.
För det andra är det viktigt att påpeka att det är nödvändigt att skapa stabil sysselsättning för att lösa problemet. Ekonomin måste återhämtas och man måste hjälpa människorna för att de skall kunna lita på oss. Det är viktigt för Europeiska unionen att Latinamerika har förtroende för oss och därför måste vi lägga tonvikt på denna situation.
Slutligen anser vi att associeringsavtalet bör innehålla delar av det nuvarande förslaget för att det skall bli effektivt och för att det så snart som möjligt skall träda i kraft inom Mercosur.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Fru talman! Länderna i Mercosur upplever en politisk, ekonomisk och social kris utan motstycke och det är inte vi som har sagt detta, det sades av Mercosurs statschefer som möttes i Asunción i september.
Omständigheterna bidrar inte särskilt mycket till att förbättra situationen: presidentval i Brasilien om några veckor, en spektakulär devalvering av realen under de senaste dagarna, det brasilianska börsfallet, vilket har smittat av sig på Uruguay, presidentval och permanent kris i Argentina i mars, presidentval även i Paraguay i april nästa år - om det kommer att genomföras, med tanke på att man förklarade undantagstillstånd när delegationen var där i juli i år.
Om vi ser oss runt på kontinenten är panoramat inte heller särskilt hoppingivande: instabilitet i Venezuela, en mycket känslig situation i Colombia, den spektakulära sociala förtroendeminskning som har drabbat president Toledo i Peru - som besöker parlamentet i december - och en allmän olustkänsla i hela regionen. Det vill säga, de framsteg som har nåtts när det gäller samlevnad och demokratisering är i fara, eftersom man inte gjort framsteg i kampen mot fattigdomen. Vad säger man i Mercosurländerna? Man säger mer Mercosur, mer integrering och mer och bättre demokrati.
Vi måste bemöta dessa problem beslutsamt, och jag anser att det som Barón sade är fullständigt logiskt: det är nödvändigt att driva på - och parlamentet har begärt det vid många tillfällen - associeringsavtalet. När frågorna om tidsplanen och det kommande valet väl har lösts ber vi kommissionen att arbeta aktivt när det gäller de kapitel som ännu inte har stängts. Vi anser att de signaler kommissionen har sänt om att ge bidrag på 200 miljoner euro och ökningen av Hiltonkvoten är mycket positiva, och vi måste fortsätta att sända sådana positiva signaler.
Parlamentet har begärt - och det är ett initiativ som inte kommer att kosta en enda euro till - att man inrättar en regional solidaritetsfond med de budgetanslag som redan finns. Jag ber kommissionen att överväga detta initiativ och anser att det är särskilt viktigt att Europeiska unionens medlemsstater stöder en snabb lösning och en snabb överenskommelse med Argentina i Internationella valutafonden. Jag vill mig minnas att det för närvarande endast är två medlemsstater som beslutsamt stöder avtalet mellan Argentina och Internationella valutafonden.
Fru talman! Jag anser att Argentina förtjänar att vi visar solidaritet och vi kommer dessutom själva att tjäna på att vara solidariska.
Jag avslutar, fru talman, med att påminna om ett uttalande av en känd argentinsk minister, som sade att det inte tjänar något till att resa i första klass när det finns en passagerare i turistklass som reser med en bomb i bagaget.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Fru talman, herr kommissionär, herr tjänstgörande ordförande i rådet, kära kolleger! Jag vill betona några punkter som redan har tagits upp. Jag understryker att Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp stöder det som sagts om att det i första hand är lämpligt att påskynda förhandlingarna för att nå ett nytt avtal och att det är viktigt att vi håller den planerade tidsplanen och om möjligt påskyndar den för att sända ett budskap om Europeiska unionens positiva inställning till integreringsprocessen. Det finns positiva tecken, särskilt kommissionens förslag om ett bidrag på 200 miljoner euro, och vi anser att det bör genomföras, vilket även påpekas i förslaget till gemensam resolution. Dessutom bör mekanismerna för handelspreferenser underlättas för att främja handeln och den ekonomiska återhämtningen i regionen.
Vi anser att processen att öka integreringen och Europeiska unionens samarbete bör bidra till att vi tillsammans med de internationella finansorganen säkrar och stärker sökandet efter hållfasta, trovärdiga och strikta ekonomiska program för att återupprätta förtroendet, såväl när det gäller den ekonomiska återhämtningen som investeringsflödet, som ekonomierna i Mercosur och särskilt Argentina är i behov av för att ta sig ur den mycket allvarliga ekonomiska, sociala och politiska situation som råder för närvarande.
Vi anser även att de olika hänvisningar som har gjorts till de internationella finansinstitutionerna och Internationella valutafonden, särskilt när det gäller krisen i Argentina, ännu en gång visar på behovet av att Europeiska unionen agerar mer direkt, med egen röst, för att behandla dessa slags frågor i organen.

Queiró (UEN).
Fru talman! Den kris som drabbar vissa länder i Latinamerika, och särskilt i Mercosur, är uppenbar för alla. Vi måste därför ägna vår fulla uppmärksamhet åt dessa svårigheter, och när jag säger ?vi? menar jag inte bara parlamentet, utan också rådet och kommissionen. Dessa länder står inför politiska, ekonomiska och sociala utmaningar som kräver ett ständigt internationellt samarbete som stöds av en anda av solidaritet och ömsesidig respekt. De flesta av oss delar detta mål, även om det uppfattas särskilt starkt, vilket man kan vänta sig, av de medlemsstater, liksom min egen, Portugal, som har särskilda kulturella, historiska och språkliga förbindelser med dessa länder. Vi anser att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Mercosurländerna är strategiska förbindelser, som för övrigt är jämförbara med dem som Mercosur utvecklar med andra delar av världen, och som vi vanligen ger en prioriterad ställning. Jag säger detta inte bara mot bakgrund av de redan nämnda principerna om solidaritet eller om regionens försvar av rättssäkerheten och den ekonomiska modell som bygger på fria initiativ och på förbättrade arbetsvillkor, men också på grund av möjligheten att ett återupplivat och konkret partnerskap mellan EU och Mercosur skulle utgöra en mer avvägd politisk och ekonomisk profil för unionen och dess medlemsstater inom detta område på den amerikanska kontinenten. 
I detta sammanhang ber vi rådet - i kölvattnet av det nyligen hållna toppmötet i Madrid - att prioritera samarbetet med Mercosurländerna, och att detta samarbete skall omvandlas till praktiska åtgärder som sträcker sig bortom retoriska solidaritetsgester med deras befolkningar. Starka politiska signaler som bekräftar Europeiska unionens förtroende för denna region måste ges, så att man kan garantera att samarbetspolitiken bygger på associeringsprincipen till förmån för båda parter.
Jag skulle vilja göra ytterligare en iakttagelse: vi kan inte bekämpa fenomenet med den ensidighet som Förenta staterna visar - som självklart huvudsakligen syns i dess utrikes- och försvarspolitik - endast med den kritik som vi har hört i vissa europeiska tankekretsar. Denna kritik, som utöver allt annat inte åtföljs av förslag till politiska och finansiella åtgärder som skulle göra det möjligt för oss att övervinna orsakerna till ett tydligt europeiskt mindervärdeskomplex, skulle lätt kunna omvandlas till en förstärkning av strategiska åtgärder av detta slag. Dessa åtgärder skulle visa sig mer användbara när det gäller att balansera förbindelserna mellan de två kontinenterna i en samarbetsanda och i delandet av värden som är gemensamma för båda parter.
Avslutningsvis, herr talman, får de problem som vi ser i regionen inte påverka framskridandet av de förhandlingar som för närvarande äger rum mellan Europeiska unionen och Mercosur. Krisen - som vi vet är komplex och problematisk - måste i stället fungera som en drivkraft för en överenskommelse som är tillfredsställande för båda parter, och som skall ingås så snart som möjligt. Slutligen tvekar vi inte på att alla skulle vinna på att dra fördel av de möjligheter som dessa närmare band normalt sett skulle ge när det gäller att uppmuntra till en snabb återhämtning för Mercosurländernas ekonomi och till närmare förbindelser med Europeiska unionen.

Møller
. (DA) Fru talman! Beträffande de preferenssystem som nämnts många gånger under diskussionen så kan jag säga att Mercosurs samtliga fördragsparter kan dra fördel av Europeiska unionens system för allmän förmånsbehandling. De kan särskilt genom det allmänna preferenssystemet få möjlighet att öka sina egna exportintäkter, främja sin egen industrialisering och påskynda en diversifiering av sina ekonomier som ett stabiliseringsinstrument, som Barón Crespo talade om.
Vi måste alla här hålla i minnet att medlemmarna av de internationella finansieringsorganen, som Bretton Woods-institutionerna, Internationella valutafonden och Världsbanken, utgör suveräna stater. De är inte underställda diktat eller medbeslutande i europeiska rådet. Därför är det upp till dessa stater och inte till rådet att själva besluta hur de skall uppträda i dessa internationella finansieringsorgan.
Icke desto mindre är det uppenbart att en samordning mellan Europeiska unionens medlemsstater i enlighet med artikel 19 i Maastrichtfördraget kan vara till gagn för deras arbete i dessa institutioner. I överensstämmelse med detta förekommer faktiskt en viss informell samordning på mellanstatlig nivå inom ramen för ovan nämnda institutioner.
När det gäller medlemsstaternas insats för att avhjälpa situationen i Mercosurländerna kan sägas att de deltar fullt ut och aktivt i IMF:s arbete för att säkra stabilitet och ett hållbart ekonomiskt uppsving i regionen, och det skulle för övrigt ha varit oförståndigt att inte göra detta. De åtgärder som vidtagits för att stödja Paraguay, Uruguay och senast Brasilien, har fått uppbackning från Europeiska unionens medlemsstater och man arbetar på att garantera ett starkt, hållbart och trovärdigt IMF-program för Argentina, så som angivits i rådets slutsatser av den 21 januari 2002.
I förfrågningen från Barón Crespo för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp anförs att man förväntar sig att förhandlingarna om associerings- och frihandelsavtalet med Mercosur skall kunna avslutas under 2003. Parterna har inte satt någon tidsfrist för när förhandlingarna skall vara avslutade och det hela är därför beroende av hur dessa utvecklar sig. Förhandlingsdeltagarna på ministernivå har i juli i år antagit ett ambitiöst arbetsprogram för de kommande tolv månaderna. Europeiska unionen har förpliktat sig att nå fram till ett omfattande avtal med Mercosur och att göra ytterligare framsteg i förhandlingarna.
Låt mig därför avsluta med att säga att rådet är fullt medvetet om den allvarliga krisen i Mercosurländerna - i synnerhet i Argentina - och det är helt rätt att detta det skall tas på största allvar. Vi är därför intresserade av att stärka förbindelserna mellan Europeiska unionen och Mercosur och av att främja handeln, och vi hade också ett möte med dem under generalförsamlingen i New York i förra veckan. Vi måste alla här i första hand hålla i minnet att vi skall åka hem och säga till våra egna regeringar att de själva skall arbeta inom IMF för institutionerna och säga till Mercosurländerna och att de själva först och främst måste genomföra de ekonomiska omstruktureringarna.

Patten
. (EN) Fru talman! Kommissionen instämmer fullständigt i ledamotens åsikt, att de finansiella problemen inom Mercosur har förvärrats under sommaren. Europeiska unionen och kommissionen är bekymrade över den finansiella turbulens som berör hela Mercosurregionen. Oron utlöstes av den ekonomiska krisen och bankkrisen i Argentina, som återverkade på andra Mercosurländer, såsom Uruguay och Brasilien. Till följd av detta pekar de sociala och ekonomiska indikatorerna, som ledamoten har påpekat, i helt fel riktning: fattigdomen ökar och BNP har sjunkit i alla Mercosurländerna.
Det kommer att krävas genomgripande ekonomiska och politiska strukturreformer för att lösa krisen. Kommissionen är övertygad om att ett av svaren på den finansiella och ekonomiska turbulensen skulle vara en mer långtgående och snabbare integration. Europeiska unionen och kommissionen står därför helt och fullt bakom integrationsprocessen inom Mercosur, särskilt i denna mycket svåra stund för regionen.
Det europeiska budskapet om stöd för ytterligare integration som ett av svaren på den rådande krisen bekräftas av vår starka vilja att intensifiera och påskynda förhandlingarna om ett associeringsavtal mellan Europeiska unionen och Mercosur. Avtalet kommer att förbättra marknadstillträdet för exportvaror från Mercosur till Europeiska unionen och stärka Mercosur som en gemensam marknad. Dessutom kommer det, från politisk synvinkel och samarbetssynvinkel, att vara en tydlig signal om en förstärkning av förbindelserna mellan EU och Mercosur.
Som parlamentet vet är förhandlingarna mellan EU och Mercosur mycket ambitiösa, och de omfattar tre pelare: politisk dialog, samarbete och en innehållsrik handelsdagordning. Fram till i dag har vi så gott som avslutat de politiska och samarbetsrelaterade kapitlen. Vid ministermötet i Rio nyligen, den 23 juli 2002, som jag, vilket ledamoten påpekade, deltog i, fastställdes ett ambitiöst arbetsprogram för handelsförhandlingarna. Det omfattar ett ministermöte under den andra halvan av nästa år för att inleda vad vi hoppas kommer att bli förhandlingarnas slutskede.
Förutom de interregionala förhandlingarna har kommissionen övervägt nya former att hjälp för att lindra Mercosurkrisen. För det första, på handelsfronten, har Europeiska unionen fattat viktiga beslut om att öka kvottilldelningen i fråga om nötkött av högsta kvalitet (?Hilton beef?) för två Mercosurländer: ytterligare 10 000 ton till Argentina och, som ett första steg, 1 000 ton till Paraguay. Det är också värt att komma ihåg att Mercosurländerna, såsom min ärade vän rådets tjänstgörande ordförande påpekade, har dragit nytta av gemenskapens allmänna preferenssystem under ganska lång tid. Den senaste översynen av systemet trädde i kraft den 1 januari 2002 och bör upphöra att gälla den 31 december 2004. Det är i detta skede inte möjligt att tillfälligt justera preferenser inom ramen för systemet enbart för Mercosurländerna, vilket somliga har föreslagit. Vi kommer emellertid att fortsätta att arbeta för att hjälpa Mercosurländerna att dra nytta av det gällande systemet även fortsättningsvis.
Dessutom har en samordning av våra medlemsstaters ståndpunkter om den sydamerikanska krisen skett genom rådets gemensamma ståndpunkter och offentliga uttalanden om Argentina. Det måste sägas att detta inte har motsvarats av en faktiskt samordning av ståndpunkter i Internationella valutafonden. Mercosurkrisen visar att det skulle vara önskvärt att Europeiska unionen talade med en enhetlig röst och spelade en mer inflytelserik roll när det gäller internationella finansiella frågor.
Som parlamentet vet kan Europeiska kommissionen som sådan inte ingripa i fastställandet av de kriterier som uppställs av en internationell organisation som IMF - i vilken, som jag har sagt, Europeiska unionens medlemsstater är företrädda - för beviljande av lån till vissa länder i en krissituation. Godkännandet av IMF-stöd som sådant bygger på dess egna kriterier och är knutet till hållbara ekonomiska program som föreslås av regeringarna i de länder som drabbats av finansiella eller ekonomiska problem. Vi anser att det bara är naturligt att de villkor som uppställs av internationella organisationer som IMF för beviljande av lån för strukturanpassning av länder som genomgår en kris skiljer sig från dem som fastställs av internationella samarbetsorganisationer som FN:s utvecklingsprogram för beviljande av anslag. Dessa organisationer har olika mål, vilket förklarar varför FN:s utvecklingsprogram lägger större vikt vid samarbetets sociala aspekter.
Men utöver eventuella diskussioner om förtjänsterna för något av de kriterier som används av internationella organisationer får vi inte förlora ur sikte det faktum att krisen kräver grundläggande ekonomiska reformer i regionen som helhet.
Slutligen antog kommissionen i augusti ett omfattande samarbetspaket till förmån för Mercosurländerna, uppgående till 200 miljoner euro för perioden 2002-2006. Dessa program kommer att främja regional integration, ekonomiska reformer, social utveckling och fattigdomsbekämpning, modernisering av staten och skydd av miljön.
Dessutom har ytterligare 48 miljoner euro för perioden 2002-2006 avsatts till samarbete med Mercosur som helhet, pengar som inriktas på tre prioriterade områden: stöd till genomförandet av Mercosurs inre marknad, stöd till en institutionalisering av Mercosur och stöd för det civila samhället inom Mercosur.
Det finns kort sagt ett paket på 250 miljoner euro för perioden 2002-2006 - varav 30 miljoner euro är planerade att tas i anspråk 2002. Jag hoppas att detta är ytterligare ett tecken på vårt långsiktiga engagemang för Mercosur.
Låt mig helt kort ta upp en sista punkt. Vi har just hållit möten i Köpenhamn med ASEM-länderna och separata möten med Sydkorea, Kina och Indonesien. Under de senaste åren - åtminstone till krisen nyligen, och som omväxling - har de europeiska investeringarna i Latinamerika överstigit investeringarna i Asien. Det är intressant att jämföra de två regionerna, till exempel sparkvoten i Asien med den i Latinamerika. Eftersom hushållens sparande är så mycket lägre i Latinamerika har landet i mycket högre grad varit beroende av utländska direktinvesteringar för att främja ekonomisk tillväxt. Problemet med dagens avreglerade globala marknad är att pengar kan strömma ut ur ett land lika snabbt som de kan strömma in. Det enda svaret på fattigdom i Latinamerika är en hållbar ekonomisk utveckling. En hållbar ekonomisk utveckling förutsätter fortlöpande investeringar. Det finns följaktligen mycket starka argument för att försöka öka hushållens sparkvot i Latinamerika och för att se på finansiella flöden på det sätt Chile gjorde för några år sedan och försöka se till att de blir stabiliserande i stället för destabiliserande faktorer.

Fernández Martín (PPE-DE).
Fru talman! Jag har lyssnat mycket uppmärksamt till Patten. Mina damer och herrar! Trots de ansträngningar som har genomförts under det senaste decenniet ger situationen inom Mercosur och Latinamerika i allmänhet åter anledning till oro. Arbetet i de regionala organisationerna fungerar inte och Mercosur har blivit ordentligt vingklippt och kan inte lyfta. Vi vet inte om krisen i Argentina har nått botten, Uruguay och Paraguay har allvarliga problem och situationen i Brasilien ger minst sagt anledning till viss osäkerhet, trots den ovärderliga hjälpen från Internationella valutafonden.
Europeiska unionen och samtliga medlemsstater bör och kan göra mycket mer. Det råder en viss avinstitutionalisering i regionen, partier och politiker har förlorat prestige, några populistiska rörelser har åter börjat dyka upp med kraft och tyranniet, som har orsakat så många problem i Latinamerika har stärkts, alla dessa faktorer är oroande.
Vi kan inte fortsätta att var passiva åskådare till den dramatiska situationen i Argentina. Herr Patten! Om vi ser till unionens budget bekräftas inte alltid det ni sade i de budgetposter som är avsedda för utveckling av regionen Latinamerika. Det är sant att det skett en tillbakagång inom Mercosur, som Patten sade. När det gäller Argentina är det även sant att det är landets egna ledare som måste vidta åtgärder som förhindra att situationen, som redan nu är tillräckligt allvarlig, försämras ännu mer. Detta medför uppoffringar, ekonomiska, skattemässiga och finansiella åtgärder, vilket i sin tur medför att det argentinska folket måste göra ännu större ansträngningar.
Unionen och medlemsstaterna bör dock vidta chockåtgärder för att återaktivera ekonomierna i dessa länder och dessa åtgärder bör återspeglas i gemenskapsbudgeten. Detta görs dock inte. Man bör särskilt underlätta ländernas export och ha modet och den nödvändiga beslutsamheten för att våra företrädare i de internationella finansiella organen brådskande antar dessa åtgärder så att det inte uppstår nya förseningar.

Linkohr (PSE)
Fru talman! Om jag har förstått saken rätt är parlamentet och kommissionen överens på viktiga punkter: handelshindren måste bort, integrationen stödjas, Europa måste tala med en röst i Internationella valutafonden osv. Jag skall inte upprepa detta. Jag vill bara göra två korta kommentarer och knyta an till Pattens senaste redogörelser.
För det första: Jag arbetar sedan många år tillbaka med Latinamerika och ser - med fasa, måste jag egentligen säga - att Latinamerikas betydelse i världen avtar allt mer för varje år i takt med att Asiens betydelse ökar. Det måste finnas orsaker som ligger mycket djupare än att det räcker med en eller annan åtgärd. Detta bör diskuteras öppet.
Den andra kommentaren rör en opinionsundersökning som nyligen gjordes i Latinamerika. En del av befolkningen - cirka 20 000 människor - tillfrågades om de tror att auktoritära regeringar skulle lösa problemen snabbare än demokratier. 1996 var det endast en minoritet som föredrog en auktoritär regim; de flesta var för demokrati. I dag säger över 50 procent av befolkningen: Ja, vi behöver auktoritära regeringar för att lösa våra problem. Den kris som vi står inför i Latinamerika och särskilt inom den sydamerikanska gemensamma marknaden Mercosur, är således även ett hot mot demokratin.
Detta påminner mig om tiden runt 80-talet och början av 90-talet när demokratin var kärnfrågan när vi diskuterade Latinamerika. Då insåg vi att det krävdes en social och en ekonomisk politik för att återge människorna deras tro på demokratin. Därför är det knappast överflödigt att vi engagerar oss i Latinamerika, annars är risken stor att vi bara har resolutioner om diktaturer att skriva.
(Applåder)

Mantovani (PPE-DE).
Fru talman! Jag ersätter med glädje min kollega Andria, som är frånvarande av personliga skäl, i denna fråga. Det är en fråga som jag anser vara viktig eftersom jag konstaterade en kraftig social ojämlikhet mellan de olika Mercosurländerna under mitt deltagande i världstoppmötet i Johannesburg. Den fortsatta ekonomiska och sociala kris som plågar de länderna förhindrar den ekonomiska tillväxten och förverkligandet av ett program för hållbar utveckling i länderna i Sydamerika, på grund av de ofta återkommande konjunkturproblem som uppkommer som resultat av den strukturella instabiliteten.
Därför är jag övertygad om att Sydamerika och länderna som ingår i Mercosur borde stå i centrum för Europeiska unionens uppmärksamhet utan att vi därför glömmer miljöpolitiken, som blir ett nödvändigt redskap för att bevara de grönområden som är en del av världsarvet. Därför verkar det lämpligt att inrätta en särskild kommersiell plan för länder i svårigheter och att främja avtal med internationella organ, för att man skall kunna dämpa krisen som hotar stabiliteten för hela kontinenten.
Vi måste, som jag ser det, se över handelsavtalen med de länderna och förbindelserna mellan Europa och Mercosur. Det skulle vara önskvärt om vi kunde riva hindren för handelsutbytet mellan Europeiska unionen och Sydamerika för att åter få fart på världsekonomin som hotas av dessa kriser. Vi får inte glömma att Europa är den viktigaste handelspartnern för länderna i Mercosur. Ekonomisk stabilitet följd av ett öppnare handelsutbyte skulle göra mycket för att underlätta återhämtningen i de länderna och för att lösa de sociala och politiska problem som plågar dem.
Vi måste omförhandla utlandsskulden och skapa ett rättvist system för de olika länderna inom Mercosur för att skydda de grundläggande mänskliga rättigheterna och undvika de sociokulturella problem som för närvarande plågar kontinenten.

Medina Ortega (PSE).
Fru talman! Herr Pattens inlägg var verkligen intelligent och visar på hans kapacitet och kunskap. Herr Patten känner mycket väl till Fjärran Östern - han har haft många förbindelser med den regionen - och de flesta av talarna i dag är förmodligen snarare mer välbekanta med Latinamerika.
Han har förklarat situationen i mycket tydliga och ekonomiska ordalag, men medan länderna i Fjärran Östern under de senaste åren har kommit ur krisen - och anpassat sig till den nya situationen - till en högre levnadsstandard, har levnadsstandarden i stället sänkts i länderna i Latinamerika och på 50-60 år har ett land som Argentina gått från att ligga över det europeiska genomsnittet till att ligga under detta.
Patten har rätt i det han säger, men problemet är - man säger oss det i länderna i Latinamerika - att det internationella systemet för närvarande tvingar länderna i Latinamerika att sänka sin levnadsstandard, att proletarisera sig och införa en verklig revolution, det vill säga, ?bli som de asiatiska länderna?.
Detta är ett allvarligt kulturellt problem. Vi hoppas naturligtvis på att Europeiska unionen inte bara beaktar de kalla ekonomiska faktorerna, utan även de kulturella och politiska faktorerna, som är en förutsättning för att demokratin skall upprätthållas i det området.

Posselt (PPE-DE)
Fru talman! Jag välkomnar solidaritetsfonden. Jag anser inte att det kan vara förbjudet att kritisera Internationella valutafonden eller andra liknande institutioner eller att dessa är okränkbara. Det är också bra det som kommissionär Patten säger, att vissa importkvoter inom jordbrukssektorn har höjts respektive skall höjas. Dock tror jag inte att vi löser problemen i grunden om vi så fördubblar och tredubblar alla åtgärder. Mercosur har allt som behövs. Där finns olja, gas och alla viktiga råvaror och jordbruksprodukter som inte bara skulle räcka till för att försörja hela Latinamerika utan dessutom även hela Europa. Där finns duktiga människor och en mångfacetterad industri.
Låt mig fortsätta där Linkohr slutade: Orsakerna till krisen ligger mycket djupt, och det krävs inte bara ekonomiska utan även politiska reformer. De viktigaste Mercosurstaterna har djuplodande politiska problem. De har ineffektiva och delvis korrupta politiska system. Den som har varit i ett så rikt och blomstrande land som Argentina och sett de förtvivlade demonstranterna från alla politiska läger framför Casa Rosada i Buenos Aires och deras krav på att alla politiker från alla partier skall avgå eftersom det över huvud taget inte finns någon som de accepterar längre, han eller hon ser en sak mycket tydligt: Detta är inte en övergående kris, detta är en grundläggande kris för demokratin och det politiska systemet. Därför måste vi givetvis även vidta enstaka åtgärder, men utan en grundläggande reform av det politiska systemet i Argentina och delvis i Brasilien, kommer kontinenten aldrig att ta sig ur sin kris. Hittills har Mercosur som marknad kunnat förhindra det värsta, vilket är positivt, haltande har man stött sig på varandra, men i längden måste det politiska systemet tillfriskna.

Marinho (PSE).
Fru talman! Trots de redogörelser som gjorts i media står den ?latinamerikanska? frågan inte på dagordningen, och vi kan därför inte analysera varken orsakerna till eller konsekvenserna av vad som sker i Latinamerika. Europa har varit oansvarigt likgiltigt inför denna fråga, och vi måste sluta upp med denna inställning utan ytterligare dröjsmål. Jag anser att vi har ett allvarligt moraliskt ansvar gentemot Latinamerika och att dialogen och samarbetet mellan nord och syd är meningslösa om vi inte omvandlar våra ord till handling. 
Vi måste därför ge ett sammanhang för hela den uppsättning medel som Europa kan använda för att agera, från att övervinna svårigheterna inom rådet - vi skulle kunna börja där - till ett effektivt och personifierat ingripande på Europas vägnar inom ramen för Internationella valutafonden, till de möjligheter som öppnats upp genom våra prioriterade handelsmekanismer, till finansiellt stöd och anslutningsavtalen.
Fru talman! Allt detta skulle innebära en mycket avsevärd ansträngning från Europas sida för att bekräfta, liksom det så korrekt anges i resolutionen, vårt solidaritetsåtagande gentemot Latinamerika, som också är ett åtagande för demokrati i världen.

Talmannen.
 I anslutning till denna debatt har jag mottagit sex resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0293/2002) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om kvaliteten på bensin och dieselbränslen och om ändring av direktiv 98/70/EG (föredragande: Hautala).
Hautala (Verts/ALE)
. (FI) Herr talman! Mitt betänkande handlar om förbättring av bränslekvaliteten. Alla minns säkert direktivet som vi i enlighet med medbeslutandeförfarandet utarbetade 1998, vilket för första gången inom Europeiska unionen införde kvalitetskrav för dieselbränsle och bensin och som har spelat en alldeles avgörande roll därför att avgasutsläppen i trafiken har kunnat minskas, det vill säga det gäller att alltid samtidigt förbättra motortekniken och bränslet.
Denna gång är vår utmaning att minska svavelhalten i bränslet till mycket nära noll i såväl dieselbränsle som i vanlig bensin. Svavel har nämligen visat sig vara en mera strategisk komponent i bränslet än man tidigare har antagit. Bensin eller diesel, som innehåller svavel, producerar betydligt mer avgasutsläpp och vår alldeles speciella utmaning för tillfället är att bilindustrin och katalysatortillverkarna planerar allt mer utvecklade motorer och filtrering varmed avgasutsläppen faktiskt kan minskas till en mycket liten bråkdel av vad de var ännu i början av 1990-talet.
Det förslag som nu behandlas har som mål att svavlet helt och hållet elimineras ur dessa bränslen senast 2009. Detta är det allra viktigaste beslutet i detta betänkande och det är en kompromiss mellan kommissionen, rådet och parlamentet. Om ni kommer ihåg, ärade kolleger, föreslog kommissionen ursprungligen att svavelfriheten skulle vara ett hundraprocentigt faktum år 2011. Därefter svarade parlamentet på detta genom att konstatera att det finns alla förutsättningar att tidigarelägga denna reform till 2008, och rådets gemensamma ståndpunkt var i själva verket mycket nära parlamentets ståndpunkt. 2009 är nu vårt mål och jag anser att parlamentet har skäl att godkänna detta, om jag också i det här sammanhanget kan konstatera att jag misstänker att marknaden hinner genomföra denna förnyelse snabbare än vi lagstiftare. Många medlemsstater har nämligen märkt att ett mycket effektivt sätt att rena bränslen är att bevilja små skattelättnader i förhållande till vanligt bränsle, och modellen som fick sin början i Skandinavien, i Sverige och Finland, har nu spridit sig till många medlemsstater. Jag vill alldeles speciellt nämna Förenade kungariket som aktivt har tillämpat detta skattelättnadsinstrument och därmed uppnått goda resultat.
I det här förslaget utgår man även från att kvaliteten på bränsle för arbetsmaskiner märkbart måste förbättras jämfört med nuvarande situation; nämligen ju mer vi med hjälp av tekniska förbättringar har kunnat minska landsvägstrafikens avgasutsläpp, i desto högre grad riktas uppmärksamheten på arbetsmaskiner. Till arbetsmaskiner räknas traktorer och all världens små men ofta högljudda maskiner som används till exempel i parker för all blåsa löv. Självklart hör även alla maskiner inom byggsektorn hit. Man kan egentligen säga att den största tvisten vi har kvar gäller dessa arbetsmaskiner och deras bränslen. Jag kan försäkra er ärade kolleger, att de senaste undersökningarna på området visar att det faktiskt är lönsamt såväl ekonomiskt sett som för miljön och hälsan att även eliminera svavlet ur arbetsmaskinernas bränslen. Här vill jag alldeles särskilt vädja till de brittiska jordbruksproducenterna som har blivit skrämda av detta förslag för att de tror att de kommer att drabbas av stora extra kostnader. Jag kan försäkra er om att såväl i Förenade kungariket som på andra platser i Europa och i världen utsätts traktorförarna för ofantligt stora gifthalter där de sitter i traktorns förarhytt, och orsaken är just den dåliga bränslekvaliteten. I det här förslaget utgår vi från att även arbetsmaskinernas bränslen skall vara svavelfria senast 2009. Detta, ärade kolleger, är inte så dramatiskt som till exempel de brittiska jordbruksproducenterna har fått det att verka som, eftersom man för tillfället redan i hälften av medlemsstaterna använder samma dieselbränsle som i vägtrafiksfordon. Nu är det fråga om att vi måste utvidga detta krav till att gälla hela Europeiska unionen.
I betänkandet föreslås att man närmar sig frågan i två steg: först minskar man svavelhalten i arbetsmaskinernas bränslen till ungefär trehundrafemtio miljondelar och därefter elimineras svavlet helt och hållet senast 2009. Detta är en fråga som parlamentet förhoppningsvis håller fast vid, eftersom vi säkert mycket snart efter morgondagens omröstning kommer att förhandla med kommissionen och rådet om var kompromissen mellan parlamentet och rådet ligger. Jag tror att vi har goda möjligheter att uppnå klara och bindande tidtabellsmålsättningar för denna fråga. Givetvis beaktar vi här att kommissionen som bäst förbereder ett förslag för arbetsmaskiners bränslen.
En av de allra intressantaste frågorna i det här betänkandet med tanke på olika intressegrupper har varit frågan om att ändra det så kallade flyktighetsvärdet - man talar även om ångtryck - vilket är en mycket teknisk fråga. Men det är alltså fråga om att producenterna av biobränslen har velat att vi redan i det här förslaget skulle justera värdet för bensinens ångtryck så att användningen av biobränsle, speciellt bioetanol, snabbt kunde utökas inom Europeiska unionen. I egenskap av föredragande har jag på ett ansvarsfullt sätt försökt sätta mig in i denna fråga och skaffat mig så bra information som möjligt som har funnits tillgänglig, och jag anser att den kompromiss som betänkandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor innehåller är rätt så optimal. Där medger man nämligen att om användningen av bioetanol ökar inom Europeiska unionen kan man därefter granska frågan om kvalitetskrav för bränsle. Granskningen skulle ske under 2005. Som föredragande har jag emellertid inte ansett det möjligt att vi på ett ansvarsfullt sätt kan ändra denna egenskap hos bränslet redan nu i detta förslag, eftersom detta är förenat med en viss misstanke om att avgasutsläpp men även dessa biobränsleblandningar kunde förorsaka eventuella skador på fordon och motorer.
Jag vill alldeles speciellt påpeka att det i motiveringen till ändringsförslaget som gäller denna fråga konstateras att man inte anser att detta skulle ha någon skadlig inverkan på fordon. Jag har blivit kontaktad av fordonstillverkare som har påpekat att detta inte stämmer. De anser att en ändring av ångtrycket kan skada motorerna, varvid jag anser att förslaget av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor är en bra kompromiss, det vill säga att vi lämnar direktivet som omfattas av behandlingen av den här frågan till nästa granskning 2005.
Jag avslutar nu mitt inlägg och konstaterar att vi behöver svavelfria bränslen även för den skull att vi måste kunna minska bilarnas koldioxidutsläpp ännu mer. För det här ändamålet är ett svavelfritt bränsle absolut nödvändigt. Därför vore det bäst om vi i morgon godkände detta betänkande med så stor majoritet som möjligt.

Liikanen
Herr talman, bästa parlamentsledamöter! Det gläder mig att jag på kommissionens vägnar kan tala för ett förslag som hjälper Europeiska gemenskapen att övergå till att använda bensin och dieselbränsle med en svavelhalt på högst 10 milligram per kilo. I och med detta försvinner tekniska hinder för ibruktagandet av så bränsleeffektiva fordon som möjligt. Dessutom minskar de vanliga förorenande utsläppen i och med att man använder bränsle motsvarande de nya kraven i äldre fordon och luftkvaliteten förbättras.
Parlamentet bidrog med sina ändringsförslag i den första behandlingen till att övergången till användningen av bränsle som innehåller 10 milligram svavel per kilo sker snabbare än man ursprungligen planerat. Det är glädjande att föredraganden av betänkandet, utskottet och rådet verkar vara eniga om många aspekter som hänför sig till den här frågan. Kommissionen är hoppfull i fråga om att de frågor som ännu är öppna skall kunna lösas förhållandevis snabbt. Härnäst skall jag behandla centrala frågor som hänför sig till givna ändringsförslag.
I flera ändringsförslag föreslås det att man redan nu skall besluta att datumet från och med vilket alla saluförda dieselbränslen får innehålla högst 10 milligram svavel per kilo skall vara den 1 januari 2009, i stället för att ifrågavarande datum fastställs först i samband med den översyn som skall genomföras senast 2005. Kommissionen hade hellre hållit fast vid det ursprungliga förslaget och det alternativ som motsvarade rådets gemensamma ståndpunkt, där datumet för dieselbränsle skulle fastställas vid ett senare tillfälle. Med tanke på den enighet som håller på att uppstå kring tidtabellen är kommissionen dock beredd att visa flexibilitet i det här avseendet och godkänna ändringsförslag 2 i sin helhet och i ändringsförslag 11 den del som hänför sig till en översyn av dieselbränsle.
En annan fråga hänför sig till hur bensin och dieselbränsle med en svavelhalt om högst 10 milligram per kilo täcker marknaden under 2005-2009. Kommissionen är i det här avseendet villig att försöka sammanställa anvisningar till kriterier för tillgången på dylika bränslen för den första perioden, fastän denna period nu förblir kortare än vad som ursprungligen planerats. Således godkänner kommissionen ändringsförslagen 4 och 7.
Vissa ändringsförslag gäller behovet av att inom hela gemenskapen förbättra och harmonisera kvaliteten på bränsle som används i mobila arbetsmaskiner. Det är sant att sådana utsläpps relativa betydelse ökar allt eftersom miljöegenskaperna hos vägfordonens motorer blir bättre. Arbetet som hänför sig till utsläppsnormerna för nästa skede, vilka berör dieselmotorer i mobila arbetsmaskiner, pågår som bäst och avancerar väl. När det slutförs i slutet av detta år kommer man att fastställa bränslekvaliteten i enlighet med normerna samt tidtabellen för tillgången på detta slag av bränsle. Före det kan kommissionen inte godkänna ändringsförslagen 3, 10 och 13.
Kommissionen granskar gärna närmare frågor som hänför sig till alternativa bränslen och biobränslen och speciellt frågan som gäller kraven beträffande flyktigheten hos vissa blandningar av biobränslen och bensin. Därför godkänner kommissionen i princip ändringsförslag 12.
Av de återstående ändringsförslagen godkänner kommissionen inte ändringsförslagen 1, 5, 6, 8 och 9 och inte heller den delen av ändringsförslag 11 som gäller vilka synpunkter som skall inkluderas i den förnyade översynen, eftersom kommissionen anser att man har tagit tillräcklig hänsyn till dem i den gemensamma ståndpunkten.
Herr talman! Jag vill till slut påpeka att parlamentet för sin del avsevärt har förbättrat det förslag som nu behandlas. Därför vill jag tacka föredraganden av betänkandet, Heidi Hautala, för hennes arbete.

Ayuso González (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill för det första gratulera Hautala till hennes stora förmåga till att föra dialog och till hennes arbete, som har gjort det möjligt för oss att komma överens. Vi håller fullständigt med henne om att det är viktigt att medborgarna så snart som möjligt får tillgång till bränslen med låg svavelhalt.
Detta direktiv är en reaktion på slutsatserna från Auto-Oil-programmen som kommissionen har genomfört och som kommer att göra det möjligt för oss att kunna njuta av en bättre luftkvalitet, vilket vi naturligtvis välkomnar. Det står klart att det är miljön som till hundra procent är målet för det här direktivet och det välkomnas därför av alla. Vi bör emellertid var pragmatiska och analysera förhållandena.
Produktionen av nya svavelfria bränslen kommer att ge upphov till ökningar av koloxid i raffinaderierna och dessa kommer dessutom att bli tvungna att göra mycket dyrbara investeringar för att lyckas med det. Tack vare de tekniska framsteg som har gjorts när det gäller fordonsmotorer och katalysatorer kan man i dag nå en positiv balans i minskningen av utsläppen av koloxid, eftersom raffinaderiernas utsläpp kommer att vara mindre än den minskade utsläppsmängden från fordon som använder det nya bränslet. Detta kommer dock att ske först att när handeln med svavelfria bränslen sker samtidigt som man har en tillräckligt stor fordonspark som är tekniskt anpassad för att använda detta bränsle. Det nya bränslet kan användas utan problem i de fordon som finns för närvarande, men den minskning av utsläppen av koloxid. Det vill säga, om produktion och ett balanserat tillhandahållande av de nya bränslena inte sker samtidigt som man förnyar fordonsparken, kan utsläppen öka globalt, och dessutom blir kostnaderna stora.
Vi kan tvinga företagen - med ett direktiv - att släppa ut fordon med en svavelhalt på 10 ppm på marknaden, men vi kan inte tvinga konsumenterna att samtidigt byta bil. Av den anledningen stöder vi - och jag ber även parlamentet att göra det - möjligheten att år 2005 se över tidsperioden för fullständigt införande av dieselbränsle, särskilt när det gäller jordbrukstraktorer och andra fordon som inte är avsedda att användas på väg. Även om det är önskvärt att svavelfritt bränsle används, går det mycket långsammare att förnya fordonsparken och den mängd bränsle som konsumeras är relativt låg.
Även om den frågan har tagits upp redan, kommer jag avslutningsvis i egenskap av föredragande för betänkandet om direktivet för biobränslen att ta upp frågan om flyktighet, vilken kan påverka genomförandet. Det handlar om de tekniska specifikationerna för de bränslen som används i blandningen. En blandning av bioetanol och bensin leder till att det slutliga bränslet är flyktigare och i länder med varma somrar kan - under den årstiden - gränserna för ångtryck som har fastställts till cirka 10 procent överskridas. Detta skadar allvarligt konkurrenskraften för dessa blandningar. Förslaget om biobränslen utarbetades dock av kommissionen efter den första behandlingen av direktivet om kvalitetskrav för bensin och diesel och vi har därför inte haft tillfälle att lägga fram ett ändringsförslag för detta syfte i den här riktningen inför den andra behandlingen. Jag begär därför att kommissionen och rådet i enlighet med artiklarna 9 och 10 i direktiv 98/70/EG så snart som möjligt lägger fram förslag om nya specifikationer och provmetoder för biobränslen och för bränslen som används för arbetsmaskiner.
Det är även brådskande att godkänna blandningar med innehåll som är högre än 5 procent. Jag har talat med bilfabrikanter och de försäkrar mig att blandningar med 10 procent går alldeles utmärkt att använda för de motorer som finns för närvarande, utan något som helst behov av ändringar och utan skada för motorn.
Biobränslen är ett bra alternativ för att förbättra luftkvaliteten i våra städer och framför allt för att diversifiera energiförsörjningskällorna.

De Roo (Verts/ALE).
Herr talman! Jag anser att fru Hautala än en gång har lagt fram ett mycket viktigt betänkande som har fått stort stöd i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Gruppen De gröna står även bakom de tretton ändringsförslagen till 100 procent.
Hela det här betänkandet hade egentligen inte behövts om vi under förhandlingarna för fyra år sedan hade lyckats övertyga ministrarna i rådet om att titta på siffrorna. Men miljöministerrådet var inte tillräckligt flexibelt. Då diskuterades frågan: skall vi gå över till bränslen med svavelhalter på 50 ppm eller måste halterna vara ännu lägre? Nu talar vi om bränsle med en svavelhalt på 10 ppm. Svavel är ett gift för katalysatorerna, precis som bly var ett gift för den första generationens katalysatorer. Nu talar vi om en förbättrad generation katalysatorer som kommer att användas. Det är alltså synd.
Jag vill påpeka att det är Tyskland som har satt bollen i rullning, och det gläder mig att vi nu uppnår ett bra resultat. Jag har emellertid ett par frågor till kristdemokraterna, för jag begriper inte varför de säger att andra regler skall gälla för traktorer. Traktorer drar lika stor nytta av det här rena bränslet och det innebär också mindre luftföroreningar från de traktorerna. Till och med med gamla traktorer som ännu inte har någon ny katalysator är det en miljöfördel.
Det är naturligtvis sant att det här nya bränslet kommer att vara något dyrare än det gamla, smutsiga bränslet. Om problemet är att bönderna måste betala något mer så anser jag som grön parlamentsledamot att de helt enkelt får göra det för det här är en viktig fråga. Om det är kristdemokraternas verkliga problem så måste de säga det. Det vore synd om de inte röstade i morgon, för då erhåller vi inte den nödvändiga majoriteten.
Det är också viktigt för industrin att redan nu få veta vilka de exakta kraven är utan att behöva vänta till 2005. Därför skulle jag vilja uppmana alla kristdemokrater att studera det här närmare och sedan kanske överväga saken en gång till och rösta med hela utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.

Arvidsson (PPE-DE).
Herr talman! När det gäller utveckling av bättre fordon från miljösynpunkt står vi inför stora och radikala förändringar. Nya motorer kommer under de närmaste åren att minska bränsleförbrukningen och förbättra avgasreningen. Modern sensorteknik, t.ex. bränslesensorer, gör motorer mycket bättre utifrån en miljöaspekt, men motorerna blir samtidigt också känsligare för föroreningar. Dessa miljöförbättringar blir inte möjliga om de inte går hand i hand med en förbättrad bränslekvalitet. Renare bränsle ger oss möjligheten att ta vara på den nya motorteknikens alla miljöfördelar. Dålig bränsleteknik kan däremot vara till direkt skada för den nya generationen motorer och slå ut tekniken och motorfunktionen. Detta direktiv är mycket angeläget, och det utgör ett viktigt steg mot mindre luftföroreningar och en bättre miljö.
Inför parlamentets första behandling av förslaget till direktiv utarbetade jag 14 ändringsförslag i syfte att skärpa kraven på bränslekvaliteten. Huvudparten antogs, och jag är mycket glad över att rådet i den gemensamma ståndpunkten godtar merparten av parlamentets förslag från första behandlingen.
En stor del av debatten har i andra behandlingen fokuserats på frågan om alla fordon skall omfattas av detta direktiv. Det finns motorteknik för mobila maskiner och traktorer, för att de liksom andra fordon skall kunna omfattas av bränsledirektivet. Det behövs inget undantag för s.k. svavelfri diesel. Det är en missuppfattning att gamla motorer behöver svavel i bränslet, men att nya motorer inte klarar svavelbränsle. Om dessa fordon kommer att omfattas av direktivet fullt ut, kommer miljön att bli den stora vinnaren. Varför skulle vi då inte ta även detta steg? En eventuell skattereduktion kan motverka de högre kostnader som blir följden av renare drivmedel, t.ex. för jordbrukare.
Herr talman! EU:s Auto-Oil-program kommer tillsammans med detta bränsledirektiv att betyda mycket för att minska de negativa miljöeffekterna av fordonstrafiken. Detta visar att EU har kraft och kompetens i viktiga miljöfrågor och att användning av modern miljöteknik är bättre än förbud. Föredragande Hautala har fört ärendet fram till en klar förbättring, och det är min förhoppning att parlamentet antar betänkandet från miljöutskottet.

Nicholson (PPE-DE).
Herr talman! Jag kommer förmodligen att vara ensam i kväll om min ståndpunkt om detta betänkande. Betänkandet ses på med ytterst stor oro, oavsett vad föredraganden har sagt i fråga om Förenade kungariket. Det kommer att få negativa följder för vårt jordbruk, våra jordbrukare och våra yrkesfiskare.
Där jag kommer ifrån i Nordirland håller landsbygdssamhället på att falla sönder. Att lägga en extra börda på det vid denna tidpunkt är fullkomligt uppåt väggarna. Jag vill göra det alldeles klart från början att jag, min delegation och dem som jag företräder är helt och hållet för en förbättring i riktning mot högsta möjliga kvalitetskrav. Jag kommer att stödja dessa högre kvalitetskrav. Men jag anser att vi gör fel när vi påtvingar dem som inte kan försvara sig själva puristiska idéer från ovan. Detta är vad jag motsätter mig.
Jag är helt emot att försöka införa detta för fordon som inte används på väg, antingen det rör sig om fordon som används inom jordbruket eller om de många andra fordon som används i stenbrott och på andra håll. Om vi måste, låt oss fastställa kvalitetskrav vid ett senare tillfälle, på längre sikt. Låt oss arbeta i den riktningen allteftersom tekniken utvecklas, men att sitta här och säga att vi kan införa detta från detta europeiska parlament är fullständigt oacceptabelt.
Om ni vill veta varför Europeiska unionen är impopulärt på många platser i Europeiska unionen, se då bara på denna typ av förslag. Vad säger människorna? De säger ?Där har vi storebror Bryssel igen som talar om för oss vad vi skall göra?. Varför använder vi inte sunt förnuft? Varför använder vi inte vårt eget initiativ i stället för att låta Europeiska unionen skada sina egna medborgare medan resten av världen utan betänkligheter fortsätter med att förstöra miljön? Mötena i Johannesburg, i Kyoto och på andra platser har visat oss att de inte bryr sig de minsta om vad vi säger.
Såvitt jag har förstått svarar fordon som inte är avsedda att användas på väg för ungefär 8,5 procent av dieselfordonen i Europeiska unionen. Herr kommissionär! Det står i er och rådets makt att åtminstone inta en balanserad ståndpunkt i fråga om detta och att se till att målet uppnås på längre sikt, så att vi inte skadar en massa människor på vägen.
Detta är vad jag stöder. Jag kommer sannerligen att rösta emot denna rekommendation i morgon. Jag, och de människor jag företräder, kommer att finna stort nöje i att rösta emot den. Jag hoppas att den röstas ned, eftersom ni då kommer att återkomma längre fram med ett förslag som motsvarar den av sunt förnuft präglade uppfattningen bland alla i denna europeiska union och inte bara uppfattningen bland dem med puristiska ideal som inte måste ta konsekvenserna av att påtvinga andra sina ideal.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0288/2002) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 94/25/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar i fråga om fritidsbåtar (föredragande: Callanan).
Callanan (PPE-DE)
. (EN) Herr talman! Jag har några saker att säga, men jag kan se att debatten knappast väcker brinnande entusiasm bland de fullsatta raderna av ledamöter, så jag skall fatta mig så kort som möjligt och låta alla komma i väg på middag.
Jag vill börja med att tacka kommissionären och alla dem som har intresserat sig för betänkandet för att de är här i kväll.
Det är kanske en mindre fråga, men den är mycket viktig för dem som arbetar inom småbåtsindustrin och för de många tusen människor runtom i Europa som ägnar sig åt sin båthobby. Många av de problem som var uppenbara i lagstiftningen i den första behandlingen har i allt väsentligt lösts av rådet till den andra behandlingen. De flesta av de tillbakablickande inslagen i förslaget i den första behandlingen har nu tagits bort, och jag kan på det stora hela stödja kommissionens förslag i den andra behandlingen, om än med några tillägg.
Jag lade fram ett antal ändringsförslag för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, av vilka några godtogs. De flesta av de tekniska ändringsförslag vi lade fram godtogs.
Jag skall bara gå igenom några av de problem som jag fortfarande ser med lagstiftningen. Jag fortsätter att hysa tvivel om det lämpliga med en föreskrivande kommitté, särskilt en med befogenhet att ändra ganska viktiga delar av direktivet, som froudetal. Utskottet stödde min rekommendation i fråga om detta, och vi kommer att rösta om ändringsförslagen i morgon.
Jag anser fortfarande att båtar som byggs för privat bruk bör undantas under fem år, förutsatt att de inte släpps ut på marknaden. Detta direktiv lanserades som en lagstiftning för den inre marknaden, och det säger sig självt att dessa båtar, om de inte är avsedda att släppas ut på marknaden, inte kan påverka den inre marknaden.
Frågan om provning för överensstämmelse för fritidsbåtar i bruk är särskilt kvistig. Såvitt jag har förstått kommer kommissionen att återkomma med förslag om detta i ett senare skede. Jag hoppas att den kommer att överväga frågan mycket noggrant. Det sista vi vill är att ett högbyråkratiskt system påtvingas Europas båtägare och båtanvändare. Systemet måste vara mycket enkelt och effektivt samt, framför allt, avgiftsfritt för dem som har båt för tillfället.
Slutligen skulle jag vilja berätta för våra tyska kolleger att ett antal ändringsförslag - jag kallar dem Bodensjön-ändringsförslagen eftersom de är resultatet av lobbyverksamhet av myndigheterna runt Bodensjön - har lagts fram. Det rör sig i stora drag om två grupper av ändringsförslag.
För det första, de som lagts fram i syfte att ge medlemsstaterna möjlighet att fastställa sina egna gränsvärden under särskilda lokala omständigheter. Jag är vanligtvis inte emot att medlemsstater avviker från europeiska bestämmelser, men om vi försöker få till stånd ett direktiv vars uttryckliga syfte är att medge en inre marknad över hela Europa och sedan inför speciella undantag i detta direktiv, skulle det kullkasta hela idén med att ha det i första rummet.
För det andra invänder jag särskilt mot det så kallade tabell 1a-ändringsförslaget, som även det bygger på Bodensjön-gränsvärdena, men som till och med är strängare. Även det skulle bli ett hinder för handel. I fråga om Bodensjön skulle jag emellertid vilja säga till våra kolleger att det, om det finns ett problem på just detta vattenområde, för det första, inte finns bevis för att det orsakas av fritidsbåtar och, för det andra, att ett problem, om ett sådant finns, kan lösas genom lokala åtgärder för Bodensjön. Myndigheterna skulle kunna införa fart- och navigeringsbegränsningar, och jag stöder deras rätt att göra det helt och hållet. Men belasta inte övriga Europa med gränsvärden som inte går att genomföra bara för att lösa ett problem för de tyska och österrikiska myndigheterna.
Tillsammans med företrädare för båtägarna och branschen har jag granskat de gränsvärden som föreslås i tabellen ganska noga, och det finns för närvarande inga kommersiellt tillgängliga motorer på marknaden som uppfyller dessa gränsvärden. Tekniken skulle självklart kunna utvecklas ytterligare, men det skulle kräva att katalysatorteknik användes, något som är ytterst svårt i marin miljö.
Låt för all del forskningen gå framåt, låt oss se på frågan igen om några år, men jag ber er att inte försöka belasta övriga Europa med gränsvärden som inte går att genomföra. Det enda som skulle hända - för det finns inga tillbakablickande inslag - är, såsom är fallet i fråga om Bodensjön, att hela Europa skulle bli ett slags museum för gamla motorer. De företag som tillverkar nya motorer tvingas lägga ned rörelsen, medan de som renoverar gamla motorer fortsätter att göra bra pengar. Motorn skulle kunna vara gammal, förorena eller läcka ut olja i vattnet, men var den bara byggd när gränsvärdena infördes skulle den vara fullt laglig. Det är fullkomligt kontraproduktivt att införa ouppnåeliga gränsvärden. Jag skulle på det bestämdaste vilja rekommendera kammaren att rösta emot dessa ändringsförslag i morgon.

Liikanen
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja tacka utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och särskilt föredraganden, Callanan, för det allmänna stödet i deras betänkande.
Med sitt förslag om att ändra direktivet om fritidsbåtar vill kommissionen undvika en fragmentering av den inre marknaden och försöka integrera miljöhänsyn. Förslaget är i sig ett bra exempel på den synergi som krävs mellan miljö- och industripolitik för att uppnå en hållbar utveckling.
Luft- och vattenföroreningar och motorbuller från fritidsbåtsaktiviteter har blivit allt känsligare frågor. Även om avgasutsläpp från fritidsbåtar bidrar lite till den totala föroreningen av den marina miljön, är deras lokala verkningar likväl betydande.
Fritidsbåtsaktiviteter är ofta koncentrerade till miljömässigt känsliga områden, så det är viktigt att denna verksamhet inte stör den lokala faunan. Därtill kommer att båtaktiviteter ofta äger rum på helger och under semesterperioder, vilket resulterar i en koncentration av de besvär som de kan vålla invånarna på platsen.
Jag delar Callanans förhoppning om att de ändringsförslag som antas på ett lämpligt sätt kommer att tillgodose behovet av en harmoniserad minskning av avgas- och bullerutsläpp utan att leda till överreglering.
Jag välkomnar därför särskilt ändringsförslag 14 om att utvidga bulleravvikelsen på 3 decibel att gälla i den omfattning som ursprungligen föreslogs av kommissionen. Kommissionen kan även instämma i ändringsförslagen 6 och 21, eftersom de kommer att ge konsekvens när det gäller formuleringen ?släppas ut på marknaden och/eller tas i bruk genom direktivet?. Även den första delen av ändringsförslag 1 kan godtas, då det förbättrar ordalydelsen i skälet.
Ändringsförslagen 4, 5, 12 och 22, som återinför förslagen om att ta bort eller inskränka bestämmelserna om den föreskrivande kommittén, kan inte godtas av kommissionen. En föreskrivande kommitté är nödvändig för ett effektivt genomförande och en regelbunden uppdatering av en rad tekniska uppgifter som anges i de tekniska bilagorna till det föreslagna direktivet. Detta synsätt ligger i linje med principerna för bättre lagstiftning.
Ett annat viktigt debattämne har varit det om rätten att anta strängare krav på nationell nivå. Dessutom har ändringsförslag lagts fram om att införa strängare utsläppsgränsvärden för stillastående inlandsvatten på gemenskapsnivå.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 1, andra delen, 11 och 13, eftersom de skulle fragmentera den inre marknaden.
Ändringsförslagen 16 till 20 samt ändringsförslag 24 syftar till att ändra omfattningen av och tidpunkten för framtida arbete som skall utföras av kommissionen. De kan inte godtas eftersom de skulle inskränka kommissionens initiativrätt.
Sammanfattningsvis kan kommissionen godta den första delen av ändringsförslag 1 samt ändringsförslagen 6, 14 och 21. Kommissionen kan däremot inte godta ändringsförslagen 1, andra delen, 2, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 15 till 20 och 22 till 24.
Kommissionen ser fram emot att arbeta med parlamentet och rådet mot en lösning som, å ena sidan, garanterar en hög miljöskyddsnivå och, å andra sidan, uppfyller den inre marknadens krav. Jag skulle vilja tacka föredraganden och parlamentet för deras insatser.

Schleicher (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! På förmiddagen i dag förde vi en tre timmar lång debatt om hållbar utveckling. På världstoppmötet i Johannesburg tog EU itu med ett globalt vatteninitiativ. Meningen är att initiativet skall förverkliga målen från världstoppmötet för hållbar utveckling - tillgången till rent dricksvatten och sanitär utbildning. Och vad gör vi då här i våra egna länder, vi som har så ambitiöst satta mål för resten av världen?
Vi inför en lag om renhållning av vattendrag som definitivt cementerar gårdagens teknik för morgondagens utveckling. Sådana blir konsekvenserna om motståndarna till förslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor når framgång med sitt nej i plenum. Till motståndarna hör dessvärre även föredraganden, som egentligen borde företräda majoritetens åsikter i utskottet. Tyvärr finns det bland motståndarna till modern teknik även kolleger från partigrupper och länder som annars alltid marscherar i första ledet och aldrig tycks kunna gå långt nog när det gäller att skydda miljö och vattendrag.
Ta en bensinstation i en stor hamn för fritidsbåtar, så förstår ni vilka mängder motorbränsle, diesel, bensin och oljeblandningar som dessa båtar tankar. Beroende på modell och utan att förbrännas leds en betydande del av drivmedlen tillsammans med avgaserna direkt ut i vattnet, eftersom avgassystemet sitter under vattenytan. I insjöar och vattendrag, som ofta används för dricksvatten, samlar sig föroreningarna. Någon större vattenväxling är det inte fråga om. I insjöarna är båttätheten särskilt hög.
Därför efterlyser vi strängare krav för dessa vattendrag, dvs. skarpare gränsvärden för fritidsbåtar. Tekniken, herr Callanan, finns. Det borde ni egentligen veta som ingenjör. Eftersom det kommer att finnas ett absolut skydd för befintliga båtar som därmed får köra hela livslängden ut, håller inte de argument som framförs av våra nordiska kolleger.
De nu fastslagna gränsvärdena måste klaras av båtar som är nya i trafik först från och med 2005. En båtägare som köper en ny fritidsbåt från 2005 kan därmed färdas i alla farvatten. Därför ber jag verkligen om stöd för ändringsförslag 1, 11 och 13. Genom att anta dessa ändringsförslag skulle Europa låta de stora orden från Johannesburg följas av handling.
Herr Callanan! Era argument hörde jag nästa ordagrant här i plenum för snart 20 år sedan, i mitten av 80-talet förra århundradet, nämligen när vi diskuterade gränsvärden för bilmotorer och införandet av en ny teknik. Även då var ert land ett av dem som trampade hårdast på bromsen. Det är faktiskt förvånande att man inte har lärt sig ett dugg på två hela decennier. Vattnet ger liv åt framtiden. Vi måste göra allt för att våra vattendrag inte skall förorenas ytterligare.

Myller (PSE).
Herr talman! Direktivet som skall begränsa fritidsbåtarnas buller- och avgasutsläpp stöder sig på behovet av att harmonisera utsläppen inom EU, vilket utgår från industrins och båttillverkarnas behov samt en strävan att uppnå en bättre fungerande inre marknad. Omvänt kan man även uppfatta det så som kommissionär Liikanen konstaterade, att det även är fråga om att vi skall hitta metoder för att förbättra kvaliteten på miljövården. Inom detta område är det verkligen mycket viktigt, eftersom vattendragen, till exempel insjöarna, ofta är mycket känsliga och även utgör dricksvattenreservoarer. Dessutom är båtlivet förbundet med fritiden då människor vill tillbringa sin tid under lite lugnare förhållanden. Dessa motiveringar som föreslås beträffande vattenskydd anser jag alltså vara synnerligen välgrundade, och ju bättre utsläppsnormer vi får, desto bättre.
Men utgångspunkten att man skulle kunna specificera utsläppsgränser separat för havsområdena och insjöområdena fungerar under inga omständigheter. Den fungerar kanske på vissa områden i Europa, men inte på sådana områden där de inre vattendragen - sjöarna - står i direkt förbindelse med havsområdena genom exempelvis floder eller kanaler och där medborgarna idkar mycket båtliv. Det är mycket svårt att förklara för folk att de skall byta motor när de kommer ut på havet.
Jag stöder alltså att utsläppsgränserna är så snäva som möjligt, men sådana konstgjorda begränsningar kan man inte upprätta. Men jag ger mitt varmaste stöd åt att man skall ha möjlighet att nationellt, lokalt och regionalt upprätta snävare begränsningar, eftersom det är alldeles klart att även vattenområdena är mycket olika i olika delar av Europa. Vissa områden behöver särskilt skydd mot såväl buller som övriga utsläpp och denna möjlighet måste finnas.
En annan aspekt som inte är förknippad med detta direktiv, men som hänför sig till båtlivet och miljön, är alla övriga utsläpp i samband med båtlivet. Med detta menar jag nedskräpning och övriga problem relaterade till båtliv. Även detta bör vi tänka på när vi diskuterar miljö och fritidsbåtar. Till exempel borde man uppmana organisationer inom båtbranschen att informera och upplysa sina egna medlemmar om vad det innebär att vara en god båtförare, en båtförare som ser till sin miljö. Sedan är det naturligtvis samhällets uppgift att ordna sådana förhållanden att båtföraren kan värna om sin miljö.

Thors (ELDR).
Herr talman! Herr kommissionär! Jag brukar inte tacka föredragandena för deras arbete. I dag vill jag dock tacka föredragande Callanan, särskilt eftersom han blivit så orättvist attackerad från sin egen grupp. Jag tycker, liksom föregående talare Myller, att Callanan har en realistisk, praktisk och god miljövänlig utgångspunkt för sitt arbete. Det är viktigt med förslag som syftar till att förbättra den maritima miljön, och vi finländare vet hur viktigt det är med ett levande hav.
Alltsedan man började arbeta med detta direktiv, och åtminstone sedan 1966 då Tyskland och Sverige kom med sina lagstiftningsförslag, har vi haft en god utveckling när det gäller miljöpåverkan från både tvåtakts- och fyrtaktsmotorer. Vi kan redan i dag se en positiv utveckling och konstatera mindre bränsleåtgång. Personligen anser jag dock att segling är den aktivitet i detta sammanhang som är minst skadlig för miljön, men det är en annan sak.
Detta ärende är viktigt för oss finländare. Här i kammaren är vi nu tre personer från Finland och Arvidsson, som nästan kan räknas dit. I våra länder finns det en båt per sju invånare, så detta är en viktig sysselsättning för oss.
Det är mycket svårt att mäta de faktiska effekterna av förslaget. Jag har en uträkning från Finland som visar att om vi genomför det förslag som föredraganden står bakom skulle kolmonoxidutsläppen i landet minska med 1,8 procent och utsläppen av kolväten med 4,3 procent. Däremot förväntas det inte bli någon skillnad i utsläppen av kväveoxid och andra partiklar. Förslaget skulle således leda till en viss minskning av kolväten och samtidigt väsentligt minska den belastning som båtsektorn har.
Jag hoppas att förslaget från föredraganden och PPE-DE-gruppen om en revisionsklausul skall leva vidare i sin nuvarande form, eftersom det är viktigt att vi utvecklar båtkategorierna. Vi vet att detta har en viss koppling till de s.k. savolaxbåtarna, som torde vara bekanta för kommissionären.
Jag hoppades också att kommissionären skulle understödja ändringsförslag 22, eftersom jag tror att det behövs en kommitté. Det nuvarande direktivet innehåller nämligen många tekniska detaljer som gäller båtsäkerheten, och jag tror inte ens att vi, kunniga ledamöter som är på plats här, kan klara det riktigt. Jag har uppfattat att ändringsförslag 22 skulle vara ett slags kompromiss. Sektorn väntar på detta, och vi skulle inte behöva fundera så länge på frågor som rör kommittésystemet. Det finns tekniska aspekter. Precis som kommissionären sade är detta i linje med principen om bättre reglering.
Ni är oroliga för Bodensjön, och vi är oroliga för våra sjöar och Östersjön. Med stöd av befintlig lagstiftning kan och skall vi införa strängare bestämmelser. Det kan begränsas när det finns orsak, t.ex. beträffande grundvattnet. Man behöver dock inte göra det med ett direktiv. När vi har antagit direktiv om gräsklippare och bilar, har vi infört ett och samma regelverk i hela unionen. Vi har då inte infört något annat för bilar som rör sig i de känsliga österrikiska skogarna. Det är således ett och samma regelverk, och sedan begränsar man själva bilarna med ekopoäng eller något annat system. Samma logik borde gälla även för båtar. Jag stöder därför det som föredraganden och de föregående talarna har sagt om den s.k. 1a-tabellen.

De Roo (Verts/ALE).
Herr talman! Jag kommer från ett land som är rikt på vatten och i min hemstad, Amsterdam, bor jag vid vattnet. Jag kan tala om för er att båtarna där för ett förskräckligt liv och att de släpper ifrån sig enorma mängder avgaser, mycket mer än bilar. Vad beror det på? Det beror på att bilar har förbättrats avsevärt under de senaste tio, femton åren.
Det är egentligen på initiativ av den tyska och svenska båtindustrin som den här förbättringen har lagts fram. Något mindre buller, något minskade avgaser. Kommissionen har övertagit det. Tyvärr har vi inte gått långt nog, det hade kunnat bli mycket bättre. Schleicher har redan påpekat detta. De nya teknikerna finns. Eftersom de inte används nu, är vi tvungna att beskydda vissa miljökänsliga områden extra mycket. Jag är också för den inre marknaden, men då borde vi ha använt hela den där stränga normen som är tekniskt möjlig. Det kommer nu, förhoppningsvis, att realiseras med hjälp av översynsklausulen.
Det gläder mig dock att föredraganden har stött mina ändringsförslag och att vi kommer att göra någonting åt smörjoljor. Väldigt många båtar läcker vilket gör att även mycket smörjolja sipprar ut. Det finns även biologiska smörjoljor. På den där berömda sjön i Alperna till exempel, som vi har talat om, används biologisk smörjolja, där är det obligatoriskt. Egentligen borde det förpliktigas eller åtminstone stimuleras i långt större utsträckning. Med en liten skatteåtgärd skulle det vara möjligt. Vi föreslår att medlemsstaterna tittar närmare på detta.
Jag föreslår också att kommissionen tittar på det här när vi ser över det här direktivet, för då är det möjligt att få verkligt rena båtar på våra vattenvägar, som nästan inte ger ifrån sig något buller, som nästan inte producerar några avgaser, och som inte heller läcker, inte producerar några fula fläckar, som inte bara är anstötliga att se på utan som även skadar miljön. Alla de där båtarna tillsammans läcker ut oerhört mycket olja och det kan man på ett enkelt sätt göra någonting åt. Jag hoppas att kommissionären kommer att ha detta i åtanke vid översynen.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Det direktiv som nu behandlas utgör en del i en serie med vilken gemenskapens lagstiftning skall ändras för att förbättra standarden beträffande buller och avgasutsläpp för olika motordrivna aggregat inklusive gräsklippare. I det här avseendet måste man tacka föredraganden, Callanan, för ett gott arbete.
Harmonisering är rimligt och nödvändigt, eftersom en del medlemsstater, bland annat Tyskland, Österrike och Sverige, redan beslutat upprätta eller planera egen lagstiftning beträffande utsläppsgränser för fritidsbåtar. Harmonisering är nödvändig med tanke på handeln, minst lika viktigt är det dock att förlägga normerna för utsläpp på samma miniminivå inom alla medlemsstater; på så sätt uppnår man såväl ekologisk som välfärdsmässig nytta.
Föredraganden anser det inte ändamålsenligt att båtar byggda för privat bruk omfattas av detta direktiv, eftersom det inte skulle främja harmoniseringen av marknaden. Motiveringen som gäller marknaden håller säkert sträck, men det händer lätt att den andra aspekten av direktivet, välfärdsmålet, förblir ouppfyllt med tanke på de medborgare som bor i närheten av en sådan självbyggd båt, om exempelvis bullernivåerna fritt får överskridas.
Det är dock minst sagt tvivelaktigt att man skulle tillämpa olika bullernivåer och normer för avgasutsläpp beroende på om båten är avsedd för inre farvatten eller havsområden. För det första är ändringsförslagen av mina kolleger Schleicher, Flemming, Weland, Emilia Müller och Bernd Langen med avseende på detta inte tillämpliga i det praktiska livet, där samma fartyg ofta transporteras från ett vattenområde till ett annat - antingen landvägen eller genom kanaler. Detta har jag själv gjort många gånger, jag är en hängiven seglare. För det andra är det inte tillämpligt med tanke på harmoniseringen av marknaden: om ändringsförslag 13 godkänns måste man redan när man tillverkar båten veta om den skall användas i sött eller salt vatten.
För det tredje är havsområdenas ekologiska tillstånd inom unionen redan nu så dåligt att motiveringen med de inre vattenområdenas känslighet inte är hållbar: omvänt säger nämligen dessa kolleger att man nog kan släppa ut litet mer i havsområdena, kör på bara! Tyvärr stämmer detta inte.
I betänkandet konstateras att när det gäller känsliga vattendrag kan medlemsstaternas myndigheter utfärda stramare regler än detta direktiv, vilket jag anser är rätt förfarande: redan nu har man till exempel i mitt hemland lokalt kunnat förbjuda användningen av motorfartyg på sådana sjöar där man har ansett ett särskilt skydd vara motiverat.
I Finland finns det över 182 000 sjöar. Av de hundra största sjöarna i Europa finns hälften i Finland. Vi har 647 älvar. Finland har 314 000 km strandlinje, det vill säga lika mycket som åtta gånger jordens omkrets. Denna natur innebär för Finland en rikedom som vi traditionellt har skött om bra, varför det inte är nödvändigt att för dessa vattenområden på direktivnivå upprätta en stramare utsläppsnivå än för övriga områden. Däremot måste man förmå kommissionen att lägga fram förslag som ytterligare skulle strama åt de gemensamma utsläppsgränser som man nu skall besluta om.

Arvidsson (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig börja där föregående talare slutade. Sverige och Finland har betydligt fler insjöar än alla andra EU-medlemsländer tillsammans. I våra länder är det vanligt att sjöarna är dricksvattentäkter eller mycket känsliga naturområden, exempelvis häckningsområden för fåglar. I känsliga sjöar möter vi i dag miljökraven med begränsningar i båttrafiken, t.ex. båtförbud i vissa områden under fåglarnas häckningsperioder.
I Sverige och Finland är det även vanligt att man kan gå upp i insjöarna med båtar som går i kustfart. Det är bra att miljökraven sätts högt även för fritidsbåtsmotorer, såsom sker med detta direktiv. Vi svenskar, och mina kollegor från Finland, oroar oss dock för att detta direktivförslag öppnar möjligheten för högre miljökrav för fritidsbåtar i insjöfart än i kustfart. I våra länder skulle detta bli en omöjlig EU-lagstiftning, skapad av dem som inte vill lyssna och ta till sig budskapet om de verkliga förhållandena i de nordliga medlemsländerna med sina tusentals insjöar.
Med en särskild miljöstandard för insjöbåtar missar vi själva grunden för direktivförslaget, den gemensamma marknaden. Dessutom saknas i dag möjligheten att uppnå en högre miljöstandard för fritidsbåtar i insjöar. Följden kommer att bli att man avstår från att köpa moderna, ur miljösynpunkt bättre, båtmotorer. Detta förslag kan verka bra på pappret, men i verkligheten blir resultatet dåligt, och det blir ett dåligt resultat för miljön.
Jag höjer gärna kraven på miljöstandard för motorer till fritidsbåtar i framtiden, men då måste realistiska kravspecifikationer fastställas. Dessutom måste övergångsperioderna vara anpassade till den tid som behövs för utveckling av ny motorteknik. Inga sådana ändringsförslag har lagts fram, varför det enda rimliga är att kommissionen får återkomma med nya miljökrav i en senare översyn av detta direktiv.
Båtar ligger ofta för ankare, men även miljöpolitiken måste vara förankrad. Den skall vara förankrad i verkligheten. Om så inte är fallet kommer miljöpolitiken på drift i oroliga vatten, bland blindskär och då blir det miljön som tar skada.

Rübig (PPE-DE)
Herr talman, ärade herr kommissionär, mina damer och herrar! Direktivet handlar om avgasutsläpp och buller från bensin- och dieselmotorer för fritidsbåtar. Föreskrifterna finns redan för bilar, och det innebär verkligen inte att de bilar som svarar upp mot föreskrifterna får köra var som helst.
Det finns till exempel regler som begränsar antalet båtar till 100 eller rentav 2 per insjö. Det finns möjlighet att förbjuda fritidsbåtar helt på en sjö. Det finns tidsmässiga begränsningar som tillåter trafik endast vissa timmar om dagen. Direktivet omfattar faktiskt inte rätten att trafikera alla insjöar med fritidsbåtar, alltid och utan villkor, utan tillåter bara den fria handeln med båtar samt registreringen och medger faktiskt endast att båtarna trafikerar de tillåtna områdena.
Alla i Europeiska unionen värdesätter principen om harmonisering, men endast när det gäller att sätta minimistandarder för att de tekniska produkterna också skall kunna användas. Som ni vet lägger parlamentet - och särskilt utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi - största värde på principen om ömsesidigt erkännande, och jag tror att direktivet möjliggör registrering av båtar.
Vi ser positivt på att den allmänna EU-standarden härmed höjs markant. Detta får även naturliga följder för marknaden i så måtto att högre standarder tillåter motsvarande fler båtar på vattendragen i medlemsstaterna. För om standarderna är mycket låga är medlemsstaterna inte dummare än att de helt och hållet förbjuder trafik med fritidsbåtar på vissa insjöar eller inför tidsmässiga begränsningar - exempelvis att båttrafik tillåts endast i maj eller juni.
Här finns följaktligen tillräckligt stort handlingsutrymme. Just därför är det nödvändigt att peka på problemen med miljöbelastning och buller i samband med körkortet för båt när respektive båtförare skall utbildas. Här finns det en lång rad föreskrifter, som givetvis är mycket viktiga ute i medlemsstaterna. Man bör även vara observant på vilken riktning direktivet tar framöver, eftersom det ligger i allas vårt intresse - det torde alla i kammaren vara överens om - att vi har ett så bra, strängt och hållbart miljöskydd som möjligt. Och de som kör båtarna vill ha så bra båtar som möjligt, varför det helt klart ligger i allas vårt intresse att byta till en ny generation båtar.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om en muntlig fråga (B5-0491/02) till kommissionen från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater om översynen av varumärkesrättigheter.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Låt mig börja med att uttrycka min besvikelse över att de personer som har formulerat denna fråga inte är här. Jag skulle trots det vilja besvara frågan, om så bara för protokollet och eftersom andra, närvarande, ledamöter kanske är intresserade av kommissionens svar.
Jag skall börja med att tacka ledamöterna av parlamentet för det intresse de har visat för denna viktiga fråga, det vill säga frågan om konsumtion av varumärkesrättigheter, antingen internationellt eller bara i Europa.
Som ledamöterna kanske vet från vår tidigare diskussion om frågan, som ägde rum för nästan exakt ett år sedan - den 2 oktober 2001 -, åtog sig kommissionen att utarbeta en rapport till parlamentet i ämnet före slutet av detta år.
Som jag sade i vår tidigare diskussion avser jag inte att återuppta undersökningen av frågor som kommissionen redan har granskat. Vidare förklarade jag vid sammankomsten förra året att kommissionen skulle ompröva sitt beslut att inte föreslå en ändring av EU:s gällande bestämmelser för konsumtion av varumärkesrättigheter endast om nya händelser motiverade detta. Vi har hittills inte sett några sådana händelser.
Dessutom, och detta hänför sig mer specifikt till de frågor som tagits upp av de parlamentsledamöter som formulerat frågan, sade jag förra året att kommissionen skulle begränsa sig till att undersöka fall av möjligt missbruk av varumärkesrättigheter, särskilt - men inte bara - konkurrensaspekter.
Jag skulle vilja göra klart för ledamöterna av parlamentet att kommissionen har handlat helt i enlighet med de utfästelser jag gjorde den 2 oktober förra året.
Jag skulle vilja tillägga att mina tjänsteavdelningar i juli i år sände ut frågeformulär till över sextio företag och organisationer som företräder många små och medelstora företag, omfattande både parallellhandlare och innehavare av varumärkesrättigheter, för vilka risken att drabbas av oegentliga restriktioner på försäljningen av märkesvaror inom gemenskapen skulle kunna vara störst.
Resultaten av denna undersökning bör, i kombination med vårt pågående samråd med andra avdelningar inom kommissionen - särskilt med våra kolleger i Generaldirektoratet för konkurrens - göra det möjligt för oss att bilda oss en klar uppfattning om huruvida varumärkesrättigheter verkligen missbrukas av rättighetsinnehavare för att kväva laglig handel. Såsom utlovades vid vår tidigare sammankomst kommer denna rapport att översändas till parlamentet före årets slut.
Detta är mitt svar på frågan. Jag är nu mycket intresserad av att höra vad ledamöterna har att säga om saken.

Mayer, Hans-Peter (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär! Först vill jag be om ursäkt för att jag kommer för sent. Bilen som skulle hämta mig kom en halvtimme senare än avtalat. Därför kunde jag tyvärr inte höra hela anförandet. Men jag har förstått andemeningen i det. Herr kommissionär! Varken utskottet eller parlamentet har fattat besluten av lättsinne eller på skoj, utan därför att vi anser att den av NERA (National Economic Research Associates) utförda undersökning som ni stöder er på, inte klarar de krav som vi egentligen vill ställa på sådana beslut. Det betyder att vi - utan att behöva en NERA-undersökning - främst utgår från att de vardagsföremål som var och en köper, särskilt i de fattigare skikten, exempelvis jeans, skjortor, polotröjor, gymnastikskor och liknande, bevisligen erbjuds till halva priset eller ännu lägre utan för EU, samma märkestillverkare och samma kvalitet. Det är den ena anledningen.
Den andra anledningen är att varumärkesrättigheterna enligt vår mening inte får isolera marknaden eller tillåta olika prissystem inom och utanför EU, särskilt inte dyrare pris inom EU och billigare priser utanför; vi anser att detta snarare är en fråga om konkurrens än om varumärkesrättigheter. Varumärkesrättigheternas uppgift är att namnge, beskriva och på ett entydigt sätt klassificera tillverkaren, märket och produkten och att ge märkesinnehavaren vissa rättigheter. Dessa rättigheter är nödvändiga, och dem försvarar vi till det yttersta.
En helt annan, separat fråga är konsumtionen. I Tyskland kom den internationella konsumtionen av varumärkesrättigheter i gång när märkena hade funnits i cirka 100 år. Genom denna internationella konsumtion skapade vi det tyska undret, hela tillväxten, allt. Under de fem år som de europeiska varumärkesrättigheterna nu har funnits, har vi kunnat fastställa systemet med två olika priser, vi har konstaterat att varumärkesrättigheterna prioriteras av företagen eftersom det är mycket enklare att processa med varumärkesrättigheter än med andra rättigheter som snarare rör produktionen, nämligen rätten för design, patent, upphovsrätt och liknande; här är det svårare att komma med bevis. Detta är det enda skälet, och varumärkesrättigheterna kan faktiskt inte vara starkare än konkurrensrätten. Därför har vi rest frågan. Och därför ber vi kommissionen att inte luta sig mot en NERA-undersökning, utan att verkställa en undersökning för att kunna besvara denna konkreta fråga.
Slutligen måste man även ställa frågan som åter har dykt upp sedan förra diskussionen om varumärkesrättigheter: Hur är det med handeln på Internet? Internet skall ju finnas. Vi stöder Internet. Om någon handlar utanför EU och säljaren skickar varan till EU, strider detta enligt rådande rättsläge mot varumärkesrätten. Detta kan ju heller inte vara syftet med varumärkesrätten. Alltså ännu en gång en vädjan till kommissionen att på dessa få punkter göra egna undersökningar och därefter rapportera till parlamentet, i stället för att åberopa en NERA-undersökning som enligt vår mening inte behandlar detta problem.

Fourtou (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Även om jag godkänt Mayers betänkande, blev jag något förvånad över den fråga som ställdes till kommissionen, eftersom den tidsfrist som kommissionen fått för att genomföra dessa studier inte hade förverkats. Dessutom är jag fortfarande övertygad om att övergången från konsumtion inom gemenskapen för varumärken till internationell konsumtion på en och samma gång riskerar att vara ekonomiskt skadligt och juridiskt taktlöst. Varken NERA:s undersökning eller undersökningen från Economist Intelligence Unit har bevisat att det internationella systemet med konsumtion av rättigheter på sikt har någon betydelsefull inverkan på priserna för konsumenten.
Konsumenten kommer inte att vara den som gynnas av en sådan förändring, och som bevis vill jag hänvisa till den aktuella artikel som publicerades i Evening Standard den 4 september i år, som visade att Tesco, som är känt för sin ståndpunkt till förmån för systemet med internationell konsumtion av rättigheter, inte har låtit konsumenten dra nytta av en betydelsefull prisfördel som genomförts inom ramen för parallellimport.
Om vi vill godkänna internationell konsumtion, måste vi dessutom inte bara ändra direktivet från 1988, utan också förordningen från 1993 om inrättande av gemenskapsvarumärken och om fastställandet av regeln om konsumtion inom gemenskapen. Det vore inte tänkbart att internationell konsumtion skulle gälla för nationella varumärken samtidigt som gemenskapsvarumärken inte skulle beröras. En sådan lösning skulle säkerligen leda till försvinnandet av de nationella varumärken som staterna bemödat sig om och som företagen, framför allt de små och medelstora, har behov av i de ofta förekommande fall där ett skydd på hela unionens territorium framstår som onödigt och kostsamt för dessa företag.
Vi måste, mer än någonsin i ett sammanhang med ökad globalisering, bekräfta Europeiska unionens ekonomiska betydelse genom att integrera den gemensamma marknaden och genom att uppvärdera vår kreativitet. Varken Förenta staterna eller Japan har godkänt internationell konsumtion för varumärken. Om Europeiska unionen enskilt beslutade att gå över till detta rättssystem, skulle den införa en konkurrenssnedvridning mellan Europeiska unionen och tredje länder. Skyddet av varumärken är av avgörande vikt för den europeiska ekonomin och för konsumentsäkerheten. Varumärken är en garanti för en produkts äkthet och kvalitet. Dessutom gör det aktuella systemet det möjligt att bättre skydda sig mot förfalskningar, eftersom parallellimport medför en stor risk, då denna import använder samma kanaler som piratprodukter och förfalskningar.
Mayer ställde en fråga, men för min del ställer jag mig en annan fråga, som jag anser är av yttersta vikt: varför har Europeiska unionen ännu inte undertecknat Madridprotokollet, som skulle göra det möjligt att införa ett integrerat, effektivt, globalt och insynsvänligt skyddssystem för varumärken? Jag uppmanar alltså innerligt Europeiska unionen att underteckna detta protokoll.

Berenguer Fuster (PSE).
Herr talman! Jag vill för det första gratulera den grupp som har utformat ändringsförslaget, i synnerhet Mayer, eftersom detta ändringsförslag är mycket lämpligt. Jag tackar även kommissionären för hans svar.
Även om tidsfristen i Europaparlamentets resolution från förra året inte har gått ut än, anser jag att det är vår skyldighet att följa upp den och se till att vi är informerade, att fortsätta debatten.
Redan förra året under debatten om Mayers betänkande insåg vi - vilket även är fallet i dag att döma av de inlägg som har gjorts innan - vilka svårigheter det innebär att nå bred enighet i den här komplicerade frågan, såväl här i kammaren som i samhället i stort.
Jag anser att problemet inte så mycket ligger i ramdirektivet, utan snarare i den tolkning som gjordes av artikel 7 i direktivet om varumärken i Silhouettedomen. Innan denna dom fanns det länder där principen om internationell konsumtion var tillåten, antingen på grund av lagstiftning - som Sverige - eller beroende på utformningen av rättspraxis - som Spanien - och som från och med denna dom förbjöds helt och hållet.
Även om det är sant att det finns många intressekonflikter, måste vi självklart först tänka på konsumenternas intressen och det är ofattbart att de europeiska konsumenterna inte kan köpa varor till lägre priser på grund av en vid tolkning av varumärkesrätten, som går längre än principen för denna, vilken begränsas till fastställande av en produkts ursprung.
Frågan kan inte lösas genom att man endast, som det står i någon rapport, tillämpar befogenhetsnormerna i fördraget, detta av den enkla anledningen att missbruk av dominerande ställning endast tillämpas för dem som har en dominerande ställning på en viss fastställd marknad och vi vet alla att när det gäller detta slags varumärkesskyddade produkter inträffar det mycket sällan att ett märke kan klassas som dominerande.
Hittills har kommissionen - vi väntar på de rapporter som den har begärt - endast tagit upp NERA-rapporten, i vilken det försäkrades att principen om internationell konsumtion inte skulle påverka priser som är högre än 2 procent. Jag instämmer inte i den slutsatsen och även om personliga erfarenheter inte är värda så mycket, kan jag ge otaliga exempel på hur produkter i andra länder, eller i mitt eget land, kunde säljas till avsevärt lägre priser när principen om internationell konsumtion var tillåten, men som från och med Silhouettedomen endast finns tillgängliga i de officiella distributionsnäten och till avsevärt högre priser.
Förutom NERA-rapporten känner kommissionen helt säkert till det arbete som har genomförts av den svenska konkurrensmyndigheten, som kommer till helt andra slutsatser än man gör i NERA-rapporten och de slutsatser som Fourtou vidhållit här i dag.
Jag anser därför att det är dags att uppmana kommissionen att lägga fram rapporten, vilket Europaparlamentet redan har begärt tidigare. När den tiden kommer får vi säkert tillfälle att ta upp den här debatten igen.

Harbour (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja förflytta kommissionär Bolkestein tillbaka till den senaste sammanträdesperioden här, när vi diskuterade säljfrämjande åtgärder. Han kommer kanske ihåg att jag gav honom komplimanger för att han hade skrivit en artikel i en tidskrift där han gav parlamentet komplimanger för att ha räddat den inre marknaden.
Det är därför något av en besvikelse att se att han här under den följande sammanträdesperioden anlägger ett så försiktigt synsätt på en så grundläggande inremarknadsfråga. I detta fall talar vi inte om den inre europeiska marknaden. Vi talar om globala marknader och om konsumenternas rätt att kunna dra nytta av lägre priser för identiska varor som - fullt lagligt - släpps ut på marknaden utanför Europeiska unionen och som sedan importeras.
Jag vill påminna honom om - han var noga med att kringgå detta i sitt svar - att vi diskuterar en lagstiftning som har många år på nacken. Varumärkesdirektivet infördes ursprungligen helt klart för att skydda varumärken och för att förvissa konsumenterna om att de skulle veta vad de köpte. Men till följd av utslag i domstolen har det därefter vidareutvecklats till ett medel med vilket ägare av varumärkesrättigheter i själva verket kan skydda sitt märke, eller säga sig skydda sitt märke och sina godkända distributionssystem, genom att i allt väsentligt hålla priserna högre på konstgjord väg.
Han har med rätta bett oss säga vad som har förändrats. Jag skall tala om för honom vad som har förändrats. För det första blir konsumenterna alltmer irriterade över vad de ser som ett misslyckande att försvara vad som borde vara en grundläggande rättighet. Hans kollega Monti hänvisade med rätta till detta tryck från konsumenterna när vi genomgripande och fullständigt reformerade lagstiftningen för försäljning och service av bilar. Vad har blivit följden av denna reform? Den har öppnat upp distributionssystemet i Europeiska unionen. Det kommer i allt väsentligt att bli enklare att handla med bilar över gränserna än tidigare, och priser som skiljer sig från en marknad till en annan kommer utan tvivel att närma sig varandra.
Så varför skulle det vara annorlunda i det här fallet? Jag håller inte med min kollega Fourtou. Detta är inte en fråga om varumärkesförfalskning eller annan piratverksamhet. Anledningen till att det finns så många märkesförfalskningar är helt visst att man förhindrar att de äkta märkena säljs till priser som konsumenterna är villiga att betala. Det är ett cirkelresonemang. Jag hoppas att kommissionären kommer att ha fakta tillgängliga i och med den rapport han beställde i juli och att han kommer att kunna hålla den tidsgräns i slutet av december som vi har begärt. Det är nödvändigt, så att vi kan bilda oss en förnuftig och balanserad uppfattning, inte genom att se bakåt, utan genom att granska alla bevis, till förmån för konsumenterna. Tillsammans med kommissionären måste vi fortsätta med uppgiften att skapa en verklig inre marknad för konsumenterna.
Jag hoppas att han i kväll kommer att ge oss en försäkran om att han är beredd att överge sitt alltför försiktiga synsätt och förena sig med oss i kampanjen för att ge konsumenterna runtom i Europa bättre villkor.

Bolkestein
. (EN) Jag skulle vilja tacka de ledamöter som har talat i denna fråga för deras synpunkter.
Jag skall börja med Harbour, som på sitt vanliga vältaliga sätt hos kommissionen har inskärpt behovet av att övergå till internationellt erkännande. I sina slutord sade han att han vill att kommissionen, och särskilt denna kommissionär, skall se till att konsumenterna kommer i åtnjutande av de förmåner han säger att de har rätt till, så att vi kan få en verklig inre marknad. Jag skulle vilja tala om för Harbour att vi redan har en inre marknad. Denna marknad är begränsad till Europeiska unionen. Den är inte någonting som tillkommer hela världen.
Kommissionen är medveten om att konsumenter vinner på lägre priser. Det är självklart. Kommissionen vill gärna se att konsumenterna kan handla till så låga priser som möjligt. De är emellertid inte de enda som berörs. Det är inte bara konsumenter som har intresse i denna fråga. Även tillverkare, och framför allt varumärkesinnehavare, berörs. På samma sätt som konsumenterna har rätt till de lägsta priser som är ekonomiskt möjliga har tillverkarna av märkesvaror rätt att få skydd för sina varumärken - men inte obegränsat skydd. Detta är skälet bakom konsumtion av varumärkesrättigheter i Europeiska unionen. Det bör utan tvivel råda balans mellan, å ena sidan, konsumentens intressen och, å andra sidan, tillverkarens intressen, och kommissionen anser fortfarande att europeisk konsumtion av varumärkesrättigheter ger den balansen. Kommissionen har inte ändrat åsikt sedan vi senast talade om denna fråga, för tolv månader sedan.
Jag godtar Mayers ursäkter. Han sade att undersökningarna är av bristfällig kvalitet. Det godtar jag inte. Jag förstår inte varför undersökningen av NERA skulle vara av bristfällig kvalitet. I NERA:s undersökning, som är väl känd eftersom den finns tillgänglig, uppges att en övergång från europeisk till internationell konsumtion av varumärkesrättigheter skulle ha en försumbar inverkan på priserna. Mayer känner kanske till att det i hans hemland, Tyskland, en gång fanns ett system för internationell konsumtion av varumärkesrättigheter. Till följd av den politik som godtogs i Tyskland för Europeiska unionens räkning skedde övergången från internationell till europeisk konsumtion av varumärkesrättigheter. Det påstods sedan att vissa tillverkare av lyxvaror var tvungna att höja sina priser, men vi hörde senare av dessa tillverkare att de i själva verket hade sänkt sina priser. I just detta fall innebar internationell konsumtion av varumärkesrättigheter följaktligen inte lägre priser än europeisk konsumtion av varumärkesrättigheter - snarare tvärtom.
Mayer tänker kanske på de undersökningar som genomfördes av den brittiska och den svenska regeringen för två år sedan. De undersökningarna - som är intressanta - visade att det finns stora prisvariationer mellan de olika länder som hör till Europeiska unionen. Det som slog mig särskilt var den 40-procentiga skillnaden mellan elektronikvaror som såldes i Sverige respektive Tyskland, två länder som nästan är grannar, bortsett från det vatten som skiljer dem åt. En 40-procentig prisskillnad betyder att den inre marknaden inte fungerar som den bör, eftersom priserna, om den gjorde det, skulle stå i samband med objektiva kostnader - kostnader för transport, distribution osv. Men 40 procent betyder att andra faktorer spelar in. 40 procent är långt mer än någon prisskillnad som är aktuell och diskuteras i jämförelser mellan internationell och europeisk konsumtion av varumärkesrättigheter. Jag är följaktligen rädd att de undersökningar som kommissionen känner till - NERA:s undersökning beställdes av kommissionen själv - inte stöder åsikten att internationell konsumtion av varumärkesrättigheter skulle leda till lägre priser, alldeles bortsett från det faktum att innehavare av varumärkesrättigheter, som jag sade tidigare, har rätt till ordentligt skydd - inte obegränsat, men likväl avsevärt, skydd.
Jag tackar Fourtou varmt för att hon stöder NERA:s undersökning. Hon har hänvisat till Förenta staterna och Japan. Kommissionen instämmer i hennes uppfattning. När det gäller hennes fråga om Madridprotokollet måste jag säga henne att detta är i rådets händer, och kommissionen kan bara vänta på att rådet skall fatta ett positivt beslut på detta område.
Återigen, rapporten kommer att behandla frågor som rör missbruk av varumärken. Som jag har sagt har kommissionen sänt ut 60 skrivelser till företag och rättsliga organ och bett om bevis på missbruk av varumärkesrättigheter. Svaren bör vara inne före slutet av september. Vi har inte fått alla svar ännu. Vi skall vänta på att de kommer in. Vi skall analysera dem. De kommer att tas med i den rapport som skall färdigställas i slutet av december. Jag skulle vilja bekräfta att parlamentet verkligen kommer att få denna rapport i slutet av december.
Jag skulle vilja avsluta med att betona att kommissionen har ett öppet sinne i denna fråga. De enda som aldrig byter åsikter är de som inte har några. Kommissionen är full av åsikter och har ett öppet sinne. Den är alltid beredd till omprövning. Som jag sade för ett år sedan är problemet mer en brist på avgörande bevis som visar att det finns fördelar med att välja internationell konsumtion av varumärkesrättigheter i stället för europeisk konsumtion av varumärkesrättigheter. Jag tror inte att kommissionen skulle ändra sin hållning utan tydliga bevis på att det finns fördelar med att göra det.
Med dessa ord skulle jag vilja avsluta mitt svar och avrunda debatten. Återigen, en rapport kommer i slutet av december. Jag ser fram emot ett fortsatt åsiktsutbyte med parlamentet när denna rapport har granskats av kammaren.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
(Sammanträdet avslutades kl. 10.35.)

Lund och Thorning-Schmidt (PSE)
. (DA) De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för ett betänkande av Santini (A5-0312/2002). Vi är överens om att Europeiska unionen bör fastställa miniminormer för rättshjälp osv. Vi är dock medvetna om att direktivet omfattas av avdelning IV i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen och inte gäller för Danmark, jämför protokollet om Danmarks ställning.

