Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Janssen van Raay
För förtydligande av protokollet: min grupp ber er att bjuda in minister Sorgdrager i sin funktion som ordförande för justitieministrarna för att i vårt parlament lämna en information om de 368 ogiltiga föreskrifterna. Den inbjudan är en ordningsfråga. Förekommer den underlåtenheten från särskilt det förra nederländska kabinettet endast i Nederländerna eller också i andra medlemsstater?

Miller
Herr ordförande, mitt namn återfinns inte i gårdagens protokoll. Det är inte parlamentets sekretariats fel. Tyvärr är det mitt fel. Jag kom ner för att skriva in mig vid 20.30 och fann att sammanträdet var över. Är det möjligt att få min närvaro här igår registrerad?

Ordföranden
Ja, om det godkänns av kvestorerna.

McMahon
Herr ordförande, det är inte en ordningsfråga, det finns i protokollet. Macartneys kommentar om norsk lax finns på första sidan i protokollet.
Vid sammanträdet den 29 maj tog Macartney och jag upp frågan om kommissionen är beredd att uttala sig om det avtal som det förhandlade om och som parlamentet inte hade sett. Vi ställde frågan på nytt igår. Ordföranden sade att han skulle fråga kommissionen. Jag vill veta av Sir Leon Brittan, som har varit osynlig i denna fråga, åtminstone inom parlamentet, om hans avdelning eller kommissionen har återkommit till ordföranden och meddelat när de är beredda att uttala sig om frågan om den norska laxen.
Det är en mycket allvarlig fråga för Skottland och Irland och många andra stater inom Europeiska unionen. Det leder till en mycket allvarlig princip om en icke-medlemsstat som Norge behandlas bättre än unionen själv.

Ordföranden
Så vitt jag vet är svaret nej. Kommissionen har inte återkommit.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, jag skulle vilja säga något om punkt fyra på sidan sex i protokollet som handlar om parlamentets sammansättning. Jag ser där att ordföranden har meddelat att fyra av våra kollegor har utnämnts till medlemmar av den franska regeringen och att parlamentet i enlighet med artikel 12 i rättsakten om allmänna direkta val av företrädare till Europaparlamentet har konstaterat dessa vakanser.
Jag vill gärna framhålla att detta förfarande inte är korrekt. Enligt den franska konstitutionen skall parlamentsledamöter - och detta gäller även ledamöter av Europaparlamentet - som utnämnts till medlemmar av regeringen inom trettio dagar välja mellan sitt mandat som ledamot eller posten som minister. Det är alltså inte vår uppgift att konstatera vakanserna, utan att enligt den franska konstitutionen vänta tills de inom de stipulerade trettio dagarna gjort sitt val.

Ordföranden
Som ni vet har europeisk lagstiftning högre rang än nationell lagstiftning och europeisk lagstiftning om direkta val säger att när man väljs till en av de övriga institutionerna, upphör man att vara ledamot av den institution man tidigare var ledamot av. Så vad fransk lagstiftning än säger, är den europeiska lagstiftningen tydlig och deras avskedsansökningar måste accepteras.

Ford
Herr ordförande, det gäller protokollet. Jag har inga synpunkter angående protokollet eftersom jag inte kan få en kopia - de har inte kopierat upp tillräckligt många. Kan ni be dem att i framtiden trycka upp tillräckligt många kopior så att vi alla kan titta på dem i stället för endast de första få personerna i kön?

Ordföranden
Vi kommer att göra det, men ett sätt att stoppa ordningspunkter i protokollet är att inte dela ut dem.

Ewing
Herr ordförande, jag skulle vilja fortsätta på Macartneys uttalande under gårdagen och dagens uttalande av McMahon och fråga er om ni personligen kommer att be kommissionsledamot Leon Brittan att komma hit, eftersom han tycks ha fattat sitt beslut i strid med kommissionsledamoten för fiskefrågor, fiskeriutskottet och rent av kommissionen. Dessutom står en sårbar industri i Skottland och Irland på spel, en hel industri i de mest sårbara områdena.

Ordföranden
Föredragningslistan är en fråga för ordförandekonferensen.

Posselt
Herr ordförande, det handlar om frågestunden. Jag ställde en fråga under senaste sammanträdesperioden, vilken senare besvarades skriftligt därför att den inte hann besvaras. Frågan gällde det förestående rådsmötet den 26 maj. Jag fick svaret igår, daterat den 4 juni, och ville protestera mot detta. Jag ber därför att svaren i framtiden åter tillhandahålls utan dröjsmål.

Ordföranden
Ni har protesterat men vi befinner oss faktiskt vid protokollet.

Schiedermeier
Herr ordförande, jag deltog visserligen i omröstningen i går men skrev aldrig under, glömde alltså bort parlamentsledamotens näst viktigaste uppgift. Får jag be er komplettera närvarolistan?

Ordföranden
Återigen, om kvestorerna godkänner det.

Sturdy
Herr ordförande, jag måste tyvärr säga att jag faktiskt skrev på omröstningslistan. Jag kommenterade en ordningsfråga på sidan 17 i protokollet. Igår diskuterade vi om mitt betänkande skulle behandlas vid ett senare tillfälle. Jag frågade ordföranden om jag kunde uttala mig om detta. Jag har tryckt på knappen och det verkar som om den fungerar nu, men igår slutade den att fungera. Vi har ett elektroniskt system och jag anser att vi skall använda det. Vi skall inte behöva stå upp och fläkta med armarna som väderkvarnar. Jag hade gärna velat tala om den särskilda frågan igår.

Ordföranden
Jag har fått veta att ni också skall trycka på knappen. Detta är praktiskt eftersom när folk inte längre sitter på bestämda platser vet vi deras namn. Det är också praktiskt att räcka upp handen.

Tomlinson
Herr ordförande, det bjuder mig emot att ta till orda men det är en reaktion på någonting ni svarade ...
... på en tidigare fråga. Ni sade: "föredragningslistan är en fråga för ordförandekonferensen. " Vi får inte tillåta att det att bli en del av parlamentets mytbildning. Ordförandekonferensen skall ge rekommendationer till föredragningslistan, men det är alltid parlamentet som fattar beslut.

Ordföranden
Ni har rätt att ordförandekonferensen lämnar den första rekommendationen och att parlamentet godkände föredragningslistan i måndags kl. 17.00. Idag är det tisdag om inte folk har förstått det.
(Protokollet justerades.)

Teverson
Förrförra veckan skrev tre parlamentsledamöter - Angela Billingham, Edward McMillan-Scott och jag själv - till ordförandens kansli för att begära att en brådskande åtgärd skulle vidtas för ett antal medborgare vars egendomar i Spanien felaktigt har beslagtagits av banker. En av dessa medborgare är min uppdragsgivare, Frank Clark. Vi har inte fått något svar från ert kansli - utan tvekan beror det på att det har förbisetts. Jag vill be ert kansli att hjälpa oss att svara omgående och visa att den här institutionen kan försvara och slåss för våra medborgares rättigheter när felaktigheter har begåtts, särskilt inom ett område som är en del av den gemensamma marknaden och europeiskt medborgarskap. Vi ber om hjälp i det här fallet.

Billingham
Herr ordförande, jag reser mig upp för att bekräfta vad Teverson nyss sade. Jag beklagar att Edward McMillan-Scott inte är närvarande nu på förmiddagen eftersom han har haft hand om den här frågan i över 15 år. En dålig situation har nu blivit en desperat situation där egendomar faktiskt säljs just nu. Vi har bett om medling. Det tycks som om de spanska myndigheterna anser sig stå över den europeiska lagstiftningen och det är en mycket vanhedrande situation. Jag vill ha stöd från ordföranden och alla våra kollegor som är närvarande här i salen.

Beslut om brådskande förfarande
Aelvoet
Ordförande, kollegor, vi konfronteras nu med en brådskande fråga om att ge makroekonomisk hjälp till Bulgarien och den före detta jugoslaviska republiken Makedonien. Punkten är att utskottet för externa ekonomiska förbindelser som i botten är ansvarig för detta ärende, ännu inte har kunnat behandla frågan och att det självklart också betyder att utskottet för utländska frågor inte kan lämna något yttrande. Det är politiskt delikata situationer där vi också, när vi talar om makro-ekonomisk hjälp, normalt förespråkar ett antal villkor. Jag skulle alltså tycka att det vore synd om detta nu mycket snabbt behandlas hos utskottet för externa ekonomiska förbindelser utan ytterligare debatt i detta plenum och sedan omröstning utan vidare. Jag tror att det är mycket väl möjligt att behandla ärendet under sammanträdesperioden i juli och att det därmed inte i grunden ändras något förutom en bra input från Europaparlamentet och det tycks mig vara nödvändigt.

Ordföranden
Jag lämnar ordet till kommissionen som får försvara förslaget om den så önskar.

De Silguy
Herr ordförande, kommissionen tar sig friheten att upprepa sin begäran om brådskande förfarande. När det gäller den före detta jugoslaviska republiken Makedonien har Internationella valutafonden och Världsbanken i nuläget enats om att ge sitt fulla stöd till den makedoniska regeringens ekonomiska politik. Det är viktigt att Europeiska unionen deltar i detta arbete. Låt mig tillägga att behovet av yttre finansiering i landet är akut och att det med hänsyn till instabiliteten i regionen och de låga valutatillgångarna är lämpligt att sluta upp kring Valutafonden och Världsbanken, om vi vill kunna stödja Makedoniens anpassning av sin ekonomiska politik.
Detsamma gäller Bulgarien. Låt mig påminna om att situationen i landet är mycket prekär, särskilt i fråga om valutatillgångarna. Även detta land har stora utlandsskulder till Europeiska unionen. I sin resolution av den 10 april om humanitärt bistånd till Bulgarien begärde parlamentet vidare att kommissionen och rådet skulle vidta nödvändiga åtgärder för att hjälpa den bulgariska regeringen att bekämpa den allvarliga ekonomiska krisen.
Av dessa skäl är det viktigt för kommissionen att parlamentet beslutar om brådskande förfarande i båda dessa ärenden.

Christodoulou
Herr ordförande, jag ville säga att vi åhörde ledamoten av kommissionen, men situationen i Bulgarien, som den som har åkt och besökt detta land har kunnat konstatera, är sådan att vi inte kan, på grund av byråkrati och procedurer, fördröja något som är absolut nödvändigt för att detta land åter skall kunna gå in på en väg som leder till en korrekt ekonomisk politik.
Jag hör emellertid nu att utskottet för externa ekonomiska förbindelser inte har diskuterat frågan. Låt då utskottet hålla ett extra möte för att diskutera frågan eftersom problemet som Bulgarien står inför är verkligt, inte byråkratiskt. Och om vi väntar kommer hela planeringen med Internationella valutafonden och delvis med Världsbanken att ödeläggas.
Jag tycker alltså inte, bara för att utskottet inte kan sammanträda, att vi skall sitta och låta dessa människor vänta på saker som är mycket grundläggande för den bulgariska statens fortsatta existens.

Castellina
Herr ordförande! Låt mig bara klargöra att skälet till att utskottet för externa ekonomiska förbindelser inte har tagit upp detta problem är att den har blivit tillfrågad för sent. Man skulle till och med kunna säga att vi inte har blivit tillfrågade över huvudtaget. Det rör sig om en mycket allvarlig fråga, som har betydelse för hela materialet i dessa avtal: detta är den enkla anledningen till att vi inte har tagit upp detta problem. Vi befinner oss med andra ord i en mycket pinsam situation som vi bara önskar att vi kunde göra något åt.

Ordföranden
Många ledamöter begär ordet men bestämmelserna är tydliga. Det skall vara en talare för, en talare mot samt kommissionen eller utskottsordföranden om det behövs.
(Parlamentet godkände det brådskande förfarandet.)

Bourlanges
Herr ordförande, ursäkta att jag är lite sen, men när jag läser närvarolistan ser jag att mitt namn inte står med. Eftersom jag var här igår, och skrev under i flera utskott vill jag att detta missförhållande rättas till.

Ordföranden
Vi skall kontrollera det.

EMI (årsrapport - monetär politik) - Budget- och skattepolitik - Moms
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0194/97 av Mezzaroma för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om Europeiska monetära institutets årsrapport för 1996 (C4-0175/97); -A4-0185/97 av Ettl för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om Europeiska monetära institutets rapport (C4-0043/97) om en gemensam penningpolitik under etapp tre - redogörelse för den operationella ramen; -A4-0192/97 av Fourçans för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om samordningen av finans- och skattepolitiken i den monetära unionen; -A4-0164/97 av Randzio-Plath för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet (KOM(96)0328 - C4-0458/96) om ett gemensamt momssystem - ett program för den inre marknaden.
Lamfalussy
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter, det är med blandade känslor jag idag lägger fram rapporten från Europeiska monetära institutet. Å ena sidan är jag alltid glad att vara här ibland er, å andra sidan känns det lite sorgligt att det är sista gången.
Jag ska fatta mig relativt kort. Under frågestunden i slutet av förhandlingen kommer ni att ha mer detaljerade kommentarer som jag då får tillfälle att besvara.
Rapporten består i huvudsak av två delar. Den första beskriver den ekonomiska utvecklingen, som jag sammanfattar helt kort. Vi tror att tillväxten verkligen har tagit fart igen, vilket bekräftas av de senaste rapporterna som vi nu fått in om siffrorna för det första kvartalet. Det är ganska tydligt att tillväxten ökar i Tyskland och att den håller på att bli relativt stabil i de andra länderna. Vad vi naturligtvis inte vet är på vilket sätt tillväxtens olika beståndsdelar kommer att utvecklas under kommande månader, framför allt i vilken utsträckning den inre konsumtionen och då främst investeringarna kommer att öka, eftersom tillväxten i första hand baseras på exporten. Nyheterna på detta område är goda.
Jag vill också påstå - även om det knappast är något nytt - att inflationen inte är något problem. Jag återkommer till detta alldeles strax. Jag noterar att växelkurserna är fullt tillfredsställande stabila och att ingen oro råder på valutamarknaden, vilket ändå får sägas ha viss betydelse i dessa tider. Jag konstaterar även att de långsiktiga räntorna fortsätter att konvergera, gradvis men dock. Även på detta område är nyheterna goda.
Vilka är då problemen? Vårt största problem är arbetslösheten. Därom råder ingen tvekan. Vi har inte kunnat skönja någon ljusning i fråga om arbetslösheten och jag tror att detta fortfarande är och kommer att vara den främsta uppgift de nationella regeringarna har att lösa.
Det problem som står näst i tur - och här vill jag vara lite mer exakt - gäller utvecklingen av de offentliga underskotten. Det gäller att vara mycket nyanserad. Jag tror att vi har lyckats åstadkomma en viss konvergens nedåt. Om man betänker att de offentliga underskotten för två-tre år sedan var i storleksordningen 6, 2 % och förra året sjönk till 4, 4 % för att i år närma sig 3 % - mellan 3 och 4 % och förhoppningsvis närmare 3 än 4 - ser man tydligt att en process har inletts på detta område.
Mina farhågor är av lite annat slag. En mycket stor del av dessa förbättringar, som är obestridliga, har uppnåtts genom ökade intäkter, dvs. högre skatteuttag, eller genom nedskärningar i utgifterna lite över hela linjen. Men mycket få av förbättringarna har skett genom en verklig sanering av statsfinanserna och en sanering av finanserna i de sektorer som bär huvudansvaret för de rådande svårigheterna - pensionssystemet, socialförsäkringarna, sjukvården. Detta är ett reellt problem som vi i min mening ännu inte har löst.
Den andra delen av rapporten berör det arbete som genomförts av institutet och här kan jag tillåta mig att hysa en smula mer tillförsikt. Ni känner till det arbetsprogram som vi för tre år sedan grep oss an. Jag kan försäkra er att detta program i allt väsentligt följts och att det uppdrag som fördraget givit oss kommer att uppfyllas. Jag avser då uppdraget att sköta förberedelserna av en centralbank som kommer att vara fullt i stånd att inleda den gemensamma penningpolitiken i början av 1999.
Detta arbete är långt framskridet på alla viktiga områden som sorterar under centralbankerna. Det är en självklarhet när det gäller penningpolitikens operativa ram, som utgör centralbankernas egentliga vardagsarbete. Det är giltigt när det gäller systemen för inbetalningar och överföringar. Det är giltigt när det gäller alla aspekter av centralbankernas verksamhet, som inte märks så mycket utåt men som är viktiga inåt, vare sig det gäller att samordna eller harmonisera bokföringssystem, att anpassa centralbankernas stadgar till fördragets krav eller att harmonisera statistiken. Jag tror att de stora besluten har fattats på alla områden. Detta är giltigt även på mindre kända områden, såsom exempelvis sedeltillverkning.
Jag vill helt enkelt tala om för er att alla stora principiella beslut fattats på vart och ett av dessa områden. Idag är detta ett passerat stadium. Vi har nu kommit fram till själva genomförandeskedet. Jag vill inte underskatta de svårigheter min efterträdare och mina kollegor kommer att möta. Svårigheter kommer att uppstå, men dessa kommer att gälla det praktiska genomförandet. Jag kan inte se något område där detta praktiska genomförande skulle kunna köra fast. Jag ser många områden där praktiska svårigheter kan och kommer att tillstöta. Sådant är livet, och dessa svårigheter kommer att kunna hanteras, på ett sådant sätt att jag kan försäkra er att om tillämpningen av fördraget skulle försenas, något som jag varken förutser eller önskar, men om detta skulle ske, skulle det inte bero på att centralbankerna brustit i sina förberedelser.
Efter detta vill jag säga några ord om något jag har beskrivit i en text som ni kan läsa på egen hand, om skälen till att jag i grunden hyser tillförsikt när det gäller igångsättandet av valutaunionen. Jag hyser naturligtvis tillförsikt för att jag känner en politisk vilja, men det är inte min sak att bedöma den saken. Jag hyser tillförsikt eftersom man, om man med en viss distans betraktar den utveckling som vi har konstaterat den senaste tiden, kan iaktta en verklig konvergensprocess. Denna process är uppenbar när det gäller inflationen, som sjunkit under ett snitt på 2 % för gemenskapen. Det är bara ett land som fortfarande ger oss problem i detta avseende. De övriga har i praktiken uppnått valutastabilitet. Detta är ett konkret resultat. Det är inget önskemål inför framtiden. Vi ser själva resultatet. På detta särskilda område har den tanke försvunnit enligt vilken vissa länder uppför sig väl och andra illa. Vi har alla blivit änglar, lika vita allihop. Somliga änglar är lite yngre och av den anledningen en smula ömtåligare, andra har uppnått vuxen ålder och är därför tåligare, men detta är i slutänden bara en fråga om graden av änglavithet.
Vad beträffar budgetområdet kan man som jag nyss beskrivit även där konstatera en verklig konvergensprocess, men här befinner vi oss i gråzonen. Det är varken svart eller vitt, det är grått och tyvärr ganska jämngrått, även om flertalet tenderar att gå mot mindre grått. En del är gråare, andra mindre grå. Likafullt har en verklig konvergensprocess påbörjats. Om någon för två-tre år sedan, för att inte tala om fem år sedan, hade sett var vi befinner oss idag tror jag inte att han skulle ha kunnat föreställa sig att vi skulle ha nått så långt. Detta innebär inte att alla problem är lösta.
Jag har uttryckt mina farhågor när det gäller de offentliga underskotten, liksom farhågorna på konkreta områden såsom arbetslöshet, men vi måste ändå erkänna att en väsentlig del av vägen har tillryggalagts och jag tror att detta ger mig en grundläggande tillförsikt till det framtida valutabyggets framsteg i Europa.
(Applåder)

Mezzaroma
Herr ordförande, mina damer och herrar! Låt mig för det första tacka alla som har hjälpt mig med betänkandet. Jag vill också tacka Lamfalussy för att han så snabbt har fått igång Europeiska monetära institutet och på bästa sätt har utfört den uppgift som ålagts honom av fördraget och för att han inom ramen för sin uppgift har visat prov på självständighet, öppenhet och vilja till dialog, vilket återspeglas i den höga kvaliteten på de betänkanden som vår institution har ägnat sig åt, trots de begränsningar som finns i själva fördraget.
Syftet med EMI: s årsrapport är att granska alla aspekter av det uppdrag som EMI har enligt fördraget. Den analys som genomförts tar upp den ekonomiska, monetära och finansiella situationen i Europeiska unionen, inklusive läget vad gäller den ekonomiska och institutionella konvergensen i de enskilda medlemsstaterna, de förberedande arbetena inför den tredje fasen och övriga verksamheter inom EMI, framför allt samarbetet mellan centralbankerna och, slutligen, den årliga redovisningen enligt artikel 11 i EMI: s stadgar.
Detta på det tekniska planet. Men i denna kammare är det, enligt mitt förmenande, nödvändigt att göra en politisk utvärdering. Den gemensamma valutan förutsätter att man förenar de olika nationella statsskulderna, och den förutsätter dessutom balans i de enskilda staternas statsutgifter. Men hur skall man kunna genomföra den gemensamma valutan om man inte först har genomfört den politiska unionen? Jag tror inte att det någonstans i historien finns exempel på en monetär union som har bestått utan en politisk union. Under det sjätte århundradet före Kristus införde de grekiska städerna en valutaunion, men den varade bara tre eller fyra år, och därefter sprack den. Under senare tid har även valutaunionen mellan de latinska länderna Frankrike, Italien, Schweiz och Belgien misslyckats, liksom den skandinaviska, därför att det saknades en politisk union. Förenta staterna antog dollarn som gemensam valuta, men de gjorde det efter att ha genomfört den politiska unionen i och med Oavhängighetsförklaringen. Bismarck genomförde guldmarken efter att först ha politiskt enat de tyska staterna: valutalagarna kom senare.
Ett förenat Europa förutsätter en enda stat, dvs. ett gemensamt parlament med lagstiftande makt och en gemensam regering med exekutiv makt. Och då skulle en gemensam valuta verkligen kunna fungera! I Amsterdam måste vi därför anstränga oss för att se till att lägga den politiska grunden för den Europeiska unionen, vi måste genomföra den nödvändiga harmoniseringen av ekonomi, skatter, finanspolitik och framför allt socialpolitik, vi måste komma fram till kvalitativa och inte kvantitativa konvergenskriterier, bland annat balans i betalningarna och harmonisering av räntorna.
Kommissionen har nyligen slagit fast ramarna för konvergenskriterierna, och därmed gjort EMI: s ramar överflödiga. Dessa nya siffror har lett till en kolossal förvirring bland medlemsstaterna: vissa har ansett sig tillhöra toppskiktet i klassen och vissa har ansett sig tillhöra bottenskiktet, och vissa har paddlat febrilt för att inte dömas ut innan de nått målet. Vem kan idag säga vilken stat som kommer med och vilken som inte kommer med? Europa förändras kontinuerligt, de ekonomiska, finansiella och politiska förutsättningarna i varje medlemsstat förändras ständigt, och därmed också läget, även där det verkade som mest stabilt.
En sak är säker: Europa genomlever idag en fas av trötthet. Medborgarna vill inte tro på ett Europa som inte informerar dem, som de inte har några konkreta, synbara och omedelbara fördelar av. Dessutom vill de inte ha ett Europa som utsätter dem för nya pålagor och ryckiga beslut eller ekonomisk-finansiellt hokus-pokus. För att komma fram till den gemensamma valutan måste Europa genomföra strukturella reformer, samtidigt som solidariteten med de svagaste grupperna bevaras. Det är inte längre möjligt att tro att den fria marknaden kommer att lösa alla problem: se bara vad som hände under depressionen på tjugo- och trettiotalet. I dag har Europa behov av utveckling, av arbete. I dag är vårt stora problem arbetslösheten: det finns inga arbeten. Välståndet i världen skall vara resultatet av arbete och tron på en utveckling där människan kan hitta sin egen plats, och även om den tekniska revolutionen avskaffar allt fler arbetstillfällen så kan Europa konkurrera inom kultur, utbildning, professionalitet, idrott, turism, miljö, tjänster, strukturomvandling och utveckling av offentliga och privata arbetstillfällen när det gäller att bygga upp infrastrukturer inom transport-, energi- och telekommunikationssektorn. Låt oss göra våra städer vackrare, våra stadskärnor till platser där människor kan leva, lämna utrymme åt sammanhållning, nödvändigt för att förena medborgarna i en stor folkrörelse för att förena traditioner, språk och känslor och - varför inte? - låt oss föra ut våra kulturer till resten av världen. Detta är en period när vi måste ha modet att betala mer, att göra ekonomiska och sociala investeringar, att gå ut i världen med den erfarenhet vi samlat på oss under århundraden - en erfarenhet som ingen annan kontinent har - och att rikta in forskningen på utvecklingens hjärtefrågor.
Det är sant att valutan uppfanns av människan som sedan har blivit slav under penningen. Europa måste med alla medel försöka använda detta verktyg enbart för att garantera sina medborgares välstånd utan att låta sig överväldigas. EMI bör lämna plats åt en centralbank. Jag hoppas att vi alla är medvetna om att vi måste komma fram till 1999 med klara idéer, så att vi inte körs över av en institution som skall vara till medborgarnas tjänst och som, om den ges fria tyglar, kommer att bli en stat i staten som kan komma att betrakta den europeiska medborgaren som ett medel för att utveckla Europa. Detta är det scenario vi står inför idag, när vi begrundar de tider vi lever i, analyserar läget och läser rapporten från EMI. Jag gratulerar ordföranden Lamfalussy och önskar den nye ordföranden lycka till även om den väg han måste gå fortfarande verkar mycket osäker.

Ettl
Högt ärade herr ordförande, ärade kollegor! Jag vill eftertryckligt påpeka att man i alla dessa betänkanden om införandet av euron gemensamt kräver att vederbörlig hänsyn tas till sysselsättningspolitiken och till Europaparlamentets demokratiska medbestämmande- och kontrollrättigheter. Jag vill också tacka för det förarbete som utförts av Europeiska monetära institutet och av dess ordförande Lamfalussy och som kan utgöra en bra grundval för vårt vidare arbete. Hur kritisk situationen visserligen är, visar den senaste utvecklingen. Frankrikes inställning klargör en del och utgör en varning för oss att vi måste gå fram synnerligen försiktigt. Ty alla ekonomiska och penningpolitiska åtgärder måste orientera sig efter människorna. Vi behöver ett socialt ansvarsmedvetet Europa och inte ett det rena kapitalets Europa, som, taget ensamt för sig, utgör en fara för den positiva integrationen - taget för sig, jag ber er förstå mig rätt. Så mycket för de rent politiska överläggningarna.
Europeiska monetära institutets rapport om fastställandet av den operativa ramen, om den gemensamma penningpolitiken under etapp 3 för införandet av euron, skall till en början endast ses som ett förslag, och först i och med inrättandet av Europeiska centralbanken (ECB) skall några definitiva beslut fattas. Dock - och detta är av avgörande betydelse - handlar det redan nu om ett vägval för den nödvändiga strategi som ECB skall utveckla och följa.
Dessutom är en särskild sensibilitet och öppenhet erforderlig just under etapp 3. Det gäller inte bara att garantera en felfri och smidig funktion, utan de inre barriärer som faktiskt finns mot den gemensamma valutan i samtliga medlemsstater måste rivas. Alla de åtgärder till förmån för en gemensam penningpolitik som vidtas av Europeiska centralbanksystemet (ECBS) måste accepteras på en bred basis. Till sist gäller det ju att uppnå trovärdighet också hos de breda befolkningslagren.
Helt vid sidan om, en mycket personlig anmärkning rörande konvergenskriterierna; att till råga på allt uppfinna en stabilitetspakt tyder redan det på bristande förståelse för integrationstanken i den europeiska utvecklingsprocessen. Men det har nu en gång skett. En gammaldags rektorsmentalitet, där bara en vill vara lärare eller chef för de andra är säkert föga efterfrågad i detta sammanhang. Sanktionsmekanismer som har karaktären av spöstraff kommer inte heller att kunna hjälpa finansiellt svagare länder utan försvårar säkerligen bara integrationsprocessen.
Sättet att införa den gemensamma valutan är inte bara en fråga om ekonomisk mognad utan så mycket mer en fråga om ett positivt, demokratiskt sinne för framsteg. För att kunna utveckla ramvillkoren på ett förnuftigt sätt, är det nödvändigt åstadkomma en blandning av penningpolitiskt beprövade strategier som är tillämpbar på alla medlemsländerna. Under penningpolitikens omställningsfas är det oumbärligt att ta med i beräkningen de olika informationer och tidiga indikatorer som lämnas då det gäller inflationsmålet. Därav följer sedan det handlande som är nödvändigt för penningpolitiken. Just under en övergångstid är det vettigt att ta med inflationsmålet som en av strategierna då man måste ta hänsyn till osäkra faktorer, särskilt ifråga om de icke förutsebara portföljbesluten som fattas av finansmarknadens aktörer. För övergångsfasen till euro är därför ett mycket pragmatiskt tillvägagångssätt att rekommendera, ett sätt som kombinerar full öppenhet då det gäller penningmängdsmålet å ena sidan med de olika informationer som lämnas av inflationsmålet å den andra.
Det förefaller mig också av väsentlig betydelse att växelkursmålet, för vilket finansministrarna är ansvariga, på bästa möjliga sätt stäms av med Europeiska centralbanken genom ständiga rådfrågningsmekanismer - eventuellt i det framtida ekonomi- och finansutskottet eller vad det nu blir.
Just i detta sammanhang anser jag det inte lämpligt att ständigt svart/vitmåla, ständigt tala om hård och svag valuta, just då vi i bakgrunden gör oss tankar om växelkursmekanismen och fastlägger den. Det handlar snarare om att skapa en stabil valuta för våra behov på den globala finansmarknaden. Det är ju vårt mål.
Vid sidan av de penningpolitiska strategierna är instrumenten för genomförandet och deras effektivitet en viktig förutsättning för ett friktionsfritt genomförande eller införande av ett enhetligt system. En decentraliserad tillämpning av de penningpolitiska medlen är nödvändig och förutsätter, redan på grund av de nationella centralbankernas erfarenhet, ett decentraliserat genomförande av penningpolitiken.
Eftersom jag särskilt vill framhäva öppenheten i mitt betänkande, måste jag än en gång säga att en särskild redovisningsplikt från ECB: s sida gentemot de europeiska gemenskapsinstitutionerna och Europaparlamentet måste vara säkrad.
En ekonomisk dialog med ECB måste institutionaliseras. Därvid handlar det ingalunda om ett politiskt ingripande utan primärt om informationsutbyte. Endast på detta sätt kan man garantera att i god tid få del av reaktionerna inom penningpolitiken.

Fourçans
Herr ordförande, ärade kollegor, ämnet för det betänkande som jag idag lägger fram för er är mycket viktigt för att den ekonomiska och monetära unionen redan den 1 januari 1999 skall få en god start. Det är synd att så få studier och så få beslut ägnats frågan, eftersom den gemensamma valutans framgång eller misslyckande till stor del kommer att vara avhängig denna. Mot den bakgrunden ställer betänkandet ett antal frågor och anger ett antal svar som skall säkerställa att valutaunionen verkar till förmån för tillväxt och sysselsättning.
Huvudfrågorna som ställs i betänkandet är följande. För det första, på vilket sätt kommer finans- och skattepolitikens roll att förändras när euron väl har införts?
För det andra, hur skall man i denna helt nya situation, den första i den ekonomiska och politiska historien, med en centraliserad monetär politik och en decentraliserad nationell finanspolitik, se till att dessa politikområden kompletterar varandra på ett harmoniskt och effektivt sätt, så att tillväxt och sysselsättning tryggas i hela Europeiska unionen?
För det tredje, hur skall finans- och skattepolitiken och i vidare bemärkelse den ekonomiska politiken styras för att den gemensamma marknaden skall fungera optimalt? För det fjärde, hur skall man på bästa sätt respektera subsidiaritetsprincipen och samtidigt säkerställa samordningen av finans- och skattepolitiken och den ekonomiska politiken i stort? För det femte, skall finans- och skattepolitiken stå under medlemsstaternas fulla ansvar inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten, som det naturligtvis inte är tal om att bryta upp, eller skall finans- och skattepolitiken samordnas och unionens budget eventuellt rentav höjas, för att säkerställa en harmonisk ekonomisk och social utveckling? För det sjätte, hur långt skall den man driva harmoniseringen av den egentliga skattepolitiken, taxation policy , för att undvika all tvetydighet, för att undvika ekonomiska snedvridningar som inverkar menligt på allokeringen av kapital på europeisk nivå, och som skulle kunna skapa mycket stora politiska spänningar mellan medlemsstaterna? För det sjunde - och sista - hur skall man skapa denna ekonomiska och politiska Graal och samtidigt säkerställa att besluten underställs demokratisk kontroll samt att Europaparlamentet tillåts spela sin rättmätiga roll?
Detta är några grundläggande frågor som betänkandet försöker besvara. Frågorna är långtgående och svåra, men de är också avgörande för den ekonomiska och monetära unionens framtid och jag tror att alla här församlade personer instämmer i detta.
I betänkandet föreslås olika vägar för att på bästa sätt besvara dessa frågor och av dessa skall jag ska nämna fyra som tycks mig väsentliga. Den första är att man för att bemöta en asymmetrisk ekonomisk chock - det vill säga som berör ett land eller en region - alternativt symmetrisk - gemensam för hela euroområdet - åtminstone skulle behöva samordna nationernas finans- och skattepolitik och antagligen på lång sikt öka unionens budget. Även om detta i dagens läge är något tabubelagt, tror jag att vi på lång sikt går åt det hållet. Varför? För att undvika yttre störningar och situationer som snabbt skulle visa sig svårbemästrade på dessa områden.
Den andra vägen på området finans- och skattepolitik - återigen på den ekonomiska politikens område i stort och pekande i den angivna riktningen - består i att skapa möjligheter för att åstadkomma en sådan samordning, via en anpassning av det ekonomiska beslutsfattandet inom ramen för ett bestämt politiskt organ som skall stå under en noggrann demokratisk kontroll. För övrigt sammanfaller detta mer eller mindre med de förslag som här framförts av Lamfalussy och även de Silguy.
Jag vill betona att det ingalunda handlar om att ifrågasätta Europeiska centralbankens oberoende och inte heller dess huvudmål prisstabilitet, nej långt därifrån. Det handlar istället om att skapa en väl avvägd policy-mix mellan den ekonomiska politikens båda instrument, nämligen valutapolitiken och finans- och skattepolitiken.
Den tredje vägen hänför sig mer specifikt till beskattning i egentlig mening, ledamot Monti, och framhåller behovet av gemensamma minimiföreskrifter i fråga om sparande, företagsbeskattning och gränsöverskridande beskattning.
Den fjärde vägen slutligen, består i att öka Europaparlamentets kapacitet att analysera den ekonomiska situationen, för att kunna öka sitt inflytande över den europeiska ekonomiska politiken och ge större tyngd åt våra finansiella och skattemässiga val. I detta syfte föreslår vi att Europaparlamentet upprättar en kommitté av ekonomiska rådgivare, vari skall ingå erkända experter, och som låt säga två gånger per år avlägger rapport till parlamentet om den ekonomiska situationen och om de rekommendationer som den anser sig behöva avge på den ekonomiska politikens område, och mer specifikt på området finansoch skattepolitik.
Ärade kollegor, vi anser detta vara grundläggande om vi vill säkerställa att den ekonomiska och monetära unionen fungerar optimalt och skapar hög tillväxt och sysselsättning, vilket ju ytterst är dess syfte, alltihop inom ramen för en harmonisk ekonomisk och social sammanhållning.

Randzio-Plath
Herr ordförande, harmoniseringen av skatterna såväl som valutaunionen hör till temat "hur skall vi kunna få den inre marknaden att fungera så att investeringarna gynnas och vi får en sysselsättningseffektiv tillväxt? " Om jag nu inom ramen för de skattestrategiska överläggningarna endast går in på mervärdesskatten, så beror detta på att vi har en underlåtelseskuld gentemot de ekonomiska krafterna i Europeiska unionen, inom den inre marknaden, för idag finns det 130 beviljade undantagsbestämmelser, 66 alternativ och särbestämmelser samt 25 olika bestämmelser för fastläggande av beskattningsorten. Vem kan överhuvudtaget få någon klarhet i detta?
Företag som är verksamma över gränserna måste i detalj känna till momsföreskrifterna i de 14 andra medlemsstaterna och göra sig förtrogna med de olika förfarandena. Detta är den realitet som kännetecknar det sedan 1.1.1993 gällande övergångssystemet för mervärdesskatten. Det är hög tid att vi inte bara förbättrar detta övergångssystem, utan även åstadkommer en definitiv reglering på grundval av principen om ursprungslandet.
Med tanke på dessa mångfaldiga problem, kan det inte idag vara tal om en förenkling genom den inre marknaden. Krånglighet, stora kostnader, kostnadsintensivitet och byråkrati är följderna av övergångssystemet och dessa bärs framför allt av aktörerna inom näringslivet. Små och medelstora företag kan därför överhuvudtaget inte dra nytta av fördelarna med den inre marknaden. Vad vi behöver är alltså mindre förvaltningskostnader, vi har behov av att säkra medlemsstaternas skatteintäkter, vi måste minska risken för bortfall av skattemedel och vi måste bibehålla mervärdesskattens konkurrensneutralitet. Detta måste vi uppnå genom en förbättring av det nuvarande systemet, samtidigt som vi orienterar oss i riktning mot det definitiva systemet.
Visserligen måste hänsyn även i fortsättningen tas till subsidiaritetsprincipen. Harmonisering skall bara krävas där det verkligen är nödvändigt. Det viktigaste kravet på det definitiva momssystemet måste vara lika behandling av gemenskapsinterna och inhemska transaktioner. Detta kan endast uppnås om principen om ursprungsbeskattning läggs till grund för beskattningen av alla transaktioner. Principen om ursprungslandet leder systembestämt till en förskjutning av momsintäkterna. Exportkraftiga medlemsstater skulle dra nytta av extra intäkter, importkraftiga medlemsstater skulle vara tvungna att stå ut med avsevärda reduceringar i intäkterna.
Därför är ett vettigt, makroekonomiskt clearingsystem oumbärligt, eftersom det är det enda sättet på vilket de enskilda medlemsstaternas hittillsvarande skatteintäkter kan säkras. Ett sådant clearingförfarande kommer emellertid endast att vara acceptabelt för alla om det är enkelt, klart och snabbt genomförbart och om utjämningsbetalningarna sker nära i tiden. De utfrågningar som hittills ägt rum i parlamentet på detta tema har lett till att vi egentligen ännu inte anser tiden mogen för att verkligen införa ursprungslandsprincipen.
Samma och bindande bestämmelser för alla är A och O för en rättvis utjämning. För clearingförfarandet är tillämpningen av de makroekonomiska kriterierna oundgängliga. I annat fall skulle nämligen en åtskillnad mellan inhemska och gemenskapsinterna transaktioner föras in igen "bakvägen ". I detta sammanhang vill jag ännu en gång påpeka att frågan om urholkning av den nationella beskattningssuveräniteten inte bara är ett tema som angår de direkta skatterna, för vilka det i längden också måste finnas en behörighet för Europeiska unionen, utan att detta tema även gäller de indirekta skatterna, och att det därför måste skapas ett definitivt momssystem som omfattar alla transaktioner och även behandlar likadana transaktioner i alla medlemsstaterna på samma sätt.
För den verksamhet som hittills varit befriad från skatt, skall i stället nollskattesatsen tillämpas. Det definitiva momssystemet måste emellertid också användas som en möjlighet att tjäna sysselsättningspolitiska mål.
Fastställandet av endast två momssatser, en normalmomssats och en reducerad momssats, lämnar säkerligen ett ytterligare viktigt bidrag till en förenkling av momsen och större öppenhet. Eftersom momsen i grunden är konkurrensneutral, är det inte nödvändigt att helt harmonisera normalmomssatserna. Däremot måste mycket arbete läggas ned på de reducerade momssatserna.
Det definitiva momssystemet måste kompletteras genom införandet av principen om enhetlig beskattningsort för den lokala behörigheten ifråga om beskattningsförfaranden. Såväl företagen, som kan fullgöra sina skyldigheter på en och samma ort, som skattemyndigheterna kan dra nytta av detta system. För skattemyndigheterna blir kontrollen av de enskilda momspliktiga enklare och effektivare. Uppbördssäkerheten förbättras därmed, och för företagen blir det lättare att fullgöra sina plikter.
Kravet att fastställa en lägsta nivå för medlemsstaternas behörighet att kontrollera och uppbära moms är i detta sammanhang av avsevärd betydelse, så att tillämpningen av principen om en enhetlig beskattningsort inte kan utnyttjas för skattefusk. Därför behöver vi också ett system som föreskriver att momsen förfaller till betalning vid vissa fastställda tillfällen över hela EU för att alla skattepliktiga skall behandlas lika, oberoende av vilken medlemsstat som är ansvarig. Förverkligandet av det definitiva momssystemet kommer trots alla bemödanden säkerligen att ta lång tid i anspråk. Därför måste vi under alla förhållanden sörja för att övergångssystemet förbättras och förenklas. Alla möjligheter måste utnyttjas för att åstadkomma ytterligare förenklingar och möjligheter till kostnadsbesparingar. Den europeiska ekonomin kan endast dra nytta av detta och därmed inte minst arbetsmarknaden.
(Applåder)

Donnelly, Alan
Herr ordförande, på min grupps vägnar skulle jag vilja tacka Alexandre Lamfalussy för hans utmärkta arbete som ordförande för Europeiska monetära institutet och för den förbindelse han har haft med Europaparlamentet.
(Applåder) Jag hoppas verkligen att han, trots att han lämnar sin post, kommer att besöka Europaparlamentet och låta oss dra nytta av hans omfattande kunskaper.
Jag skulle vilja be ordföranden för Europeiska monetära institutet att svara på de synpunkter som jag kommer att framföra. Jag arbetade tidigare för en före detta finansminister i Förenade kungariket som hette Dennis Healey som ni kanske känner. Healey hade en regel som han kallade gropregeln. Regeln sade att om man befann sig i en grop skulle man sluta gräva. Anser ni inte att det nu, med hänsyn till den nuvarande debatten om den ekonomiska och monetära unionen och den klara förändringen av den allmänna opinionen i Europa, är dags att återfå balansen i den ekonomiska och monetära unionen så att vi kan bevisa för Europeiska unionens medborgare att vi både kan ha en framgångsrik ekonomisk och monetär union och hantera arbetslöshetsproblemet?
Jag minns när ni vid er första utfrågning som ordförande för EMI som svar på en fråga som ställdes av en av ledamöterna sade att ni trodde att det skulle bli svårt att slutföra EMU-projektet med de arbetslöshetsnivåer vi hade då. Arbetslöshetsnivåerna har ökat sedan den utfrågningen. Vi har inte lyckats påverka arbetslöshetssituationen. Nu måste vi erkänna de politiska signalerna från folket i Förenade kungariket och Frankrike och oron hos folk i länder som varit starka anhängare till den monetära unionen att detta måste bli en ekonomisk och monetär union som inte är ett mål i sig, utan ett medel för att nå målet, nämligen en jämvikt som gör att det skapas arbetstillfällen.
Jag skulle särskilt vilja ta upp det sätt på vilket vi kommer att hantera frågan om EMU i framtiden. Vi har nu nio av femton premiärministrar som kommer från den socialistiska eller socialdemokratiska familjen. Detta visar att det har skett en förändring i Europa till förmån för en mer balanserad politik. Är det då inte dags för EMI och kommissionen att erkänna att de måste återfå balansen i sin egen politik? Är det inte dags för oss att titta på en ny utvecklingsmodell inom Europeiska unionen?
Jag vill särskilt ta upp två områden inom politiken: stabilitetspakten, där fransmännen hade rätt som begärde uppskov. Det är dags att vi inför någonting om tillväxt i pakten så att det inte bara är en stabilitets- och tillväxtpakt till namnet. Är det inte dags att vi aktiverar artikel 103 i fördraget så att vi kan få en riktig ekonomisk samordning?
Lamfalussy, det viktigaste ni som ordförande för EMI kan göra idag i era slutkommentarer till oss, är att ge en mycket stark signal till finansministrarna och regeringscheferna i Amsterdam om att de skall erkänna medborgarnas påtryckningar på oss om att inrätta en ekonomisk och monetär union, men en ekonomisk och monetär union som har allmänhetens förtroende och som kommer att skapa arbetstillfällen. Det är vad ni kan göra för oss idag.

Herman
Herr ordförande Lamfalussy, vi är många som beklagar att detta är sista gången ni framträder ibland oss. Ni lyckades ta parlamentsledamöterna på rätt sätt. Ni var tillräckligt säker på er sak, på era teorier och er erfarenhet för att acceptera en öppen dialog, något som vissa högtflygande teknokrater fortfarande inte vågar inför parlamentet. Er opartiskhet och vetenskapliga exakthet tillsammans med er belevenhet har vunnit allas vår respekt. Därför är det idag med blandade känslor vi vänder oss till er.
Medan alla ekonomiska indikatorer sakta men säkert pekade i riktning mot den konvergens som krävs för att i enlighet med den fastställda tidsplanen och Maastrichtfördragets villkor starta den europeiska och monetära unionen - något som ni så insiktsfullt påminde oss om nyss - har två händelser av rent politiskt slag gjort ett oväntat avbrott i en brett förankrad process som föregripits av finansmarknaderna i hela världen.
Dessa båda händelser som inträffat i Frankrike och Tyskland - unionens båda draghästar - riskerar att allvarligt störa den redan nu ryckiga färden mot en gemensam valuta. Den första är Jacques Chiracs chansning, när han ville skaffa sig politiskt mandat att vidta impopulära åtgärder för att få Frankrike att respektera kraven från Maastricht - vi vet vad som följde av detta. Den andre som fått äta upp sina ord är Theo Waigel som i sin iver att övertyga sina landsmän om att euron blir lika stark som D-marken med stundtals pinsam envishet upprepat det ovillkorliga treprocentskravet, 3 % jämnt, varken 3, 2 eller 3, 3 %. Idag håller han själv på att falla i den fälla som han hade tänkt gillra för andra.
Här befinner vi oss idag. Skall man då som vår vän Donnelly lyssna till folkets röst? Skall man i skydd av välfärdsstatens ombonade kokong undvika att vidta de åtgärder som krävs för att anpassa sig till globaliseringen, som är ett ovedersägligt faktum? Skall man bedriva en politik som består i att inte vilja se verkligheten, att fortsätta drömma fast man är vaken, sticka huvudet i sanden och som vissa tro att man kan lösa problemet genom att minska arbetstiden utan att sänka lönerna, öka antalet tjänstemän, höja den lagstadgade minimilönen och genom att hejda liberaliseringen? Detta är den lösning vissa förespråkar, men dessvärre fruktar jag att de blir gruvligt besvikna.
Vare sig vi vill det eller ej har världen förändrats. Den tid är förbi då Europa under flera århundraden hade monopol på både vetenskap, teknik, ekonomi, pengar och militär styrka! Den tiden är slut! Det krävs stora insatser för att anpassa oss till denna nya verklighet. Det duger inte att lyssna till de som vädjar till bödeln om ytterligare nådatid. Så går det nämligen till i de franska valen - "inte än, låt oss fortsätta skörda statens frukter! ". Detta är den lösning som somliga förespråkar.
Jag menar att det är tid att besinna sig. Europa kommer att ta form om det lyckas tysta ner dessa skillnader! Alla ansvariga, alla som inte kan ursäkta sig med att de är ovetande om världens realiteter, måste inse detta. Donnelly reser ofta till Förenta staterna. Han vet hur världen av idag ser ut. Han kan inte undgå att känna till vad globaliseringen kräver. Därför hoppas jag att de ansvariga i alla partier, vara månde vilka, tar hänsyn till denna verklighet och behåller den kurs vi har lagt ut och i mitt tyckte hittills framgångsrikt följt!
(Applåder)

Garosci
Herr ordförande! Även vår grupp instämmer i gratulationerna till ordföranden Lamfalussy för det engagemang han har visat under denna period som har inneburit en tidsmässig och kvantitativ arbetsbelastning som saknat motstycke i gemenskapens institutioners historia. Vi vill också tacka för de fyra betänkandena och tacka deras föredraganden, som har utfört ett utmärkt arbete - jag upprepar - i ett ögonblick när Europa, och framför allt ett Europa som är upptaget med att lösa de stora frågorna på det ekonomiska området, på samma gång uttrycker hopp och oro på ett sätt som vi aldrig tidigare har mött.
Men vi måste tala i klartext och inte ägna oss åt önsketänkande. Under de närmaste åren, de närmaste månaderna måste medlemsstaterna, det förenade Europa, göra ett antal slutgiltiga val, val som kommer att beröra både ekonomi och samhällsliv, och det är svårt att förena dessa båda aspekter. Europa föddes ur ekonomiska frågeställningar - kol- och stålunionen - och har sedan utvecklat en samhällssyn och försöker idag finna en lämplig balans mellan ekonomiska och sociala faktorer. När det gäller detta allvarliga dilemma, denna inte helt lätta situation, har vi nu fyra olika svar i de betänkanden som diskuteras, som kan hjälpa oss och som bör kunna ge oss en slutgiltig strategi, vilken naturligtvis inte i sig får utesluta de enskilda medlemsstaternas arbete och ansträngningar. Oberoende av deras aktuella situation vet vi att den politiska, ekonomiska och sociala rörligheten på vår kontinent för tillfället är extrem, och det är mycket svårt att träffa definitiva val i dag eftersom de skulle kunna innebära begränsningar för de länder vilkas engagemang, igår och i framtiden, är en garanti för kontinuiteten och fullbordandet av vår kontinent.
I Mezzaromas betänkande om det Europeiska monetära institutet finns det framför allt en synpunkt som föredraganden har strukit under och det är att den monetära unionen inte får gå före den politiska unionen och vice versa. Vår utrikesminister Dini, som har varit statsminister och som jag har kritiserat i tidigare betänkanden, påminde oss för bara ett par dagar sedan om följande: " Vi har varnat för att inte glömma bort det politiska Europa, att inte låta det skymmas av utvecklingen mot den gemensamma valutan, som vi naturligtvis inser är av största betydelse. Vi har framfört detta direkt till ordföranden, den holländske statsministern Wim Kok och till Europaparlamentets utskott för institutionella frågor. Detta är en mycket viktig aspekt som återställer tron på att denna institution kommer att spela en betydelsefull roll i framtida beslut" .
Minister Dini fortsätter: " Övergången till en gemensam valuta kommer inte att vara ett kvantitativt steg, utan en verkligt grundläggade förändring. Det är en förändring som förståeligt nog kommer att medföra vissa justeringar. Vi står nu inför en verklig revolution." Och när man står inför en revolution kan man aldrig vara tillräckligt förberedd. Det är därför som vårt engagemang måste vara kontinuerligt och prioritera kvalitet framför kvantitet och rikta speciell uppmärksamhet på de aspekter som kan göra detta till en förändring till det bättre. Jag tänker framför allt på de små och medelstora företagen, som alla de presenterade betänkandena tar upp. Vi talar här om skattelättnader, avgiftssänkningar, byråkratiska förenklingar. En avreglering som skall göra det möjligt för de små och medelstora företagen att arbeta bättre.
När det gäller momsen är vi positiva till de riktlinjer som föreslagits och vi är tacksamma mot kommissionär Monti för det intensiva arbete som utförts, framför allt i den grupp som bär hans namn, som bör leda till en harmonisering av systemet. Sammanfattningsvis vill vi arbeta för att nå fram till det som borde vara den gemensamma marknadens väg mot en i ordets alla bemärkelser inre marknad.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, mina damer och herrar, dagens gemensamma debatt, som inletts med ett inlägg från doktor Lamfalussy, ordföranden i Europeiska monetära institutet, en debatt till vilken jag bidrar med ett erkännande av Lamfalussys arbete och den goda förbindelse han upprätthållit med framför allt detta parlament (i fjol hade jag äran att göra betänkandet om första rapporten om hans institution), kommer verkligen i rättan tid.
Vi står inför en ny osäkerhetsfaktor som uppstått efter den inställning som framfördes igår av Frankrike vid Ekofin-rådets sammanträde och en veckas sammanträde i Amsterdam, som borde givit oss ett nytt fördrag. Jag tror att en viktig slutsats av denna debatt vore att konstatera att Europaparlamentet stöder, stärker och på ett mycket tydligt sätt insisterar på det nödvändiga i att genomföra den ekonomiska och monetära unionen och ecun enligt uppsatta villkor och tidsfrister.
Jag tror att en osäkerhetsfaktor vilken som helst just nu skulle kunna leda till en större svårighet, till en ekonomisk situation med en progressiv återhämtning, vilket just visas av den europeiska ekonomins utveckling under det sista kvartalet och av de beräkningar som genomförts av kommissionen själv, vilket vi debatterat här för både detta och nästa år, och som borde erbjuda en ekonomisk ram tillräcklig för just genomförandet av detta projekt, ett projekt som, vilket ni vet, dessutom har en mycket viktig politisk dimension för genomförandet av Europeiska unionen.
Jag skulle vilja understryka att detta ögonblick inte är det lämpligaste att begära att institutioner sådana som Europeiska monetära institutet eller den framtida Europeiska centralbanken genomför en politik som inte åligger dem. Institutet och senare banken måste säkerställa stabilitet och solvens, med låga inflationsnivåer och låg ränta, som ger en trovärdig, säker och solvent ram på internationell nivå. Det blir hur som helst först då, om regeringarna och myndigheterna genomför politiken inom konkurrensramarna, som vi kan lösa det största problemet för det europeiska samhället - arbetslöshetsproblemet. Man får emellertid inte kräva av dessa institutioner att de löser vad andra myndigheter och andra regeringar skall göra, även om dessas vallöften på mycket kort sikt går i uppfyllelse med ett utifrån valsynpunkt mer tillfredsställande resultat.

Ribeiro
Herr ordförande! Jag instämmer å min grupps vägnar med de gratulationer som riktas till ordförande Lamfalussy trots de skilda inställningar som vi har och som vi bibehåller. Efter det senaste Ektomin-mötet manar den gemensamma debatten om dessa fyra betänkanden just nu till eftertanke, många gånger har vi den obehagliga känslan av att försöka tro att vi förstår det som beslutats, bara det genomförs praktiskt så snabbt som möjligt.
En del förändrades väl också genom sina sociala följdverkningar, och vi måste gratulera oss själva till att vi, om än försiktigt, erkänner eftertankens betydelse, fastän det gäller något som redan är beslutat. Dessa betänkanden ingår helt och hållet i de allmänna riktlinjerna som omsatts i praktiken, vilka vi motsatt oss, men i vilka vi hittar positiva bitar, vilka i denna nya omgivning kan komma att underlätta den nödvändiga och brådskande eftertanken.
När man i vår kollega Mezzaromas betänkande läser att arbetsmarknadens stelhet, orsaken till allt ont enligt EMI, döljer investeringarnas otillräcklighet, bristen på köpkraft och efterfrågan, på vilken man kan skylla den höga arbetslöshetsnivån, liksom många av de andra avgörande strukturella orsakerna, har vi då inte frågor att tänka på och reflektera över. Vi kan heller inte undgå att understryka oron för att en attack på en s.k. stela arbetsmarknaden skall få inspiration från det amerikanska exemplet, med sin flexibilitet i löneskalans nedersta skikt, vilket skulle vara förödande i länder som Portugal där lönegapet redan är enormt och det sociala skyddsnätet litet och bräckligt.
När man i vår kollega Ettls betänkande pekar på behovet av fördelaktigare uppföljningsåtgärder för den verkliga ekonomin, är det arbetslösheten som avses, vilket man länge påtalat utan att ge några praktiska svar, det måste också till en verklig tillnärmning av den levnadsstandard som vi minns från artikel 117, om den sociala och ekonomiska sammanhållningen.
När man i vår kollega Fourçans betänkande anser det nödvändigt att föregå de tillfällen då medlemsstaterna kan komma att befinna sig i tillstånd av symmetriska och assymmetriska chocker, är det då inte nödvändigt att översätta detta till resolutionsförslag? Och jag vill understryka det som framgår under punkt 13, när det gäller olägligheten i att avskaffa principen om enhällighet i fråga om skatteharmoniseringen, genom att lägga den vitala delen på känslan av suveränitet på skatteområdet, och inte bara det.
När vår kollega Randzio-Plath i sitt betänkande på flera punkter tar upp problem som har att göra med skattejämlikheten och förstärker skattepolitikens instrumentella karaktär för att möta medlemsstaternas olika förhållanden, pekar hon då inte på några sår som det skulle vara skönt att glömma? Hur kan man då acceptera att hon i punkt 19 i sitt betänkande förespråkar ett klart införandet av majoritetsprincipen i skattefrågor som ett sätt att överkomma situationer där medlemsstaterna motsätter sig det som på lång sikt kan vara rätt, men som för närvarande är ofördelaktigt?
Det är synd att det finns få punkter i dessa betänkanden där vi finner stöd för en reflektion över följderna av det som är på väg. Därför värderar vi dem inte mindre som riktiga kall till en debatt man inte vill ha, men som den sociala verkligheten kräver.

Wolf
Mina herrar ordförande, herr kommissionär, kära kollegor! Väljarna har, som Alan Donnelly så riktigt säger, nu ännu en gång gett oss en enastående chans att rätta till den nyliberala och monetaristiska synen på euron och den därmed sammanhängande strategien, inte i riktning tillbaka till femtiotalet, herr Herman, utan framåt mot tjugohundratalet.
Vi måste och kan nu röja vägen för en valutaunion inom vilkens ram åtminstone de stora strukturella problem skulle kunna lösas som den hittillsvarande fyrverkeripolitiken och kasinokapitalismen endast gömt undan, problemet med arbetslösheten, problemet med den ekologiska krisen - vem talar väl ännu om Riokriterierna, the Rio commitments och om Delors löften - men även problemet med den reella, icke monetära, konvergensen mellan våra medlemsstater. Vi borde verkligen ta tillfället i akt att komma ut ur den förödande "tillbaks till Brüning "situationen, inte tillbaka till en klassisk Keynesmentalitet utan förbi Keynes in i en selektiv social och ekologisk omställning av våra nationella ekonomier. Till detta hör att vi behöver flankeras av en gemensam och samordnad sysselsättningspolitik, eftersom ingen stabil euro låter sig byggas på bekostnad av allt fler arbetslösa.
Detta parlament har sedan 1994 oupphörligen utarbetat förslag, vilka konsekvent ignorerats av regeringarna. Till dessa hör förslaget om installationen av centralbanken - från de franska socialisternas sida har man åter nämnt nyckelordet "ekonomiregering " - men även om bindning till gemenskapens mål och förfaranden. Till detta hör en ändring av den monstruösa stabilitetspakten i riktning mot en pakt som möjliggör och driver på ett gemensamt handlande för medlemsstaterna till förmån för solidaritet och sysselsättning. Härtill hör också en annan tolkning av konvergenskriterierna, vilka skall tolkas som en utgångspunkt för en den verkliga konvergensens politik och verkligen inte - och där har herr Herman alldeles rätt - får reduceras till en rent aritmetisk fetischism på 3.0 eller till och med 3.00. Härtill hör inte minst - och detta tack vare kommissionär Monti som ideligen hänvisat till det - att man upphör med skattedumpningen. Vi behöver hitta en väg ut ur denna klämma, d v s vi måste förhindra att vi så lätt kan skuldsätta oss på nytt, vilket faktiskt är ett problem, och att vi kan beskatta överallt där detta är möjligt. Ty beskattningen av förmögenhet och företagsvinster urholkas i tilltagande grad av skattedumpningen, och ett samhälle som täcker kostnaderna för sin infrastruktur ur beroende anställdas fickor och sedan öser tillbaks samma pengar till företagen, kan visserligen uppnå konkurrensfördelar på kort sikt men varaktigt kommer detta inte att bli.
Vi har nu möjlighet att korrigera det hela. Den måste vi utnyttja, och i Amsterdam har medlemsregeringarna chansen att göra en ansträngning, annars går vi mot intressanta, nämligen kritiska, tider, fyllda av beslutsfattande.

Ewing
Herr ordförande, jag vill tacka Randzio-Plath för hennes radikala omprövning av momssystemet som är en mycket tung konstruktion och som inte tycks ha utformats för den inre marknaden.
Förflyttningen mot ett slutgiltigt momssystem som baseras på ursprungsprincipen är en lång process så jag skulle vilja föreslå att vi inte får glömma att vi kan göra förbättringar på kort sikt. Moms är en standardnivå för konsumtionsskatt för alla oberoende av inkomstnivå och, som en talare redan har sagt, social rättvisa. Jag anser att det är nödvändigt att vi hanterar den aspekten på ett socialt rättvist sätt.
Randzio-Plath säger i sin framställning att skatteavdrag som för närvarande tillåts på sociala grunder skall ersättas med en nollskattenivå. Här ser jag varningstecken eftersom ett sådant steg skulle förändra den rättsliga skattegrunden för organisationer som är befriade från skatter och möjligen tillåta en lägre nivå eller en standardnivå i framtiden.
Jag skulle vilja påstå att det råder total avsaknad av samstämmighet eftersom momsen i tidningar, böcker och tidskrifter varierar mellan 0 % och 25 %. Vi har också en situation där ny utbildning och informationsresurser får den högsta nivån. Eftersom vi är på väg in i teknikåldern bör ett elektroniskt blad behandlas på samma sätt som det tryckta bladet.
Jag har lämnat in ändringsförslag och skulle vilja be om stöd för ändringsförslag 13 och 14 samt för Millers ändringsförslag 1 som kräver en nollnivå för vissa varor och tjänster såsom barnkläder, skor, livsmedel, medicinsk utrustning, böcker, sociala tjänster etc. Naturligtvis vill vi bekämpa analfabetism och främja informationsfrihet, kulturell mångfald och utbildade medborgare samt ett rättvist samhälle. Jag uppmanar alla att stödja ändringsförslagen.

Le Gallou
Herr ordförande, jag har i de fyra betänkanden vi nu diskuterar slagits av hur oärliga de alla är i huvudfrågan. De föredragande bemödar sig visserligen att försöka ge en objektiv beskrivning av den ekonomiska konvergensen i Europeiska unionen, viktiga skillnader i skatte- och finansstruktur mellan medlemsstaterna och möjliga strategiska riktlinjer för den framtida Europeiska centralbanken.
Fourçans försöker till och med att bedriva socialpolitik genom att föreslå att stabilitetspaktens krav mjukas upp och att de offentliga underskotten inte skall beräknas årligen utan inom ramen för en konjunkturcykel, medan Mezzaroma inser att arbetsmarknadens stelhet varken är den enda eller ens den viktigaste orsaken till arbetslösheten. Men de verkliga bakomliggande orsakerna till språngmarschen in i Ekonomiska och monetära unionen pekas aldrig ut. Erkänn att en gemensam valuta inte är ett ovillkorligt krav för en väl fungerande gemensam marknad. Den tjänar ett enda syfte, en enda sak - att skapa en jättefederalstat, vars strukturer våra regeringar håller på att finputsa under regeringskonferensen.
I själva verket skapar en gemensam valuta fler problem än den löser, något som alla är väl medvetna om. Det krävs en avsevärd ökning av unionens budget för att bemöta asymmetriska ekonomiska chocker. Detta påminde Fourçans om alldeles nyss. En gemensam valuta gör det knappast möjligt att undvika likriktning på skatteområdet, såväl när det gäller skattesatser som strukturer för att förhindra skattedumpning, och begränsar härigenom avsevärt de olika staternas handlingsfrihet. Vidare förutsätter den med nödvändighet att en europeisk ekonomisk regering upprättas som motkraft till de orimliga maktbefogenheter som genom fördraget överförts till en handfull tjänstemän i ledningen för centralbanken. En gemensam valuta kan med andra ord bara leda till att all makt över ekonomi, budget och skatter överförs till Bryssel, med påföljd att en helt ohanterlig situation uppstår.
Den gemensamma valutan är redan, i kraft av den finanspolitik den kräver, en ekonomisk katastrof och en av flera viktiga anledningar till arbetslösheten i Europa. När och om den införs blir det än värre eftersom övergången kommer att ske under ogynnsamma förhållanden. För att inte uppskjuta datumet för övergången är man nu beredd att bryta mot de principer som upphöjts till dogm, de heliga konvergenskriterierna från Maastricht. Trots att varken Frankrike eller Tyskland kommer att uppfylla dem 1997 eller 1998, vill varken Frankrike eller Tyskland ta ansvar för att begrava den ekonomiska galenskap som heter Ekonomiska och monetära unionen. När regeringarna är på röstfiske lovar de att verka för allmänhetens bästa, folkets välfärd och landets välstånd. Förutsättningen för välfärd och välstånd är idag att den gemensamma valutan slutgiltigt övergivs.

Randzio-Plath
Herr ordförande, den europeiska valutaunionen belastas ständigt med diskussioner om förskjutningar, vilket naturligtvis också gör att befolkningen blir osäker. Detta är säkerligen inte den rätta vägen att stödja det förberedande arbete som utförs av Europeiska monetära institutet, Europeiska kommissionen, av oss och även av Europeiska rådet samt, i synnerhet, av Ecofin-rådet. Därför anser jag att det är mycket viktigt att den politiska eliten i Europeiska unionen äntligen talar i klartext, ger klara signaler och framför allt understryker det som ni, herr Lamfalussy, än en gång sa i morse. Vi har gjort stora, tidigare otänkbara, steg i riktning mot konvergenskriterierna, särskilt då det gäller de konvergenskriterier som är viktiga för valutaunionens fungerande; den låga inflationstakten, de låga långa räntorna, växelkursstabiliteten och även konvergensen vad beträffar lagstiftningen om centralbankernas oberoende.
Vi vet alla - och, herr Lamfalussy, jag skulle vara mycket tacksam mot er om ni skulle ta ställning till detta i ert inlägg - att de finanspolitiska kriterierna endast är ett stödjande element vid uppnåendet av ett stabilt penningvärde, och att den framtida Europeiska centralbanken inte genom osolida budgetpolitiska åtgärder skall förmås att driva en rigid penningpolitik som vi inte heller har någon användning för i valutaunionen om vi vill uppnå en sysselsättningseffektiv tillväxt, stödd av investeringar.
Av den anledningen är det viktigt att understryka detta och att påpeka att den som vill ha en valutaunion också är positiv till att det skapas sysselsättning och även skall sörja för att det finns sysselsättning. Europaparlamentet har därför sedan 1993, som en förberedelse för valutaunionen, ständigt krävt sådana investeringsprogram för en modernisering av infrastrukturen som samtidigt kan vara en uppmuntran till privata investeringar i Europa. I så mån är jag mycket glad över att det står klart att den nödvändiga konsolideringen av medlemsstaternas offentliga budget ingalunda skall ske på bekostnad av de offentliga investeringarna, och detta borde alltid framhävas så som ju också sker i enlighet med fördraget.
Avslutningsvis vill jag än en gång be er, herr Lamfalussy, att tala om hur, enligt er åsikt, de monetära gremiernas demokratiska skyldighet att avlägga räkenskap kan förbättras. Vi, och detta säger jag med eftertryck på underutskottets för valuta vägnar, tackar för det förtroendefulla och kompetenta samarbetet, för ert överseende med alltför ofina och respektlösa frågor från ledamöterna, men även för att ni alltid gett oss svar på tal. Jag tycker att ni inte bara gjort er förtjänt om förberedandet av valutaunionen utan även om Europas framtid, och av den anledningen vore avslutningsvis en vägledning från er om hur det framtida samarbetet mellan Europaparlamentet och Europeiska centralbanken skall se ut av särskilt stor betydelse för oss.

Carlsson
Herr ordförande! Ettl har skrivit ett mycket bra betänkande om EMI: s rapport om en gemensam penningpolitik under etapp tre. Å min partigrupps vägnar vill jag gratulera föredraganden. Betänkandet antogs utan kontroverser i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, och är en bra sammanfattning av en, i sin tur, bra rapport från EMI kring de förberedelser som har vidtagits inför ECB: s uppgifter under den tredje etappen.
Förberedelser rörande penningpolitiska förfaranden pågår alltjämt. EMI skisserar olika strategier för penningpolitiken. För att vinna trovärdighet för den nya valutan och för att kunna skapa förståelse gäller det att man kan kommunicera strategin. EMI förespråkar att ECB: s strategi tar sin utgångspunkt i penningmängdsmål och direkt inflationsmål, vilket vi varmt tillstyrker.
Att börja vackla och inte hålla fast vid valda strategier kan i ett så omfattande projekt som EMU orsaka stor skada. Just därför är det så angeläget att ECB är fristående, med långsiktighet och prioriterad uppgift att värna penningstabilitet. Faran med att vackla aktualiseras nu när socialistiska ledare vill vänta med eller rent av förändra hela EMU, eller stabilitetspakten. Stabilitetspakten är central för att man skall kunna skapa nödvändig trovärdighet kring den nya valutan.
Min partigrupp vill se ett Europa som byggs vidare för frihet och fred, grundat på medborgarnas Europa där handel och utbyte skapar samhörighet och dynamik. Vi är de främsta tillskyndarna av förverkligandet av den inre marknaden som stärker vår gemensamma konkurrenskraft och därmed kan öka tillväxten och få fram nya jobb i Europa. Just därför är det så viktigt att undanröja hinder för handel över gränserna. I detta sammanhang är Randzio-Plaths betänkande om ett gemensamt momssystem ett mycket bra exempel.
Den inre marknaden och den gemensamma valutan är de institutioner som EU behöver för att kunna främja konkurrenskraft. Andra, olika system som har växt fram i våra olika länder utgör en berikande mångfald som inte förtjänar att utjämnas. Våra gemensamma institutioner är det yttre ramverket som anger de långsiktiga villkoren. Innehållet måste skapas av medborgare och entreprenörer. Genom en sund konkurrens mellan olika nationella system och lösningar kan vi lättare finna det bästa exemplet. Därför oroas jag av dem som vill utestänga konkurrens och omvandling, eftersom det bara skulle göra oss fattigare. En långtgående politisk skatteharmonisering angriper inte tillväxtproblemet i Europa. Tvärtom permanentar vi ett för högt kostnadsläge med fortsatt hög arbetslöshet.
Jag är för ett mångfaldens Europa som samverkar för gemensamma lösningar där sådana behövs. Jag är också för politiska ledare som håller ingångna avtal, och som förmår att visa långsiktighet och inte bara söker tricksande och populism.

Giansily
Herr ordförande, ärade kollegor, dagens gemensamma debatt om EMU, euron, momssystemet och samordningen av finanspolitiken berör själva kärnfrågan i Ekonomiska och monetära unionen, nämligen valutan och medlemsstaternas statsfinanser.
Vår partigrupp ger i allt väsentligt sitt bifall till dessa betänkanden sammantagna, även om vi inte när det gäller Randzio-Plaths betänkande kan ställa oss bakom tankarna i punkt 19, som brännmärker principen om enhälliga beslut i skattefrågor.
Vad beträffar mervärdesskatten har övergången till det slutgiltiga momssystemet, som skulle ha skett den 1 januari 1997, uppskjutits på obestämd tid. Vi måste dock erkänna att det nuvarande systemet erbjuder många kryphål och bäddar för betydande skattefusk och förlorade skatteintäkter. Vi är medvetna om bristerna i övergångssystemet och det är lämpligt att Europeiska unionen uppställer tre mål. För det första en mer effektiv kontroll av förhållandena inom exportsektorn, för det andra en bättre kontroll av de uppgifter som tullväsen och skattemyndigheter förfogar över samt för det tredje ett förbättrat informationsutbyte mellan medlemsstaterna. Säkert är att övergången till ett definitivt system, som skall göra det möjligt att beskatta en produkt i ursprungslandet, kräver att det nuvarande systemet förbättras.
Jag skulle nu vilja göra ett påpekande av mer politiskt och allmänt slag. Om man får tro dagens pressuppgifter begär den nye franske ministern för Europafrågor sex extra månader för att sätta sig in i alla sina ärenden.
Vad ägnade han sig då åt medan han satt här ibland oss, det vill säga fram till i fredags? Jag kritiserar ogärna våra kollegor, men det finns gränser. En parlamentsledamot som suttit här i tre år, som aldrig yttrat sig under sammanträdena, som vi aldrig sett vare sig i utskottet för ekonomi eller i monetära underutskottet och vars mest framstående skriftliga fråga handlar om de båda skarvsläktenas phallacrocorax carbo sinensis och phallacrocorax carbo-carbos respektive förtjänster kommer nu när han blivit minister krypande och ber att få ytterligare ett halvår på sig, förmodligen för att ha tid att studera ett ärende han struntade blankt i under sin tid som parlamentsledamot.
Vi är några stycken som har arbetat här i flera år nu och vi är villiga att ge honom extraundervisning om han behöver läsa på inför toppmötet i Amsterdam. Pierre Moscovici, eftersom det är honom det gäller, och hans förtrogne Dominique Strauss-Kahn??, tar den gemensamma valutan som gisslan när de tar på sig det oerhörda ansvaret att riskera det tålmodiga och minutiösa arbete som kommissionen, rådet, parlamentet och Frankfurts monetära institut har utfört. Jag är övertygad att historien kommer att ställa dem till svars.

Harrison
Herr ordförande, är det skarven eller emun vi försöker få att flyga?

Berès
Jag tycker mig i vår kollega Gianselys inlägg kunna spåra mer av personangrepp än en seriös politisk bedömning av de franska socialisternas åtaganden under den valkampanj som förde dem till seger.

Cox
Herr ordförande, jag skulle vilja inleda med det oroväckande problemet med brist på konsensus som åter har dykt i samband med frågan om skattepolitiken inom EMU-debatten. Detta måste lösas snabbt. Om det inte sker, kan problemet med den politiska och ekonomiska kapaciteten allvarligt skada det förberedande arbetet med att uppnå en bra start på EMU.
Det finns en enorm arbetslöshetskris i Europa idag, men vi får inte lura oss själva med hur vi skall reagera på den. Vi måste inse att det i en global ekonomi krävs ökad flexibilitet på den europeiska arbetsmarknaden. Vi måste förstå att det mot den bakgrunden och inom EMU krävs en löne- och inkomstpolitik som beaktar ökningen i arbetskraftens produktivitet och konkurrenskrav. Vi måste förbättra arbetskraftens rörlighet inom unionen där det är möjligt genom en rad åtgärder såsom exempelvis möjligheten att flytta pensioner och andra praktiska åtgärder. Vi måste ytterligare betona europeisk forskning och utveckling. Vi måste ständigt öka konkurrenskraften. Vi måste studera förändringar i de sociala utgifterna från passiva till mer aktiva modeller.
Allt detta och ännu mer krävs, men vi behöver inte illusionen om att snabba, kortsiktiga budgetarrangemang är svaret. Vi har provat detta. Det misslyckades. Om vi provar det igen skapar vi en illusion och den illusionen kommer att leda till ett svagt och inflationsbenäget euroområde med hög räntenivå. Vi behöver inte det heller. Därför måste vi reda upp debatten nu, överge självbedrägerier och inse att en fast ekonomisk och monetär union kräver en fast skattegrund. Den som inte förstår det får betala genom högre räntor och ett inflationsbenäget euroområde.
Beträffande momsen håller jag i stort sett med vad föredraganden sade. Den liberala gruppen vill att kommissionen skall göra två saker. Kommissionen skall på kort och mellanlång sikt försöka förbättra problemen och bristerna i det nuvarande systemet. Kommissionen skall också fortsätta att fördjupa sitt arbete med att ändra systemet till ett nytt system med samma utgångspunkt. Vi kan inte be medlemsstaterna att de skall ta ett språng ut i det okända. Vi måste veta vilka intäkter detta leder till för staterna. Den makroekonomiska fördelningsnyckeln måste tas fram förr eller senare. Förutom detta stödjer den liberala gruppen den tidsplan som kommissionen tagit fram.

Hautala
Herr ordförande, jag anser att den här debatten borde ha varit mer kraftfull redan för länge sedan. Det vill säga debatten om den blivande Europeiska centralbankens alltför oberoende ställning om att man i EMU måste stärka det ekonomiskt-politiska samarbetet, framför på beskattningens område, eftersom skattekonkurrensen mellan olika medlemsländer inom EMU kommer att hårdna ytterligare. Detta snedvrider konkurrensen och försvårar också medlemsländernas strävanden att se till att man får tillräckliga skatteintäkter.
Vi är förhållandevis nöjda med dessa betänkanden. Här presenteras ganska många uppfattningar om hur man som motvikt till den kommande Europeiska centralbanken skulle kunna skapa en demokratisk kontroll. En tanke som har framkommit inom mitt eget parti i Finland, är att Europeiska centralbanken skulle ha ett förtroendeorgan sammansatt av ledamöter av Europaparlamentet. Självklart har Finlands bank exempelvis en sådan samling bankfullmäktige bestående av parlamentariker. Detta är kanske en liknande tanke, eller åtminstone vill man uppnå detsamma, som tanken, som fransmännen hållit vid liv, när man talat om ett stabilitetsråd. Men detta vore en parlamentarisk dimension till detta problem om demokratisk kontroll.
Självfallet borde Europaparlamentet konsulteras när man väljer centralbankens direktion. Rådfrågningen borde gälla hela direktionen, för sällan har man sett ett så oberoende expertorgan, som på ett så avgörande sätt kan begränsa de demokratiskt valda organens möjligheter att bedriva ekonomisk politik.

Castagnède
Herr ordförande, ärade kollegor, dessa fyra betänkanden ger oss tillfälle att uttrycka vårt stöd till alla som i Europa vill se något mer än en marknad och en valuta, men det är också en uppmaning till dessa att klargöra vad de egentligen avser med "Europas ekonomiska regering ", något som vi menar tydligt bör särskiljas från den monetära frågan.
När det gäller den monetära frågan anser vi sammanfattningsvis att det är nödvändigt att tillämpa hela fördraget och inget annat än fördraget. Hela fördraget, vilket innebär oberoende för den framtida monetära institutionen och även förbud mot alltför stora underskott. Inget annat än fördraget, innebär att vi beklagar den glidning som blev märkbar i Dublin mellan fördragets målsättning att sätta stopp för alltför stora underskott och den hädanefter tydliga anspelningen på ett systemjämviktsmål, och till och med budgetöverskott. I detta ser vi en sorts dogmatisk glidning som bygger på det helt felaktiga antagandet att tillväxt och sysselsättning endast kan uppnås genom monetär och finansiell stabilitet.
Det gångna århundradets hela ekonomiska historia bevisar motsatsen. Den gemensamma valutan behöver inte rättfärdigas med detta ekonomiska argument. Om den är nödvändig för att genomföra Europeiska unionen så utgör den ett politiskt mål och vi vet mycket väl att det är för att valutan inte kan genomföras utan finansiell stabilitet som denna stabilitet krävs. Detta är politiska målsättningar.
Vad beträffar den ekonomiska regeringen bör denna ta hand om tillväxt- och sysselsättningsfrågan, men frikopplat från penningmängdsmålet. Det gäller att inte blanda ihop vare sig förhandlingar eller tidsplan. För att åstadkomma ett balanserat ekonomiskt Europabygge krävs exempelvis en ökning av medlen till offentlig verksamhet i gemenskapens regi, med hjälp av en förstärkt gemenskapsbudget och ökade skattemedel. För detta behövs bland annat enhällighet vid omröstningar, åtminstone för en del av skattesektorn. Vad som står på spel är inte stabilitetspakten, utan regeringskonferensen.

Blokland
Herr ordförande, förra veckan låg den så kallade eurobåten förtöjd vid den Rotterdamska Westerkade. Ombord fanns en utställning om Europas monetära historia. Denna vecka har fartyget börjat färden längs olika städer i Nederländerna, Belgien, Tyskland och Frankrike. Enligt planerna kommer den flytande euro-utställningen hit till Strasbourg nästa månad.
I jämförelse med introduktionen av den äkta euron, är eurobåtens färd motströms en enkel sak. Waal och Rhen är inte några vilda floder och på sommaren förväntas oftast inte några hårda stormar.
I ekonomiskt och monetärt hänseende har dock en kraftig storm blåst upp i Europa. Förtroendet för EMU sjunker för varje dag. Den nya franska regeringen vill att Spanien och Italien också är med på euron. Även om dessa medlemsstater formellt skulle uppfylla kriterierna - vilket Italien inte på något sätt kan - alla vet att marknaden då ännu inte har något förtroende för en bred EMU. Det leder oåterkalleligt till en svag euro. Och den är oönskad, så som föredragande Ettl riktigt påpekar.
Konsekvensen av denna ståndpunkt är en plädering för ett uppskjutande av EMU. Denna slutsats stärks av faktumet att arbetslösheten i Tyskland förblir oförminskat hög. Ändå skall och måste EMU bli av, så säger förbundskansler Kohl. Det betyder att en riktig hantering av fördragskriterierna inte finns för 1998.
Också den Europeiska kommissionen säger att uppskov är omöjligt. Ett uttalande som är en följd av oansvarigt beteende. Först stödja EMU och om det visar sig att den inte kan uppnås, säga att det inte finns något annat val än att ändå fortsätta. Om det i båda fallen hotar en katastrof, då har den offentliga förvaltningen tydligt valt fel väg.
En punkt som jag förvånar mig över, är att i förslagsresolutionerna stöds de centrala bankernas oberoende, men samtidigt stryks ansvarsskyldigheterna från bankerna mot parlamentet under och ett nytt politiskt organ krävs som skall vara den ekonomiska motparten till ECB.

Lukas
Herr ordförande! Det faktum att valutaunionen som den ser ut idag och som den fortskrider torde vara en ekonomisk företeelse som visserligen i fråga om valutan är att jämföra med en nationalstat - varvid strukturerna på många andra områden som dock är definitivt relevanta för valutaunionens framgång är mycket fragmenterade i de enskilda medlemsstaterna - bara detta faktum innebär i sig en mängd problem. Det rör sig om frågekomplex på vilka man borde finna en ordentlig lösning innan valutaunionen tar sin början. Om man endast siktar in sig på halvhjärtade försök till lösningar i fråga om den skattemässiga harmoniseringen och stabilitetsfrågan, kommer denna valutaunion att stå på mycket ostadiga ben. Den gemensamma valutan skall göra att den inre marknaden fungerar bättre. Men för att samtidigt kunna främja tillväxt och sysselsättning, borde unionen ta itu med de enskilda medlemsstaternas budget- och skattepolitik, då dessa naturligtvis i avsevärd grad påverkar unionens ekonomiska situation i sin helhet.
Där ställer sig frågan om en samordning av de nationella budgetarna eller till och med om en betydande ökning av gemenskapsbudgeten. Men som föredraganden, herr Fourçans, själv uttryckte det är detta mycket känsliga frågor såväl ekonomiskt som politiskt, och jag befarar att de i själva verket inte går att lösa på medellång sikt därför att Europa ännu inte är moget för detta. Vad skattefrågan beträffar, pekar föredraganden mycket tydligt på den illojala konkurrens på skatteområdet som skulle kunna uppstå på olika ställen inom medlemsstaterna.
Även här handlar det om politiskt mycket känsliga frågor, eftersom strukturerna, traditionerna och kulturen starkt avviker från varandra i de enskilda medlemsländerna. Vad föredraganden inte kan förutsäga är hur de snedvridningar som befaras uppstå på grund av olikheterna i skattesystemen skall kunna förhindras. Enhälligheten i denna fråga är ju för närvarande en helig ko för många medlemmar. Att de olika nivåerna på skatter och sociala avgifter på grund av den hårfina jämförbarheten mellan löner och lönekostnader senare kommer att leda till en större rörlighet hos arbetstagarna å ena sidan och till företagens utnyttjande av lokaliseringsfördelarna å den andra, är med säkerhet att förvänta.
Kommissionär de Silguy har sagt att han är beredd att tala om allting bara inte om tidpunkten för valutaunionens början. Jag anser att han måste ta itu med just den frågan, om en ny realistisk tidsplan som tillåter att en verklig konvergens skapas om han vill att valutaunionen skall bli en välsignelse för Europa och inte ett ständigt problem. Den som liksom jag vill ha en valutaunion kan också vilja ha den vid en senare tidpunkt, och jag tror att den som vill ha den också måste vara positiv till att medborgarna involveras i större utsträckning i denna fråga.

Thyssen
Ordförande, sysselsättning och alltså också konkurrensförmåga och tillväxt förtjänar vår uppmärksamhet i första hand. Det har här sagts mer än en gång denna morgon. Låt oss verkligen inse att de alla påverkas av sättet som man organiserar sin indirekta skatt och att betänkandet från fru Randzio-Plath alltså gäller en skatt som vi inte kan behandla lättsinnigt, inte heller av de fyra följande tillkommande anledningarna.
Moms är självklart av vikt för varje medlemsstats nationella inkomst. Det är vidare en konsumentskatt som alla kommer i kontakt med. Moms är också en särskilt relevant fråga för det administrativa skattetrycket på företag och slutligen kan momsen skapa en förskjutning i den interna handelsströmmen inom unionen och i dragningskraften för vissa tjänster som vi erbjuder konsumenter som kommer utifrån den Europeiska unionen.
Momsen enligt ursprungsprincipen är en idé som från början utgjorde en del av det interna marknadsprojektet och fortfarande syftar till att låta den interna handeln ske med lika stor lätthet som handeln inom en medlemsstat. Med det nuvarande systemet är det uteslutet. Att döpa om övergångsregleringen till det definitiva systemet är därför oacceptabelt. En del hävdar att denna övergångsreglering, som vi redan släpat med oss allt för länge, är väl etablerad och att företagare väljer kontinuiteten i det befintliga framför osäkerheten i det nya. Detta är dock inte den förhärskande åsikten i näringslivet. Den som för övrigt tänker på lite längre sikt, ordförande, kan endast följa kommissionens logik och väljer den tillkommande korta smärtan av en omställning framför en kvarvarande administrativ belastning som det nuvarande systemet av mer än en anledning, förorsakar.
Låt oss inte glömma bort att införandet av euron skall göra marknaden mer transparent och att skillnader i tariffer, i tolkningen, i tillämpningen av momsreglerna mer än någonsin kan bli konkurrensstörande element. Fullbordandet av den interna marknaden kräver, förutom införandet av euron, också avgörande steg för att göra moms-avstyckningen ogjord. Det betyder ett system som är baserat på ursprungsprincipen varvid tarifferna ligger nära varandra, varvid en momspliktig bara behöver identifiera sig på en plats, varvid han kan reglera sina avdrag på en plats, kan göra sina betalningar på en plats och som är kompletterad med ett clearing -system som stöder på en makro-ekonomisk bas. Men en sådan lösning kan tydligen inte uppnås så länge dessa materier måste följa enhällighetsregeln. Jag hoppas då också, kanske mot bättre vetande, att toppmötet i Amsterdam, ändå innebär lindring.
Ordförande, tiden hastar. Genom den redan uppkomna fördröjningen riskerar de europeiska företagen att konfronteras med flera omställningar samtidigt. Om man låter euron och de nya momsreglerna sammanfalla skulle det kunna bli för mycket av det goda och därför måste vi som myndighet visa att vi menar allvar med lättnaden av det administrativa skattetrycket. Klar lagstiftning är budskapet och det väntar vi på.

Van Bladel
ordförande, denna viktiga debatt sker i det ögonblick då det europeiska politiska landskapet djupgående har förändrats och situationen i detta ögonblick tycks vara för obalanserad för att garantera en harmonisk euro. Det är särskilt beklagligt trots de bra stegen som tagits, så som bekräftats av herr Lamfalussy. Trots att rapporterna och betänkandena har en teknisk karaktär vet vi naturligtvis alla, att det här handlar om en politisk fråga, mycket mer politisk än många andra aspekter i regeringskonferensen, för det är euron som kan skapa enheten i Europa.
Inte bara enheten för Europa, utan också dess konkurrensposition som sådan berörs av det. Fru RandzioPlath talade i morse i Financial Times för öppenhet från den Europeiska centralbanken efter förebild från de federala utskotten. Jag tycker att det är anmärkningsvärt att en viktig föredragande hänvisar till en amerikansk företeelse, medan detta parlament i allmänhet lider av frustrationer när det gäller amerikanskt uppträdande.
Medborgaren har under tiden blivit anti-europeisk och därför har politikerna från alla politiska partier, från varje politisk prägel bara ett uppdrag. För det handlar här om, och det är jag enig med herr Garosci om, en revolution. Politikerna har uppdraget: förklara, förklara, förklara att ett Europa kräver kraftig reformering av alla medborgare, för då skapar vi ett vitalt, finansiellt, ekonomiskt och socialt Europa.

Watson
Herr ordförande, jag skulle vilja utveckla det Cox sade tidigare på min grupps vägnar om debatten om den monetära unionen och debatten om skatteunionen.
Jag tycker att det verkar lite konstigt att vi har tagit upp så olika betänkanden samtidigt i en debatt - Randzio-Plaths betänkande om indirekt beskattning passar knappast in i en sådan debatt. Det är ändå viktigt, eftersom diskussionen om den monetära unionen oundvikligen måste efterföljas av en fördjupad diskussion om den skatteunion som måste följa.
Jag skulle vilja ta upp problemet med vår relativa brist på förståelse för och misslyckande med att undersöka några av principerna kring indirekt beskattning. Det finns ett behov av att upprätta klara principer för indirekt beskattning och en stor del av det mycket viktiga arbete som kommissionen gör på det här området tycks inte beakta den större frågan med avsaknad av konsensus när det gäller momsen. Risken här är att vi kommer att se att skattegrunden faktiskt försvagas. I mitt land utvidgar regeringen momsbefrielser till att omfatta tjänster som tidigare fanns i den offentliga sektorn och som nu finns i den privata sektorn. Jag är medveten om att det finns liknande problem i Frankrike och Italien. Kommissionen har bett domstolen lösa några av dessa frågor.
Jag och min grupp föreslår genom ändringsförslag till Fourçans och Randzio-Plaths betänkanden, att en oberoende organisation skapas som skall sammanföra akademiker, personer från industrin, tjänstemän från kommissionen och tjänstemän från nationella regeringar i ett större och informellt sammanhang för att diskutera olika momssystem och hur konsensus skall nås i frågan. Jag hoppas att parlamentet skall kunna stödja dessa ändringsförslag så att en större diskussion kan komma till stånd om själva principerna om indirekt beskattning, innan vi går vidare med detaljerna.

de Rose
Herr ordförande, i motsättning till den ekonomiska frihandelszon som först infördes har lagen om ständigt nya gemenskapsbestämmelser än en gång gjort sig gällande och de överstatliga anspråken triumferat.
Sedan andra halvan av 80-talet har det växande kravet på generell harmonisering framtvingat ett momssystem som alla visste var bristfälligt, det så kallade övergångssystemet. Övergångssystem, men fram till när? Det definitiva systemet skulle antas av kommissionen senast den 31 december 1994. Nu skriver vi juni 1997 och skattefrågan står fortfarande på föredragningslistan och väntar på att harmoniseras. Försening förvisso, men även uppenbar oförmåga. Nederlaget är så mycket hårdare som det berör de viktigaste gemenskapsinstitutionerna rådet och kommissionen.
Idag får denna försening symboliseras av två enkla konstateranden. Det första är att övergångssystemet bör ersättas, det andra är svårigheten att införa ett definitivt system. Olika förslag har framförts för detta ändamål, exempelvis att principen om beskattning i destinationslandet skall ersättas av principen om ursprungsland. Vi ställer oss positiva till denna princip, som skulle förenkla det administrativa arbetet för företagen.
Färre deklarationer innebär för övrigt även att risken för fel minskar. En enda deklaration på ett enda beskattningsställe medför att möjligheterna att fuska minskar, med lägre kostnader till följd. På en punkt ställer vi oss dock avvisande, nämligen när ni förespråkar att nationell momsbefrielse helt enkelt skall slopas för att ersättas med en nollskattesats.
Här är det fråga om ytterligare inskränkningar i det nationella självbestämmandet, eftersom gemenskapsinstitutionerna skulle besluta. Precis som när det gäller andra nationella skatter, direkta eller indirekta, är mervärdesskatten ett av finanspolitikens viktigaste instrument. Detta bevisas av att denna unika skatt som först togs fram i Frankrike sedan dess har kopierats över hela världen.
Vi säger ja till viljan att förändra det nuvarande systemet, men inte till vilket pris som helst. Vi säger nej till ytterligare ge upp det nationella självbestämmandet. Vi vill bevara vår självständighet på skatteområdet, något som inte behöver utesluta ett nytt momssystem inom de europeiska gemenskaperna.

Berès
Herr ordförande, i likhet med flera av de föregående talarna under förmiddagens debatt vill jag tacka Alexandre Lamfalussy för hans arbete i ledningen för Europeiska monetära institutet och för hans relationer till vår institution, väl medveten om att vi inte alltid är lätta att ha att göra med. Vi tackar honom för de goda relationer han lyckats upprätta oss emellan och hoppas att vi kommer att kunna skapa samma typ av relationer till hans efterträdare.
Han lämnar oss i ett skede då vågorna i debatten går höga. Ju närmare vi kommer valutaunionen, desto tydligare ser vi dess främsta konsekvens: kravet på en ekonomisk union. Vår kollega André Fourçans betänkande, såsom det ändrats av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, är i detta sammanhang användbart. Ja, visst behöver vi öka den finanspolitiska samordningen mellan medlemsstaterna, genomföra en skattepolitisk tillnärmning, vare sig det gäller direkt eller indirekt beskattning, beskattning av kapital eller bolagsvinster, som inte saknar betydelse för lokaliseringen av företag. Slutligen måste vi upprätta ett demokratiskt kontrollerat politiskt organ med ansvar för samordningen av den ekonomiska politiken.
Vi ställer oss bakom dessa tankegångar även om vi inte varit deras främsta tillskyndare. Men vi måste sträcka oss längre, sikta högre. Avsnittet om finanspolitik i betänkandet föranleder enligt min mening flera påpekanden. Precis som utgången av gårdagens möte i Ecofin-rådet visade, äger stabilitetspakten ett berättigande endast om den gagnar ökad tillväxt.
På beskattningsområdet måste vi sträva i riktning mot en lägsta harmonisering av bolagsskatten, beskattning av sparande och gränsöverskridande beskattning. Men vi måste också införa kvalificerad majoritet för viss direkt beskattning, annars kommer vi inte att kunna bekämpa skattedumpning, återupprätta balansen mellan beskattning av kapital och arbete och beskatta spekulativa kapitalrörelser.
Vad beträffar det politiska organ som nämns i Fourçans betänkande, varför inte kort och gott kalla detta "ekonomisk regering " och såsom föreslås i artikel 103 i Maastrichtfördraget ge det tydliga befogenheter i fråga om samordningen av finanspolitiken, skattepolitiken och den strukturella ekonomiska politiken?
Vår kollega André Fourçans betänkande är ett steg i rätt riktning, men tycks mig lite räddhågat i fråga om målen. Den senaste tidens regimskiften inom gemenskapen bör utan dröjsmål leda till att vi på europeisk nivå främjar alternativ till de lösningar och mekanismer som lagts fram de senaste åren.
Vi måste alla verka för att övergången till den gemensamma valutan sker inom stipulerad tid. Men de stater som så önskar bör kunna välja att bedriva en politik med betydande offentliga investeringar, för att inte offra den ekonomiska återhämtningen för det absoluta kravet att uppfylla penningmängdsmålet.
Sammanfattningsvis måste vi undvika att införa en mekanism som gör sysselsättningen till den främsta regleringsvariabeln, så att vi vänder vårt politiska huvudmål ryggen - att skapa jobb. För att nå därhän måste vi göra allt för att övergången till den gemensamma valutan skall kunna ske vid utsatt tidpunkt, men med en ekonomisk union som även den är starkt inriktad på tillväxt och sysselsättning. Därför bör vi i ett första skede redan nu komplettera stabilitetspakten, som för närvarande bara till namnet befrämjar tillväxten, och göra den till en verklig pakt för tillväxt och sysselsättning. Det viktiga är inte huruvida stabilitetspakten antas eller ej i Amsterdam. Det viktiga är en gemensam valuta till gagn för sysselsättningen den 1 januari 1999.

Peijs
Ordförande, inom ramen för betänkandet Fourçans blir det mycket viktigt att avgöra hur starkt man under den tredje fasen måste inrikta sig på ekonomiskt samarbete. Dessutom kommer problemet med harmonisering av skattesystem inom euro-zonen inte längre att kunna undvikas.
När det gäller ekonomiskt samarbete höjs på senaste tider röster. Jag påminner er om Ecofinsammanträdet i går i Luxemburg för att ge bekämpningen av arbetslösheten en större prioritet inom Europa. I socialistiska ögon är stora offentliga underskott tydligen synonyma med socialpolitik. Att på solitt sätt få ordning på offentliga finanser blir då en andrahandsfråga. För alla människor utan arbete i den Europeiska unionen beklagar jag det.
För inte så länge sedan bildades på franskt initiativ ett stabilitetsråd. I betänkandet, också från en fransman, Fourçans, föreslås en ekonomisk förvaltning med omfattande befogenheter. Tydligen har man till syfte att erbjuda en motvikt mot den Europeiska centralbanken, särskilt med hänsyn till frågan sysselsättning. Det verkar som om man vill ha en klassisk växling mellan inflation och sysselsättning. Enligt min fasta övertygelse finns lösningen på detta viktiga arbetslöshetsproblem absolut inte i minskningen av den Europeiska centralbankens oberoende. Politiken som den framtida Europeiska centralbanken förespråkar, nämligen prisstabilitet och därigenom låg inflation, betyder en låg ränta varigenom investeringar stimuleras. Just det stimulerar tillväxt och sysselsättning.
Sedan harmoniseringen av skatterna. En mördande konkurrens på detta område mellan medlemsstaterna måste undvikas. Å ena sidan får medlemsstater som har sina offentliga finanser i ordning och som därigenom inte behöver belasta sina medborgare med höga skatter inte straffas för sina ansträngningar.
Också momssystemet kommer att utsättas för tryck genom euron. För näringslivet, och framför allt för små- och medelstora företag, är det nuvarande momssystemet den viktigaste störningen på den interna marknaden. Även medborgarna kommer ögonblickligen att se ursprunget på de kvarvarande skillnaderna. Kommissionär Monti baserar sitt definitiva momssystem på ursprungsprincipen. Teoretisk kommer det verkligen att ta bort de flesta besvären med det nuvarande systemet. Men det är framförallt inverkan, till exempel clearingsystemet, som kommer att leda till stora bekymmer hos de nettoexporterande länderna och särskild hos länderna som har en mainport inom sitt lands gränser. Också för små- och medelstora företag finns invändningar. Så länge momskvittningar sker på basis av nationell statistik och de statistiska uppgifterna inom den Europeiska unionen inte är harmoniserade, finns den risken hos netto-exporterande länder. Små- och medelstora företag är nu rädda för att det bristfälliga statistiska siffermaterialet nu måste kompletteras från deras håll. Det skulle i ett slag eliminera en av de viktigaste fördelarna med det definitiva systemet, nämligen mindre administrativ belastning för näringslivet. I princip lägger clearingsystemet över den administrativa belastningen från små- och medelstora företag till myndigheterna, där det hör hemma. För mig är det definitiva systemet endast acceptabelt om den administrativa belastningen läggs där den hör, hos myndigheterna och om det hittas en lösning på de gigantiska riskerna som clearing innebär.

Kaklamanis
Herr ordförande, vi har ägnat tusentals timmar åt att diskutera den ekonomiska och monetära unionen. Tyvärr fortsätter denna emellertid att förbli något mycket okänt. Vi vet aldrig exakt när den skall starta, vi vet inte när den skall fullbordas, vi vet inte vilka konsekvenser den kommer att få för Europas folk och framför allt för den sociala sammanhållningen i Europa.
Ingen av er, herrar ledamöter av kommissionen, har förklarat för oss, om alla offer som görs och som leder miljontals europeiska medborgare in i arbetslöshet och misär i morgon kommer att föra med sig några positiva konsekvenser för dessa medborgares existens. Jag tror inte att EMU kommer att påverka varken de internationella räntesatserna eller energipriserna. Varför tas då detta initiativ? Allt detta i kombination med det demokratiska underskottet som existerar inom Europeiska unionen, leder med matematisk precision till ett två tredjedels samhälle.
Tidsschemat måste ändras, men även kriterierna och framför allt, herrar ledamöter, är behovet av en större sanning och en större insyn oumbärligt. Vi kan inte driva med de europeiska medborgarna längre. De europeiska medborgarna kommer att reagera. En social explosion kommer allt närmare och ni kommer att få betala för det därför att ni glömmer att bakom siffrorna finns det människor.

Katiforis
Herr ordförande, ledamöter av kommissionen, kollegor, herr ordförande för Europeiska monetära institutet, vi diskuterar idag betänkanden vars gemensamma faktor är förberedandet av den enhetliga valutan, som också ni, herr ordförande, har varit en av initiativtagarna till. Ni gjorde detta med en speciell skicklighet, med en lätthet i utförandet och med en elegans i sättet, som gör att vi alla är sorgsna över att det idag är ert sista framträdande här, i ordförandestolen.
Kollegan Donnelly kom ihåg ert referat i arbetslöshetsfrågan och hur farlig denna skulle vara för fullbordandet av proceduren. Er fullständiga inställning, om jag inte missminner mig, var att de höga nivåerna av arbetslöshet skulle tvinga vissa regeringar att lätta på budgetdisciplinen och om man ser till utvecklingen i Frankrike, skulle man kunna tycka att denna er profetia börjar att bekräftas, det är bara det att den med all sannolikhet bekräftas genom folkets stöd och trots att man kunde höra en viss ironi i denna sal angående folkets röst - jag antar att folkets röst bör hedras i ett parlament - föreställer jag mig att det inte finns någon som säger till oss att vi nu måste avskeda det franska folket och utnämna ett annat i stället.
Med all respekt för era åsikter, måste jag att notera ensidigheten i dem vad gäller budgetdisciplinen. Naturligtvis kan arbetslösheten tvinga fram en avslappning i budgeten, och naturligtvis kan också en överdriven budgetåtstramning skapa en icke-tolererad och onödigt hög nivå av arbetslöshet. Det är svårt för någon att begripa på vilket sätt den politiska ihärdigheten som förlänger arbetslösheten, som försenar den ekonomiska utvecklingen, kan vara gynnsam för oss med tanke på världskonkurrensen, som också berörs här.
Är det sant eller inte att teknologin utvecklas, att kostnaden minskar, att produktiviteten ökar och följaktligen att konkurrenskraften ökar, när en ekonomi blomstrar och inte när den stagnerar, och inte när arbetslösheten ökar i det oändliga? Vi vill inte på något sätt bekämpa arbetslösheten genom ett konsumtionsslöseri, utan vi vill att offentliga investeringar förbjuds genom stabilitetspakten i en tid då privata investeringar inte sker. Det minsta någon kan säga är att det utgör ett oförnuft och den franska regeringens ingripande kommer att vara ett välsignat arbete på denna punkt, åtminstone för att förändra saker och ting i den riktning som även parlamentet kräver. Tidpunkten är för övrigt illa vald för en överdriven budgetåtstramning, eftersom problemet inte är om vi kan leva med en budgetbalans. Vi kan och måste leva med en budgetbalans. Frågan är dynamiken i hur vi skall gå härifrån och dit och om denna tidpunkt, med avseende på arbetslösheten, är lämplig för att göra en sådan inskränkning, vilken just ökar arbetslösheten. Låt oss först lösa problemet med arbetslösheten, låt oss komma ut ur denna återvändsgränd som vi har fört den in i, och låt oss inte förvärra problemet, för bara då kommer vi att kunna ta upp frågan om den monetära stabiliteten med en mycket större lätthet.

Secchi
Herr ordförande! Jag skulle framför allt vilja kommentera några frågor som hänger samman med Randzio-Plaths och Fourçans betänkanden, dvs. skattefrågorna.
När det gäller Randzio-Plaths betänkande, som jag till stora delar instämmer i, har jag för PPE-gruppen tillsammans med min kollega Herman presenterat två ändringsförslag som framför allt syftar till att understryka vårt klara stöd för principen om ursprungsland. Vi är övertygade om att detta är det bästa alternativet för ett slutgiltigt momssystem, och det har vi kommit fram till på följande grunder: de fördelar det medför att få en större grad av enkelhet, för företagen men även för konsumenterna som kan dra nytta av en klarare och öppnare information vad gäller bruket i olika länder och på olika marknader. Dessutom leder alternativet avgjort till en bättre fungerande inre marknad som stimuleras av ett momssystem med klarare regler. Framför allt skulle ett sådant här system göra det möjligt att intensifiera kampen mot bedrägerierna - vi vet alla att detta är ett stort problem - och vi är övertygade om att detta är det rätta systemet, trots vissa frågor som då och då dyker upp, under förutsättning att det grundas på en mekanism som är så enkel som möjligt, såväl vad gäller den offentliga administrationen, dvs rutinerna för momsåterbetalning - andra kolleger har redan diskuterat detta - som framför allt vad gäller företagens skyldigheter.
Våra båda ändringsförslag - nr 9 och 10 - som vi hoppas skall få stöd av våra kolleger i kammaren, har för avsikt att ytterligare stryka under denna idé och de har dessutom som syfte att stimulera kommissionen att, i denna övergångsfas, anta alla de åtgärder som kan underlätta att man bereder marken, så att säga, för en övergång till ett slutgiltigt system. Vi står naturligtvis inför hinder av olika slag, framför allt det välbekant problemet med enhällighet. I det sammanhanget är det mycket glädjande att Fourçans betänkande, i punkterna 11 och 12, tar upp idén om en uppförandekod inom skatteområdet. Den frågan har vi debatterat under den senaste sammanträdesperioden i Bryssel i samband med ett betänkande - som jag hade äran att vara föredragande för - som fick ett mycket omfattande stöd av en stor majoritet i Europaparlamentet. Jag påminner om detta inte bara därför att det är en punkt som förenar det betänkandet med Fourçans, utan också därför att detta är en punkt där kammaren redan har uttalat sig positivt.
Jag begränsar mig till dessa anmärkningar, men stryker under - jag upprepar - min stora uppskattning av båda mina kollegers arbete, som jag här har haft det stora nöjet att helt kort kommentera.

Torres Marques
Herr ordförande, jag vill också gratulera ordföranden Lamfalussy och alla våra kollegor som utarbetat förslag till betänkanden, men på grund av bristande tid kommer jag att koncentrera mitt inlägg på Forçans-betänkandet.
Samordningen av den ekonomiska politiken och EMU: s skattepolitik utgår från ett förslag till betänkande från Europaparlamentet, som redan tidigt erkände det grundläggande i att inte bara studera utfallet av EMU: s tredje etapp, utan framför allt studera den nya roll som dess politik kommer att innebära när det gäller valutastabiliteten, den ekonomiska tillväxten och arbetsmarknaden. Grundläggande är det också att noggrant analysera Maastrichtfördraget så att man kan fastställa de mekanismer som möjliggör en definition, en uppföljning och en kontroll av den politik som rådet, kommissionen och även det europeiska och de nationella parlamenten skall utöva i denna fråga.
De huvudsakliga målen med den enhetliga valutan innebär att optimera den inre marknadens funktion och möjliggöra en stabil ekonomisk utveckling, skapa fler och bättre arbeten liksom en förhöjd levnadsnivå inom gemenskapen. Vilka åtgärder skall då vidtas inom dessa principer?
Ur budgetsynpunkt tror jag att huvudlinjerna bör vara följande: den nationella budgetpolitiken i de olika medlemsstaterna kommer att fortsätta att vara ett grundläggande instrument, dock bör inte underskotten värderas årligen med utgångspunkt från ett globalt perspektiv. Och, följaktligen bör stabilitets- och tillväxtpakten, om den införs, inte på något sätt tillämpas automatiskt och utan politiskt omdöme. Budgetpolitiken bör alltså inriktas på en återverkan på kostnaderna för att dessa skall bidra till att skapa arbeten och ge en förbättrad levnadsstandard och säkerhet till medborgarna, och inte innebära nedskärningar. På gemenskapsnivå måste man på lång sikt se en tillväxt av budgeten i förhållande till BNP, för att denna skall öka från de planerade 1, 27 % för 1999 till siffror som medger en bekämpning av asymmetriska kristillstånd.
När det gäller skattepolitiken i fråga om enhetliga valutan måste harmoniseringsåtgärder vidtas för att ekonomiskt kostsamma snedvridningar skall undvikas, sådana åtgärder bör framför allt tillämpas på området för skatter på sparmedel, företagsskatter och en harmonisering av de indirekta skatterna.
Det är de stora linjerna som dras upp i detta betänkande som utarbetats av ledamot Fourçans, vars svåra arbete jag gratulerar till. Nu är det upp till de nationella och europeiska institutionerna att fastställa åtgärderna och tidsschemat för att de förhoppningar som ställts på framväxten av den inre marknaden och den enhetliga valutan skall möjliggöra ett uppnående av målen för den tillväxt, den levnadsstandard och den ekonomiska och sociala sammanhållning som de europeiska medborgarna vill ha.

Ilaskivi
Herr ordförande, för närvarande verkar det uppenbart, att EMU: s tredje fas genomförs enligt tidtabellen även om bara två länder, Finland och Luxemburg, enligt kommissionens och valutafondens bedömningar kommer att uppfylla konvergenskriterierna. Man torde därför bli tvungen att omtolka och mjuka upp dessa. Och det också av det skälet, att man under de närmaste åren skulle kunna underlätta vissa länders sysselsättningsläge och ekonomiska tillväxt samt motverka de s.k. asymmetriska störningarna.
Det betänkande av kollega Fourçans, som vi nu behandlar, har på ett utomordentligt sätt analyserat den ekonomiska politikens urval av instrument under de nya striktare förhållandena. När utskottet för ekonomi för sin del godkände mina tre ändringsförslag, tog det ställning för en relativt mjuk linje, som också betonar sysselsättningen och motverkandet av svåra ekonomiska störningar, samtidigt som det gav ett erkännande för grunddragen i betänkandets analys. Vad skulle denna linje innebära om den genomförs? En större nationell rörelsefrihet för budgetpolitiken. Dess betydelse ökar ju, när möjligheten att använda valutakurspolitiken försvinner och när Europeiska centralbanken berövar den nationella penningpolitiken dess operativa möjligheter. Och hur? Det treprocentiga taket på budgetunderskottet får inte ses kortsiktigt, utan inom ramen för hela konjunkturcykeln. På så sätt kan man ge stimulans med hjälp av underskottet och använda överskottet som ett vapen för en kontraktiv politik. Av samma anledning borde också bötesbeloppen fastställas på grund av medeltalet i underskottet över hela konjunkturcykeln och inte på grund av ett momentant underskott. Det sistnämnda är viktigt också av den anledningen, att inget annat avsteg från kriterierna föranleder bötespåföljder. Medlemsstaten kan utan bekymmer ha en skuld som till och med motsvarar hundra procent av bruttonationalprodukten och en inflation eller ett ränteläge, som överstiger kriterierna, utan att detta medför böter.

Paasilinna
- Herr ordförande, bästa kollegor, den ekonomiska politiken i Europa har fått en frisk, och kanske enligt mångas åsikt, dramatisk vändning. De socialdemokratiska valframgångarna har äntligen öppnat dörren för en ekonomisk politik, som betonar sysselsättningen. Vi kan inte bygga upp en gemensam valuta på en grund av massarbetslöshet och detta har också väljarna klart visat. Vi kan inte huvudlöst störta oss in i ett gemensamt mervärdesskattesystem enbart på mekaniska grunder utan att ta hänsyn till sysselsättningsfaktorn. Randzio-Plath tar lyckligtvis med den sociala aspekten när hon överväger tyngdpunkterna i beskattningen.
Men vi måste gå längre. Vi kan inte utgå från att kommissionen skulle få ensamrätt till utformningen och inriktningen av strukturen på skattepolitiken. Vi måste här i Europaparlamentet axla vårt ansvar och fastställa de nya strukturer och tyngdpunktsområden, som kan främja sysselsättningen.
De nuvarande direktivet om mervärdesskatt, som härrör från 1970-talet, kräver en översyn. Skatteintäkter bortfaller i alla medlemsländer genom att tullformaliteterna avskaffats och på grund av storföretagens billiga avdrag. De stora industriföretagen kan anpassa sig till det djungelliknande mervärdesskattesystemet, men små och medelstora företag försöker fortfarande kommer underfund med olika länders skiljaktiga praxis. Nu vill storföretagen å sin sida inte längre ha någon reform av mervärdesskattesystemet, fastän den är ett livsvillkor för de små och medelstora företagen.
I det allmänna mervärdesskattesystemet finns det problem, när vi utgår från att också offentliga tjänster skall omfattas av mervärdesskatt. Blir då skolor, barnomsorg och sjukvård således en beskattningsbar, privatiserad handelsvara? Och vad med allmännyttiga och ideella organisationer, som samlar in pengar exempelvis till utvecklingsländerna eller till utslagna i det egna samhället? Skall vi alltså beskatta humanitärt arbete, fastän vi blundar för storföretagens skatteflykt? Att få skattesatserna på samma nivå är också en smula problematiskt, eftersom detta skulle snedvrida konkurrensen.

Cornelissen
Ordförande, jag vill begränsa mig till ett påpekande om betänkandet från kollega Christa Randzio-Plath. I paragraf 14 ber hon helt riktigt om särskilt uppmärksamhet för turismen. Som bekant är turism utomordentligt viktig för sysselsättningen. I den Europeiska unionen tjänar nästan 10 miljoner människor sitt levebröd inom turismen. I ett antal medlemsstater betyder momsen en viktig post i turistens kostnader. Så betalar man i Danmark nästan 25 % moms på semesterutgifter. Effekten av det får man inte underskatta. Marginalerna i denna sektor är oftast små. I Irland höjde man i början av 80-talet momstariffen för hotell från 10 % till 23 %. Mer än 10 % av de irländska hotellen var inom fyra år efter denna åtgärd tvungna att stänga. För rådet, kommissionen och parlamentet är bekämpningen av arbetslösheten, nummer ett och med all rätt! 18 miljoner människor utan arbete är oacceptabelt. Experter är av den åsikten att sektorn "resor och turism " under de kommande 10 åren ger de bästa chanserna till att skapa nya arbetsplatser särskilt också för kvinnor och ungdomar. Samtidigt kommer de fram till slutsatsen att av de tiotals miljoner nya arbetsplatser som kan förväntas i hela världen inom turism, kommer mindre än 5 % att realiseras i länder i den Europeiska unionen. Det leder mig till mina två konkreta frågor: ett, vad är kommissionens åsikt om dessa studier och är kommissionen beredd att engagera sig för att den låga momstariffen enhetligt kan användas på verksamheter som hänger samman med turismen? Min andra fråga till kommissionen lyder: när kan resultaten från den för sex år sedan utlovade studien av sysselsättningsföljderna av ett eventuellt avskaffande av duty - och taxfree -försäljning i den intra-europeiska trafiken år 1999 emotses? Det kommer ständigt fler studier om att tiotusentals människor hotas av att förlora sina arbeten bland annat inom färjesektorn.

Harrison
Herr ordförande, jag håller till stor del med Cornelissens synpunkter om turismen. De kan tillämpas både inom momsområdet och den gemensamma valutan. "Jobs R Us " kan bli huvudtemat för den här debatten. Under många år har ett flertal av oss arbetat hårt för att få den gemensamma valutan att förverkligas, i tron att EMU skulle hjälpa Europa att ta fram arbetstillfällen för befolkningen.
Ingen har varit mer hängiven angående den gemensamma valutan än Lamfalussy. För Europa har han varit rätt man på rätt plats i rätt tid och vi önskar honom all välgång när han avgår som ordförande för Europeiska monetära institutet. Jag minns när vi intervjuade honom för tjänsten och han påstod att EMU inte skulle lyckas om vi lämnade miljontals européer utan riktiga arbeten bakom sig. I sin årliga EMIrapport?? kritiserar ordföranden EU och dess representanter för att de har misslyckats med att skapa förutsättningarna för de arbetstillfällen som måste skapas. Nu när några skeptiska röster ställer EMU som ansvarig för förlorade arbetstillfällen är det dags att komma med några sanningens ord från utlandet om EMU.
För det första borde det inte vara någon överraskning för oss att högerregeringar i Europa slängs ut av folket eftersom de har misslyckats med att få bukt med arbetsmarknadskriserna. Alain Juppés deflationspolitik var kortsynt i sig men även en felaktig tillämpning av Maastrichtfördraget. Jacques Delors påminde oss nyligen om att om all politik i fördraget skulle ha genomförts till fullo, skulle det ha skapat ett folkets Europa. Ekonomiska kriterier såsom en omsorg om investeringsnivåerna, arbetstillfällen och produktivitet har ignorerats trots att de alltid har varit lika viktiga som de fem monetära kriterierna.
Dessa kriterier - särskilt statsskulden och lackmusprovet för budgetunderskott - har varit föremål för felaktiga tolkningar. När kommer vissa kommentatorer att få in i sina huvuden att tolkningsflexibilitet, kallas nedsättande för "fuskverk ", förståndigt nog redan finns inbyggt i de befintliga kriterierna? Man kan inte båda ha kakan och äta upp den genom att förneka att det finns en sådan inneboende flexibilitet i fördraget. Vi kan inte ta ansvar för världens alla Theo Waigel som påstår att 3 % är 3 000 % och som själva går i fällan när det beräknade underskottet missbedöms med 0, 2 %.
Stabilitetspakten måste på liknande sätt ges sitt fullständiga namn. Det är en tillväxt - och stabilitetspakt som kräver en korrekt blandning av politik med skatteinstrument och monetära instrument för att stärka EMU: s arbetsskapande krafter. Ett kraftigt och målmedvetet genomförande av Delors vitbok skulle ha gett den tillväxt och stimulans som skulle ha varit förenlig med vägen mot skuldförsiktighet. Det är inte förvånande att de nya barnen på EMU-gatan följer Delors vision. Den nya franska regeringen vill ha en tillväxt- och stabilitetspakt och en centralbank som genomför de politiska målen och syftena hög sysselsättning och ökat välstånd för Europas folk. Det vill även Gordon Brown, den nya brittiska finansministern, som skulle hålla med oss om att "Jobs R Us " är Europas slagord.

Rübig
Mina herrar ordförande! I det långa loppet kan man inte ge ut mer än man får in. Det gäller för familjen som, då den i längden ger ut mer än den får in, förlorar sin köpkraft, det gäller för företagen där, då man i längden ger ut mer än man tar in, arbetsplatser råkar i fara och går förlorade, och det gäller naturligtvis också för staten när den ger ut mer än den tar in. Var och en kan på så sätt förlora sin trovärdighet och vi har redan haft kriser i historien som visat hur alla medborgarna då förlorar sin förmögenhet och att arbetsplatser i mängd går om intet.
Därför är stabilitetspakten av speciell betydelse. Vi måste göra en kraftansträngning för att få solida finanser, för detta är till sist det bästa fundamentet för den inre marknaden. Taket utgörs av den gemensamma valutan. Finanserna är ju i sistone ett helt och hållet avgörande kriterium för konkurrenskraften, också gentemot stater utanför den europeiska gemenskapen.
Därför är det nödvändigt att ta de harmoniserade skatterna i noggrant betraktande. Parlamentet har redan antagit ett förslag till uppskattning av följdkostnaderna. Vid en harmonisering också på mervärdesskatternas område är det mycket viktigt att titta på vad detta kostar staten, vad det kostar medborgaren, vad det kostar företagen?
Nästa område gäller så kallat lean management . Jag tror att det är absolut nödvändigt att de berörda parterna involveras i harmoniseringen. 99, 8 % av alla företag i Europeiska unionen har mindre än 250 anställda. Jag anser att vi måste se till att skattesystemet blir så enkelt och förståeligt som möjligt för den enskilde.
Den tredje och sista punkten är så kallad benchmarking. Lika väl som konvergenskriterierna representerar ett bra instrument för benchmarking, så behöver vi också detta system på skatteområdet, klart förbättrat och även användbart för framtida beslutsprocesser.

Hendrick
Herr ordförande, låt mig börja med att tacka föredragandena för deras utmärkta arbete inom detta mycket viktiga område. Det gläder mig särskilt att se hur Europeiska monetära institutets roll skärps och jag ser fram emot att se institutet övergå till centralbank.
En sak som jag skulle vilja kommentera är de uppenbara problem som vi ser med den ekonomiska och politiska utvecklingen i Tyskland och Frankrike. Båda ländernas väljare är tydligen ganska intresserade av de budgetåtgärder och steg som deras respektive regeringar vidtar för att försöka uppfylla de Maastrichtkriterier som krävs för den Europeiska monetära unionen. I Frankrike har detta yttrat sig genom regeringsskifte, och betoningen kommer nu att läggas på arbeten, välstånd och sysselsättning i stället för de budgetnedskärningar som vi har sett tidigare.
På liknande sätt finns det i Tyskland problem med den tyska ekonomins förmåga att hitta en väg som kan hjälpa landet att uppfylla kravet på ett underskott på högst 3 %. Eftersom väljarnas syn har förändrats i både Frankrike och Tyskland - och även i Förenade kungariket efter valet - och med hänsyn till den betoning som kommer att läggas på arbetstillfällen, tillväxt och sysselsättning i stället för budgetnedskärningar, har situationen förändrats så pass mycket att tidsplanen från Maastricht borde ses över. Jag är ledsen att behöva säga det här eftersom jag är en stark anhängare av en monetär union och jag hade uppskattat att se den börja fungera i tid, men de tyska och franska regeringarnas ståndpunkter kommer att vara sådana att om euron skapas den 1 januari 1999, kommer det att vara en svag euro som inom mycket kort tid kommer att angripas av valutamarknaderna. Jag vill se att tillväxt och verklig stabilitet betonas men om vi startar den 1 januari 1999, kommer vi inte att se stabilitet och jag tror att tillväxten kan komma att hindras.

McCartin
Jag vill tacka Fourçans för hans betänkande och jag vill särskilt nämna att hans betänkande är en god grund för en strategi för hela frågan om skatteharmonisering, naturligtvis i linje med de kommande årens ekonomiska konvergens.
Vi måste hålla i minnet att det inte är länge sedan som den inre marknaden slutfördes. Vi bör erkänna att en mycket hög konvergens redan har uppnåtts mellan de rikare och fattigare delarna av Europeiska unionen. Vi har dock fortfarande en omfattande variation mellan medlemsstaternas ekonomiska prestation och även mellan regeringarnas traditioner att förvalta ekonomin. Vi får inte dra några förhastade slutsatser om skatteharmoniseringens betydelse för att skapa ett jämviktigt konkurrensförhållande.
Vi måste också komma ihåg att vilka lagar och bestämmelser vi än antar måste de tillämpas inom en utvidgad gemenskap där den ekonomiska konvergensen kommer att vara mycket mindre än vad den är idag. Betänkandet är därför en bra diskussionsgrund men vi får inte göra någonting förhastat innan vi verkligen ser hur den inre marknaden med fri rörlighet för människor och pengar fungerar tillsammans med skattepolitik och rättvis konkurrens.
Jag har hört att i förhållande till vissa länder snedvrids konkurrensen av den irländska regeringens vinstbeskattning för tillverkningsindustrin. Jag vill dock i det här sammanhanget påpeka att om man beaktar den höga personliga beskattningen, det sociala välfärdssystemet och den höga transportbeskattningen, kommer man att finna att regeringen med en viss politik upphäver gjorda eftergifter, vilket innebär att konkurrensen i praktiken inte snedvrids alls. Det kommer att ta några år innan vi vet vad som faktiskt händer.

Willockx
Herr ordförande, ärade kollegor, också från mig en gratulation till herr Lamfalussy, kommissionen och de föredragande. Vi måste fastställa med hjälp av dessa betänkandet att vi på ett imponerande sätt går framåt på vägen mot realiserandet av den ekonomiska och monetära unionen. Den sista fasen av förberedelsen för den genomkorsas nu av ett antal nyligen inträffade viktiga politiska händelser. I en demokrati är det logiskt och bra att man effektivt tar hänsyn till dessa viktiga signaler från befolkningen. Om vi inte gör det, då blir Europa ännu mindre trovärdigt hos de vanliga människorna. Vad vi nu upplever idag när det gäller stabilitetspakten stöds av många fler länder än Frankrike. Det stöds också av parlamentet, stöds av den största gruppen i detta parlament. Och det är inte så, fru Peijs, att de som talar för att tillföra en frivillig tillväxtkomponent till stabilitetspakten, att de talar för urspårning eller upprepning av urspårningen av offentliga finanser. För oss är detta inte motstridigt. Vi vill följa stabilitetspakten och budgetkriterierna, men vi vill det förutom titeln. Pakt för stabilitet och tillväxt. Titeln tillväxt måste också få ett innehåll. Frivilligheten kan ske på olika sätt. Rikta den monetära politiken strictu sensu förutom på inflation också på arbete. Tillämpa vitboken helt, tillsammans med arbetsmarknadspolitiken i medlemsstaterna, tillsammans med en annan skatt för lägre sociala taxor. Vi säger alltså "ja " till timingen för euron, vi säger "ja " till konvergenskriterierna enligt bokstaven och andan. Och det är inte 3.0 för ett land som Frankrike med mindre än 20 procent skuldratio, där måste det vara möjlig med överläggning. Vi säger "ja " till en autonom Europeisk centralbank, men också med en demokratisk kontroll i parlamentet och en sorts ekonomisk regering på rådets nivå.
Vi talar alltså för en dubbel stig, herr ordförande. För det första, befästande av vårt förtroende för den exakta timingen av införandet av EMU. För det andra, att sätta igång en procedur för komplettering av stabilitetspakten.

Miller
Herr ordförande, jag bryr mig inte om att tacka Lamfalussy och kommissionen eftersom jag anser att de har fått tillräckligt för en förmiddag.
Jag skulle vilja tala om momsbetänkandet. Mervärdesskatten är troligtvis den enda riktiga europeiska skatten. Det är också den skatt som berör alla europeiska medborgares vardag. Den här skatten har naturligtvis sina problem. Det finns problem med olika nivåer i de olika medlemsstaterna, problem med genomförande av skatten och problem med indrivning av skatten. Alla dessa problem och skillnader uppenbarar ett antal kryphål. Det är utnyttjandet av dessa kryphål som bär ansvaret för det omfattande bedrägeri som finns inom Europeiska unionen idag. Det är därför absolut nödvändigt att det momssystem som vi antar måste kunna hantera bedrägeriproblemet. Detta är anledningen till att den socialistiska gruppen begär ett enkelt gemensamt momssystem med insyn och som framför allt är lätt att kontrollera. Ett momssystem som grundas på beskattning i ursprungslandet tycks vara den bästa tillgängliga metoden för att minska bedrägeriets omfattning.
Målet med den inre europeiska marknaden är ett mål som parlamentet kämpar för att uppnå, men det är också ett mål som tar fram problemen med skatteharmonisering. Som det ter sig utåt kommer det inom mervärdesskatteområdet att skapa ett oräkneligt antal problem. Kulturella skillnader har lett till olika nivåer för samma saker i olika medlemsstater. Skall vi alltså harmonisera alla momsnivåer? Jag anser inte att det är nödvändigt. Som min kollega Randzio-Plath sade, skall harmoniseringen genomföras där det är nödvändigt och där den kan vara effektiv.
Som jag sade i början av det här talet berör momsen alla europeiska medborgares vardag. Därför måste det system som vi antar vara enkelt, rättvist och effektivt. Om det inte är det riskerar vi att stöta bort de europeiska medborgarna. Utan folkets stöd är vi inte längre en union.

Pérez Royo
Herr ordförande, jag vill ta till vara detta tillfälle och göra ett inlägg på flera punkter i denna mycket intressanta debatt och huvudsakligen, för att komma direkt till saken, i en mycket viktig fråga, nämligen den om den osäkerhet man just nu känner om Europeiska unionen och som återspeglas i den allmänna opinionen och på förstasidorna i dagens press.
För det första osäkerhet om uppfyllandet av konvergenskraven och huvudsakligen då i de två centrala länderna federala republiken Tyskland och Frankrike.
För det andra osäkerhet om ett eventuellt uppskjutande av ikraftträdandet av den monetära unionen, beroende på ovannämnda fråga.
För det tredje osäkerheten om godkännandet och funktionen och en effektiv tillämpning av stabiliseringssplanen.
För det fjärde och avslutningsvis osäkerheten om kompatibiliteten mellan den monetära unionens egna logik och strategin för att få igång tillväxten och sysselsättningen, en osäkerhet eller ett argument som hanteras utifrån olika synpunkter.
Inför alla dessa osäkerheter anser jag herr kommissionär, herr ordförande i Europeiska monetära institutet, att det är nödvändigt att brådskande skicka ett tydligt politiskt besked till samhället, till den europeiska allmänna opinionen.
Detta besked bör för det första bekräfta att den monetära unionen skall genomföras enligt antagen tidsplan. Om det för att säkerställa detta mål är nödvändigt att bedöma uppfyllandet av Maastrichtkriterierna genom användning av den flexibilitet som förutses i själva fördraget, så skall detta göras, och detta måste bekräftas nu.
För det andra måste det bekräftas att den monetära unionen kommer att åtföljas av en samordning av den ekonomiska politiken mellan medlemsstaterna, med huvudmålet att skapa tillväxt och sysselsättning. Denna sysselsättningsstrategi ligger inte bara i linje med logiken bakom den monetära unionen, tvärt om, den ligger precis inom ramen för den gemensamma valutan där vi når den fristående nivån som är oundviklig för att utveckla en europeisk politik för återinförande av tillväxt och skapande av sysselsättning. Den aktiva tillväxtpolitik som idag drabbats av svåra begränsningar i varje medlemsstat, skulle i stället kunna utvecklas inom unionen, tillsammans med en politik för gemensam valuta. Det är nödvändigt att utnyttja det instrument en stabil gemensam valuta med låg ränta och mindre anpassning i förhållande till omvärlden än vad som idag gäller för de valutor som styrs av euron ger, för att få igång ett europeiskt tillväxtinitiativ.
Jag vill avslutningsvis beröra frågan om flexibiliteten på arbetsmarknaden och i våra ekonomier, en flexibilitet som många gånger, även på dagens förmiddagspass, anses vara det enda kravet för tillväxt. Våra ekonomier har, och detta måste sägas, under tvång från den inre marknaden och skattekonsolideringen, under detta decennium nått en ansenlig grad av flexibilitet. Vi står ännu långt från flexibiliteten i Singapore, Thailand eller Nordamerikas förenta stater, men vi har en mycket hög grad av flexibilitet för europeisk standard, för den standard som vår allmänna opinion kan acceptera. Man måste till denna allmänna opinion, som står ut med de offer som flexibiliteten medför, skicka ett brådskande positivt och hoppfullt meddelande om tillväxt, om tillförlit till att den monetära unionen också möjliggör en större tillväxt inom ekonomi och sysselsättning.

De Silguy
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter, först av allt vill jag instämma i er hyllning av Alexandre Lamfalussy och på kommissionens vägnar tala om för honom att vi mycket har uppskattat att arbeta tillsammans. Om någon en dag skriver ner berättelsen om eurons födelse tror jag att vårt samarbete kommer att nämnas som en modell för interinstitutionellt samarbete och för övrigt förefaller mig samarbetet med parlamentet på detta område ha varit exemplariskt.
Ärade ordförande, jag beklagar endast en sak och det är att ni inte kommer att vara med oss när vi i slutet av april, början av maj 1998 fastställer listan över de länder som skall gå över till den gemensamma valutan. Men ni kan vara säker på att behålla en plats i vårt hjärta.
Jag skulle genast vilja lugna några av talarna, såsom Lukas, Kaklamanis, Hendrick, Pérez Royo och Berès. Den gemensamma valutan kommer att införas enligt tidsplanen och de villkor som föreskrivs i fördraget. Amsterdam måste och kommer att bli en framgång, därför att ingen kan eller vill ta ansvar för att hejda marschen mot ett förverkligande av euron, eller hejda regeringskonferensens framåtskridande.
Fourçans resolution ger mig idag tillfälle att välkomna ett mycket användbart bidrag till vad jag kallar Ekonomiska och monetära unionens marschtaktsfunktion. Naturligtvis instämmer kommissionen i principen och målsättningarna i er resolution. Endast genom en effektiv samordning av den ekonomiska politiken är det möjligt att tillvarata eurons alla fördelar när den införs. Denna samordning utgör för övrigt ett av den ekonomiska och monetära unionens mål.
För att kommentera ert resolutionsförslag mot bakgrund av den debatt jag åhört under förmiddagen skall jag försöka besvara två frågor. För det första, vilka instrument förfogar vi över för att genomföra denna samordning av den ekonomiska politiken och för det andra, hur skall samordningen genomföras?
Först till instrumenten. Finanspolitiken är som ni har betonat en nationell angelägenhet och kommer att så förbli, men fördraget fastställer bestämda mål för statsfinansernas inriktning. Jag vill påminna om att fördraget ändå erbjuder en ram inom vilken det är möjligt att med stabiliteten som riktmärke utveckla en policy-mix som främjar tillväxt och sysselsättning. Nej, stabiliteten är inte sysselsättningens fiende, utan tvärtom en nödvändig förutsättning för att skapa nya jobb och vi får inte dölja sanningen för den allmänna opinionen. Jag instämmer med Rübig i att bara sunda statsfinanser kan bereda oss möjlighet att skapa nya jobb.
I detta sammanhang hänvisar jag till artikel 105.1 i fördraget, som föreskriver att valutapolitikens främsta syfte är prisstabilitet, och samtidigt preciserar att valutapolitiken, utan att påverka tillämpningen av detta mål, skall bidra till förverkligandet av gemenskapsmålen såsom de definieras i punkt 2, det vill säga tillväxt och sysselsättning.
En samordnad ekonomisk politik kommer att göra det möjligt just att undvika motsättningarna mellan monetär politik, finanspolitik och löneutveckling. På den punkten tar jag mig friheten att understryka hur viktig den sammanlagda lönekostnaden är, vilken motsvarar 50 % av BNI i Europa inklusive sociala avgifter. Hur den utvecklas är avgörande för balansen i policy-mix . För övrigt känner ni som jag till bestämmelserna i artikel 104, som faktiskt föreskriver ett antal förfaranden i fråga om finansiering av offentliga underskott, närmare bestämt för att undvika finansiering av alltför stora underskott. Ni känner till dessa förfaranden som jag inte går in på.
Men som föredraganden också konstaterar, noterar jag att en större ökning av gemenskapsbudgeten - även om vissa ledamöter förespråkar en sådan - tycks föga trolig under de kommande åren. Det innebär inte att alla former av styrning via budgeten är uteslutna. Även om gemenskapen i praktiken saknar budgetinstrument är det lämpligt att föra en samordnad politik mellan medlemsstaterna, och fördraget förser oss med de redskap som krävs. Jag hänvisar till artiklarna 2, 3a, 102a, 103. Allt det där går in i vartannat, allt är klart uttryckt och - med adress till Berès - tack vare detta har tre instrument skapats till förmån för samordningen av den ekonomiska politiken: de övergripande riktlinjerna för den ekonomiska politiken, förfarandet för alltför stora underskott och stabilitets- och tillväxtpakten. Jag går inte närmare in på dessa instrument, ni känner ju till dem.
Jag vill emellertid påpeka att Ecofinrådet som hölls igår lade sista ordet till texten om den rättsliga ramen, det nya europeiska valutasystemet och stabilitets- och tillväxtpakten. Fortfarande med adress till Berès lägger inte stabilitets- och tillväxtpakten något nytt till fördraget. Och till Wolf: den följer fördraget, varken mer eller mindre. Till Castagnède: stabilitets- och tillväxtpakten syftar helt enkelt till att konstatera att offentliga underskott aldrig har skapat några jobb.
Vad gäller er resolution av den 30 maj konstaterar jag vidare att en stor del av Europaparlamentets ändringar godkändes av Ecofinrådet igår. Jag vill också påpeka att samma Ecofinråd antog de övergripande riktlinjerna för den ekonomiska politiken 1997. Det har talats mycket om debatten om stabilitets- och tillväxtpakten, men inget har sagts om debatten om de övergripande riktlinjerna för den ekonomiska politiken, som är just en övning i samordning av den ekonomiska politiken. Dokumentet har överlämnats till stats- och regeringscheferna. Jag vill erinra om att kommissionen, precis som ni önskade, i detta dokument gjort särskilda framsteg på området sysselsättning och offentliga investeringar.
I all korthet - hur skall vi nu genomföra denna samordning av den ekonomiska politiken, eftersom vi har de nödvändiga instrumenten? Jag tror att vad som först och främst krävs är den politiska viljan. Samordningen av den ekonomiska politiken i Europa har alltför länge stannat vid tomma ord. Lyckligtvis har situationen utvecklats inom ramen för finansministerrådet och jag tror att gårdagens möte i Ecofinrådet utan tvekan innebar ett betydande framsteg, för att inte säga en avgörande etapp i denna riktning. I och med att slutdatumet 1999 närmar sig sporras förmodligen regeringarna att tveklöst slå in på samordningsvägen. Artikel 103 tillämpas på allt bredare front och har lett till en formlig kapplöpning som utmynnat i en sanering av medlemsstaternas finansförvaltning.
I dagsläget har Europa åstadkommit uppseendeväckande framsteg i strävandena mot ekonomisk konvergens och det är de länder som minskat sitt underskott mest som skapat flest jobb och haft högst tillväxt. De positiva effekterna av den ekonomiska politiken börjar alltså att märkas. Samarbetet gör obestridligen framsteg och kommer att stärkas av eurons införande, för om det idag är användbart kommer det i morgon att bli nödvändigt.
Jag vill påstå att Ekofinrådet, utan att invänta dagens debatt, igår gjorde ett genombrott på områdena sysselsättning och samordning av den ekonomiska politiken, eftersom de femton finansministrarna accepterade att på grundval av artiklarna 2, 102a och 103 i fördraget upprätta en mer aktiv kontroll i fråga om sysselsättning och en mer långtgående samordning av den ekonomiska politiken - främst den strukturella.
För detta ändamål skulle Europeiska rådet i Amsterdam kunna anta en resolution som definierar huvuddragen i detta nya samordningssätt av den ekonomiska politiken. Till Berès vill jag säga att kommissionen gläder sig åt denna utveckling som är i linje med de ansträngningar den i flera år gjort - Randzio-Plath håller nog med mig där - för att placera sysselsättningen överst på unionens prioriteringslista. Se bara på våra förslag för sysselsättningen i det nya fördraget. Jag hänvisar er också till förtroendepakten för sysselsättning som föreslogs av ordförande Santer. Också på den punkten gläder sig kommissionen åt att dess ansträngningar för att öka samordningen av den ekonomiska politiken nu skördar resultat, i och med att artiklarna 102a och 103 utnyttjas till det yttersta.
Detta om den politiska viljan, men politisk vilja är inte allt. Den kräver också en struktur. Föredraganden föreslår ett politiskt organ. Jag vill påstå att det naturliga politiska organet för att leda en sådan samordning utan tvekan är Ecofinrådet. Som vi ser det finns ingen anledning att skapa ett nytt institutionellt organ, även om jag tillstår att det kan uppstå problem under övergångsperioden, när alla Europeiska unionens länder inte är euroländer. Av det skälet är kommissionen beredd att stödja förslaget att upprätta ett råd för stabilitet och tillväxt, så länge det handlar om ett informellt organ som respekterar den institutionella jämvikten, som inte blandar sig i den valutapolitik som sorterar under Europeiska centralbanken och som naturligtvis grundar sig på kommissionens arbete.
Vad bör denna samordning av den ekonomiska politiken handla om? Mitt svar lyder alla frågor av allmänt intresse. Det finns ingen anledning att begränsa dess handlingsfält. Jag tänker i synnerhet på fördjupandet av den strukturpolitik som syftar till att skapa en bättre fungerande arbetsmarknad, och det är ur det perspektivet jag tolkar de beslut som fattades igår kväll.
Min kollega Mario Monti kan besvara era frågor på skatteområdet. Jag kan säga att jag delar er oro när det gäller social dumpning och skattedumpning. Det är skälet till att initiativ har tagits inom ramen för de övergripande riktlinjerna för den ekonomiska politiken.
Låt mig som en sorts sammanfattning understryka att det är den politiska viljan som kommer att göra den ekonomiska samordningen effektiv. Den erforderliga rättsliga ramen existerar redan, den har vi upprättat. Nu gäller det att sätta den i verket. Det ankommer på de olika institutionerna att göra detta. Den politiska viljan att fortsätta på den inslagna vägen som igår manifesterades av finansministrarna bådar gott för framtiden. Detta är den utmaning som förverkligandet av Ekonomiska och monetära unionen idag bjuder oss att anta.
(Applåder)

Monti
Herr ordförande. En av ledamöterna har funnit sambandet en aning långsökt mellan skattefrågorna och de frågor som rör valutaunionen i den här debatten. Jag måste å min sida säga att jag tycker att denna samexistens är högst intressant. Den gemensamma valutan är slutpunkten för den ekonomiska och monetära unionen, den ekonomiska unionen har som en av sina viktigaste förutsättningar en väl fungerande marknad, och en väl fungerande inre marknad kräver en lämplig samordning av skattesystemen. Jag tänker i fortsättningen helt kort uppehålla mig vid de frågor som rör skatterna, frågor som på ett mycket intelligent sätt har fördjupats i Fourçans och Randzio-Plaths betänkanden, som jag båda tackar för deras betydelsefulla insatser.
Låt mig inleda med en politisk fråga. Vi befinner oss i en fas där medlemsstaterna är hårt knutna till idén om självständighet i skattehänseende och där de till stor del ändå förlorar sin självständighet i skattefrågor till fördel för marknaderna, på grund av rörligheten. Ett av de senaste numren av The Economist hade som rubrik på omslaget " The disappearing taxpayer" , fenomenet rörlighet som rycker undan skatteunderlaget. Som Giansily och De Rose har påpekat så är subsidiariteten av grundläggande betydelse och även den nationella suveräniteten. Men kommissionen anser ändå att det vore önskvärt med en övergång från enhällighet till kvalificerad majoritet, åtminstone vad gäller vissa skattefrågor. Även om detta inte skulle inträffa, så måste vi ändå anstränga oss för att öka harmoniseringen på skatteområdet. Mycket står på spel i politiskt hänseende: utan en harmonisering av skatterna som respekterar principen om subsidiaritet kan det inte finnas en väl fungerande social marknadspolitik eller marknadsekonomi på europeisk nivå. Det kan inte finnas en social marknadsekonomi eftersom skattekonkurrensen mellan de olika staterna kommer att hindra de enskilda medlemsstaterna att via skattesystemet bedriva fördelningspolitik. Det är på detta sätt skattekonkurrensen kommer att fungera, till fördel för kapitalet och till nackdel för arbetet - något som Wolf har påpekat - och bidra till att förvärra arbetslösheten. Det kan inte heller finnas en väl fungerande marknadsekonomi i Europa utan en harmonisering av skatterna, med tanke på de hinder som företagen, men även de anställda, möter på en inre marknad utan ett minimum av skattemässig harmonisering.
Det är av denna anledning som kommissionen sedan cirka ett år har följt en ny strategi, som syftar till att öka medvetenheten bland medlemsstaterna om nödvändigheten av att göra framsteg när det gäller att lägga en grund för en överenskommelse och att presentera konkreta förslag.
Kommissionen har presenterat det arbetsprogram för momsen som Randzio-Plaths betänkande avser, förslaget till direktiv för beskattning av energiprodukter och ett skattepaket som för närvarande utarbetas inom kommittén för skattepolitik. Jag håller med Fourçans som hävdar att skattekonkurrensen inte är ett negativt fenomen i sig, men att det blir det när konkurrensen på skatteområdet får de balansstörande och ojämlika effekter som det får i många fall.
Efter kontinuerliga kontakter med Europaparlamentet, framför allt inom ramen för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och med finansministrarnas permanenta representanter, håller kommissionen nu på med att ställa samman ett skattepaket, som i många punkter sammanfaller med Fourçans förslag, och som består av en uppförandekod, framför allt vad gäller företagsbeskattningen, åtgärder för att eliminera skevheter inom kapitalbeskattningen, åtgärder för att eliminera avdragen vid källan för ränteutbetalningar och royalties mellan bolag inom samma företag och för att eliminera vissa av de mest betydande skevheterna vad gäller den indirekta beskattningen.
Jag kommer så till det nya momssystemet, som Randzio-Plaths betänkande uppehåller sig vid. Det är enligt kommissionens åsikt en fråga av högsta vikt. Som ni vet har nya ändringsförslag tillkommit till Randzio-Plaths betänkande som en följd av behandlingen i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik den 22 april. Om ändringsförslagen antas av er kommer de att medföra ändringar som kommissionen anser vara korrekta. Jag uppskattade mycket den konstruktiva anda som samtliga politiska grupper visade genom att omvärdera vissa extrema åsikter. Jag vill tacka Donnelly, Thyssen, Secchi och de övriga som har visat sitt stöd för kommissionens projekt.
Kommissionen har presenterat ett detaljerat arbetsprogram med en politisk dagordning som organiserats i tre steg: det första steget innebär en förbättring av det nuvarande momssystemet, Cox, och det innebär med andra ord en utveckling i den riktning som ni har angett. Det andra steget innebär en modernisering av momssystemet vad gäller telekommunikationstjänsterna. Det tredje innebär en reell förbättring av momssystemet genom ett system som bygger på beskattning i ursprungslandet.
Som Randzio-Plath har påpekat, så håller vi på att arbeta med detta slutgiltiga system med målsättningen att det skall bli enkelt, och att det framför allt motsvarar - och här vänder jag mig framför alt till Peijs och andra parlamentsledamöter - de små och medelstora företagens behov, vilket kan bidra till att kraftigt minska det mycket allvarliga problemet med bedrägerier som vi har idag. Jag vill dessutom försäkra Cox, Ewing, Cornelissen och andra om att det inte rör sig om att kasta sig in i det okända eftersom systemet skall förberedas i alla detaljer och även frågan om de minskade inbetalningarna skall undersökas vad gäller de sociala effekterna.
Jag är med andra ord övertygad om att det inte finns några åsiktsskillnader mellan oss vad gäller en avgörande punkt: innan vi går över till ett system med beskattning i ursprungslandet måste vi modernisera, tillämpa på ett mer enhetligt vis och, i förekommande fall, förenkla det nuvarande systemet. Under alla omständigheter vill jag göra klart att det förslag som vi diskuterar inte är begränsat till övergångsbestämmelser, utan att det berör hela det sjätte momsdirektivet, i vilket de olika föreskrifterna ingår.
Låt mig avsluta, herr ordförande, med att påpeka att det Europeiska monetära institutet i sin rapport för någon månad sedan om konvergensen och i sin årsrapport, stryker under behovet av framsteg när det gäller harmonisering av skatterna, framför alt vad gäller beskattning av kapitalinkomsterna.
Låt mig slutligen tacka de två föredragandena och samtliga parlamentsledamöter som har bidragit till diskussionen: vi kommer att fortsätta arbeta med de känsliga skattefrågorna i nära samarbete med Europaparlamentet. Jag vill också som avslutning ansluta mig till den hyllning som min kollega de Silguy för kommissionens räkning har ägnat ordföranden Lamfalussy.
(Applåder)

Cornelissen
Ordförande, jag vill inte fördröja sammanträdet, därför min konkreta fråga till kommissionären om han vill besvara de två konkreta frågorna som jag ställt, skriftligen.

Monti
Ja, det skall jag.

Ordföranden
Ärade ledamöter! Innan jag lämnar ordet till ordförande Lamfalussy för att avsluta denna debatt skulle jag vilja, och jag tror att jag är överens med majoriteten i denna kammare och dessutom för att det är sista gången som ordförande Lamfalussy kommer att närvara här i denna egenskap, ge honom vår allra varmaste tack för det sätt han samarbetat med detta parlament på, för det sätt han delgivit oss sina erfarenheter...
(Applåder) sin noggrannhet och personliga kapacitet. Ärade ordförande Lamfalussy, jag ger Er å parlamentets vägnar de allra varmaste lyckönskningar.

Lamfalussy
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter, jag kan inte besvara alla frågor som har ställts till mig, men jag ska försöka besvara en helt avgörande fråga som ligger till grund för era överläggningar. Hur kan valutapolitiken infria medborgarnas förväntningar? På vilket sätt kan den infria dessa förväntningar? Vilka resultat kan den inte uppnå och bör följaktligen inte utlova?
Det första målet som valutapolitiken kan uppnå är att kontrollera inflationen. Detta är ett direkt och lovvärt mål - vi skall inte glömma att inflationen alltid legat bakom de flesta orättfärdigheter och orättvisor. Vi börjar glömma detta nu eftersom vi lyckligtvis har lämnat en period av inflation bakom oss. Vi får dock inte glömma att de mäktiga och rika i inflationstider kan skydda sig mot inflationens skadeverkningar. De svaga som inte förfogar över tillräckliga medel kan inte skydda sig på samma sätt. Detta är avgjort ett socialt mål, som förtjänar att lyftas fram i ljuset.
När inflationen väl har bringats under kontroll kan valutapolitiken bidra till ekonomisk tillväxt. Detta kan den göra genom att pressa ned de korta räntorna. Den besitter de medel och möjligheter som krävs, och har för övrigt redan gjort detta. Jag vill bara påminna om siffrorna. I de länder där inflationen nu sedan flera år är under kontroll ligger de korta räntorna på cirka 3 %, medan de i de länder där inflationen först senare bringats under kontroll ligger kvar på lite högre nivå, men tenderar att sjunka. Detta kommer utan tvekan att få effekt för tillväxten, med en eftersläpning på sex månader, ett eller kanske två år.
I gengäld kan valutapolitiken inte kontrollera de långa räntorna. Detta måste göras helt klart. Det är särskilt en sak som oroar mig härvidlag: fast jag konstaterar att de långa räntorna - även i de länder där de korta räntorna redan är låga - historiskt sett ligger relativt lågt, det vill säga runt 5, 75-6 %, ligger de långa realräntorna fortfarande högt i storleksordningen 4 %. Detta innebär ett verkligt problem. Jag tror inte att den nivån kan påverkas av valutapolitiken. Skälen till denna situation tror jag står att finna på annat håll. Somliga kan frukta att euron inte kommer att fungera tillfredsställande, men detta är inte den främsta förklaringen. Den främsta förklaringen tror jag ryms i två siffror: mellan 1991 och 1996 steg de offentliga förvaltningarnas skuldbörda jämfört med BNI från 56 % till 73, 5 %. Utan tvekan belastar denna mycket stora ökning de långa räntorna som härigenom utgör ett hinder för tillväxten.
Följaktligen kan valutapolitiken påverka tillväxten, men inte utan hjälp av finanspolitiken.
Vad förmår den då göra på arbetslöshetens område? I den mån arbetslösheten beror på svag tillväxt kan valutapolitiken vara till hjälp inom de begränsningar som jag nyss angivit. I den mån arbetslösheten beror på strukturella faktorer, som inte har mycket att göra med tillväxten, har den ingen direkt påverkan. Jag tar ogärna upp enskilda länder, men låt mig ändå som exempel nämna mitt eget land, Belgien. Belgien och Nederländerna har sedan sex-sju år fört en i stort sett identisk och likartad valutapolitik. Arbetslöshetssiffrorna skiljer sig emellertid markant mellan de båda länderna: 9, 5 % i Belgien och runt 6 % i Nederländerna. Valutapolitiken kan inte göras ansvarig för den skillnaden. Det måste vi inse. Den del av arbetslösheten som inte hänger samman med svag tillväxt och som är den viktigaste, tror jag måste elimineras genom andra politiska åtgärder, exempelvis på området strukturpolitik och arbetsmarknadens rörlighet och åtgärder som försöker pressa ner de indirekta skatter som höjer arbetskostnaden.
Denna typ av politik kan föras på europeisk nivå. Jag tror att samordningen av den politik som kommissionsledamot De Silguy så träffande beskrivit kan föras på europeisk nivå, men ställ inte förväntningar till valutapolitiken som den omöjligt kan infria!
(Livliga applåder)

Ordföranden
Jag förklarar härmed debatten för avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Omröstning
Díez de Rivera Icaza
Herr ordförande, jag anser att Oomen-Ruijten borde göra sitt inlägg först och att jag därefter, om ni tillåter mig, besvarar henne.

Oomen-Ruijten
Ordförande, i ett utskottssammanträde avtalades att något behövde läggas till mitt ursprungliga ändringsförslag. Tyvärr har det inte skett. Det är helt enkelt bortglömt. Det måste stå "skärpning av lagstiftningen ". Annars är det ingen idé med ändringsförslaget.

Díez de Rivera Icaza
Ja, herr ordförande, jag skulle ställa mig bakom detta muntliga ändringsförslag, om församlingen så medger, eftersom denna grupp alltid står bakom alla åtgärder som stärker medborgarnas hälsa och välstånd.
(Parlamentet godkände resolutionsförslaget.)

Friedrich
Herr ordförande! Jag skulle vilja be om en förklaring. Vid en kontroll har nu många gånger sagts i den tyska översättningen: Ni skall göra en omröstning med namnupprop. Jag tror att detta antingen måste korrigeras i den tyska översättningen eller att ni kanske redan flera gånger sagt omröstning med namnupprop i stället för elektronisk omröstning. Jag ber er precisera detta, för vid granskningen finns det ju ingen omröstning med namnupprop. Om det ändå handlar om en omröstning med namnupprop, borde ni verkligen säga så. Som sagt, jag vet inte om det bara är ett problem på tyska, eller om det gäller alla tolkarna i parlamentet.

Ordföranden
Herr Friedrich, jag hoppas att problemet enbart uppstod i den tyska tolkningen, eftersom jag alltid när jag tillkännager en omröstning är noga med att säga just vilken omröstning det gäller.

von Wogau
Herr ordförande! Vi har här, med omröstningen om punkt 15, ännu ett problem; vi var överens med föredraganden om att ett nytt politiskt organ inte nödvändigtvis måste skapas i detta sammanhang, utan att denna uppgift också kan tas över av de organ som redan finns. Det var det vi kom överens om och det var också föredragandens förslag. Det hade alltså varit nödvändigt - jag ber om ursäkt att jag lägger märke till det först nu - att ha en separat omröstning om ordet "nytt " under punkt 15.
Som min kollega Friedrich ju redan konstaterat, visste vi inte alls att det var en omröstning med namnupprop. Jag måste säga att också jag har vissa svårigheter med översättningen från grekiskan. Min "grekiska " är inte ännu alldeles flytande, herr ordförande, men jag anstränger mig.
Det handlar här om en mycket viktig politisk fråga. Jag skulle rösta mot betänkandet, om det inte är möjligt att komma överens i denna fråga. Jag skulle också uppmana mina vänner att rösta mot herr Fourçans betänkande om än med blödande hjärta när jag tänker på min vän Fourçans. Därför skulle jag vilja föreslå att ordet än en gång går till föredraganden.

Ordföranden
Herr von Wogau, för det första sa jag att efter alla samråd finns det en korrigering till Fourçans betänkande där ordet "ny " transskriberas. Följaktligen har det ställts till omröstning med ordet "ny ". För det andra, på alla punkter där samråden har mynnat ut i någon slutsats, har föredraganden varit förutseende och formulerat dem mycket bra, och jag sa till varje gång var något tillkom och vad, i form av ett tillägg eller i någon annan form, i vilken omröstning det än må vara, muntlig eller elektronisk. Följaktligen fanns det inte det minsta problem och jag tror att ni vet vad ni har att rösta om.

Fourçans
Herr ordförande, jag vill lugna von Wogau med att precisera att texten inte innehöll ordet "nytt ". Att det kommit med beror på ett fel, eftersom ordet "nytt " inte fanns med i den text som antogs i utskottet för ekonomi. Det har alltså skett ett fel vid nedskrivningen.
Ordet "nytt " förekommer alltså inte i texten.

von Wogau
Herr ordförande! Jag skall i alla fall reda ut saken för att rädda sammanträdestjänstens ära. På grundval av gårdagens förhandlingar fanns det ett korrigendum i vilket ordet "nytt " strukits. Men majoriteten röstade mot detta korrigendum. Jag vet inte varför. Därefter röstade man om originaltexten. Om ni tittar efter i era papper kommer ni att lägga märke till att ordet "nytt " står under punkt 15. Om vi kan enas om att ordet "nytt " strukits och detta ändras i enlighet härmed, då kan vi vara överens.

Ordföranden
Herr von Wogau, som ni har lagt märke till finns inte ordet "ny ". Det finns en korrigering, som det inte skall röstas om, och naturligtvis finns inte ordet "ny " i den. Sålunda behöver ni inte oroa er alls.
Före den slutliga omröstningen

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, med anledning av von Wogaus anmärkningar tror jag att detta måste redas ut före den slutliga omröstningen. Punkt 15 i det förslag till betänkande som lades fram för kommissionen, som antogs den 22 maj och som alltså låg till grund för det slutliga betänkandet, innehöll ordet "nytt ". Ordet står alltså med i slutbetänkandet.
Stod ordet med i den text som antogs av kommissionen eller inte?

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy, det preciserades tidigare att ordet "ny " inte finns med. På detta sätt har omröstningen om betänkandet skett fram till nu, och på detta sätt kommer den sammanlagda omröstningen att ske om betänkandet röstas igenom.
(Parlamentet godkände resolutionsförslaget.)

Seillier
Herr ordförande, detta nya omarbetade direktiv om sändningsverksamhet för television innehåller positiva inslag, främst för att det på subsidiaritetsområdet erkänner medlemsstaternas grundläggande ansvar och juridiska befogenhet. När det gäller frågan om skydd av minderåriga, finns vidare en klart uttalad ambition att samarbeta med föräldrarna, genom deras företrädare i olika organisationer och med den pedagogiska personalen, och undersöka hur dessa skall kunna ges möjlighet att sålla bort program som är skadliga för barn, främst tack vare tekniska hjälpmedel. En annan positiv aspekt gäller fördömandet av pornografi.
Däremot innehåller detta nya direktiv brister på flera viktiga områden. Framför allt är det ganska meningslöst att upprepa att man måste eller vill uppmuntra europeiska produktioner såvida inte nödvändiga åtgärder vidtas för att verkligen ge europeiska producenter möjlighet att producera och sända. Att ut i tomma luften förkunna en frihet, utan att skapa tillräckliga medel, främst av ekonomisk art, för att utöva denna frihet är närmast att likna vid hyckleri. Det är ju ingen som förordar kvotering för sakens egen skull. I matematiska termer handlar det om ett nödvändigt men icke-tillräckligt villkor. Kvoteringen i sig räcker inte för att åstadkomma europeiska produktioner av hög kvalitet, men utgör en absolut förutsättning.
Olyckligtvis innehåller denna omarbetning av direktivet om gränslös television inga bestämmelser om kvotering, och den krassa marknadsideologin tillåts därmed råda. Det finns emellertid andra aspekter av marknaden. Vi är positiva till marknaden som ekonomiskt fenomen, som är helt nödvändigt för dynamiken, utan att fördenskull utgöra ett självändamål. Det har man på detta område, som på många andra, tyvärr inte beaktat.

Bernardini
Vi har nu att ta ställning till det gemensamma utkastet som antogs av förlikningskommittén om uppdatering av direktivet "television utan gränser ".
Vid tidigare omröstningar har parlamentet fått agera måltavla för oberättigad kritik från vissa privata operatörer som beskyllt oss för protektionism.
Jag vill för min del gärna berömma det arbete parlamentet och dess förhandlare har utfört när de lyckats åstadkomma en för alla acceptabel kompromiss som tagit sig ända till förlikningskommittén.
Av de tre områden som vi bedömt som särskilt viktiga (icke-kodad tillgång till viktiga evenemang, filtrering och oberoende producenter) betonar jag det första, som jag anser ha avgörande betydelse.
Hur skulle det se ut om vi hade gett vissa operatörer exklusiv sändningsrätt till sändningar från sportevenemang eller andra evenemang av större vikt och därmed utestängt tusentals människor från att ta del av dessa evenemang. Tag som exempel Olympiska spelen eller VM i fotboll, sportevenemang som lockar miljoner tittare. Det är min ärliga uppfattning att det skulle ha varit skadligt att i de kommersiella och ekonomiska intressenas namn överlåta sändningsmonopolet.
Parlamentet har fattat ett klokt beslut. Nu är det regeringarnas sak att sprida beslutet.

Titley
Jag är glad över att kunna stödja förlikningsavtalet idag. Jag är själv en hängiven sportfantast och jag känner mig lättad av att stora nationella sportevenemang fortfarande kommer att vara tillgängliga för allmänheten på vanliga TV-kanaler. Alla våra länder har vissa sportevenemang som är mer än enbart tävlingar mellan lag eller idrottsmän. De är en viktig del av populärkulturen och hela nationen bör kunna njuta av dem.
Även om förhandlingarna med ministerrådet har dragit ut på tiden är resultatet en seger för alla sportfantaster. Mitt land ser till att vår fotbollscupfinal, internationella crickettävlingar och tennis från Wimbledon är tillgängliga för allmänheten. Jag är frestad att fråga om rådet kan garantera mina favoritlag och favoritspelare en plats i finalerna, men för ögonblicket nöjer jag mig med det lilla mirakel som den här kompromissen innebär. Miljontals sportfantaster kan känna att de har vunnit cupen idag.

Ryynänen
Europaparlamentet har i dag efter förlikning godkänt det så kallade TV-direktivet. Direktivet och särskilt de lösningar, som blev resultatet av förlikningen, är frågor som i EU: s beslutsfattande på ett osedvanligt direkt sätt berör medborgarnas vardag. Med direktivet avser man att trygga, att storevenemang såsom idrottstävlingar via TV sänds till medborgarna över en televisionskanal, som är tillgänglig för alla medborgare.
Ansvaret för att TV-utsändningen av storevenemang sker på ett sådant sätt, att medborgarna har jämlika möjligheter att se programmen, ankommer på medlemsstaterna. Alla medlemsstater borde nu använda sig av denna möjlighet till glädje för sina medborgare och tillsammans med idrottsorganisationerna definiera de viktiga evenemang som alla skall kunna se.
Den i förlikningen godkända rekommendationen om nationellt uppgjorda listor syftar till att i förväg stabilisera marknaden och förhindra överhettning. Med detta förhindras inte konkurrensen och den för idrottsorganisationerna viktiga möjligheten att skaffa inkomster. Det är också i idrottsorganisationernas och tävlingsarrangörernas intresse att garantera största möjliga tillgång via televisionen till viktiga arrangemang.
I Europaparlamentet och framför allt i utskottet för kultur har man känt oro för utvecklingen av TVutbudet med tanke på barnen. En kraftfull medborgaropinion har också krävt åtgärder till skydd för minderåriga.
De tekniska anordningar som presenterats för filtrering av program är emellertid inte problemfria. Särskilt försiktig bör man vara inför inrättandet av något slags förhandscensur, som ändå inte skulle fungera. Därför behövs fortfarande fortsatta undersökningar i samarbete mellan kommissionen och myndigheterna i medlemsstaterna om olika regleringsmöjligheter.
Skyddet av de minderåriga bör i första hand genomföras på nationell nivå. Programutsändarna måste ta ansvar för skyddet av minderåriga.

Wolf
Betänkandet är i den form det föreligger i bästa fall en dålig kompromiss.
Det finns inte längre några instrument med vars hjälp man kan bemöta det fullständiga underkastandet under dess kommersialiserande av det som frambringats i kulturellt hänseende (kvoter); det kompromissystem som man uppfunnit för de nya tjänsterna, garantifonden, de oberoende producenterna och kriterierna som styr dem samt främjandet av den europeiska produktionen är beroende av alltför vaga utfästelser av kommissionen.
Där det gäller den ur kultur- och samhällspolitiskt hänseende avgörande innehållsproduktionen, börjar alltså informationssamhället med det allestädes närvarande exploateringstvångets seger över den kulturella mångfalden. Det är ett mycket dåligt omen för de steg som skall följa.
Trots det måste vi konstatera att även detta resultat är bättre än ingenting. Det innehåller åtminstone skydd för minderåriga och en garanti för överföring av viktiga sportevenemang...Vi har alltså nedlagt vår röst.
Betänkande (A4-0190/97) av Perry
Blak
De danska socialdemokraterna gläder sig åt, att Europas medborgare med sina klagomål till utskottet för framställningar bidragit till att få upp viktiga ämnen på EU: s föredragningslista. Bland annat är vi mycket glada över att djurtransporter och mänskliga rättigheter tagits upp i utskottet.
Det är samtidigt positivt att EU-medborgarna i stor omfattning också börjat vända sig till ombudsmannen, vilket har visat sig vara särskilt effektivt i handläggningen av ärendena.
Betänkande (A4-0183/97) av Díez de Rivera Icaza
Elliott
Herr ordförande, jag är glad över att Díez de Rivera Icazas betänkande har antagits, i synnerhet punkterna 29-31 om det mycket allvarliga problemet med flygplansbuller.
I egenskap av ledamot som representerar en av de största delarna av London som ligger nära Heathrow flygplats och som påverkas av bullret från flygplatsen, är jag verkligen mycket glad. Jag är ordförande för ett konsortium bestående av lokala kommunala myndigheter som oroar sig för bullerfrågan. Just nu pågår en offentlig förfrågan om att utvidga Heathrow flygplats till nästan dubbla storleken jämfört med idag. Bullerfrågan är i det sammanhanget mycket viktig.
Under årens lopp har Europeiska kommissionen gjort mycket för att skapa tystare flygplan men detta kommer att undermineras om vi tillåter ännu fler flygplan att flyga, i synnerhet om det inte sker på dagtid. På natten när det finns mycket lite andra ljud och människor försöker sova, skapar även det tystaste flygplanet mycket störande ljud. Det finns nya vetenskapliga bevis som säger att folkhälsan påverkas i hög grad av detta. Därför är jag glad att dessa punkter har antagits.

Caudron
Herr ordförande, ärade kollegor, kommissionen hade från början för avsikt att införa bestämmelser mot buller. Medveten om bullrets skadliga inverkan på miljoner européers hälsa tycktes den vilja vidta exakta, konkreta och kraftfulla åtgärder.
Idag verkar det som om vi måste nöja oss med en grönbok, som torde kunna bilda underlag för en bred debatt om buller - många om och men och lite resultat i slutändan. Detta är ytterst beklagligt. Jag anser att all offentlig debatt, hur nyttig den sedan än är, måste utmynna i tvingande bestämmelser. Vi kan inte längre acceptera att gemenskapspolitiken försummar bullerbekämpningspolitiken och det är jag säker på att kommissionen inser.
Vårt samhälle är bullrigt och det är myndigheternas sak att begränsa bullerkällorna, liksom deras ljudstyrka. Detta är ett folkhälsoproblem. Precis som föredraganden framhåller måste vi redan nu fastställa de främsta bullerkällorna, definiera mål och handlingslinjer, utarbeta gemensamma metoder för att beräkna och fastställa gemensamma kriterier för bullerexponering, innan en gemensam lagstiftning tas fram.
Europeiska unionen kan inte längre acceptera att 70 % av dess befolkning utsätts för oacceptabla ljudstörningar. Detta måste diskuteras och det är vi beredda att göra! Framför allt gäller det att vidta effektiva och snabba åtgärder vars enda syfte skall vara att skydda folkhälsan.
Jag vill avsluta genom att tacka Díez de Rivera för hennes ambitiösa och gedigna betänkande.

Porto
Man kan mycket väl förstå den oro som uttrycks i fråga om budgetförslaget, när medlemsstaterna i och med den enhetliga valutan inte längre kan påverka monetärt eller genom växelkurserna.
Men detta förslag blir mycket begränsat eftersom de nationella budgetunderskotten inte får överskrida 3 % av BNP - och då hoppas vi verkligen att Stabilitetspakten kvarstår - och det varken är lämpligt eller lätt att öka skattebördan.
Apropå detta har föredraganden Fourçans rätt när han pekar på nödvändigheten av en större harmonisering, särskilt vad gäller sparmedel och företagsvinster, genom att undvika skattedumping, som dessutom förvärrar den redan relativt övervägande förekomsten av skatt på arbete. Men å andra sidan kräver de minskade möjligheterna till medlemsstaternas påverkan på budgeten att EG: s budget, oavsett vad som påstås av olika befogenhetspersoner, överskrider 1, 27 % av BNI, varvid den särskilt kan ge ett större stöd till länder med stora strukturella eftersläpningar. Vi bör alltid ha en sträng budget, men vi kan inte tillåta att man på grund av kortsiktigt tänkande låter ett projekt på vilket framgången i vår gemensamma uppgift beror stjälpas.

Díez de Rivera Icaza
Den förkrossande omröstning som just gjorts i denna kammare till förmån för en lagstiftning mot buller, bekräftar det som uttrycks i mitt betänkande och även vad som sades under den intensiva debatten i måndags.
Det framstår klart att medborgarna kräver en tydlig lagstiftningspolitik i denna fråga, som fastställer mål och prioriterade åtgärdsmöjligheter för en minskning av den oacceptabla ljudnivån.
I bilaga 3 till mitt betänkande finns två brev från Juan Ramón Jiménez mot buller, enligt min uppfattning förtjusande, som manifesterade samma otålighet redan 1919...
På grund av allt detta tvivlar jag inte på att kommissionen, stärkt med denna röst, skall kunna ge det globala och samordnade svar vi alla begär.
Jag avslutar med att tacka för det samarbete jag haft med alla och särskilt med Graenitz, som visste att ersätta mig intill perfektion under min sjukdom.

Schörling
Betänkandet innehåller många bra tillägg och konkretiseringar till kommissionens angelägna grönbok om bullerbekämpning. Därför stöder vi betänkandet i slutomröstningen.
Däremot kan vi inte ge vårt stöd till punkterna E, 1, 11, 12, 15, 22, 23 och 30. Dessa punkter förespråkar en europeisk ramlagstiftning inom ett område som vi definitivt anser borde lyda under subsidiaritetsprincipen.
Betänkande (A4-0194/97) av Mezzaroma
Berthu
Herr ordförande, betänkandet om Europeiska monetära institutets årsrapport för 1996 konstaterar än en gång den svaga tillväxten i Europa och den oacceptabelt höga arbetslösheten, vilka båda fortsätter att belasta de offentliga och sociala finanserna som är i stor obalans. Inför denna situation försöker de flesta medlemsstater tyvärr att uppfylla konvergenskraven genom att höja skatterna istället för att reformera sin respektive förvaltning, vilket ytterligare bromsar tillväxten och riskerar att utsätta regeringarna för allvarliga politiska bakslag, i likhet med vad vi nyss sett i Frankrike.
På så vis åstadkommer man en paradox. Samtidigt som förberedandet av den gemensamma valutan enligt förespråkarna var tänkt att skapa tillfälle för en stramare offentlig förvaltning för att främja liberalisering och tillväxt visar den sig i själva verket utgöra en negativ spiral som drar ytterligare skatter till den offentliga sektorn.
Tyvärr är denna situation inte föremål för någon seriös analys. Regeringarna kommer att nöja sig med att tolka konvergenskraven som tendenser, vilket är detsamma som att lägga alla åtstramningskrav på is. Andra kräver att stabilitetspakten skall utökas med ett "sysselsättningskapitel ", som i det nuvarande Europa endast kommer att utgöra tom rekvisita. Att genomföra övergången till den gemensamma valutan under dessa villkor kan endast bädda för en svag och föga trovärdig euro, som snart kommer att skapa spänningar mellan deltagarna och omintetgöra de flesta av de på papperet emotsedda fördelarna med det valutamässiga samgåendet.
Man måste emellertid även fråga sig varför Europa idag tycks drabbas av förlamning. För min del kan jag se två orsaker därtill: å ena sidan strävar den europeiska stormaktspolitiken efter att ena allt, inbegripet valutan, genom att införa nya stelheter, å andra sidan - och det kan inte nog påpekas - har den illa förda globaliseringspolitiken mångfaldigat de arbetslösa och därmed underminerat förutsättningarna för att genomföra den gemensamma valutan. Det är i själva Bryssel Europas dödgrävare gömmer sig.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Då detta betänkande utgår från att Ekonomiska och monetära unionen förverkligas och ställer sig positivt till detta projekt, har vi lagt ned våra röster i slutomröstningen om betänkandet.
Om EMU skulle bli av, önskar vi givetvis att den demokratiska kontrollen av Europeiska centralbanken blir så stark som möjligt. Det lämpliga är dock att det är de nationella parlamenten som via sina ombud kan nå demokratisk kontroll över penningpolitiken.

Gallagher
De ekonomiska konvergenskriterierna är det viktigaste diskussionsämnet inom Europeiska unionen, men vid dagens slut måste ett politiskt beslut fattas. Guldomvärderingsdispyten och resultaten av valen i Frankrike får inte försena nästa fas av EMU. En försening på grund av att den franska regeringen inisterar på omförhandlingar eller översyn av Stabilitetspaktens bestämmelser skulle kunna förändra den politiska atmosfären och det skulle inte vara bra för Europa. Jag tror att det skulle resultera i instabilitet.
Denna kammare måste uppmana regeringscheferna att uttala sig klart och entydigt vid Amsterdamtoppmötet och insistera på att gå vidare som planerat mot en gemensam valuta den 1 januari 1999.
Europa har för mycket att förlora genom att inte uppfylla villkoren och ansatsen såsom de bestämdes i Maastricht. Fördelarna med EMU är uppenbara.
Betänkande (A4-0185/97) av Ettl
Ahlqvist, Theorin och Wibe
Då också detta betänkande utgår från att Ekonomiska och monetära unionen förverkligas och ställer sig positivt till detta projekt, har vi lagt ned våra röster i slutomröstningen om betänkandet.
Om EMU skulle bli av, önskar vi givetvis att Europeiska centralbanken blir så öppen som möjligt. Det är dock viktigt att betona att subsidiariteten måste få råda genom att de nationella parlamenten tillåts utöva demokratisk kontroll över sina egna respektive riksbanker så att penningpolitiken kan styras demokratiskt.

Ojala
Med hänsyn till hur funktionen hos EU: s monetära och ekonomiska union, EMU, monetära institutet, EMI och Europeiska centralbanken har bedömts, innehåller betänkandet positiva drag, som exempelvis synen på behovet av att utveckla en demokratisk kontroll för centralbanken.
En brist i betänkandet är att man nästan helt förbigår förstärkande åtgärder avseende sysselsättningen. Det är inte möjligt att enbart med penningpolitiska mekanismer sänka den nuvarande höga arbetslösheten, utan det krävs en aktiv finanspolitik eller med andra ord en mer effektiv användning av beskattningen och offentliga stödformer för att underbygga sysselsättningen. Också den stabilitets- och tillväxtpakt som planeras som komplement till EMU borde granskas ur detta sysselsättningsstärkande perspektiv.
I diskussionen om EU: s ekonomiska politik borde i synnerhet parlamentet betona bekämpandet av arbetslöshet och social utslagning. Det svaga sysselsättningsperspektivet märks också i de betänkanden som är uppe till behandling vid denna session.
På grund av dessa skäl röstade jag nej till att godkänna det nu aktuella betänkandet.
Betänkande (A4-0192/97) av Fourçans
Martinez
Herr ordförande, jag antar att vi måste bereda oss på att betala övertidsersättning till de europeiska kommissionsledamöterna så att de kan stanna kvar.
Från och med år 2002 kommer den gemensamma valutan att ta bort den finanspolitiska stötdämparen, det vill säga de "valutaslussar " med vars hjälp de olika ekonomierna kan jämnas ut. Det enda utjämningsinstrumentet kommer följaktligen att vara budgetinstrumentet och särskilt skatteinstrumentet. Men nu är det så att en gemensam valuta kommer att göra skillnaderna i skattetryck mellan staterna mer märkbara och främja utlokaliseringar.
Som bevis vill jag nämna vad som skett med de nationella rättigheterna - exempelvis i Spanien, där ett antal bolag flyttade till Bilbao från Madrid när Baskien sänkte sin bolagsskattesats. Samma sak skedde för övrigt i Frankrike - då gällde det fordonsskatten i departementet Marne. Enda sättet att undvika orättvisa exempelvis mellan inkomster från kapital som kan utlokaliseras och annat kapital är att ta fram en europeisk skattelagstiftning som lägger till minst ett femte kriterium och fastställer ett tak för det obligatoriska skatteuttaget i de femton länderna, ett tak som exempelvis kunde sättas runt 40 % av BNI. På så vis skulle alltför stora snedvridningar kunna undvikas.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Då också detta betänkandet utgår från att Ekonomiska och monetära unionen förverkligas och ställer sig positivt till detta projekt, har vi lagt ned våra röster i slutomröstningen om betänkandet.
Framför allt tar vi bestämt avstånd från punkt 15 i förslaget till betänkande. Där föreslås att " ett politiskt organ med betydande ekonomiska befogenheter" skall tillsättas för att bl.a. utarbeta en " verklig kombination av olika politiska och ekonomiska instrument liksom upprättandet av utjämningsmekanismer" . En sådan politisk centralisering kan vi omöjligt stödja.
I punkt 16 i förslaget till betänkande föreslås också att Europaparlamentet skall upprätta en " kommitté av ekonomiska rådgivare" . Det finns gott om erkända experter att konsultera som parlamentets ledamöter kan rådfråga utan att upprätta nya kommittéer och organ, som det tyvärr redan finns alltför mycket av inom EU: s institutioner.

Andersson, Hulthén, Lööw och Waidelich
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete med betänkandet. Vid omröstningen kunde vi dock inte ställa oss bakom punkterna 7 och 15. Punkt 7 innebär att helt subjektiva kriterier skulle ligga till grund för kontrollen av budgetdisciplinen. Ett realiserande av ett sådant förhållningssätt skulle allvarligt kunna hota stabiliteten i den gemensamma valutan och därmed också hota möjligheterna för tillväxt och sysselsättning. Vi menar att en gemensam valuta är av stor betydelse för tillväxt och sysselsättning, men detta kräver att de länder som ingår i valutasamarbetet också medverkar till en stark och stabil gemensam valuta.
I fråga om punkt 15 menar vi att föredragandens utgångspunkt om ett nytt politiskt organ i relation till EMU är vällovlig ur en synvinkel där det finns behov av att öka den demokratiska kontrollen. Vi menar dock att den modell som föreslås i punkt 15 inte kan anses tillfredsställa detta behov.

Berthu
Fourçans betänkande om samordning av finans- och skattepolitiken under det framtida gemensamma valutasystemet visar tydligt, om än oavsiktligt, i vilken återvändsgränd Europa har hamnat.
När länderna i framtiden ställs inför ekonomiska kriser kommer de nämligen att se sina nationella möjligheter att parera konjunktursvängningar kraftigt beskurna, samtidigt som det kommer att saknas ersättningsmedel på europeisk nivå. Risken blir alltså att obalanser fortplantar sig lättare. Är vår bedömning riktig innebär detta att Europeiska unionen går en period av allvarlig turbulens till mötes.
Låt oss reda ut detta. I alla handelsområden kan det inträffa att ett land drabbas av en specifik ekonomisk olycka, exempelvis en för landet mycket viktig industri som går i konkurs, svåra sociala problem osv... detta som ekonomerna kallar "asymmetrisk chock ". För att skydda sig förfogar länderna över olika vapen: valutapolitiken, växelkurspolitiken, finanspolitiken och så vidare.
Men under det framtida gemensamma valutasystemet kommer dessa nationella instrument att försvinna eller se sin effektivitet minska, de inhemska växelkurserna kommer inte längre att kunna justeras, utan till sin natur vara låsta, räntesatspolitiken kommer att vara enhetlig, det finanspolitiska handlingsutrymmet kommer att rymmas inom stabilitetspaktens snäva ramar, kraftiga skattehöjningar kommer inte att kunna genomföras, eftersom den gemensamma marknaden kommer att styra. Mer allmänt sett kommer den ekonomiska politiken att förbli samordnad och underordnad gemenskapsmålen i enlighet med artiklarna 102a och 103 i fördraget.
I ett fall som detta heter det i teorin att landet i obalans bör kunna få hjälp genom en europeisk centralbudget. Någon sådan existerar dock knappast idag och Fourçans betänkande erkänner för övrigt att det inom den närmaste framtiden är otänkbart att införa finans- och skattepolitisk federalism i Europa. Inte nog med att folkviljan motsätter sig det, även om ingen var emot det skulle en sådan omvälvning likafullt inte kunna genomföras med kort varsel, då den skulle kräva att våra länders viktigaste skattemässiga styrmedel harmoniserades och att det europeiska skatteuttaget ökade högst avsevärt.
Återvändsgränden är så mycket mer oroande som "asymmetriska chocker " knappast är ovanliga eller marginella fenomen - något som har förts fram här i parlamentet. Så snart vi har att göra med olika länder, samhällen, ekonomier utvecklas dessa enheter i själva verket aldrig på exakt parallellt sätt. Förbindelserna dem emellan präglas av ständiga "asymmetriska förskjutningar " som det fram till nu varit möjligt att mjukt parera med hjälp av växelkursjusteringar. Vi är därmed tillbaka till den avgörande frågeställningen: nyttan av olika valutor när man har olika folk.
Det visar sig slutligen att Europas länder under ideologernas tryck kastat sig huvudstupa in i det gemensamma valutaäventyret, utan att först kontrollera att alla villkor uppfyllts och att de verkligen förfogar över de nödvändiga tillhörande instrumenten. Vi har nu svårt att komma vidare.
Finns det någon utväg som gör att vi kan fortsätta med kursen inställd på ett påskyndat sammangående? Jag tror inte det. Skall vi fortsätta måste vi klart och tydligt föreslå medborgarna radikala grundlagsändringar som ingen egentligen önskar. Fourçans betänkande försöker å sin sida att ta upp möjligheten att på europeisk nivå upprätta "ett politiskt organ bestående av företrädare från alla medlemsstaterna, som skall stå under noggrann demokratisk kontroll " och som skulle få en roll som samordnare mellan de olika ländernas nationella ekonomiska politik.
Vi ser här hur den omtalade "europeiska ekonomiska regeringen " tar form och i den nuvarande sinnesförvirringen tjänstgör som livboj åt såväl högern som vänstern. Idén är tyvärr dödfödd, för om en sådan "regering " vill vara något mer än ett diskussionsforum måste den tilldelas viktiga och väl avgränsade befogenheter, som den bara kan få genom radikala grundlagsändringar, vilka man på hög nivå bedömt som omöjliga. Och där står vi.
Den enda lösningen består i att överge den gemensamma valutan och återgå till ett mer progressivt, förnuftigt och verklighetsförankrat tillvägagångssätt, exempelvis en gemensam valuta som används parallellt med de nationella valutorna och gradvis främjar medborgarnas tillvänjning.

Cardona
Det föreliggande betänkandet tar bland andra aspekter upp konsekvenserna på den skattepolitiska nivån av den gemensamma valutan. Ur den synvinkeln måste vi välkomna tydligheten och den konsekventa hållningen i dokumentet. Självklart behöver vi en enhetlig europeisk ekonomi, och förutom en monetär politik, också en gemensam skatte- och budgetpolitik.
Frågan som accentueras i detta betänkande är vem som ska fastställa målen och verkställa de skattepolitiska åtgärderna inom ramen för Europeiska unionen. För författaren till detta betänkande kan detta endast göras av Europas ekonomiska regering, företrädd av en person som är oberoende i förhållande till medlemsstaterna och med större befogenhet än unionens ordförandeskap. På denna regering skulle naturligtvis en europeisk politisk regering följa.
Med tanke på de tvivel som jag fortfarande hyser vad gäller den reella konvergensen hos ekonomierna i var och en av medlemsstaterna, kan jag inte dela de premisser och de förslag som betänkandet i fråga innehåller.
Att överge suveräniteten i skattehänseende är samma sak som att säga att de små medlemsstaterna och unionens yttersta randområden inte längre förfogar över ett viktigt instrument för att fånga upp investeringar, välfärd och skapande av företag och nya arbeten. Den obefintliga eller otillräckliga infrastrukturen, obefintliga investeringsattraktiva faktorer och den teknologiska eftersläpningen som ännu små och fattiga ekonomier i vissa medlemsstater lider av, kan bara överkommas genom att skattesuveräniteten upprätthålls. En enhetlig skattepolitik, just nu och i detta sammanhang, kommer att resultera i att bristen på konkurrenskraft fortsätter, både vad gäller den inre och den yttre marknaden.
Detta är en konsekvens som jag inte under de aktuella förhållandena kan acceptera, vilket innebär att jag inte kan rösta för innehållet i detta betänkande.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat ja till Fourçans betänkande.
De danska socialdemokraterna är ense med föredraganden om att det finns behov för en viss samordning av finans- och skattepolitiken i EU. Vi är också helt eniga med föredraganden om att skattefrihet och social dumpning i några medlemsstater utgör ett utomordentligt stort problem. Vi uppmanar härmed Irland och de övriga medlemsstater som är berörda att stoppa skattearrangemang som är fördelaktiga för företag men illojala gentemot övriga medlemsstater.
De danska socialdemokraterna går starkt in för ett omfattande utbyte av information och samordning av initiativ mellan medlemsstaterna. Först och främst för att främja sysselsättningen. Vi är emellertid inte eniga med föredraganden om att en god funktion för den ekonomiska och monetära unionen under den tredje fasen förutsätter ett nytt politiskt organ med betydande ekonomiska befogenheter. Vi anser att Ekofin-rådet är ett utmärkt och tillräckligt forum för det samarbete som behövs.

Lis Jensen
Folkbevægelsen mod EF-Unionen, som jag representerar, kan inte stödja detta betänkande. Eftersom förutsättningarna för att genomföra EMU inte föreligger, är det tydligt att EMU är ett politiskt projekt. En anpassning av finans- och skattepolitiken borde ha skett naturligt och före genomförandet, om det på något sätt skulle ha visat sig vara nödvändigt eller önskvärt. I stället vill man genomföra harmoniseringar bakvägen och därmed undergräva den sista delen av självständig ekonomisk politik i medlemsländerna.
När betänkandet hänvisar till asymmetriska chocker, så borde det automatiskt medföra bedömningar av de varningar som amerikanska ekonomer har lagt fram. Eftersom medlemsländernas arbetsmarknader inte är löneflexibla, kommer detta att medföra ett oproportionerligt stort tryck på den totala EMUpolitiken, om enskilda länder drabbas av svårigheter. Detta kommer att undergräva EMU: s trovärdighet och kommer att kunna kullkasta alla de påstådda fördelarna med en gemensam valuta och en harmoniserad finans- och skattepolitik.

Lindqvist
Betänkandet är motstridigt på flera punkter. I inledningen konstateras att den gemensamma valutan som sådan inte kommer att påverka skattepolitiken. Längre fram sägs tvärtom att skattekonkurrens och skattedumpning kommer att tvinga fram en " uppförandekodex" , dvs. länderna skall förbinda sig att inte genomföra en skattepolitik som strider mot " unionens intressen" , alternativt en skatteharmonisering. Man talar om gemensam beskattning på kapital, bolagsskatt samt gränshandel. Centern anser att skattepolitiken också i framtiden skall vara en nationell angelägenhet. Mot denna bakgrund har jag röstat nej till betänkandet.

Sandbæk och Bonde
JuniBevægelsen röstar emot Maastrichtfördragets monetära diktatur och har därför stött en rad ändringsförslag, som ger utrymme för fler ekonomiska instrument och sysselsättningshänsyn. Det betyder emellertid inte att vi kommer att medverka till att flytta ekonomisk-politiska instrument från medlemsländerna till EU.

Theonas
Inledandet av den tredje fasen av EMU betyder för deltagarna i den gemensamma valutan en vidare överföring av känsliga områden inom den ekonomiska politiken till EU och till det europeiska systemet av centralbanker. De stora ekonomiska intressenas ålägganden, de som fastställer de ekonomiska besluten i Bryssel, kommer på ett ännu starkare sätt, i enlighet med förordningarna i stabilitetspakten, att utgöra grunden för den gällande ekonomiska politiken. Den nationella regeringens uppfattning - såsom ansvarigt beslutsfattande organ för utövandet av den verkställande makten - kommer konkret att försvinna. Parallellt försvinner också varje konkret ansvar i dessa frågor från det nationella parlamentet.
Situationen är inte särskilt annorlunda för de "avvikande " länderna. Stärkandet av det multilaterala beskyddet, i kombination med intensiteten i påtryckningarna för en anpassning till konvergenskriterierna och undvikandet av de offentliga underskotten, fastslår varje begrepp om en nationell budgetpolitik såsom omöjligt.
Ju närmare tiden för inledandet av den tredje fasen kommer och ju mer de tekniska förberedelserna intensifieras, desto mer motbjudande verkar konstruktionen som vi förbereder. Det är inte en slump att rösterna av indignation höjs mer och mer på bekostnad av Maastricht, att man inför den ökande indignationen i de folkliga skikten, och från andra politiska krafter - förutom från kommunisterna - använder slagord om ett avståndstagande från EMU, såsom denna förutses i Maastrichtfördraget, och att man försöker försköna förordningarna i fråga, man talar om introduktionen av den sociala faktorn i konvergensen och man stödjer det faktum att det inte kan finnas någon utveckling enbart med nominella mål, utan stödåtgärder till arbetarna. Naturligtvis har man inte fram till nu föreslagit någon ändring av förordningarna i fråga i regeringskonferensen som i dessa dagar avslutade sina arbeten, inte heller bestrider man ett djupare innehåll och en djupare logik i Maastrichtfördraget.
Uppriktigheten i vår inställning till ett förkastande av Maastricht bevisas uppenbarligen idag.
Det bevisas att jakten på de nominella konvergenskriterierna inte kan ge lösningar på arbetskraftens och samhällets problem. Den kan bara öka dem vilket för övrigt verkligheten lär oss. Vi anser inte att det existerar dellösningar - som de som föredraganden föreslår - genom några begränsningar för medlemsstaternas bemötande av exceptionella omständigheter eller genom möjligheten av tillfälliga avvikelser från indikatorerna i Maastrichtfördraget och stabilitetspakten, eller genom någon samordning inom skattepolitikens ramar, i den stund då varje begrepp om en oberoende ekonomisk politik grundad på egenart och på val som görs av folken och regeringarna i medlemsstaterna konkret har avskaffats. Vi är helt oeniga med föredragandens förslag om en slags "ekonomisk superregering ". Den institutionella konstruktionen inom EU har inget behov av nya politiska organ, eller av ett stöd från informationsmakterna i Europaparlamentet. Detta är åtgärder som inte syftar till något annat än att försköna bilden av EU och att förleda medborgarnas bekymmer från den konkreta övergången av den ekonomiska och politiska makten till ett fåtal byråkrater som inte tillåter någon insyn, som inte kan kontrolleras och som är otillgängliga för medborgarnas sak.
Enligt vår åsikt kan bara ett fullständigt förkastande av den institutionella ramen för EMU, av den hårda monetära politiken som krävs, i kombination med ett samtidigt godkännande av en annan uppfattning av utvecklingen som skulle sammanlänka en ekonomisk impuls med en förbättring av arbetskraftens situation och en utvidgning av deras erövringar, utgöra en grund för en bättre framtid. Det folkliga budskapet som innefattar de nyligen hållna franska valen, folkens växande indignation, arbetarrörelsens och fackföreningsrörelsens fortsatta kamp kan öppna vägen för ett sammanstörtande av Maastrichtfördraget och EMU och för en utveckling som grundar sig på människan och hennes behov.
Betänkande (A4-0164/97) av Randzio-Plath
Martinez
Herr ordförande, man har velat harmonisera mervärdesskatten och resultatet är som Randzio-Plath själv erkänner en katastrof. Det handlar om en normativ katastrof där en föregiven komplexitet fått ersätta enkelhet, med över 130 undantagsbestämmelser, 66 möjliga alternativ, utöver de olika bestämmelserna för fastställande av beskattningsorten.
Det handlar också om en budgetmässig katastrof som orsakas av skattefusk, då den slopade gränskontrollen lett till att skattefusk genom falsk adress i de båda länderna som bedriver handel naturligtvis har mångdubblats. Den enda lösningen man i det läget kan hitta är att förvärra saken ytterligare genom uppbörd av moms i ursprungslandet, något som skulle kräva ett clearingförfarande på makroekonomisk grund, på grundval av BNI.
Ursäkta mig, herr ordförande, men när man vet vad revisionsrätten säger om beräkningen av BNI i Grekland eller Portugal kan man få en uppfattning om vilka tvister som skulle uppstå mellan länderna. Den enda lösningen är även här densamma som den som krävs på det finanspolitiska området: med regeringskonferensens hjälp måste ett nytt konvergenskrav ställas upp.
Även här krävs en total harmonisering med ett tak för det obligatoriska skatteuttaget och kanske, om jag var proeuropeisk - vilket inte är fallet - borde man försöka överväga valfrihet när det gäller lägst beskattade geografiska väg, en möjlighet som redan innehas av de rika och av kapitalet, eftersom de som har inkomst av kapital kan sköta sin "normativa shopping " i Europa och ta sig till det ställe där de beskattas lägst, en möjlighet som löntagare saknar. Herr ordförande, ni inser nog varför Europa framför allt stöttas av de rika.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Vi anser att det överhuvudtaget inte behövs någon harmonisering av mervärdesskatten för att få den inre marknaden att fungera, eftersom mervärdesskatten inte berör inhemska respektive importerade varors konkurrens gentemot varandra.
Vi tar också bestämt avstånd från de två förslag som föreligger på punkt 19 i förslaget till betänkande. Vi anser att enhällighetsprincipen skall gälla inom ministerrådet i samtliga skattefrågor. Majoritetsbeslut inom frågor som rör indirekt skatt kan absolut inte heller komma på fråga i ministerrådet. För den svenska statsbudgeten är mervärdesskatten av avgörande betydelse; Sverige är ett av de länder i EU som har den högsta mervärdesskatten. Vi kan omöjligt gå med på att överföra beslutanderätten över en för oss så avgörande fråga till ministerrådet.

Andersson, Hulthén, Lööw och Waidelich
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomfört betänkande. Vi kunde vid omröstningen inte ställa oss bakom punkt 19 om majoritetsbeslut på skatteområdet. Vi menar att rådet också i fortsättningen huvudsakligen skall behandla skattefrågorna enligt principen om enhällighetsbeslut. Vi menar dock att gemensamma miniminormer vad avser kapital, bolags- och miljöskatter bör utformas, samt att beslut i rådet om dessa områden bör tas enligt principen om kvalificerad majoritet.

Berthu
Herr ordförande, Randzio-Plaths betänkande om det gemensamma momssystem som kommissionen konstruerat ger hoppet åter till alla som tror det vara möjligt att stoppa vissa befängda projekts framfart i Europa.
Det nya momssystem som läggs fram för oss grundas på beskattning av varor och tjänster i ursprungslandet (och inte som idag i destinationslandet) och behandlar alla gemenskapens länder som en enda hemmamarknad där skattesatser, skatteobjekt och alla andra bestämmelser skall harmoniseras. Systemet innebär (och det är väl också huvudsyftet) att medlemsstaterna förlorar sitt självbestämmande i beslut om en för dem avgörande tillgång - eftersom mervärdesskatten står för exempelvis hälften av den franska budgetens skatteintäkter. Detta minskade självbestämmande skulle märkas på skattesatserna som skulle behöva harmoniseras oavsett nationella behov, för att inte tala om förödande utlokaliseringar, och på fördelningen av skatteintäkter som den enskilda medlemsstaten inte längre skulle kontrollera. Det skulle bli nödvändigt att använda sig av en mycket klumpig europeisk fördelningsmekanism, som inte grundar sig på reella varu- eller tjänsteflöden, utan på statistiska uppgifter om ländernas BNP.
Det gläder oss att utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik i ett anfall av realism anser att det "inte är lämpligt " att införa det nya systemet och "uppmanar kommissionen att lägga ner all sin energi på att förbättra det nuvarande systemet ". Det är sant att de ställningstaganden emot förslaget som gjorts i flera medlemsländer bidragit till denna realism.
Sant är också att realismen har sina brister. Exempelvis avslutas resolutionen med ett krav på att skattefrågor i ministerrådet skall avgöras genom majoritetsbeslut istället för enhälliga beslut. En sådan bestämmelse skulle få katastrofala följder, eftersom den skulle ta bort det enda effektiva hindret för kommissionens federalistiska aktivism.
Ett annat exempel: parlamentets uppmaning till förbättring av det nuvarande systemet sträcker sig inte till att nämna varför detta system haltar och missbrukas på bred front. Alla vet redan varför - för att tillfredsställa den heliga dogmen om avskaffande av de inre gränserna slopades tullkontrollen och ersattes med frivilliga tulldeklarationer. Det är vår uppfattning att man, om man verkligen bemödat sig, hade kunnat hitta ett mellanting mellan bevarandet av vissa föråldrade formaliteter och slopandet av all kontroll, som kunnat tillfredsställa såväl skattesystemets krav på säkerhet som företagens legitima krav på förenkling.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för Randzio-Plaths betänkande i dess helhet, men röstat emot betänkandets förslag om att beräkning av moms för företagsköp skall ske enligt ursprungsprincipen, att det skall ske en differentiering av momssatserna på EU-nivå, och att det skall införas majoritetsbeslut i skattefrågor i rådet.
De danska socialdemokraterna går in för en viss samordning av skatte- och avgiftspolitiken på EU-nivå, men vill bibehålla kompetensen på nationell nivå för avgörande om större momsfrågor av väsentlig betydelse. Vid beslut i avgiftsfrågor i rådet bör medlemsstaterna fortfarande inte kunna tvingas mot sin vilja. Det bör sålunda t.ex. vara upp till varje enskild medlemsstat att avgöra frågan om momsens storlek och eventuell differentiering.

Lindqvist
Kommissionen föreslår att ett helt gemensamt momssystem införs före år 1999, där alla transaktioner skall beskattas i ursprungslandet och inte, som i dag, i konsumtionslandet. Fem olika lagförslag planeras från kommissionen för att genomföra det gemensamma momssystemet. Utskottet stöder i princip förslaget, men anser att det går för fort.
Förslaget skulle innebära helt harmoniserade, dvs. gemensamma skattesatser, vilket skulle innebära väldiga förändringar och för Sveriges del minskade skatteintäkter. Skattepolitiken skall i huvudsak vara en nationell fråga. Jag har därför röstat nej till betänkandet.

Theonas
Samtidigt som jag förklarar min negativa röst till betänkandet angående ett gemensamt momssystem, skulle jag vilja påpeka följande:
Det är sant att det gällande provisoriska momssystemet skapar en viss skadeverkan och försvårar hanteringen av bedrägeri och ickebetalning av skatt. Där måste emellertid förändringsåtgärderna koncentreras. Vi såg dock inte att krafter lades ned på att bekämpa korruptionen, på effektiva aktioner från skatte- och revisionsmyndigheter, på att slå ned på skattefusk och betalning av utestående moms. Inte heller finns det en debatt angående en nolltillämpning eller en tillämpning av en minskad koefficient för en rad varor och tjänster på en bred konsumentmarknad, som ett medel till stöd för köpkraften i de folkliga skikten och en minskning av konsekvenserna av den politiska åtstramningen som följer.
Vi samtycker inte till förslaget om ersättning efter principen om destinationslandet i stället för principen om ursprungslandet för uppbörden av momsen. Detta skulle för många stater leda till inkomstbortfall med enorma konsekvenser. För övrigt anser vi att det är logiskt att momsen, såsom en skatt som tynger ned konsumtionen, måste krävas och återlämnas till den stat där konsumtionen äger rum. Vissa kommer naturligtvis att hävda att principen om ursprungslandet åtföljs av godkännandet av ett kompensationssystem (clearing). Vi tror emellertid att på det här sättet kommer systemet att bli mycket mer komplicerat och dessutom kommer det inte att ge några garantier om tillämpningen av principen för skatteneutraliteten.
En av de grundläggande faktorerna i det av kommissionen utredda gemensamma momssystemet, och en viktig förenkling, anses vara ett enhetligt beskattningsutrymme för företagsskatterna. Detta utgör, enligt vår åsikt, samtidigt också en reglering av frågor som avser direkt beskattning och särskilt en begränsning av rätten att undvika dubbel beskattning av inkomsten och som har skrivits under av medlemsstaterna i Europeiska unionen och som grundar sig på OECD: s modell för dubbelbeskattningsavtal. Mer konkret utgör det en begränsning av artikel 5 i modellen enligt ovan som det refererades till i tillämpningen av begreppet "definitiv ordning ".
Vi samtycker inte till någon åtgärd som ökar momskoefficienten, antingen som ett medel för att öka skatteintäkterna eller som ett kompensationsmedel för intäktsbortfallet från åtgärder som minskar arbetsgivaravgifterna. Tvärtom anser vi det nödvändigt att minska koefficienten i vissa fall, såsom ett stödmedel till den ekonomiska verksamheten och följaktligen till sysselsättningen på områdena i fråga, såsom till exempel i företag i intensivt arbete eller i små- och medelstora företag.
Enligt vår åsikt kan inte en grundläggande del av skatteintäkterna längre utgöras av progressiv direkt beskattning. Varje åtgärd som skulle ha som resultat att tynga ned konsumtionen utgör ett medel för en ytterligare plundring av folkets inkomster och kringgår den grundläggande karaktär som måste finnas i ett skattesystem, dvs. ett bidrag till en omfördelning av inkomsterna.

Ordföranden
Jag förklarar härmed omröstningen för avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.15 och återupptogs kl. 15.00.)

Telekommunikationer och ONP
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0171/97) av Read från parlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets beslut (C4-0185/97-95/0207(COD)) om samtrafik inom telekommunikation i syfte att säkerställa samhällsomfattande tjänster och samverkan genom tillämpning av principerna om tillhandahållande av öppna nät (ONP).

Read
Fru ordförande, jag är glad över att kunna uppmana församlingen att godkänna den gemensamma texten. Trots att den ser mycket kort ut blev den färdig efter många timmars tålmodiga diskussioner och förhandlingar.
Jag vill särskilt att ni uppmärksammar de frågor där vi nådde en överenskommelse. De är finansiering av allmänna tjänster, studien om inrättandet av en europeisk regleringsmyndighet, överenskommelse om reglering av gränsöverskridande tvister, frågan om nummerräckvidden för abonnenter, frågan om insyn, basen för sammankopplingskostnader och stöd till nya leverantörer som försöker komma in på marknaden. Jag vet att kommissionsledamoten kommer att vilja kommentera de två framställningarna som rör nummerräckvidden och stödet till parlamentets ställningstagande i den första behandlingen av direktivet om rösttelefoni och även frågan om vem direktivet skall tillämpas på. Jag hoppas att kommissionsledamoten kommer att kunna ta upp detta i sitt svar.
Jag vill uppmärksamma församlingen på att det inte finns någon representant för rådet här och att det förs in i protokollet. Följande redogörelse som gäller nummerräckvidden gjordes av rådet vid förlikningsmötet: "Rådet skall noggrant beakta och ta hänsyn till kommissionsledamotens yttrande ". Jag vet att de kollegor som har följt frågan i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik förstår att många frågor kan behandlas mer korrekt i olika direktiv och vi ser fram emot kommissionens förslag om en genomgång och översyn av telekommunikationslagstiftningen under 1999.
När det gäller sammankopplingar, som är en väsentlig del av skapandet av den inre marknaden och liberaliseringsprogrammet, är det parlamentets och dess personals förtjänst och tack vare rådets och kommissionens samarbete som vi har en väl genomtänkt, samstämmig, och jag hoppas även en effektiv, lagstiftning. Jag skulle också vilja tacka mina kollegor som har givit mig mycket stöd i det här arbetet. Jag uppmanar parlamentet att godkänna den gemensamma texten.

Fischler
Fru ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Först vill jag lyckönska alla dem som bidragit till att förlikningen kunnat föras till ett framgångsrikt slut, särskilt herr Imbeni, Europaparlamentets vice ordförande och medordförande i förlikningskommittén, minister Jorritsma, medordförande i förlikningskommittén, parlamentsledamoten von Wogau som ordförande för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik samt er, fru Read, som föredragande.
Detta direktiv är en viktig beståndsdel i den nya konkurrensorienterade telekommunikationssektorn. Nya marknadsaktörer kommer inom ramen för ett tydligt och stabilt regelverk att kunna nå befintliga slutanvändare på en grundval som gynnar tilltagande investeringar och tillväxt på telekommarknaden. Organisationer med marknadsdominerande ställning kommer att vara tvungna att erbjuda nya marknadsaktörer tillträde och samtrafik på öppna, rimliga och icke diskriminerande villkor.
Detta direktiv kommer också att säkerställa samtrafik och samverkan mellan telenät och teletjänster, så att den allmänna tillgängligheten till telekommunikationstjänster kan garanteras för användarna i hela unionen. Förlikningskommitténs resultat är mycket tillfredsställande, och på Europaparlamentets enträgna begäran har betydande förbättringar av den gemensamma ståndpunkten företagits på vissa nyckelområden; för det första vad beträffar en undersökning av fördelarna med en europeisk regleringsmyndighet, för det andra finansieringen av de samhällsomfattande tjänsterna, för det tredje vad beträffar gränsöverskridande tvistelösning, för det fjärde kostnadsberäkning och kostnadsorienterade priser, för det femte rimliga priser för nummerportabilitet och, för det sjätte, kommissionens rekommendationer beträffande utvecklingen av en verklig europeisk marknad.
Som en del av den kompromiss som till slut uppnåddes av förlikningskommittén och i klargörande syfte, avger kommissionen ytterligare två förklaringar till protokollet om det slutliga godkännandet av samtrafiksdirektivet; för det första en förklaring till artikel 7.1: Kommissionen bekräftar att artikel 7.1 i direktivet om samtrafik skall tillämpas på alla organisationer som driver de allmänt tillgängliga telenäten och/eller tillhandahåller allmänt tillgängliga teletjänster som anges i bilaga I delarna 1 och 2 och vilka anmälts av nationella regleringsmyndigeter som organisationer med betydande inflytande på marknaden, och enbart på dessa organisationer.
Den andra förklaringen som framfördes av kommissionen gäller det reviderade direktivet om öppna nättaltelefoni. Kommissionen har förbundit sig att i princip acceptera ändringsförslag 25 till direktivet om samtrafik i sitt yttrande till Europaparlamentets ändringar i andra behandlingen. Den kommer emellertid att noggrant granska genomförandet av de fastställda bestämmelserna och särskilt den bestämmelse som föreskriver att användaren skall få det nya numret utan kostnad.
Sammanfattningsvis välkomnar kommissionen förlikningskommitténs resultat som förbättrar den gemensamma ståndpunkten och tar hänsyn till Europaparlamentets viktiga ändringsförslag i andrabehandlingen. I den slutliga texten förstärks den dimension i direktivet som betonar gemenskapen, och konsumentskyddet förbättras. Därför rekommenderar kommissionen parlamentet eftertryckligt att godkänna förlikningskommitténs kompromisstext, så att detta viktiga direktiv definitivt kan antas.

Read
Fru ordförande, kan jag tacka kommissionsledamoten och bara ställa en fråga om en liten punkt i hans presentation?
I kommissionens förklaring till artikel 7.1 som han läste utelämnas den sista meningen i den engelska översättningen. Det är en mycket viktig mening eftersom den rör organisationer som nationella regleringsmyndigheter har meddelat har betydande makt på marknaden. Det här är den del som inte kom med i den engelska översättningen: "och endast på dessa organisationer ".
Det är en mycket avgörande mening. Kan kommissionsledamoten försäkra mig om att den kommer att föras in i protokollet eftersom den finns i det betänkande som vi kom överens om vid förlikningen? Det kan bara ha varit översättningen som försvann.

Fischler
Fru ordförande! För enkelhetens skull återger jag den gällande engelska ordalydelsen på kommissionens förklaring, så blir det inga problem med översättningen:
" Kommissionen bekräftar att artikel 7.1 i sammankopplingsdirektivet skall tillämpas på alla organisationer som är verksamma inom offentliga telekommunikationsnät och/eller offentliga telekommunikationstjänster i enlighet med del 1 och 2 i bilaga I, och som nationella regleringsmyndigheter har meddelat har betydande makt på marknaden, och endast på dessa organisationer."

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Produktion och saluföring av honung
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0191/97) av Lulling för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om allmänna tillämpningsregler (KOM(96)0596 - C4-0031/97-96/0282(CNS)) för åtgärder som syftar till att förbättra villkoren för produktion och saluföring av honung inom gemenskapen.

Lulling
Fru ordförande! Den 20 januari 1995 antog detta parlament enhälligt mitt betänkande om de europeiska biodlarnas svåra situation och föreslog direkta stödåtgärder för att säkra biodlingen i våra medlemsländer.
Vid den tidpunkten hade vi skarpt kritiserat kommissionens halvhjärtade diskussionsunderlag från år 1994 såsom otillräckligt och framlagt konkreta förslag bl a om en pollineringspremie och kompensationsstöd för inkomstbortfall som beror på att det saknas en gemenskapspreferens. Nästan exakt två år senare rådfrågades vi med anledning av ett kommissionsförslag, där man ignorerar våra förslag och bekymmer och åter bara planerar halvhjärtade punktåtgärder syftande till att förbättra villkoren för produktion och saluföring av honung inom EU på grundval av nationella program. Dessa program skall bara till hälften finansieras av EU. För detta skall 15 millioner ecu avsättas i EU-budgeten, varav den största delen - 11, 6 millioner - skall tillfalla bekämpningen av sjukdomar hos bin.
Herr kommissionär Fischler, vi är besvikna, för att inte säga förgrymmade, över en så stor brist på förståelse för de yrkesverksamma och deltidsverksamma biodlarna och de allvarliga följder för jordbruket och naturhushållningen som uppstår då det inte odlas tillräckligt med bin för att säkerställa den så ekologiskt och ekonomiskt viktiga pollineringen.
Kommissionen kan och får inte ignorera att biodlingens utveckling är rent katastrofal i många regioner. Jag tillåter mig att illustrera detta med siffror hämtade från mitt eget land Luxemburg. Inom loppet av ett år - från 1995 till 1996 - har antalet bisamhällen minskat med 10 %. Nästan hälften av alla biodlare är över 60 år. Endast 4, 75 % är yngre än 30 år, och detta trots talrika och påhittiga bemödanden från Luxemburgs landsförbund för biodling, som, liksom sina kollegor i många andra regioner med vilka jag som föredragande har kontakt, är flitiga som bin.
Den kortsynthet som kännetecknar dem som säger nej till att avsätta 65 miljoner ecu i gemenskapsbudgeten - ungefär så mycket skulle våra förslag till direkthjälp gå på - är i det närmaste kriminell om man betänker att bina med sina pollineringsprestationer bibehåller mer än 80 000 olika växtarter, och att förlusten av den vilda växtligheten också skulle leda till att många arter av insekter, fåglar och små däggdjur, som är hänvisade till denna växtlighet för sin föda och sitt livsrum, skulle försvinna.
Sedan 1985, d v s sedan 12 år tillbaka, är tyvärr detta parlament en ensam ropare i EU-byråkratins öken, vilken visserligen kan finna sig i försnillandet av 60 miljarder ecu, men vill göra gällande för oss att EU: s budget skulle rämna i sina fogar om 65 miljoner ecu avsattes för bibehållandet av biodling, varvid binas ekonomiska bidrag till jordbruket faktiskt ligger på över 5 miljarder och troligen mer än så. Så kan och så får det inte fortsätta, herr kommissionär!
Vi har därför ändrat och kompletterat kommissionens halvhjärtade förslag. Vi vill ha en pollineringspremie, vi vill ha kompensationsbidrag för inkomstbortfall, men vi vill även att biodlingen inlemmas i systemet för kompensationsbidrag i förordningen om förbättring av jordbruksstrukturens effektivitet. Vi har ingenting emot nationella program som syftar till förbättring av villkoren för produktion och saluförande av biodlingsprodukter, men vi begär för detta att finansieringen sker uteslutande med gemenskapsmedel. För att förhindra en snedvridning av konkurrensen genom den så mycket billigare importhonungen, kräver vi gemensamma normer för saluförandet av gemenskaps- och importhonung eftersom konsumenten måste lägga märke till vad han köper.
De som har hand om vår budget har tyvärr inte stött oss i sitt yttrande. Denna kortsynthet vad avser dessa belopp som ju faktiskt inte är annat än peanuts och kattskit i EU-budgeten, kan jordbruksutskottet inte leva upp till.
Vi vill inte ha någon marknadsordning efter gammalt mönster, men vi vill ha de ovan nämnda direktåtgärderna, som är desto mer brådskande som trycket på den europeiska biodlaren ytterligare förstärkts i och med öppnandet av honungsmarknaden som en följd av GATT-avtalet.
Vi riktar därför en enträgen vädjan till kommissionen, och även till ministerrådet, att samtycka till våra förslag. Liksom bina är även vi, herr kommissionär, i grund och botten fridsamma. Men då man provocerar dem så sticks de, och med oss är det likadant. Och det kan göra mycket ont! Och så får jag hoppas att kommissionen och rådet låter binas livsstil bli en förebild för dem. Bina är produktiva, samarbetsvilliga, förnuftiga, pålitliga, generösa och kloka. Och även om rådet och kommissionen ännu inte liksom bina klokt regeras av en kvinna, borde de dock betänka att bidrottningens makt inte ligger i gadden, utan på att bina går under om de inte arbetar för varandra och med varandra. Också detta borde för er och oss vara en lärdom.
Vi i jordbruksutskottet har inte kunnat försona oss med det otillständiga förslaget från budgetutskottet, som inskränker redan halvhjärtade åtgärder till 5 år, lika litet som med försöket att klassificera utgifterna som icke-obligatoriska.
(Applåder)

Rehder
Högt ärade herr kommissionär! Ni måste faktiskt stå ut med detta stick från vår europeiska bidrottning, för hon har ju inte fel. I första hand är det ett bra budskap att den europeiska skattebetalaren vill ställa 15 miljoner ecu till förfogande per år för en sak där pengarna är väl anlagda och där man med ringa kostnad kan åstadkomma stor nytta genom att exempelvis kampen mot varroakvalster kan fortsätta och man därmed kan komma åt ett av de största problemen med den europeiska biodlingen. Dessa pengar sipprar inte bort, och dessa pengar är inte heller bedrägerimottagliga. Sköldlöss är nämligen inte några europeiska bin, och kan inte orsaka någon liknande katastrof.
Men jag skulle enträget vilja be er och Europeiska kommissionen att ta ännu ett steg vilket borde ha tagits för länge sedan. Den ärade förre talaren gjorde mycket tydligt klart att det handlar om att äntligen på lämpligt sätt honorera den ekologiska tjänst som biodlingen gör Europa, och därav min önskan att ta fasta på det som redan finns i ett av Europas randområden, på Kanarieöarna, nämligen en premie per bikupa. Och jag tycker att det som är möjligt på Kanarieöarna också måste vara möjligt inom det övriga Europa även om naturligtvis den hittillsvarande motiveringen för denna särskilda premie på Kanarieöarna, nämligen att det här handlar om ett ur klimatsynpunkt särdeles svårt område, är litet svårare att inse.
Jag får alltså å det hjärtligaste be er ansluta er till dessa sedan länge nödvändiga, självklara och blygsamma krav. De utgör ett bidrag till de ekologiska tjänsterna och ett steg framåt för det europeiska jordbruket.
(Applåder)

Filippi
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag var inte säker på om jag skulle gå in i debatten eller inte idag eftersom Lulling var så duktig och effektiv i sitt försvar av betänkandet och jag inte ville förstöra det arbete som gjorts. Men eftersom Italien är en av de största honungsproducenterna med sina 1 350 000 bikupor, så tyckte jag att det var min plikt att stödja de krav som min kollega har framfört, framför allt när det gäller ekonomin, eftersom det är det som är det viktiga när det gäller att slå in på de vägar som redan så klart har beskrivits.
I det här sammanhanget vill jag bara stryka under - i detta parlament, denna institution, där man talar mycket om landsbygdens utveckling och en utveckling i överensstämmelse med miljöns krav - att denna sektor, även om den ur kvantitativ synpunkt är tämligen marginell, kan lämna ett bidrag i rätt riktning.
Lulling påminde oss om strukturen inom denna sektor i hans eget land. I Italien blir de aktiva inom denna sektor allt äldre, men det förekommer också att yngre personer blir intresserade och de kopplar samman denna sektor med agroturismen, dvs. ett jordbruk där intäkterna söks i en hel serie olika verksamheter, bland annat biodlingen. Men dessa ungdomar behöver hjälp, framför allt i bergsområdena. Hur hjälpen skall kanaliseras och se ut vet vi: kampen mot varro(a??)kvalster, pollineringsproblemet, problemen i samband med den tekniska utvecklingen i branschen.
Jag uppmanar parlamentet att stödja kraven från Lulling och jag uppmanar kommissionen att reagera positivt.

González Álvarez
Fru ordförande, mycket kan sägas under en minut, men vi stöder de ändringsförslag Lulling presenterar.
Under 1994 föredrog jag ett yttrande om jordbruket för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och jag tror på samma sätt att denna sektor har ekonomiska och miljömässiga motsättningar, det finns nästan en halv miljon biodlare av vilka 13 000 är professionella, Spanien, tillsammans med Italien, Grekland och Portugal är de största biodlarländerna, och 90 % av pollineringen sköts av bina, som bearbetar fler än 80 000 plantarter. Om det inte funnes bin skulle fler än 20 000 plantarter försvinna. Europa måste således stödja denna sektor.
Vi stöder Lulling fullt ut i det hon säger om biodlarnas svårigheter. Jag bor i ett område med nedgång inom industri och jordbruk, och biodlarverksamheten är en verksamhet som kompletterar andra verksamheter i nedgång och till stor del hjälper producenterna. Vi stöder därför denna pollineringspremie, där det finns hjälp till utbildning, hjälp till biodlarförbunden och också, varför inte, den som stöder honungskonsumtionen, som, vilket jag tror alla instämmer i, är mycket hälsosam.

Macartney
Fru ordförande, om ni ursäktar uttrycket är Lullings betänkande utan tvekan "kalas " och vi kommer att ge det allt vårt stöd. Flera ledamöter har redan förklarat hur viktigt biodling är i olika delar av EU. En av de frågor där Lulling har varit till särskilt stor hjälp gäller de skillnader i förutsättningar som finns mellan olika delar av EU. I nordliga trakter som Skottland och Skandinavien skiljer sig antalet timmar dagsljus och antalet soltimmar mycket från förhållandena i söder. Detsamma gäller solens värme, vilket innebär att skillnader i klimat måste ingå i bestämmelsen om socker när det gäller honung i vissa fall.
Jag har en eller två frågor som jag vill ta upp och som jag tror är av betydelse. För det första stödjer jag absolut den tanke om en jämt fördelad finansiering från EU: s sida som Lulling lägger fram. Finansieringen skall delas med medlemsstaternas regeringar. Det finns stor oro kring ökningen av sjukdomen varroatos som kan drabba och få katastrofala följder för bisamhällena i olika delar av Europa.
I Skottland är vi för tillfället immuna mot den sjukdomen, men vi har sett följderna på andra håll. Det är mycket viktigt att alla åtgärder vidtas för att förebygga spridning. Jag hoppas att den nyligen valda brittiska regeringen till slut kommer att inrätta ett biinspektorat i Skottland som är ett av de få områden i Europa som inte har ett inspektorat för det ändamålet.
I stort sett välkomnar jag Lullings ändringsförslag men jag vill ge kommissionsledamoten ett råd. Om han har för avsikt att förkasta något av dessa ändringsförslag föreslår jag att han tar på sig skyddshandskar. Annars kommer han att bli stucken av parlamentet!

Martinez
Fru ordförande, det har nu gått två år - jag vill minnas att det var i januari 1995 - sedan parlamentet enhälligt uttalade sig till förmån för ett pollineringsbidrag och kommissionären för ett kompensationsstöd för inkomstbortfall, som beror på att det saknas en gemenskapspreferens. Men trots enhälligheten talade vi för döva öron. Av outgrundliga skäl tycker inte Europeiska kommissionen om bin. Europeiska kommissionen tycker inte om europeisk honung, den föredrar kinesisk honung. Kanske finns det någon maoistisk lobbygrupp i Europeiska kommissionen, vad vet jag. Hur det nu är producerar vi endast 123 000 ton honung. Med en världsproduktion på 1-1, 2 miljoner ton borde vi väl ändå ha råd att skydda våra biodlare.
Vad ni nu erbjuder oss är en låtsaslösning, en allmosa, ja en ynka smula: 15 miljoner ecu som skall samfinansieras med 50 %, en slags förgiftad gåva, eftersom ni kan säga: "där ser ni, vi gjorde något för saluföringen och för kvaliteten ". För ett land som mitt blir det ungefär 15 miljoner franc som skall delas mellan 3 000 yrkesbiodlare och ett antal mångsysslare, med andra ord småsummor.
Vi är alla medvetna om problemen och Astrid Lulling har många gånger betonat hur viktig sektorn är. Problemet med varroakvalster, problemet med resistens mot de medel som används, problemet med fusk - detta tas inte upp - med ris- och majssirap som används som foder, så att bina tillverkar oäkta honung med hjälp av denna sirap, problemet med tullkontroll vid införsel till Europeiska gemenskapen, i Frankrikes fall problemet med den enligt ett dekret från 1996 så kallade biologiska honungen - men honung är per definition en biologisk produkt och nu hämtar man alltså från Mongoliet pseudobiologisk honung B, problemet med importen från Kina, Mexico, Latinamerika, av skäl vi inte kan förstå, till en världskurs på 12-13 franc per kilo, medan produktionskostnaden i Frankrike ligger på 14-15 franc per kilo. Därtill, ärade kommissionsledamot, har vi problemet med märkning, eftersom honungen borde märkas så att man vet om den kommer från Mongoliet eller Kina eller om den kommer från Kanarieöarna, Alperna eller min egen hemtrakt Languedoc-Roussillon.
Slutligen har vi det mer övergripande problemet med växtarternas fortbestånd och rentav självaste livets fortbestånd. Jag skall inte citera Einsteins uttalande om att mänskligheten har små möjligheter att överleva om bina skulle försvinna. Jag kommer från ett land där vi prydde den kejserliga manteln med bin som ett tecken på makt. Av det skälet är ni en gåta för mig, ärade kommissionsledamot. Jag förstår inte varför ni inte tycker om bin.

Colino Salamanca
Fru ordförande, jag vill gratulera Lulling för hennes betänkande, i linje med vad vi uttryckte när vi debatterade det reflektionsdokument som kommissionen presenterade för oss och också i linje med vad Böge presenterade för längesedan, när vi arbetade fram det första betänkandet om honungssektorn.
Med anledning av detta får jag känslan av att, på samma sätt som andra talare redan sagt, kommissionens betänkande ligger ganska långt från förväntningarna och önskningarna i detta parlament. Det är sant att dokumentet och förslaget till förordning går i rätt riktning, men jag tror att man, på ett knussligt sätt, hamnat mycket långt från förväntningarna. Detta avser särskilt två frågor som redan upprepats, och dessa är, med anledning av situationen på honungsmarknaden inom gemenskapen, den absoluta bristen inom gemenskapen och den bristande regleringen, frågorna avseende pollineringspremier och eventuella skadeståndspremier för biodlarnas inkomstförluster. Dessa frågor är så viktiga just beroende på de enorma skillnaderna mellan de kostnader vi har inom gemenskapen och kostnaderna i andra länder. Det är därför jag personligen stöder Lullings förslag om ett försök att betänka denna möjlighet till hjälp.
För det andra skulle jag vilja upprepa behovet av att de nationella program som kommissionen presenterar eller de som går på förslag från kommissionen hur som helst tillämpas med tillräcklig flexibilitet för att samla ihop de olika insatserna, de olika verkligheterna i de olika producentländerna inom själva Europeiska unionen. Jag anser att vi borde vara tillräckligt flexibla för att acceptera i grunden annorlunda förhållanden vad gäller försörjning och underhåll av bisamhällena, underhåll av uppställningsplatser, den annorlunda tekniska kommersiella hanteringen, stödet till det transhumana, d.v.s. att vi borde vara tillräckligt flexibla i dessa nationella program så att hjälpen kan tas emot.
Jag tror också att man borde göra en ansträngning utifrån kommersiell synpunkt och vad gäller stöd till produkten honung (genom marknadsundersökningar, undersökning av nya marknader, beskrivning, specialpublikationer, djurnäring, dietik, o.s.v.), på ett sådant sätt att dessa program gör det möjligt att åtminstone omfatta de faktiska förhållandena i de olika länder där honung produceras i hjärtat av Europeiska unionen.

Keppelhof-Wiechert
Fru ordförande, herr kommissionär! Det är tämligen osannolikt att bin och honung kan ge upphov till några rubriker i de europeiska medierna. Vem bryr sig egentligen om att det går finansiellt dåligt för de yrkesmässigt verksamma eller deltidsverksamma biodlarna? Vem bryr sig väl om att utvecklingen av biodling är katastrofal i flera regioner? Vem bryr sig väl om att biodlarna knappast har någon som efterträder dem i deras yrke? Vem vet egentligen om att det behövs ett tillräckligt antal bisamhällen för att säkra det för ekologin och ekonomin så värdefulla pollineringsarbetet?
Tillverkningen av honung är så litet kostnadskrävande i tredje länder att den europeiska odlaren utsätts för allt starkare tryck. Kommissionen vill bara gå med på ett finansiellt stöd på 15 miljoner ecu. Den största delen, 11, 6 miljoner, skall gå till bekämpningen av varroakvalster. Jag skulle, liksom föredraganden, vilja uppmana kommissionen att integrera denna åtgärd i EU: s veterinärpolitik. Också finansieringen borde övertas av denna.
Kommissionens förslag är, sett från utskottets för jordbruk och landsbygdens utveckling synvinkel, halvhjärtat. Utskottet har förespråkat en pollineringspremie, kompensationsbidrag för inkomstbortfall men även att biodlingen skall inbegripas i det kompensationssystem som omfattas av förordningen om förbättring av jordbruksstrukturens effektivitet.
Honung likställs med orätt med industriella produkter. Ändå är honung ett naturligt livsmedel, som kommer på konsumenternas bord utan vidare bearbetning. Det handlar om en fullvärdig jordbruksprodukt. Vi behöver inom EU en helhetssyn så att även lönsamheten för denna sektor garanteras.
Den så kallade myndige förbrukaren i Europa, kommissionär Fischler, skulle genom införandet av gemensamma försäljningsvillkor för gemenskaps- och importhonung kunna hjälpa till att genom sitt inköpsbeteende styra denna marknad. Konsumenten måste med exakthet kunna ta reda på vad han köper. Därför talar jag för en glasklar märkning av produkterna.
Låt mig bara få lägga till följande: Jag har inte klätt på mig en så vacker biklänning idag som fru Lulling. Men som ni väl vet har de tyska lantkvinnornas förbund biet som sitt emblem, och de tyska lantkvinnorna har också alla biets egenskaper. Jag tror att inte att heller vi är särskilt spektakulära. Men kanske temat "bin och honung " i alla fall kommer att vara det i framtiden.
(Häcklande) Ni kan få bli medlem hos oss, herr Kindermann!
(Applåder)
Funk
Käre herr kommissionär, fru ordförande! Först vill jag betyga föredraganden, fru Lulling, min aktning som idag genom sin envishet får kröna födelseögonblicket med en ny bi-klänning. För jag är av den åsikten att det utan hennes envishet överhuvudtaget inte skulle kommit till någon diskussion om bin idag.
Och jag anser att man av vad som hittills sagts egentligen endast kan dra den slutsatsen att man måste föra bin på tal, eftersom det annars inte kan bli något av bihållningen. Det som inte förs på tal, utvecklas inte heller vidare. Bin värderas efter vad de levererar ifråga om honung och vax, och det är alldeles för litet. Det bidrag som bin lämnar för naturhushållningen, för fåglarna, för pollineringen av våra odlade växter, för frukt, bär och oljeväxter kan inte värderas högt nog. Själv är jag rapsodlare, och jag gläder mig varje år som biodlaren kommer och ställer upp sina bikupor utmed mina rapsfält, för om han inte kom eller om bina inte skulle flyga omkring, skulle förmodligen min rapsskörd endast vara hälften så stor som den nu är, därför det då bara skulle vara de vilda insekterna som satte igång den nödvändiga processen.
Av den anledningen borde vi sätta större värde på denna följdeffekt för naturhushållningen, och vi borde framför allt politiskt uppvärdera bihållningen. Och då behöver vi naturligtvis inte enbart gamla biodlare med erfarenhet, utan vi behöver även unga människor som kan entusiasmera sig för biodlandet. Vi blir alla äldre. Gamla biodlare har en enorm erfarenhet. Det är jättebra, att ha mycket livserfarenhet, men om inga unga människor kommer efter och ägnar sig åt detta yrke, då dör biodlingen ut som yrke. Därför måste vi stötta hela systemet - bin, honung, vax och allt som därtill hör - samt också biets positiva följdeffekter.
Bin gör en stor nytta som inte enbart kan uttryckas i reda pengar.

Fischler
Fru ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Jag vill tacka alla er som hållit ett brandtal för bin, och då särskilt föredraganden, fru Lulling, för hennes noggranna granskning av kommissionens förslag och för de förslag till nya studier som kommit från henne.
Redan 1994 framlade kommissionen i sitt diskussionsunderlag om biodlingens situation i Europa förslag om prioriterade åtgärder som syftar till förbättring av honungsproduktionen och saluförandet av honung. Dessa åtgärder omfattar bekämpningen av varroakvalster, rationaliseringen av flytt av bisamhällen, teknisk hjälp samt främjandet av honungsanalyser. Det gläder mig att höra att parlamentet stöder kommissionen på dessa punkter. Jag kan naturligtvis förstå att många av er vill gå längre och gärna skulle göra mer, men tyvärr är spelrummet för detta alltför begränsat.
Vi kommer dock säkert att kunna hitta en gemensam grundval för införandet av ett tillfredsställande, passande system till stöd för denna sektor. Därför har jag uppmärksamt läst igenom parlamentets yttrande och granskat alla rekommendationer med ett konstruktivt sinnelag. Tyvärr måste jag också säga att de flesta av dessa rekommendationer av följande, för mig tvingande orsaker, inte låter sig förverkligas till fullo. Tillåt mig att i korthet lägga fram dessa orsaker.
Ändringsförslag 1 som beträffar de institutionella aspekterna, kan inte accepteras i sin nuvarande form, eftersom det inte framställer någon rättslig grund och av den anledningen inte kan nämnas i en referensanteckning. Ändringsförslag 1 kan emellertid accepteras som grund för övervägande så att därmed hänsyn tas till den gemensamma förklaringen (om införande av finansiella bestämmelser i rättsakter) av den 1 mars 1995. Ändringsförslag 8 om aspekter på kommittéförfarandet måste förkastas, eftersom en grund till övervägande skall tjäna till att begrunda en motsvarande bestämmelse i en rättsakt och eftersom det i detta fall inte finns någon artikel som refererar till detta i rättsaktens bestämmelser.
Genom ändringsförslagen 5, 11 och 12 krävs en större flexibilitet med avseende på de nationella programmen och de prioriterade åtgärderna. Kommissionen skulle kunna acceptera motiveringen till dessa ändringsförslag och underrätta rådet om detta. Visserligen är den nuvarande formen inte tillåten därför att den går längre än de föreslagna prioriterade åtgärderna. I ändringsförslag 4 krävs att åtgärden som syftar till bekämpning av varroakvalster skall överföras till det veterinärrättsliga området. Detta kan inte godtas av den anledningen att det här inte handlar om en utrotningsåtgärd. Åtgärden skall ju hjälpa biodlarna att bära den ökning i produktionskostnaderna som orsakats av bekämpningen av varroakvalster.
I ändringsförslag 6, 13 och 19 föreslås att ytterligare åtgärder skall inrättas i framtiden på grundval av regelbundet genomförda strukturstudier beträffande sektorn och prisbildningen. Dessa förslag kan inte godkännas, eftersom med detta förslag samfinansieringen av de nationella programmen skulle knytas till villkoret att studierna måste genomföras före godkännandet av programmen.
I förslag 14 fastställs att ett komplicerat system skall inrättas för fastläggande av maximala riktvärden för samfinansieringen för varje medlemsstat. I förslag 15 skall den föreslagna texten ändras, trots att den innehåller föreskrifter om ett enkelt och ofta tillämpat hushållstekniskt förfarande. Därför kan jag inte heller acceptera dessa båda förslag.
Förslag 16 kan jag däremot godkänna. Det bidrar egentligen bara till att förtydliga den föreslagna texten. Förslag 17, som gäller strukturpolitiska aspekter, kan inte godkännas därför att det skulle försvåra kontrollen av strukturprogrammens tillämpning och kunna leda till dubbla utbetalningar. Till de förslag genom vilka nya artiklar skall införas, skulle jag vilja göra följande anmärkningar:
I förslagen 2, 9 och 10 fastställs att en pollineringspremie och ett kompensationsbidrag för inkomstbortfall skall införas på gemenskapsnivå. Dessa ändringar kan inte accepteras, därför att det inte förefaller lämpligt att införa ett globalt system för inkomstbidrag och premier med tanke på situationen för denna sektor i sin helhet i Europeiska unionen. Kommissionen skall likväl fortsätta att stödja noggranna studier rörande sektorns ekonomiska situation.
I ändringsförslagen 3 och 7 krävs försäljningsvillkor för honung. Den lämpliga ramen för detta erbjuds av det gällande direktivet om honung som just nu, inom ramen för den planerade förenklingen, granskas av parlamentet tillsammans med en rad andra direktiv på livsmedelsområdet. Förslagen 20 och 21, som föreskriver en utvidgning av systemet för kompensationsbidrag till lantbruksföretag i bergsområden till att gälla även för andra djurarter, kräver en ingående granskning inom ramen för rådets strukturpolitiska förordningar. Jag kan därför inte överta dessa punkter i föreliggande förslag. Vi skall emellertid granska det ytterligare.
I förslag 18 framhävs att tillämpningsföreskrifter inte endast är nödvändiga för kontrollåtgärderna utan även för artiklarna 1, 2 och 3 i rådets förordning. Jag föredrar texten i sin nuvarande form, eftersom tillämpningsbestämmelserna för kontrollåtgärder är särskilt viktiga, inte minst därför att rådets förordning inte innehåller några särskilda kontrollföreskrifter. Givetvis kan jag godkänna ändringsförslag 22.
Kommissionen är övertygad om att antagandet av denna förordning likväl representerar ett viktig erkännande av sektorn och kommer att bidra till en positiv utveckling.

Lulling
Fru ordförande, efter allt vad herr kommissionären sagt till oss godkänner han två ändringsförslag! Det är förslag där vi säger att man naturligtvis också måste ta hänsyn till biodlarna, de kooperativa förbunden och branschorganisationerna, och att den berömda rapport som kommissionen skall framlägga inte bara måste läggas fram för rådet utan även för parlamentet. Allt det andra har kommissionären brutit staven över med argument som vi naturligtvis kommer att studera ännu en gång i jordbruksutskottet, men som egentligen inte är några, eftersom det visst är möjligt att ta fasta på våra krav. Vi har dock gjort exakta förslag.
Detta i synnerhet då det gäller att inbegripa biodlingen i strukturdirektivet. Jag hann inte med att förklara alltihop under mina fem minuter, men herr kommissionären skall ändå göra klart för mig varför man i artikel 19 i förordningen inte kan uttryck att bikupor har lika stort värde som får eller getter, och att man därför mycket väl kan ta med bikupor i strukturdirektivet. Där har ni ju texten. Det är i alla fall inte första gången som vi i Europeiska gemenskapen i samband med en viss förordning också ändrar saker ur andra förordningar, eller också kan väl ni lägga fram ett förslag om ni anser att detta inte är juridiskt eller förvaltningstekniskt korrekt! Ni kan i alla fall inte påstå att det inte går! Det går visst, det är bara viljan att göra det som saknas! En pollineringspremie kan man också införa.
Ni kan väl ändå inte inbilla mig att det inte finns några rättsliga grunder för detta! Visst kostar det något, men det går i alla fall att göra. Jag kan inte finna mig i att ni säger att ni vill granska olika förslag och undersöka saken en gång till. Ni undersöker tills ni undersökt ihjäl er och det inte finns någon biodlare kvar i gemenskapen. Vi undersöker nu sedan 1985, och jag anser att vi vet tillräckligt. Man kan säkert fördjupa studierna ytterligare och förbättra statistiken, men var och en som befattar sig med problemet vet att klockan verkligen är fem i tolv, om inte fem över tolv, då det gäller att rädda biodlingen i Europeiska gemenskapen så som alla kollegorna föreslagit här!
Jag är inte överens med era så kallade argument och jag kan också säga er att vi inte accepterar det och att vi alltså...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Ordföranden
Lulling, jag kan inte låta er fortsätta. Ni har vår fulla förståelse här i parlamentet, även ordförandeskapets, men jag råder inte över talartiderna och ber er att ha förståelse för detta.
Ni har varit med för länge för att inte känna till att detta är ett väldigt speciellt parlament, med mycket begränsade talartider.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Sommartid
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A4-0180/97) från utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0169/97-96/0082(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets åttonde direktiv om bestämmelser beträffande sommartid (Föredragande: Belleré).

Belleré
Fru ordförande, mina damer och herrar, kommissionär Kinnock! När jag fick uppdraget av utskottet för transport och turism att utarbeta ett betänkande till förslaget till ett åttonde direktiv om reglerna för sommartid, så anande jag inte att denna fråga skulle väcka ett sådant intresse i den allmänna opinionen i Europa. Ett intresse som bland annat en fransk tidning visade med rubriken " Belleré mot Juppé" .
Som jag redan har sagt i mitt anförande vid förstabehandlingen så instämmer jag med slutsatserna i kommissionens förslag, dvs. att en harmonisering av start- och slutdatum för sommartiden skulle var bra för den inre marknaden och underlätta för viktiga sektorer som transporter och telekommunikationer. Men vi vet också att detta argument kan utnyttjas för att stödja olika åsikter, beroende på varje medlemsstats speciella erfarenheter, och jag har därför dragit den slutsatsen att beslutet om man vill tillämpa sommartiden eller inte måste fattas av varje enskild medlemsstat. Jag är fast övertygad om att en överväldigande majoritet av medborgarna är positiva till att bibehålla sommartiden, eftersom en extra timmas ljus är till fördel för alla slags verksamheter, från idrott och rekreation till turism, framför allt i södra Europa, där dagarna är kortare.
Men vi måste också ta hänsyn till de fall när tillämpningen av sommartid, framför allt i länderna i norra Europa, medför andra effekter, eller där den inte medför de fördelar som den gör i andra medlemsstater. Jag uppehöll mig energibesparingen, som för vissa medlemsstater är blygsam. För andra medlemsstater, som t.ex. Italien som inte är självförsörjande när det gäller energi, medförde tillämpningen av sommartid under förra året en besparing som uppskattats till 900 miljoner kWh, vilket är mer än 0, 4 procent av den nationella förbrukningen.
Jag berörde också hälsoproblemen, dvs. det faktum att förändringar i dygnsrytmen vid övergången från vinter- till sommartid och vice versa medförde mätbara effekter i form av små sömnrubbningar, men detta är utan tvekan övergående och försumbara effekter. När det gäller trafiksäkerheten är det helt klart att sunda förnuftet säger oss att det finns ett samband mellan bättre ljusförhållanden och en bättre trafiksäkerhet, men vi behöver flera objektiva data från samtliga medlemsstater för att kunna genomföra en undersökning av detta. Jag avslutade min första föredragning med att applådera kommissionens initiativ till detta betänkande, eftersom det innebär ett viktigt bidrag när det gäller att bedöma effekterna av sommartiden, men jag hävdade att det var varje medlemsstats sak att själv fatta beslut i frågan.
I sitt svar visade kommissionen och rådet i sin gemensamma ståndpunkt att man tog avstånd från de åsikter som Europaparlamentet framförde i sina tre ändringsförslag, framför allt de som hänvisade till principen om subsidiaritet, och motiverade sin hållning med att accepterandet av dessa ändringsförslag inte skulle göra införandet av sommartid som sådan obligatoriskt och med det faktum att ändringsförslagen måste anses strida mot harmoniseringsmålet, vilket är direktivets huvudsyfte. I det här sammanhanget borde det vara kommissionens och rådets skyldighet att förklara för kammaren hur de värderar subsidiariteten, om de anser att man från fall till fall, godtyckligt, kan offra den och införa obligatoriska villkor vars effekter, på gott och ont, drabbar de europeiska medborgarna.
Jag tänker dröja mig kvar vid denna fråga, eftersom Europa och de värden som vi vill hävda inte kan påtvingas medborgarna, utan måste spridas genom dialog, kompromisser och respekt för mångfalden. Medborgarna måste komma närmare Europa, och inte bara utsättas för dess påbud, och Europa måste - tillåt mig säga detta - komma närmare medborgarna. Samtidigt som jag är positiv till att sommartiden tillämpas och att start- och slutdatum harmoniseras, vill jag ännu en gång uppmana kommissionen och rådet att utarbeta en detaljerad rapport om effekterna av sommartidens tillämpning med hjälp av experter inom de olika berörda sektorerna och med hjälp av nationella experter från de olika medlemsstaterna, att hävda subsidiaritetsprincipen och varje enskild stats behörighet, och att bättre beakta Europaparlamentets åsikter, eftersom detta är åsikterna hos en fritt vald församling som uttrycker de europeiska medborgarnas vilja.

Waidelich
Fru ordförande! Till att börja med vill jag å den socialdemokratiska gruppens vägnar yrka bifall till den gemensamma ståndpunkten beträffande sommartid.
Vi har här tidigare hört flera goda argument för sommartid från föredraganden, men vad detta handlar om är en harmonisering av start- och slutdatum för sommartid. Vi anser det vara bra, eftersom det minskar krångel, inte minst inom transportsektorn, och underlättar den fria rörligheten för EU: s medborgare samt för varor och tjänster. En majoritet av EU: s medborgare, över 80 procent, är också för att bevara sommartiden. Det understryker ytterligare det kloka i att nu stödja och godkänna den gemensamma ståndpunkten. Jag vill därför ännu en gång yrka bifall till den.

Donnay
Fru ordförande, ärade kollegor, under första behandlingen av förslaget till åttonde direktiv hade jag tillfälle att låta medlemmarna i utskottet för transport och turism ta del av min uppfattning i denna viktiga fråga - sommartid.
Idag är det bara att glädja sig åt den gemensamma ståndpunkt som fastställts av rådet inför antagandet av en rättsakt om harmonisering och jag uppmanar alla ledamöter att godkänna det förslag till rekommendation som lagts fram av Spalato Belleré.
Det var på Frankrikes initiativ som start- och slutdatumen för sommartid i början av 80-talet harmoniserades på gemenskapsnivå, så snart sommartid hade införts av alla medlemsstater. Som ni kanske minns syftade denna ordning till att undanröja alla eventuella hinder för den fria rörligheten för personer, varor och tjänster.
Det gläder mig att konstatera att start- och slutdatumen för sommartid sedan förra året är helt enhetliga. I hela Europeiska unionen sker hädanefter övergången till sommartid den sista söndagen i mars och återgången till vintertid i slutet av oktober.
Eftersom jag är ordförande för ett franskt gränstraktsdepartement, departementet Nord, stöder jag helhjärtat antagandet av det åttonde direktivet som ligger helt i linje med femton års regleringar till förmån för en harmonisering. Mitt departement har en 37 mil lång gemensam gräns till Belgien. Hur skulle en tidsskillnad under dessa villkor påverka vardagslivet för de invånare som lever på båda sidor gränsen, främst arbetare och skolungdomar? Samma situation råder för övrigt i alla franska gränsområden.
Detta lokala exempel visar tydligt att en eventuell omorganisering av systemet med nödvändighet måste bygga på en överenskommelse och en samordning av alla unionens medlemsstater. I och med antagandet av detta åttonde direktiv kommer detta också att ske, åtminstone fram till år 2001.

Wijsenbeek
Fru ordförande, först av allt vill jag gratulera er till er strålande framgång i valet, då ni med stor majoritet blev vald i er valkrets, som gränsar till Spanien och där det höll på att uppstå en tidsskillnad mellan detta land och ert.
Förvisso ställer jag mig bakom subsidiaritetsprincipen, så länge tidsskillnaden mellan ett land och dess grannland inte överstiger en timme. Men tidsskillnaden mellan Storbritannien och Irland å ena sidan och mellan Finland och Grekland å andra sidan är två timmar.
Icke desto mindre går livet vidare och solen fortsätter att skina. Denna tidsförskjutning mellan två länder är faktiskt inte så allvarlig, om bara alla medlemsstater byter tid samtidigt. Vi är äntligen i mål. Det är bara att glädja sig åt Bellerés utmärkta förslag och åt hans betänkande och stödja dem, samtidigt som det är lite beklagligt att det skulle dröja så länge innan kommissionen kunde fastställa gemensamma datum för sommartidens början och slut.
Skulle vi för övrigt inte kunna tänka oss en kompromiss för att inte störa de franska kvinnornas och barnens ömtåliga rytm?

Kinnock, Neil
Fru ordförande, jag skulle i likhet med Wijsenbeek vilja gratulera er till att ni på ett fantastiskt sätt valts in i nationalförsamlingen. Det enda problemet är att medaljens baksida i det här fallet är att det här är er sista dag som ordförande för den här församlingen.
Jag är säker på att mina kollegor i kommissionen håller med mig om att det franska parlamentets vinst är Europaparlamentets förlust. Europa kommer dock inte på något sätt att förlora, eftersom vi är övertygade om att ni kommer att behålla er kraft och framåtriktade målmedvetenhet i alla roller. Jag önskar er personligen och på alla mina kollegors vägnar all glädje och lycka till som representant för er valkrets i nationalförsamlingen.
Fru ordförande, jag är tacksam över att Belleré och hans kollegor har gjort ett grundligt och snabbt arbete. Jag välkomnar naturligtvis deras förslag till godkännande av den gemensamma ståndpunkten om sommartidsåtgärder inom Europeiska unionen. Församlingen vet att transportföretagen inväntar de nya direktiven för att kunna fastställa tidtabeller för transporttjänster och många andra sektorer vars verksamhet påverkas av datumen för sommartidsperioden är angelägna om att beslut fattas om slutgiltiga åtgärder.
I sin rekommendation kommenterar Belleré effekterna av sommartiden i unionens nuvarande och framtida medlemsstater. I många fall har förstärkningar redan gjorts av kommissionen och ledamöter av den här församlingen. I väntan på den kommande utvidgningen av unionen har de flesta europeiska länderna, både inom och utanför unionen, infört ett sommartidssystem som överensstämmer med gemenskapsdirektivet. Vårt förslag har skickats till alla berörda länder och avsaknaden av negativa reaktioner verkar tyda på att harmoniseringen av sommartidsperioden är allmänt accepterad.
Kommissionen betonar betydelsen för gemenskapen av att vidta nödvändiga åtgärder för att harmonisera sommartidsperioden och på så sätt avlägsna hinder för fri rörlighet för varor och människor. I enlighet med förslaget i Bellerés rekommendation är vi beredda att lyssna till de som hävdar att de olika aspekterna och situationerna i medlemsstaterna måste analyseras grundligt. Kommissionen kommer därför att ta hänsyn till yttranden från nationella experter och representanter för berörda ekonomiska och sociala grupper, och lämna en rapport till parlamentet och rådet under 1999. Jag tror att det är vad församlingen önskar och jag är mycket glad att kunna ge det löftet idag.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Kombitransporter av varor
Ordföranden
Nästa punkt är betänkande (A4-0130/97) av Stockmann för utskottet för transport och turism om förslag till rådets förordning (KOM(96)0335 - C4-0028/97-96/0207(SYN)) om beviljande av ekonomiskt stöd till åtgärder för att främja kombitransporter av varor.

Stockmann
Herr ordförande, herr kommissionär! Att kombitransporterna inte kommer att behandlas här kort före midnatt som avsågs är bra då detta i alla fall är en av de frågor som, strax före tolv, alltså strax före midnatt, bär på en förhoppning om en på lång sikt hållbar rörlighet.
Vi transportpolitiker har alltid skrivit denna fråga med stor bokstav i våra anföranden, större än den in själva verket varit. Men vi skriver den med stor bokstav, därför att vi av kombitransporten av varor förväntar oss en kombination av de enskilda transportsättens fördelar och en omfördelning av den snabbt tilltagande varuströmmen till mer miljövänliga transportslag. Denna klyfta mellan vad som är och vad som bör vara, mellan en statistiskt gripbar och förutsägbar utveckling av transporterna å ena sidan och våra transportpolitiska insikter å den andra, har man velat förminska med hjälp av det gamla och nu med det nya PACT-programmet. Åtminstone har det gamla programmets 22, 7 miljoner ecu under perioden 1992-1996, väl använda i projekt som gällt 16 internationella transportleder, gett impulser till en ökad efterfrågan. Det nu föreliggande förslaget om beviljande av gemenskapsstöd för åtgärder som syftar till att främja kombitransporter av varor kommer att baseras på en förordning och ställa 53 miljoner ecu till förfogande under en tidsrymd på 6 år. Det är fortfarande för litet enligt min åsikt, men åtminstone ett steg och en viljeyttring i rätt riktning.
Transportutskottet välkomnar det faktum att det nya PACT-programmet ställer direkta åtgärder i förgrunden. Nyskapande åtgärder, om det nu är investeringar i intermodal transportutrustning, i omlastningsutrustning eller i tillträde till infrastruktur för järnväg och inre vattenvägar, är förnuftiga och viktiga. De borde emellertid främjas regressivt, d v s endast under tre år. Vi vill inte ha något kontinuerligt stöd. Det kommersiella utnyttjandet av nya tekniker, dessförinnan testade i europeiska forskningsprogram, och åtgärder för förbättring av logistiken och utbildningen av personal ger löfte om stödprogrammets framtidsorientering. Transportutskottet har vid sin genomgång av lagstiftningsförslaget lagt särskild vikt vid följande fyra aspekter då det gäller villkoren för beviljandet av stödmedel.
För det första måste det också handla om att det europeiska nätet för kombitransport av varor byggs ut ytterligare. Då det gäller riktlinjerna för de transeuropeiska näten konstaterar vi att näten för de enskilda transportsätten och för kombitransporter, som visserligen vart och ett för sig är förnuftigt anlagda men som inte är förbundna med varandra, utgör en försummad möjlighet för de intermodala transporterna. Kommissionens funderingar då det gäller att inrätta freight freeways kompenserar inte helt dessa försummelser. De PACT-projekt som tjänar till att överbrygga befintliga luckor i nätet borde därför ha prioritet.
För det andra har man redan inom ramen för det gamla programmet främjat projekt med tre transportleder till icke EU-länder. Också det nya programmet skall vara öppet för projekt som främjar trafiken med Östeuropa. Med tanke på den i politiskt hänseende önskade utvidgningen av Europeiska unionen till att omfatta en del östeuropeiska stater, anser vi det redan nu nödvändigt att vidta åtgärder för en omfördelning av den förväntade ökningen av varuströmmarna från Östeuropa till kombitransporter.
Vi borde årligen avsätta ytterligare 4 miljoner ecu för projekt av detta slag, eller åtminstone ha en ny och koncentrerad diskussion om detta om två år. Rätta åtgärder i nuvarande läge hjälper till spara in framtida utgifter.
För det tredje låter sig PACT-projekt med de central- och östeuropeiska länderna på ett meningsfullt sätt kombineras med Phare-projekt som syftar till att skapa den nödvändiga infrastrukturen. Liknande synergieffekter vore tänkbara med sammanhållningsfonden. Vi väntar därför på en strukturerad dialog inom kommissionen inom ramen för arbetsgruppen "Intermodal transport " i syfte att uppnå möjliga synergi- eller kompletteringseffekter mellan alla fonder och program som kan komma i fråga.
Säkert är det riktigt att skilja pilotprojekten inom ramen för PACT från forskningsprojekten. Men ändå, vi önskar oss ett visst anslag för att kunna ta särskild hänsyn till sådana projekt som tillämpar forskningsresultat, i synnerhet på telematik- och logistikområdena, ty här kommer de största effekterna att åstadkommas.
Till slut vill jag göra ännu ett påpekande. Den som betraktar kombitransport som en av de till buds stående möjligheterna till lösning på våra nuvarande trafikproblem, måste önska sig en kombination av alla politiska åtgärder som kan främja den. Därför behöver vi, förutom detta fina stödprogram, en politisk viljeansträngning som syftar till en förbättring av de ordningspolitiska ramvillkoren, om det nu gäller kontroll av körtid och tid avsatt för vila eller genomförandet av de externa kostnader som vi just börjat diskutera om.
Vårt sätt att handskas med kombitransport, eller i vidare mening med den intermodala transporten, kommer att visa om vi transportpolitiker är och förblir politiskt handlingsdugliga inför de nuvarande och framtida utmaningarna.

Sindal
Herr ordförande, herr kommissionär och bästa föredragande, det är svårt att komma efter en föredragande som på ett lysande sätt har beskrivit vad det handlar om, men jag vill nu lovorda betänkandet. Jag vill också lovorda kommissionen för ett gott arbete, och jag hoppas också att jag kan komma att få tillfälle att prisa rådet för att de fattat denna utsträckta hand, denna hjälp från parlamentet och kommissionen - hjälp med att få kombinerade transporter till en del av vårt transportmönster. Jag är ense med föredraganden om att kommissionens meddelande saknar lite upplägg för det politiska genomförandet, men jag är säker på att med parlamentets hjälp skall vi säkert komma fram till det.
När detta är sagt, skall det sägas att det å andra sidan är tillfredsställande, att försöket från 1992 nu ser ut att utvecklas till ett egentligt program. Programmets syfte är som sagt att förvalta EU: s transportresurser på bästa möjliga sätt med hänsyn till kraven på miljöskydd, men transportvanorna ändras inte genom marknadskrafternas egen insats. Därför är programmets syfte mycket centralt i vår rörelse mot en hållbar utveckling. Det var så lätt att använda lastbilen, den gång då det var gott om tid och plats på landsvägen. Nu när vi har principen just in time och en våldsamt ökande transport, konfronteras vi med uppgiften: hur skall vi garantera en förnuftig utveckling? Hur överför vi nuvarande potentiella trafik från landsväg till mer miljövänliga transportsätt som järnväg, inre vattenvägar, sjötransporter? Mitt svar är ganska enkelt: med käpp och morot. Vi skall ändra beteendet inom transportområdet. Vi skall räkna in transportens alla omkostnader i överensstämmelse med rättvis och effektiv prissättning. Vi skall genomföra regler för gränsöverskridande transporter, kör- och vilotider, och så skall vi till sist, men inte minst, komma i håg Östeuropa. Jag vill uttrycka min enighet med föredraganden. Förordningen betonar emellertid inte särskilt Östeuropa, även om man uttryckligen kan ge bidrag till rutterna till länderna i Central- och Östeuropa.
Det är inte första gången jag nämner Baltikum, men här har vi en god möjlighet att berätta för kommande medlemsstater att de inte skall begå samma misstag som vi gjorde. Vi skall tala om för dem att transport i dag är multimodala möjligheter, och att det är det vi strävar efter. Jag kan inte låta bli att tänka på att vi när vi talar om Via Baltica, inte bara talar om en motorväg utan också om järnväg och sjöfart. Liksom man i Medelhavet och i Adriatiska havet också kan utveckla denna tanke. Det är väsentligt att inte bara se på enskilda områden i Europa, utan att kombinera de erfarenheter som vi har från ett område och använda dem i ett annat.
Som sagt, jag stöder betänkandet och kommissionens utspel och hoppas att rådet skall komma med till sist.

Schierhuber
Herr ordförande, herr kommissionär, mina högt ärade damer och herrar! Först och främst vill jag tacka föredraganden för det arbete han utfört och för detta verkligt väl gjorda betänkande. Europeiska unionen behöver ett tillförlitligt transportsystem som sträcker sig över hela Europa och som på ett effektivt sätt garanterar handeln och rörligheten. Just som österrikiska vill jag särskilt hänvisa till betydelsen av kombitransport, d v s varutransport där minst två transportsätt utnyttjas, och där samma lastenhet utnyttjas vid omlastning.
Genom Österrikes geografiska läge som direkt granne till länderna i Central- och Östeuropa är det särskilt viktigt att dra uppmärksamheten till transportsituationen. Landsvägstrafiken har redan nått sin gräns, och med tanke på utvidgningen mot öst och den trafik som på grund av detta kommer att tillta, står vi inför en definitiv kollaps vad transporterna anbelangar. Naturligtvis måste vi också tänka på den på grund av landsvägstrafiken tilltagande miljöbelastningen. Om man tar miljöskyddet på allvar, måste man gå emot detta och söka efter en verklig, regelstyrd avlastning.
Detta transportsystem, som omfattar olika transportsätt, kan spela en nyckelroll vid gestaltningen av Europas framtida transportsituation. De kollektiva ekonomiska och sociala kraven måste göra miljöskyddet och användarsäkerheten rättvisa. En avlastning kan endast äga rum om man kombinerar landsvägstransport med transport per järnväg eller på vattenvägarna, d v s när de olika transportsätten samarbetar med varandra och det uppstår en så kallad intermodal transportkedja. Detta transportsätt underskattas tyvärr fortfarande och dess kapacitet och möjligheter utnyttjas alltför litet.
Europeiska unionen studerade och främjade kombitransport genom sitt PACT-program, en pilotåtgärd under perioden 1992-1996 och lät för detta ställa 22, 7 miljoner ecu till förfogande. Åtgärden medförde positiva resultat, så att Europeiska folkpartiets grupp nu välkomnar det faktum att programmet förlängts. Det så kallade PACT II-programmet löper från 1997 till 2001. Man har anslagit en budget på 35 miljoner ecu, men denna summa är enligt min mening alldeles för liten. Jag hoppas därför på större finansiellt stöd för PACT-programmet. Därför förordar jag också en sammankoppling av PACT med andra EUprogram, som exempelvis Phare i samband med östutvidgningen.
Alla de ändringsförslag som finns med i betänkandet understöds av Europeiska folkpartiets grupp. Det ändringsförslag som framlagts av Europeiska folkpartiets grupp om val av projekt och beviljande av finansiellt stöd avvisades i utskottet med endast en röst. Kommissionen borde vid val av projekt på ett väl avvägt sätt ta hänsyn till de olika regionerna och medlemsstaterna och sörja för att ingen snedvridning av konkurrensen uppkommer mellan regionerna och medlemsstaterna.
Jag hoppas att man till förmån för Europas medborgare samtycker till detta förslag i plenum.

Wijsenbeek
Vi vet alla att vi gärna vill främja kombitransporterna. Vi röstade tidigare alla för, när vi behandlade föregångaren till betänkandet som herr Stockman nu har lämnat in. Ändå märker vi att kombitransporterna inte bara i procent, utan till och med i totalvolym inte stiger. Kanske vill kommissionären tänka tillsammans med oss och svara oss om projektet freight freeways som han nu lämnat in kan främja de kombinerade transporterna så att - och det tycks ju vara en viktig orsak för att kombinerade transporter släpar efter mot förväntningarna - expeditörer så väl vid lastning som vid lossning på mellanliggande transportsätt - i de flesta fallen tåg - kan bära ansvaret. För vad är problemet? När man är ansvarig för att föra det till tåget, då lyckas det oftast, eftersom tåget står uppställt på en bestämd plats och först avgår i ett visst ögonblick; lossningen är dock ofta problemet eftersom man måste planera med mycket korta stopptider för tåget och framför allt att godståg egentligen aldrig kommer i tid där de förväntas.
Kort sagt. Två saker är nödvändiga, ansvaret vid start- och slutpunkt, men samtidigt ett bättre samarbete och ett bättre upprätthållande av järnvägens tidtabell. Där ligger problemet igen, att järnvägarna inte tar ansvaret gemensamt, utan varje nationellt bolag för sig.

Linser
Herr ordförande! Jag vill allra först gratulera föredraganden å det hjärtligaste till ett utmärkt betänkande. Med tanke på att transiteringsförhandlingarna med Schweiz gått i stöpet är detta betänkande dubbelt aktuellt. Såsom ledamot från en av de mest känsliga regionerna i Österrike, Inntal i Tyrolen respektive Brennerregionen, gläder jag mig särskilt mycket åt det nya engagerade initiativet i riktning mot kombitransport, ty hittills har för mycket pratats och för litet uträttats.
Det sätt på vilket innehållet i PACT-programmet utvecklats är ett avsevärt steg i rätt riktning. Jag tänker då på investeringarna i intermodal transportutrustning. Jag tänker på skärpta kontrollbestämmelser och jag tänker på det förstärkta främjandet av konkreta projekt i stället för rena genomförbarhetsstudier. Den angivna finansiella ramen och utökningen från 22, 7 till 35 miljoner ecu är väl snarare att beteckna som symboliska och tyvärr mycket otillfredsställande, med tanke på de enorma uppgifter som den professionella kombinationen av de europeiska varutransporterna kräver i tekniskt och logistiskt hänseende samt med tanke på de fördelar som ett eventuellt undvikande av onödig transport kan medföra, tillika med fördelarna med konsumentriktiga, snabbare varutransporter och den varaktiga avlastningen av miljön!

Kinnock, Neil
Jag är mycket tacksam mot Stockmann, vilket inte är första gången, och mot den här församlingen för arbetet med initiativet att fortsätta med det framgångsrika försöket med pilotåtgärder för kombitransport. För det andra är jag tacksam för det fortsatta åtagande som har gjorts under eftermiddagen när det gäller kombitransporter. För det tredje är jag tacksam för parlamentets breda enighet kring kommissionens förslag.
Jag är glad över att kunna meddela att jag accepterar flera av de ändringsförslag som lämnats in av utskottet för transport och turism, men jag måste naturligtvis redogöra för i synnerhet de ändringsförslag som vi inte kan acceptera. Herr ordförande, jag hoppas att ni tillåter mig och att ni kommer ihåg att jag kommer till er valkrets nästa månad. Jag kommer inte att utnyttja detta men jag litar på att jag får någon extra sekund om jag drar över tiden.
För det första är kommissionen positiv till den tanke som finns i den första delen av ändringsförslag 4 om prioritering av projekt som finns på det transeuropeiska nätet eller de transeuropeiska godstågsvägarna. En liknande tanke finns redan i artikel 2.2 i kommissionens förslag. Det är värt att nämna dessa två viktiga aspekter i vår gemensamma transportpolitik mer utförligt i artikel 6. Jag vill dock betona att begreppet prioritet alltid innebär att projektet ökar konkurrenskraften för kombitransporter genom innovation. Följaktligen skall ett motorvägsprojekt som inte uppfyller detta kriterium prioriteras framför ett utmärkt projekt som inte råkar finnas inom något av de båda näten. När projekt är lika bra, skall dock förslag som faller under transeuropeiska nät eller transeuropeiska godstågsvägarna prioriteras.
Jag kan även samtycka till ändringsförslag 7. Den del som rör synergier med Phare-programmet är helt i linje med kommissionens ansträngningar att skapa ett enkelt program med insyn för att göra kombitransporter mer konkurrenskraftiga. Vi måste naturligtvis se till att Pact- och Phare-programmen förvaltas samstämmigt. Det skall inte finnas någon skillnad mellan olika metoder. Det är den tanken som jag accepterar i ändringsförslag 3, i vilket det föreslås att kostnader för tillträde till vatteninfrastrukturer i inlandet skall kunna erhålla stöd. Jag är också glad över att kunna acceptera den förbättrade formulering som föreslås för artikel 4 i den första delen av ändringsförslag 2.
Som jag nämnde finns det några ändringsförslag som kommissionen inte kan acceptera. I ändringsförslag 1, 6 och 9 föreslås nya urvalskriterier som inte gäller innovation och konkurrenskraft, vilka utgör grunden till förslaget. Jag kan förstå motiveringen bakom förslaget om ytterligare urvalskriterier som gäller regionala preferenser, preferenser för en viss kombination av metoder samt för utnyttjande av forskning och utveckling. Jag måste dock säga att detta skulle leda till ganska vaga politiska begrepp i ett strikt urvalsförfarande som baseras på kontrollerbara ekonomiska och tekniska faktorer. Detta skulle strida mot kommissionens ansträngningar att skapa insyn i förslaget. Med hänsyn till Pact-programmets begränsade resurser och den fortsatta ökningen av antalet ansökningar om Pact-resurser, måste både sökandena och skattebetalarna garanteras en så rättvis behandling som möjligt och så mycket insyn som möjligt.
Den andra delen av ändringsförslag 2, som syftar till att öka den del av anslagen som går till verksamheten och minska den del av anslagen som går till genomförbarhetsstudier, riskerar att snedvrida konkurrenskraften på marknaden. Vi får inte glömma att stöd till verksamhetsåtgärder inte bara gagnar vissa företag, utan det är även så att ju större stödet är, desto större konkurrenskraftsfördelar får de utvalda företagen. Det är därför som kommissionen anser att ett stöd på 50 % är farligt.
Även om jag mycket väl förstår den försiktiga synen på genomförbarhetsstudier i betänkandet, anser jag ändå att vi skall ge de utvalda studierna ett stöd på upp till 50 %. Först och främst har inte studierna någon direkt effekt på marknaden och därför leder inte stödet till att konkurrenskraften snedvrids. För det andra skall urvalsförfarandet garantera att de studier som väljs är de där det finns ett åtagande från sökandena att vidta konkreta åtgärder om studieresultatet visar att det är genomförbart. Det enda som ledamöterna kan oroa sig över när det gäller genomförbarhetsstudier, är att de ligger och samlar damm. Jag är också orolig för detta men i det här fallet beaktas det i urvalsförfarandet för Pact.
Ändringsförslag 5 skulle skapa rättslig osäkerhet och det är svårt att göra det förenligt med ordalydelsen och andan i direktiv 95/18 om tillstånd för järnvägsarbeten. I direktivet fastställs i varje fall att tillstånd skall ges inom tre månader efter att all relevant information har erhållits. Bestämmelsen garanterar att tillståndssökandens intressen beaktas på ett korrekt sätt, i synnerhet deras intresse av en snabb behandling av ansökningarna. I det avseendet behöver Pact inte bli mer generös. Av den anledningen kan jag inte acceptera ändringsförslag 5.
Det ändringsförslag som rör kommittéarbetet, ändringsförslag 7, i vilket en rådgivande kommitté föreslås, kan inte accepteras. Den ömsesidiga kommitté som föreslås av kommissionen ger medlemsstaterna den garanti som är nödvändig för deltagande i förfarandet. Därför står jag fast vid kommissionens ursprungliga tanke om kommittéarbetet. Jag är övertygad om att eftermiddagens gäster i parlamentet är lättade över att få mitt ord på det.
Ändringsförslag 8 strider mot gemenskapens budgetplan för Pact, och gemenskapen har både när det gäller Phare och Tacis särskilda instrument för stöd till länderna i Östeuropa. Pact riktar sig huvudsakligen till Europeiska gemenskapen. Vi får inte överbelasta dess räckvidd och göra det till ett instrument för att främja tillträde, även om vi stödjer principen. Vi kommer troligtvis att komma tillbaka till frågan senare. Under tiden kan inte ändringsförslag 8 accepteras.
Stockmanns betänkande är ytterligare ett tydligt bevis på hans ständiga och avgörande arbete med att förbättra kombitransporterna. Jag välkomnar både det och den här församlingens fortsatta stöd till åtgärder för att förbättra kombitransporter.
Pilotåtgärderna har redan visat sitt värde. Den nya förordningen kommer att garantera att möjligheterna med kombitransporter fortsätter att utvecklas, vilket i likhet med vad Wijsenbeek sade säkerligen behövs. Kombitransporterna står endast för 4 % av Europeiska unionens totala fraktmarknad. Ett flertal av medlemsstaterna har betonat de stora fördelar som finns med ökad användning av utvecklade, moderna anordningar. Vi är säkra på att en fortsatt användning av Pact kommer att främja en ökad användning av kombitransporter i framtiden.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Turism
Ordföranden
Nästa punkt är den gemensamma debatten om följande muntliga frågor till kommissionen:
B4-0162/97 - O-0042/97 från Bennasar Tous, Provan och Sarlis för Europeiska folkpartiets grupp om turism; -B4-0167/97 - O-0049/97 från Wijsenbeek för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp om turism; -B4-0171/97 - O-0077/97 från Azzolini, Pasty, Parodi, Danesin, Santini, Tajani, G. Collins, Donnay, Kaklamanis och Girão Pereira för gruppen Union för Europa om turism; -B4-0172/97 - O-0078/97 från Novo Belenguer för gruppen Europeiska radikala alliansen om turism; -B4-0173/97 - O-0079/97 från Novo och Theonas för gruppen Den europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster om gemenskapsåtgärder till förmån för turism.
Sarlis
Herr ordförande, er snabbhet vid omröstningarna är känd, men åtminstone när det handlar om byte av utskott och byte av betänkande, åtminstone då, we request your indulgence.
Herr ordförande, kollegor, frågan som avser turismen diskuteras och det är en fråga som intresserar alla de politiska partierna. Det finns många frågor som handlar om turism och som ärligt talat, skapar enorma frågeställningar. Det fanns ett förslag från Europaparlamentet vilket skickades till regeringskonferensen och till kommissionen, om att en förordning skulle inrymmas i fördraget, enligt vilken turismen skulle anses såsom en gren av ekonomin, och huvudsakligen styras av artikel 130 i fördraget och på detta sätt kunna föra fram vissa lagstiftande lösningar i många och olika frågor som avser turismen, bland andra de olika programmen, som Philoxenia och många andra som föregick Philoxenia.
Likväl, till vår stora förvåning - och detta säger jag eftersom alla politiska grupper här i parlamentet har överraskats - har varken kommissionen fört fram Europaparlamentets förslag om att inrymma en särskild förordning om turism i fördragen, som skulle förutse en separat rättslig grund och ett separat kapitel, eller det holländska ordförandeskapet som också det hade tagit hänsyn till förslagen från Europaparlamentet i denna fråga, gjort något eller föreslagit att turismen skall innefattas, trots att den är en viktig gren av den europeiska ekonomin, en gren som sysselsätter mer än 10 miljoner europeiska medborgare, en gren som hjälper ekonomierna i de femton medlemsstaterna, likväl, råder det tystnad. Tystnad från kommissionens sida. Och detta gäller inte ledamoten av kommissionen Papoutsis personligen, utan kommissionen som helhet, såsom kollegium har den i verkligheten inte fört fram uppfattningen om att turismen skall innefattas i regeringskonferensen. Och ni vet att turismen är en fråga vi inte kan beröra utan att tala om utrikespolitik, om försvarspolitik, om GUSP, om vad som helst annat. Den är något vi alla lever med och liksom vi har förordningar för industrin, så måste vi ha förordningar för turismen.
Jag ber följaktligen - och andra kollegor kommer att tala om detta - att få reaktioner från kommissionsledamoten, åtminstone beträffande kommissionens ståndpunkt. Vad har kommissionen för avsikt att göra, om det så är i sista minuten, för att frågan om turismen åter skall läggas fram på förhandlingsbordet.

Wijsenbeek
Ordförande, vi har insisterat på att turismen skall tas upp i fördraget. Jag är glad att jag i detta ögonblick kan prata till herr Papoutsis i hans egenskap som kommissionär, ansvarig för turism och inte som ersättare för transport, men båda näringsgrenarna är mycket nära knutna till varandra. Av den anledningen har vi också sagt att det kanske skulle vara nyttig att belysa frågorna mer ingående och också ge turismen en egen titel i fördraget. Det tycks statschefer och regeringsledare inte vilja. Kanske kan herr Papoutsis strax kort gå in på hur sakerna förhåller sig just nu. Men det är nödvändigt. Det är nödvändigt med en särskild rubrik eftersom vi annars i många fall inte skulle kunna realisera unionens kompetens, som just på detta område angrips helt oriktigt. Och därför, vi går här nu inte så specifikt in på programmet Philoxenia, har vi som parlament i stor omfattning och i grova drag stött det, naturligtvis är det så att vi är glada att turismen också inom kommissionen stöps i en ny form och att man lägger in ny energi för att ge mer body till det gemensamma programmet för turism.
Vi har sett att det under de senaste åren, bara ett, jag skulle nästan säga, löjligt belopp lagts på turism och att det nu ökats ansenligt för de kommande fem åren för programmet. Från 1993 till 1995 var det 20, 5 miljoner ecu och nu är det 70, 3. Det är därför viktigt att Generaldirektorat XXIII formas på ett bra sätt och att det ger ett ordentligt program. Men det viktigaste är, tror jag, att kommissionären gör det tydligt för oss att turismen i Europa och framför allt utåt framförs som en enhet med samma normer, samma erkännande och samma standard. Och därför är det också nödvändigt att det dyker upp i fördraget.

Santini
Herr ordförande! När vi diskuterar turismen verkar det nästan som om vi talade om något riskfyllt, något slumpmässigt - i den här församlingen är det inte ofta vi har diskuterat denna fråga - eller frivilligt: man kan föralldel diskutera frågan, men man kan också låta bli. Men mina kolleger har redan understrukit det stora värde som denna sektor representerar, just i sin egenskap av industri som producerar välstånd och BNP, men som framförallt skapar arbetstillfällen. De nio och en halv miljon människor som är sysselsatta inom denna sektor - detta är en uppgift från 1992 och behöver därför förmodligen uppdateras - utgör ett formligt bålverk av arbete just därför att detta arbete i första hand går till dem som arbetar i eftersatta områden.
När man diskuterar turismen riskerar man att hamna i ett allvarligt missförstånd. Man tänker på Paris, Rom, Amsterdam, dvs. turismen i de stora städerna, en turism som varken behöver reklam eller uppmärksamhet, och ännu mindre subventioner. Det är en automatisk, smittsam turism, som inte kan ha behov av ytterligare investeringar. Det som emellertid kräver konkreta ansträngningar från kommissionen och detta parlament är den perifera turismen i ogynnsamma områden. Och här finns det ytterligare ett missförstånd som behöver klaras upp: den berömda subsidiariteten. Vad skulle det innebära om man lämnade åt randområdena själva att organisera och kanske även finansiera den egna turismen? Det skulle de aldrig klara av! Det är här som det i stället krävs gemensamma insatser i form av ett seriöst program, som inte bara innehåller goda idéer utan också rejäla ekonomiska resurser för att uppmuntra de områden där turismen behöver understöd.
Och det är på denna logik som alla dessa virtuella, rent retoriska ställningstaganden bygger som hittills har presenterats, med åtgärder inom turismen som beslutades för fem eller sex år sedan, med studier som genomfördes så sent som förra året, men som hela tiden - som jag redan påpekat - har varit experiment, någonting som skall ske i framtiden.
Så har det då slutligen skett att turismen har fått ett program med ett suggestivt namn: Philoxenia. Vi lurades alla att tro att tack vare detta namn skulle äntligen idéer och finansiering komma som kunde ge form och innehåll åt det europeiska engagemanget inom turismen. Men i november kom kallduschen: rådets " nej" , ett ganska kallt " nej" , eftersom motiven till avslaget inte var särskilt trovärdiga, och eftersom det kom från tre länder mot de övriga som istället ansåg att det var nödvändigt att ingripa i denna sektor.
Lyckligtvis kommer nu programmet in fönstervägen med alla sina möjligheter, sin last av förslag och, som det verkar, äntligen med ett antal konkreta förslag vad gäller finansieringen. Jag uppmanar därför kommissionären att på nytt ta tag i de gamla förslagen om en kulturturism, en social turism, en turism för de mest eftersatta, och att äntligen ge dem substans och livskraft, framför allt vad gäller finansieringen.

Novo Belenguer
Herr ordförande, herr kommissionär, jag vill inte verka tjatig, men vi talar om en sektor som enligt min bedömning är viktig, en sektor där vi tyvärr och som vi alla vet bara kan få stora framgångar om vi faktiskt sätter in stora ansträngningar.
Vi talar om en sektor med fler än 9 miljoner direkta arbetsplatser, vilket motsvarar ett genomsnitt på 5 % av den inre bruttoproduktionen och som representerar en tredjedel av tjänsteexporten från Europeiska unionen. Det är en sektor som också, och jag tror att detta är en betydelsefull egenskap, hjälper de mer eller mindre missgynnade regionerna att få någonting som vi alla kämpar för här i detta parlament och i de europeiska institutionerna, nämligen social sammanhållning.
Man har faktiskt hänvisat till Philoxenia-programmet, som nästan antogs förra året och som slutligen avslogs. Vi är införstådda med den betydelse turismen har för sysselsättningen och ekonomin, och vi frågar oss hur eller på vilket sätt kommissionen skall försöka anpassa, råda eller utöva påtryckning på rådet så att detta program antas under kommande år. Om så inte blir fallet, vilket ekonomiskt läge talar vi då om för denna sektor, som har så stor betydelse i Europeiska unionen.

Novo
Herr ordförande, ärade ledamöter! Philoxenia-programmet som omfattar ett åtgärdspaket som befrämjar turismen och som vi till största delen har stött, har tyvärr inte omsatts i praktiken så som det skulle ha varit nödvändigt och önskvärt.
Därför tycker vi att Europaparlamentet bör ta politisk ställning för att förstärka behovet av att i praktiken vidta de planerade åtgärderna som är till gagn för en verksamhet som starkt genererar arbeten och som har en oerhört relevant roll när det gäller utvecklingen av vissa missgynnade regioner, och på så sätt bidrar till den ekonomiska och sociala sammanhållningen i Europeiska unionen.
Det parlamentariska ställningstagandet skulle dessutom vara motiverat för att åtgärder till förmån för turismen likaledes tillvaratar den kulturella miljön och det kulturella och arkitektoniska arvet, promoverar yrkesutbildning, försörjning och arbetsmarknadens stabilitet, varvid finansieringsmöjligheter måste vidmakthållas inom ramen för den nuvarande och framtida strukturpolitiken.
Därigenom förefaller det oss varken nödvändigt eller lämpligt att satsa på en gemensam politik i fråga om turism, som eventuellt skapar en centralisering som är oförenlig med diversifieringen hos de nationella särarterna och med anstiftandet av avtagande nivåer av tydlighet och delaktighet. Därför kan vi inte skriva under det gemensamma resolutionsförslaget som bör antas för att denna debatt skall avslutas.
Vad som borde vara viktigt, och som verkar vara bortglömt i detta resolutionsförslag, är att erhålla bästa möjliga konsensus för att utöva påtryckning på det praktiska genomförandet av de åtgärder som sedan länge är beslutade, till vilka Europaparlamentet redan gett sitt samtycke, men vilka till största delen fortfarande är paralyserade. Man kan därför inte förstå hur förslag men tvivelaktig effektivitet och motivation kommer fram, när det viktigaste kort och gott är att tvinga fram ett konkret vidtagande av det som planerats och som verkligen är ett behov för turismen inom Europeiska unionen.

Papoutsis
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter, Europeiska kommissionen delar parlamentsledamöternas åsikter beträffande den ekonomiska och sociala betydelsen av turismen, och särskilt de möjligheter som turismen erbjuder för en ökad sysselsättning i Europa. Vårt närmande framgår även av det allmänna målet i förslaget från kommissionen om det första fleråriga programmet för europeisk turism, Philoxenia-programmet.
Liksom också Europaparlamentet har lagt märke till bidrar turismen särskilt till skapandet av nya arbetstillfällen och naturligtvis bidrar den till att ge impulser till sysselsättningen särskilt till de mest känsliga delarna av samhället, till kvinnorna och ungdomarna. Den bidrar också, på ett snarare avgörande sätt, till stödet till den ekonomiska och sociala sammanhållningen, liksom även till utvecklingen av avlägsna regioner och öregioner. Philoxenia-programmet var ett ambitiöst program, beträffande målen, men även ytterst viktigt för skapandet av en rättslig grund som, på europeisk nivå, skulle tillåta en utveckling av politiska riktlinjer vilka skulle kunna ha varit till stöd för den nationella politiken. Inte i något fall ville vi täcka det nationella ansvaret och inte i något fall ville vi kränka subsidiaritetsprincipen. Snarare tvärtom, från första stund då programmet presenterades och här inför parlamentet och vid varje tillfälle inför rådet, har jag klargjort att Europeiska kommissionens intention var att fullständigt respektera subsidiaritetsprincipen.
Således är den grundläggande inriktningen för programmet att gemenskapsåtgärderna måste förbättra kvaliteten på och konkurrenskraften för den europeiska turismen. De måste också syfta till en tillfredsställelse av turistens behov, till en rationell användning av naturliga och kulturella resurser, samt av turismens infrastrukturer, och på detta sätt bidra till en balans och en hållbar utveckling för turismen. Kommissionen tror således att dessa grundläggande mål för programmet utgör en harmonisk ram med konkreta inriktningar.
Liksom jag fick tillfälle att betona i parlamentet, under debatten, och inom ramarna för utskottet för transport och turism då vi hade tillfälle att diskutera Sarlis betänkande, är detta program resultatet av en mycket svår och stor debatt inom ramen för Europeiska kommissionen mellan Generaldirektoraten och Europeiska kommissionens "kollegium ". Och detta på grund av att det finns olika åsikter angående det sätt på vilket vi bör närma oss frågorna på detta kritiska område, på europeisk nivå.
Idag är problemet svårigheten att inom ramen för rådet erhålla en överenskommelse som avser det existerande programmet. Kommissionen anser att presentationen av ett reviderat förslag, såsom det har föreslagits från vissa sidor, inte medför ett mer troligt godkännande av förslaget från rådets sida. Tvärtom, enligt vår åsikt, skulle det skapa ytterligare hinder och det skulle framkalla en större försening i beslutsfattandet. Jag döljer inte heller för er att vissa medlemsstater önskar minska de existerande målen för programmet som jag just refererade till.
Den verkliga orsaken till förseningen är att i en medlemsstat finns en rädsla och en stor oro för att subsidiaritetsprincipen berörs. Och ju mer man diskuterar med de medlemsstater som har uttryckt vissa reservationer, desto oftare konstaterar man att det existerar många missförstånd inom förfarandet för dessa diskussioner. Det verkar som om man inte har ägnat tillräcklig tid åt att studera programmet och åt att förklara de verkliga inriktningarna och målen för programmet för dem som i verkligheten med lätthet kan fatta de konkreta besluten.
Och vid detta tillfälle, herr ordförande, skulle jag vilja rikta en uppmaning till ledamöterna i parlamentet att även de, på sina egna områden, i sina egna stater, inom sina egna ansvarsområden, skall ta initiativ för att förklara för de lokala och regionala myndigheterna vilket målet är med detta program, vilka möjligheterna är, vilken räckvidd det har och att förklara att subsidiaritetsprincipen inte berörs av detta program. Just i förra veckan fick jag tillfälle att diskutera med ministern i det holländska ordförandeskapet, ordföranden i ministerrådet, angående ansvaret för frågorna som avser turism, jag fick tillfälle att ha en bred diskussion runt detaljerna i detta projekt, vi diskuterade alternativa förslag, vi diskuterade alternativa närmanden som skulle kunna accepteras av rådet och jag konstaterade, att fortfarande i sista ögonblicket har inte alla sidor, alla medlemsstater, alla representanter inom ramen för Coreper förstått vissa konkreta påpekanden som parlamentet har gjort och som Europeiska kommissionen har noterat och det var förslag som skulle ha kunnat accepteras av alla medlemsstater. På grund av detta upprepar jag min uppmaning till parlamentet att bidra i denna riktning, att vi fördjupar den politiska diskussionen, att vi på en politisk nivå närmar oss ministrarna, alla de som är ansvariga i medlemsstaterna för att detta förslag skall accepteras, så att vi kan finna en lösning inom den närmaste framtiden.
Fram till nu uppmuntrade vi alla ordförandeskap, dvs. ordförandeskapet under varje halvår, att lägga fram konkreta initiativ, genom att motivera dem till att anhålla hos Coreper och fortsättningsvis att anförtro åt Coreper att gå vidare i arbetena beträffande diskussionen om konkreta program. Vi har utnyttjat alla tillfällen som har presenterats för oss under det senaste året för att förklara vår inställning för medlemsstaterna, för alla aktörer, sociala och politiska, samt inom ramarna för viktiga diskussioner som har organiserats av industrin och andra regionala och lokala myndigheter. Vi har uttömt möjligheterna för Europeiska kommissionens deltagande och vi har uttömt alla argument som vi hade till vårt förfogande, lyckligtvis med hjälp från många av er som jag ser i salen här idag och som jag ännu en gång vill tacka för den hjälp ni gav. Tyvärr kvarstår detta program fortfarande idag inom ramarna för rådet utan att det har varit möjligt att fatta ett beslut. Vi hoppas att vi under Luxemburgs ordförandeskap kommer att få en utveckling beträffande denna fråga, eftersom ordförandeskapet redan har sökt Europeiska kommissionens insats för att organisera en stor konferens inom ramarna för Luxemburgs ordförandeskap, som skall sammanlänka turism och skapandet av sysselsättningstillfällen. Jag tror att detta är en mycket viktig fråga, jag tror att vi kommer att arbeta i denna riktning med er hjälp och jag tror att vi kommer att få resultat under månaderna som kommer.
Nu beträffande samordningen av aktiviteterna inom ramarna för Europeiska kommissionen, som ni känner till med många av era beslut, så har parlamentet och även revisionsrätten rekommenderat Europeiska kommissionen att anförtro generaldirektorat XXIII samordningen av aktiviteterna som accepteras inom ramarna för Europeiska kommissionen, så att det skall finnas en insyn, en riktig användning av budgeten, målsättningar, prioriteringar och en konkret politik på turistområdet. Och detta gör vi, detta har vi förverkligat under den senaste perioden. Den nye generaldirektören för generaldirektorat XXIII har redan tagit initiativ, under de senaste månaderna har redan sex samordningsmöten genomförts, i vilka deltar de ansvariga generaldirektörerna för annan politik, som emellertid engagerar sig i frågor som avser turismen, och vi försöker att samordna all annan politik i åtgärder som avser turismen, framför allt initiativ som tas genom strukturfonderna, allmänna åtgärder för sysselsättningen, för utbildning, för företagen, liksom också naturligtvis den politik som inleds inom ramen för den inre marknaden. Denna grupp för turismen sammanträder framledes vid uppgjorda tillfällen, samtidigt som det diskuteras prioriteringar för 1997 med representanter för industrin och för medlemsstaterna.
Jag tror liksom ni att en effektiv samordning av gemenskapsåtgärder som avser turismen i praktiken är nödvändig. På grund av detta var den grundläggandet målsättningen också i Philoxenia-programmet att det skall finnas en sammanhållning och en komplementaritet mellan programmets verksamheter och andra gemenskapsprogram och initiativ som påverkar turismen.
Nu beträffande de institutionella aspekterna så är det tydliga stödet från Europaparlamentet särskilt viktigt för integrationen av speciella förordningar angående turismen i det nya fördraget.
Liksom det sades i Europeiska kommissionens rapport till rådet den 3 april 1996 påminner denna om att den inte försöker erhålla något nytt ansvar inom området för turismen, eller på något annat område, och att den anser att det tillhör regeringskonferensen att uttala sig beträffande denna fråga. Och jag vill vara tydlig på denna punkt eftersom Sarlis hade vänligheten att ställa just denna fråga. Europeiska kommissionen har skyldigheten att utifrån det första protokollet, utifrån den första bilagan i Maastrichtfördraget, vid öppnandet av diskussionerna om regeringskonferensen presentera en rapport angående om och hur mycket de tre politiska frågorna - turism, energi och medborgarskydd - som kvarstår utanför Maastrichtfördraget skall diskuteras inom ramarna för revideringen av fördraget inom regeringskonferensen och detta gjorde Europeiska kommissionen. I denna fas ville inte kommissionen, och vill fortfarande inte - och jag tror att den gjorde rätt i detta - söka efter nya ansvarsområden. Den försökte emellertid att förklara, och detta gjorde den med sin rapport, att det är nödvändigt att ta vissa initiativ, att skapa en rättslig grund som skulle kunna täcka området för turismen, eftersom turismen faktiskt är den största industrin på europeisk nivå och den utgör ett utrymme som erbjuder ett viktigt antal nya sysselsättningstillfällen.
Europeiska kommissionen refererar i sin rapport till att frånvaron av speciella rättsliga grunder inte hindrade gemenskapen från att åta sig och konkretisera vissa åtgärder med avseende på turismen fram till idag. De åtgärder som godkändes stödde sig emellertid antingen på förordningar gällande andra politiska områden eller på artikel 235 i fördraget. Samtidigt konstaterade vi dock och kommissionen konstaterar i sin rapport, till vilken jag refererar, att utnyttjandet av artikel 235 i fördraget riskerar att visa sig mycket svårt eller snarare svagt i en utvidgad gemenskap i vilken principen för enhällighet i beslutsfattandet kommer att bevaras. Hur kan vi på ett klarare sätt uttrycka oss idag när vi just på detta indirekta sätt försöker gå vidare med antagandet av ett speciellt kapitel i fördraget för att täcka politiken som avser turismen. Vi sökte aldrig en utformning av en gemensam politik angående turismen motsvarande den gemensamma jordbrukspolitiken. Från första början ansåg vi och klargjorde vi att subsidiaritetsprincipen måste respekteras. På europeisk nivå måste dock vissa gemensamma aktioner äga rum till nytta för den europeiska turismen i allmänhet.
Europeiska kommissionen betonar också i sin rapport betydelsen av turismen och konstaterar att fortsättningen och sammanhållningen i gemenskapsverksamheten på detta område kommer att försvåras med introduktionen av konkreta förordningar i fördraget. Förordningar som enligt vår åsikt måste garantera ett nära förbundet och samordnat närmande, och garantera en större insyn och effektivitet i åtgärderna angående turismen.
Vad kan vi göra även om det är sent? Vi kan fortsätta påtryckningarna för att det skall finnas en debatt så att de stora problem som kvarstår kan lösas och eftersom det fortfarande finns en del begränsningar i debatten beträffande den nya politiken. Jag är emellertid rädd, utifrån de reaktioner som har framkommit, att det blir mycket svårt och detta på grund av att endast en medlemsstat officiellt har lagt fram ett konkret förslag till Europeiska unionen och att de övriga staterna samtidigt inte har visat sig ha någon brådska att i sin tur ta initiativ till att diskutera de förslag som har lagts fram.
Slutligen vill jag, herr ordförande, tacka Wijsenbeek för hans goda ord och försäkra honom om att generaldirektorat XXIII nu i praktiken spelar en väsentlig roll för att ta igen den tid som har förlorats tidigare och för att lyckas med att låta gemenskapsresurserna komma till sin rätt på ett mer rationellt sätt, även om det handlar om små resurser som disponeras. Och detta gör vi med er hjälp och med en konkret summa av 4 miljoner ECU i budgeten för 1997. Oberoende av om Philoxenia-programmet godkänns eller inte riktar generaldirektorat XXIII in sig på att ta dessa summor i bruk till nytta för turismen i Europa i allmänhet, och främjar vissa verksamheter som kommer att bidra till sysselsättningen, till informationen, till tillgången, till informationssamhället och eventuellt till statistiken.

Harrison
Herr ordförande, jag är mycket glad över att kommissionsledamot Kinnock åker som turist till Lothian. Det gläder mig ännu mer att kommissionsledamot Papoutsis i egenskap av kommissionsledamot för turism kommer till min valkrets Cheshire och Wirral, och jag kan garantera kommissionsledamoten att jag kommer att ta upp frågan om Philoxenia med den nya Labourregeringens turismminister, Tom Clarke.
Närhelst vi nämner turism för rådet eller för medlemsstaterna, verkar det som om de kollektivt åker på semester. Nämn turism och de verkar lämna sina hjärnor att steka på stranden. Tala om Europas största industri och våra beslutsfattare blir obeslutsamma. De sjunker ner djupare i sina vilstolar och solar sig i sin självbelåtenhet och tror att Europas mest framgångsrika industri varken behöver stöd eller förståelse. Det nederländska ordförandeskapet har varit mest hopplöst bland alla dessa soldyrkare. Det orkar inte ens sammankalla ett turismråd. Det har varit en allvarlig besvikelse.
Låt mig dock ta upp fyra frågor av betydelse, av vilka de flesta tas upp i dagens resolution. Den första frågan gäller regeringskonferensen i Amsterdam nästa vecka. Misslyckandet med att från det oavslutade arbetet med Maastrichtfördraget skapa en avdelning om turism i det omarbetade fördraget är ren galenskap. Det är särskilt nonchalant mot turistindustrin. Många av företagen är små och medelstora företag. All annan industri - skeppsbyggeri, bilindustrin, kemiska industrin - får den uppmärksamhet som krävs av kommissionen, rådet och medlemsstaterna. Turismen har emellertid övergivits. Den måste få en egen avdelning och korrekt rättslig grund.
Den andra frågan rör Philoxenia. Det är ganska absurt att vissa medlemsstater försöker slingra sig ur det anspråkslösa fleråriga programmet för turismen. Av alla industrier är turismen en industri som fungerar och som är beroende av den inre marknaden. Med andra ord finns det ett tydligt mervärde i att sätta turismen i ett EU-sammanhang. Detta strider inte mot subsidiaritetsprincipen och det är dumt att tro att det gör det.
Den tredje frågan gäller turismen och euron. Om bara rådet och medlemsstaterna kunde vakna upp - även kommissionen har varit trög i starten på det här området - skulle de inse att turismen är den industri och verksamhet som bäst illustrerar fördelarna med den gemensamma valutan för mannen och kvinnan på gatan. Det är konsumenten som turist som slänger bort 2 % av sin semesterkassa varje gång han åker på semester inom EU. Även rika amerikaner har inte så många dollar att spendera i Europa eftersom vi har kvar de nationella valutorna. De som arbetar inom turistindustrin känner alltför väl till maktlösheten inför rörliga valutakurser. Två tredjedelar av besökarna i Förenade kungariket kommer från EU, men dessa turister kommer att bli avskräckta av det faktum att pundet har stigit med 19 % i förhållande till francen och marken under de senaste tolv månaderna.
Herr ordförande, låt mig slutligen förklara det som är uppenbart men som rådet verkar ha svårt att förstå. Turismen innebär arbetstillfällen. Vi tillbringar timmar i de europeiska maktkorridorerna med att tala om arbetslösheten, men varför bortser vi från turismen som en uppenbar skapare av arbetstillfällen? Det är dags att sluta behandla turismen som semester. Det är dags att komma hem och arbeta.

Provan
Herr ordförande, ingen behöver tala om för kommissionsledamoten att vi i parlamentet lyssnar lika uppmärksamt på honom som han lyssnar på oss. Det är viktigt att vi har den samverkan eftersom blockeringen är uppenbar i ministerrådet. Sedan ett antal år tillbaka är parlamentets ställning i turistfrågan ganska tydlig och vi blir alltmer frustrerade eftersom det tyvärr är så att många i rådet inte är beredda att titta på de möjligheter som parlamentet har föreslagit för kommissionsledamoten för att få bort lite av den arbetslöshet som Harrison nyligen refererade till.
Vi gör rätt i att erkänna möjligheterna och rådets svårigheter. Subsidiariteten inom turismen är en mycket viktig aspekt och ingen här skulle säga emot det. Vi måste försöka hitta en väg ut ur den här förvirringen. Det är förvånande att rådet vägrar att godkänna Philoxenia-programmet, trots att vi i budgeten har kommit överens med rådet om vilket belopp som är nödvändigt för att främja programmet. Hur kan rådet fatta sådana beslut, vare sig de är budgetbeslut eller politiska beslut? Båda är inte förenliga.
Den viktigaste frågan som kommissionsledamoten korrekt fastställde och som är den viktigaste delen i hela den här frågan, är vad vi skall göra för att få turismen erkänd inom fördraget. Vi måste ha en oberoende och väldifferentierad gemensam politik med en korrekt rättslig grund, med andra ord ett kapitel inom det omarbetade fördraget. Kommissionsledamoten måste agera för detta. Vi medger att han kanske har svårigheter inom kommissionen. Det är också en del av problemet och vi vill hjälpa honom. Alla råd om hur vi kan hjälpa honom tas tacksamt emot eftersom kommissionen uppenbarligen spelar en viktig roll när det gäller att hjälpa till att få medlemsstaterna att revidera fördraget och uppnå det vi måste uppnå.
Jag återvänder till den viktigaste frågan som kommissionsledamoten tog upp i sina anmärkningar - gemensam åtgärd inom kommissionen. Vi vill alla ha ökad samordning och vi måste få det, annars kommer turismen aldrig att komma någon vart. Kommissionsledamoten nämnde att hans nya generaldirektorat redan har hållit sex sammanträden, men vi måste titta på resultatet från dessa sammanträden eftersom man brukar säga att handling säger mer än ord. Vi litar på att kommissionsledamoten skall visa upp resultatet.

Aparicio Sánchez
Herr ordförande, jag är en av de övertygade, liksom några av mina kollegor, om att kommissionen trycker på inom turismen på samma sätt som parlamentet. Jag tror att vi strävar i samma riktning och att de problem som man så bekymrat tar upp finns i rådet. Det råder för mig inget som helst tvivel därom och framför allt inte sen Papoutsis, högste ansvarig i turistpolitiska frågor, med energi och bestämdhet inför kommissionen avslöjat turismens betydelse.
Nu tror jag, och jag skulle vilja veta om jag har förstått det rätt, att man allt för mycket belastat rådets nuvarande ordförandeskap med de problem man haft med Philoxenia-programmet samt det att man inte kallar till ministerrådet. Innebär det hopp man alltid ställer till nästa ordförandeskap att problemen finns i det land som just nu har ordförandeskapet i Europeiska unionen?
Jag tycker hur som helst att Papoutsis begäran är mycket bra, med tanke på att vi förklarar för våra medborgare, för våra privata företag, för våra offentliga myndigheter att det inte handlar om att ersätta den nationella politiken utan att komplettera den, att vi definitivt förklarar hur bra det skulle vara att öppna stödkanaler inom gemenskapen. Det verkar otroligt att man inte går in för en gemenskapspolitik, som med åtgärder och resurser ökar den europeiska turismens globala konkurrenskraft i förhållande till andra erbjudanden, med tanke på hur turismen påverkar sysselsättningen, sammanhållningen, miljön, dess resursskapande förmåga, m.m. .
Slutligen innebär turismen, vilket visats grafiskt och det är bra att upprepa det här, i termer som sysselsättning och ekonomi, mycket mer för de femton länderna än kolet och stålet för de sex länder som grundade Europeiska unionen.
Papoutsis begäran är bra och vi skall beakta den, men den är också pessimistisk vad gäller möjligheterna att reformera fördraget om Europeiska unionen. Vi väntar till andra terminen på Philoxenia-programmet. Men min fråga, herr Papoutsis, vad gäller det att vi alla är pessimister när det gäller att skapa den juridiska grund som det gemensamma resolutionsförslaget begär, är huruvida kommissionen i nuvarande läge skulle vara beredd att, utan någon som helst reformering av fördraget, arbeta fram ett lagstiftningsförslag grundat på nuvarande fördrag om Europeiska unionen, t ex genom att införa turismen under konsumentfrågor. Frågan är inte slumpmässig, eftersom detta parlament håller på att ta fram en framställan i denna riktning och jag tackar i detta sammanhang Papoutsis för hans generösa hjälp.

Bennasar Tous
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar, talet i detta parlament om turism pågår ständigt. Det finns sedan många år ett spår av bra betänkanden och mycket energi och arbete som ni och andra ledamöter som föregått mig lagt ner på denna fråga.
Vi har alla hävdat den betydelse turismen har i egenskap av socialt, ekonomiskt och kulturellt fenomen. Nästan 200 miljoner europeiska medborgare överger varje år sin bostad för att turista. Det handlar om en industri som skapar 9 miljoner arbetstillfällen, men som skulle kunna generera många fler.
Vi bör klara att övertyga, ni och vi, för det första själva sektorn och för det andra majoriteten av medlemsstaterna, om att turismen är en genomgående verksamhet och att Philoxenia-programmet inte påverkar subsidiariteten. Vi bör övertyga om att detta, om vi identifierar de frågor som kan hanteras på europeisk nivå, skulle ge ett ökat värde till sektorn och underlätta hanteringen av de små och medelstora företagen för att samordna förhållandet mellan turism och miljö, stimulera moderniseringen av anläggningarna, bevara det konstnärliga arvet, landsbygdsturismen, omvärdera utbildningen, söka efter nya produkter som bryter stagnationen och på detta sätt skapa fasta arbetstillfällen med produktens och tjänsternas kvalitet som prioriterade mål.
Ni, herr kommissionär, och jag vet att detta är innehållet i Philoxenia, som förkastats av rådet, med stor besvikelse för alla och särskilt för mig som föredragande. Det står klart för mig, herr kommissionär, vilka stora ansträngningar ni och era medarbetare lagt ner för att organisera DG XXIII, men vi ber er att ni återupptar denna ansträngning och er entusiasm för att övertyga om turismens betydelse, först och främst kommissionärskollegiet och därefter rådet, så att detta överger sina reservationer och ger klartecken till Philoxenia med hela dess innehåll. Därefter, när den öppna dialogen fortsätter med frågor så viktiga som momsen och euron, prosaiska men mycket brådskande frågor, som när de väl genomförts kan leda till att Europa återtar sin ledande roll som turistmål.
För att detta skall bli verklighet behöver vi en juridisk grund och ett åtgärdsinstrument, och detta är Philoxenia. Philoxenia är det instrument som krävs för att ni herr kommissionär och er grupp skall kunna bli de ledare som med entusiasm och en löpande och öppen dialog med sektorn, rådet och denna församling, kan fastställa den europeiska turiststrategin, som är så viktig för alla. Vi kommer att stödja er i detta arbete.

Torres Marques
Herr ordförande! Turismen är varken mer eller mindre den sektor som kan generera flest nya arbeten i framtidens Europa, dvs, som mest kan bidra till att lösa vårt största problem. Däremot är turismen en mycket diversifierad verksamhet, med stor multipliceringseffekt som starkt bidrar till Europas sociala och ekonomiska sammanhållning. Därför verkar det för oss grundläggande att man finner en rättslig grund beträffande turismen vid översynen av EG-fördraget, och att lösningen att inkludera turismindustrin i artikel 130, fast det inte är den ideala lösningen, har fördelen att den är enkel och möjlig och har acceptans i sektorn, särskilt i fråga om Otreca??.
Herr kommissionsledamot, jag vet att Ni är med oss i denna målsättning. Jag hyser hopp om att Ni, för ekonomins och de europeiska medborgarnas väl, kan inkludera turismen i fördraget. Jag skulle till slut vilja ge Er ett förslag: Varför begär Ni inte att kommissionen skall utföra en studie av luftfartsliberaliseringens effekter på turismen? Kanske resultaten från den studien kunder få de nu motsträviga medlemsstaterna att förstå de enorma fördelar de kommer att få om det funnes en rättslig grund för turismen i fördragen.

Pirker
Herr ordförande! Det står väl utom allt tvivel att turismen är en enorm ekonomisk faktor och även en betydande faktor i sysselsättningspolitiken. I Österrike svarar exempelvis turismen för 17 % av bruttonationalprodukten. Detta betyder att vi, om vi verkligen vill ta turismen som en sådan faktor på allvar, enligt min åsikt måste slå fast tre tyngdpunkter: för det första måste vi upphöja turismen till rangen av en självständig gemenskapspolitik, vilket också framhävts av de föregående talarna; för det andra måste vi verkligen göra allt, d v s ställa medel till förfogande, för att Philoxenia-programmet skall bli möjligt, därför att därigenom äntligen en gemenskapspolitik kan uppstå, så att säga en turismpolitik för unionen; för det tredje måste vi skapa möjligheter att via Europeiska unionens rörlighets- och utbildningsprogram säkra en kvalitetshöjning vad personalen beträffar.

Rübig
Herr ordförande! För några dagar sedan hade vi ett möte i Europaparlamentet med ansvariga inom turistnäringen och det fastställdes att man i och med införandet av euron kunde förvänta sig en ungefär tioprocentig stegring av turismen. Jag tror därför att euron kan framstå som en väsentlig pådrivande kraft i riktning mot en högkvalitativ turism i Europa, och om vi lyckas att göra ytterligare framsteg, exempelvis i fråga om skattemässig harmonisering, i synnerhet harmonisering av momsen, har vi väl därmed de bästa utgångspunkterna.
Eftersom turismen är mycket arbetsintensiv, borde man fundera över om man inte på detta område exempelvis borde göra gällande reducerade momssatser. Det allra viktigaste området har redan berörts av kollegan Pirker, vilket enligt min åsikt är utbildning och vidareutbildning, särskilt Leonardoprogrammet. Jag tror att det just i Leonardoprogrammet finns många möjligheter för vår turism, och jag skulle vilja be att man bemödar sig ännu mer om detta område.

Tamino
Herr ordförande! Jag ber om ursäkt för att jag kommer så sent, men jag var upptagen i ett annat sammanträde och trodde att denna debatt skulle börja senare. Låt mig bara, för gruppen de Gröna, uttrycka en åsikt som vi redan har kunnat demonstrera i andra sammanhang: vi anser att det är nödvändigt att turismen bereds utrymme inom ramen för fördraget - i enlighet med de avsikter som för övrigt Europaparlamentet redan har gett uttryck för. Under alla omständigheter tror vi att det inte räcker att införa enbart de rent kommersiella aspekterna, eller sysselsättningsaspekterna - även om de är viktiga - utan vi anser att turismen skall värderas utifrån sina kulturella aspekter, vad gäller kontakterna mellan olika personer och kulturer, som ett sätt att lära känna varandra, och därmed också utifrån sina sociala aspekter. Detta är en första viktig aspekt, som många gånger har diskuterats i kulturutskottet.
Men i egenskap av Gröna vill vi peka på - och i det här avseendet hyser vi vissa tvivel även när det gäller de resolutioner som har presenterats - att turismen även medför stora miljöproblem och stora sociala problem. Man kan med andra ord inte diskutera turismen utan att ta med i beräkningen det faktum att vissa typer av massturism, med medföljande betongomvandling av mark och kuster, inte bara påverkar miljön, utan också har minskat möjligheterna till sysselsättning i framtiden och hindrat andra verksamheter som är mer miljövänliga.
Vad gäller de sociala effekterna så anser vi att man måste noggrant utvärdera konsekvenserna av vissa typer av turism. Det har hänt att en del typer av turism har exproprierat den bofasta befolkningen i vissa områden, och multinationella företag inom turistnäringen har infört sina egna bevekelsegrunder och tagit med sig sina egna anställda, vilket har inneburit helt förändrade livsbetingelser i en del områden. Utan en noggrann utvärdering av miljöeffekterna och de sociala konsekvenserna kan man inte se turismen enbart som något som är positivt ur kommersiell synpunkt. Därför vill vi att turismen införs i fördraget, men med vissa förbehåll och med införande av dess miljömässiga, sociala och kulturella aspekter.

Papoutsis
Herr ordförande, jag skall försöka att mycket kort ge vissa svar på frågorna som ställdes av vissa av de ärade ledamöterna som begärde ordet.
Först av alla Aparicio som ställde frågan angående vad Europeiska kommissionen har för avsikt att göra under månaderna som kommer, i det fall då Philoxenia-programmet inte antas. Här skulle jag vilja säga att vi orienterar våra aktioner i riktning mot att stärka turismens konkurrenskraft och också att stärka turismens kvalitativa aspekter. Vi kommer att stödja turistindustrin för ett bättre mottagande av den gemensamma valutan, Euron, liksom vi också kommer att stödja de sysselsättningsmöjligheter som turismen erbjuder med särskilt avseende på lokala initiativ för sysselsättning, utbildning, kultur, miljöskydd och användning av nya teknologier. Slutligen kommer vi att stödja samarbetet beträffande den yttre dimensionen med tanke på utvidgningen, det euromediterranska samarbetet och den allmänna överenskommelsen mellan avdelningarna och vi kommer att stödja aspekten på konsumentskydd inom turismen, med särskilt avseende på nydanande aktiviteter angående kvaliteten på de varor och tjänster som erbjuds.
Slutligen beträffande ert allmänna påpekande om att det inte för tillfället finns någon möjlighet att godkänna Philoxenia-programmet och missnöjet som ni uttryckte angående svagheten inom rådet, skulle jag vilja säga att jag är ense med er om att det i praktiken existerar ett problem. Därför att i samma stund som alla är överens om att det behövs en mer nära förbunden budgetpolitik än den som existerar och att alla är överens om att det behövs en hänsynsfullhet inom budgetpolitiken i gemenskapen, att det behövs insyn, att det behövs en konkret kontroll beträffande de politiska prioriteringarna inom gemenskapen, i samma stund säger vi nej till en rättslig grund, inom de speciella områden som har ett behov av en sådan.
Jag skulle vara glad om vi hade ett godkännande för Philoxenia, jag skulle vara glad om vi hade en rättslig grund, även om det var en ECU, men att vi hade den rättsliga grunden. Och då skulle inte Europeiska kommissionen utsättas för revisionsrätten eller för allas kritik. Vi skulle tvärtom ha möjligheten till ett medbeslutande med medlemsstaterna angående de politiska prioriteringarna och vi skulle ha möjlighet till en större delaktighet för rådet i ett program som är ytterst viktigt för turistindustrin. Slutligen beträffande fördraget, så mycket det nu angår mig, min egen inställning och mina egna initiativ, fram till i sista stund kommer jag att fortsätta initiativen för ett godkännande, inom ramarna för det nya fördraget, av vissa förordningar som avser turismen eller i annat fall, för att täcka turismen genom andra artiklar i fördraget, därför att i praktiken är det en industri, i praktiken är ett område som är värt att täckas i fördraget.

Sarlis
Herr ordförande, jag riktar mig till kollegorna för att betona att om det hade funnits en framförhållning i fördraget, skulle vi inte konfronteras med de äventyr som vi har haft med Philoxenia. Så länge det inte står ett ord i fördraget kommer turismen att fortsätta att vara en slagpåse.

Cornelissen
Ordförande, kommissionären har gjort en lidelsefull begäran hos oss att sätta rådet under tryck. Får jag från vår sida göra en enträgen begäran hos kommissionären att nu på torsdag eftermiddag klockan halv fyra deltaga i ett sammanträde i turismgruppen, där ordföranden för rådet kommer att avlägga en redogörelse för den förda politiken.
Kommissionär, om det är ert allvar, är ni där nu på torsdag klockan halv fyra. Då kan vi gemensamt föra diskussionen med rådets ordförande. Om det behövs kan ni då åter hålla en enträgen plädering. Kan vi räkna med det?

Papoutsis
Herr ordförande, jag skall undersöka innehållet i praktiken, jag skall faktiskt försöka vara närvarande vid detta sammanträde. I det fall jag inte kan, beroende på mitt program, kommer hursomhelst en representant för Europeiska kommissionen att vara där. I varje fall vill jag dock försäkra Cornelissen om att jag kommer att stå i ständig kontakt med det holländska ordförandeskapet lika mycket angående diskussionen om regeringskonferensen som angående utvecklingen av en speciell del för turismen, och angående erhållandet av en överenskommelse om Philoxenia-programmet, även om det är i sista stund, under de sista veckorna, utan anmodan från rådet och inom ramarna för Coreper.

Ordföranden
Jag har erhållit sex förslag till resolutioner i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen.
Jag förklarar den gemensamma debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.25 och återupptogs kl. 17.30.)

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-017/97). Vi skall behandla frågor till kommissionen.

Ordföranden
Fråga nr 32 från Juan Izquierdo Collado (H-0347/97):
Angående: Leader-programmets förlamning
Tar kommissionen på sig ansvaret för att ha förlamat Leader-programmen genom ett fax från generaldirektören för GD VI, Logras, vilket saknar rättslig grund?

Fischler
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Med en skrivelse av den 15 juli 1996 meddelade kommissionen de spanska myndigheterna att kumulering av stödmedel ur en av strukturfonderna till förmån för ett och samma projekt inte går att godkänna. Vid den tidpunkten ansöktes å ena sidan om gemenskapsstöd inom ramen för Leader-programmet och å den andra om samfinansiering från gemenskapen inom ramen för ett koncept för gemenskapsbidrag.
Efter en noggrann diskussion om detta ärende med de spanska myndigheterna kan kommissionen nu samtycka till den önskade kumuleringen, förutsatt att man ombesörjer en effektiv och tillförlitlig projektförvaltning som gör det möjligt att mycket noga kunna skilja mellan de olika för projektet beviljade ekonomiska bidragen. Endast på detta sätt kan kommissionen garantera att gemenskapens medel utnyttjas på ett effektivt och öppet sätt.
Rent allmänt skall tillfogas att kumulering som sådan inte är en förutsättning för genomförandet av Leader-program. I de flesta medlemsstaterna fortskrider Leader-programmen helt normalt även utan kumulering.

Izquierdo Collado
Herr kommissionär, faktum är att jag kan garantera att det inte är få Leader-program som i mitt land legat i lådan under ett år.
Genomförandet av dessa program, skapandet av sysselsättning och den förnyelse som är kopplad därtill har förlamats. Varför? Inte för att rådet eller kommissionen beslutat att Leader II måste hanteras på ett annat sätt än Leader I, utan därför att ett fax från en generaldirektör lett till en sån störning att det givit oss ett fulländat exempel på vad som menas med byråkrati, vilket givit verkligt skadliga effekter på de mål som ligger unionen närmast, dvs effektivitet och sysselsättning.
Herr kommissionär, jag hoppas att ni i ert svar gör det helt klart för många borgmästare, för många rådsledamöter som väntar på era ord att kontinuiteten i Leader-programmet garanteras, naturligtvis med öppenhet, och att ni om så krävs begär brådskande hantering av den spanska regeringen. Jag hoppas att era ord kommer att bli fullständigt tydliga på denna punkt.

Fischler
Herr ordförande, herr parlamentsledamot! Först vill jag tacka er för att ni är av samma mening som jag, nämligen att Leader II i sig är ett bra gemenskapsinitiativ. Om det emellertid vid genomförandet av en konkret åtgärd är oklart om det här handlar om en och samma åtgärd eller om två olika vilket var fallet här, då måste en sådan fråga redas ut. Men detta är förvisso inte någon anledning till att helt enkelt låta ett dylikt förfarande bli liggande i byrålådan.
Om ni har flera liknande problem där genomförandet av ett Leader-initiativ stagnerar, antingen av liknande anledningar som de som ni berört eller av andra orsaker, så skulle jag helt enkelt be er att låta mig få reda på det. Jag skall gärna undersöka saken.

Redondo Jiménez
Herr kommissionär, hur kan tjänstemissbruk från en generaldirektör i kommissionen leda till att programmet Leader II förlamas enbart på grund av problem som hävdats med Leader I? Det har funnits problem med ackumulation av gemenskapsbidrag i Leader I och på grund av bristande kontroll därav från kommissionens sida. Det ena har emellertid inte med det andra att göra. Släpp lös Leader II och kontrollera Leader I. Jag tror att vi är på den vägen, eftersom man i Leader II redan infört ett betalningsorgan i vart och ett av medlemsländerna. Jag skulle därför vilja be kommissionären att dessa saker inte upprepas och att kommissionen å sin sida kontrollerar den överdrivna makten hos några av dess tjänstemän.

Fischler
Högt ärade parlamentsledamot Redondo! Ännu en gång; det handlar här om Leader II och inte om en sammanblandning av Leader I och II. För en sak är klar; Leader I har redan löpt ut, vi befinner oss nu i den fas av gemenskapsinitiativet som benämns Leader II.
Jag kan försäkra er att det inte är min avsikt, och inte heller min avdelnings avsikt, att skapa ytterligare byråkrati. Vad vi behöver är egentligen bara ordning. Denna ordning måste vi skapa, eftersom vi annars eventuellt skulle få svårigheter efteråt vid redovisningen av stödprogrammen. Jag upprepar; om det finns några problem här, oavsett av vilka orsaker, är jag gärna beredd att bidraga till deras lösning. Var snäll och meddela mig då också detta.

Ordföranden
Fråga nr 33 från Mary Banotti (H-0409/97):
Angående: Avskaffandet av tax-free-försäljningen
Har kommissionen beaktat konsekvenserna av att 140 000 arbetstillfällen eventuellt går förlorade i Europeiska unionen då tax free-försäljningen avskaffas?
Anser kommissionen inte - med beaktande av den nuvarande höga arbetslösheten i EU - att tidsfristen för avskaffandet av taxfree-försäljningen (juni 1999) borde uppskjutas ytterligare, särskilt i syfte att beakta dess följder för regional utveckling och sysselsättning?

Fischler
Herr ordförande! Vid offentliggörandet av direktiven om avskaffande av skattekontroller vid gränserna beslöt rådet att inte mer tillåta skattefri försäljning från och med 1 juli 1999, varvid det visserligen föreskrivit en övergångstid att användas för beskattningen av handeln inom gemenskapen i syfte att träffa nödvändiga åtgärder för lindring av de sociala återverkningarna på berörda områden och samtidigt av de regionala svårigheterna - i synnerhet i gränsområdena.
Kommissionen beklagar att den berörda sektorn inte utnyttjat den av rådet föreskrivna övergångstiden till att utveckla en strategi med vars hjälp upphävandet av de skattemässiga fördelarna på grund av duty free-försäljningen kan dämpas. Ändå fanns det inga tvivel om att detta beslut av rådet, som dessutom redan ligger fem år tillbaka i tiden, skulle vara oåterkalleligt. Duty free-sektorn har tvärtom ökat sin omsättning under perioden 1991-1995 med ungefär 50 % och därigenom naturligtvis också skapat ett inte acceptabelt påtryckningsmedel. Denna omsättningsökning visar dessutom vilken betydelse den skattemässiga fördelen har för denna sektor som utgör i genomsnitt 35 % av omsättningen.
Med ett sådant finansiellt understöd skulle varje försäljningssektor haft möjligheten att skapa minst lika många arbetsplatser som de som nämns i frågan. Det är betecknande att argumenten, inklusive arbetsplatsargumentet, som här anförs till förmån för en förlängning av övergångstiden är exakt desamma som de som 1991 ledde till rådets beslut. Kommissionen har därför inte för avsikt att föreslå en förlängning av övergångstiden.

Banotti
Jag är ganska förvånad över kommissionsledamotens svar. Kommissionen har uppenbarligen varit försumlig när den har bedömt de skador som avskaffandet av den tullfria försäljningen innebär för både rederi- och flygindustrierna. Det gäller både skadornas effekt på kostnader och avgifter och framför allt effekterna på arbetslösheten i regionerna. Man har redan bedömt att minst 1 800 personer kan förlora sina arbeten på färjorna i Irland.
Varför är det inte möjligt att göra en riktig studie som baseras på den verklighet vi har idag? Ett mycket stort antal arbetstillfällen berörs och den tullfria försäljningens bevarande har särskilt stor betydelse för den regionala utvecklingen. Man kan hävda att bara för att de har skattefördelar skall de inte tillåtas fortsätta verka inom den branschen och att vem som helst skall kunna fortsätta med den sortens förmåner. Jag tror inte att det räcker med tanke på den skrämmande bild som vi ser framför oss med förlorade arbetstillfällen inom dessa områden. Håller ni med om att kommissionen har varit försumlig när den inte genomförde lämpliga studier om effekterna av avskaffandet av den tullfria försäljningen?

Fischler
Högt ärade fru parlamentsledamot! Jag måste säga er helt öppet att man för det första sedan många år känt till att detta beslut varit fastställt och att man i stället för att förbereda sig på denna nya nödvändiga situation har gjort precis motsatsen och under utnyttjande av den skattemässiga fördelen utökat omsättningen. Man kan alltså inte bara argumentera på så sätt att arbetsplatser nu går förlorade därför att det inte är möjligt med duty-free. Ni skulle lika gärna kunna fråga hur många arbetstillfällen redan tidigare förstörts inom den normala handeln som på grund av denna situation måst finna sig i en tydlig konkurrensnackdel.

Truscott
Jag skulle vilja stödja det som Banotti sade. Även i Förenade kungariket finns ett problem. I likhet med Irland kommer vi att drabbas av många förlorade arbetstillfällen inom färjeindustrin och på regionala och lokala flygplatser. Resultatet kommer att vara förödande. Även om kommissionsledamoten sade att detta har varit känt sedan en tid tillbaka, är de studier som har sammanfattat vilka förlorade arbetstillfällen det rör sig om relativt nya. I ljuset av dessa studier borde kommissionsledamoten närmare betrakta antalet arbetstillfällen som kommer att försvinna och effekten på transportmöjligheterna, både inom Förenade kungariket och Irland samt i andra berörda länder.

Fischler
Naturligtvis är en strukturåtgärd av det slag som behövs i detta fall också förknippad med problem och svårigheter. Det inser vi absolut. Jag anser emellertid inte att det motsvarar principen om den inre marknaden att på sikt tillåta strukturer som alldeles entydigt missgynnar den vanliga handeln, därigenom att man för vissa skapar särbestämmelser som medger dem en klar konkurrensfördel. Därför är kommissionen i denna fråga helt överens också med medlemsstaterna samt med rådet och har inte för avsikt att framlägga ett sådant ändringsförslag som det som här begärts.

Blak
Tack för ert mycket vänliga sätt att bemöta oss på, herr ordförande. Det är jag mycket glad över.
Jag anser, Fischler, att ert svar är dåligt. Jag anser att det är dåligt därför att det finns arbetslöshet, och om det inte vore så skulle det vara helt okay att vi avskaffade det, men det drabbar vissa områden. I mitt område har vi den högsta arbetslöshetsprocenten i Danmark, och vi kommer att förlora 2900 arbetsplatser. Folk kommer verkligen att gå under på grund av detta. Det kan ju inte vara kommissionens avsikt att skapa arbetslöshet. Skapa nya arbetstillfällen, innan ni börjar med att stänga arbetsplatser. Jag anser att det är ett dåligt svar, och jag menar också att ni kunde ha förberett ert svar bättre.

Ordföranden
Herr Blak, jag trodde att ni begärt ordet för en ordningsfråga, eftersom den som har rätt till ordet är herr Cassidy. Jag ger nu ordet till Cassidy och om kommissionären därefter vill ha vänligheten att besvara er är upp till honom.
Jag överlämnat nu ordet till Cassidy för en minut.

Cassidy
Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans kraftfulla svar till Banotti och Truscott. Faktum är att själva namnet tullfri är vilseledande. En lämpligare betäckning är skattefri. Dessutom har ett av företagen i Förenade kungariket medgivit att varje tullfritt köp kräver en subvention på 15 pund. Med andra ord nästan 20 ecu. Den brittiska statskassan förlorar flera hundra miljoner pund per år på den här handeln. Det finns ingen plats för den här handeln på en gemensam marknad. Som kommissionsledamoten påpekade påverkar den andra sektorer inom detaljhandeln. Konsumentföreningen motsätter sig också den kraftigt. Kommer kommissionen att stå på sig i den här frågan?

Fischler
Mina herrar parlamentsledamöter! För det första är det inte min personliga uppgift att framlägga förslag på detta område. Det är min kollega Mario Montis uppgift. Men såvitt jag kan bedöma, respektive betrakta det hela ur kommissionens synpunkt, förblir vi vid det som jag tidigare sagt, också som kommission.
För det andra, om det skulle finnas transportkostnadsproblem eller transportproblem vill jag tydligt klargöra att detta skulle betalas ur flygplatsavgifterna, vilka, om man gör en internationell jämförelse, i alla fall inte hör till de lägsta här i Europa.

Ordföranden
Jag ber att få tacka herr Fischler. Andersson har nu begärt ordet för en ordningsfråga.

Andersson
Jag vill bara konstatera att det är litet olyckligt att det bara hålls en diskussion kring en region i denna viktiga fråga som gäller så många regioner i Europa. Jag vill bara säga att det är många regioner som har samma problem när taxfree-försäljningen försvinner, och att vi också vill göra oss till tolk för vad som händer i dessa regioner.

Ordföranden
Herr Andersson detta är ingen ordningsfråga. Ni har andra kanaler för att fortsätta debatten.
Fråga nr 34 från Francisco Sanz Fernández (H-0421/97):
Angående: Franska jordbrukares attacker mot spanska långtradare med frukt och grönsaker
Under förra veckan anföll och förstörde grupper med franska jordbrukare ännu en gång spanska långtradare med frukt och grönsaker. Vid den senaste attacken, måndagen den 19 maj, blev sju spanska långtradare med last anfallna och uppbrända. Dessutom blev en spansk långtradarchaufför allvarligt skadad. Allt detta skedde inför den franska polisens sedvanliga passivitet.
Den här vandaliseringen upprepas gång på gång och de franska myndigheterna vidtar inte nödvändiga åtgärder för att förhindra den. Attackerna strider mot principerna om fri rörlighet för varor och personer samt mot den fria konkurrensen. Dessutom utgör de ett hinder för genomförandet av den inre marknaden. De skäl som framförs av de franska jordbrukarna är inte hållbara, framför allt inte om man tar hänsyn till att Spanien, vad gäller alla jordbruksprodukter med undantag för frukt, grönsaker och olja, är ett land som är helt dominerat av Frankrikes export. Trots detta har inga liknande aktioner genomförts i Spanien mot franska jordbruksprodukter.
Har kommissionen antagit några förebyggande åtgärder för att förhindra attackerna? Vad har kommissionen gjort eller vad kommer kommissionen att göra för att de franska myndigheterna en gång för alla skall vidta de åtgärder som krävs för att förhindra attackerna och garantera den fria rörligheten för personer och varor inom EU? Anser kommissionen att man i samband med fördragsöversynen måste överväga möjligheten att vid översynen införa ekonomiska sanktioner mot de medlemsstater som av en eller annan orsak försvårar eller förhindrar genomförandet av den inre marknaden? Har kommissionen några planer på en sådan reform?

Fischler
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Kommissionens ståndpunkt med avseende på medlemsstaternas förpliktelser enligt artiklarna 5 och 30 i EG-fördraget att förhindra att vissa av dem företar åtgärder som stör det friktionsfria genomförandet av den inre marknaden och den fria rörligheten för varor har redan framlagts flera gånger här i parlamentet. Då de franska myndigheterna underlåter att stoppa de upprepade övergreppen från franska jordbrukare mot jordbruksprodukter från andra medlemsstater, hänvisar kommissionen till att den såsom fördragets väktare har inlett ett förfarande om fördragsbrott vid EG-domstolen.
Målet med detta förfarande är att få den franska regeringen att uppfylla sina förpliktelser enligt artiklarna 5 och 30 i EG-fördraget. Denna rättssak är anhängig vid EG-domstolen under nummer C2-65/95. Som tidpunkt för den muntliga förhandlingen har 10 juni 1997 fastställts. Då kommissionen redan valt att använda sig av den rättsväg som står till dess förfogande vid tillämpningen av gemenskapsrätten, måste domstolens utlåtande avvaktas i enlighet härmed. Sedan det före 24 april i år, och även efter detta datum, vid upprepade tillfällen kommit till förnyade övergrepp, bad kommissionen den 24 april - efter den första händelsen - de franska myndigheterna att äntligen göra bruk av sina befogenheter att garantera den inre säkerheten.
Dessutom har min kollega Monti skrivit till den minister i Frankrike som är ansvarig för den inre marknaden och enträget bett honom uppmärksamma att han måste garantera de nödvändiga förutsättningarna för genomförandet av den inre marknaden. Vi har också offentligen påpekat att kommissionen inte är beredd att bara acceptera dylika övergrepp, och vi kommer även att undersöka om i värsta fall ytterligare rättsliga eller förvaltningsmässiga åtgärder är möjliga för att från kommissionens sida få ett slut på sådana här situationer.

Sanz Fernández
Herr kommissionär, som ni ser är det verkligen ett känsligt men mycket allvarligt problem jag lägger fram för er, eftersom dessa våldsaktioner, som är vanligt förekommande, vilket ni själv känner till, mot spanska jordbruksprodukter på de franska landsvägarna ger en fruktansvärd effekt, eftersom de fördärvar den inre marknaden och dessutom utgör ett hot mot personernas egen säkerhet. Det som är allvarligast herr kommissionär, är att man med dessa aggressioner når de mål man strävar efter.
Enligt de besked jag fått dessa dagar har de flesta exporter av frukt och grönsaker från mitt land till Frankrike inte gått till Frankrike. Man har vänt sig till andra marknader, självklart med en mycket känslig prisnedsättning. När det alltså handlar om att beräkna skadorna är dessa mycket större än vad som framgår av mängden eller värdet på förstörda varor. Min fråga är: tror ni att man med nuvarande åtgärder eller med åtgärder från domstolen i Luxemburg kommer att kunna lösa problemet, eller behövs det nya åtgärder och nya befogenheter för kommissionen för att denna skall kunna agera energiskt och undvika dessa ociviliserade attentat?

Fischler
Herr ordförande, jag vill göra klart att frågan om vilka utsikter man har att framgångsrikt genomföra skadeersättningskrav i första hand kommer att vara beroende av hur domen utfaller vid EG-domstolen. Frånsett detta är emellertid frågor om skadeersättning primärt en angelägenhet som berör de nationella domstolarna. Därför måste sådana krav också indrivas vid de nationella domstolarna.

Camisón Asensio
Herr kommissionär, jag vill återkomma till attackerna mot spanska lantbrukare, när dessa transporterar frukt- och grönsaksprodukter genom södra Frankrike. Vi står här faktiskt inför ett återkommande våld. Det räcker med att titta på resolutionerna från detta parlament, där detta bekräftas och där man kan se att det här begås ett flagrant brott mot artikel 5 i fördraget, som ålägger medlemsstaterna att vidta alla generella eller särskilda åtgärder som krävs för att säkerställa en inre marknad som kännetecknas av att medlemsstaterna undanröjer hinder mot den fria cirkulationen av varor. I detta fall har man dessutom ett ovanligt inslag av våld i den vandalism som begås. Det räcker alltså inte nu längre med att fördöma detta agerande. Man måste naturligtvis nu gå vidare med utbetalningen av kompensationen för förorsakade skador, inte bara på fordonen utan också för varorna, men framför allt bör man också kompensera marknadsförlusterna.
Min fråga herr kommissionär gäller rent konkret de nya åtgärder som följer av dessa händelser som ni och föregående talar hänvisat till. Vilka åtgärder har kommissionen som en följd av dessa händelser vidtagit för framtiden?

Fischler
Herr ordförande, om ni menar att det här också handlar om våld och vandalisering, vilket säkert kan vara möjligt, är det klart att sådana övergrepp skall bestraffas straffrättsligt. Straffrätten är under alla förhållanden nationell rätt. Straffrättsliga förfaranden måste därför i ett sådant fall under alla förhållanden genomföras i Frankrike.
Vad vi från kommissionens sida alltid särskilt kritiserat är ju att i synnerhet de franska polismyndigheterna varit allt annat än aktiva då det gäller att inskrida på platsen när sådana övergrepp äger rum. Vi har också kunnat dokumentera ett dylikt förhållningssätt. Vi har också idag - eftersom det muntliga hörandet inför EG-domstolen äger rum just idag - framlagt videofilmer och liknande dokumentationsmaterial med vars hjälp vi också kan belägga detta.
Jag hoppas emellertid att man äntligen företar något och även att förhoppningsvis den nya franska regeringen tar sig an dessa angelägenheter.

Marset Campos
Herr kommissionär, församlingen känner redan till att jag som en följd av jordbrukets och konservindustrins betydelse i Murcia-regionen protesterat ett flertal gånger, med ordförandens medgivande, mot attackerna på lastbilschaufförer och produkter från Murcia på franskt territorium.
Jag skulle vilja ställa en fråga, men jag har sett att svaret är undvikande. Det handlar om huruvida kommissionen ingriper eller kan ingripa eller vill ingripa för att kompensationen och skadestånden skall kunna utbetalas för produkterna och marknadsförlusterna, men jag ser att kommissionen inte är intresserad av denna fråga.
Den andra korta frågan är om kommissionären inte anser att dessa frågor bevisar att varken den gemensamma marknadsorganisationen för frukt och grönsaker eller den gemensamma jordbrukspolitik som infördes 1992 inte fungerar på ett lämpligt sätt och att det därför vore lämpligt att ta hänsyn till det inträffade, för att på lämpligt sätt rätta till både den gemensamma marknadsorganisationen för frukt och grönsaker och den gemensamma jordbrukspolitiken.

Fischler
Herr parlamentsledamot! Om jag får börja med er andra fråga, vill jag tydligt påpeka för er att dessa övergrepp i synnerhet ägt rum innan den nya ordningen för frukt- och grönsaksmarknaden trätt i kraft, alltså enligt den gamla ordningen. Av den anledningen ser jag ingenting som pekar på att dessa övergrepp skulle kunna sammanhänga med den nya marknadsordningen. Tvärtom förväntar jag mig att just den nya ordningen för grönsaksmarknaden likaså leder till en ny utveckling genom att vi förstärkt gynnar producentförbunden.
Till er första fråga om kommissionens möjligheter att ingripa direkt på platsen måste jag tyvärr säga att vi inte har någon egen polisstyrka inom kommissionen eller några liknande inrättningar, och jag utgår från att inte heller regeringskonferensen i Amsterdam nästa vecka kommer att inrätta någon sådan kommissionspolis. På så sätt är vi alltid - tyvärr måste jag säga - hänvisade till medlemsstaternas polisoch ordningsväsen. Vi har tyvärr också bara den möjligheten att vända oss till medlemsstaten och att se till att den sköter sin uppgift. Om den inte gör det, återstår för oss som - om ni så vill - vårt skarpaste vapen att gå till EG-domstolen. Detta vårt skarpaste vapen har vi satt in, och nu pågår ett förfarande vid domstolen. Utöver detta finns det inte heller i fördraget några ytterligare möjligheter.

Ordföranden
Fråga nr 35 från Roy Perry (H-0436/97):
Angående: Regionalpolitik/öar
Ger kommissionen sitt stöd åt det förslag som vid regeringskonferensen lagts fram av Grekland och Spanien om att införa en artikel om öar i det nya fördraget?

Bjerregaard
Herr ordförande, kommissionen har haft den uppfattningen att man skulle skapa ändamålsenliga regler i syfte att lösa de särskilda territoriella förhållanden, som råder bland annat på öarna. Det skall naturligtvis inte vara så att dessa förhållningsregler skapar hinder för den inre marknaden eller den fria samhandeln, eller för att inte tala om konkurrensreglerna. Grekland har ju som ett led i förhandlingarna under regeringskonferensen för över ett år sedan under förhandlingarnas början, lagt fram ett förslag till ändring av fördragets artikel 92.3 och 130a och 130f, i syfte att man där explicit tar hänsyn till de särskilda förhållanden, som råder i öregionerna. Kommissionen ämnar sätta in en text i slutdeklarationen från konferensen, där öregionernas speciella förhållanden uppmärksammas.
Enligt kommissionens uppfattning är detta politiska ställningstagande tillräckligt, eftersom traktaten därigenom gör det möjligt att ta hänsyn till situationen på öarna. Vidare är öarnas situation annorlunda situationen i de regioner som ligger i unionens randområden. Här gör de berörda länderna Spanien, Frankrike och Portugal på konferensen, att dessa områden sätts in i artikel 227.2, och att ett protokoll tillfogas om hur denna artikel skall genomföras.

Perry
Jag uppskattar kommissionsledamotens svar. Jag var på sätt och vis lättad över att det inte var kommissionsledamot Fischler, som kommer från ett land som är omgivet av andra länder, som svarade på min fråga.
Jag hoppas verkligen att regeringskonferensen kommer att kunna erkänna öarnas behov. Om det tas upp i regeringskonferensens slutsatser och i det kommande fördraget, kan kommissionsledamoten ge mig en uppfattning om vilka slags förslag kommissionen kan tänka sig vara lämpliga att lägga fram för att hjälpa öarna och i synnerhet Isle of Wight som jag representerar i parlamentet?

Bjerregaard
Vi vet ju allesammans att vi just nu befinner oss i en fas där de allra sista frågorna rörande regeringskonferensen är på väg att falla på plats. Det är de allra sista dagarna för möten mellan de personliga representanterna. Därefter följer toppmötet, och det vill säga att jag inte kan gå längre än jag gjorde i mitt första svar, nämligen med att säga, att kommissionen har stött de förslag som kommit fram, och att vi anser att det vore ändamålsenligt att det i slutdeklarationen skulle finnas en text som gör det möjligt att ta särskild hänsyn till öarna. Personligen aktar jag mig för att gå in och säga vad som från fall till fall skall göras med de enskilda öarna. Jag tror att det skulle bli mycket oöverskådligt med de många ledamöterna som känner till olika öar, som jag som kommissionär självklart inte kan känna till på samma sätt som parlamentsledamöterna.

Thors
Som vi vet är Finland det land där det finns mest skärgård och vattendrag i hela Europa. Vi sjunger i vår nationalsång att vi är " de tusen sjöarnas land" . Vi har faktiskt 76 000 öar som är över 1, 5 hektar.
I förslaget till artikel och i förslaget till uttalande från regeringskonferensen som nu är aktuellt beaktas ändå inte det behov som finns i Sverige och Finland, kanske också i Danmark, av en skärgårdspolitik. I uttalandet talas det om " island regions" . Jag skulle önska att man i stället kunde säga " archipelago regions" , dvs. områden där vattnet som sådant splittrar landarealen och medför att det behövs en helt annan samhällsstruktur.
Jag hoppas också att den konkreta uppföljningen av detta uttalande kunde leda till att man ser på transportstödet i regionerna på ett annat sätt. Jag är helt övertygad om att kommissionär Liikanen väldigt väl kan redogöra för hur det är att leva i ett land där vattnet uttryckligen splittrar landet.

Bjerregaard
Det är helt riktigt att när vi ser oss omkring i den Europeiska unionen finns det många områden där öarna spelar en stor roll, och det är ju helt uppenbart fallet för Finlands vidkommande, vilket ju frågeställaren också var inne på. Det som det har varit frågan om, och det frågan har gällt i dag, har först och främst varit om vi också kommer att se till att stödja förslaget om att det skulle finnas en särskild hänvisning till öarnas problem i slutdeklarationen från regeringskonferensen, och det har jag svarat positivt på. Det är klart att också jag som dansk känner några av de problem som har funnits i vårt område, och jag tror att man har många av problemen gemensamt i vilket land som helst där det finns öar. Som frågeställaren nämnde kan det ju röra sig om transporter, men det kan också gälla skolgång och allt möjligt annat. Därför anser jag det vara viktigt att denna möjlighet kommer att finnas med i det nya fördraget.

Ephremidis
Svaret på en begäran beträffande öarna, som befinner sig i en specifik situation, avlägsna från gemenskapens centrum, var positivt och fyllt av förståelse. Men det finns en oklarhet och jag ber att få precisera den för ledamoten av kommissionen.
Han sa att kommissionen förstår frågan och kan gå vidare med något slags meddelande. Frågan från den förste frågande och från oss är om det kommer att finnas en klausul angående öarna och om de kommer att innefattas i texten i Maastricht II efter regeringskonferensen, om det i dessa sista penseldrag som han talade om kommer att finnas ett intressant meddelande angående denna fråga som inte kommer att upphöra att vara valfri, vilket skulle vara en önskan. Jag skulle alltså vilja att han preciserar detta.

Bjerregaard
Som jag började med att säga på den första tilläggsfrågan, så är vi ju nu i den fasen av regeringskonferensen som i mycket hög grad avgör vad medlemsstaterna gör och hur stor prioritet de tillmäter vissa frågor. Det är inte möjligt för mig som kommissionär att ge några garantier för vad regeringskonferensen leder fram till. De upplysningar som jag har kunnat ge är att kommissionen har stött det konkreta förslaget som lagts fram av bl.a. Grekland, Spanien och Portugal, och det kommer vi att fortsätta med att göra. Om det är tillräckligt för att det ska komma med och i vilken form det kommer med har jag ingen möjlighet att uttala mig om, men jag kan säga att kommissionen har stött förslaget i de förhandlingar som varit och kommer också att göra det under återstoden av tiden.

Ordförande
Eftersom vi dragit över den tid som avsatts till första delen av frågestunden, kommer fråga nr 36 att besvaras skriftligen .

Ordförande
Fråga nr 37 från Jonas Sjöstedt (H-0425/97):
Angående: EU-anställdas inkomstskattefrihet
Personal som är anställd av EU i medlemsländerna, exempelvis vid kommissionens och Europaparlamentets kontor, är befriade från att betala inkomstskatt i det land där de bor. Samtidigt har personalen och deras familjer fördel av den skattefinansierade offentliga sektorns service i form av exempelvis sjukvård, kommunikationer och utbildning. Avser kommissionen att försöka ändra detta förhållande så att även EU: s anställda ska betala inkomstskatt i det land där de arbetar?

Liikanen
Herr ordförande, i de representationer som kommissionen har i medlemsländerna arbetar både tjänstemän från kommissionen och medarbetare som anställts i ifrågavarande land. I till exempel personalen för representationen i Sverige finns sex tjänstemän och elva lokalt avlönade från Sverige. Därigenom är två tredjedelar av personalen lokalt anställda tjänstemän. De betalar inkomstskatt enligt den nationella beskattningen.
Vad gäller inkomstskatten för kommissionens tjänstemän, bör det noteras, att gemenskaperna har ett eget beskattningssystem. EU-tjänstemännen betalar en progressiv gemenskapsskatt på inkomsten. Unionen har också sitt eget sociala skydd och sjukförsäkringssystem, dit EU: s tjänstemän betalar försäkringsavgifter och som ger dem och deras familjer social trygghet.
Vad den indirekta beskattningen beträffar kan det konstateras att både EU-tjänstemännen och de lokalt avlönade tjänstemännen betalar indirekta skatter. Det finns alltså i EU-representationerna personal, som hör till två olika skattesystem. Man kan naturligtvis fråga sig, om det finns skäl att i framtiden ytterligare öka de lokalt avlönade tjänstemännens andel i representationernas personal.

Sjöstedt
Jag vill tacka kommissionären för svaret. Jag skulle vilja säga att jag tycker att det är rimligt att alla som arbetar och är stationerade i ett medlemsland permanent också betalar inkomstskatt i det landet. Man har ju inte bara sjukförsäkring i det landet, utan även kommunikationer, utbildning m.m. EU-anställda i Sverige skall dessutom försvaras av det svenska försvaret och glädjas av det svenska kungahuset och mycket annat. Jag menar att det är rimligt att betala skatt i det land där man har nytta av den offentliga sektorn, oavsett på vilket sätt man är anställd av Europeiska kommissionen.
Vidare tycker jag att denna skattefrihet är utmanande, eftersom det också förstärker bilden av att man har oskäliga förmåner när man är anställd av EU-systemet. Jag tycker inte att det finns någon bra motivering till att vissa inte betalar skatt i det land där de bor, lever och arbetar. Jag undrar om ni kommer att ta några initiativ för att ändra detta förhållande så att alla som är anställda av kommissionen behandlas lika i detta avseende.

Lindqvist
Jag är också från Sverige, där vi har haft en debatt om EU-tjänstemännens villkor; vi har haft en debatt om parlamentsledamöternas villkor också, och båda är naturligtvis lika viktiga. Jag tror att det är väldigt viktigt att relationen mellan allmänheten och oss som arbetar här som förtroendevalda, eller på kommissionens kontor i Sverige eller i andra medlemsländer är så god som möjligt.
Min följdfråga är: Tror inte kommissionär Liikanen att man skulle kunna förbättra denna relation genom att aktivt plocka bort sådana instrument, eller sådana regler, som gör att många människor tycker att de av den anledningen inte kan förlika sig med det som görs inom EU? Jag skulle gärna vilja ha svar på denna fråga.

Liikanen
Det är klart att vi måste förbättra våra relationer med folket i alla medlemsländer. Historien bakom personallagstiftningen för EG-anställda är att alla permanenta tjänstemän behandlas på samma sätt i alla EG-länder. Detta har lett till en situation som innebär att om någon hör till permanenta Europeiska institutioner har denna person samma rättigheter i alla EG-länder.
Jag känner väl till att denna situation har varit ganska svår att förklara i Sverige. I allmänhet är inte problemet vad gäller lönerättigheter så stort. Vi har studerat detta ganska noggrant och jämfört nettolönenivån för de utländska diplomater som är stationerade i Bryssel med nettolönenivån för EGtjänstemän som också arbetar där. Jag måste säga att det i de flesta fallen är ganska små skillnader. Denna diskussion har varit iögonfallande i de länder där man har jobbat på hemmaplan.

Ordföranden
Fråga nr 38 från Bryan Cassidy (H-0439/97):
Angående: Åldersgränser vid rekrytering till kommissionen och anslutna organisationer
Är kommissionen medveten om att Europeiska fonden för förbättring av arbets- och levnadsvillkor inte tillämpar några åldersgränser i sina platsannonser eftersom de upphörde med denna praxis för några år sedan?
Kommer kommissionen att följa Europeiska fondens utmärkta initiativ och upphöra att tillämpa åldersgränser i kommissionens egna rekryteringsannonser?

Ordföranden
McMahon har begärt ordet för en ordningsfråga.

McMahon
Herr ordförande, jag ställde en liknande fråga men av någon anledning hamnade den långt ner på listan. Den skulle ha tagits upp i samband med Cassidys fråga eftersom den handlade om samma sak. Det här är andra månaden som det har hänt.

Ordföranden
Herr McMahon, det är inte parlamentets administration som beslutar vilken kommissionär som skall besvara frågorna, utan kommissionen. Liikanen har ändå begärt ordet för att besvara er och jag ger mycket gärna ordet till Liikanen.

Liikanen
Det finns inget problem. McMahon ställde sin fråga i samband med regeringskonferensen. Regeringskonferensen är kommissionsledamot Orejas ansvarsområde. Jag svarar gärna på frågan om åldersgränser i samband med Cassidys fråga. Det är inte första gången som dessa frågor ställs.
Kommissionen är medveten om att Europafonden i Dublin sedan några år tillbaka inte tillämpar åldersgränser när de utannonserar sina lediga tjänster. Bruket med åldersgränser har sitt ursprung i själva idén med en permanent och oberoende offentlig förvaltning på europeisk nivå, i likhet med de förfaranden som fortfarande används av de diplomatiska avdelningarna i de flesta medlemsländer samt i ett antal andra förvaltningar. Syftet är att rekrytera ung personal, genom att erbjuda dem långsiktiga karriärmöjligheter för att säkerställa viss kontinuitet i verksamheten och försäkra sig om personalens lojalitet. I institutionerna verkar denna politik ha fallit väl ut och haft avsedd verkan. Tillämpningen av åldersgränser har dessutom medfört vissa fördelar. I första hand underlättar den genomförandet av uttagningsprov med många deltagare genom att begränsa antalet sökande. I andra hand bidrar den till att i viss mån säkerställa en jämn fördelning, främst geografiskt samt mellan kvinnor och män.
För att nämna ett exempel har uttagningsproven A8-A7 för medborgare från de nya medlemsstaterna, med åldersgränser på 32 respektive 35 år, gett mycket tillfredsställande resultat när det gäller könsfördelningen. Däremot lockade uttagningsproven A för arbetsledare från de nya medlemsstaterna, med åldersgränser på 50 och 55 år, relativt sett färre kvinnor.
Kommissionens hållning är inte rigid. Särskilda uttagningsprov på nivån A5 och A4, med åldersgränsen 50 år, står öppna för sökande med dokumenterad arbetslivserfarenhet, vilket bidrar till att införa en viss mångfald i kommissionens politik. För övrigt tillämpar kommissionen inte längre någon åldersgräns för tillfälligt anställda. Kommissionen står inte främmande för att inleda en diskussion om större öppenhet på området. En möjlighet kunde vara att behålla åldersgränserna för vissa uttagningsprov för de lägsta lönegraderna, exempelvis uttagningsproven A8, och inte tillämpa någon generell gräns för andra uttagningsprov.
Kommissionen skulle alltså kunna inleda en dialog i denna fråga med fackliga organisationer och branschorganisationer och naturligtvis med övriga institutioner. Mot bakgrund av att antalet anställda på institutionen inte skall öka är det emellertid viktigt att fortsätta rekrytera unga medarbetare för att undvika att institutionens personal åldras.

Cassidy
Jag är helt medveten om att kommissionen har ansträngt sig, i synnerhet sedan kommissionsledamot Liikanen övertog ansvaret för ärendet, och vi välkomnar att gränsen nu för Agraderna är upp till 50. Faktum kvarstår att en av de viktigaste institutionerna, Europeiska centret för arbets- och levnadsvillkor i Dublin, inte har någon åldersgräns. De parlamentariska grupperna i parlamentet har inte längre någon åldersgräns, tack vare de ansträngningar som gjorts av gruppen om åldrande i parlamentet. Om jag får säga det, är det en del av en ålderdomlig kvarleva. Jag hoppas att kommissionsledamoten kommer att påskynda förhandlingarna med vad han kallade organisations syndicales . Har jag rätt när jag säger att de utgör ett hinder i det här ärendet?

Liikanen
Herr ordförande, fackföreningsorganisationerna anser att en oberoende statsförvaltning i princip måste innebära att tjänstemännen skall börja arbeta där vid tidig ålder och också fortsätta sin karriär där. Vi har haft några diskussioner om högre åldersgränser, i vilka de har varit mer tveksamma, men det är en diskussion vi måste ta.
Den andra synpunkten jag har är att även om inte kommissionens personal ökar i framtiden och trots omfattande rekrytering under de senaste tio åren, är det uppenbart att vi inte kan sluta rekrytera unga människor - även om jag hoppas att vi kommer att vara mer flexibla i framtiden. I annat fall kommer kommissionens hela personalstruktur att bli påfallande tung upptill.
För det tredje är jag öppen för nya idéer när det gäller att försöka hitta nya lösningar på dessa områden där det är möjligt. Kanske det enda undantaget är att vi bör ha en slags lägsta grad för unga människor som kommer direkt från universitetet, även om vi försöker hitta mer praktiska lösningar för de som har yrkeserfarenhet. Jag har hört att den parlamentsgrupp som har ansvar för frågan skall hålla ett litet seminarium på torsdag. Min generaldirektör skall delta och bidra till diskussionen med uppgifter om de berörda frågorna.
Den sista frågan jag vill ta upp är att vårt verkliga problem är det stora antalet sökanden. Om vi får tiotusentals sökanden och vi endast kan anställa ett- eller tvåhundra, kommer vi att stöta på många praktiska problem när vi hanterar sådana ärenden i framtiden. Jag är säker på att det är bra att detaljerna diskuteras senare under veckan.

McMahon
Jag lyssnade på kommissionsledamoten med visst intresse. Anser han inte att det är skenheligt att tala om en flexibel arbetsmarknad när politiker går runt och påstår att ingen kommer att ha ett arbete för livet och att människorna måste anpassa sig och ha flera olika karriärer? På hemmaplan praktiserar kommissionen öppet tanken om arbete för livet och om man inte startar från botten är det verkligen ett hinder. Är det inte skenhelighet som predikas inom kommissionen när de säger en sak till allmänheten om arbetslösheten och ekonomin, trots att de i praktiken gör motsatsen själva. När skall ord och handling bli ett inom kommissionen själv?
Detsamma gäller inom regeringskonferensen. Är det inte någonting som är fel när kommissionsledamoten föreslår en icke-diskriminerande bestämmelse om åldersdiskriminering på regeringskonferensen samtidigt som kommissionen och institutionerna utövar det som de försöker avskaffa?

Liikanen
Jag beklagar att McMahon inte hade möjlighet att lyssna till mitt svar när jag förklarade att en stor del av kommissionens tjänstemän är äldre än vad åldersgränsen tillåter. Det finns inga åldersgränser för tillfälliga representanter, vilket är en form av rekrytering som vi tillämpar exempelvis i samband med galna ko-krisen.
För det andra, när det gäller nya länder, från vilka vi har rekryterat de flesta tjänstemän under de senaste två åren, har hälften av rekryteringarna gällt unga människor för tjänster inom A6, A7 och A8, medan den andra hälften har gällt äldre personal, faktiskt upp till 60 år. Jag är övertygad om att om vi tittar på rekryteringar i allmänhet inom den offentliga sektorn och hur nya tjänstemän rekryteras, är inte kommissionens uppgifter så dåliga.
Jag är fortfarande beredd att fundera över om vi kan ha ett öppnare system för alla tjänster där det behövs yrkeserfarenhet. För de unga människor som direkt får assistenttjänster är det, vare sig vi har åldersgränser eller inte, helt klart att dessa tjänster är till för människor som saknar yrkeserfarenhet som ett första steg in i förvaltningen.

Stewart-Clark
Ärade kommissionsledamot, jag har läst ert skriftliga svar och lyssnat på vad ni har sagt. Mellan raderna ser jag en personlig förståelse för det vi försöker göra. Jag vet inte om ni känner till det, men i februari beslutade parlamentet att ta bort referensen till åldersgränser från bilagan i tjänsteföreskrifterna. Jag hoppas att ni kommer att göra samma sak inom kommissionen.
Jag tycker att det är konstigt att någon skall behöva rättfärdiga en åldersgräns med att det finns för många sökanden. Jag kan inte tänka mig att något företag i världen skulle tillämpa det kriteriet. Håller ni inte med?

Liikanen
Det finns en sak i Europa som är säker idag: arbetslösheten är ett stort problem för människor mellan 45 och 50 år. Varför? Därför att de har en tendens att inte rekryteras på arbetsmarknaden. Det är ett faktum. Det är ett verkligt arbetslöshetsproblem, eftersom arbetsgivare föredrar att rekrytera unga människor. Tyvärr är det så. Jag hoppas att vi kan ändra på detta, men så är fallet i länder med hög arbetslöshet.
Vad kommissionen beträffar är vi beredda att vara öppnare i framtiden. Vi vill även ha unga människor. Nu kommer vi endast att rekrytera några få på grund av budgetrestriktioner. Vi får inte glömma bort hela generationer. Vi måste rekrytera unga människor, men vara öppna på områden där vi behöver personer med yrkeserfarenhet och även människor som inte är unga och vi kommer att rekrytera utan åldersgränser.

Ewing
Jag skulle vilja hålla med de som är något förvånade över att vi som måste träffa allmänheten skryter med icke-diskrimineringen och lagen om detta inom unionen. Samtidigt har vi haft ett förvånansvärt påfallande och naket rättfärdigande av ett system som effektivt bannlyser människor som ofta har erfarenhet.
Jag har noterat några av motiveringarna: unga människor skall vara lyckliga, lojala och göra en bra karriär. Varför gäller inte det även någon som är över 50? De kanske faktiskt är lyckligare och mer lojala eftersom de troligtvis uppskattar det och kan tillämpa sin erfarenhet.
Vi ber inte kommissionen att den skall sluta rekrytera unga människor, vi ber den att inte bannlysa rekryteringen av äldre människor. Jag förstår inte hur kommissionen kan fortsätta driva den här politiken. Har kommissionen någon tidsplan i åtanke för när den skall sluta med det?

Liikanen
Herr ordförande, jag beklagar att jag inte blev korrekt citerad. Jag skulle gärna ha velat tala om lycka i livet, men jag gjorde inte det i mitt svar.
Vad åldersgränser beträffar sade jag att jag nu lägger fram en öppning. Jag hoppas fortfarande att jag kan fortsätta på den linje som jag har lagt fram här idag.

Ordföranden
Eftersom vi dragit över den tid som avsatts för frågorna till Liikanen, kommer fråga nr 39 att besvaras skriftligen .

Ordförande
Fråga nr 40 från Josu Imaz San Miguel (H-0414/97):
Angående: Drivgarn
Ordförandeskapet för rådet för fiske föreslog vid det senaste sammanträdet (14 och 15 april) kommissionen att utarbeta ett nytt förslag om hur problemet med drivgarn kan avhjälpas. Som ordförandeskapet föreslog bör ett sådant nytt förslag innehålla den senaste och färskaste informationen i denna fråga.
Italiens nya ståndpunkt, som uttrycktes offentligen av jordbruksminister Pinto i Venedig den 29 november 1996, till förmån för ett totalförbud för drivgarn, och de särskilda bestämmelserna om användning av drivgarn i Östersjön i motsats till andra fiskevatten, öppnar vägen för en majoritet i rådet för ett totalförbud för drivgarn i Atlanten och Medelhavet.
Har kommissionen utarbetat att förslag enligt dessa linjer? Omfattar förslaget ett totalförbud för drivgarn (med undantag för Östersjön)?

Bonino
När det gäller det ärende som frågan behandlar, så vet frågeställaren att det är ett av de ärendena som har berett kommissionen och mig personligen i egenskap av ansvarig kommissionär den största huvudvärken. Ett faktum återstår: bland de beslut som tagits i rådet, såväl vad gäller planen för konvertering av den italienska fiskeflottan som, framför allt, vad gäller Tysklands ställningstagande till en framställan från den spanske ministern, så finns beslutet att kommissionen skall inleda en serie informella bilaterala kontakter med medlemsstaterna för att utröna möjligheterna att genomföra ett nytt förslag, som skulle kunna se ut på olika sätt: man kan till exempel tänka sig en uppdelning mellan Östersjön och Atlanten eller andra liknande åtgärder. Kommissionen förbereder sig med andra ord och kommer att inleda dessa bilaterala kontakter.
Jag måste emellertid säga till frågeställaren att kommissionen inte har för avsikt att slå samman " drivnätsärendet" och " tekniska åtgärder" , som kommissionen har för avsikt att slutföra vid ministermötet om fiskerifrågor den 30 oktober. Detta för att undvika, vilket frågeställaren säkert inser, att det skulle förekomma kombinerade veton eller mer eller mindre genomskinliga försök till utbyte mellan de olika ärendena. Kommissionen har med andra ord för avsikt att avsluta detta samrådsförfarande och sätta punkt eller presentera ett nytt förslag före årets slut.

Imaz San Miguel
Jag ber att få tacka kommissionären för hennes svar.
Trots att jag ger både er och kommissionen huvudvärk, är jag emellertid övertygad om att kommissionen arbetar seriöst i denna fråga och kommer att fortsätta att arbeta i lämplig riktning och enligt den tidsplanering som ni här anger.
Jag skulle vilja ställa två frågor, för det första, kommer kommissionen att kunna komma med ett konkret förslag i denna fråga under kommande höst, mer konkret efter oktober månad? Man skulle då kunna föreställa sig att dessa nätverk med stor sannolikhet kommer att vara förbjudna inför sommarsäsongen 1998. För det andra, kommer kommissionen i sitt förslag att innefatta någon ändringsplan, vilket jag tror skulle vara positivt för Frankrikes, Irlands och Förenade kungarikets flottor, som antingen finansieras genom FIUF eller någon annan typ av europeisk fond, som å ena sidan medger betalning av extrainvesteringarna för näten i dessa småflottor och å andra sidan underlättar den nödvändiga utbildningen i flottorna, för att de skall kunna övergå till mer selektiva fångstmetoder?

Bonino
Jag tror att kommissionen kommer att presentera ett förslag i slutet av året. Därefter beror allt, vilket ni mycket väl vet, på behandlingen, där både rådet och parlamentet deltar, och eftersom kommissionen inte är den enda med detta förfarande får vi se vad som händer.
Vad gäller den andra synpunkten ni hade, är detta faktiskt en av de bilaterala frågor vi för närvarande för med medlemsstaterna. Jag skulle emellertid vilja påpeka att det på Irland endast finns kvar ett fartyg som alltjämt fiskar med drivgarn och i detta fall krävs ingen större ändringsplan. Dessutom måste de medlemsstater som har fartyg som fiskar med drivgarn i Atlanten, eftersom denna överenskommelse finns, skicka kontrollfartyg. Ni kanske kan tänka er vilken den ekonomiska följden blir av detta initiativ.
I England fanns det under den senaste säsongen bara fem eller sex engelskflaggade fartyg med drivgarn. Inte heller här krävs någon större ändringsplan.
När det gäller Frankrike skulle frågan kunna vara relevant. Där har man fortfarande ungefär 40 fartyg, redan gamla, alltjämt under egen flagg. Detta är en möjlighet man beaktar i de bilaterala kontakterna, i begrepp som är analoga med de förfaranden som tillämpades i den italienska planen, och jag upprepar, förfaranden och också finansiella aspekter.

Ordföranden
Fråga nr 41 från Robin Teverson (H-0420/97):
Angående: En arbetsgrupp angående den framtida gemensamma fiskeripolitiken
I samband med den nyligen genomförda rundabordskonferensen angående den gemensamma fiskeripolitikens framtid sade kommissionär Bonino att man inom GD XIV håller på att upprätta en arbetsgrupp (Task force) för att behandla denna fråga. Har detta skett, vilken tidsplan följer man, vem ingår i gruppen, och skulle kommissionären även kunna förklara hur detta skall fungera? Skulle hon dessutom vilja vara så vänlig och sammanfatta vilka behörighetsregler som gäller för denna arbetsgrupp samt ange vilken roll Europaparlamentet skall spela i detta sammanhang?

Bonino
Herr ordförande, mina damer och herrar! Inom ramen för generaldirektoratet för fiskerifrågor har det redan tillsatts en arbetsgrupp med uppgiften att förbereda en revidering av gemenskapens fiskeripolitik i enlighet med grundfördraget, i ett betänkande som skall presenteras för kommissionen före utgången av år 2002.
Den första uppgiften för denna grupp bör vara att bestämma en arbetsmetod, och i detta sammanhang kommer ett seminarium att organiseras före årets utgång med Europaparlamentet, vid vilket alla intresserade parlamentsledamöter har rätt att delta för att bestämma ämnen och framför allt en procedur som garanterar en bra diskussion innan vi kommer fram till själva förslaget 2001.
Jag för min del anser att hela processen måste bygga på en omfattande konsultation av samtliga aktörer och berörda parter: med andra ord, å ena sidan nära kontakter med ert fiskeriutskott under hela denna process som kommer att bli en process på lång sikt, och å andra sidan, naturligtvis, konsultationer med medlemsstaterna och sektorn själv.
Den idé som vi för närvarande arbetar med inom generaldirektoratet är ett frågeformulär som skall skickas ut till så många som möjligt, för att därigenom försöka nå fram till, åtminstone i ett inledningsskede, en gräsrotsstrategi som skall göra det möjligt att åtminstone göra en inventering av alla de problem och även förslag till förbättringar som kan komma från olika delar av fiskerisektorn, även om vissa ämnen naturligtvis kan vara mindre kontroversiella, medan det finns andra idéer som det kan vara bra att ha i åtanke.
Det första viktiga etappmålet för denna arbetsgrupp, ur arbetsmetodisk synvinkel, bör vara att organisera detta seminarium före årets slut, med deltagande av Europaparlamentet.

Teverson
Ärade kommissionsledamot, tack för ett mycket bra svar. Jag blev mycket glad över att en sådan arbetsgrupp inrättas och att den kommer att ha en relativt bred grund.
Den fråga jag skulle vilja ställa utifrån detta är hur breda ni tror att de frågor som de kommer att kunna ställa blir. Kommer det endast att vara frågor om hur fiskeripolitiken skall förändras inför framtiden eller kommer de faktiskt att beakta det breda spektrum av alternativ som kan gå från fullständig åternationalisering - ingenting som jag skulle vilja förespråka - men genom regionalisering till en helt enhetlig europeisk flotta. Faller hela detta spektrum inom arbetsgruppens område eller ligger det egentligen inom den nya gemensamma fiskeripolitiken som en gemensam fiskeripolitik?

Bonino
Tanken är - åtminstone för de som ställer frågorna - att mycket breda frågor skall ställas. Det betyder inte att vi i uppföljningen av förfarandet kommer att kunna behålla eller acceptera alla förslag. Om vi bara vill fråga vad folk vill ändra på i den nuvarande gemensamma fiskeripolitiken, är det egentligen ingen mening med att använda en metod som ett frågeformulär. Man kan använda andra instrument. Men om vi accepterar användningen av ett frågeformulär måste det vara så brett som möjligt och ställa de frågor som ni ställer, exempelvis om regionaliseringen. Förutsatt förstås att vi uttryckligen förstår vad vi menar med regionalisering eftersom medlemsstaterna, vad jag kan förstå, har ganska olika uppfattningar om var regionalisering skall betyda inom fiskesektorn. Så på just det här området räcker inte en fråga. Problemet är att man måste ha bredare frågor med alternativ som åtminstone kan ge oss en grov uppfattning om vad alla tycker.
Därför vill vi börja under 1997 för att ge oss själva tillräckligt med tid för en fullständig granskning. Det kan hända att vi i slutet av processen behåller samma gemensamma fiskeripolitik eller en politik som bara skiljer sig något. Jag kan inte förutsäga detta. Men en revidering är inte en enkel ändring. Själva namnet säger att allting kan ifrågasättas.

Morris
Eftersom vi handlar och samarbetar på en mängd olika sätt med länder i tredje världen, är våra flottor verksamma i deras vatten. Kommer dessa länder att få kommissionsledamotens förtroende när hon utarbetar den nya gemensamma fiskeripolitiken? Kommer vi att tillåta länderna i tredje världen att ha någon slags meningsfull representation så att vi kan höra deras röster lika tydligt som vi hör våra egna fiskares röster?

Bonino
Mitt svar är att ur en helt procedurmässig synvinkel är detta inte möjligt. Men vad vi försöker göra är att hålla informella överläggningar, mest med länder för vilka vi har en utvecklingspolitik eller med vilka vi har fiskeriavtal. Men jag kan inte få information från den rättsliga avdelningen. Vi kan endast hålla informella överläggningar som främst rör internationella avtal.

Ordföranden
Herr Morris, lyssna på mig ett ögonblick. Om ni skall ställa en ordningsfråga måste ni begära ordet, men om det är för att fortsätta att ställa frågor om samma tema ser jag mig smärtsamt tvingad att se till att arbetsordningen respekteras, och ni vet att vi inte kan öppna en debatt. Alltså, om det är en strikt ordningsfråga får ni nu ordet.

Morris
Jag skulle gärna vilja hjälpa till. Som ni vet har vi för närvarande en arbetsgrupp om AVS-staternas fiske. Jag undrar om kommissionsledamoten kan arbeta den vägen?

Ordföranden
Jag ber att få tacka för hjälpen, som inte var någon ordningsfråga, men ändå en hjälp. Bonino förefaller beredd att besvara denna hjälp.

Bonino
Kommissionen vill gärna få bidrag från arbetsgruppen, inte i form av bindande dokument utan genom en informell överläggning.

Ordföranden
Eftersom vi dragit över tiden för frågorna till Bonino, kommer frågorna 42 till 45 att besvaras skriftligen .

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
Fråga nr 46 från Felipe Camisón Asensio (H-0394/97):
Angående: Olämpligheter i digitaltelevisionens Simulcript-system
De system som skall underlätta samverkan mellan digital-TV-tjänster som har utvecklats genom forumet " Digital Video Broadcasting" (DGV) utgörs av modellerna simulcript och multicript. Kan kommissionen i samband detta bekräfta att simulcript, i förhållande till multicript, uppvisar den allvarliga olägenheten att kräva tidigare avtal mellan operatörer på marknaden? Fråga nr 47 från Ludivina García Arias (H-0397/97):
Angående: Normer för utsändning av TV-signaler
Anser Europeiska kommissionen mot bakgrund av det spanska parlamentsförfarandet rörande den så kallade lagen om normer för utsändning av TV-signaler att innehållet i denna är förenligt med direktiv 95/47 om detta ämne, särskilt vad beträffar systemen simulcrypt och multicrypt samt godkännande och certifiering av utrustning?
När tänker kommissionen uttala sig i denna fråga? Anser kommissionen inte att om detta beslut uppskjuts blir det lättare för det konkurrerande företaget och dess bundsförvant, den spanska regeringen, att genomföra sin strategi, dvs. försinka verksamheten för den grupp som redan finns på marknaden och därmed påverka denna grupps ekonomi negativt?Och fråga nr 48 från Manuela Frutos Gama (H-0430/97):
Angående: Den spanska digitala plattformen
Anser kommissionen att det endast är en tillfällighet att de spanska företag som står bakom den första spanska digitala plattformen på marknaden i Spanien utsätts för angrepp från tre håll, nämligen på lagstiftningsnivå samt från regeringen och domstolarna?
Anser inte kommissionen att ett snabbt beslut om att anpassa den spanska lagstiftningen till direktivet kan bidra till att klargöra frågan och gynna samhället och de spanska konsumenterna genom att en gång för alla få slut på denna strid inom den digitala industrin?
Bangemann
Herr ordförande, jag kan endast befatta mig med den rent sakliga fråga som gäller direktiv 95/47 samt de övriga direktiv som eventuellt kan vara tillämpliga här. Jag kan naturligtvis inte ta ställning till de politiska diskussioner som uppstått om dessa frågor i Spanien och som fortfarande pågår.
Det direktiv som reglerar normerna för televisionen kräver standardiserade överföringssystem för den digitala televisionen, och detta är ett klart och tydligt tekniskt krav som skall garantera att alla sändningar sker i ett och samma format. Med detta vill vi undvika att det i den digitala tidsåldern finns flera normer vid sidan av varandra såsom var fallet med systemvarianterna Pal och Secam. Dessutom innehåller direktivet bestämmelser om sättet att skaffa fram tjänsterna, så att TV-anstalterna kan fakturera kunderna de sändningar de beställt via abonnenttelevisionen. Det gäller tjänster med tillträdesberättigande.
Kunden kan i allmänhet ta dessa tjänster i anspråk med hjälp av ett chipskort som han sätter in i sin så kallade dekoder. Enligt direktivet måste dessa tjänster ställas till förfogande för alla sändaranstalter, på rättvisa, rimliga och icke diskriminerande villkor, d v s i detta direktiv fastställs inga tekniska medel, det innehåller inga normer, det finns heller inga uttalanden till förmån för det ena eller andra systemet. Vilket system som användaren skall välja överlåts helt och hållet till honom. Direktivet innehåller alltså inget beslut mellan simulcrypt och multicrypt. Båda koncepten tillåter alla dem som driver sändaranstalterna att gemensamt utnyttja systemen med tillträdesberättigande. Den gemensamma användningen av, respektive samverkan mellan, systemen med tillträdesberättigande tillåter att den tittare som i första hand har abonnerat på en viss TV-anstalts tjänster, sedan även kan ta andra tjänster i anspråk, som bjuds av andra anstalter, utan att behöva köpa ytterligare en dekoder. Det är det som är viktigt.
I själva direktivet går man inte uttryckligen in på överenskommelser och fördragsenliga relationer mellan de olika marknadsaktörerna. Detta måste de reglera själva sinsemellan. Det klargörs emellertid att sådana överenskommelser måste leda till rättvisa, rimliga och icke diskriminerande villkor, det vill alltså säga att detta inte handlar om en tungt vägande nackdel utan är en metod som kan tillämpas vid vissa tekniska lösningar och som direktivet också hänvisar till.
Nu vet vi ju att allt detta är mycket motstridigt. Vi har försökt en gång att genom samtal med den spanska regeringen sörja för att dess lagstiftning motsvarar detta direktiv, och vi har dessutom inbjudit de båda stridande parterna tillsammans med en teknisk expert, som med all tydlighet klargjort att det ifråga om de båda system som de båda parterna använder handlar om öppna system. De båda parterna förhandlar nu, utan förfång för vår egen förpliktelse i det fall att dessa förhandlingar inte leder till något - och det kommer vi att få veta nästa vecka - för att en sista gång granska de rättsliga aspekterna och därmed även besvara frågan om den spanska lagen är förenlig med EG-rätten.
Här undersöker man inte bara om direktivet utan även om artiklarna 30 och 59 i fördraget samt direktiven 83/189/EEG och 95/47/EG kränks, det vill säga att de andra föreskrifterna också kan vara tillämpbara. Delvis är kollegan Monti ansvarig för detta, och vi arbetar tillsammans. Jag har personligen underrättat minister Arias Salgado om dessa undersökningar och även påpekat att, i det fall att parterna inte enas, vi kommer att träffa ett beslut. Detta beslut måste naturligtvis också förhindra att ett sådant beslut fattas som utfaller till den ene eller andre partens fördel. Om detta ändå händer, trots vad vi kommer att besluta, måste vi vidta rättsliga åtgärder, och eventuellt måste då den spanska regeringen, om den gjort något som inte är rättsligt korrekt, ersätta den skada som uppstått på grund av dess agerande.

Camisón Asensio
Herr kommissionär, Simulcrypt-systemet kräver faktiskt tecknande av avtal. Detta är en stor brist, eftersom det skulle räcka med att ägaren försvårar ett sådant avtal för att systemet skall ruineras, varvid det blockeras. Därmed skulle man skapa en slavmarknad till ägaren, ett monopol som faktiskt saknar informationsmångfalden och den fria konkurrensen.
Medlemsstaten bör inte tillåta ett sådant missbruk, för om man gör det skulle man bryta mot sin skyldighet att skapa förutsättningar, som ni själv sagt, utan diskrimineringar, vilket är ett krav i det direktiv ni citerar.
Men det är så att problemet, fram till det att man tar bort blockeringen av pakten mellan de två största operatörerna, av följande skäl fortsätter, eftersom operatörerna då skulle sträva efter de oönskade tvåeller flerpartspolerna, d.v.s. att vi skulle stå inför en fördärvbringande sammansvärjning på marknaden. Hela detta fördärvliga förhållande i det spanska fallet löser man med den nya lag som föreslår "Multicrypt ". Detta system medger omedelbar kompatibilitet om avtalet inte ingås inom två månader.

Bangemann
Denna värdering delas inte av kommissionen, ty det som den spanska lagstiftningen hittills föreskriver är i själva verket ett monopol, eftersom ju endast en teknisk lösning accepteras. En annan teknisk lösning, som för övrigt redan finns på den spanska marknaden, utesluts däremot. Hur man skall kunna betrakta detta som ett underverk som exempel på fri konkurrens förstår jag inte. På grundval av våra egna direktiv kan endast en lösning uteslutas, nämligen den som inte tillåter andra arrangörer tillträde. Vi har särskilt kallat en teknisk expert som av många betecknas som dekodernas påve, om ni inte anser en sådan beteckning en smula högstämd, och denne tekniske expert har i samtal som vi även fört med de båda stridande parterna entydigt förklarat att båda systemen är öppna även om de använder olika tekniska lösningar, att direktivet tillåter båda systemen och att det faktum att man i fråga om det ena systemet måste förhandla det inte utesluts att man därvid kommer fram till rättvisa resultat.
Det föreskrivs ju i direktivet att dessa förhandlingar måste föras rättvist och utan diskriminering. Låt oss nu förutsätta att de förhandlingar som ägt rum den här veckan förts på ett orättvist och diskriminerande sätt av den ena parten. Då skulle inte heller denna part handla enligt direktivet. Men det är inte möjligt att föreskriva en viss teknisk lösning som dessutom ännu inte finns på marknaden. Detta motsvarar inte direktivets bestämmelser. Situationen är ändå en smula bisarr, om jag så får säga. Det finns ett system i Spanien som redan fungerar; tusentals tittare arbetar med detta system och är helt nöjda. Systemet är enligt vad som bekräftats av experten tekniskt sätt öppet, och då skall ett annat system som ännu inte är ute på marknaden föreskrivas som bindande. Det är ett rätts- och sakförhållande som vi inte finner särskilt övertygande.

García Arias
Jag förstår att kommissionären inte vill blanda sig i spanska inrikesfrågor, men situationen är så speciell att ni bör veta att en domare dagen efter det att en av företagsrepresentanterna besökte er, beslutade att representanten var tvungen att begära tillstånd från domstolen vid framtida förflyttningar utanför Spanien. Men jag förstår att ni inte vill gå in på dessa frågor.
Det är riktigt herr Bangemann, att det inte ingåtts något avtal. Kommissionen kommer alltså därför att bli tvungen att nu fatta ett beslut avseende den spanska lagstiftningen, eftersom man allvarligt skadar det företag som tagit risken med nytänkande, risken att komma ut på marknaden. Jag delar den tolkning ni gjort. Jag delar inte den tolkning som representanterna från Partido Popular gör och som sammanfaller med deras ministers tolkning, den minister som efter att ha kommit tillbaka från Bryssel gav uttryck för att ni, eller Bryssel, bryter mot Romfördraget när det gäller digital television. Håller ni med om detta inlägg herr kommissionär och när skall äntligen Europeiska kommissionen uttala sig i denna fråga?

Bangemann
Fru García Arias! Jag har verkligen uttalat mig mycket tydligt här, och vi har bara försökt att åstadkomma enighet, för övrigt även med den spanska regeringen, eftersom det inte är någon mening med att vi alla åter igen träffas inför EG-domstolen. Några måste betala skadeersättning, och tittarna har ingen som helst glädje av det hela. Också i Tyskland sammanförde vi de stridande parterna och de kunde enas. Därför har vi försökt göra samma sak även i detta spanska fall, men det betyder naturligtvis inte att vi tänker undandra oss vår plikt att träffa ett beslut.
Jag sa att om denna enighet inte kommer till stånd - och nästa vecka kommer vi att veta om den gör det eller inte - då måste vi träffa ett beslut på grundval av det direktiv som jag nämnt, men även på grundval av artiklarna 30 och 59 i Romfördraget. Jag vet inte om det var den spanska ministern, eller vem det nu var, som sa, "vi tillämpar inte Romfördraget ". Detta kan jag inte föreställa mig, för vi tillämpar ju just 30 och 59, vilket betyder att vårt beslut naturligtvis kommer att stöda sig på direktivet och på Romfördraget.

Frutos Gama
Herr kommissionär, också jag förstår att ni inte vill lägga er i de politiska meningsskiljaktigheter som råder i mitt land, men tillåt mig insistera.
Vi har nu behandlat denna fråga ganska länge och med tanke på det sätt på vilket kommissionen arbetar borde frågan idag redan varit färdigbehandlad. Min oro herr kommissionär är definitivt legitim. Om Simulcrypt uppfyller kraven, om direktivet uppfylls, och den spanska lagen förbjuder det, kommer, förutom det företag som tillverkar systemet, ett betydande antal medborgare att drabbas, potentiella konsumenter och sådana som redan är konsumenter av denna produkt, och jag insisterar på att om systemet gäller i andra europeiska länder borde det också gälla för Spanien. Herr kommissionär jag upprepar därför begäran om att denna fråga skall lösas snarast möjligt och att man upphör med att skada intressen som är mycket legitima: intressena i de kommunikationsföretag som stöder systemet och intresset bland de konsumenter som redan valt det och till och med intresset bland de som skulle ha valt systemet om inte denna situation uppstått i mitt land, en situation där den allmänna opinionen, jag kan försäkra er att så är fallet, inte längre tydligt förstår den legalitet som finns i fallet med de två avkodningssystemen, utan börjar tro att Simulcrypt är illegalt, bedrägligt eller något liknande. Detta missförstånd, herr kommissionär, och tillhörande återinförande av företagens och konsumenternas rättigheter kan enbart göras genom en omedelbar resolution från kommissionens sida i denna fråga, och här har jag ett bevis på den hetsjakt jag talar om.

Bangemann
Herr ordförande! Jag har ju redan sagt att vi skall besluta nästa vecka. Det är mycket snabbt för kommissionen!

Redondo Jiménez
Jag tror att vi här presenterar frågan något snedvriden. Vad den spanska lagen föreslår, är att man skall komma till en överenskommelse och fastställer en tidsfrist för denna överenskommelse, och om man när denna tidsfrist löpt ut inte nått någon överenskommelse föreslår lagen att man skall försöka få fram en universell avkodningsenhet. Men jag tror inte att detta är rätt plats att diskutera de frågor man här gör.
Rätt plats att diskutera avvikelserna i ett skiljedomslut i en tidigare regering är inte Europaparlamentet, det är det nationella parlamentet och det är där dessa problem bör diskuteras. Herr kommissionär, som ni mycket riktigt sagt kan ni bara säga att man bör uppfylla gemenskapsbestämmelserna och vi kommer att få veta huruvida man når denna överenskommelse. Kommissionären kommer att uttala sig nästa vecka.

Bangemann
Herr ordförande! Ni störtar mig i förtvivlan; om jag får en fråga som ordföranden tillåter från några ledamöter av Europaparlamentet - tre till antalet - så måste jag ju också besvara frågorna. Ni kanske inte vill att frågorna skall ha ställts, ni har ju inte heller ställt dem, men om damerna och herrarna från den andra gruppen ställer dem, måste kommissionen gå in på dem.
Ni har visserligen inte rätt rent sakligt heller, ty i vårt direktiv finns det exakta föreskrifter om vad man i fråga om dekodern får göra och inte göra. Därför har jag också inskränkt mig till denna fråga. Det står exempelvis inte i direktivet att det bara får finnas en enda dekoder. Det har vi medvetet undvikit. Vi har visserligen förbehållit oss att sätta en standard för en enda dekoder i direktivet. Om vi skulle göra det, skulle alla berörda parter vara mycket missnöjda och drabbas av stora ekonomiska nackdelar, ty denna norm skulle sannolikt inte motsvara någon av de dekoder som vi har idag.
Detta skarpa svärd - för att uttrycka det så - har vi endast förbehållit oss. Vi har inte tillåtit de nationella regeringarna samma sak. Detta betyder att det här faktiskt föreligger ett europeiskt problem och inte bara ett spanskt. Det spanska är färgrikare, det medger jag, men vårt problem är också svårt. Det går emellertid att lösa.

Ordföranden
Herr Bangemann, vi håller fortfarande på med denna fråga, men vi skall avbryta den spanska dynamiken och öppna ett mera europeiskt utrymme. Vi skall därför ge ordet till Caudron för en kompletterande fråga.

Caudron
Herr kommissionsledamot, jag ville yttra mig i debatten eftersom jag har varit föredragande för detta direktiv och jag vill bekräfta alla era synpunkter. Jag har alltså ingen särskild teknisk fråga att ställa - jag bär ju en liten del av ansvaret för de lösningar man valt för att undvika monopol eller oligopol, undvika låsningar och göra det möjligt att sprida den digitala tekniken i Europa, vilket också har skett. Jag instämmer alltså helt.
Den enda fråga jag vill ställa, ärade kommissionsledamot, är en verklig fråga: ni har uppställt en tidsplan; ert eget och kommissionens beslut skall fattas inom åtta dagar. Kan ni tala om för oss hur tidsplanen påverkas av detta beslut? Hur långt fram i tiden hamnar vi? Vilken tidsrymd förfogar ni över för att reda ut situationen?

Bangemann
Vad oss anbelangar, kommer vi nästa vecka att meddela den spanska regeringen vår rättsuppfattning och på vilka punkter, enligt vår mening, den spanska lagen inte motsvarar direktivet och de berörda artiklarna. Den spanska regeringen kan rätta sig efter detta, men den kan också förkasta det. I så fall måste vi gå till EG-domstolen, och det kommer naturligtvis att dröja litet längre. Den fråga som vi ännu inte färdiggranskat är om vi antingen själva kan träffa en provisorisk åtgärd eller om vi skall utverka en temporär förordning vid EG-domstolen, eftersom den spanska lagen fastställer ett datum, nämligen den 7 juli, från och med vilket ingen annan dekoder skall vara tillåten. För att undvika ekonomiska nackdelar, skulle det kunna vara lämpligt att anhålla om en temporär förordning hos EGdomstolen, så att detta datum under inga omständigheter leder till att redan befintliga dekoder måste tas bort från marknaden.
Vi skall undersöka detta; i övrigt kan jag inte göra några utfästelser till er. Om EG-domstolen kommer till resultatet att vi har rätt och inte den spanska regeringen, måste naturligtvis den spanska regeringen betala skadestånd till den firma som den genom sitt beslut har missgynnat. Det är klart. Men det är inte särdeles produktivt.
Därför har vi ju också försökt att komma till en uppgörelse och försöker fortfarande, även med den spanska regeringen, om uppgörelsen inte skulle lyckas, att komma därhän att den åtminstone inte tillämpar denna lag, utan kanske väntar till EG-domstolen har träffat sitt beslut. Sedan kan båda systemen utveckla sig i Spanien, bredvid varandra. Men jag kan förstås inte förutsäga vad den spanska regeringen kommer att säga till detta.
Vi försöker alltså vårt bästa för att bidra till en väl avvägd och förnuftig lösning. Men jag kan naturligtvis inte heller garantera att alla deltagare beger sig till denna diskussion med samma inställning. Jag har redan sagt att den är färgrik. Vid en tjurfäktning finns det ju faktiskt tjurar som inte låter sig lugnas.

Ordföranden
Jag ber att få tacka herr Bangemann och nu återupptar vi, inte tjurfäktningen, utan den spanska dynamiken i de två sista kompletterande frågorna. Först lämnar jag ordet till Hernandes Mollar.

Hernandez Mollar
Herr ordförande, den spanska dynamiken är en europeiska dynamik. Vad som händer är att några ledamöter i socialistgruppen vill spränga snarare än ge dynamik åt de europeiska och spanska medborgarnas allmänna intressen.
Det kanske framgår för europeiska kommissionen vad gäller den digitala televisionstjänsten att styrelsen i DVB beslutade skjuta upp behandlingen av huvudsystemet Simulcrypt som europeisk standard. Som en följd därav kan man förvänta sig att det inte kommer att finnas någon fullständig europeisk Simulcrypt-standard förrän i slutet 1997 eller början av 1998.
Å andra sidan godkändes det gemensamma interfacet för digitala mottagare i maj 1996 av DVB efter ratificering från de nationella standardiseringsorganens sida under nämnda år och formellt antaget som europeisk standard av CENELEC i februari 1997.
Med tanke på den betydande olägenheten vid standardiseringen av Simulcrypt-systemet, skulle jag vilja ställa följande fråga till kommissionären: Vilken inställning följer av detta missgynnade förhållande och vilka negativa effekter kan följa därav, vad gäller målet att snarast erbjuda samtliga medborgare digital televisionstjänst genom en universell lösning, med maximal informationsmångfald?

Bangemann
Om vi föreskriver en universallösning - och någon gång kommer vi väl därhän - kommer båda de system som idag saluförs i Spanien vara tvungna att försvinna. Det är en svår teknisk fråga. Jag vet inte om ni är på det klara med det.
Det finns två möjligheter; antingen har ni bara en enhetlig dekoder, där alla även de med conditional access , alltså pay-TV och så vidare, kan erbjuda allt. Det är om ni så vill ideallösningen. Den förutsätter att ni har en teknisk standard. En dag kommer vi att komma därhän, eftersom industrin arbetar på denna möjlighet. Men vi vill inte själva föreskriva detta, ty om vi gjorde det skulle alla de som idag beställer en dekoder eller som redan saluför den drabbas av enorma ekonomiska nackdelar. De skulle nämligen vara tvungna att ta bort denna dekoder från marknaden. Därför har vi sagt att vi bara skall ge ett minimum av föreskrifter. Minimum betyder att alla som använder en dekoder måste använda en som också är tillgänglig för andra. Därvid är emellertid inget särskilt tekniskt förfarande fastställt, utan enbart det faktum att man måste ha tillträde. Detta går inte den spanska regeringen med på, utan den föreskriver en dekoder med en common interface . Detta är en annan teknisk lösning.
Det är inte ideallösningen att det nämligen bara finns en dekoder, utan det är en dekoder som genom en teknisk åtgärd är öppen för andra. Det är emellertid inte den enhetliga dekodern. Andra dekoder som också är öppna tillåts inte. Just detta är enligt direktivet inte möjligt. Förstår ni? Om ni läser igenom direktivet en gång till - det har ju herr Caudron bekräftat och vad herr Caudron säger stämmer - kommer ni att konstatera att vad jag nu har sagt är gällande rätt. Det är problemet med den spanska lagen.

Ordföranden
Jag ber att få tacka herr Bangemann, men vi har ännu en sista fråga och detta inom samma dynamik.
Jag lämnar ordet till Izquierdo Rojo, för den sista kompletterande frågan.

Izquierdo Rojo
Min fråga är inte likadan, eftersom jag formulerar den som en europeisk fråga och med mycket konstruktiv inriktning.
Herr kommissionär ni har denna eftermiddag varit mycket tydlig och bestämd. Ni vet att ett framlyftande av vissa kärnpunkter vid många tillfällen inför ett bra beslut kan leda fram till ett avtal.
Ni har sagt att om det inte finns någon överenskommelse nästa vecka, kommer kommissionen att ta ställning och fatta ett beslut.
Med denna konstruktiva inställning och för att undvika detta senare fyndiga beslut: skulle inte ni kunna gå vidare om det inte blir någon överenskommelse och kommissionen då måste fatta detta beslut, och tala om vad som gäller för kommissionens ställningstagande? Jag hävdar att det är möjligt att överenskommelsen kommer till stånd, om ni i förväg talar om vilka dessa riktlinjer är, vilket är vad jag strävar efter med min fråga.

Bangemann
Skillnaden mellan Salomo och er är att Salomo var mycket visare än ni, om ni tillåter att jag fastslår detta här. Om jag nämligen nu skulle tala om hur vårt beslut ser ut, skulle de båda parter som förhandlar förmodligen inställa sina förhandlingar. Då skulle den ena vara så säker att den får rätt att den skulle säga: "Jag behöver inte alls förhandla längre! " Därför är det mer salomoniskt, alltså litet visare, att nu inte exakt tala om vad vi kommer att göra nästa vecka.

Ordföranden
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden till kommissionen löpt ut kommer frågorna 49 till 53 att besvaras skriftligen .
(Sammanträdet avbröts kl. 19.20 och återupptogs kl. 21.00.)

Fastställande av jordbrukspriser 1997-1998 - Producenter av vissa jordbruksgrödor - Förbättring av jordbruksstrukturer - Markuttag 1998
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0173/97 av Sturdy för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om rådets förslag till förordningar (KOM(97)0089 - C4-0114/97-C4-0129/97-97/0087(CNS)-97/0089(CNS), 97/0091(CNS)97/0094(CNS) - 97/0096(CNS)-97/0102(CNS), 97/0905(CNS) och 97/0906(CNS)) om fastställande av priserna på jordbruksprodukter och vissa åtföljande åtgärder (1997-1998); -A4-0176/87 av Funk för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslag till rådets förordning (KOM(96)0422 + KOM(97)0022 - C4-0448/96-96/0212(CNS)) om ändring av förordningen (EEG) nr 1765/92 om upprättande av ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor samt om upphävande av förordning (EEG) nr 1872/94 och om förslag till rådets förordning (KOM(96)0422 - C40449/96-96/0213(CSN)) om ändring av förordningen (EEG) nr 2328/91 om förbättring av jordbruksstrukturernas effektivitet; -A4-0189/97 av Baldarelli för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslag till rådets förordning (KOM(96)0361 - C4-0496/96-96/0221(CNS)) om ändring av förordningen (EEG) nr 1765/92 om upprättande av ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor; och muntlig fråga (B4-0174/97) för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling till kommissionen om markuttag 1998.

Sturdy
Herr ordförande, först och främst skulle jag vilja ta tillfället i akt och välkomna Fischler och ministerrådets ordförande, Van Aartsen, till vår församling. Det är ett nöje att ni båda är här i samband med att betänkandet tas upp. Det visar hur viktigt det är.
Det är ett nöje för mig att presentera förslagen till prispaket såsom de ändrats av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Jag skulle vilja utnyttja det här tillfället för att gå igenom ändringsförslagen i ordning, utveckla dem något och berätta varför utskottet för jordbruk har lagt fram dem och sedan kanske titta på kostnaderna och tala om detta.
Jag vill börja med fuktmängden i spannmål. Vi har föreslagit att gränsen på 15 % fukt i spannmål skall höjas. Med andra ord skall det inte bara gälla i år utan även i fortsättningen. Ett av de största problemen för medlemsstaterna i norr är fukthalten i spannmål. Det är oerhört kostsamt och en felaktig användning av en värdefull resurs att försöka få ner fukthalten i spannmål under 15 %. Därför hoppas jag att kommissionen stannar vid 15 %. Det är budgetneutralt.
När det gäller proteingrödor har mängden sådana grödor nyligen minskat kraftigt - faktiskt under de senaste två åren. Jag skulle vilja se något slags förbättring av stödsystemet för att hjälpa proteingrödorna. Just nu är det särskilt relevant eftersom vi nyligen har haft en stor debatt som pågått i nästan 18 månader om galna ko-sjukan och problemen med animaliskt protein. Därför är det här ett utmärkt tillfälle för Europeiska unionen att faktiskt producera mer eget protein och dessutom ett vegetabiliskt protein. Jag anser att det är viktigt att vi på allvar beaktar de möjligheter som nu ges.
Utskottet erbjuder hjälp till rårisindustrin. Det är ett sätt att stödja några av våra södra medlemsstater. En av de saker jag har lärt mig sedan jag började arbeta i parlamentet är att det finns 15 medlemsstater. Jag måste därför titta på alla medlemmar och alla deras regioner och problem. Rissektorn har haft särskilda svårigheter under de senaste åren. Jag föreslår en förenkling av den nuvarande lagstiftningen. Det skulle möjliggöra ett snabbt stöd till risindustrin utan stora eller långsiktiga kostnader. Kostnaden för dessa förslag kommer att hamna kring 60 miljoner ecu, vilket inkluderar alla åtföljande åtgärder.
När det gäller sockerbetor har vi rekommenderat kommissionen att se över de fastställda villkoren för sockerlagringsersättning. Det är över 10 år sedan vi gjorde dessa förändringar. Systemet skall nu återspegla de nuvarande kostnadsförändringarna och om möjligt skall det ses över vart tredje år. Jag föreslår också stöd till produktionskostnader i Spanien och Portugal. Det måste ganska uttryckligen komma från den nationella budgeten och inte från den europeiska budgeten.
Beträffande lin och hampa föreslår jag att hampan åter skall ligga i linje med linet. Hampa är en bra alternativ gröda, den är miljövänlig och skulle endast kosta 1 miljon ecu.
När det gäller vin skulle det innebära onödiga påfrestningar för vingårdar i söder om förbudet mot destillering infördes lika tidigt som kommissionen har föreslagit. Vi föreslår därför att förbudet skall börja tillämpas först ett år senare. Den ungefärliga kostnaden är återigen 1 miljon ecu.
Jag är nästan besviken över att behöva säga att dessa åtgärder och mitt betänkande tyvärr kostar 170 miljoner ecu. Vi måste hitta pengarna någonstans. Vi befinner oss i en situation med budgetåtstramningar. Vi måste förstå att vi inom utskottet för jordbruksfrågor inte kan fortsätta öka budgeten. Det finns flera alternativ. Två har föreslagits inom det aktuella prisförslagspaketet. Ett är ett ändringsförslag som gäller månadsökningar för spannmål. Det har lagts fram på nytt i ändringsförslagen.
Om de månatliga ökningarna togs bort, skulle budgeten minska med 160 miljoner ecu. Efter att ha spenderat 170 miljoner ecu av budgeten var detta ett sätt att få paketet nästan budgetneutralt. För de som inte förstår är månatliga ökningar en högre månadsbetalning som betalas till lantbrukare för att de skall skjuta upp överlämnandet av spannmål för intervention. Detta kan bli populärt i vissa avseenden eftersom intervention i allmänhet utnyttjas så lite som möjligt och det är ett nödförslag.
Jag stödjer också ett annat förslag som är att göra hela budgeten neutral. Det kommer från Böge, som har ställt upp ett antal förslag. Det handlar om att hitta pengar i budgeten.
I min förklarande sammanställning uppmanar jag kommissionen att fastställa en nivå för markuttag. Jag fastställer också ett datum i juli och jag föreslår att nivån skall vara 5 %. På det här stadiet skulle jag vilja tillägga att jag anser att markuttaget har varit en fantastisk möjlighet under MacSharrys reformer. Det har varit en bra motviktsåtgärd. Det har lett till att överproduktionen har upphört. Det har stoppat interventionsåtgärder och det har varit bra för miljön. En av de saker som från början sades om åtgärden var att den skulle skada miljön. Detta har inte visat sig vara fallet.
Kommissionen har dock för närvarande infört exportskatt på spannmål från Europeiska unionen eftersom vi i teorin har brist på spannmål. Skatten uppgår till ungefär 10 ecu per ton. Därför anser jag inte att det är så stor mening med att höja markuttaget över 5 % för nästa år.
Vilka åtgärder rådet än fattar beslut om, kan jordbruksutskottet finna sig i dem, förutsatt att vi har tillräckligt med tid på oss. Detta är anledningen till varför jag föreslog att kommissionen och rådet skulle fastställa nivån för markuttag så tidigt som möjligt, om möjligt före juli, vilket nämns i mitt betänkande. Jag har fått ett prisförslag med en ökning på 0, 45 %. Ett av problemen med att vara föredragande är att man måste försöka hitta lite pengar till alla, och samtidigt hålla sig till sunda budgetprinciper. Om vi vill att parlamentet skall få mer makt samt ökad respekt och ansvar, måste vi vara ansvarsfulla med budgeten.
Jag hoppas att jag har kommit med några ansvarsfulla förslag och jag ser fram emot kommissionsledamotens svar.

Funk
Herr ordförande, herr rådsordförande, kommissionär Fischler, bästa kollegor! Mitt betänkande behandlar senareläggningen av förskottsbetalningarna för oljeväxter och nedskärningen av hektarbidragen inom jordbruket.
Låt mig ge följande kommentarer: MacSharrys jordbruksreform syftade till att åstadkomma en helomvändning inom jordbrukspolitiken. Här rörde det sig om avveckling av överskott och en anpassning till GATT-överenskommelsen med en radikal prissänkning vad gäller spannmål, oljeväxter och proteingrödor. Samtidigt infördes djurbidrag för hondjur och nötboskap av hankön och interventionspriserna sänktes kraftigt. Det är mot denna bakgrund som de ytrelaterade kompensationsbetalningarna uppkommit. Det var alltså ingen slump, att i Frankrike och i vissa andra områden inom Europeiska unionen de regioner, som uppvisade de högsta avkastningarna, också fick de högsta kompensationsbetalningarna, denna gång dock inte baserade på ett beslut i Europaparlamentet - det skulle jag här helt klart vilja konstatera. Detta utgjorde emellertid lockbetet, för att få bönderna och deras organisationer att acceptera denna jordbruksreform.
Kompensationsbetalningarna har kommissionär Fischler också vid ett flertal tillfällen utlovat fram till 1999. I det aktuella förslaget har nu linjära nedskärningar lagts in. Som motivering anfördes först och främst BSE-krisen och därefter den stora spannmålsskörden. Dessa argument har under mellantiden krossats, eftersom jordbruksbudgeten -97 räcker till, för att klara av de ekonomiska åtagandena i enlighet med föreskrifter och tidplan. En linjär nedskärning av bidragen är fantasilöst och mestadels orättvist - detta står fast. Ingen hänsyn tas här till de naturliga lokaliseringsförutsättningarna och till lantbrukarnas avkastningsmöjligheter, liksom också den ogynnsamma inkomstutvecklingen vid vissa storlekar på lantbruken lämnades helt obeaktad.
Den unge lantbrukare, som just investerat i en blandad drift med boskapsuppfödning och jordbruk, står i nuläget med ryggen mot väggen. Unga lantbrukare kan bara fortsätta att utveckla sig med hjälp av arrendet, vars åtaganden som regel baseras på dessa fast utlovade hektarbidrag fram till 1999.
Kommissionär Fischler, i kommissionen har du säkerligen tillgång till framstående fackfolk. Om dessa mera i detalj tagit itu med de skiftande problemen för bönderna i de europeiska regionerna skulle vi säkerligen aldrig fått detta förslag enligt vattenkanneprincipen. Det är fullständigt obalanserat och kommer automatiskt att medföra förlorat förtroende hos bönderna.
Den av kommissionen krävda grundläggande reformeringen av spannmålsmarknadens finansiering avvisar jag bestämt. Jag kommer själv från en tysk delstat, där lantbruken - i genomsnitt 20 kor - är väsentligt mindre än i många andra regioner inom Europeiska unionen. Normalfallet är lantbruk mellan 20 och 50 ha. Jag ber rådets ordförande, att nu också uppmärksamma detta.
Jag har idag fått ta del av siffrorna från min delstatsregering. Hos oss får 49.143 lantbruk kompensationsbetalningar och det i genomsnitt DEM 8.595 per år. För detta belopp skulle inte en enda kommissionstjänsteman arbeta ens en månad.
Bäste kommissionär, dessa bondefamiljer måste kämpa hårt. För dem vore det som ett slag i ansiktet, om du i deras fall talar om överkompensation. En nedskärning av kompensationen skadar i synnerhet de blandade lantbruken. De särskilt nödlidande foderväxtjordbruken får inte ut ett dugg, om vi skär ned de ytrelaterade bidragen inom åkerbruket. Detta är den avgörande svaga punkten i kommissionens förslag. Om där verkligen förekommer en överkompensation, då måste denna fastställas objektivt med ledning av de priser, som lantbrukaren får på sin marknad och i sin valuta. Länder, som gynnats av ständiga valutanedskrivngar, uppnår höga priser för de marknadsreglerade produkterna. Därför är det nödvändigt att lägga fram ett modifierat förslag till utformning av kompensationsbetalningarna.
Också budgetutskottet stödjer vårt förslag, att inte senarelägga förskottsbetalningarna för oljeväxter, eftersom budgetmedlen finns tillgängliga. Vi ligger inom ramarna för jordbrukssektorn.
Herr ordförande, jag anhåller om, att få tala färdigt. Vi har ålagts att tala här i kväll. Normalt skulle jag ha talat här kl 15.00 i eftermiddags. Min föregångare talade i åtta minuter. Jag är också föredragande. Jag tycker, att jag också skulle kunna få några meningar till. Vill du ha godheten, att låta mig tala färdigt, vilket är nödvändigt. Rådets ordförande har åkt hit, för att lyssna till mina utläggningar. Det hoppas jag åtminstone!
För att förebygga en felaktig utveckling, är det absolut nödvändigt, att så snart det går framlägga förslag för tiden efter 1999, ty trovärdigheten för de politiska besluten och förtroendet för ett gemensamt Europa står på spel. Jag ber därför enträget kommissionen att ta tillbaka sitt förslag om senareläggning av förskottsbetalningar för oljeväxter samt att till fullo betala ut de ytrelaterade bidragen för åren 1998 och 1999 på det sätt som avses i jordbruksreformen.

Baldarelli
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag tror att denna kväll kan ge ytterligare bidrag till att Europaparlamentet sätter sig in i vissa av kommissionens viktiga förslag, men jag tror dessutom att ni, herr kommissionär, kan dra nytta av debatten för att få uppslag till en reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken. Jag har uppmärksamt följt ert arbete, även under den nyligen avslutade konferensen, men jag tror att vi måste göra mer: vi kan med andra ord inte vänta med att öppna marknaden för de nya länderna - Polen, Ungern - utan vi måste redan nu öka takten i reformarbetet. Om dessa debatter är till nytta även vad gäller denna process, gott, det kommer utan tvekan att vara något positivt. Och det är även detta som till viss del har fått mig, i egenskap av föredragande, att inte enbart betrakta kommissionens förslag ur juridisk synpunkt, utan även i ljuset av en total omvärdering av gemenskapens jordbrukspolitik.
Det finns vissa jordbruk eller anknutna verksamheter, framför allt runt Medelhavet, som i allt högre grad lider av ett slags utfrysning. Dessa anknutna verksamheter är mycket viktiga eftersom de ger en möjlighet att hålla uppe lönsamheten i svåra situationer, framför allt i områden där den ekonomiska och sociala sammanhållningen är mycket viktig, områden inom Mål 1. Durumvete är en av dessa produkter, olivolja en annan, tobak ytterligare en. När det gäller durumvete så tror jag man kan säga, även för att effektivisera förslagen, att det vore önskvärt att införa ett övre tak för produktionen för de enskilda medlemsstaterna, som sedan kan fördelas inom landet. Detta tycker jag är ett intelligent och seriöst förslag, som även försöker komma tillrätta med en serie bedrägerier som kan ha förekommit inom ramen för jordbrukspolitiken, men det ger framför allt en lösning på problemet att sprida produkten på marknaden, med tanke på att vissa producenter enbart producerar med tanke på bidragen. Metoden är viktig eftersom den ger produktionen en lokal förankring.
Även de förslag som godkänts av jordbruksutskottet är viktiga, förslag - det bör tilläggas, herr ordförande, herr kommissionär - som godkänts enhälligt och som anger två huvudinriktningar: den ena avser framför allt möjligheten att få till stånd en utvidgning av gränsen 5 procent, i allt väsentligt med andra ord en uppgradering av de nationella, och därmed också regionala kvoterna för unga lantbrukare. Kvoter är ett stelbent instrument. Vi anser att de unga lantbrukarna bör beredas tillfälle att komma in på marknaden och, framför allt, att kompensera för en omsättning som numera inte existerar inom jordbrukssektorn: möjligheten att 5 procent av kvoterna ställs till de unga jordbrukarnas förfogande är med andra ord ett mycket viktigt förslag. Vi anser att detta är ett av de alternativ som kommissionen och rådet bör uppta efter en enhällig rekommendation från Europaparlamentet och dess jordbruksutskott.
Det andra förslaget rör certifiering av fröer. Vi är eniga om att detta bör ske, men vi är också övertygade om att man måste bibehålla den biologiska mångfalden, som är fundamental. För de små jordbrukarna är bibehållandet av den biologiska mångfalden och även vissa speciella egenskaper hos säden, framför allt durumvetet, något mycket viktigt. När det gäller den traditionella produktionen har vi även lagt till Tyskland och Österrike, eftersom vi anser att det är ett marknadskrav, och vi har även samtidigt uppdaterat kvoterna för durumvete i de länder där denna odling är traditionell. Detta är ett väl balanserat förslag, ett förslag som tar hänsyn till utskottets enhälliga uppfattning, ett förslag som kan bli en bra utgångspunkt för er, herr kommissionär, i era diskussioner med rådet.
Jag har inget ytterligare att tillägga, utan hoppas bara att detta kan bli upptaget.

Poisson
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, mina kära kolleger, den muntliga fråga som på mitt initiativ ställdes till kommissionen med stöd av utskottet för jordbruket och landsbygdens utveckling är helt berättigad, eftersom det är nödvändigt att kommissionen fattar ett beslut om uttag av areal inom ramen för prispaketet 1997/1998. Den andel areal som tas ut bör, om den skiljer sig från den som föreskrivs i grundförordningen, kungöras inom en tillräckligt kort tidsfrist för att göra det möjligt för Europeiska unionens producenter att planera sitt växelbruk och sin sådd med all kännedom i frågan.
Med hänsyn till såddperioderna i vissa av gemenskapens regioner vore det alltså lämpligt att kommissionen lämnar in ett förslag så snart som möjligt. Sedan reformen om den gemensamma jordbrukspolitiken inom EU infördes den 1 juli 1993 har spannmålsmarknaden återfunnit en god jämvikt genom produktionsminskning och, framför allt, genom att återerövra den inre marknaden, särskilt inom djurfoder. Denna situation har lett till en betydande minskning av spannmålslagren inom Europeiska unionen. Två av reformens viktigaste syften har alltså uppnåtts. Hur som helst gäller det att göra så att dessa resultat blir varaktiga och hålla en disponibel nivå som gör det möjligt att säkerställa försörjningen även vid en ökning av konsumtionen inom gemenskapen.
För andra gången har vi konstaterat att det dykt upp en asiatisk efterfrågan som tycks ha kommit för att stanna. För övrigt är Europeiska unionen skyldig att garantera att den regelbundet kan försörja sina sedvanliga kunder i tredje land.
Under regleringsåret 1995/1996 noterade vi att vår otillräckliga spannmålsproduktion hindrade oss att förverkliga vissa av våra ekonomiska åtaganden, särskilt med Mellanöstern och Nordafrika. Kommissionen blev till och med tvingad att från och med december 1995 införa exportskatter för att skydda den inre försörjningen. Vi noterade likaledes att rekordskörden under 1996/1997 på ungefär 202 miljoner ton lätt upptogs av den inre marknaden och av export. Före skörden 1996/1997 uppskattades gemenskapens lager till 24 miljoner ton. I dag ligger de dock på nätt och jämt 28 miljoner ton, vilket är lite, eftersom 30-35 miljoner ton skulle behövas för att garantera en säker försörjning av Europa under en tvåmånadersperiod.
I dag hotar minskningen av världens spannmålslager vår planets säkerhet. Dessa lager uppskattas i dag räcka till 55 dagars konsumtion. Under 1996 låg den siffran på knappt 51 dagar. Experterna försäkrar att om nivån är lägre än 70 dagars konsumtion är världens livsmedelsförsörjning hotad.
Sammanfattningsvis ber jag kommissionen och rådet att fastställa hur stor procent av arealen som skall läggas i träda före den 30 juni 1997 och ta hänsyn till väderbetingade risker, marknadernas växande efterfrågan och de relativt små lagren.

Van Aartsen
Herr ordförande, ärade delegater, herr kommissionär, det är med stort intresse och uppmärksamhet som jag följer debatten om prispaketet i dag i Europaparlamentet. Jag har därigenom också fått ett bra intryck av den grundlighet och hängivelse som ni, europaparlamentariker, lägger ner på yttrandena som ni lämnar till kommissionen och rådet om förslag.
Innan jag går in på förslagen innehållsmässigt vill jag ändå ha påpekat och också ha sagt det. För övrigt, förra veckan var jag gäst på ett utomordentligt symposium om jordbrukspolitikens framtid, förberett och lett av er kollega Sturdy, och i dag denna debatt om aktuella politiska frågor. Jag vill för övrigt tacka, ordförande, och också er ärade ledamöter, för faktumet att ni var beredda att särskilt på min önskan skjuta upp sammanträdet till denna sena timme på kvällen. Jag bad om det eftersom det nederländska parlamentet hade speciellt behov av min närvaro i eftermiddags och jag är er mycket tacksam för faktumet att vi kan föra denna debatt nu i kväll.
Detta som inledning, låt mig nu kort skissa hur man i rådet tänker om prispaketet för nästa år. Det kan självklart ännu bara vara en preliminär reaktion som ännu inte ger några garantier för riktningen som beslutsprocessen kommer att ta. Det sker ju tidigast i rådet i juni. Ändå har debatterna tror jag, fram till nu, ändå givit en någorlunda bild av de olika positionerna.
Först prispaketets omfattning. Den är, som ni vet, mycket blygsam. För viktiga pris- och stödnivåer föreslår kommissionen en roll over . Det vill säga att allt blir vid det gamla och jag tror att det finns mycket som talar för det, för bönder gynnas av ett visst mått av stabilitet, av säkerhet i sitt företagande och med hänsyn till faktumet att inkomstutvecklingen också är rimligt stabil, är det tänkbart att också av den anledningen försvara att kommissionen för nästa år tar ett steg på stället. Självklart finns det alltid medlemsstater som hellre hade sett ett kraftigare prispaket, komplett med långt vidaregående förslag för revidering och naturligtvis har också alla medlemsstater lagt fram särskilda önskemål och anhållanden till kommissionen. Men i allmänhet tror jag att jag får utgå från att det finns förståelse hos delegationerna för faktumet att prispaketet i år är av blygsam omfattning. Också eftersom kommissionen har tillkännagivit att man i höst kommer att komma med revideringsförslag för säd, nötkött och mejerivaror.
Om vi i år talar om ett prispaket då kan vi naturligtvis inte gå förbi budgetsituationen, för ni vet att jordbruksutgifterna för 1998 tillsvidare är fastställda till ett belopp som ligger 0, 5 % högre än budgeten för 1997. Anledningen är tydlig: många länder, det står också i herr Sturdys betänkande, måste satsa allt för att få sina nationella budgetar i ordning för att på så sätt kunna uppfylla Maastrichtkriterierna och det är därför lätt att förstå att också kommissionen lägger en stram budgetdisciplin för egen del. I rådet kom det nästan inga kommentarer om detta och också från parlamentet, det har jag förstått, kan man instämma med fastställandet av jordbruksutgifter på i grova drag 41 miljarder ecu.
Om storleken på den totala budgeten är det då inte så mycket diskussion, om fördelningen av medel är det naturligtvis annorlunda och så är det överallt. I förslagen från kommissionen utgår man ifrån en minskning på 7 % på åkerbrukspremierna. I jordbruksrådet fanns där - och nu måste jag välja en något diplomatisk terminologi, låt mig alltså uttrycka det lite milt - inte så stor entusiasm för det. Det vet ni självklart också. Inte heller ert parlament ser något i detta förslag, så läser jag i yttrandet och så har jag precis förstått det av herr Funk. Frågan är naturligtvis hur vi då kan se till att utgifterna förblir innanför det avtalade taket, för det är ju målsättningen inte bara från kommissionen utan också från ordförandeskapet, att nå det. Det har jag personligen en del idéer om, men det är då mer eller mindre personliga tankar som ännu inte återspeglar rådets åsikt.
Jag tycker att vi skulle fixera budgettaket. Att vi måste sänka alla budgetposter generiskt, så att allt fortsätter att passa precis inom beloppet. Genom en flexibel marknadspolitik måste då kommissionen bes om att göra allt för att hålla sig inom ramen och med hänsyn till underskridanden under de senaste åren måste det enligt min bedömning också vara möjligt. För övrigt har vi alltid möjligheten i reserv att betala ut förskotten för oljehaltiga sädesslag ett år senare, men antagligen har vi inte behov av det instrumentet under budgetåret 1997, med hänsyn till utgifternas förlopp. Det betyder att vi för året 1998 fortfarande har den möjligheten, om oförutsedda utgifter skulle dyka upp. Med det tror jag att det finns tillräckligt med möjligheter för att för 1998 hålla utgifterna inom de avtalade ramarna. Hur beslutsprocessen i rådet kommer att bli är självklart mycket svårt att förutspå, men ni vet nu vad rådets ordförande personligen mer eller mindre tycker om saken.
Sedan också ett annat påpekande om budgetsituationen. Så som sagts ser jag möjligheter att genom en flexibel marknadspolitik hålla sig inom ramen. Men för det är det dock nödvändigt att vi behandlar tvättlistan med önskemål och äskanden från olika medlemsstater mycket återhållsamt. Jag tror till och med att det är ett absolut villkor, för annars lyckas det naturligtvis aldrig att hitta de 1, 4 miljarder ecu som många medlemsstater skulle vilja stryka i kommissionens förslag. I detta sammanhang har också ert parlament ett ansvar och jag skulle vilja citera herr Sturdy och vilja säga att ert parlament också tagit det ansvaret. Om några dagar skall ni rösta om detta paket och jag har precis fått förslaget till yttrande. Jag tror att det är bra att också grundligt studera förslaget till yttrande under den kommande perioden. Det är viktigt att de extra kostnaderna från er ändringsförslag totalt uppgår till 170 miljoner ecu och med hänsyn till budgetsituationen tycker jag att det är ett mycket realistiskt sätt att handskas med budgeten för jordbruket och jag skulle för detta också vilja hänvisa till såväl herr Sturdys inlägg här i kväll som till början av hans betänkande, där han framför ett antal behjärtansvärda påpekanden.
Jag tycker inte att det är bra att tala för länge och jag tror inte heller att det är nödvändigt i det här stadiet av beslutsprocessen, nu när många medlemsstater också förbereder sig för rådet. Jag skall som ordförande göra allt, och jag hoppas att vi också kan göra det tillsammans med kommissionen, för att se till att beslut kan fattas i rådet av den 23, 24 och 25 juni om prispaketet. Jag tror att det är nödvändigt och jag tror att bönderna också har rätt till att i tid få veta vad som gäller under nästa år. Och ni har, när det gäller det, utfört mycket och bra arbete och jag skulle vilja tacka herrarna Funk, Baldarelli och Sturdy för det gedigna arbete som de lämnat. Parlamentet har talat och nu är ordet rådets.
Jag skulle vilja meddela er att jag har för avsikt att i rådet i juni låta ännu ett ärende komma till beslut, det så kallade sanktionsärendet. Jag påminner mig om att vi i januari, när jag var hos jordbruksutskottet, talade om det och att det sades mig från parlamentets sida: kom nu med beslutsprocessen under ert ordförandeskap. Jag hoppas att det kan lyckas.
Förslaget är nästan ett år gammalt och det omfattar ett element för att å ena sidan minska sanktioner vid fall av naturkatastrofer så viktigt för våra sydliga medlemmar, och å andra sidan elementet för utjämning mellan regionerna. Därför behöver sanktioner användas mindre snabbt. Ert parlament lämnade förslag om detta, om jag kommer ihåg rätt, redan i september förra året ett yttrande. Och jag hoppas att tiden nu är mogen för att ta ett beslut om detta komplexa system. Därför har det ärendet också satts upp på dagordningen för juni.
På dagordningen står inte, jag vill tala öppet om det, förslaget som gäller durumvete. Tyvärr är det så, det måste jag säga till herr Baldarelli, att stadiet för beslutsprocessen ännu inte gått tillräckligt långt för att komma fram till ett beslut i rådet. Alla berörda medlemsstater har lämnat in claims för en ökning av den maximumgaranterade arealen. Och om jag räknar ihop allt skulle det, bli inte rädda, gå åt ungefär 600 000 hektar extra och det betyder hundra miljoner ecu extra. I ljuset av problemet som vi står inför, och där ber jag om er förståelse, går det naturligtvis inte. Även om ni inom kort kommer att lämna ett yttrande, ser jag inom rådsramen ännu otillräckligt framåtskridande för att komma fram till ett beslut. Men det är alltså också helt enkelt budgetproblemet. Dessutom tror jag att det i juni ändå kommer att bli mycket jobbigt för att få runt prispaketet. Och det är för övrigt anledning för mig att arbeta med det med extra energi.
Jag skulle för övrigt vilja påpeka en sak och då har jag också kommissionär Fischler med i bilden. Såväl ett antal medlemsstater som representanter för parlamentet har begärt en snabb beslutsprocess runt procenten för mark i träda för nästa år. Och den begäran har precis muntligt fru Poisson ännu en gång belyst. Jag tror att det har skett genom henne med samma argument som också jag precis använde. Förutom de andra argumenten som hon nämnde, som har att göra med utvecklingen på världsmarknaden för säd, tror jag att det är bra att inom kort skaffa sädesbönderna tydlighet. Föredragande Sturdy har också skrivit det i sitt betänkande, där han också anger hur ett sådant beslut ungefär skulle behöva se ut. Jag trodde att också resolutionen från herr Goepel, som ni kommer att tala om på torsdag, manar till ett snabbt beslut.
I realiteten betyder det att ni så snabbt som möjligt skulle vilja se ett förslag från kommissionens sida om detta ämne. Jag stödjer det och jag hoppas att kommissionen kommer att vara beredd, för den är alltid kapabel till det, men också vara beredd att inom kort komma med ett sådant förslag, för jag tror att det kanske skulle kunna förenkla beslutsprocessen runt prispaketet något.

Fischler
Herr ordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Det gläder mig, att rådsordföranden Jozias van Aartsen deltar i denna viktiga debatt och det är min förhoppning, att detta för lantbrukssektorns del kommer att bli en god regel bland dem, som vid olika tidpunkter arbetar som rådets ordförande.
I och med att jag ska yttra mig om tre betänkanden, en muntlig förfrågan och ett inte ringa antal ändringsförslag ber jag om förståelse för, att detta kommer att kräva en viss tid. För det första skulle jag vilja gå närmare in på några samband, som är viktiga för förståelsen för kommissionens prispaket för verksamhetsåret 1997/98.
För att förbereda Europeiska unionen för det kommande decenniets krav måste en rad marknadsregleringar reformeras. För flera produktionsområden föreligger redan konkreta förslag från kommissionen och andra kommer att framläggas under året. Betänkandena om olivoljesektorn, liksom tobaksbetänkandet, är f n föremål för ingående diskussioner både i Europaparlamentet och i rådet. För att ytterligare reformarbeten ska kunna påbörjas har kommissionen utarbetat en serie analyser, vilka ger slutsatser om det aktuella läget, om strukturen och framför allt om de långfristiga utsikterna på marknaderna för spannmål, mjölk och kött. Likaså håller motsvarande underlag på att tas fram för landsbygdens utveckling.
Vi ska vara på det klara med, att vi med prisförslagen för det kommande året befinner oss i ett slags övergångsfas. Därför baseras prisförslagen i huvudsak på en förlängning av de befintliga reglerna. I de fall det förefaller oss nödvändigt, har emellertid enskilda regleringarna anpassats till utvecklingen inom den ekonomiska sektorn.
Den aktuella räntesänkningen medför en anpassning av de månatliga höjningarna av interventionspriserna för spannmål och ris, liksom för lagerhållningsersättningen för socker. Eftersom rådet under fjolåret skar ned linbidraget med 7, 5 %, utan att då justera bidraget för hampa, som kan sättas in i omloppet istället för lin, föreslår vi för detta år, att bidraget för hampa reduceras på samma sätt. Bidraget för akvakulturer, som infördes 1992 som kompensation för prisförluster, ska likaså mera kraftfullt anpassas till den prisutveckling vi haft i verkligheten.
Enligt en studie, som utförts av det brittiska jordbruksministeriet, har vi under de fyra åren sedan reformen infördes haft en överkompensation om 14, 3 miljarder ecu. Inte i Storbritannien, herr parlamentsledamot, utan inom Europeiska unionen! Jag hyste stora tvivel med avseende på resultaten av denna utredning och den metod som använts. Därför har jag instruerat min avdelning, att utföra en noggrann kontroll av detta ärende. Resultatet blev att enligt kommissionsavdelningens uppskattning uppgick överkompensationen till ungefär åtta miljarder ecu under de senaste fyra åren.
Jag skulle inte här vilja fördjupa debatten i detta avseende utan bara hänvisa till det faktum, att den av kommissionen föreslagna minskningen av kompensationsbetalningarna till ett belopp av 1, 4 miljarder ecu om året snarare förefaller beskedlig i jämförelse med den hittillsvarande överkompensationen.
Därmed kommer jag fram till betänkandet av parlamentsledamoten Sturdy. De egentliga prisförslagen omfattar 16 förordningar, varav nio antagits i den föreslagna formen av jordbruksutskottet. Jag skulle vilja hjärtligt tacka jordbruksutskottets medlemmar och framför allt dig, Sturdy, som föredragande, för det konstruktiva samarbetet i samband med utarbetandet av betänkandet om prispaketet.
Låt mig nu ta upp ändringsförslagen till de övriga sju förslagen till regleringar. För det första: i vissa ändringsförslag begärs bibehållande av de nuvarande nivåerna för de månatliga höjningarna. Emellertid drar jordbrukssektorn, lika väl som andra sektorer, nytta av den räntesänkning, som vi inte får förbise i samband med våra prisbeslut. Mot denna bakgrund kan kommissionen inte acceptera ändringsförslagen 3, 7, 11, 15 och 17.
I ändringsförslag 47 begärs å andra sidan ett avskaffande av samtliga månatliga höjningar för spannmålssektorn. Detta vore emellertid ur vår synpunkt sett en väsentlig förändring, som inte ligger i linje med mottot om prisförslagets kontinuitet.
För det andra: ändringsförslagen 6, 8 och 9 avser rissektorn och syftar till påskyndande av den förra året överenskomna reformen. Det för tillfället största problemet inom denna sektor är de stora kvantiteterna avgiftsfria importer från EU-territorier på andra sidan haven. En lösning på detta problem kan emellertid bara komma fram inom ramen för diskussionen i rådet. Konsekvensen av en sådan ändring vore en minskning av skyddet och av budgetkostnaderna på vägen mot en höjning av bidragen. Vad beträffar ändringsförslag 5, är det i detta läge föga meningsfullt, att understödja importen genom att i förväg fastställa införselkvoterna.
För det tredje: ändringsförslagen 12, 13, 14 och 15, som avser sockersektorn, åsyftar återinförandet av statliga bidrag i Spanien och Portugal. Denna fråga behandlades ingående 1995 i och med att marknadsregleringen för socker förlängdes med sex år. Av denna anledning motsätter sig kommissionen, att detta ärende nu åter tas upp.
För det fjärde: ändringsförslagen 18, 19 och 20 avseende lin och hampa. Dessa förslag avslår vi av de redan inledningsvis nämnda skälen. För det femte: beträffande ändringsförslagen 25 och 26, som avser tobakssektorn, stämmer det visserligen, att det gäller att anpassa produktionen till marknadens behov, dock kan detta problem enbart lösas i samband med en omarbetning av den nu existerande regleringen.
För det sjätte: ändringsförslag 2 om proteingrödor syftar till en förbättring av proteingrödors konkurrenskraft i förhållande till andra grödor inom jordbruket. Kommissionen håller med om målsättningen för detta förslag men har redan föreslagit en förbättring av de ekonomiska villkoren i samband med att jordbruksbetalningarna fastställts på nytt. Kom ihåg, att kompensationsbetalningarna för proteingrödor bibehålls, medan betalningarna för spannmål och oljeväxter minskas.
För det sjunde beträffande ändringsförslag 30 om olivolja: de föreslagna principiella ändringarna borde som vi ser det diskuteras inom ramen för reformförslagen. För det åttonde vad gäller ändringsförslagen 27 och 29 om nötköttssektorn: regleringen för tjurar avser enbart en utbetalning vid tio månaders ålder. I denna ålder går det visserligen inte skilja mellan tjurar för tjurfäktningar och andra tjurar men den andra betalningen för tjurar vid 22 månaders ålder har ju, som alla vet, avskaffats under mellantiden.
För det nionde: vad gäller ändringsförslagen 1 och 4 om förlängning av undantagsbestämmelserna om fukthalt - Sturdy har tagit upp detta - så faller frågan under kommissionens ansvar, vilket innebär att ändringsförslagen är överflödiga. Jag inser dock, att en sådan undantagsbestämmelse under gångna år hela tiden fått hänga med och stått i överensstämmelse med hela konceptet för detta prispaket.
För det tionde: vad gäller ändringsförslag 10 kan jag visserligen inte acceptera formuleringen men jag tycker, att det är värt att överväga frågan, nämligen att ta in paddyris i den nya gemensamma organisationen av marknaden, förutsatt att alla åtgärder vidtagits, för att förhindra allvarliga störningar av det aktuella marknadssegmentet.
För det elfte: ändringsförslagen 21 till 24 avser vinsektorn och syftar till senareläggning av det inom ramen för fjolårets prispaket tagna beslutet att under ett år utesluta bordsdruvor från destillation. Dessa ändringsförslag kan jag inte godta. Det föreligger ett beslut, som nu måste genomföras. Jag har visserligen förståelse för, att denna förändring till en början kan förorsaka lokala marknadsproblem. Därför kommer jag att arbeta vidare i dessa tankebanor och jag anser, att det tills vidare skulle gå att få fram en vettig lösning inom ramen för den gemensamma marknadsregleringen för frukt och grönsaker. För det tolfte: ändringsförslagen 48 till 50 avser ökning av den totala arealen för nyodlingar för verksamhetsåren 1997/98 och 1998/99.
För det förstnämnda verksamhetsåret har nyodlingarna redan klarats av inom ramen för förordning 15/92 och således vore ingen ytterligare ökning motiverad. Ändringsförslagen 49 till 51 kräver ett avskaffande av den obligatoriska destilleringen. Enligt min åsikt vore det emellertid vettigare, att klara upp denna fråga i samband med reformeringen av vinsektorn.
Låt mig nu komma till betänkandet av parlamentsledamoten Funk, som jag likaså tackar. Han behandlar problemet med förskottsbetalningar för oljeväxter och förslaget om en nedskärning av kompensationsbetalningarna för vissa jordbruksgrödor. Vad gäller den föreslagna senareläggningen av förskottsbetalningar för oljeväxter, så framgår det av de senaste uppgifterna avseende genomförandet av budgeten för 1997, att det gått att göra tillräckliga inbesparingar. De kommer att bli så höga, att det finns möjlighet, att kunna utföra de närmaste förskottsbetalningarna för oljeväxter i enlighet med befintliga föreskrifter av 1997 års budgetmedel.
Detta löser emellertid inte problemet för 1998 resp 1999. Förutsatt att budgetutkastet från kommissionen, inte från GD VI, för 1998 är korrekt, åligger det oss att spara in 1, 353 miljarder ecu genom minskningar av bidragen till vissa jordbruksgrödor; i annat fall skulle vi tvingas överföra betalningarna för 1998 års förskottsbetalningar för oljeväxter till 1999 års budget. Därigenom skulle vi emellertid bara skjuta över problemet till budgeten för år 1999. En annan möjlighet, som också avhandlats här idag, skulle vara, att likformigt minska alla anslag i 1998 års budget, vilket skulle innebära, att det likaså skulle komma till svårigheter, i synnerhet ifråga om de anslag där medlen är mycket knappa, medan överkompensationen inom spannmålssektorn skulle vara kvar.
Av detta framgår klart, att genom en senareläggning av förskottsbetalningarna uppnås enbart skenbara inbesparingar, eftersom de under ett budgetår uppnådda inbesparingarna ger utgifter under ett annat budgetår. Genom en minskning av kompensationsbetalningarna för vissa jordbruksgrödor däremot uppnår vi verkliga inbesparingar i varje framtida budget.
Jag skulle vilja betona, att även den aktuella budgeten naturligtvis måste vara föremål för variationer. Vem kan exempelvis idag förutse skördeutbytet hösten 1998? Planenligt genomförande av budget kräver i enlighet med det inte minst av Europaparlamentet vid upprepade tillfällen påbjudna respekterandet av budgetdisciplinen att kommissionen, i möjligaste mån, undviker onödiga utgifter.
Också vår revisionsenhet understryker regelbundet denna aspekt. I samband med en överkompensation inom en viss sektor, som den som uppstått inom åkerbrukssektorn enligt de inledningsvis omnämnda beräkningarna, måste alltså kommissionen agera i enlighet med detta. Mot denna bakgrund kan kommissionen inte heller underlåta, att vidmakthålla sitt förslag om en minskning av kompensationsbetalningarna för vissa jordbruksgrödor.
Beträffande de ändringsförslag, som avser en modifiering av kompensationsbetalningarna för de olika producenterna genom en reducering av markuttagsbidragen men utan ändring av spannmålsbidragen, skulle jag vilja säga, att denna tanke redan avspeglar sig i kommissionens förslag. En detaljerad analys av fördelningen av kompensationsbetalningarna inom åkerbrukssektorn kommer att utgöra en av de viktigaste punkterna i den kommande sektorutredningen. Utvecklingen av markuttaget har haft en stor betydelse för gemenskapens spannmålsproduktion under de senaste åren. Genom att nivån på kompensationsbetalningarna för markuttag fastställts till samma nivå som kompensationsbetalningarna för spannmål har en indirekt modifiering genomförts.
Låt mig också komma med några kommentarer till betänkandet av Baldarelli. Till att börja med skulle jag vilja tacka föredraganden och medlemmarna i jordbruksutskottet för den positiva inställning som de visat gentemot kommissionens förslag till ändring av de särskilda bestämmelserna för durumvete. Förslaget motsvarar vår strävan att förenkla organisationen av marknaden, som också stöds av rådet. Det är emellertid uppenbart, att förenklingen inte får leda till någon ökning av budgetutgifterna. I detta sammanhang får jag också påminna om, att durumvetesektorn budgetmässigt har det bäst förspänt bland jordbruksgrödorna. Här måste jag ge minister van Aartsen rätt i sitt påpekande vilka ekonomiska konsekvenser det skulle få, om alla önskemål här skulle tillgodoses.
Beträffande ändringsförslagen 2, 7 och 10 om höjning av den maximala garantiarealen, i synnerhet för unga lantbrukare, delar visserligen kommissionen jordbruksutskottets mening om omställning av regleringen från individuella anspråk till maximala garantiarealer, men motsätter sig ändå redan här denna begäran. Införandet av en särskild reglering för unga lantbrukare skulle inte bara ytterligare komplicera förvaltningen av regleringen utan strider också mot principen, att maximala garantiarealer generellt ska stå till förfogande för alla producenter.
De ändringsförslag enligt vilka obligatorisk användning av certifierat utsäde ska införas stegvis motsvarar innehållsmässigt helt och hållet kommissionens uppfattning. Emellertid anser kommissionen detta vara en förvaltningsfråga, som ska regleras inom ramen för dess ansvar.
Avslutningsvis skulle jag så vilja komma in på den muntliga frågan om markuttagsareal för skördeåret 1998. Vad gäller denna fråga, så är jag fullt medveten om, att lantbrukarna i tid före sådden, d v s före hösten, vill få klart på vilken andel av deras arealer som måste bli föremål för markuttag till skörden 1998. Jag tillstår, att detta år var ett sällsynt bra exportår, så att vi i slutet av verksamhetsåret infört exportavgifter för vete och veteprodukter. Interventionskvantiteterna fick vid slutet av verksamhetsåret inte uppgå till mera än ca två miljoner ton och framför allt bestå av råg och korn. Detta är dock ingen anledning att dra förhastade slutsatser, ty det finns varken något löfte eller någon rättslig skyldighet, att lämna ett förslag eller fatta ett beslut före den 30 juni. Jag påminner dock om att, om ett förslag från kommissionen saknas resp om ett beslut från rådet om ett sådant förslag inte kommit till stånd, så gäller ett standardvärde om 17, 5 %.
Naturligtvis kommer jag mot denna bakgrund att lämna ett förslag men med avseende på två frågor måste jag f n dessvärre bli er svaret skyldig, nämligen på frågan om vilken andel vi konkret kommer att föreslå samt på frågan om tidpunkten. Skälet till detta är, att jag måste agera med full kännedom om den faktiska situationen. Så snart någon klarhet råder i detta avseende, kommer jag att snarast möjligt lämna ett förslag.

Cunha
Herr ordförande! Jag ber om en förklaring. Jag tror att kommissionsledamoten har misstagit sig. När kommissionsledamoten talade om förslagen i fråga om sockret, sa han att han inte kunde godkänna ändringarna nummer 12 till 15 eftersom de skulle innebära ett återinförande av de nationella bidragen. Detta är felaktigt, för när det gäller Portugal är det inget återinförande: det är det första införandet av bidraget, eftersom det bara är nu som vi kan tillämpa kvoten.

Fantuzzi
Herr ordförande! Årets fastställande av priserna på jordbruksprodukter påminner om en kinesisk ask som innehåller ett litet paket och ett stort paket. Det lilla paketet är verkligen litet och det innebär det mest totala status quo som någonsin har förekommit i denna kammare vad gäller priser och åtgärder, och det behandlas i Sturdys betänkande. Det stora paketet däremot är en verklig stenbumling som innehåller nedskärningar vad gäller arealbidrag på 1, 4 miljarder ecu för 1998 och det förslaget behandlas i Funks betänkande.
Låt mig börja med det lilla paketet. Sturdy har arbetat väl, realistiskt och noggrant och avstått från all demagogi. Men jag måste säga att vi socialister vill gå längre: vi säger nej till varje ökning av utgifter, även till dem som godkänts av jordbruksutskottet. De olika problem som återstår inom jordbruket skall lösas med de reformer som diskuteras, inte genom att man bestämmer priser. I det avseendet är vi överens med er, kommissionär Fischler. Det enda undantaget - om ni tillåter - är vin: här ligger nämligen det förslag till reformer som ni talar om i verkligheten inte längre kvar på förhandlingsbordet. Sedan 1994 har det glömts kvar i byrålådan och detta kan inte Europaparlamentet blunda för. Vi begär därför att man avskaffar, utan att öka på kostnaderna, den obligatoriska destilleringen, som ett tecken på att vissa instrument som är otillräckliga och som blivit överkörda av verkligheten skall försvinna en gång för alla, för att lämna utrymme åt producenterna och marknaden att ta sitt ansvar.
Låt mig så gå över till det stora paketet. Funk har missat ett tillfälle genom att fullständigt motsätta sig varje nedskärning av arealbidragen som föreslagits av kommissionen och genom att ta till bokföringstekniska knep låtsas han inte se de verkliga problemen. Att tidigare- eller senarelägga betalningen för oljefröer är nödlösningar som bara varar en förmiddag. Men sedan kommer man fram till att budgeten måste vara i balans, vare sig man vill eller inte. Att lita till den kroniska generositet i kommissionens prognoser över jordbrukets kostnader, som vi verkar stå inför även vad gäller 1997 och som i slutändan gör det möjligt att lägga allt tillrätta utan några kännbara nedskärningar även för 1998 verkar en aning lättvindigt, herr Funk.
Är vi eller är vi inte, i egenskap av parlament, en budgetmyndighet? Begär vi att bli hörda även när det gäller obligatoriska utgifter, eller inte? Se där varför Funk, i ett betänkande som är så välgarderat och statiskt har missat chansen att låta Europaparlamentet göra sin röst hörd när det gäller problemen som hänger samman med vår jordbruksbudget. Jag avundas rådets ordförande som redan vet hur röstningen på torsdag kommer att utfalla. Jag beklagar bara det faktum att om han hade lyssnat på debatten, och inte bara på föredragandenas åsikter, så hade han förstått att inte alla instämmer i föredragandenas synpunkter när det gäller dessa känsliga rapporter och framför allt de åsikter som framförs av Funk.
Vår grupp vill försvara jordbrukarnas synpunkter, men det gör man inte genom att stoppa huvudet i sanden. Vi vet att obalanserna i den gemensamma jordbrukspolitiken skapar allvarliga problem, även vad gäller finansieringen. Rapporten om sammanhållning beskriver fördelningsproblemen inom den gemensamma jordbrukspolitiken. Den uppskattning av överkompensationen som lämnades av kommissionen igår skapar ytterligare problem. Kraven från den nya politiken för utveckling av landsbygden finns kvar och det räcker inte längre med uttalanden från kommissionären. Och vi är inte övertygade om att de enda som skall bestämma om jordbrukarna och deras framtid måste vara enbart de femton i Ecofinrådet. Det ankommer på parlamentet att ge klara signaler och vi i den socialistiska gruppen har framfört en rad förslag: att börja diskutera vissa obalanser i stödet, att minska stödet till det frivilliga uttaget av areal, som alltmer riskerar att motverka det generella, obligatoriska uttaget av areal, och att inte längre uppskjuta frågan om anpassning av stödet, utan att omedelbart börja höja ersättningsbeloppet för uttag av areal till åtminstone samma nivå som inkomststödet.
Jag kan inte acceptera nedskärningen med 7 procent av inkomststödet, men inte därför att det rör sig om nedskärningar, utan därför att det rör sig om linjära nedskärningar som förstärker orättvisorna.
I de förslag till ändringar som vi framför i den socialistiska gruppen räknar vi med att spara 500-600 miljoner ecu i 1998 års budget. Det räcker inte, men det är en första signal, ett första steg som tas i en anda av ansvarskännande. Låt oss se om de övriga grupperna följer efter. Vi kommer att ha svårt att acceptera att man är hård när det gäller Sturdys betänkande, men lättsinnig när det gäller Funks. Det är bekvämt att vara hård mot det lilla paketet och att skicka tillbaka det stora till sändaren.
När det gäller sändaren, så har jag inte förstått varför ni, kommissionär Fischler, har sagt till jordbruksministrarna att det inte längre finns några budgetmässiga skäl till att minska arealerna. Det var inte särskilt klokt, enligt min mening. Vi har här framför oss det preliminära förslaget till budget för 1998, som antagits av er kommission. Nedskärningar finns, om jag inte misstar mig, och det är för att garantera en balanserad budget för 1998 och även efter att ha lyssnat till ministerrådets ordförande som jag vill säga: om dessa nedskärningar bara är ett spel för gallerierna, så var så vänlig och säg det uppriktigt, kommissionär Fischler. Om ni däremot verkligen vill kämpa på allvar, så skall ni veta att trots de invändningar som har framförts, så är den socialistiska gruppen redo att diskutera frågan på allvar.

Cunha
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, kära kollegor! Jag skulle vilja börja med att tacka vår kollega Sturdy för hans betänkande, i vilket han utfört ett arbete som är förnuftigt och med mycket ansvar inför detta parlament. Jag skulle också vilja tacka Baldarelli för den ansträngning han gjort i sitt arbete om durumvetet och särskilt den förståelse han visat gentemot Portugals specifika problem, som är ganska känsligt, men som han och jordbruksutskottet förstått. Jag hoppas också att kommissionen och rådet skall komma att förstå.
Först och främst vill jag mer i detalj rikta mig till vår kollega Funk och hans betänkande. Vi måste av intellektuella ärlighetsskäl vara överens om att vi faktiskt har en känslig fråga framför oss och att kommissionen har rätt, när den säger att spannmålsområdet överkompenseras. Att inte vara överens om detta är som att till exempel säga att det är dag, när det inte är det, utan natt! Och framför allt skulle vi, när det gäller avgifterna för mark i träda, tvingas vara överens om att inte finns någon anledning varför de inte skulle vara desamma som för bidragen.
Man måste också ta hänsyn till andra faktorer som är lika viktiga. Först och främst för att denna nedskärning av bidragen endast skulle berättigas för närvarande och punktvis om det inte fanns någon manövreringsmarginal i budgeten för den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta är inte fallet. Tendenserna i budgeten tyder inte på det. Å andra sidan vet vi att den gemensamma jordbrukspolitiken systematiskt sedan 1992 legat nästan 5 % under riktlinjen och att dessa pengar återbetalas till medlemsstaterna. Jag skulle föredra att dessa pengar stannade hos jordbrukarna, även om de fördelas dåligt, framför att de återbetalas till medlemsstaterna för andra ändamål som inte har med jordbruk att göra.
För det andra måste vi säga att Europas bönders problem inte kan lösas med denna enkla punktnedskärning, som är lösryckt och skild från bidragen för grödor. Den gemensamma jordbrukspolitiken har en mycket djupgående obalans, mycket djupgående, och det är nödvändigt att kommissionen, rådet och vi alla, gör något åt detta. Vi utgår från förutsättningen att GATT kommer att ha samma betydelse för hela det europeiska jordbruket, vilket inte är sant! Det finns missgynnade områden som kommer att drabbas hårt! Och därför måste den kommande reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken i sitt bidragssystem mycket allvarligt beakta frågan om jämlikhet i fråga om inkomststöden. Och jag är överens med kommissionsledamoten. Det måste till ett stöd som är skilt från produktionen, kvantiteterna och produktiviteten. Endast på detta sätt kommer vi att kunna ge svar på de verkliga och skilda formerna av jordbruksproblem i Europa, som är heterogent och inte homogent.

Santini
Herr ordförande, herr minister, herr kommissionär! Kommissionen har antagit prispaketet för 1997/1998 utan att, som redan har påpekats, genomföra några stora förändringar i förhållande till den nuvarande situationen och jag vill av den anledningen uttrycka min uppskattning av det arbete som har utförts av föredraganden Sturdy, som har försökt att gjuta nytt liv i en situation som är så orörlig och cementerad i låsta positioner. Och fastlåsta kommer de att fortsätta vara, framför allt efter det som har sagts av kommissionären, som i vanlig ordning inte har haft silkesvantarna på när han har skurit i våra ändringsförslag.
Med några få undantag när ligger förslagen rörande priser och hur marknaden skall vara organiserad i linje med den stabilitetspolitik som tillämpats sedan reformen från 1992. Som ett alibi för denna brist på nya förslag anges den pågående revideringen av vissa viktiga gemensamt organiserade marknader, som till exempel tobaksmarknaden, marknaden för olivolja, kött och nu senast - får vi hoppas - mjölk. Vid sidan av denna oföränderliga bas finns det vissa smärre justeringar som man bör påminna om. För det första sänkningen av de månatliga tilläggsfaktorerna för priserna på spannmål och ris och ersättningen för kostnaderna för lagring av socker som en kompensation för sjunkande räntor. För det andra storleken på stödet till linodling, som bör bestämmas till noll för att kompensera för det faktum att det finns fonder som får mer än vad som krävs för marknadsföringsåtgärder. Det totala stödet minskas därför med samma belopp. För det tredje stödet till hampodling, som minskas med 7, 5 procent för att undvika att hampan blir intressantare än linet som en följd av att stödet till linodling sänks.
Effekterna av alla dessa förslag ger en besparing på 82 miljoner ecu under 1998 enligt kommissionens uppskattningar. Det kan vara på sin plats att påminna om att kommissionen redan har föreslagit en sänkning av arealstödet som borde medföra en besparing på 1, 4 miljarder ecu, vilket redan andra ledamöter har påpekat. Detta sker naturligtvis för att få igång nötköttsmarknaden. En total uppskattning av utgiftsbehovet för verksamheten under 1997, så som det angavs i februari, uppgår till 41 050 miljoner ecu, vilket överskrider kostnaderna i budgeten med 245 miljoner ecu och lämnar en marginal på 755 miljoner ecu i förhållande till riktlinjerna.
Det rör sig om en mycket viktig sänkning - den som anges i budgeten - av kostnaderna inom nöt- och getsektorn, vilket till största delen beror på för höga marknadspriser jämfört med dem som anges i budgeten. På samma sätt sker en avsevärd minskning vad gäller mjölk och mejeriprodukter, framför allt på grund av det extra uttag som å ena sidan återstår att ta upp för perioden 1995/1996, och å andra sidan uppskattas för perioden 1996-1997.
En minskning av behoven av odlingsbar mark gäller i första hand oljeväxter. Dessutom förutses en minskning av behoven i andra sektorer, framför allt socker, vallfoder, frukt, tobak, ägg och fjäderfä, förutom livsmedelssubventionerna.
Som redan har påpekats i debatten så har man rört ihop en soppa av det traditionella betänkandet om förslaget till jordbrukspriser med två andra betänkanden, det ena av Funk och det andra av Baldarelli, som på sätt och vis kompletterar förslaget, ger det liv och riktar in det mot framtiden.
När det gäller Funks betänkande så förefaller det, framför allt i planen för att stabilisera nötköttsmarknaden, stödja förslaget att inte skjuta upp betalningen för oljeväxter utan i stället, med start den 16 oktober, enbart betala den del av förskotten för vilka det finns täckning i 1997 års budget.
När det gäller Baldarellis betänkande vill jag peka på förslaget att öka de nationella arealerna för odling av durumvete för att hjälpa de unga producenterna och för att återställa balansen i uppskattningar som nu har blivit föråldrade.
När det gäller arealer så är jag överbringare av en vädjan från Rosado Fernandes, som tyvärr inte kunde närvara idag - han är i Portugal, där presidenten har tilldelat honom en utmärkelse - men han bad mig framföra följande: " Portugal har idag en garanterad maximiareal på 35 000 hektar, den verkliga arealen är 90 000 och kapaciteten, om man ser till det historiska genomsnittet, överstiger 100 000." Detta bör man se som en uppmaning att, i samtliga europeiska jordbrukares intresse, visa viss respekt för siffror, proportioner och verkligheten.

Mulder
Herr ordförande, eftersom det, trodde jag, är första gången som minister Van Aartsen är med på denna plenumdebatt i Strasbourg, ett särskilt välkomstord till honom.
Herr ordförande, prispaketet som vi diskuterar i kväll, står framför allt i tecknet för strikt budgetpolitik som för ögonblicket förs i olika medlemsstater. Majoriteten av den liberala gruppen stöder förslaget från kommissionen om att inte låta jordbruksbudgeten öka med mer än 0, 45 procent och inom ramen för det stöder man också till största delen förslagen från kommissionen på prisområdet.
Vi vill betona att ökningen av jordbruksbudgeten ändå är blygsam. Den Europeiska unionens totala budget stiger fortfarande med 3 procent och det beror framför allt på att regionalfonderna stiger med 8 procent, medan det just där finns en våldsam underutgift. Det skulle, tror jag, vara mycket svårt att förklara det.
Vi är mot förslaget från kommissionen att minska åkerbrukspremierna. Vi har ett antal argument för det. För det första är förslaget från kommissionen dåligt underbyggt. Först sas det: det var för BSE-krisen. Sedan kom argumentet, för resten först denna veckan i en utförlig publikation från kommissionen, att det var för att ungefär 6 miljarder skulle ha betalats för mycket. Hur kommer det sig? Har kommissionen analyserat vilken effekt förändringarna i det agro-monetära systemet per den 1 januari 1995 har varit? Är det inte så att länderna som devalverade, blev väldigt överkompenserade, och är det inte så att vi nu fortfarande kompenserar de länderna eftersom de åter har starka valutor? Allt detta är svårt att förklara för de länderna med starka valutor och för bönderna där. Vi tror framför allt att det är en fråga om trovärdighet. År 1992 sades det ungefär: vi behåller det i 6 år. Vill kommissionen nu införa det inkomststödet för andra sektorer, då förlorar man i trovärdighet om man nu utan vidare inför ett dåligt underbyggt system. Vi delar för övrigt argumentet från kommissionen, om att om det någonstans finns en höjning, för vad det än må vara, måste den kompenseras någon annanstans.
Slutligen tror jag att det är bäst att så snabbt som möjligt betala premierna för oljehaltiga sädesslag och att föra över det som gäller år 1998, så som kommissionsförslaget är, till 1999.

Jové Peres
Herr ordförande, både Sturdys och Funks betänkanden har en gemensam linje och det är att de borde göra gemensam front mot samma finansiella förutsättningar, vilket också på sätt och vis gäller för Baldarellis betänkande. Det är i detta sammanhang aldrig överflödigt att påminna om att jordbruksutgifterna under de senaste åren legat under i budgetriktlinjerna fastställda gränser.
Om man försöker skapa en finansiell ram för andra politiska mål, borde man presentera sakerna under sina rätta benämningar. Vad gäller Funks betänkande blir förhållandet väldigt mycket mer komplicerat, eftersom man i problemets ursprung påträffar en mycket känslig omständighet, som varit föremål för en undersökningskommission och för vars finansiering rekommendationer utfärdats. Jag anser att det betänkande Funk tillställer oss har en lång historia och jag anser att han redan från första början på ett balanserat sätt förmått inrikta sig på ett extremt svårbehandlat problem. Jag framför här alltså min grupps stöd till Funks betänkande.
Vad gäller betänkandet om prispaketet vill jag säga att det i paketets ursprungliga form, såsom det presenterades av kommissionen, gjordes många reservationer från min grupp. Jag tycker att slutresultatet, trots pågående debatt, inte förbättrats mycket.
Jag hoppas i detta sammanhang att slutresultatet av omröstningarna gör det möjligt för min grupp att anse att man väsentligt förbättrat vissa punkter i prispaketet, men i detta ögonblick vill jag ge uttryck för oerhörda reservationer.
Avslutningsvis vill jag gratulera Baldarelli för hans betänkande och även framföra min grupps fullständiga stöd.

Graefe zu Baringdorf
Herr kommissionär, jag tror, att det inte är budgetproblem, som påverkar dig. Så var det för ett halvår sedan men argumenten har förändrats. Men även om det vore budgetproblem finns det ju också andra möjligheter att göra inbesparingar. Jag har redan i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling påpekat, att en linjär nedskärning är föga fantasifull. Den är inte heller varken ekologisk eller social. Du säger ständigt i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, att du vill ge bidragen en ekologisk och social utformning. Varför börjar du då inte med det i samband med detta förslag när det då rör sig om nedskärning och inbesparing? Idag har du ändå avslöjat en alldeles speciell logik när du säger: "Eftersom vi minskat linet, måste vi minska hampan, annars kommer den i överläge och oljeväxterna får en fördel, eftersom vi skär ned på spannmålen. " Vad som döljer sig bakom detta, är ju att du alltid betraktar prissänkning som det självklara rättesnöret.
Till Funk måste jag naturligtvis säga, att vi som politisk grupp stöder ditt betänkande. Det är bara det, att du inte gör det enkelt för oss. Vi har ju försökt, att genom ett ändringsförslag - det har åter lagts fram och jag avvaktar med spänning hur din grupp kommer att bedöma och rösta om det - bringa detta ärende på fall men med den inriktningen, att vi kommer fram till en reform av kompensationsbetalningarna, som tar hänsyn till socialekologiska kriterier, där det finns en reducering, d v s en fallande tariff och en starkare inriktning mot ekologiska odlingsmetoder. Detta har ni alltid utan vidare avspisat i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Likadana ändringsförslag kom från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. Där gör ni det svårt för oss. Som grupp - inte du personligen, du måste ju representera den - är ni precis lika styvnackade som kommissionen, som säger "nedskärning " och ni säger "nej "! Men däremellan måste det ju finna möjligheter, åtminstone för framtiden.
Detsamma gäller markuttaget. Herr kommissionär, det finns ett ändringsförslag, som du inte tog upp, nämligen att nästa år tillåta, att de uttagsarealer, som odlas med klöver, också får utnyttjas. Som du vet, antog Europaparlamentet med majoritet detta förslag redan förra året, vilket dock inte måste leda till att kommissionen rättar sig efter det, dock skulle jag välkomna, om du ville ägna dig åt detta problem. Även i detta fall ser jag med spänning fram emot hur er grupp kommer att rösta om vårt aktuella förslag. Kanske skulle detta kunna utgöra underlag för hur vi i vår grupp ska förhålla oss vid omröstningen. Om socialisterna röstar mot behöver ni oss, för att vi ska få majoritet för denna punkt. Det vore kanske en möjlighet att åstadkomma en sammanjämkning.
Totalt sett, herr kommissionär, tror jag dock att vi står på tröskeln till reformen - det har du klargjort idag - och då måste redan inriktningarna vara tydliga.
Jag anser, att vi måste göra klart, att vi vill gå från en världsmarknadsorientering i riktning mot en orientering mot den inre marknaden. Vi måste göra klart, att vi inte beviljar kompensationsbetalningar för alla arealer. Vi måste göra klart, att vi inte längre önskar några exportsubventioner och vi måste göra klart, att det som utgjorde kringåtgärder nu utgör tyngdpunkt för landsbygdens utveckling, varvid vi naturligtvis behöver pengar. Allt detta förstår jag, dock får det inte bli någon kalhuggning inom de andra sektorerna, bara för att vi ska kunna finansiera detta.

Barthet-Mayer
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, kära kolleger, jag har det underliga intrycket att vi inte riktigt har något sammanhang i den här debatten. Hänsynstagandena till budget och ekonomi, de så kallade nödvändigheterna för det fria utbytet skall fungera, den föregivet oundvikliga globaliseringen lamslår all djupgående reflektion över definitionen av de verkliga politiska inriktningarna.
Sedan 1992 har man talat om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken inom EU, om integreringen av kraven på miljöskydd, om politiken för landsbygdens utveckling för att behålla befolkningen och om sysselsättning i landsbygdsområden etc. Vad tjänar då dessa tjusiga principiella förklaringar till om de inte följs upp av något konkret initiativ för att förändra den gemensamma jordbrukspolitikens mekanismer? Kommissionsledamot Fischler, ni har upprepat hur mycket ni värnar om en mer harmonisk gemensam jordbrukspolitik, avsedd att bli en verklig drivkraft för landsbygdens utveckling. Men i själva verket erbjuder ni oss bara att välja mellan prissänkning och markuttag för att säkerställa den gemensamma jordbrukspolitikens framtid. Ursäkta mig, men det tycks mig som om ni har en smula brist på fantasi då ni begränsar er till bokföringslösningar, medan CÖE-länderna förväntar sig att få veta vad som utmärker den förestående gemensamma jordbrukspolitiken och de förestående förhandlingarna med Världshandelsorganisationen närmar sig med stora steg.
Europeiska unionen utsätts för allt större press att påskynda liberaliseringen av dess jordbruksmarknader. För att bemöta detta måste man förse den gemensamma jordbrukspolitiken med nya grundläggande principer. Prispaketet tycks acceptabelt inom det rådande sammanhanget av sträng budgetåtstramning. Vi måste alla delta i ansträngningarna och det är i denna anda min partigrupp godtar att stödja kommissionens förslag. När detta är sagt är det faktum att detta paket inte innehåller någon politisk inriktning ej godtagbart. Det vill vara neutralt, men vittnar med sin bokföringsmässiga neutralitet om en avsaknad av djupgående politisk reflektion. Utan att spendera mer skulle man ha kunnat spendera bättre genom att inrikta gemenskapsstöden mot de politiska prioriteter man så ofta talar om.
Det är fortfarande denna bokföraranda som driver kommissionen att låta åtgärderna mot BSE-krisen finansieras av producenter på vissa odlingsbara fält. Naturligtvis är det nödvändigt att återställa en jämvikt mellan stöden till olika produktionsområden och det är sant att spannmålssektorn under lång tid inkasserat stora överkompensationer från jordbruksfondens strukturdel. Men jag måste vända mig mot de förfaringssätt som används, efter som de blandar samman genrer och riskerar att skapa ett prejudikat som skulle kunna utnyttjas alltefter budgetmässiga angelägenheter. Skulle man inte kunna uppnå samma resultat genom en bättre global jämvikt mellan de ledande ekonomierna och framför allt genom att dra nytta av underutnyttjade krediter?
Vad beträffar markuttag är det även här denna bokförarnit som råder. Min partigrupp har alltid opponerat sig mot detta system. Varje år beslutar man på detta sätt vilket antal hektar som totalt skall ligga obrukade. Det är just det som chockerar mig. Man talar numera bara om en global reglering av marknaden, med den enda prioriteten att producera mindre. Vart har begreppet att producera bättre tagit vägen? Det är möjligt att reglera produktionen genom att inrikta den på kvalitetsprodukter eller stödja exporten, för att inte bara tala i kvalitetstermer. För övrigt är inte riktig träda improduktiv. Trädan fungerar som en ekologisk återställning medan markuttaget bara är en fantasilös förvaltning av produktionen. Slutligen förefaller det mig absurt att skilja prisfrågan från frågan om markuttag. Hur skall producenterna kunna planera sin verksamhet under sådana förutsättningar?
Som slutsats måste man, om vi ger laga kraft åt större delen av kommissionens förslag när det gäller priser och andra åtgärder, beklaga att de inte ingår i ett frivilligt tillvägagångssätt om att åter inrikta stöden på att förverkliga målen inom ramen för en hållbar gemensam jordbrukspolitik, det enda sättet att säkerställa överlevnaden och lönsamheten för småbruk och bevara ett socialt nätverk i landsbygdsområden.
Ärade kommissionsledamot, om man inte vill ha en produktiv gemensam jordbrukspolitik måste man någon gång sluta upp att använda inkomsterna från den.

Nicholson
Herr ordförande, jag skulle först och främst vilja ta tillfället i akt och tacka båda föredraganden för de betänkanden som de har lagt fram här i kväll. Jag håller med allt som Funk sade. Han lade fram sina argument på ett mycket klart och koncist sätt och alla kunde förstå vad han sade.
Det här är en omflyttningsbudget med mycket få förändringar. Faktum är att prispaketet får liten eller ingen effekt alls för lantbrukarna. Föredraganden berättade att det skulle kosta 170 miljoner ecu. Efter att ha hört kommissionsledamoten i kväll undrar jag hur stor del av deras betänkanden som faktiskt finns kvar eftersom han tycktes förkasta alla förslag. Vad är det som återstår?
Vi kan tala hur mycket vi vill här i parlamentet, men vid dagens slut är det vad som händer på bondgården som verkligen har betydelse. Jag kommer från ett område på norra Irland. Kommissionsledamoten känner till detta alltför väl och han är trött på att höra mig berätta om det. Om man är lantbrukare där, i synnerhet om man föder upp nötkreatur eller odlar spannmål, har man mycket lite hopp om framtiden kvar.
På grund av galna ko-krisen har nötköttspriserna nått ett historiskt lågt pris. Det har ingenting med Europa att göra. Europeiska kommissionen har lämnat mycket bra stöd i form av interventionsåtgärder. Men om man odlar spannmål eller föder upp nötkreatur i det här området har man för närvarande inte en chans att göra någon vinst eller överleva. Man måste förstå detta och hålla det i minnet. Just nu, i år, finns det knappt något hopp om förbättring. Jag tror inte att det finns mycket hopp för våra lantbrukare inom det området i framtiden. Lantbrukarna betalar nu ett oerhört högt pris för galan ko-krisen. Det gör ont och det svider hårt. Det tär på deras plånböcker, det ställe där det svider som mest.
En annan fråga som verkligen påverkar dem just nu är att pundet är starkt i förhållande till ecun och det gröna pundet. Detta är verkligen Förenade kungarikets regerings ansvar. Jag hoppas att min kollegor på andra sidan av kammaren kommer att trycka på den nya jordbruksministern för att få honom att begära stöd.

Martinez
Herr ordförande, vi har Baldarellis utmärkta betänkande om durumvete, det lika utmärkta betänkandet av Funk - i huvudsak är vi överens. Vad beträffar Sturdy utgör han ett problem, eftersom han är engelsman, en sympatisk engelsman, vilket inte är vanligt, en varm och mänsklig engelsman. Olyckligtvis tillhör Sturdys bondefientliga ställningstaganden en jordens anglosaxiska åderlåtare, en åderlåtare som verkligen tömmer ådror på blod.
Rent tekniskt föreslår han, liksom alltid den stora massan, de sexton förordningarna om vin, om griskött, om lin etc., en politik centrerad kring fastställande av priser, minskning av ersättningsstöd till storskalig odling, nämligen mindre än 7 % för spannmål, 4 % för oljeväxter, 26 % för bidrag till att lägga i träda samt lika många förslag till hur spannmålsproducenterna skall förmås att tåla följderna av de misstag som begåtts av de brittiska industriägarna. Sturdy har försökt att återta minskningen av de månatliga höjningarna, men eftersom så alltid är fallet i detta spel mellan elände och stränghet, har han stött på fler bokföringsexperter än denne, jag talar om MacSharry, som förkastat allt.
I själva verket döljer denna något eländestyngda tekniska åtgärd väsentliga politiska ställningstaganden och jag skulle till och med vilja säga filosofiska ställningstaganden. Först och främst underkastar man sig Maastrichtfördragets stränghet, dess resonemang - man får inte överskrida taket på 41 miljarder ecu - och dess priser. Emellertid förklarade Cunha för oss under det senaste året att det fanns budgetreserver på 5 %. Vidare förbereder man Europas utvidgning mot Öst- och Centraleuropa, varför man är tvungen att göra besparingar. Man offrar jordbruksbudgeten, jordbrukspolitiken till förmån för strukturfonderna. När det gäller regionalpolitiken hänvisar man till den europeiska konferensen om landsbygdens utveckling i november.
Man förbereder också Delors III- eller Santer I-paketet, vilket innebär att man inför 1999 inom den fleråriga budgetplaneringen årligen skär ned på jordbrukskrediterna. Men framför allt förbereder prispaketet paketavtalet för år 2000, i de kommersiella förhandlingarna med Förenta staterna och inom ramen för Genèvekonventionen. Gamla ledamöter minns att MacSharry förklarade för oss att lagren var alltför omfattande, att de var alltför dyra, att spannmålsproducenterna blev rika och att man följaktligen borde lägga om den gemensamma jordbrukspolitiken.
I dag förklarar man för oss att lagren kommer att vara omfattande, att de är dyra, att spannmålsproducenterna blir allt rikare och Sturdy till att säga att vi måste reformera reformen. Detta betyder att alla de åtgärder som vidtogs 1990 till 1992 tjänade som en förberedelse för Blair House och att alla aktuella åtgärder - inklusive Sturdy, om jag vågar säga så - tjänar som en förberedelse för förhandlingarna år 2000, då sexårsfreden kommer att vara till ända. Och man börjar med att ge efter för Förenta staterna till och med innan de begär det.
Sturdy, som är intelligent och mycket finkänslig, försöker maskera problemet. "Ja, men för jordbrukarnas trygghet behövs det en flerårig programplan som sträcker sig över fem år ", säger han. Sturdy har glömt att redan Josef förklarade för Farao att det fanns klimatbetingade växlingar och att det faktiskt är mycket underligt att fastställa priser för fem år.
Ni vet, Sturdy, att jag tycker mycket om er, men i själva verket skiljer vi oss åt på ett filosofiskt plan. Det finns den anglosaxiska modellen, med den framgång som vi känner till: 160 000 slaktade nötdjur. Denna anglosaxiska modell är den osynliga handens modell, men i själva verket är det kapitalismens synliga hand. Sedan finns modellen med jordbruket som familjeföretag, företaget i jämvikt, det mänskliga företaget, som inte är av Adam Smiths snitt. Det var denna meningsskiljaktighet som skilde Keynes från Adam Smith och Cambridge från Oxford. Det är hela denna motsättning som skiljer oss åt, Sturdy.

Ordföranden
Angående denna fråga har jag tagit emot sju resolutionsförslag i enlighet med artikel 40, paragraf 5 i Arbetsordningen.

Colino Salamanca
Herr ordförande, jag understryker i första hand de ord som i denna debatt framförts av Fantuzzi, ord som jag fullt ut instämmer med, eftersom jag anser att de går i linje med socialistgruppens inställning.
För det andra skulle jag vilja påpeka att det finns en viss sammanblandning i debatten, framför allt vad det gäller Funks betänkande, eftersom förslagen till sänkning av spannmålsbidragen ursprungligen uppstod på grund av behovet av fonder för att lösa köttproblemet. Där ligger ursprunget till det förslag kommissionen presenterar. Ändå förefaller det nu som om kommissionären presenterar förslagen på ett fristående sätt, som om de låg inom ramen för en eventuell reform av jordbrukspolitiken. Jag har alltså tyckt mig höra att det, eftersom det finns en överdriven kompensation inom spannmålssektorn, måste till stånd en minskning av bidragen, som helt och hållet lyfts bort från boskapsfrågan. I denna fråga anser jag och accepterar att detta är tanken, att det måste till större tydlighet om huruvida vi befinner oss i en reform eller i behandlingen av BSE. Jag säger detta eftersom jag tror att man, i linje med vad Fantuzzi sa, om kommissionärens tankar redan nu skjutits bort från köttproblemet, måste vara mycket mer realistisk. Det förefaller mig som om det inte är möjligt att omgärda en reform av de kompenserande spannmålsbidragen genom att säga "kaffe till alla ", eftersom den överkompensation ni hänvisar till inte uppstått i samma utsträckning i samtliga regioner inom gemenskapen. Det är möjligt att vissa regioner fått en överkompensation, men detta är inte det generella fallet i hela europeiska unionen. Följaktligen förefaller det mig som att vi borde börja införa urskiljningselement.
De förslag som socialistgruppen lämnat går i detta sammanhang i denna riktning. Vi instämmer med idén om att det är nödvändigt att göra vissa korrigeringar, men inte på ett linjärt sätt lika för alla, eftersom det är denna brist vi fått som en följd av att rådet på sin tid inte antog McSharrys??kolla/ ursprungliga förslag. Vi pläderar för en viss försiktighet, men naturligtvis genom att göra skillnad på förhållandena för den ena och den andre, för att denna reform skall få någon verklig mening, och inte bara detta, utan också för att man skall bedöma de sociala aspekterna, vilket Graefe zu Baringdorf tidigare påminde om och för att man också skall bedöma de ekologiska aspekterna. Jag tycker att detta skulle vara en bra utgångspunkt för att börja diskutera vissa idéer.
Sammanfattningsvis tror jag, som också Fantuzzi sa, att vi borde övergå från diskussionerna och de fina orden till viss konkret handling. Vi accepterar er utmaning herr kommissionär, men sätt igång och arbeta för att vi redan under kommande månader skall få tillgång till några element som gör det möjligt för oss att veta vart era idéer om reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken leder.

Tillich
Herr ordförande, bäste herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag talar om dessa tre föreliggande betänkanden i egenskap av föredragande av betänkandet till budgeten 1998 och börjar då med Funks betänkande. Med tanke på de stora belopp i budgeten för 1997, som inte kunde utnyttjas för jordbrukssektorn, har budgetutskottet i detta avseende i sitt yttrande samtyckt till förslaget från föredraganden, Funk, som i mycket stor utsträckning övertagit budgetutskottets förslag till yttrande, tyvärr dock inte de delar, som också avser förordningsändringen.
Vad gäller senareläggandet av oljeväxtbetalningen till år 1998/99 resp avbrott under år 1997 har kommissionen uttryckligen förklarat, att den åtminstone för tillfället inte är villig till detta. Jag tror, att vi måste ta ställning till detta under loppet av ad-hoc-processen. Jag kan snarare känna sympati med kommissionens förslag.
Vad gäller Sturdys betänkande skulle jag åtminstone vilja gratulera honom. Han har egentligen valt den rätta vägen, även om Martinez inte ser det så; hans förslag är nämligen genuint budgetneutralt.
Med avseende på jordbruksutskottets aktuella beslut bör anmärkas, att det yttrande, som budgetutskottet avgivit, baserats på kommissionens förslag och således inte på det aktuella förslaget till betänkande från jordbruksutskottet, som avser en höjning om 170 miljoner ecu. Av denna anledning vore det ur procedurteknisk synpunkt korrekt, om Sturdys aktuella betänkande återförvisades till utskottet, så att budgetutskottet skulle kunna avge sitt yttrande på grundval av den nya situationen.
Att täcka ändringsförslagen för denna höjning genom andra inbesparingar inom jordbruksbudgeten på det sätt som föreslagits från jordbruksutskottets sida, utgör en kosmetisk lösning, eftersom den inte är genuint budgetneutral utan i slutänden kommer att förbli en höjning. Av det som sagts av rådets ordförandeskap skulle jag vilja citera åtminstone två uttalanden. Jag hoppas, att ni kommer att klara av att genomföra en flexibel struktur för utformning av budgeten inom jordbrukssektorn. Jag önskar er lycka till i sammanhanget. Det, som ni likaså åter sagt, har egentligen gjort mig pessimistisk igen. Ni talade nämligen indirekt om horisontella nedskärningar. Detta vore visserligen effektivt och säkerligen den enklaste lösningen, men det skulle strida mot det som era kollegor sagt, nämligen att man ska titta på de rader, där det redan sedan många år föreligger en överkompensation och göra nedskärningarna där.
Jag tror emellertid att vi alltjämt under lång tid kommer att och måste förhandla om detta. Den enklaste lösningen totalt sett, såväl för parlamentet som för rådet, hade säkerligen varit att anta kommissionens förslag. Ur budgetpolitisk synpunkt hade detta varit det mest logiska. Herr kommissionär, inte heller dig skulle jag vilja låta komma undan helt. Jag skulle likaså vilja kritisera dig. Det är naturligtvis en aning komiskt, när vi från din avdelning redan två veckor efter förslaget till preliminär budget får en muntlig korrigering, att ni gjort en felbedömning om 329 miljoner. Detta kommer säkerligen också att bli en fråga i ad-hoc-processen. Den kommer vi att ha inlett senast till hösten och det kommer då att ligga på oss alla, att vi inriktar oss på budgetdisciplin på det sätt som vi beslutat under punkterna 9 och 10 i vägledningen.

Daskalaki
Herr ordförande, först av allt skulle jag vilja säga att även denna diskussion visar att parlamentets befogenheter måste stärkas i jordbruksfrågor, liksom ordföranden i kommissionen har föreslagit, dvs. att det skall finnas ett medbeslutande.
Beträffande jordbrukspriserna är det uppenbart att den budgetdisciplin som har krävts för gemenskapsutgifterna måste respekteras. Vi måste emellertid veta att frysningen av jordbrukspriserna, vilket är kommissionens önskan, till 1997 års nivåer i verkligheten sker till 1992 års nivåer, utan att det tas hänsyn till gemenskapens medelinflation och samtidigt utan att det finns ett bistånd för att täcka en del av inkomsten med kompensationsmekanismer. Sålunda utsätts de marknader som inte har reviderats efter 1992 för det största inkomstbortfallet, i motsats till de som hann revideras, t.ex. spannmål.
Nu händer det, på ett underligt sätt, att dessa reviderade marknader endast avser produkter från norr, för vilka det existerar kompensationsmekanismer. Man frågar sig alltså: kanske bör man inte företa en frysning av priser på marknader för basprodukter från Medelhavsområdet? Och jag skulle vilja referera som exempel till ungefär 15 slags frukter och grönsaker vars marknad har reviderats men för vilka det inte förutsågs några kompensationsmekanismer. Det är rättvist att vi för dessa produkter föreslår en liten ökning av de institutionella priserna för 1998, mindre eller högst likvärdig med den förväntade inflationen i gemenskapen, därför att det heller inte är en slump att jordbruket i Sydeuropa får mer och mer intrycket av att vara förföljt.
Slutligen skulle jag vilja tillägga att det behövs en särskild politik för att betjäna unionens intressen för de produkter som befinner sig i en situation av starkt underskott under godkännandet av de institutionella priserna och de medföljande åtgärderna. Frysningen av priserna för överskottsprodukter är t.ex. förståelig, men inte när det finns ett underskott och unionen importerar mer än 50 % av sina behov.

Anttila
Herr ordförande, herr kommissionär, mina gratulationer till författarna till betänkandet. Kommissionens prispaket skulle, om det genomfördes, skära ned stödet per hektar och markuttagsstödet för spannmål och oljeväxter. Effekterna av dessa nedskärningar är relativt sett större med tanke på jordbruksproduktionens lönsamhet i unionens perifera områden än i de bästa produktionsområdena. Därför kan jag inte acceptera dessa nedskärningar. En minskning av markuttagsstödet med nästan en tredjedel skulle stå i strid med målsättningen att minska överskotten inom spannmålssektorn. I spannmålsproduktionen är ju överskottsproduktionen enligt prognoser för marknadsutvecklingen på väg att bli ett växande problem. Nedskärningen av markuttagsstödet är därför en illa genomtänkt åtgärd i det nuvarande marknadsläget för spannmål. Man genomförde en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, som relativt sett mest gagnade odlarna i de bästa produktionsområdena. När kommissionen presenterar nedskärningar i stödet för att uppnå besparingar, borde nedskärningarna riktas så, att man tar hänsyn till nedskärningarnas relativa effekt på produktionens lönsamhet.
Inom Europeiska unionen försöker varje land i största möjliga utsträckning producera sin mat själv. Konsumenterna värdesätter mat, som är producerad på nära håll, eftersom alltför långa transportsträckor försämrar matens kvalitet. I Förenta staternas industrialiserade jordbruksproduktion, där specialiseringen drivits till ytterlighet, tvingas man frakta livsmedlen tusentals kilometer till konsumenternas bord. Jag vill varna för denna utveckling, framför allt när vi går in i de kommande frihandelsförhandlingarna. Frihandel är inte nödvändigtvis något som passar oss till alla delar, eftersom riskerna där ofta är större än fördelarna.

Querbes
Herr ordförande, herr tjänstgörande ordförande, ärade kommissionsledamot, man måste rent ut säga att Europeiska kommissionen genom sina prisförslag för produktionsåret 1997-1998 inte nöjer sig med att frysa nivån för priser och stöd utan förbereder nya anpassningar av den gemensamma jordbrukspolitiken med sikte på Världshandelsorganisationens förhandlingar och utvidgningen av Europeiska unionen till öststaterna.
Den fortgående anpassningen av gemenskapspriserna till världsmarknadspriserna syftar till att anpassa den gemensamma jordbrukspolitiken till den amerikanska modellen, med en ny inkomstsänkning till följd, en ökad stordriftssatsning och ett inrättande av överintensiva produktionssätt till följd. Denna prispolitik kompletterar det avtalsslutande med tredje land som är till förfång för gemenskapen.
Då jordbruket tjänar som växelvaluta såväl i relationer med tredje land som på den inre marknaden, ges företräde åt den fria konkurrensen. Man låter producenterna konkurrera med varandra bara för att det är fördelaktigt för den storskaliga distributionen och den internationella handeln. Så är för närvarande fallet inom frukt- och grönsakssektorn.
Om man bortser från de våldshandlingar mot egendom och personer som jag kraftigt fördömer, utgör producenternas demonstrationer en alarmsignal om deras förvärrade situation. Detta gäller även för andra sektorer, som mjölk- och nötköttsproduktion.
Det räcker inte, som jordbruksutskottet föreslår, även om det i och för sig är riktigt, att invända mot sänkningen av prisökningarna för spannmål. Man måste skyndsamt företa en förnyelse- och förbättringsprocess när det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken. Bytet av regering i Frankrike kan medverka till det inom ramen för den omorientering av den europeiska konstruktionen som föreslagits i det gemensamma uttalandet av socialist- och kommunistpartiet. Denna reform av den gemensamma jordbrukspolitiken bör dra lärdom av galna ko-krisen, som avslöjat en politik som är skadlig för producenternas och konsumenternas intressen.
Det är tack vare producenternas, konsumenternas och löntagarnas gemensamma agerande som vi räknar med att med hjälp av den franska regeringen och gemenskapens myndigheter kunna genomdriva andra möjligheter som svarar mot befolkningens behov av livsmedel och producenternas behov.

Souchet
Herr ordförande, jordbrukarna behöver en fast och förutsägbar ram för sitt arbete, om vi vill hejda strömmen av förlorade arbetstillfällen inom jordbrukssektorn, från vilken 230 000 anställningar försvann under 1996.
Vår partigrupp beklagar därför att vi fortfarande inte har kommissionens förslag om hur stor andel som skall ligga i träda under nästa regleringsår, medan våra jordbrukare ändå måste förbereda sådden.
Jag vill gärna påminna om att man under förra året för första gången i gemenskapens historia blev tvungen att införa en exportskatt. I år har kommissionen sedan den 14 maj sett sig tvungen att återinföra denna skatt för att säkerställa Europeiska unionens inre försörjning. Det är alltså absolut nödvändigt att inte överskrida den aktuella andelen av det obligatoriska markuttaget på 5 % och att slopa allt markuttag utöver denna till följd av eventuella överträdelser.
Vad beträffar jordbruksbudgeten vet vi att budgeten för jordbruksfondens garantidel endast kommer att öka med 0, 5 %. När det gäller riktlinjen i överenskommelsen i Edinburgh kommer den att tolkas som en total förlust för nästa års jordbruksbudget på ungefär 2, 4 miljarder ecu. Den verkliga anledningen är införandet av den gemensamma valutan och dess följder, konvergenskriterierna i Maastrichtfördraget. Här vet vi alla om detta, men de, jordbrukarna, vet det inte. Det skadar kanske inte om några röster här säger detta klart och tydligt.
Vad beträffar durumvetet skulle jag vilja få mina kolleger att fästa uppmärksamheten på ändringsförslag 5, som vi lagt ut och godkänt i utskottet, att arealerna med durumvete hädanefter skall bestämmas på mellanregional nivå. Det är helt nödvändigt att mjuka upp förvaltningen en smula av en produktion som är nödvändig för försörjningen inom ett specifikt område av jordbruket.
Slutligen vill jag understryka den huvudsakligen tvingande karaktären hos den bestämmelse som utskottet fastnat för, att man skall använda kontrollerade utsäden för produktionen av durumvete. Denna punkt är särskilt viktig för utsädesframställningen och detta ville jag framhäva. Vi har föreslagit en förändring, även den godkänd av utskottet, som inför en större handlingsfrihet för våra jordbrukare. Jag hoppas att rådet kommer att rösta för vårt förslag även på denna punkt.

Iversen
Herr ordförande, EU: s jordbrukspolitik har på många sätt överlevt sig själv. Vi har i dag en jordbrukssektor som använder oanade mängder av giftiga ämnen för att uppnå en så stor avkastning som möjligt. Resultatet blir tyvärr stora miljöproblem och livsmedel, som konsumenterna i allt högre grad kritiserar.
Vi står nu inför en utvidgning av EU med länderna i Öst- och Centraleuropa, som också har en stor jordbrukssektor. Vi är av många skäl - inte minst ekonomiska - tvungna att inse att en reform av prisförslagen måste komma innan dessa länder blir medlemmar. Dessutom finns kraven från Världshandelsorganisationen, som gör att vi är tvungna att närma oss världsmarknadspriserna. Vi skall därför se detta förslag från kommissionen som en utmaning som har både ekonomiska och miljömässiga fördelar. På samma sätt är det en fördel, att många medlemsländer önskar en sträng budgetdisciplin i framtiden. Jag menar att det i det framlagda förslaget från kommissionen ges intrycket av en realistisk hållning till problemen om världsmarknadspriserna. Det skulle ju vara välkommet om vi kunde komma helt bort från sådan produktion, som inte hör hemma i EU. Ett exempel är tobaksproduktionen. Jag stöder miljöutskottets förslag om en nedskärning av stödet på detta område med 10 %, annars får vi inget sammanhang mellan jordbruk, hälsa och miljö.
I framtiden skall vi förhoppningsvis inte använda tid och pengar på prisförslag i EU. I stället skall vi ge stödet en social inriktning genom att ge pengar till landskapsvård och miljövänlig produktion. Det ekologiska jordbruket behöver också hjälp. Vi skall på det hela taget garantera ett hållbart jordbruk med kvalitetsvaror i EU. Endast därigenom är jag säker på att vi kan återvinna konsumenternas förtroende för den gemensamma jordbrukspolitiken, och det är nödvändigt om den överhuvudtaget skall kunna överleva.

Filippi
Herr ordförande! Låt mig genast säga att jag instämmer i de slutsatser som jordbruksutskottet har kommit fram till, och jag är följaktligen också positivt inställd till att stödja den typ av lösningar som vi här har antagit. När detta har sagts måste jag emellertid genast tillägga - och jag vänder mig framför allt till övriga parlamentsledamöter, men även till rådet och kommissionen - att enligt min åsikt så begår vi ett misstag om vi, när denna debatt är avslutad och vi har genomfört den omröstning som skall äga rum i morgon eller i övermorgon, skulle glömma den diskussion som har inletts här i kväll och som enligt min åsikt i stället är mycket viktig. Jag tänker på svårigheterna att föra en dialog mellan Europaparlamentet, kommissionen och rådet och på inlägget från vännen och kollegan Fantuzzi, som verkar vilja starta en dispyt i parlamentet mellan reformivrare och konservativa när det gäller jordbrukspolitiken.
Jag anser att vi har begått ett misstag när vi har tilldelat prispaketet en betydelse och en roll som det inte borde ha. Jag håller med Mulder när han försöker återkalla oss till en inte obetydlig realism. Jag höll inte med Sturdy när han försökte genomföra ett slags omfördelning mellan olika utgiftsområden i prispaketet. Jag håller inte med Fantuzzi som utifrån riktiga antaganden drar en felaktig slutsats, dvs. att vi i just denna diskussion, i denna kammare, idag, kan komma fram till lösningar på de allmänna skatteproblemen inom jordbruket, som naturligtvis existerar och som vi bör försöka lösa.
Jag vet inte om kommissionen funderar på en allmän reformering av jordbruket, men min övertygelse är att kommissionen faktiskt, via gemensam organisation av olika marknader, prispaketet etc, genomför en egen plan som vi i Europaparlamentet måste hitta en strategi för, en strategi som hittills inte har blivit tydlig. Jag hoppas att den läxa vi lär oss i den här debatten skall hjälpa oss att hitta rätt väg för hur vi skall agera som parlament i våra relationer med kommissionen och rådet.

Hyland
Herr ordförande, ur jordbrukssynpunkt är jordbrukspriserna avgörande för industrins livskraft. Lantbruk handlar om att producera livsmedel men också om att sköta landsbygdens miljö där lantbrukarna är de främsta vårdarna. Till skillnad från andra yrken har inte lantbrukare en garanterad inkomst och industrin har komplicerats av fluktuationer i både priser och produktionskostnader.
Det stämmer att den gemensamma jordbrukspolitiken och liknande åtgärder har bidragit avsevärt till stabilitet på marknaden och till att anpassa produktionen till marknadens krav. Direkta betalningar har dock varit till oerhört stor nytta när det gäller att garantera många lantbruksfamiljers ekonomiska överlevnad, i synnerhet familjer med små eller medelstora lantbruk. All översyn av jordbrukspriserna eller den gemensamma jordbrukspolitiken måste inte bara ta hänsyn till jordbrukets ekonomiska livskraft såsom livsmedelsproducent, utan den måste också beakta den miljömässiga och sociala betydelsen av att bevara så många lantbruksfamiljer som möjligt.
I sitt betänkande betonar Sturdy vikten av budgetförvaltning, i synnerhet inom EMU. Samtidigt som man medger att jordbruksbudgeten står för en betydande del av EU: s totala budget, anser jag att det är fel att föreslagna begränsningar baseras mer på det som återstår efter att vi genomfört den överenskomna årliga ökningen inom strukturfonderna på 8 %, i stället för på det europeiska jordbrukets faktiska behov.
Det bör också nämnas att förändringen i jordbrukspriser i praktiken innebär en sänkning av jordbrukspriserna när inflationen beaktas, för att inte tala om problemen med valutauppskrivningen. Garantifonderna är en avgörande del av den totala jordbruksbudgeten och den föreslagna begränsningen av ökningen med 0, 5 % kommer att leda till ett avsevärt tryck på en sektor som redan tyngs av effekterna av galna ko-sjukan. Det europeiska jordbruket står inför många utmaningar i samband med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och världshandelssamtalen. Om industrin skall expandera, kan det endast ske inom konkurrensen på världsmarknaden.
Allvarliga beslut måste fattas om jordbruksstrukturerna i framtiden. Antingen låter vi trycket från marknadsplatserna driva oss mot storleksordningen på de nyzeeländska rancherna, med förödande konsekvenser för lantbrukets mänskliga sida, eller så för vi en politik som skall bygga upp och utveckla Europas tradition med lantbruksfamiljer. Jag förstår föredragandens syn på stöd till jordbrukspriser på det här stadiet, särskilt som vi inleder förhandlingar om ett nytt världshandelsavtal, en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken och den framtida utvidgningen österut. Jag säger återigen att den enda vägen för det europeiska jordbruket, och det irländska jordbruket som jag och andra kollegor representerar i det större europeiska sammanhanget, är ökad effektivitet och konkurrenskraft, vilket leder till större andel av världsmarknaden. När vi planerar för framtiden, måste vi se till att målen nås inom det traditionella familjejordbrukets ekonomiska ram.

Kofoed
Herr ordförande, först vill jag lyckönska författarna till dessa betänkanden. Jag anser att de har tagit situationens allvar med in i bilden och erkänt att jordbruksreformen skall gå vidare. Jag anser också, att kommissionens förslag med hänsyn till prisstabiliteten är korrekt. Men jag har ett par invändningar mot kommissionens argumentation för att reducera produktionsstöd per hektar för spannmål. Jag kan inte acceptera den argumentationen att man har haft överkompensation på detta område. Jag kan bara hänvisa till vad Funk sade om siffrorna från en del av Tyskland, vilket förmodligen gäller för alla länder med en stark valuta. Man har i varje fall inte kunnat konstatera någon överkompensation på spannmålsmarknaden. Det var det ena frågan.
Den andra frågan är om det är politiskt rätt att använda hektarreduktionen på spannmål också i framtiden. Om vi skall vara med om att också täcka ett behov av spannmål på världsmarknaden, så kan det inte hjälpas att man drar undan säkerhetsnätet för spannmålsproduktionen, så att det inte blir lönsamt att odla säd. Jag menar att kommissionen på denna punkt inte har träffat rätt.
Men i övrigt anser jag att kommissionens politik är korrekt, eftersom man lämnar prisstödet och går över till produktionsstöd per hektar. Om vi skall se en framtid för jordbrukspolitiken, blir man tvungen att helt avskaffa prisstödet och uteslutande gå över till produktionsstöd per hektar. Detta är framtidens jordbruk i Europa.

Ephremidis
Herr ordförande, översvämning av ord och torka i förståndet skulle någon kunna säga om frågan såsom den diskuteras. Förslag från rådet, från kommissionen, långdragna inlägg av ordföranden och den ansvarige ledamoten av kommissionen, tre betänkanden och en muntlig fråga. Jag skall översätta dem inte lexikaliskt, inte språkligt men begripligt. Alla, var och en på sitt sätt, bekräftar att vi utsätts för en ständigt närvarande anti-jordbruks-, antisocial, antiekonomisk, inhuman jordbrukspolitik i gemenskapen. Detta vittnar frysningen, prissänkningarna, minskningen av subventionerna och andra skyddsåtgärder om, och även frysningen av volymen av produktionen och i fall då det finns ett underskott på produkterna och vid brist på insikt då inflationen ökar, och då produktionskostnaden från månad till månad, från år till år ökar ohyggligt. Och frågan är: hur skall den jordbrukande befolkningen i gemenskapen, och särskilt i Sydeuropa överleva? Ingen intresserar sig för den. Den bör förlita sig på budgetens Buddha, på den monetära disciplinen. Det vill säga, budgeten existerar för att jordbrukarna skall tjäna den med offer och lidande och inte för att de skall få möjlighet att leva på ett mänskligt sätt.
Herr ordförande, saken är den att situationen måste förändras radikalt. Och om ni inte förändrar den, kommer jordbrukarna och de sociala skikten av arbetare själva att förändra den och det finns redan sådana tecken. Låt det inte gå så långt. Om ni verkligen har viljan, så ta er tid att på något sätt förändra denna er inhumana politik.

Van der Waal
Herr ordförande, enligt det preliminära förslaget till budget 98 får jordbruksutgifterna endast öka med 0, 5 procent. Också de extra 1, 3 miljarderna ecu för BSE-krisen måste finansieras inom denna magra ram. Men är det rimligt? Räkningen för EMU-kriterierna och för BSE-krisen läggs därmed på jordbruket.
Det omtvistade förslaget till sänkning av inkomsttillägget för säd kan jag svårligen acceptera. Det är inte rätt att sänka sädesbidrag odifferentierat, för att det i vissa medlemsstater är tal om överkompensation. Vi får inte glömma att det huvudsakligen kan skyllas på en devalvering av de nationella valutorna ifråga. I länder med en hård valuta är det till och med fråga om en lätt underkompensation. Som föredragande Funk är jag av åsikten att som alternativ till sänkningen av inkomstbidragen måste budgeten för 1998 avlastas genom att använda lägre utgifter år 1997 som betalningen för oljehaltig säd. Om inte det heller ger tillräckligt, måste maximumet på 0, 5 procent släppas. Jag påminner om löftena som under revideringen under 1992 gavs och pekar på att jordbruksriktsnöret tillåter en extra ökning på 2 miljarder.
När det gäller betänkandet Sturdy, kan jag inte instämma med den allmänna frysningen av jordbrukspriserna. Med hänsyn till inflationen betyder det i reella termer visserligen en sänkning, men marknadspriserna och alltså böndernas inkomster är mer beroende av den europeiska marknadspolitiken än storleken på interventionspriserna. Ändringsförslagen som gör den föreslagna sänkningen av prisklasser för säd och socker ogjord, stödjer jag. Den nuvarande ersättningen räcker knappast för att kompensera kostnaderna för lagring och räntor.
Slutligen, genom att hålla inne stödet för fiberlin har under tiden ett ansenligt kapital byggts upp för främjandet av avsättningen av denna produkt. Men det får inte leda till en minskning av marknadsföringsverksamheterna. Jag vill gärna höra från kommissionären om han vill använda miljonerna i kassan för att främja försäljningen.

Rehder
Herr ordförande, bästa kollegor! En sak måste sägas med all tydlighet också i denna diskussion: de hittillsvarande och tidigare diskussionsinläggen från delar av Europeiska folkpartiets grupp i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling utgör dokument över dolda och därmed i princip även förvanskade fakta. Ty det är inte kommissionen, som inledningsvis under dessa förhandlingar strukit bort massiva miljardbesparingar, utan det var de europeiska finansministrarna och rådet, vilka med diverse argument även här ville skada de små och medelstora bönderna. Detta är ett faktum, som man också måste medge. Och, Funk, det är också din egen finansminister, som understöder denna politik. Mot denna bakgrund måste man också ha modet och morskheten, att till denna finansminister, även om han tillhör det egna partiet, skicka en skrivelse och säga, att det i princip är en oanständig politik, som här läggs på de små lantbrukarna. Detta måste ändras.
Istället har ni i jordbruksutskottet till och med röstat ned omnämnandet av denna omständighet och jag anser, att det visar, att här företräds en politik, som är helt och fullt accepterad i Tyskland och kanske också i många andra stater men som i grund och botten är dålig och oeuropeisk.. Ni utser upprepade gånger kommissionen till den stora syndabocken och försöker att bakom denna kommission, bakom denna universalsyndabock, dölja det nationella ansvaret.
Jag tror, att bakgrunden till hela denna inställning också ligger i, att delar av Europeiska folkpartiets grupp, varvid jag betonar delar av Europeiska folkpartiets grupp, i princip avvisar en grundläggande, förnuftig reform av jordbrukspolitiken, som inte bara skulle ha kommit utan också ligger framför oss enligt planerna, och med denna orubbliga inställning också hemma - och härmed bedrivs ju också inrikespolitik - bakom en stor lobby önskar ge ett intryck av att allt förblir så som det varit hittills. Denna politik är i princip en politik som motarbetar de små och medelstora lantbrukarna och den understöds inte av socialdemokrater.

Mayer
Herr ordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Idag gäller det inte dokument och inte heller meningsskiljaktigheter om den framtida utformningen, som sträcker sig in i nästa årtusende, utan de ständigt betydelsefulla ämnena jordbrukspriser och kompensationsregler, vilka dock inte längre är lika omstridda som tidigare år. Men det tredje temat "Durumvetereglering " är ett mycket viktigt tema som stödreglering för lantbrukare i vissa regioner. Jag anser, att det är ett viktigt ämne, som också förtjänar en tidsmässigt rättvis behandling.
Många tack till de föredragande. Debatten är dock alltjämt en aning färgad. Jag kan idag här bara tala om durumveteregleringen och här finns i det nya förslaget förenklingen vid övergången från individuella bidragsanspråk till garanterade maximiarealer per medlemsstat. Även denna förändring välkomnas.
I jordbruksutskottet gavs i stor utsträckning samtycke till detta och också till föredragandens, Baldarelli, särskilda förslag. Han har arbetat mycket hårt med detta. Reserven om 5 % för unga lantbrukare och de ökningar, som denna för med sig, förordas. Emellertid ser vi också, att motiverade krav från vissa länder - jag nämner här Österrike och Tyskland - står kvar sedan hänsyn tagits till s k icketraditionella odlingsområden.
Durumveteodling i Tyskland har ju en lång tradition. Redan före den hittillsvarande bidragsregleringen odlades där en areal om 25.000 ha i försörjningssyfte och detta vore även framdeles nödvändigt.

Boogerd-Quaak
Ordförande, denna debatt om jordbrukspriserna överskuggas starkt av de finansiella eftervärkarna av BSE, varvid övervältringen av eländet från den ena sektorn till den andra endast är en del av smärtan. Enligt min uppfattning är ett nytt europeiskt finansiellt debacle förestående, det är alltså den från svinpesten, sjukdomen som blommar upp här och där, just i detta ögonblick i mitt land, och där kostnaderna för den har gått upp till 150 miljoner ecu bara i Nederländerna.
Jag tycker att det är vansinnigt, men jag vill här enträget vädja till ordförandeskapet och till kommissionär Fischler att leta efter en ny bekämpningsmetod varvid vaccinering, tillsvidare i kombination med preventiv utrymning, prövas.
Min bedömning är att rådet och kommissionen, med eller utan den permanenta veterinärkommitténs instämmande, snabbet måste komma med en masterplan för att förebygga vidare djurlidande, handelsskador och ökning av euroskeptiscism.
Självklart värderar jag kollegorna Funk och Sturdy mycket, men jag ville inte låta detta problem vara opåtalat här i kväll.

Novo
Herr ordförande, ärade ledamöter, ärade kommissionsledamot! Om Funks och Baldarellis betänkande har redan min kollega Salvador Jové Peres utryckt vår grupps inställning. När det gäller resolutionerna om de jordbrukspriser som föreslås av kommissionen för kampanjen 19971998, fortsätter de att utgöra ett faktum som inte kan förstås av jordbrukarna i allmänhet, speciellt jordbrukarna i de minst gynnade områdena. Om det är sant att sådana reduceringar i vissa fall till och med riskerar reformplanerna från 1992, är det helt säkert sant att för mer än 80 % av jordbrukarna, till exempel de i mitt land - dvs: det enda av de fyra sammanhållningsländerna som har en direkt förlust när det gäller jordbruket - förvärrar sådana förslag helt säkert dessas redan i sig minskade inkomster.
I en del av fallen förändrar Europaparlamentet genom Sturdy-betänkandet ingenting. I andra fall läggs förslag som syftar till att behålla vissa priser på föregående årets nivå, en metod som vi för övrigt använde för den pågående kampanjen. Dessa förändringar hindrar emellertid inte att man kommer att konstatera en reell sänkning av inkomsterna, vilken drabbar alla lika, både små och stora, fattiga och rika, men som på ett mycket klart sätt endast blottställer de allra fattigaste.
Att stödja parlamentets ändringsförslag som söker det minst onda betyder alltså inte att det från vår sida finns något som helst stöd för det globala perspektivet av kommissionens prispolitik, dvs. att vi skulle vara överens om fortsatta planer för jordbruket som varken tar hänsyn till skillnader och särdrag, de minst gynnade områdena, egendomsdimensionen, eller de knappa inkomsterna.

Lambraki
Herr ordförande, dagens debatt ger oss möjlighet att diskutera jordbrukspriserna 97/98 men samtidigt frågor angående storleken och fördelningen av de summor som rör utgifterna för jordbruket. Ramarna för dagens gemensamma debatt är mycket bredare än de som fastställs av prispaketet för jordbruket 97/98, av regleringarna angående träda, och stödsystem för vissa jordbruksgrödor.
Unionens nya prioriteringar, de fasta ekonomiska programmen, den planerade men icke fastställda årliga utvidgningen och den icke preciserade kostnaden är konkret kärnan av problemet. Detta betyder naturligtvis inte att prispaketet inte skapar problem. Jag skulle vilja säga att kommissionens förslag, om jag kunde karakterisera det, är av ren förvaltningskaraktär och inte har något perspektiv, samtidigt som det skapar osäkerhet hos producenterna vilka lämnas inom en ram av årlig planering, utan tillräckliga tidsmarginaler och i väntan på nya regleringar.
Besparingen av 1, 4 miljarder av stödet till vissa jordbruksgrödor med linjär fördelning av stöden till alla producenter missgynnar framför allt småodlarna. Det är naturligtvis den lösning som kommissionen ständigt väljer för att lösa sina problem. Jag är personligen emot kommissionens förslag angående en generös finansiering för en stabilisering av nötköttssektorn. För att vara ärliga, och jag är glad över att även rådets ordförande är här, och Fantuzzi sa det mycket bra, vill vi stödja ert initiativ både i fråga om budgetdisciplinen och om ni så vill, besparingen. Men för att vi skall stödja denna politik, får logiken som dominerar inom kommissionen inte vara en logik som utgår från bra och dåliga produkter, med de dåliga produkterna som vanligtvis kommer från Sydeuropa. För det första får inte spannmålet någon generös finansiering och några bidrag och för det andra skall alla summor skäras ned, besparingen bör således komma från produkterna från Sydeuropa. Denna politik kan inte alla av oss stödja.

Virgin
Herr ordförande! Vid den årliga debatten om jordbrukspriserna känns det också angeläget att lyfta blicken mot framtiden. I betänkandet av Sturdy tas dessa frågor upp. Han föreslår även att man skulle förenkla interventionssystemet för spannmål genom att fastställa ett pris och ta bort de månatliga höjningarna. Förutom att detta förslag fordras för att balansera budgeten, är det dessutom ett litet steg i riktning mot en anpassning till världsmarknadens villkor, en anpassning som jag välkomnar. Det är ett litet steg som motsvarar mindre än 0, 5 procent av spannmålssektorns omsättning. Det kan inte anses vara något hot mot den gemensamma jordbrukspolitiken. Ser vi litet mer långsiktigt, är jag övertygad om att europeiskt jordbruk, om det skall kunna spela en roll på världsmarknaden, måste anpassas till denna marknad.
I de kommande handelsförhandlingarna bör vi sikta på att tillsammans med andra länder avveckla exportsubventioner och kvotsystem som binder produktionen. Endast på detta sätt kan vi utveckla ett dynamiskt jordbruk. Jag är faktiskt mer orolig över det europeiska jordbrukets framtid om vi fastnar i en oförändrad jordbrukspolitik än jag är om vi tar tjuren vid hornen och verkligen fortsätter i CAPreformens logiska anda. Jag tycker mig då och då märka att kommissionär Fischler för ett resonemang i dessa banor, men han gör det utomordentligt försiktigt. Om han gör det, är han emellertid värd parlamentets starka stöd.
Prissänkningar bör åtminstone tillfälligt kompenseras med fasta ersättningar och bör kunna fasas ut när prisnivåerna höjs, vilket enligt OECD-bedömningar kommer att ske. För europeiskt jordbruk är det livsfarligt att fastna i ett föråldrat regleringssystem. Det europeiska jordbruket är värt ett bättre öde.

Wilson
Herr ordförande, Funks betänkanden handlar om åtgärder för att begränsa produktionen av nötkött och de sätt på vilka dessa åtgärder skall betalas. I september förra året bad kommissionen parlamentet att omgående beakta dess förslag. Vi tog snabbt hand om åtgärderna men vi har fortfarande inte kommit överens om hur de skall betalas och det är det som betänkandet handlar om. Åtgärderna omfattar slakt av kalvar, fler interventioner etc., men vi måste komma överens om hur vi skall betala dem. Vissa personer säger att det föreslagna underutnyttjandet för i år kommer att betala det. Vi måste agera med någon slags moral och säga: OK, underutnyttjandet kanske kommer att betala för det, men vi måste faktiskt hitta en lösning. Vi får hoppas att vi kan det.
Vad vi än beslutar i kväll kommer det inte att ändra det faktum att åtgärderna inte minskar nötköttsproduktionen, så för nästa år och för kommande år måste vi hitta effektiva sätt att minska nötköttsproduktionen. Konsumtionen i hela Europa har minskat med mellan 10 och 15 %, så vi måste minska produktionen eller främja konsumtionen av nötkött. En viktig del av budgeten, som vi måste beakta senare i år är att vi måste avsätta pengar för att främja nötköttskonsumtionen och ta bort interventionsåtgärderna. För varje 50 miljoner ecu som vi investerar på detta sätt kommer vi att spara 100 miljoner ecu. Jag hoppas att vi kommer att fatta beslut den här veckan och att vi slipper ett tredje och fjärde betänkande från Funk nästa år.
Vi britter skulle vilja veta vilket Förenade kungarikets verkliga bidrag är till det gemensamma jordbrukets budget om man beaktar kostnaden för utrotningen av galna ko-sjukan i Förenade kungariket och kostnaden för ersättning till lantbrukare efter uppskrivningen av det gröna pundet med anledning av den ersättning som förhandlades fram av Thatcher.

Schierhuber
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det gläder mig, att också rådets ordförande är närvarande. Mot bakgrund av sina förutsättningar är Österrike ett traditionellt durumveteodlingsområde, fastän detta vid tiden för anslutningsförhandlingarna inte accepterades eller redovisades. Durumveteproduktionen i Österrike - som kan följas tillbaka till början av 60-talet och styrkas med odlingsrättsbevis - är således tradition. Utöver detta bevisar talrika exportleveranser, att det österrikiska durumvetet tack vare sin förstklassiga kvalitet också är efterfrågat på den internationella marknaden.
Jag välkomnar därför särskilt, att det i jordbruksutskottet kommit till en ombedömning och att det röstats för ett beviljande av bidrag till durumveteodling för Österrike för 9.600 hektar. Det jordbrukspolitiska reformkonceptet från 1992 medförde i sig en förbättring av gemenskapens jordbruksekonomiska situation. Attraktiviteten hos lantbruket och landsbygden med alla sina mångsidiga funktioner måste säkerställas. Förvaltning och bevarande av naturliga resurser och en ökad insats för miljön, liksom anpassning och vidareutveckling av lantbruket, är viktiga frågor för mig i samband med en integrerad politik.
Mot denna bakgrund är det nödvändigt, att ge bönderna säkerheten, att nästa WTO-runda inte i förväg elimineras och att Europa driver en politik av stabilitet. Böndernas förtroende kan bara vinnas genom en politik som bygger på lång sikt. I detta sammanhang skulle jag vilja nämna, att det är viktigt, att bönderna kan få en inkomst av sin basproduktion och att kompensationsbetalningarna bara utgör kompensation. Det kan inte bara vara budgetdisciplin, som styr den gemensamma jordbrukspolitiken, om vi vill ha bönder som bedriver lantbruk på stora arealer i Europa!

Wynn
Herr ordförande, efter att ha suttit här i två och en halv timme känner jag mig frestad att hålla mitt tal om monetära frågor igen. Med det vill jag säga att pengar inte växer på träd. Men eftersom jag redan har hållit det en gång kommer jag inte att upprepa det.
För sju år sedan besökte jag parlamentet i Papua Nya Guinea, där jag hade mycket roligare än jag har nu. Under debatten, som hölls på pidginengelska, användes ett vackert ord av en av talarna som talade om vilken knipa som regeringen i Papua Nya Guinea hade försatt sig i. Han sade: "Ni har skapat en jäkla soppa ". Orden "jäkla soppa " omfattade så mycket. Jag kommer att tänka på dem när jag tittar på Sturdys betänkande som faktiskt var budgetneutralt. Han hade gjort allting korrekt när utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling kom och tillämpade "sopprincipen " och gjorde en riktig soppa av Sturdys betänkande.
Ärade kommissionsledamot, ni har faktiskt sagt samma sak, men på ett mer välformulerat sätt. Det ni faktiskt har sagt är att vi i praktiken skall bortse från alla ändringsförslag och stödja Sturdys betänkande. På det sättet får vi åtminstone en budgetneutral situation. Ett av problemen i parlamentet är att det inte finns många personer som kommer att uppmärksamma er, särskilt inte på den sidan av kammaren. Det är här som det monetära talet kommer in i bilden. En sak som de måste lära sig är att man inte kan trotsa matematikens lagar. Pengarna måste hittas någonstans. Vi kan inte trolla fram dem ur tomma intet.
Jag tackar rådets tjänstgörande ordförande för att han är närvarande. Jag håller med honom när han säger att 170 miljoner ecu skall avlägsnas. Fantuzzi sade att även många av mina kollegor håller med honom. Ni sade också att parlamentet har ett ansvar att stödja nedskärningen med 1, 4 miljarder ecu. Fantuzzi påpekade detta.
På den här sidan av kammaren är vi eniga. Vi försöker leva i verkliga livet. Det är det vi försökte göra när vi från vår sida lade fram ändringsförslagen. Om inte parlamentet tar sitt ansvar kommer det inte att bli taget på allvar. Det är detta vi ständigt måste hålla i minnet när det gäller jordbruksfrågor.

Goepel
Herr ordförande! Förfrågan om markuttag tar jag som anledning till att påpeka ett par tre saker. För det första: diskussionen kring omfattningen av markuttag i slutet av -98 är alltjämt av spekulerande art och ändå måste jordbrukarna få besked så tidigt som möjligt.
Så kräver exempelvis Frankrike en markuttagsandel som är noll. Kommissionären talade för ett maximifall om 17, 5 %. Ur tysk synpunkt måste jag säga, att vi kan inte dela dessa åsikter. Varför? Vi måste räkna med, att spannmålsavkastningen når ungefär samma nivå som 1996. Redan nu kan vi emellertid ana, att den under fjolåret enormt ökade sädesutfodringen kommer att gå tillbaka och exportbedömningar utgör, som alla vet, inte i något fall någon tillförlitlig prognos.
Mot denna bakgrund måste vi under alla förhållanden - och detta framhåller jag uttryckligen gentemot mina kollegor från den socialistiska gruppen, där Rehder tyvärr inte längre finns tillgänglig - hålla fast vid hjälpmedlet med konjunkturbetingat och framför allt frivilligt markuttag. Varje nedskärning av framför allt det frivilliga markuttaget skulle inte längre gå att förklara för våra lantbrukare därhemma. Som bekant kan vi ju räkna 85 % av ett frivilligt markuttag mot överskridande av grande culture .
Därmed skulle jag vara framme vid den andra punkten. Under hösten 1995 ställde kommissionären i jordbruksministerrådet en nationell salderingsmöjlighet av basarealen i utsikt redan till slutet av 1996, dock har du sedan försenat först efter skörden 1996 presenterat ditt förslag kring detta problemområde, varpå de berörda medlemsstaterna, bl a Tyskland och Frankrike, kommit in med ändringsförslag, vilka kommissionen hittills inte accepterat.
Jag uppmanar dig nu, att äntligen omsätta de politiska utfästelserna från hösten 1995 i handling och det i god tid för salderingen 1997. Ett sista ord kring överkompensationen, vilken jag redan talat om en gång. Se bara till att skapa samma situation som för oljeväxtbidragen och använd sedan de pengar, som blir över, i full omfattning för förädling av djurproduktionen. Då får du också vårt samtycke!

Campos
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, ärade rådsordförande! Den rådande gemensamma jordbrukspolitiken ligger i djup otakt med den politiska, ekonomiska och sociala realiteten i medlemsstaterna och är desintegrerad sin filosofi. Den finansierar på förhand all den produktion som skapar arbetslöshet, med ett skandalöst undantag, den oerhört lilla yta som används för tobaksodling. Den delar ut 47 % av hela gemenskapens budget till en högt priviligierad minoritet på 20 % av Europas jordbrukare, som får nästan 80 % av allt stöd. Den frambringar ett lössläppt produktionssystem som riskerar vår miljö, och djurs och människors hygien och hälsa. Den gemensamma jordbrukspolitiken är idag en politisk miss som kräver radikala förändringar.
Allt produktionsstöd borde upphöra och överföras till användningsområden med mycket klara regler. Dessa stöd borde vara förknippade med villkoret att sådan produktionsteknik skall användas som är förenlig med miljöskydd och människors och djurs hälsa. Moduleringen av produktionsstöden, istället för dimensionen av dem, är ett socialt kall; regionalisering, med ökade belopp i förhållande till underutvecklingsgraden i varje område är ett krav för sammanhållningen; och en ökning för vare fast arbetstillfälle som existerar inom varje jordbruk är ett praktisk omsättning av gemenskapens prioritering när det gäller kampen mot arbetslösheten.
En strikt och slagkraftig kamp, öppen för konsumenternas delaktighet och kontroll, finansierad genom EUGFJ: s garantisektion bör krävas. Införandet av en noggrann kontroll bör kunna verka som ett handelsriktmärke av stora mått för gemenskapens inre och yttre marknad.
Ledamot Funks betänkande går i motsatt riktning till den önskvärda utvecklingen. Dess enda målsättning är att utöka den gemensamma jordbrukspolitiken orättvisor och styra undan fler finansieringsmöjligheter till den produktion som redan upptar 45 % av allt stöd, som skapar större arbetslöshet och som dessutom desertifierar gemenskapen.

Gillis
Herr ordförande, jag skulle vilja tacka föredragandena för deras arbete, trots kritiken. Marknadens kollaps och konsumenternas kollapsade förtroende på grund av galna ko-sjukan har förorsakat en mycket stor inkomstsänkning för lantbrukarna. I Irland har minskningen varit ungefär 19 % och boskapsuppfödarna har drabbats av ännu större inkomstminskningar. Trots det som Wynn nyss sade är detta ett mycket mänskligt problem som vi måste ta itu med. Jag erkänner helt kommissionsledamot Fischlers arbete med att dämpa slaget mot marknaden och jag tackar honom för den hjälp han har bistått med. Jag hoppas att han kommer att fortsätta med sitt stöd ända tills sektorn har återhämtat sig.
Jag vill kort ta upp betänkandena. Kommissionens förslag att anslå ytterligare 1, 4 miljarder ecu till nötköttssektorn är mycket välkommet men jag kan inte acceptera den föreslagna finansieringsformen, det vill säga att minska stödet till spannmålsodlare med samma belopp. Jag motsätter mig det sättet att betala galna ko-sjukan. Det är en kris som inte har någonting med spannmålsodlarna att göra och man kan inte begära att de skall betala för den. Jag anser att den nödvändiga finansieringen kan hittas någon annanstans, kanske genom besparingar och senarelagda betalningar. Jag har lyssnat på vad kommissionsledamoten sade tidigare.
Jag stödjer förslaget att markuttaget skall fastställas till 5 % för 1998 års skörd, men inte att betalningarna för mark som tas ur produktion sänks. Som föredragande för ett tidigare betänkande om markuttag begärde jag att nivån skulle fastställas senast i juli för att lantbrukarna skall kunna planera ordentligt. Det råder allmän enighet om detta. Jag ber nu rådet och kommissionen att omgående fatta beslut om markuttag på 5 % och att den nuvarande nivån för arealstöd behålls.
Slutligen vill jag säga att en viktig del av debatten bör utgöras av den framtida EU-produktionen. Vi måste börja arbeta med jordbrukets långsiktiga ställning inför slutet på reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken 1999 och även nästa omgång av förhandlingarna inom Världshandelsorganisationen. Vi måste undersöka möjligheten med ytterligare produktion av jordbruksprodukter som tillverkas separat för den växande världsmarknaden utan exportersättning eller andra kostnader för EU: s budget. Jag tror att detta lönar sig.

McCartin
Herr ordförande, jag tackar Sturdy för hans betänkande. Jag håller inte med hans grundförslag som innebär att eftersom medlemsstaterna måste genomföra krävande budgetnedskärningar måste vi inom Europeiska unionen göra detsamma. Maastrichtkriterierna är medlemsstaternas problem. Det är inte den gemensamma jordbrukspolitikens problem. De europeiska lantbrukarna och deras inkomster är vårt ansvar. Under årens lopp har medlemsstaterna lånat mer än de borde. Det var de som spenderade mer än de borde och som struntade i sina budgetgränser. Inte vi. Vi har hållit oss inom våra budgetgränser under alla år. Vi gjorde inte bara det, utan vi höll oss inom den tillväxt på 75 % som Thatcher insisterade på. Vi gjorde inte bara det, utan vi skickade tillbaka pengar varje år, som vi sparade genom en god budgetpolitik. Thatcher skulle ha varit stolt över det sätt vi har fortsatt på och hon skulle vara särskilt stolt över Terry Wynn i kväll om hon hade sett hur han försvarade det som hon så länge kämpade för när det gäller Europeiska unionens budget.
Av de pengar vi får disponera skickar vi i år tillbaka 2, 27 miljarder ecu. Och detta i en tid då de europeiska lantbrukarnas inkomster sjunker. Strunta i de 20 % som föregående talare nämnde. Vi skickar tillbaka 2, 27 miljarder ecu som vi kan använda för behoven hos de 80 %, de 5 miljoner europeiska lantbrukare vars inkomst endast är hälften av den genomsnittliga industrilönen. Jag håller med Kofoed. Jag accepterar att vi inte bör höja priserna på ett obestämt sätt och vi bör relatera det till arealstöd eller antalet personer på området som skyddar miljön och bevarar landsbygdsproduktionen. Jag anser att vi är på väg åt fel håll och därför stödjer jag inte grundförslaget som säger att eftersom det finns åtstramningar på nationell nivå skall det även finnas här.

Van Aartsen
Ordförande mycket kort, för inga frågor har egentligen ställts till mig i denna debatt, men jag skulle vilja säga att jag med mycket nöje har lyssnat till denna debatt. Jag tror att rådet i juli kan dra fördel av denna debatt och jag skulle vilja säga till herr Fantuzzi att jag säkert inte bara har lyssnat till det som kommit från de föredragandes sida och att jag inte bara har tagit del av det som står i betänkandet från de föredragande, utan att det för mig också har handlat om debatten i sin helhet, så som den förts här i parlamentet i kväll.
Jag skulle för övrigt till er ordförande, och genom er till ert parlament vilja rikta en enträgen vädjan, att om det på något sätt är möjligt, lämna ett yttrande om prispaketet. Jag tror att det självfallet behövs ett yttrande från parlamentet för beslutsprocessen i rådet, för utan ett sådant yttrande kan rådet inte utföra sitt arbete och jag tror att det skulle ligga i böndernas och bondegemenskapernas intresse i hela Europa om det i slutet av juni verkligen kan komma ett beslut om prispaketet för det kommande året. Från vår sida kommer vi att göra allt för att fatta beslut om prispaketet, men utan yttrande från ert parlament går inte det, och jag ser fram emot det yttrandet med mycket stort intresse.

Fischler
Herr ordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag skulle också till att börja med vilja tacka hjärtligt för denna diskussion, Jag tycker, att detta prispaket diskuterats på ett mycket konstruktivt sätt. Här är inte rätt plats, att gå in på detaljer men jag skulle dock vilja komma tillbaka till ett par principfrågor.
Prispaketet är ju egentligen till för att för det vid respektive tidpunkt kommande budgetåret fastställa motsvarande produktionsförhållanden, i den mån de faller inom ramen för rådets och parlamentets ansvarsområden. Det är därför per definitionem att ställa alltför höga krav på ett prispaket, om man samtidigt begär, att ett prispaket måste vara ett reformpaket. Jag har emellertid redan talat om för er, och det står jag för, att kommissionen innan året är slut kommer att presentera motsvarande reformpaket och reformförslag för parlamentet.
Ni vet alla, att vår avdelning för några veckor sedan publicerat analyser, av vilka det framgår inom vilka sektorer och i vilken utsträckning det finns ett reformbehov.
Därutöver har i denna diskussion frågan om budgeten och frågan om återställande av jordbruksbidragen fått ett stort utrymme. Jag tillstår här, att vi i våra förslag, så som vi presenterat dem, kanske alltför kraftigt betonat budgetargumentet mot bakgrund av den dåvarande budgetsituationen. Vi har emellertid redan från början framhållit, att det finns överkompensationer. Dessa överkompensationer har vi under mellantiden också kvantifierat.
I övrigt behöver kommissionen inte be om ursäkt för, att den varit sparsam med budgetmedel, utan här har den väl snarare motsvarat parlamentets önskemål. Jag skulle vilja säga något till dig, Funk: om det, som du framställt det, inte finns någon som helst vilja till någonting, så kan det inte fungera. Böndernas representanter, Copa, har under mellantiden uppvisat större flexibilitet med avseende på vidareutvecklingen av kompensationsbetalningarna.
Vad gäller hårdvalutaländernas argument, så har vi i varje fall i våra beräkningar konstaterat, att det genomgående också i hårdvalutaländerna förekommit överkompensationer och inte bara i de länder, som på senare år haft devalveringar.
De förslag, som lämnats i samband med en modifiering, är delvis till fullo intressanta och värda att diskutera men hör enligt min åsikt dock mera korrekt snarare hemma under en överläggning i samband med reformeringen av sektorn.
Jag inser helt och hållet, Fantuzzi, att din fundering, nämligen att som ett första steg till att börja med jämställa markuttagsbidragen med de normala spannmålsbidragen innebär en viss modifiering. Å andra sidan skulle jag gärna vilja uppmärksamma dig på - vilket också tagits upp här - att vi måste ta hänsyn till, att vi med en sådan åtgärd också måste vidta åtgärder, för att i synnerhet säkra produktionen av energiväxter för framtiden.
Angående Goepels förslag avseende en saldering, så kommer detta säkerligen också att bli föremål för diskussion. Avgörande för mig är i alla fall, att vi i praktiken kommer fram till det, som avsågs i förordningen från början, nämligen att markuttagsbidragen ska anpassas till det aktuella ekonomiska läget.

Ordföranden
Jag förklarar härmed den gemensamma debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande muntliga frågor:
B4-0175/97 av Breyer, Lannoye och Hautala för Gruppen De gröna till kommissionen om genomförandet av förordning (EG) 258/97 om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser; -B4-0176/97 av Roth-Behrendt för PSE-gruppen till kommissionen om tillämpning av bestämmelserna om märkning av produkter som omfattas av förordning 258/97 om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser; -B4-0177/97 av Schleicher m.fl. för PPE-gruppen till kommissionen om tillämpning av bestämmelserna om märkning av produkter som omfattas av förordning nr 258/97 om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser; -B4-0178/97 av Eisma för ELDR-gruppen till kommissionen om tillämpning av bestämmelserna om märkning av produkter som omfattas av förordning nr 258/97 om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser; -B4-0179/97 av Pasty för UPE-gruppen till kommissionen om tillämpning av bestämmelserna om märkning av produkter som omfattas av förordning nr 258/97 om nya livsmedel och nye livsmedelsingredienser; -B4-0180/97 av Weber för ARE-gruppen till kommissionen om tillämpning om bestämmelserna om märkning av produkter som omfattas av förordning nr 258/97 om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser;

Hautala
Herr ordförande, vi har återigen samlats för att debattera direktivet om nya livsmedel. Det torde knappast vara oklart för någon att direktivet om nya livsmedel är misslyckat. Det har skapat en förvirrad situation. Åtminstone fyra olika märkningssystem för genmodifierade livsmedel används för närvarande och fler planeras. Myndigheterna i medlemsländerna vet inte hur de skall klara sig med detta direktiv, som nyss har trätt i kraft. Konsumenterna är oroade och osäkra. Också detaljhandlarna efterlyser klara regler, som garanterar, att de inte behöver skämmas inför sina kunder.
Har kommissionen tagit reda på, om WTO, Världshandelsorganisationen, eventuellt har någonting emot, att man nu i Europeiska unionen inför en hårdare praxis för märkningen på förpackningarna än tidigare planerat? Har kommissionen fått svar från WTO? Jag skulle också vilja fråga, om kommissionens kardinaler redan sammanträtt för att diskutera, hur man blir vald till påve? Med detta menar jag, att veterligen har många av kommissionens ledamöter lagt fram egna förslag om vem som egentligen borde samordna bruket av märkningar på förpackningarna och vem som i denna fråga väljs till påve i kommissionen. Hur många dagar behöver kommissionen ytterligare för att utnämna påven, och har ni för avsikt att skapa något slags enhetligt märkningssystem för dessa genmodifierade livsmedel?

Roth-Berendt
Herr ordförande, det är naturligtvis en glädje att vid denna tidpunkt återigen diskutera nya livsmedel med mina kollegor och med kommissionär Bangemann. Bangemann och jag har ju redan tidigare haft många tillfällen till en liten ordväxling och egentligen har vi indirekt mer eller mindre försäkrat oss om ömsesidig respekt.
Vad som gör mig en aning besviken är att jag som eftersmak av novel food och motsvarande lagstiftning har ett intryck av att du helt plötsligt i din egenskap av företrädare för kommissionen skulle kunna vara en dålig förlorare. Jag blir också besviken därför att jag misstagit mig i min egen människokännedom, eftersom jag ansett dig vara en pragmatiker, visserligen helt igenom en envis människa men saklig. Det som jag tidigare hört från kommissionen, liksom också det jag varit med om, låter mig förmoda exakt detta. Som välutbildad jurist vet du, Bangemann, precis som jag att en förordning måste genomdrivas.
I den förordningstext, som beslutats i förlikningskommittén - och mera demokratiskt går det inte längre inom Europeiska unionen - står, att det är möjligt för kommissionen att utge genomförandeföreskrifter. Det står kommissionen fritt, att inte göra det. Men då vore det er uppgift, att se till, att denna lagstiftning äger tillämpning i unionen. Antingen eller. Antingen gör medlemsländerna det för egen del, varvid kommissionen måste ge en instruktion om detta och också en liten vägledning, eller också gör kommissionen det och därför hoppas jag, att du i kväll kan säga till mig att: ja, kommissionen arbetar på genomförandeföreskrifter. Då kommer jag visserligen att än en gång gnälligt fråga varför detta inte blev gjort redan i början av maj, eftersom förordningen trädde i kraft den 15 maj och jag skulle bråka lite till och säga, att det borde ni ju känt till, det är ju ingenting nytt. Men jag kommer att bli nöjd, om jag får höra från dig, att du är övertygad om, att konsumenterna numera, efter resultatet från förlikningskommittén har rätt att i stor omfattning få information om gentekniskt förändrade livsmedel, när dessa skiljer sig från konventionella livsmedel och det inte som tillägg till alla saker, som de finner i förordningen, inte när näringsvärde, näringsdata och många andra saker läggs samman. Detta är inget tillägg utan ett alternativ och detta framgår klart av lagtexten. Jag är också gärna villig, att låta domstolen pröva detta. Annars är jag som politiker och jurist inte av den åsikten, att domstolen ska bedriva politik.
Jag skulle gärna vilja höra dig, Bangemann, idag säga att ni arbetar på genomförandeföreskrifter. Om ni inte gör det, då skulle vilja höra från dig hur medlemsländerna entydigt ska utföra märkningen och jag skulle gärna också vilja höra dig säga - och då måste jag tillstå, att jag liksom tidigare hyser ett stort förtroende för din tillförlitlighet - att det inte får vara möjligt med någon märkning som desinformerar konsumenterna. Jag är överhuvudtaget inte den, som varnar för genteknik utan tvärtom. Jag tror, att gentekniken där kan erbjuda en mängd möjligheter men om livsmedel förändras gentekniskt får de inte vara försedda med texten "med moderna biotekniska metoder ". Jag vet, att det finns medlemsländer som önskar detta. Men jag hoppas, att du står vid Europaparlamentets sida, för att förhindra detta och jag tillstår, att jag gärna i denna sena timme skulle vilja höra dig säga någonting sådant.

Schleicher
Herr ordförande, mina damer och herrar! De frågor, som vi ställt, skulle jag vilja utreda för det Europeiska folkpartiets grupp. Genom förordningen om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser har rättssäkerhet åstadkommits för konsumenter, handel och tillverkare, i synnerhet med avseende på godkännande, men också märkning av nya och även genmanipulerade livsmedelsprodukter. Detta var och är en god prestation av alla europeiska institutioner.
En EU-förordning blir emellertid samma dag som den träder i kraft - i detta fall skedde det den 15 maj - direkt gällande lag i samtliga medlemsstater. Varje förordning, som från och med en viss dag gäller i de 15 medlemsstaterna i Europeiska unionen medför till att börja med och särskilt för ett så besvärligt ämne utformnings- och genomförandeproblem. Även om genomförande och tillämpning av i synnerhet en förordning ska hanteras enhetligt i varje medlemsstat, ser vi just i samband med detta komplicerade ämnesområde vissa svårigheter i den praktiska tillämpningen.
Jag anser att här gäller det tre punkter: hur och framför allt med vilket ordval som märkning måste ske, vilka produkter som faller under förordningen och slutligen vad som händer med produkter av majs och soja som godkänts redan innan förordningen trädde i kraft. Över dessa frågor råder uppenbarligen osäkerhet p g a olika tolkningar. Därför anser vi det vara ett trängande behov, att man på gemenskapsnivå kommer fram till en enhetlig tolkning. Dessa svårigheter kan enligt min bedömning helt igenom lösas. Dock måste dessa frågor behandlas i sakliga diskussioner med sakkunniga på det europeiska planet och det omgående.
Ärendet brådskar därför att det redan i livsmedelsaffärernas hyllor står livsmedel, som framställts av godkänd, genmanipulerad soja och majs och som nu ska märkas i enlighet med föreskrifterna i förordningen om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser. Emellertid står det här alldeles särskilt klart, att också omarbetning av 220-direktivet avseende märkning redan borde ha skett för länge sedan.
Dessa problem kan emellertid inte lösas på det sätt och med de metoder, som vissa ledamöter av denna kammare försöker, där man har ett intryck av, att det för dem mera handlar om mediaaktioner och förhindrande av gentekniken än om ett effektivt konsumentskydd. Detta skulle jag vilja klargöra här med anledning av den fråga Breyer och gruppen De gröna ställt, eftersom gruppen De gröna ju säger, att hela förordningen måste förändras eller till och med bytas ut. Detta är inte bara meningslöst, utan det strider också mot majoriteten i Europaparlamentet.
Det gäller inte att skapa panik utan att lösa helt vanliga svårigheter och till detta vill vi uppmuntra kommissionen med våra frågor.

Eisma
Ordförande, vi måste vara extra, jag säger det igen, extra försiktiga med frågor som nya livsmedel i Europa. Efter svinpesten, efter BSE, vill konsumenten mer än tidigare bli informerade om det som han eller hon äter. Och sedan finns en förordning som trädde i kraft den 15 maj och då vet vi ännu inte alls hur vissa delar i denna förordning måste tolkas av medlemsstaterna.
Varför har kommissionen, frågar jag herr Bangemann, inte i tid gjort en riktlinje för att reglera det, så att det finns en tydlig enhetlig reglering när det gäller märkning? Hur blir, frågar jag kommissionär Bangemann, märkningen av genetiskt modifierade livsmedel reglerad nu? Och vem har nu ansvaret för den märkningen, när kommissionen inte har gjort någon reglering? Är det producenterna?
Kort sagt, det finns en massa oklarheter och vi tycker att kommissionen har agerat mycket slarvigt, skadat förtroendet från konsumenten allvarligt och nu vill vi veta hur kommissionen skall lösa denna fråga nu, för det är verkligen bråttom.

Leopardi
Herr ordförande, herr kommissionär! Vi kan inte annat än glädjas åt att den nya förordningen nr 258/97 om nya livsmedel har trätt i kraft, vilket skedde den 15 mars i år, eftersom de nya tillämpningsföreskrifterna vad gäller etikettering innebär ett viktigt framsteg inom ett område som, för konsumenten, fortfarande är okänt och som utgör en källa till stor förvirring. Det är just utifrån detta perspektiv man bör se frågan om nödvändigheten av att utarbeta nya föreskrifter som är ännu tydligare och begripligare än texten i det aktuella förordningen.
Det är i själva verket inte självklart att den aktuella förordningen kan tillämpas retroaktivt. Vilket är det faktiska tillämpningsområdet? När det till exempel gäller genmanipulerad majs eller soja, som redan i december godkändes för försäljning inom gemenskapen, är märkningen obligatorisk eller inte? Och om svaret är ja, måste denna märkning följa föreskrifterna i förordningen eller inte? Och hur skall de medlemsstater bete sig som redan har nationella regler inom området? Med vilken grad av stränghet skall de tillämpa reglerna? Är det för mycket begärt att få klara regler för inom vilka områden och på vilket sätt förordningen skall tillämpas och för märkningen? Har man tagit med i beräkningen de olika nationella reglerna, som till exempel de italienska? Och har man slutligen räknat med den förvirring som kommer att skapas bland majoriteten av konsumenterna som, till största delen, fortfarande är för dåligt informerade och som saknar förutsättningar för att tolka uppgifter om genetiskt manipulerade organismer och som, just därför, i grunden hyser en förståelig misstro?
Avslutningsvis verkar det vara på sin plats att påpeka att, även om det rör sig om en förordning som är resultatet av en kompromiss mellan medlemsstaternas och berörda organisationers och gruppers motstridiga intressen, så innebär inte detta att man för att dölja den totala frånvaron av regler inom en viss sektor skall nöja sig med ofullständiga och otillfredsställande föreskrifter som ger möjlighet till olika tolkningar och som faktiskt kan skapa osäkerhet och förvirring.

Bangemann
Herr ordförande, innan jag går in på de enskilda synpunkterna, skulle jag till att börja med vilja komma med en allmän kommentar, som kanske kan ställa det ena eller det andra tillrätta igen. Vi har alla gemensamt anammat resultatet från förlikningen med undantag av Breyer och några andra, som då påpekade, att det inte är tillräckligt för att ge konsumenten motsvarande information. I så måtto ska ingen här - varken Roth-Behrendt eller Schleicher, framför allt inte heller Eisma, som vid den tidpunkten, såvitt jag vet, inte deltog i debatten och den liberala gruppen utmärkte sig inte då speciellt - agera som om kommissionen nu plötsligt måste ta ansvaret för något som kommit fram i förlikning med rådet.
Jag motsätter mig, Eisma, att du nu helt enkelt går till motattack och säger, att kommissionen har inte gjort det eller det. Denna lagstiftningsåtgärd går tillbaka till maj i år. Det är sant, att det under diskussionens gång - som man något högtravande säger - kommit till ett paradigmskifte, vilket jag för övrigt redan då framhållit, nämligen bort från de traditionella principerna för märkning, vilka jag vid den tidpunkten än en gång företrätt. När det inträffar en förändring av betydelse för konsumenten, måste märkning ske.
Om det inträffar en förändring, som inte är av betydelse, måste inte märkning ske och enligt min mening ska ingen märkning ske, ty om än det och än det andra anges i märkning, så står konsumenten i slutänden där på samma sätt som kejsaren med sina nya kläder och av en hel radda med märkningsuppgifter får han ut absolut ingenting. Och på detta, Roth-Behrendt, bygger ju det verk, som du var så stolt över. Du var stolt, Breyer var inte stolt. Jag var inte heller stolt. Du sade då - jag kan ta fram protokollet än en gång - att detta beslut är en örfil för Bangemann. Nu agerar du emellertid så som om det skulle vara mitt huvud det gäller. Då är jag snarare överens med Breyer: slå dig själv för bröstet en gång!
Nej, nu ska vi först en gång klargöra detta, för att inte frontlinjerna här ska suddas ut och ge det felaktiga intrycket, att kommissionen måste stå för något, som du då firade som en stor seger för parlamentet. Jag kommer ju alltjämt ihåg ditt framträdande i tysk TV!
(Protester) Bästa ledamot, när Eisma, Roth-Behrendt och andra talare här uppträder som om kommissionen vore ansvarig för allt möjligt, då måste du finna dig i - det tillhör demokratin - att en kommissionär, som varit med i och genomlidit denna diskussion ända från början, en gång säger hur det verkligen var då. Den, som diskuterar öppet och ärligt här, måste tillstå att jag då fick finna mig i diskussionsresultatet. I huvudsak motsvarade det principerna, eftersom det ju just bygger på dessa tre sakkriterier. Jag har aldrig sagt, Roth-Behrendt, att de måste föreligga kumulativt! Kommissionen har aldrig sagt det. Jag vet inte var du fått idén från.
Om ett livsmedels sammansättning förändras, om näringsvärdet förändras eller om användningsområdet förändras - och det vid varje tidpunkt i det enskilda fallet, vilket vi aldrig bestridit eller aldrig haft annan uppfattning om - måste märkning ske. Detta är nu en gång fullkomligt klart. Men dessa tre kriterier, Schleicher, betyder just att man har en saklig grund: alltid när en förändring har betydelse för konsumenten måste märkning ske.
Nu, Roth-Behrendt, och detta är bakgrunden till hela denna debatt, har inte bara i parlamentet utan även i kommissionen i samband med soja och majs en helt annan debatt inletts, nämligen kring frågan om man inte överhuvudtaget måste märka och det oberoende av de tre sakliga kriterierna? Nu skakar du ju inte på huvudet! Det finns dock här i parlamentet - vilket framgår av frågorna - många, som säger att vi önskar exempelvis en märkning för majs eller soja eller något annat livsmedel som kanske inte ens omfattas av förordningen; förordningen avser uteslutande bara livsmedel, som säljs till slutkonsumenterna, medan majs och sojamjöl ju som regel inte säljs till slutkonsumenterna.
Om nu emellertid kravet ställs, att märkning måste ske och det oberoende av om ett av dessa tre kriterier uppfylls, då står det fullkomligt klart för mig, att ni därigenom frångår de principer, som vi då gemensamt försvarade, nämligen att säga, att det spelar ingen roll vilken effekt det får men vi måste märka när en viss teknik använts och det också i de fall detta försvinner helt i kedjan.
Alla vet att gentekniskt framställda sojabönor eller majs efter bearbetning inte har de effekter, som beskrivits i förordningen om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser och inte heller måste ha dessa och mot den bakgrunden är detta ett paradigmskifte. Nu ställer jag gärna upp - jag har redan sagt, att där är jag demokrat - och om parlamentet, liksom också kommissionen, med majoritet beslutar så, då blir det naturligtvis gjort. Då böjer jag mig som individ för denna majoritet. Dock tar jag mig friheten att här i kväll än en gång säga, att jag anser detta vara olycksaligt för konsumenten. Ty då märks praktiskt taget allting och i slutänden förlorar då märkningen allt värde för konsumenten. Då måste jag åter ge Breyer rätt, då kan vi ömsesidigt klappa varandra på axlarna men konsumenten får överhuvudtaget inte ut någonting av det.
Så är läget. Kommissionen arbetar på detta. Vi har tillsatt en grupp av kommissionärer, som funderar över denna principförändring. Jag är emot denna. Jag anser de tre kriterierna eller generellt principen om en saklig förändring vara helt avgörande för konsumenten. Här talar jag inte för industrin, ty industrin vill ha det som ni önskar. Jag är inte för detta! Jag tror, att konsumenten får ut mera, om han får en målmedveten, entydig information när den är av betydelse för honom. Men om majoriteten så önskar och om det tjänar sanningssökandets syften, så kommer vi att göra det, d v s rent praktiskt måste vi då ändra förordningen om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser, ty det finns ju ingen logik då.
Att vi för fodermedel - om jag nu en gång betraktar majs och sojabönor som fodermedel - har strängare föreskrifter för märkning än för nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser, det kan jag inte längre förklara för någon människa. Låt oss då för Guds skull ändra nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser, låt då de tre sakliga kriterierna utgå och låt oss alltid märka när det någonstans i kedjan förekommer en genmanipulerad beståndsdel! Det är det egentliga problemet.
Du har ju vänligen sagt, Roth-Behrendt, att jag i sådana frågor kämpar för min åsikt. Det gör jag här. Om ni med majoritet önskar ändra något kan jag, som sagt, inte förhindra detta - jag varken kan eller vill göra det. Jag vill bara tala om resultatet för er och resultatet är inte bra för konsumenten.
Låt mig ta upp de enskilda frågorna. Jag ska fatta mig helt kort. Förordningen finns sedan maj månad. I artikel 2 har vi helt entydigt fastställt undantagen från giltighetsområdet för detta direktiv och därför krävs inga motsvarande riktlinjer. Detta gäller också för artikel 1, även om man därvid i samband med artikel 1, tredje stycket, måste reda ut många frågor i utskottsförfarandet men det är ju för detta som vi inrättat detta förfarande, d v s vi vill nu inte göra något med avseende på riktlinjer som utskotten ska göra.
Inom ramen för artikel 8 ska vi initiera de överläggningar, som jag redan framställt, d v s vi måste fundera över hur detta principbeslut ska se ut. Oberoende av detta beslut av kommissionen och senare av parlamentet utgör emellertid avsaknaden av riktlinjer inget fribrev för medlemsländerna; de kan inte utforma detta efter eget gottfinnande. För varje godkännandebeslut tillämpas artikel 8 på det enskilda fallet och villkoren för och utformningen av märkningen finns fastställd. Det finns alltså inget ensidigt spelrum för medlemsländer och naturligtvis inte heller för enskilda. Där finns en viss valfrihet men i slutänden sker en motsvarande bedömning. Vi vill också ha en ad-hoc-åtgärd med avseende på soja- och majsprodukter. Jag har ju redan sagt, att detta då också får konsekvenser, ty det berör principiellt inte giltigheten av förordningen om livsmedel och livsmedelsingredienser. Dock måste det ju finnas en viss logik.
Detta är i huvudsak de här ställda frågorna. Vi är gärna beredda, att diskutera vidare med parlamentet om vad vi gör. Dock, Eisma, det skulle jag här vilja säga med all tydlighet: anklagelser av det slag som du formulerat här, tar jag inte på mig!
I likhet med Roth-Behrendt och många andra deltagare i conciliation är jag av den åsikten, att vi fått fram ett acceptabelt resultat. Det har inte ruckat på våra principer. Det har medfört ändringar i detaljer. RothBehrendt var ju mycket glad och stolt över det. Parlamentet firade det som en stor seger över kommissionen. Att nu allting så att säga kastas om helt och att vi nu skulle vara ansvariga för detta resultat, det tycker jag själv vid denna sena timme inte är speciellt glädjande!

Graenitz
Herr ordförande! Bangemann har med många ord förklarat för oss varför saker, som redan för länge sedan skulle ha blivit gjorda, ännu inte har blivit gjorda. Vi pratar idag, Bangemann, om genomförandebestämmelser till förordning om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser och jag vill citera ur grönboken om livsmedelsrätt, att förordningar alltid ska utnyttjas för att öka öppenheten för gemenskapsrätten och underlätta tillämpningen av rättsföreskrifterna inom den inre marknaden och så att enskilda staters tillämpningsbestämmelser utgår.
Detta innebär således, att det måste finnas tillämpningsbestämmelser från gemenskapen, för att varje medlemsstat i samband med godkännanden måste göra exakt detsamma som också de andra medlemsstaterna måste göra. Om vi vill ha en inre marknad så är det nödvändigt, att vi är extra noga med denna inre marknad i samband med produkter, vilka konsumenterna betraktar med den form av misstroende som är typiskt när det gäller något som är nytt och främmande, så att vi inte här säger: vi har en lagstiftning sedan den 15 maj och nu är det bara den 15 juni och vi har alltjämt mycket gott om tid.
Du har haft mycket tid på dig, Bangemann, att förbereda detta på din avdelning och jag föreställer mig, att också administrationen inom GD III vore kapabel till detta.

Florenz
I princip kan jag inte helt och hållet förstå dig, Bangemann. Mycket förstår jag men i april 1997 skrev du i FAZ att märkning inte ger någonting alls och då vaknar man naturligtvis till. Vi anser, att märkning mycket väl ger någonting. Den ger konsumenten någonting och den ger industrin någonting och det är ju den möjligheten vi vill ta tillvara. Efter de smärtsamma erfarenheterna med galna-ko-sjukan borde vi också verkligen utnyttja och tillvarata den möjlighet som förordningen om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser ger.
Jag tror, att det här i kväll blivit klart, att vi inte pratar om direktivets innehåll utan om vad vi gjort med detta innehåll. När du säger, att det trädde i kraft först i maj, då säger jag, att detta stämmer de jure . Som bekant är jag ingen jurist men du visste naturligtvis redan i januari, att detta ärende ligger inom ditt ansvarsområde och vad det rör sig om. Vi hade mycket gärna sett, att du anstränger dig, för att klargöra för de 15 medlemsländerna i denna union åt vilket håll det bär iväg. Att det ännu inte kan ligga några definitiva dokument på bordet begriper till och med vi men jag tror att vi alla gånger skulle skada oss själva genom att enkelspårigt köra en ytlig anklagelsekampanj på det sätt som i detta fall sker från de gröna, vilka ju ibland också är idéfattiga.
Jag tror på fullt allvar, Bangemann, att förordningen om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser är en bra början i denna nya riktning. Ta du med friskt mod itu med detta, så kan vi också säga till medlemsländerna åt vilket håll det bär iväg!

Breyer
Herr ordförande, jag tror att Bangemann var ärlig i kväll och vi borde också vara ärliga. I själva verket togs förordningen om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser fram gemensamt av parlamentet och ministerrådet. Det är inte bara i januari som jag påpekat, att det inte finns några genomförandebestämmelser, utan det har jag också gjort i förlikningskommittén. Bland mina kollegor här, vilka nu klagar över detta, hette det då att allt är solklart, förordningen om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser är den bästa som finns och allt omfattas av den. Nå, jag ska inte blicka tillbaka utan se framåt. Jag är tacksam mot dig, Bangemann, för att du trots formuleringen i artikel 8, där det ju heter att kommissionen kan utge genomförandebestämmelser - parlamentet ville inte ha det så att kommissionen måste utge genomförandebestämmelser - för att du alltså ändå förklarat dig villig, att sörja för genomförandebestämmelser avseende märkning. Jag tror att de är viktiga, eftersom inte bara miljö- och konsumentrörelserna kritiserar detta utan i själva verket till och med industrin.
Vad vi alltså behöver är en formulering hur produkter, som omfattas av denna förordning, ska märkas. Jag skulle än en gång bestämt vilja kräva, att formuleringen "framställd med hjälp av genteknik " väljs, eftersom "modern bioteknik, näringsfysiologiskt optimerad " vore att vilseleda konsumenterna och inte ge dem någon klar information. Dessutom skulle vi utsätta oss för klandret, att förordningen om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser utgör en etikettsvindel. Om industrin använder sig av den metoden ska den också ha mod att ange detta i märkningen, så att sedan gentekniken i industriell mening någon gång blir till ett kvalitetsmärke.
Men då har jag redan kommit till punkten "kvalitetsmärke ". Det positiva med förordningen om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser är ju, att vi i övervägande 10 räknar med att det finns en positiv märkning. Då skulle jag ändå gärna vilja veta av dig, Bangemann, just med anledning av det faktum att industrin planerar, att deklarera allt, som inte omfattas av förordningen om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser, som genteknikfritt, om du är redo att, på liknande sätt som vi gjort i samband med Bioland och nu också en gång till i samband med animaliska produkter, utarbeta kriterier, så att vi kommer fram till en positiv märkning. Ty en sak måste vara klar: vi får inte rubba konsumenternas förtroende. Det måste nu istället handla om, att äntligen skapa klarhet.

White
Herr ordförande, jag vill beskriva ett scenario för kommissionsledamot Bangemann. Om en konsument i en medlemsstat skadas på grund av att märkningen inte varit korrekt, kan konsumenten, under normala förhållanden när lagen är tydlig, få gottgörelse i enlighet med Francovitch-domen från den berörda medlemsstaten för att den inte har genomfört europeisk lag. Kommissionsledamoten vet det och jag vet det.
Den nya lagen, som vi alla har uppfattat den, har fått omfattande publicitet. De flesta europeiska medborgare som är intresserade av den här frågan har förstått att det finns en ny lag som fastställer skydd från den 15 maj. En medlemsstats regering kan under förhållanden liknande de som finns nu, i ett domstolsmål säga till vilken missnöjd kund som helst: "Vi känner inte till ståndpunkten. Kommissionen har inte informerat oss ". Kommissionen har alltså ett ansvar.
Jag anser att kommissionsledamoten hanterade frågan om parlamentets ansvar på ett bra sätt i kväll. Som ledamot av förlikningsgruppen tar jag på mig en del av ansvaret. Men jag skulle vilja påpeka för kommissionsledamoten att det finns tre behandlingar inom medbeslutandet. Kommissionen deltar i förslaget när det först kommer till oss. Den deltar i den andra behandlingen. Det är endast när vi inte lyckas komma överens med kommissionen som vi övergår till medlingsförfarandet. Därför har kommissionen nu, precis som i början av lagstiftningsförfarandet, ett ansvar att se till att det finns ett korrekt konsumentskydd. Detta är min åsikt och även den åsikt som de flesta här i kammaren har, även om de ännu inte har uttalat sig.

Bangemann
Ja, White, förordningen trädde i kraft den 15 maj. Idag har vi den 10 juni, d v s mindre än en månad har gått. Hittills har vi inte haft ett enda fall och vad gäller frågan om märkning, så har vi inom ramen för denna förordning fastställt detaljerade märkningskrav, vilka gäller med omedelbar verkan och bindande i medlemsstaterna. Det är nämligen det, Florenz, som är syftet med en förordning. Du har talat om ett direktiv. Det här är en förordning som gäller med omedelbar verkan i medlemsländerna och om det kommer till tvistigheter kring frågan huruvida märkningen är korrekt kan livsmedelsutskottet avgöra detta - så står det i förordningen.
Utöver detta har jag ju sagt er att vi f n börjar med nya allmänna överväganden, ni och kommissionen. När vi kommit till ett resultat, kommer kommissionen logiskt sett att framlägga dessa överväganden för er och då säger ni kanske: låt oss lämna kriterierna i förordningen om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser, eftersom vi alltid vill märka om vid något tillfälle genteknik är med i spelet, oavsett om denna sedan försvinner under livsmedelskedjans lopp, ty detta är ju ståndpunkten för soja och majs. Jo, men det är ju självklart! Det kommer att krävas, att var och en, som använder sig av dessa båda ämnen i bearbetningskedjan, påpekar att de förändrats gentekniskt, oavsett om de tre kriterierna är tillämpliga.
Jag har varit så engagerad i denna fråga i samband med förordningen om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser, Schleicher, eftersom jag tror, att om vi frångår dessa märkningsprinciper så gör vi konsumenten en björntjänst. Men om det är er önskan, måste vi ändå fortsätta vara logiska. Det går ju inte an att vi tar till strängare märkningsföreskrifter för soja och majs än för ett nytt livsmedel, som når direkt fram till slutkonsumenten, och därför måste vi ta upp dessa överväganden på nytt.
Ni känner mig: om jag har gjort något fel, tar jag på mig det. Alla kan någon gång göra fel men när ni efter tre veckor utan att det hittills förekommit ett enda fall i likhet med Eisma säger att du har glömt det hela och du har inte brytt dig om dina skyldigheter - det tar jag inte på mig! Framför allt inte då när jag i en nyhetssändning tvingats lyssna till Roth-Behrendt när hon sade: nu har kommissionär Bangemann fått en rungande örfil. OK, om det var så, tänk då nu efter, om ni inte själva givit er en rungande örfil. Det är nämligen det egentliga problemet!

Ordföranden
Jag förklarar härmed den gemensamma debatten för avslutad.
Angående denna fråga har jag tagit emot sex resolutionsförslag enligt artikel 40, paragraf 5 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.25.)

