Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Thors
Herr ordförande! Tillåt mig att, trots att det är torsdag - en ordlek som kanske bara vi skandinaver uppfattar, be om en korrigering i protokollet. Mitt namn saknades nämligen i går, fastän jag bevisligen var närvarande vid omröstningarna. Jag ber alltså om en korrigering.
(Protokollet justerades.)

Killilea
Herr ordförande! Jag skulle vilja ta upp med er och med parlamentet en observation som jag gjorde i tisdagens protokoll, angående ert beslut att avlägsna de flaggor och symboler som fanns i detta parlament. Jag noterade i protokollet att ni inte gavs vad andra ledamöter förunnades - applåder och kommentarer.
Jag anser att protokollet var ganska orättvist mot er eftersom jag i er såg, när ni satt ordförande, en mycket auktoritativ ordförande. Jag anser att detta följaktligen borde ha framgått av protokollet.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Killilea, ert påpekande är naturligtvis en komplimang som jag måste tacka er för, men jag anser inte att det är protokollets uppgift att ge en bild av reaktioner på olika påpekanden eller av det sätt på vilket förhandlingarna leds eller inte leds.

Förbättring av hur institutionerna fungerar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0117/98) av Herman för utskottet för institutionella frågor om hur institutionerna kan fungera bättre utan att fördragen ändras och hur EU: s politik kan göras öppnare och mer demokratisk.

Herman
Herr ordförande, kära kolleger! Tidigare erfarenheter visar att de förbättringar av institutionerna som gjorts genom successiva ändringar av fördragen i de flesta fall har varit ett resultat av att en tidigare införd praxis har bekräftats, snarare än av förhandlingar under regeringskonferensen. Detta har antingen skett till följd av interinstitutionella avtal, EG-domstolens beslut - t ex isoglukosdomen - eller mer långtgående tillämpning av befintliga förfaranden i syfte att utvidga nya möjligheter, vilket var fallet när det gäller budgetförfarandet.
Man har också kunnat konstatera att parlamentet har fått nya befogenheter genom en gradvis utveckling snarare än genom stora och oregelbundna framsteg. Vi har inom en rad områden gått från informationsstadiet till rådfrågningsstadiet, från rådfrågning till samarbete, från samarbete till medbeslutande, från medbeslutande till förenklat medbeslutande och ibland t.o.m. direkt till samtyckesförfarande. Förslagen som lämnas till er har till stor del fått genomsyras av detta synsätt, som förvisso är blygsammare och föga spektakulärt, men vid första anblicken mer effektivt på lång sikt.
Er föredragandes förslag är för övrigt en del av en linje som utskottet för institutionella frågor kontinuerligt och uthålligt drivit. När jag säger detta tänker jag bl.a. på Agliettas betänkande om kommittéförfarandet, Anastassopoulos om det gemensamma valsystemet, Theatos betänkande om förbättrad budgetkontroll, Randzio-Plaths betänkande om den demokratiska kontrollen av Europeiska centralbanken, vilka alla är förslag från parlamentet som följer samma linje, nämligen den som syftar till att institutionerna skall fungera bättre, utan att fördragen ändras.
De krav som å ena sidan tidsplanen för valutaunionen ställer och nödvändigheten att fördjupa behandlingen av de övriga problemen å andra sidan, har gjort att jag har delat upp betänkandet i två delar. Av brådskande skäl behandlar vi för stunden endast den första delen, eftersom vi måste dra nytta av valutaunionen för att göra det som Amsterdamfördraget inte kunnat göra. Det beslutades när Amsterdamfördraget utarbetades att man inte skulle röra något som hade med valutaunionen att göra. Den allmänna uppfattningen var att om man öppnade denna Pandoras ask skulle en rad svårigheter uppstå. När Amsterdamfördraget utarbetades prioriterades krisen och arbetslösheten och det var mycket farligt att beröra problemet med valutan, som var mycket omdiskuterad i vissa länder. Det är anledningen till att man lade det avsnittet åt sidan, samtidigt som man erkände att den allmänna målsättningen med Amsterdam var att förbättra den demokratiska kontrollen och öppenheten. Men parlamentet rörde inte avsnittet om valutaunionen. Det medgavs emellertid att på de områden där man ytterligare behövde samordna den ekonomiska politiken - exempelvis när det gäller hela arbetslöshetsproblematiken - måste parlamentet bli delaktigt i rådfrågningsförfarandet, men det blev inte så för valutaavsnittet. Det var alltså det vi behövde åtgärda snarast och det är vad vi gör med detta betänkande.
Vi föreslår att man bekräftar det som redan görs med kommissionen, men ännu inte med rådet. Kommissionen tog initiativet till att rådfråga oss. Den rådfrågade oss, den fortsätter att göra det, den gjorde det så sent som i går. I utskottet för ekonomi rådfrågade man oss om rekommendationerna om de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken, det som vi med vår jargong kallar GOPES. Vi rådfrågas alltså om dessa riktlinjer, men det är en informell rådfrågning. Vad vi begär är att rådet och kommissionen, tillsammans med parlamentet, skall skapa ett förfarande genom ett interinstitutionellt avtal för att göra det som tillämpas i dag officiellt.
Detta är det viktigaste i dagens betänkande. Det kommer att följas av andra förslag, i en andra del, och jag vädjar till er förståelse för att betänkandet inte är fullständigt. Ärendet brådskade och det gällde att agera så snabbt som möjligt.
Jag skulle genast till min kollega Randzio-Plath vilja säga att när hänvisningarna i betänkandet till den demokratiska kontrollen av centralbanken skrevs gällde de inte hennes eget betänkande. Det finns ingen anledningen att gå mindre långt än vad hon har gjort, och jag skall i samband med ändringsförslagen strax begära att en hänvisning till hennes betänkande införs, för att visa att vi befinner oss på samma våglängd.

Randzio-Plath
Herr ordförande! Betänkandet är av stor betydelse, för sedan den andra etappen i valutaunionen inleddes har Europaparlamentet krävt att man sluter ett interinstitutionellt avtal mellan Europaparlamentet, rådet och Europeiska kommissionen, så att man genom förfarandet för det ofantliga underskottet och framför allt för huvuddragen i den ekonomiska politiken och bevakandet av denna kan komma till rätta med det demokratiska underskottet.
Vi behöver en tydligare beslutandemedverkan från Europaparlamentet inte bara på andra områden utan framför allt beträffande Ekonomiska och monetära unionen. Den 1 januari 1999 träder inte bara valutaunionen utan även den ekonomiska unionen i kraft. Det är inte försvarbart att Europaparlamentets medverkan ständigt skall ifrågasättas endast på grund av principen om enhällighet. Därför poängterar utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik att interinstitutionella avtal bör slutas på området.
Vi måste också fundera över i vilken utsträckning vi genom ett sådant avtal kan uppnå en bättre samordning av den ekonomiska politiken inom Europeiska unionen, för den obalans som i dag råder mellan den ekonomiska och valutaunionen är en nackdel för Europeiska unionen när den skall komma till rätta med massarbetslösheten, stimulera investeringar och skapa nya arbetstillfällen. Man hänvisar med all rätt till att bristen på ekonomisk samordning inom Europeiska unionen leder till en minskad tillväxt, och en sådan har vi inte råd med.
Europeiska rådet har därför uppmanats att ta initiativet på detta område och ge en positiv respons på Europaparlamentets mångåriga protester genom att sluta ett avtal eller åtminstone införa ett konkret samarbetsförfarande.
(Applåder)

Barros Moura
Herr ordförande! Det nyligen fattade beslutet om att övergå Ekonomiska och monetära unionens tredje etapp, med skapandet av euron, innebär ett kvalitativt framsteg i skapandet av en politisk överstatlig makt, men det saknas en solid institutionalisering och demokratisk legitimitet.
Dessa kan, efter att makten hos staterna överförts till Europeiska unionen, endast hamna i Europaparlamentet, på grund av en tydlig otillräcklighet och maktlöshet i de nationella parlamentens kontroll. Alla observatörer, om de så är positiva till eller kritiska mot Europeiska unionen, pekar på att den monetära gemenskapen utan en effektiv samordning av unionens inre ekonomiska politik, och utan en budget som är anpassad för att främja den ekonomiska och sociala sammanhållningen, och en europeisk beskattning, utgör en fara eller, i vilket fall som helst, förhindrar att alla fördelarna med den gemensamma valutan kan utnyttjas.
Dessutom bekymrar sig alla för ett sätt att garantera en politisk ansvarighet och accountability i den ekonomiska och monetära unionens institutioner, utan att påverka den tekniska oavhängigheten hos Europeiska centralbanken.
Det är på denna samling bekymmer som Hermans betänkande utgör ett utmärkt första svar, vilket hävdar att då förväntningarna på en institutionell reform inte infriades i Amsterdamfördraget måste vi fortsätta att tillämpa fördragen, alla fördrag, och grundligt utforska de möjligheter som de ger, för att förbättra effektiviteten av Europeiska unionens handlande och den demokratiska kontrollen från parlamentet som har valts i direkta och allmänna val.
Och så må det bli, om det finns en politisk vilja, såväl i Europaparlamentet, vars arbete måste förbättras och vars ansvar redan har ökat, som i de nationella regeringarna och politiska krafterna som inte bör höra till den trånga nationalismen som förmörkade Europeiska rådets skapande av euron.
En av metoderna att följa är de interinstitutionella avtalen som har funnits länge för att garantera en effektiv kontroll och ingripande från Europaparlamentets sida i de mekanismer som redan tagits upp i fördraget, vilka kan göra det möjligt, om den politiska viljan finns, att lansera grunden för en verklig " ekonomisk regering" . Till detta måste, på grund av balansen mellan det ekonomiska och sociala, läggas de mekanismer som, parallellt, i fördraget och i de redan tecknade avtalen, kommer att introduceras i frågan om sysselsättning.
Flera andra viktiga områden undgår en effektiv demokratisk kontroll från Europaparlamentets sida. Det är nödvändigt att sätta i gång med förslagen i Hermans betänkande, vilka handlar om viljan att övervinna de allvarliga luckorna i den demokratiska kontrollen som bevaras på många områden i den ekonomiska och sociala politiken på europeisk nivå. Dessa luckor är så mycket allvarligare som de institutionella villkoren i Europeiska unionen förvärrar den kända tendensen, på nationell nivå, att tömma parlamenten på effektiv makt till förmån för den verkställande makten eller för den rent faktiska ekonomiska makten, lobbygrupperna, professionella korporationer, det transnationella finansiella kapitalet, etc., vad gäller de ekonomiska och sociala planerna, åtföljda av den demokratiska kontrollen av besluten och av den periodiska bedömningen av dess effekter.
Hermans betänkande riktar in sig på vägen mot ett verkligt inflytande för Europaparlamentet, och jag vill stödja och gratulera till denna väg och peka på att det också är vårt ansvar att främja medborgarnas, arbetsmarknadens parters och de sociala och associerade aktörernas deltagande i Europeiska unionens beslutsprocess.

Méndez de Vigo
Herr ordförande! Sammanträdet den 2 maj var ett historiskt sammanträde. Om det inte vore så att termen " historiskt" missbrukats vid så många tillfällen, skulle vi utan tvekan kunna använda den i det här fallet också. Jag tycker att detta sammanträde bara kan jämföras med ett som vi upplevde för många år sedan i Rom när EG-fördraget undertecknades. Om många år kommer vi att inse vilket jättekliv det europeiska bygget har tagit genom införandet av euron.
Faktum är att det minsta man kan säga om stats- och regeringscheferna den där natten den 2 maj är att de inte var särkilt alerta, men jag tycker att man skall låta det stanna vid en anekdot. Jag tycker dessutom att Europaparlamentet har visat ett enormt ansvar vad gäller att bidra till införandet av euron, och jag tycker följaktligen att stunden är inne att sätta i gång med arbetet.
Det är vad betänkandet av vår kollega Fernand Herman gör, det sätter i gång med arbetet.
Sedan mycket lång tid tillbaka, mina damer och herrar, nästan sedan Anastassopoulos förfäder, går alla statsvetenskapens och den politiska sociologins tankar i en och samma riktning. För att använda Montesquieus ord, " skapa ett sådant system att makten bromsar makten" , att det inte skall finnas någon autonom, fullständigt självständig makt som inte svarar inför någon.
Det system som vi har skapat, som Maastrichtfördraget skapade genom att skapa Europeiska centralbanken, är ett system som inte svarar inför någon, och just för att garantera dess frihet och självständighet har man inte inkluderat någon maktmotvikt i fördraget.
Det Hermans betänkande syftar till är att vi, utan att inkräkta på Europeiska centralbankens självständighet, som representerar det europeiska folket informeras om vad som händer och kan förmedla våra intryck till ledningen för Europeiska centralbanken.
Detta är väldigt viktigt därför att vi, i den resolution som vi antog i detta parlament den 20 november, bekräftade Europeiska unionen som en union av stater och folk. Följaktligen är det viktigt att detta parlament informeras, rådfrågas, uttrycker sin åsikt, det är viktigt för att garantera det demokratiska ansvaret.
Det är syftet med Hermans betänkande och särskilt i förslaget om ett interinstitutionellt avtal. Därför kommer min grupp att stödja det, för att vi är övertygade om att detta kommer att vara bra för att den Europeiska centralbanken och Europaparlamentet, kommissionen och rådet skall kunna samarbeta på ett effektivt sätt. Vi kommer att stödja det. Vi kommer också att stödja några av de ändringsförslag som presenterats och som förbättrar texten.
Det är en bra text, herr ordförande, som jag sade i början av mitt anförande, för att sätta i gång med arbetet.

Cardona
Herr ordförande, kära kolleger! Jag applåderar övertygat, och vid alla tillfällen, principerna om öppnande och demokratisering av de demokratiska institutionernas funktion. För varje gång man talar om dessa frågor, talar man emellertid också, väsentligen, om två aspekter eller två strömmar: gemenskapens beslutsprocess och gemenskapsinstitutionernas former för kontroll och information, huvudsakligen i Europaparlamentet, om de frågor som inte är avgjorda.
Vad gäller den första, vill jag inte låta bli att framhålla att den 2 maj hände saker som jag betraktar som historiska. Jag röstade själv för Europaparlamentets rekommendation om skapandet av euron. I denna fråga diskuterar man emellertid och går in på frågor om beslutsprocessen, jag tänker på frågorna om enhällighet versus majoritet. En av de aspekter som chockade delar av den allmänna opinionen mest, och även vissa politiker, var dröjsmålet i beslutsfattandet. Som man brukar säga i mitt land " Ah que d'El Rei, foram onze horas" ! Vilken tid det tog! Det hade kunnat ta längre tid! Och det hade kunnat gå snabbare. Det viktiga ur mitt perspektiv är att länderna har kommit överens och nått ett slutgiltigt beslut. Det finns områden, kära kolleger, där, enligt min mening, dessa regler om beslutsfattande bör bevaras.
Beträffande den demokratiska medverkan från gemenskapsinstitutionerna, applåderar jag betänkandet av vår kollega Herman och betraktar det som ett viktigt steg för att höja medvetandenivån, inte bara hos Europaparlamentets ledamöter, utan också, jag skulle vilja framhålla det, hos de nationella parlamenten. Jag anser verkligen att de nationella parlamenten skall ha en viktig roll i kontrollen över besluten, i uppföljningen av dem, liksom i information som anses lämplig för ett korrekt deltagande i alla beslut som angår alla.
Jag är en av dem som tror att Europa kommer att bli så mycket rikare, så mycket bättre, så mycket mer passande för alla medborgare, om alla de, utan undantag, som har politiskt ansvar och som blivit valda av sina respektive medborgare, skulle ha möjlighet att medverka och få information om beslut som, jag upprepar det, angår alla.
Jag anser således, avslutningsvis, att betänkandet är ett bra steg, ett bra sätt, en bra mekanism för att inleda denna väg mot en demokratisering av gemenskapsinstitutionerna.

Spaak
Herr ordförande! Herman, som jag för övrigt vill gratulera, ägnar en del av sin text åt Ekonomiska och monetära unionen och detta avsnitt får en ny dimension efter att de elva länder som skall ingå i Ekonomiska och monetära unionen utsetts, och efter Europaparlamentets positiva yttrande om sammansättningen av Europeiska centralbankens direktion. Jag skulle vilja säga till kammaren att jag personligen beklagar att så stor betydelse givits åt den dramatik som kännetecknat valet av ordförande Duisenberg. Media och vissa parlamentariker gjorde en dålig avvägning mellan vad som var grundläggande, dvs. ett avgörande steg i den europeiska integrationen, och rekvisitan i form av rådets otillräckliga förberedelser när det gällde att lösa ett problem som har varit på tapeten under mer än ett år.
Låt oss emellertid återgå till det viktigaste. För första gången i historien blir Europaparlamentet exklusiv samarbetspartner till en så mäktig institution som Europeiska centralbanken, och det är en stor framgång för parlamentets berättigande. Exklusiv i förhållandet till rådet, kommissionen och de nationella parlamenten. Det återstår för parlamentet, och det blir innehållet i Hermans kommande betänkande, att bevisa sin förmåga inför detta nya ansvar, att t.ex. genom kontakterna med Europeiska centralbanken bli en länk till medborgarna och de tendenser som har uttrycks.
Det var Schioppa själv som under sin utmärkta presentation sade att Europeiska centralbanken behöver förklara sina åtgärder, inte bara för marknadens aktörer, utan också för gemenskapens institutioner, den allmänna opinionen och informationsorganen. Det är Europaparlamentet som via berörda utskott måste organisera dessa förbindelser. Hur kan man undgå att glädjas åt den övertygelse som ett flertal direktörer visat prov på när de bestämt säger att Ekonomiska och monetära unionens nödvändighet beror på institutionella framsteg inom Europeiska unionen, mot starkare och mer integrerade institutioner, vilket borde få oss att klargöra unionens målsättningar.

Herzog
Herr ordförande! Jag skulle också vilja instämma i gratulationerna till Herman. Förslagen är mycket användbara. Han pekar på nödvändigheten av att stärka Europaparlamentets kontrollerande roll på grundläggande områden, såsom Ekonomiska och monetära unionen, och framför allt samordningen av den ekonomiska politiken, men också konkurrenspolitiken, utrikeshandelspolitiken och t.o.m. en viss återupprättelse av frågan om socialpolitik. Det är alltså ett mycket användbart betänkande och det stämmer väl in på den verklighet vi lever i.
Jag måste för övrigt säga att betydelsen av frågan om samordning av den ekonomiska politiken har dolts av alla problem med stricto sensu-kontrollen av Europeiska centralbanken, och det är förvånande att vi ger en spektakulär glans åt ett yttrande om utnämningen av direktionen, som inte gäller sakfrågan, samtidigt som vi för närvarande inte uttalar oss om innehållet i de val vi måste göra när det gäller samordning. Den gynnsamma ekonomiska konjunkturen kanske döljer ämnets betydelse för oss.
Europeiska centralbanken kan bara kontrolleras demokratiskt om det samtidigt, i en anda av balans mellan institutioner och deras funktion, finns en möjlighet till samarbete mellan nationerna i fråga om ekonomiska politik. Det kräver förmåga att föra en dialog med Europeiska centralbanken. Ur den synvinkeln uppskattar jag betänkandets begäran till Europeiska centralbanken att tydligt ange sina målsättningar, inbegripet de målsättningar som inte strikt faller under dess ansvar, t.ex. tillväxt, och jag skulle vilja lägga till sysselsättning, så att dialogen mellan Europaparlamentet och denna institution blir fruktbar, och man kan bedöma den med full sakkännedom.
Tillåt mig betona två begränsningar i betänkandet. För det första förutsätter det att Europaparlamentet kan spela en politisk roll på grundval av politiska och ekonomiska val. För det andra behandlar ni inte dess förhållanden till samhället och arbetsmarknadens parter, utan begränsar er till ett internt förfarande inom institutionerna.
Jag beklagar att det förslag vi röstade för efter mitt betänkande 1996 inte tillämpas här. Vi röstade också för det med stor majoritet, dvs. Europaparlamentet skall besluta om val inom den ekonomiska politiken, före rekommendationen från kommissionen och beslutet i rådet. Jag föreslog också en årlig konferens i parlamentet, tillsammans med representanter för det civila samhället.
Er text föreslår en intern resolution och först efter rekommendation från kommissionen. Varför vill inte Europaparlamentet spela en mer grundläggande politisk roll? Det är en fråga. Jag skulle vilja säga, och jag skall sluta här, att för att kunna fundera över samstämmigheten mellan unionens sociala målsättningar och valen inom valuta- och finanspolitiken behöver vi absolut diskutera mycket mer med arbetsmarknadens parter och med samhällets representanter. Det är en begränsning i ert annars utmärkta betänkande.

Voggenhuber
Herr ordförande! Föredraganden vet, i egenskap av kollega till mig i utskottet för institutionella frågor, att jag inte hör till dem som följer parlamentets gamla ritual och tackar varje föredragande och framför komplimanger. Därför gör jag det inte till Herman av tradition, utan på grund av min personliga respekt för hans betydelsefulla röst i uppgörelsen om demokratiseringen av EU. Jag anser att det här betänkandet är mycket viktigt.
Betänkandets styrka består dels i en mycket ärlig och sällan förekommande analys av det demokratiska underskottet inom EU, dels i en tydligt uttalad strategi med en mängd förslag som jag stöder. Jag vill ändå ägna några ord åt den strategi som föredraganden har tillämpat. En uppenbar brist i analysen är att den inte omfattar den andra delen av rapporten. Det motiverades från början med att den måste vara färdig den 2 maj. Det har gått lång tid sedan dess, kanske var beslutet inte helt korrekt, men som sagt, vi kommer att få behandla betänkandets andra del längre fram.
Det väsentliga i analysen, enligt min åsikt, är att föredraganden tydligt påvisar att de nationella parlamenten förlorar den parlamentariska kontrollen på alltfler politiska områden, utan att denna för den skull överförs till Europaparlamentet. Jag anser att det är ett konstaterande av avgörande betydelse, eftersom allmänheten inte är tillräckligt medveten om detta ännu. Det innebär nämligen att EU: s legitimitetskedja har brustit för länge sedan. Det innebär att allmänheten inte längre har någon insyn i den institutionella ordningen, det innebär att medborgarnas krav på parlamentarisk och därmed offentlig kontroll av den verkställande makten har ogiltigförklarats. Därför måste jag även rikta kritik mot det förfarande, den pragmatiska strategi, som föredraganden föreslår för att utvidga de parlamentariska rättigheterna och minska det demokratiska underskottet.
Den strategi som hittills använts med banbrytande idéer, ständiga förhandlingar, nytolkningar och tänjningar har säkert varit framgångsrik i EU: s historia, men föredragande glömmer enligt mig att man med den strategin inte har lyckats förhindra att klyftan mellan Europas centralisering och EU: s demokratisering fortsätter att växa, att legitimitetskedjan allt oftare brister, att allvarliga brister har uppkommit i rättssäkerheten inom EU: s institutioner, att den institutionella ordningen ofta undgår offentlighetens ljus, att inga förutsättningar för republiker har skapats med hjälp av denna strategi och att inga ...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Dell'Alba
Herr ordförande! Föredragande Herman, som jag vill gratulera, har för utskottet för institutionella frågor belyst ett antal punkter, säkerligen bland de viktigaste, som gör att Europaparlamentet fortfarande är missnöjt, efter Amsterdamfördraget, och han föreslår, framför allt, en väg för att åtgärda denna brist.
Även om jag inte vägrar att stödja detta, långt därifrån, är den fråga jag ställer mig: Vad kan man göra? Vi begärde mycket av Amsterdam, vi hoppades att från Amsterdam få mer adekvata svar för Europa. Det fick vi inte ... Jag anser att dessa svar måste komma, annars kommer inte ett Europa med tjugo eller tjugofem medlemmar att bli verklighet.
De frågor jag vill ställa här under debatten, och jag ställer dem till Herman som känner till min ståndpunkt väl, är följande. För det första: Kan man oavbrutet, och i efterskott, räkna upp alla områden där vi är missnöjda, som skulle ha givit upphov till större reaktion från vår sida är fördraget antogs, när vi gav vårt politiska medgivande till Amsterdam? För det andra: Är de interinstitutionella avtalen en lämplig form, när det inte föreligger något svar från andra sidan? Vi såg hur det var med centralbanken ... Hade vi inte förbundit oss för ett interinstitutionellt avtal? Förvisso, men vi fick faktiskt aldrig några svar! Är detta då den rätta formen, när den andra sidan inte vill komma överens med oss?
Det är de två frågor jag vill ställa till föredraganden, samtidigt som jag gratulerar honom till hans arbete.

Berthu
Herr ordförande! Hermans beklagar i sitt betänkande att det fortfarande finns områden inom EU: s politik där de nationella parlamenten har fråntagits sina befogenheter att utöva demokratisk kontroll, samt att en dylik kontroll då heller inte utövas av Europaparlamentet, och man föreslår att vi för att lösa problemet och utan att fördragen ändras, skall sluta avtal mellan de europeiska institutionerna på olika områden, så att Europaparlamentets befogenheter kan utökas.
Detta kräver från vår sida flera kommentarer. För det första är situationen med avsaknaden av demokratisk kontroll naturligtvis förkastlig, men om man klagar på det, med rätta, får man inte samtidigt applådera att kontrollen utvidgas. Det är emellertid just vad som kommer att ske med förslaget till Amsterdamfördraget, som flertalet i kammaren godkänner och som ändå kommer att få demokratin att gå bakåt i Europa, genom att tömma de nationella parlamenten på deras befogenheter, utan att erbjuda någon motsvarande demokratisk kontroll.
Tillåt mig t.ex. att erinra om att den nya avdelning IV i Amsterdamfördraget, kommer att beröva de nationella parlamenten all beslutande makt när det gäller immigration, utan någon ersättande kontroll under minst fem år, och därefter bara Europaparlamentets otillräckliga kontroll.
Man kan inte reparera sådana brister genom enkla interinstitutionella avtal som just kännetecknas av att de förberetts i dunkel, genom att åsidosätta de nationella parlamenten och inte låta folken ratificera avtalen. Vi måste byta metod och målsättningar. Gruppen De oberoende för nationernas Europa anser att om vi avskaffar det demokratiska underskottet i Europa måste ett nytt kommande fördrag - och jag säger ett nytt fördrag och inte interinstitutionella avtal - på nytt ge plats åt de nationella parlamenten inom den europeiska beslutsprocessen. Jag beklagar i det hänseendet, ännu en gång, att Europaparlamentarikerna har visat prov på uteslutning för några dagar sedan, genom att principiellt utesluta de nationella parlamenten från kontrollen av euron.

Schäfer
Herr ordförande, kolleger! Amsterdamfördraget innebär ett avsevärt framsteg på vägen mot en demokratisering av Europeiska unionen, en väg som vi måste fortsätta att följa. På regeringskonferensen var man överens om att gemenskapens institutioner måste utnyttja alla möjligheter för att förbättra sina arbetsmetoder utan några ändringar i fördragen. Nu finns det spelrum och i Hermans betänkande ges exempel på områden som vi anser bör prioriteras.
För det första: Ekonomiska och monetära unionen. Den blivande ordföranden i ECB har försäkrat oss om att han är beredd att delta i regelbundna samtal varje kvartal. Vi välkomnar särskilt denna beredvillighet till en dialog, som dock inte får vara helt beroende av den aktuella bankchefens goda vilja. Därför är vi för ett interinstitutionellt avtal. Ett sådant måste också omfatta parlamentets medverkan i förfarandet för samordningen av den ekonomiska politiken.
För det andra: Parlamentet har fortfarande en obetydlig roll inom såväl den externa ekonomiska politiken som inom konkurrenspolitiken. De aktuella informationsmetoderna behöver förbättras. Likaså bör detaljerna fastställas genom interinstitutionella avtal.
För det tredje: sysselsättning och socialpolitik. Bekämpandet av arbetslösheten och vidareutvecklingen av Europas välfärdsmodell får högsta prioritet. Detta bekräftas även i Amsterdamfördraget. Av det framgår att parlamentet skall dela den lagstiftande makten med likvärdiga förutsättningar inom stora delar av socialpolitiken. Ändå uppstår en demokratisk lucka beträffande de avtal mellan arbetsmarknadens partner på europeisk nivå som måste förverkligas genom rådsbeslut. Att Europaparlamentet nu så oväntat inlåter sig på området strider i allra högsta grad mot principen om att alla rättsakter kräver parlamentarisk legitimitet. En sådan måste nu införas, åtminstone på informell nivå, något som förutsätter ett interinstitutionellt avtal. I övrigt vet vi vad som gäller: En fortsatt demokratisering av Europa innebär ständigt nya reformer.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Med anledning av beslutsprocessen kring euron har det än en gång tydligt visat sig att Europeiska unionens demokratiska struktur fortfarande är i akut behov av förbättring. Genom Amsterdamfördraget har vi säkerligen tagit viktiga steg framåt. Jag tror att Europaparlamentet snart kontrollerar ungefär 80 procent av lagstiftning och beskattning, men faktum kvarstår, och detta har även kollega Herman beskrivit i sitt betänkande, att många viktiga områden fortfarande inte är underkastade denna kontroll. Jordbrukspolitik, fiskeripolitik, gemensam handelspolitik, konkurrenspolitik, utvecklingspolitik, alla sådana frågor faller fortfarande utanför den demokratiska kontrollen. Inte förrän det är dags för nästa fördragsändring kommer vi att kunna göra något åt detta. Kollega Herman har presenterat ett mycket bra förslag om att under tiden ändå förbättra kontrollen genom att sluta interinstitutionella avtal. Jag anser det vara ett mycket bra förslag, och jag tycker att vi borde göra detta inte bara på de områden som beskrivs i betänkandet, utan även på andra områden. Detta hindrar för övrigt inte att vi måste stödja en ändring i fördragen innan ytterligare ett antal medlemsstater ansluter sig.
Herr ordförande! Kanske borde vi också sätta kraft bakom orden, för jag anser personligen att vi inte längre borde medverka till beslut som inte är underkastade demokratisk kontroll, varken av de nationella parlamenten eller av vårt; vi skulle kunna göra detta i samband med medbelsutandeförfarandet.
Slutligen skulle jag också vilja understryka att samarbetet mellan de nationella parlamenten och Europaparlamentet behöver förbättras. Vid många parlament finns så kallade blandade utskott. Detta har vi ännu inte i Nederländerna, och jag hoppas faktiskt att även den nyvalda andra kammaren i Nederländerna snart skall välja att upprätta ett sådant blandat utskott så att både de nationella parlamenten och Europaparlamentet får bättre kontroll över det otydliga samarbetet mellan institutionerna. Jag stöder helhjärtat Hermans förslag, och hans betänkande förtjänar ett brett stöd i hela parlamentet här i dag.

Neyts-Uyttebroeck
Herr ordförande! Ni gör stora framsteg med nederländskan, gratulerar. Herr ordförande, kolleger! Detta parlament klagar gärna och ofta över trögheten hos den europeiska beslutsprocessen, och som plikten kräver beger vi oss ut på framåtblickande stigar. Vi placerar gärna ut riktmärken för framtiden. Trots detta händer det att den europeiska verkligheten utvecklas snabbare än väntat. Löftet om en kontinuerlig dialog mellan Europeiska centralbankens direktion och parlamentet synes mig vara ett utmärkt exempel på detta. Min grupp och jag själv kommer i framtiden absolut att fortsätta, som vi hittills har gjort, att bidra till en förbättring av öppenhet, insyn och ansvarsskyldighet inom EU: s alla institutioner. Vissa av institutionerna börjar förstå att det är en förutsättning för att medborgarna skall fortsätta stödja EU att ansvarsskyldigheten, som på engelska kallas accountability , är uppfylld i förväg. Kommissionen förstår det, och styrelsen för Europeiska centralbanken tycks också förstå det.
Kolleger! Jag skulle vilja avsluta med att delge er min övertygelse om att det är rådet, vilket innebär att det ytterst går tillbaka på delar av medlemsstaternas regeringar, som har svårast att exakt bedöma hur långt dess plikt sträcker sig vad gäller att garantera den demokratiska kvaliteten för hela EU. Tillsammans med föredraganden och med kollegerna skall vi se till att de bättrar sig i framtiden.

Miranda
Herr ordförande! Den påtagliga överföringen av befogenheter från det nationella planet till gemenskapsnivå och en nästan total frånvaro av kontrollmekanismer för besluten som tas där, skapade en outhärdlig situation som vi kan karaktärisera som ett trefaldigt demokratiskt underskott:
inom området för unionens institutioner, framför allt med koncentrationen av lagstiftningsinitiativet till den institution som har särskilda verkställighetsbefogenheter, och lagstiftningsmakt i de institutioner som på ett nationellt plan håller tillbaka den verkställande makten och, nu, med Europeiska centralbanken skapas ett organ utan minsta kontroll, -i ett nationellt sammanhang, där man speciellt tömmer de nationella parlamenten på de traditionella befogenheterna, -och, ovanpå allt detta, på en medborgarnivå, längre avstånd till besluten, särskilt de av större omfattning.Det kommer därför inte att förvåna att reservationerna och kritiken kommer att komma från alltfler människor i alla länder. Föredraganden hade framför sig ett arbete som på samma gång var lovvärt och, låt oss vara överens om det, med begränsad omfattning. Lovvärt, för att det erkänner den övergripande nivån av bristerna, men det försöker ändå minska sin omfattning på gemenskapsnivå. Begränsad omfattning, precis på grund av de djupa och allmänna bristerna och för dess strukturella karaktär.
Medveten om dessa begränsningar, fortsätter jag också, emellertid, med tre aspekter som jag anser är otillräckligt behandlade i betänkandet.
För det första: behovet av ett närmare samarbete med de nationella parlamenten, framför allt från Europaparlamentets sida. För det andra: det oumbärliga i att Europaparlamentet överger sitt något korporativistiska perspektiv i sitt förhållande till de övriga gemenskapsinstitutionerna. Slutligen, och i förening med de båda tidigare aspekterna, brådskan av en större och effektivare medverkan av medborgarna i beslutsprocesserna, särskilt för dem som normalt sett har mindre möjlighet att utöva inflytande på dem.

Schörling
Herr ordförande! Det är ett lovvärt betänkande från Herman som pekar på det demokratiska underskottet i unionen. Betänkandet visar med all tydlighet det som vi i och för sig redan visste, nämligen hur mycket det är som haltar när det gäller demokratisk kontroll, demokratisk legitimitet, öppenhet och insyn. Det är ett allvarligt demokratiskt problem, inte minst när det gäller EMU, euron och den ekonomiska politiken. Att i efterhand försöka rätta till eller kompensera de demokratiska misslyckandena med tillfälliga arrangemang är kanske som att " ropa i öknen" .
Det institutionella avtal som föreslås i betänkandet måste jag emellertid ändå stödja, eftersom det bidrar till att man i alla fall gör någonting åt det demokratiska underskottet. Jag kommer också att rösta för I-EDN-gruppens ändringsförslag som menar att ett sådant avtal kräver samråd med medlemsländerna samt också ett ökat inflytande från och samråd med de nationella parlamenten. Men det verkliga underskottet är ju avsaknaden av medborgarnas stöd för exempelvis EMU samt avsaknaden av en dialog.

Corbett
Herr ordförande! Jag vill ge en eloge till föredraganden, som driver den linje som parlamentet alltid har drivit, nämligen att ta fördragen sådana de är, att inse deras begränsningar, men att tolka dem på ett så kreativt sätt som möjligt, att ta fördragen och, så att säga, tänja dem som ett gummiband och försöka få ut det mesta möjliga av dem. Herman är en veteran i utskottet för institutionella frågor. Han vet mycket väl vad som är möjligt respektive omöjligt i detta avseende. Han har i dag uppvisat ännu en beundransvärd prestation.
Vår kollega från Gruppen De oberoende för nationernas Europa hävdar emellertid att detta är odemokratiskt, att det förändrar konstitutionen genom kohandel mellan institutionerna, bakom stängda dörrar. Jag delar inte det synsättet. Det som åstadkoms kan trots allt endast åstadkommas inom ramarna för fördragen. Det kan inte förändra fördragen. Alltså kan inte de fördrag som ratifierats av våra respektive nationella parlament förändras genom dold kohandel.
Men det finns alltid utrymme för tolkningar av fördrag, och för att välja en tolkning framför en annan. Och det är fullt legitimt för oss att göra detta. Det är någonting som parlamentet har gjort tidigare med stor framgång och som vi kommer att göra igen. Detta är långt ifrån odemokratiskt. Varje interinstitutionell överenskommelse sluts mellan å ena sidan de valda regeringar som möts i rådet, och å andra sidan det direktvalda parlamentet. Det är en överenskommelse som sluts öppet, och vars innehåll röstas igenom i en allmän omröstning i det valda parlamentet. Det är inte odemokratiskt.
Jag beklagar djupt att I-EDN-gruppen - som enligt vad jag förstår, officiellt står för Gruppen De oberoende för nationernas Europa, men som egentligen borde stå för Gruppen Euroskeptiska Knäppskallar - intar denna ståndpunkt. Jag är övertygad om att en överväldigande majoritet av Europaparlamentet kommer att stödja det resolutionsförslag som har lagts fram för oss.

Lucas Pires
Herr ordförande! Hermans betänkande kommer så lämpligt som vi är vana vid hos denne intelligente och outtröttlige kollega. Först, därför att när vi nu har gått över till den tredje etappen av valutaunionen är demokratiseringen av den europeiska ekonomiska politiken ännu viktigare. Därefter, eftersom Amsterdam löste inte detta problem bara därför att det ekonomiska och monetär området låg utanför förhandlingarna.
Vi vet dock att det hela tiden är svårare att få fram någon saft ur regeringskonferenserna, även om man kramar ur dem maximalt. Ett interinstitutionellt avtal, för att få Europaparlamentet att ingripa i kedjan av legitimerandet av besluten, växer fram, jämsides med att det följer en ekonomisk politik, i spåret på den gemensamma valutan, som tvunget kommer att bli alltmer gemensam.
En gemensam och oberoende valuta är själva tecknet för frigörelsen av ett europeiskt civilt samhälle, så att en sådan valuta uttrycker mer än vilken politiker som helst. Ännu ett skäl föra att den enda representanten för detta civila samhälle - Europaparlamentet - skall kallas till frontlinjen i den politiska medverkan. På så sätt kan ett interinstitutionellt avtal bli det lämpliga medlet för att täcka över hålen i fördraget.
För övrigt har Europaparlamentet redan, i vissa av de beskrivna fallen, haft en informell medverkan. Institutionaliseringen av Europaparlamentets medverkan godkändes också i förra veckan av rådet, framför allt vad gäller Agenda 2000. Alla är alltså medvetna om behovet av att den viktigaste uppgiften i framtiden, i första hand, är demokratiseringen. Ett tack till Herman för hans arbete.

Brinkhorst
Herr ordförande! Jag skulle vilja ägna några ord åt bristen på demokratisk kontroll inom Euratomfördraget.
Detta är ingen abstrakt fråga utan en i högsta grad reell. Frågor gällande radioaktiva ämnen är en viktig del av det europeiska arbetet, och kommissionens makt är, tack vare fördraget, och i synnerhet vad gäller internationella överenskommelser, mycket långtgående.
Den aktuella frågan om icke-spridning i Indien är ett typexempel. Paradoxalt nog är Europaparlamentets roll inom detta område minimal, för att inte säga obefintlig. Detta är inte längre acceptabelt 1998-40 år efter undertecknandet av Euratomfördraget. Jag är därför mycket nöjd med att Herman har tagit upp denna fråga i punkterna 15 och 16.
Vi står nu inför den specifika frågan om KEDO (Koreanska energiutvecklingorganet), som väcker geopolitiska frågor och frågor om nukleär icke-spridning, säkerhet och energi, men där Europaparlamentet spelar en mycket marginell roll.
Jag är mycket nöjd med att höra kommissionär Oreja här och jag vill be honom att ta initiativet till införandet ett formellt samrådsförfarande i den viktiga frågan om KEDO.
Jag hoppas också på stöd från denna församling för ändringsförslag nr 3, vilken begär kommissionen på information om de finansiella konsekvenserna av denna viktiga fråga innan undertecknandet av en överenskommelse.
Jag tror mig ha täckt upp detta på strax under en och en halv minut.

Svensson
Herr ordförande! Förfarandet med interinstitutionella avtal är enligt min mening demokratiskt mycket tvivelaktigt. För det första kan man inte i något demokratiskt land ändra landets grundlagar på det sättet. Sådana ändringar måste ske öppet och kontrollerbart för medborgarna.
För det andra kan Europaparlamentet inte ersätta de nationella parlamentens inflytande. De nationella parlamenten bygger ju på det som vi kallar folksuveränitetens princip, dvs. de är den ledande institutionen i lagstiftningen inom statslivet. Europaparlamentet däremot är ju bundet och fångat i en komplicerad struktur där medborgarna saknar verkligt inflytande, och där den öppenhet som råder i nationella system inte råder. Dessutom har ju de nationella parlamenten historiskt burits fram av partier och rörelser i kamp för demokratiska och civila medborgerliga rättigheter. Europaparlamentet däremot är ju tillskapat uppifrån, och dess tragedi är att det egentligen saknar en medborgerlig bas.
För det tredje kräver en verklig demokratisering av unionen egentligen en radikal reform av unionens hela struktur. Kommissionens makt borde minska, eftersom ämbetsmän inte skall ha politisk makt, inte vara likvärdiga med de politiskt valda. De nationella parlamentens makt borde öka. Också rådets makt bord öka, rådet som ju består av regeringsrepresentanter som är parlamentariskt ansvariga i sina hemländer.
Slutligen borde hela unionens organisation kraftigt minskas i storlek. Det är felaktigt och improduktivt att vi sitter här i EU: s institutioner, inklusive parlamentet, och beslutar om enorma mängder detaljer och regleringar. I stället borde vi koncentrera all kraft på de stora alleuropeiska problemen och frågorna.

Spiers
Herr ordförande! Även jag välkomnar Hermans betänkande, i synnerhet vissa delar av det som knappt berörts av tidigare talare: behovet av att ta kontroll över makten på europeisk nivå där den gått förlorad i de nationella parlamenten, behovet av större parlamentarisk kontroll över jordbruks- och handelspolitiken och, i synnerhet, dess erkännande av att Europaparlamentet självt måste göras öppnare och effektivare.
Vi kritiserar ofta det demokratiska underskottet och tillkortakommanden hos andra institutioner, men är mindre kritiska mot våra egna. Våra tankar går emellertid oundvikligen till Ekonomiska och monetära unionen, och jag t.o.m. välkomnar Hermans kommentarer om centralbankens demokratiska ansvarsskyldighet. Jag skulle föredra att banken var underställd vederbörlig politisk kontroll, men det tycks som om vi nu alla, eller de flesta av oss, är trälar under den nya religionen " centralbankismen" , och det bästa vi kan hoppas på är att när banken lurar skjortan av Europas folk är den skyldig att redovisa detta för Europaparlamentet.
Det finns emellertid ett stort hinder för detta parlaments möjligheter att kontrollera centralbanken, och i bankens ansvarighet inför parlamentet, och det är Duisenbergs uttalande i utfrågningen, om att dess protokoll inte bör publiceras förrän efter 16 år. Jag anser att detta är fullständigt oacceptabelt. Centralbankens ordförande utnämns för en bestämd tidsperiod och man kan inte göra sig av med dem, oavsett hur bottenlöst olämpliga de visar sig vara. De har åtminstone en sak gemensamt med ledamöterna av Europaparlamentet. De går inte att komma åt och därför är det helt oacceptabelt att låta dem fortsätta bete sig som om de vore medlemmar i någon religiös sekt, ansvariga inför Marknadsguden allena.
Jag anser att centralbankens protokoll bör finnas detta parlament till handa inom några veckor - inte efter 16 år, och om vi inte kan finna ett sätt att få ned tidsåtgången anser jag att begreppet ansvarsskyldighet är en illusion i sammanhanget.

Rack
Herr ordförande! Europaparlamentet måste kämpa för sina demokratiska rättigheter. Så var det förr och det lär inte bli annorlunda i framtiden. Interinstitutionella avtal är ett utmärkt sätt för Europaparlamentet att på viktiga områden uppnå de rättigheter som är rimliga i en demokratisk Europeisk union. Fernand Herman har i sitt föredömliga betänkande visat vilka möjligheter det finns på några viktiga områden, närmare bestämt vad vi bör sträva efter den närmaste tiden. Jag vill rikta uppmärksamheten mot några av de kommande månaderna och årens stora frågor som Europaparlamentet både skall och måste vara mer involverat i än vad som föreskrivs i den nu gällande fördragsrätten.
Vi står inför mycket omfattande reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturpolitiken. Vi har fått förhandla fram nya budgetplaner för de kommande åren och det tycks på alla dessa områden vara angeläget att Europaparlamentet blir mer involverat i beslutsprocessen på ett sätt som är lämpligt i en demokratisk union. Vi kommer att få kämpa för dessa rättigheter.
På ett mycket viktigt område, nämligen föranslutningsstrategin och avvikelser under en övergångsperiod, har det brittiska ordförandeskapet på ett förtjänstfullt sätt förklarat sig villigt att i stor utsträckning bevilja parlamentet de rättigheter och möjligheter som vi egentligen inte har än enligt den nu gällande fördragsrätten. Jag förväntar mig att det österrikiska ordförandeskapet på samma sätt ger parlamentet möjlighet att delta i beslutsprocessen för de stora framtidsfrågorna.

Blak
Herr ordförande, det är bara två veckor kvar innan vi i Danmark skall rösta om Amsterdamfördraget. En av anledningarna till att många danskar i dessa dagar går runt och överväger att rösta nej är att de känner att systemet är låst, byråkratiskt och odemokratiskt. På många sätt anser jag att EU-systemet är långt bättre än sitt rykte. Parlamentet är långt mer öppet än de flesta nationella parlament. Kommissionen är knappast mer byråkratisk än andra länders byråkratier. Det betyder naturligtvis inte att vi inte skall göra det långt bättre än vi gör för närvarande. Det finns många problem att ta itu med, och vi bör alltid överväga om vi inte kan göra det bättre och på ett mer öppet och demokratiskt sätt.
När vi vill skapa mer öppenhet och demokrati i EU är det ofta en god idé att upprätta interinstitutionella avtal. Det finns emellertid minst ett område som nämns i föredragandens utmärkta betänkande, där jag inte vill ha interinstitutionella avtal som kan öka Europaparlamentets inflytande. Det handlar om den sociala dialogen. Den sociala dialogen är ännu i sin späda begynnelse, och det är viktigt att vi överlåter åt arbetsmarknadens parter att uppnå enighet med varandra och få etablerat ett samarbete. Det skall vi helst inte blanda oss i. Nu, när också Storbritannien omfattas av det sociala protokollet, finns det ännu större anledning att förhålla sig avvaktande. Nu finns det nämligen hopp om att förhandlingarna tar fart på allvar. Det finns nämligen inte längre någon som skaffar sig konkurrensfördelar genom att hålla sig utanför. Kort sagt, jag röstar för föredragandens goda betänkande, därför att det innehåller så många goda element, och för att vi aldrig får sluta upp med att undersöka hur EU kan göras med öppet och demokratiskt. Jag bryr mig dock inte om att lägga mig i den sociala dialogen, så låt oss hålla fingrarna borta från kakburken!

Piha
Herr ordförande! Även jag vill tacka Herman för ett utmärkt betänkande. Den europeiska integrationsprocessens nya väldiga utmaningar, såsom unionens östutvidgning och gemensamma valuta, kräver en långvarig politisk indoktrinering, där informationen till medborgarna har den absolut högsta prioriteten. Det är nödvändigt att se institutionerna ur den här synvinkeln.
Öppenhet och demokrati är svårdefinierade termer när man talar om ett medborgarnas Europa. Det är människorna som gör Europa, inte EU: s institutioner och inte heller medlemsstaterna. Trots det är medborgarnas roll i EU: s så kallade stora processer som deras legitimerare fortfarande synnerligen oklar.
När det gäller Ekonomiska och monetära unionen har en del av den nationella beslutandemakten överförts till centralbankens aktörer som inte kontrolleras av någon demokratisk institution. Ett litet tragikomiskt exempel var att EMU-frågan behandlades i unionens institutioner bakom taggtrådshinder och stängda dörrar, i hemlighet för människorna. Medierna hade under EMU-veckoslutet en sällsynt noggrann bevakning av frågans behandling i Europaparlamentet, eftersom parlamentet var den enda institution som behandlade ämnet med öppna dörrar.
För att avhjälpa det demokratiska underskottet vore det viktigt att effektivisera samarbetet mellan EU-parlamentet och de nationella parlamenten för att trygga de gemensamma, så kallade folkrepresentationsintressena.
Inte heller en ökad öppenhet kan skapa ett trovärdigt fundament för ett medborgarnas Europa om inte institutionerna reformeras inför stora utmaningar. Amsterdamtoppmötets ödesdigra avslag på en allmän demokratisk kontroll och institutionell reform påverkar oundvikligen tidtabellen för unionens utvidgning. Hur skulle medborgarna kunna stödja unionens utvidgning om alla, trots de flerfärgsbroschyrer som kommissionen delat ut, kan se att unionens institutioner och nationella regeringar saknar en politisk vilja till en verklig förändring och att även öppenheten tycks enbart vara löst prat?

Oreja Aguirre
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Jag vill gratulera Herman till hans utmärkta betänkande, som är i linje med parlamentets initiativ för att det europeiska systemet skall bli mer och mer demokratiskt och ansvarsfullt, framför allt när fördraget lämnar utrymme för osäkerhet avseende mängden eller kvaliteten av den demokratiska kontrollen.
Amsterdamfördraget har inneburit viktiga framsteg vad gäller medbestämmande - något som föredraganden påpekade i förmiddags -, både vad gäller dess tillämpningsområde som dess procedurer, utnämningen av kommissionen, den parlamentariska kontrollen av budgetförfarandet och lednings-aktiviteter i allmänhet. Vad gäller detta påminner jag om att kommissionen förbereder översynen av beslutet om kommittologi från den 13 juli 1987.
Jag skulle också vilja nämna den ökande betydelsen av de nationella parlamenten och av konferensen för parlamentens specialiserade organ, COSAC. Utvecklingen av denna process av deltagande vad gäller de nationella parlamenten och ett nära samarbete mellan demokratiskt valda representanter på europeisk och nationell nivå har, tveklöst, främjats av ett mycket positivt samarbetsklimat som har etablerats mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten. I detta avseende tycker jag också att det Herzog nämnde om den roll som det civila samhället bör spela och förslaget om att hålla regelbundna möten är mycket lämpligt.
Det som föredraganden föreslår är att man skall stärka parlamentets befogenheter eller, som man uttrycker det i den föreslagna texten, dess större medverkan i avgörande sektorer av unionens politik, genom åtgärder som inte ändrar de gällande fördragen men som garanterar, åtminstone fram till nästa regeringskonferens, den demokratiska kontrollen.
Enligt min mening är de flesta av de föreslagna åtgärderna mycket användbara och öppnar perspektiv för avtal som bör förhandlas fram på institutionell nivå. I detta avseende väntar vi med stort intresse på den andra delen i betänkandet som Herman redan har flaggat för. Jag tycker, till exempel, att vad gäller monetära- eller utrikespolitiska frågor skall Europaparlamentet kunna utöva rätten till kontroll fullt ut, utan att jag för den skull ifrågasätter fördragens bestämmelser fram till nästa regeringskonferens.
Det handlar om sektorer som är alltför viktiga för unionens framtid för att kunna vara utan en effektiv demokratisk kontroll. Självfallet handlar det varken om att tänja på fördragets bestämmelser eller om att skapa hinder som försenar besluten, då dessa måste fattas snabbt. Men det skulle vara avgörande att undanröja de hinder som, i praktiken, försvårar för Europaparlamentet att fullt ut uttrycka sin ståndpunkt, som självfallet måste beaktas av de andra institutionerna. Följaktligen är det nödvändigt att hitta och skapa ett tolkningsutrymme, som Corbett sagt, och vad jag förstår är detta också föredragandens föresats.
Å andra sidan tror jag att man bör undvika en överdriven fragmentering av de interinstitutionella avtalen. Betänkandet föreslår en rad sektorer inom vilka avtalen bör - så att säga - komplettera fördragen. Och dessa sektorer har valts ut väl av föredraganden, men jag frågar mig om det är nödvändigt att göra ett specifikt avtal för var och en av dem eller om det inte vore bättre att, tillsammans, definiera en princip som kan ha en generell tillämpning i stället för att förhandla om konkreta normer i varje sektor för sig. Jag begränsar mig dock till att formulera en fråga, jag har inte svaret. Jag tycker att det är något som vi kan ta i beaktande.
Jag tycker också att de interinstitutionella avtalen inte borde förvränga vissa bestämmelser i fördraget. Jag tänker, till exempel, på problemet med arbetsmarknadens partners godkännande av avtalen. Jag tycker inte att man bör komplicera förfarandet för godkännande då detta, som alla vet, har en rent formell karaktär. Institutionerna kan besluta om att godkänna den här typen av avtal eller inte, men vad de absolut inte kan är besluta om dess ändring. Jag frågar mig om inte Europaparlamentet - som har att ta ställning till om man vill ha dessa avtal eller inte - redan har tillräckligt många befogenheter att uttrycka sig politiskt, såväl under förhandlingen som efter densamma. Dessutom måste vi komma ihåg att den sociala politiken, i allt väsentligt, inte genomförs genom den här typen av avtal, utan genom de andra procedurerna i fördraget. Jag påminner er om att ordförande Santer såg sig tvungen att kalla till ett toppmöte med arbetsmarknadens parter för att förvissa sig om deras vilja att, i specifika fall, använda de sociala avtalen.
Jag skall inte fördjupa mig i detaljer i detta utmärkta betänkande. Jag vill, genom dessa iakttagelser, visa er att jag har studerat Hermans betänkande noga, eftersom det förtjänar att analyseras uppmärksamt. Dessutom vill jag också säga er att det är i linje med initiativen från utskottet för institutionella frågor, med syfte att Amsterdamfördraget tillämpas på lämpligast möjliga sätt och, framför allt, med syfte att garantera demokratiaspekten i unionens beslut, vilket är det som bekymrar Herman, inte bara i detta betänkande utan sedan många år tillbaka, och han ger alltid viktiga tips för att vi skall kunna fortsätta i rätt riktning.
Europeiska kommissionen följer denna process, som fortsätter på de riktlinjer som uttrycktes i detta parlament i januari 1986, med största uppmärksamhet och disponibilitet. I resolutionen som godkände den Europeiska enhetsakten - Herman kommer säkert ihåg det - gick Europaparlamentet med på en kompromiss, full av realism, då det godkände de nya fördragen och bidrog till att förbättra det europeiska bygget, såväl genom reformer som genom en intelligent och framsynt tillämpning av de existerande normerna.
Herr ordförande! Jag konstaterar att parlamentet i dag fortsätter enligt denna linje. Vi har sett hur inläggen har visat på en bred majoritet för dessa teser och följaktligen vill jag åter uttrycka mina gratulationer till föredraganden. Jag vill dock inte sluta utan att nämna - det har talats mycket om den 2 maj - dagarna 8 och 9 maj: den Europarörelsens nyss hållna kongress 50 år efter den Europeiska kongressen i Haag 1948. Jag vill också uttrycka nödvändigheten som har lyfts fram där i många av inläggen - särskilt i det av detta parlaments ordförande - som har hävdat att detta sekel inte får ta slut utan att man lanserar ett stort initiativ som möjliggör skapandet av en institutionell ram som överensstämmer med de stora framsteg som har gjorts i Europa de senaste åren.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Informations- och kommunikationspolitik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande A4-115/98 av Pex för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om informations- och kommunikationspolitiken inom Europeiska unionen.
Mina kära kolleger! Debatten är lite försenad. Jag vill påpeka det. Vi vill dock gärna kunna rösta om Pex betänkande kl. 12.00 och jag uppmanar därför samtliga kolleger att strikt respektera sin talartid. Jag kommer att påminna om det vid behov.
Herr Pex, ni har ordet i sex minuter och ni får föregå med gott exempel.

Pex
Herr ordförande! Europeiska unionen har avsatt 27 eurocent per europeisk medborgare för att informera denne medborgare om allt det som tilldrar sig i Bryssel och Strasbourg. Det är inte särskilt mycket. Det innebär således att man måste hantera den lilla budgeten omsorgsfullt och att man måste göra allt för att se till att man uppnår en så stor effekt som möjligt i samband med kommunikations- och informationsaktiviteter.
Parlamentets budgetutskott och senare även kulturutskottet har under de gångna åren bemödat sig om att förbättra informationspolitiken. Det har lett till det initiativbetänkande som jag i dag kan presentera för er. Betänkandet bär mitt namn, men texten är resultatet av det goda samarbetet mellan alla ledamöter av kulturutskottet, budgetutskottet, utskottet för institutionella frågor och utskottet för rättsliga frågor. Jag tackar alla kolleger för det goda samarbetet och framför allt för deras insats.
Kort sammanfattat handlar det om följande i mitt betänkande. För det första, att verkligen förbättra samordningen av aktiviteterna på informationsområdet.
För det andra, att verkligen förbättra samordningen av aktiviteterna mellan Europeiska unionens olika institutioner, i synnerhet Europeiska kommissionen och Europaparlamentet. I det sammanhanget kan de andra institutionerna komma att bli berörda. Det är framför allt den punkten som tidigare har förorsakat svårigheter. Enligt min åsikt var politiken - och är så fortfarande ibland - för mycket inriktad mot att visa upp hur förträfflig den egna institutionen är och för lite inriktad mot behovet av information till medborgaren.
För det tredje, decentraliseringen av aktiviteter på medlemsstatsnivå och på regional nivå inom medlemsstaterna. Budskapet från Bryssel når inte fram överallt. Översättning av budskapet till den lokala kulturen och till de lokala uppfattningarna är nödvändigt om budskapet skall kunna fångas upp. Detta innebär att mer måste göras av såväl kommissionens som parlamentets nationella kontor, och på grund av detta är det därför viktigt att dessa kontor omorganiseras.
För det fjärde, organiserandet av så kallade EU-hus, vilket är en sammanslagning av parlamentets och kommissionens nationella kontor i syfte att ge medborgaren möjlighet att få information på ett och samma ställe. Det är av största vikt att EU-husen väljer att etablera sig på en plats som är lätt att känna igen och som är tillgänglig för medborgaren. Precis som i affären måste medborgaren enkelt kunna slinka in. Om han har behov av det skall han kunna hitta parlamentet och kommissionen vid separata receptioner. Som alltid vid all samverkan kvarstår att varje europeisk institution måste kunna behålla och ta sitt eget ansvar.
För det femte, att förbättra informationskvaliteten. Detta skall ske genom att använda modern kommunikationsteknik, en förbättrad audiovisuell service och god användning av den elektroniska informationstekniken.
Informationspolitiken är inget självändamål. Det handlar om att medborgaren får intresse för vad Europa gör för honom och vad det betyder. I Nederländerna säger man " det som bonden inte känner till tycker han inte om" och även " okänd blir illa omtyckt" . I alla opinionsundersökningar visar det sig att medborgaren inte är särskilt intresserad av den europeiska frågan och inte känner till mycket om institutionerna. Det framgår framför allt av den viktigaste opinionsundersökningen: valet till Europaparlamentet. I mitt land låg valdeltagandet 1994 på bara 35 procent. Vad kommer det att vara 1999 om politiken inte ändras? Det handlar om att först väcka intresse för Europa hos medborgaren och därefter tillgodose informationsbehovet på ett adekvat sätt.
Organiseringen av de båda institutionernas gemensamma aktiviteter kräver särskild uppmärksamhet. Jag talade just om nödvändigheten av verklig samordning, det innebär att det inte får stanna vid ord om gott samarbete, vilket fallet var fram till för en kort tid sedan. Det handlar om att organisationen, ledningen och kontrollen arrangeras på ett sådant sätt att det verkligen kan bli tal om samordnade aktioner. I det sammanhanget måste politiskt styre och politiskt verkställande särskiljas. Enligt parlamentets regler vilar det politiska ansvaret för informationspolitiken på parlamentets kulturutskott. Ansvaret för genomförandet av parlamentets specifika informationsaktiviteter ligger hos parlamentets presidium. Och de allmänna informationsåtgärder som genomförs tillsammans med kommissionen hör till ansvarsområdet för den interinstitutionella arbetsgrupp för ständiga informationsåtgärder som skall inrättas.
Detta är en tydlig struktur som egentligen redan finns under Anastassopoulos goda ledning. Den måste dock utnyttjas mer specifikt för att möjliggöra att politiken fastställs och genomförs på ett ändamålsenligt sätt. Fördelen med detta tillvägagångssätt är att vi kan börja i morgon med att genomföra den nya politiken.
Ett praktiskt moment i samarbetet mellan kommission och parlament är att gemensamt använda infrastrukturen för kommunikation. Jag tänker då på den audiovisuella servicen och faciliteterna för pressen. Samarbete betyder här kostnadsbesparing och högre effektivitet och mer service till pressen. Vi har behov av goda kommunikationskanaler. Jag har strävat efter att ge relationen med Euronews en ny grund och att intensifiera denna relation. Det kan naturligtvis också ske med de andra radio- och TV-bolagen, framför allt med dem på regional och lokal nivå. Även här är en kundinriktad politik nödvändig.
Jag vill avsluta med att tacka mitt utskotts sekretariat och mina medarbetare för allt det arbete som har utförts. Jag hoppas att alla som är involverade i denna politik, i första hand ledamöterna av detta parlament, vill medverka till det kundinriktade tänkandet: att sätta medborgarna i centrum och låta institutionerna stå till förfogande i bakgrunden.

De Clercq
Herr ordförande! Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har framför allt uppmärksammat den institutionella frågeställningen om en modern och effektiv informationspolitik. I grund och botten är saken enkel. Europeiska unionen har en skyldighet att informera som går tillbaka till fördragen och som ingår i EU: s befogenheter och målsättningar. Medborgaren har rätt till korrekt information om vad vi gör för honom. Ja, ingen annan internationell organisation i världen har en så direkt inverkan på medborgarens vardag.
En arbetsgrupp som jag ledde redan 1993 betonade att det fattas en strategi för informationspolitiken. Vi saknar ett allmänt budskap som är gemensamt för alla europeiska institutioner och som medborgaren kan känna igen. Om budskapet skall gå fram ordentligt måste det vara tydligt och enkelt uttryckt. Om det dessutom skall bli förstått måste det samtidigt återge verkligheten, och detta betyder att budskapet till medborgaren måste återge en riktig och entydig bild av Europeiska unionen. Vem måste då bära fram detta budskap? Utan tvivel har både kommissionen och parlamentet en roll att spela. I egenskap av överstatlig institution och fördragens väktare behåller Europeiska kommissionen sin roll som föregångare på området för kommunikation. Dock måste parlamentet, vars inflytande och roll bli allt starkare, kunna fullfölja sin egen uppgift genom kommunikation till medborgaren. Detta gäller inte bara vad hela EU: s politik beträffar, utan samtidigt och framför allt vad parlamentets egen insats i den europeiska integrationsprocessen beträffar och den inverkan detta har på livet inom EU. Eller kort sagt: vi som parlament måste visa medborgarna att politiken är till för dem och inte tvärtom.

De Coene
Herr ordförande, ärade kommissionär, herr föredragande! För den socialdemokratiska gruppens räkning skulle jag uppriktigt vilja gratulera er till ert betänkande, och det är ingen tom standardfras, för ni vet ju bättre än de flesta att detta betänkande inte tillkommit utan strid. Ni har själv givit en mycket god översikt över betänkandets innehåll, och den känsliga punkten var naturligtvis samarbetet mellan kommission och parlament inom det gemensamma verksamhetsområdet för kommunikation och information. Så fort man kommer med konkreta förslag och vill ge dessa en struktur trampar man förstås vissa på tårna, vilket leder till att dessa samarbetsmodeller betraktas med stor misstänksamhet. Emellertid är dessa modeller högst befogade, för det gäller nämligen att använda vissa medel ytterst effektivt och, som ordföranden i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt för övrigt också sade, att se till att kommunikationen med medborgarna används optimalt med tanke på våra begränsade medel. Slutligen, efter det att vår högst ärade ordförande också ingripit, har vi kunnat lägga fram ett förslag till kommissionen, vilket således befinner sig inom fördragen, och i vilket vi via ett förslag från kommissionen begär att en arbetsgrupp för ständiga informationsåtgärder inrättas. Detta är i sig något bra, men vi i den socialdemokratiska gruppen har alltid varit litet förvånade över att det framför allt är det strukturella och det organisatoriska som ger upphov till så mycket diskussion trots att vi har talat så lite om den egentliga kommunikationen och om utmaningarna i sig själva. För vad är det vi nu i dag konstaterar angående Europa, angående de europeiska institutionerna, angående parlamentet? Jo, att det förekommer många negativa känslor, att rapporteringen är ofullständig, att vårt språkbruk inte förstås, och det måste vi jobba på och också därför, herr Pex, lade vi vid ett visst tillfälle fram en stor mängd ändringsförslag, men ni var så korrekt och så sportslig, och även ni förde ut de här idéerna och ni har accepterat alltsammans. För oss är det minst lika viktigt, och här vill vi framföra vår reaktion mot parlamentets administration och vissa människor som tror att man måste reagera defensivt på till exempel negativ och ofullständig rapportering från parlamentet. Att man måste reagera via ett system av fiche d'alerte eller vad det nu kan vara, men en sak vet vi i alla fall: om medias rapportering är ofullständig eller dessvärre negativ, då skall vi inte motarbeta detta med defensiva åtgärder, utan tvärtom kan vi bara förekomma detta genom att visa upp största möjliga öppenhet, med enkla strukturer och enkla beslutsprocesser. Gör man inte detta misslyckas resten, och man skulle kunna säga att detta är den socialdemokratiska gruppens inställning. Vi har försökt att få fram detta i Pex betänkande, och det har vi lyckats med.
Till sist, vi anser att rapporten nu är i balans och att ändringsförslag antingen strider mot betänkandet eller är överflödiga.

Anastassopoulos
Herr ordförande! I en rapport, som jag avgav till presidiet om en informationspolitik för Europaparlamentet den 21 mars 1995, rekommenderade jag bl.a. att utskottet för kultur och media skulle utarbeta ett betänkande och att man årligen vid ett plenarsammanträde skulle debattera denna viktiga fråga. Emellertid har det redan förflutit tre hela år, innan vi kommit fram till dagens debatt.
Under denna period har informationsfrågan inte upphört att engagera oss livligt, och presidiet har vidtagit en rad åtgärder som markerat en ny politisk inriktning. Vår utgångspunkt har varit konstaterandet av den stora bristen på kommunikation mellan Europeiska unionen och dess medborgare. Jag är ingen blind anhängare av opinionsmätningar, men när i alla opinionsmätningar under en följd av år 60 till 70 procent av medborgarna uppger att de inte känner till eller inte får tillräckligt mycket information om EU-politiken, måste man betrakta det som ett allvarligt problem för demokratin i Europa. Vilket medborgarnas Europa och vilken medborgarnas delaktighet kan man på allvar tala om under dessa omständigheter?
För att börja i någon mån begränsa denna betydande brist på kommunikation, lade vi särskild vikt vid att utveckla samarbetet med Europeiska kommissionen, som har det övergripande ansvaret för informationen om vad som tilldrar sig inom EU. Kommissionen agerade och det tillsattes en arbetsgrupp under ordförandeskap av Oreja och er talare. Denna grupp har arbetat hårt under alla de senaste åren och lagt grunden till en mera metodisk samordning, en mera systematisk politik. Termer såsom partnerskap, decentralisering, dialog med medborgarna och en kommunikation utan propagandistiska inslag har fått en ny innebörd. Prince-programmet om de tre viktigaste åtgärderna inom denna sektor har tjänstgjort som en experimentverkstad för att praktiskt förverkliga våra nya tankar och våra nya metoder, för att kunna utnyttja den snabba utvecklingen av ny teknologi. Och till vår tillfredsställelse har vårt ursprungliga samarbete med kommissionen slutligen fått en trefaldig dimension, eftersom regeringarna i elva medlemsländer tillsammans med oss har undertecknat ett avtal och medverkar i de numera gemensamma ansträngningarna. Tack vare den samarbetsanda som kommissionär Oreja och hans kolleger alltid visat, vilket vi tackar dem för, har inriktningen av vår verksamhet i stort sett fastställts och prövats i praktiken. Och inom denna allmänna ram befinner sig det betänkande som vi efter så stor försening debatterar i dag.
Problemet i vår kommunikation med medborgarna kvarstår förvisso, herr ordförande. Det är enormt. Och de framsteg som gjorts räcker inte för att på ett påtagligt sätt begränsa denna brist. Vi behöver ytterligare resurser. De ungefär 100 miljoner ecu om året motsvarar inte mera än ett medelstort europeiskt företags reklambudget. Vi behöver ett ännu bättre samarbete med kommissionen, ännu bättre sdamordning. Vi behöver ett ännu bättre samarbete med regeringarna och regeringarna måste sluta upp med att ta åt sig äran av alla framgångar och framställa Europeiska unionen som syndabock för alla misslyckanden. Vi behöver utnyttja den nya teknologin ännu mer och vi måste få bättre tillgång till televisionen, som för 70 procent av medborgarna utgör den främsta eller den enda informationskällan. Det viktigaste, tror jag, är att vi inte får gripas av missmod inför svårigheterna och att vi måste visa uthållighet.

Guinebertière
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Europeiska unionens medborgare kommer snart, mycket snart, att ställas inför det för Europa så viktiga valet till Europaparlamentet, och inte att förglömma en ny kommission.
Jag är tyvärr inte säker på att den kommunikationspolitik som tillämpas i dag har uppnått sitt mål, att denna politik är specialiserad eller avsedd för den stora allmänheten. Vem känner till hur institutionerna fungerar? Vem känner till innehållet i fördragen? Vem känner till utvidgningens utmaningar? Vem känner till våra beslut? Endast jordbrukarna känner till de oroande förslagen om den gemensamma jordbrukspolitiken. Deras organisationer är utmärkta förbindelselänkar. Information är alltså möjlig. Låt oss då försöka få den stora allmänheten medveten om tillgångarna och fördelarna med Europeiska unionen, för att göra valet tydligare och se till att den europeiska integrationen genomförs enligt allmänhetens önskemål.
I alla församlingar är de utmaningar som har med kommunikation att göra även politiska utmaningar och faller därmed under demokratin och dess verkställande organs ansvar. Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media är också, såsom namnet anger, utskottet för mediafrågor och har alltså en skyldighet att diskutera och yttra sig över denna politik.
Vår grupp har deltagit i detta arbete och även om vår grupp alltid har stött föredragande Pex tes, som bestod i att optimera gemensamma medel på institutionell nivå, har vi ändå försvarat idén att parlamentet på det politiska planet inte nödvändigtvis hade samma information att föra fram som kommissionen. De olika åsikterna förbereder allmänheten för att förstå utmaningarna. En kommitté för europainformation föreslogs av föredraganden, som ett slags verkställande organ för kommunikationspolitiken. Jag har för min del aldrig stött denna idé och i dag visar det sig att dess antagande inte skulle innebära något motstridigt lagstiftningsvärde.
I det läget erkänner vår politiska grupp värdet av den globala diskussion som bedrivits kring detta viktiga ämne, och vi gratulerar också föredragande Rex till det arbete han utfört. Vår grupp delar de viktigaste målsättningarna som fastställts, decentralisering, interinstitutionellt samarbete, ökad kontakt med medborgarna, effektivt utnyttjande av medel, forskning och öppenhet. Allt detta är för oss ytterst viktigt.
Att tvinga Europeiska kommissionen att mer intensivt kommunicera med medborgarna var det grundläggande meddelandet i Amsterdamfördraget. Låt oss försöka att själva tillämpa fördraget och låt oss försöka förbereda medborgarna på att förstå vad som bestäms för dem. Innan jag slutar vill jag ytterligare en gång gratulera föredraganden.

Monfils
Herr ordförande! Redan från början skapade betänkandet ett visst obehag, vilket för övrigt bekräftades av det - ytterst sällsynta - inlägget från ordförande Gil-Robles, som ansåg att texten stod i strid med fördraget och parlamentets arbetsordning.
Tvetydigheten kvarstår efter ändringen. Om det handlar om att säkerställa större effektivitet i informationspolitiken räcker det med att, med respekt för parlamentets arbetsordning, studera de förbättringar som kan göras för att behöriga generaldirektorat skall fungera bättre, naturligtvis i förhållande till presidiet. Många av Pex förslag är för övrigt intressanta i det hänseendet.
Betänkandet går emellertid längre. Det vill i sin artikel 16 ge en viss makt till ett särskilt organ, men måste då lägga fram garantier för att det är objektivt. Det är inte fallet. Gruppens sammansättning, där man framför allt finner politiska representanter och inte tjänstemän, visar att endast två stora politiska grupper i parlamentet är representerade. Det är en oacceptabel situation för ett organ som skall nå längre än till att studera och eftersträva de bästa kommunikationsmedlen, den enda uppgift som parlamentets ordförande Gil-Robles föreslagit, men som kulturutskottet inte accepterade.
Såsom framgår av punkt 16 i betänkandet skulle denna arbetsgrupp med de befogenheter den har, och som betänkandet föreslår skall institutionaliseras, kanske kunna förvandlas till ett informationsministerium för Europeiska unionen, ett ministerium som dessutom inte skulle kontrolleras demokratiskt. Till detta kan vi, kära kolleger, bara säga nej! Pluralismen är grundläggande i informationssamhället, men det handlar inte om ett begrepp med två lägen som innehåller PSE: s och PPE: s direkta kontroll å ena sidan, och å andra sidan en oklar månadsrapport om den verksamhet organisationen bedrivit, och som är avsedd för de politiska grupperna. Om majoriteten i parlamentet inte röstar för ändringsförslaget om pluralism som vi lämnar kommer jag därför självfallet, med beklagan, att rösta emot betänkandet.

Voggenhuber
Herr ordförande! Informationspolitiken utgör en viktig komponent i den demokratiska kulturen, men det är även en maktfråga. Hur en institution förhåller sig på detta laddade område ger information om institutionens demokratiska karaktär. Det som föregick detta betänkande, de otillräckliga målangivelserna och tillsättningen av arbetsgruppen är entydiga bevis på att majoriteten av parlamentsledamöterna betraktar informationspolitiken som en ren maktfråga. Det har resulterat i en tendens att förväxla information med propaganda. Det har resulterat i att parlamentets framställning förväxlas med en framställning av de egna majoritetsgrupperna.
Herr ordförande! Man får med nöje konstatera att informationspolitiken enligt punkt A i betänkandet skall säkerställa " att europeiska medborgare får kvalitativ information, riktad i de fall där detta är möjligt, som besvarar deras viktigaste frågor och ger dem en positiv bild av Europeiska unionen ..."
Har Europarlamentets informationspolitik till uppgift att förmedla en positiv bild till medborgarna, eller sådan kunskap som gör det möjlighet för dem att bilda sig en egen självständig och kritisk uppfattning? Parlamentets inställning på den punkten framgår av att majoritetsgrupperna tog de senaste dagarnas händelser med de sedvanliga protestdemonstrationerna, som redan har ägt rum hundratals gånger i parlamentets historia och som fortsätter att äga rum, som förevändning för att framkalla demokratins undergång. Att hindra TV-bolagen från att filma protestdemonstrationerna och jaga bort fotograferna från händelsernas centrum, visar att man inte drar sig för censur och att man egentligen inte har för avsikt att informera medborgarna utan snarare vill indoktrinera dem. Jag tror inte att Europaparlamentet får bra betyg genom att agera på det sättet.

Leperre-Verrier
Herr ordförande! Genom att ta initiativet att ägna sig åt problemet med informationen från de europeiska institutionerna har kulturutskottet gjort ett bra arbete.
Även om alla ser att det är ett nödvändigt projekt, är det inte så lätt att genomföra. Vi måste tacka Pex för att han har tagit itu med uppgiften, och kollegerna i kulturutskottet för att tillsammans med honom ha lyckats undvika vissa blindskär.
Oavsett vilka snedvridna bilder som Europa och dess institutioner är offer för, måste man noga skilja på vad som faller under information till medborgarna och själva kommunikationspolitiken. Att hjälpa våra medborgare att få en bättre uppfattning om de europeiska institutionerna och få bättre kännedom om de beslut som fattas faller under informationen, medan kommunikation i politiska termer åligger de politiska grupperna och parlamentsledamöterna själva.
Vårt mandat tvingar oss att lära oss att få ut budskapet och förklara våra val. Ingen institutionaliserad kommunikationspolitik kan ersätta det. Enklare och för medborgaren mer lättförståeliga institutioner skulle underlätta de ibland konfliktfyllda förbindelser de har med Europa. Det är en fråga som inte kan kringgås, men som ligger utanför dagens debatt.
När det mer specifikt gäller problemet med en permanent arbetsgrupp är min grupp tveksam till att den inrättas. Ett sådant presidium kan inte förstås utan representanter från samtliga politiska grupper. Vi kommer därför att rösta för ändringsförslagen som går i den riktningen. Det är en nödvändig förutsättning för en verklig informationspolitik.

Blokland
Herr ordförande! Ni vill genomföra omröstning klockan 12.00; jag ber er att nu tydligt förklara varför detta betänkande av kollega Pex ännu inte var tillgängligt hos distributionen i fredags förra veckan, och varför ändringsförslagen fram till i går inte var tillgängliga. Vilka krafter önskar att försvåra en normal parlamentarisk behandling?
Medborgaren har i allmänhet en kritisk inställning till den allt mer långtgående europeiska integrationen. Om det nationella styret ofta står långt från medborgarens upplevelsevärld, då är klyftan mellan medborgaren och de europeiska institutionerna mycket större. Med tanke på att Europa får alltfler befogenheter är det nödvändigt att denna klyfta blir mindre. Därför är jag nöjd med föredragande Pex klara betänkande. Bland annat med tanke på det stundande valet till Europaparlamentet 1999 är det nödvändigt att medborgaren vet att hans ställningstagande vid detta val verkligen har ett värde. Vid sidan av detta måste man också framhålla för honom att den alltmer långtgående europeiska integrationen inte är någon utkämpad strid där medborgaren inte kan göra något annat än att följa de politiska strategerna.
Vad betänkandets innehåll beträffar har jag några frågor och kommentarer. I betänkandet påpekas med rätta den bristfälliga informationen om EU: s politik. I betänkandet hävdas att bristen på ett framgångsrikt stöd för den europeiska politiken är orsaken till detta. Till en viss grad är det rätt. Om medborgaren inte vet vad som beslutas och vad besluten gäller på europeisk nivå kommer det att ta lång tid innan han blir entusiastisk. Här är det dock på sin plats att se detta i sitt perspektiv. Det hävdas ett antal gånger att den förbättrade informationen kommer att övertyga medborgarna om EU: s fördelar. Genom en tydligare upplysningspolitik kommer medborgaren " av sig själv" att börja inse det positiva i den europeiska integrationen.
Då ställer jag mig frågan vad det är för information som går till medborgaren? Innebär det förbättrade tillhandahållandet av information att det verkligen är objektiv information som ges till medborgaren, eller är det bara propaganda för att ytterligare stimulera det europeiska enandet? Frågan kvarstår naturligtvis om medborgarna genom öppenhet om det europeiska beslutsförfarandet verkligen blir övertygade om fördelarna. Genom öppenheten kan de också få en bättre bild av nackdelarna.
Resolutionens kärna omfattar ett förslag till kommissionen om att lägga fram ett lagförslag med målet att integrera kommissionens och parlamentets informationsenheter. I sig självt verkar det bra, eftersom medborgaren på detta sätt kan informeras på ett entydigt sätt. Hur medborgaren skall kunna komma till klarhet om vad som skiljer institutionerna åt förefaller mig dock vara en svår uppgift. I den nämnda utvärderingen förtjänar denna punkt också att uppmärksammas.

Vanhecke
Herr ordförande! Det framgår redan av den första punkten i betänkandets motivering vilken mentalitet som genomsyrar detta dokument och ibland hela parlamentet. Jag citerar: " Europeiska medborgare är i allmänhet inte särskilt entusiastiska inför den europeiska integrationens framåtskridande. En av huvudanledningarna verkar vara brist på kommunikation med Bryssel och Strasbourg och brist på information om de europeiska institutionernas målsättningar och arbetssätt."
Den som således intar en kritisk hållning till sakernas tillstånd i det nuvarande officiella Europa, den är då om jag förstår betänkandet rätt antingen en dumskalle eller dåligt informerad. Här framträder ändå, sagt med all respekt, en viss europeisk självbelåtenhet.
I mitt eget land Flandern till exempel fanns det i många år en ganska allmän positiv förutfattad mening gentemot den europeiska konstruktionen som även jag delade. Ifall denna positiva förutfattade mening nu faller sönder, beror det inte på att människorna är dåligt informerade, utan tvärtom på att människorna blir bättre informerade. Och de kan således, trots all ensidig europeisk propaganda, med ledning av mycket konkreta fakta konstatera att man till exempel systematiskt och med uppsåt och ideligen agerar i strid med den så lovordade subsidiaritetsprincipen. Det kan exempelvis gälla att Europa och mitt eget land bestämmer vem som skall få rösträtt eller inte, att de europeiska institutionerna inte uppbringar den minsta respekt för språklagarna i Flandern, att Europa skyr folkomröstningar som pesten, att den så lovordade skalökningen på långa vägar inte alltid medför mer effektivitet.
Den som således vill få mer entusiasm från de europeiska medborgarna för Europaprojektet, den får inte spendera miljarder, den måste börja uppbringa respekt för de europeiska folken som verkligen vill ha ett samarbete men som inte vill veta av den europeiska enformigheten.

Morgan
Herr ordförande! Jag vill gratulera Pex för att han personligen har fört upp denna fråga på dagordningen. Detta har varit ett kritiskt område som har försummats i åratal, eftersom bristen på insyn inom EU, i synnerhet bland medlemsstaterna, har varit bedrövlig och det har funnits, och finns fortfarande, ett behov av bättre ledning inom GD X och vår egen informationspolitik inom parlamentet.
Här finns ofantligt mycket saker att uträtta, och det är inte förvånande, med tanke på hur vissa av kommissionens kontor arbetar inom medlemsländerna.
Jag vill särskilt nämna katastrofen med kommissionens Waleskontor i Cardiff. I åratal har denna byggnad stolt stått där. På 15 år har vi inte hört ett knyst därifrån. Hur har kommissionen kunnat låta detta fortsätta så länge? Hur har kommissionen kunnat acceptera en sådan inaktivitet? Det har kostat skattebetalarna tusentals pund att underhålla en sådan byggnad, en tigande byggnad, som inte har lärt invånarna i Wales någonting alls om EU.
Inte bara det: Kontoret har haft mage att vidarebefordra förfrågningar, ställda till kommissionen, till parlamentsledamöternas kontor. I torsdags fick jag veta vad kontoret tänker göra på Europadagen: ingenting, absolut ingenting! Vad jag vill veta är: Hur typiskt är detta för andra kontor inom medlemsstaterna?
Äntligen börjar kommissionen få ändan ur vagnen och kommer snart att utse någon. Dock har det tagit nästan ett år att utse någon till kontoret i Cardiff. När ersättaren väl är på plats kommer chansen till draghjälp av det brittiska ordförandeskapet att ha gått förlorad, och toppmötet i Cardiff att vara över. Pex betänkande kommer att se till att denna situation aldrig mera uppstår.
GD X förändras och förbättras, och det finns några lysande exempel på direktkommunikation, i synnerhet med hjälp av Internet.
Jag vill sätta det hela i ett perspektiv: EU satsade 10 procent av vad Pepsi Cola satsade på att informera oss om att man tänkte ändra färgen på sina burkar från rött till blått - så vi måste ha perspektiven klara för oss.

Vaz da Silva
Herr ordförande! Förslaget om Europeiska unionens framtida informations- och kommunikationspolitik, som parlamentet skall rösta om, innehåller några viktiga punkter som jag vill framhålla. Men först måste jag gratulera föredraganden Peter Pex för hans inledande djärvhet, men också för den flexibilitet han har uppvisat under denna långa och komplicerade process.
Det var denna flexibilitet som gjorde det möjligt att avsluta detta betänkande, vilket studerar ett ämne av stor betydelse för alla institutioner i unionen. Texten som vi skall rösta om är den text som är möjlig. Men, om den politiska viljan hos institutionen inte brister - och detta är den springande punkten - kommer det att kunna bli ett utmärkt instrument för att stärka ett europeisk liv för medborgarna.
De viktigaste punkter jag vill betona är de följande: lanseringen av ett ständigt samarbete mellan kommissionen och parlamentet, och även dessa med andra institutioner; en ökad kontroll från parlamentets sida av definitionen och verkställandet av dessa politikområden; största möjliga insyn för medborgarna; och slutligen, en förbättrad effektivitet i informationspolitiken och i förhållandet mellan kostnader och resultat.
Men jag skulle vilja betona en aspekt, herr ordförande, som betänkandet inte tar upp, vilken är den oersättliga roll som de regionala och lokala informationsorganen har i informationsförmedlingen mellan institutionerna och medborgarna. När vi identifierar pressen som en av målgrupperna, bör det öppna sig ett specifikt utrymme för de informationsmedel som är närmast medborgarna, eftersom det är de som förmedlar det lokala livet till institutionerna och de som kan översätta unionens politiska budskap till ett begripligt språk. Om vi inte skulle göra detta, kommer vi att gå miste om en värdefull allierad.
Den uppmärksamhet som betänkandet riktar på de regionala TV-stationerna bör övergå till att använda de initiativ som existerar inom området, framför allt det regionala CIRCOM, som samlar 376 regionala stationer i 38 europeiska länder. Valen till Europaparlamentet 1999 kommer att bli nästa stora test på allvaret i våra ansträngningar för att förbättra tankarna som européerna har om Europa.

Baldi
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig först av allt gratulera ordförande Pex till ett utmärkt arbete och framför allt det känsliga medlingsarbete som har lett fram till initiativbetänkandet.
En effektiv och organisk informationspolitik utgör ett viktigt verktyg när det gäller att se till att medborgarna förstår de värderingar som Europeiska unionen vilar på, vilka dess mål är och vilka ansträngningar som krävs för att nå dem.
Det är i själva verket enbart genom tydlig, kontinuerlig och öppen information som medborgarna blir medvetna om, känner ansvar för och deltar i de olika funktionerna i det sammansatta europeiska konstruktionsarbetet och som man kan uppnå, ibland oväntade, resultat.
Man måste med andra ord se till att medborgaren får möjlighet att enkelt komma åt informationen, så att han eller hon uppmuntras att ta reda på mer, att fördjupa sina kunskaper, närma sig institutionerna och inte se dem som otillgängliga och obegripliga. Det är med andra ord viktigt att hitta, å ena sidan, de bästa systemen för att kommunicera och, å andra sidan, rätt innehåll att förmedla.
Systemen för överföring av information skall alltid beakta principen om lättillgänglighet, och det är önskvärt med en samordning som gör att parlamentet och kommissionen rent fysiskt kan förena sina tekniska resurser och de egna infrastrukturerna.
I samma riktning går också idén, som uttrycks av föredraganden, att decentralisera informationen, i syfte att underlätta kontakterna även med de personer som bort långt från storstäderna.
När det gäller innehållet är det viktigt att framför allt ta hänsyn till de stora frågorna, den riktning i vilken Europeiska unionen utvecklas och den grundläggande roll som medborgarna spelar inom ramen för denna utveckling. I andra hand bör man ta hänsyn till de funktioner som de olika institutionerna - kommissionen och parlamentet - spelar, vad som är gemensamma mål och vilka mål som är specifika för respektive institution och vilka som är deras respektive ansvarsområden.
Samarbetet mellan Europaparlamentet och kommissionen är mycket viktigt, framför allt när det gäller att identifiera informationsinsatserna i samband med de stora frågorna och för att samordna bidragen från var och en av de båda institutionerna. Under alla omständigheter måste en eventuell förstärkning av samordningsåtgärderna lämna tillräckligt individuellt utrymme åt varje institution och bevara en tydlig bild av respektive institutions specifika roll och behörighetsområde. Om man tror att medborgaren i allmänhet har svårt att skilja på parlamentet och kommissionen, så ligger lösningen inte i att man förenar bilden av de båda, utan snarare i att man tydliggör de olika rollerna. I detta sammanhang bör man understryka att det är parlamentets uppgift - i högra grad än någon annan institutions - i dess egenskap av representativ församling, utsedd av medborgarna i direkta val, att informera om de beslut som församlingen och dess olika organ fattar och att därvid respektera och återspegla de skillnader i uppfattning som kommer till uttryck i det inre arbetet. En levande och pluralistisk information är ett grundläggande inslag i den demokratiska debatten. Parlamentet bör vara garant för en sådan information.

Ryynänen
Herr ordförande! Först vill jag konstatera att den liberala gruppen kommer att rösta för detta betänkande.
Europeiska unionens framtid är beroende av medborgarnas stöd. Inte ens med en bra informationspolitik kan man rätta till en rörig struktur eller dåliga beslut, men till en stor del beror medborgarnas missnöje på EU: s avlägsenhet. Sambanden mellan byråkratiskt beslutsfattande i Bryssel och människornas vardagsliv är svåra att visualisera. Den stora utmaningen för EU: s informations- och kommunikationspolitik är att överbrygga klyftan mellan EU: s institutioner och medborgarna. Det förutsätter att informationen övergår i en ömsesidig kommunikation. Klyftan kan överbryggas endast med hjälp av samarbete i förhållande till såväl gemenskapens institutioner som medlemsländer.
Den nya informationstekniken ger nya möjligheter till en effektiv interaktiv kommunikation. Samtidigt måste EU-informationen regionaliseras, den måste bringas till medborgarnas närhet med hjälp av regionala informationscentrum och lokala medier. Biblioteken är till exempel utmärkta platser för detta. Det är givetvis också viktigt att EU-informationens språk i all kommunikation är så klart och begripligt som möjligt.

Van Dijk
Herr ordförande! Europaparlamentet är inte särskilt framgångsrikt med sin informationspolitik. Det rådet inte något större tvivel om detta i parlamentet, men åsikterna är tyvärr ganska splittrade beträffande frågan hur det kommer sig. Men jag kan försäkra er att det inte bidrar till trovärdigheten för vår informationspolitik om parlamentets tjänstemän tar bort kameror om det inträffar saker som inte passar en stor del av detta parlament eller vidtar andra åtgärder för att undvika att pressen får reda på det. Det har ärligt talat inte bara inträffat denna vecka, utan det inträffar här regelbundet. Det bidrar inte till trovärdigheten för informationspolitiken.
Parlamentet har också en sällsynt god förmåga att inte se till sig självt i första hand när det kritiserar informationspolitiken, utan lägger skulden på andra ganska lättvindigt när det i stället skulle bidra till parlamentets trovärdighet om det då och då visade tänderna vid de tillfällen när det kan göra det. Jag hänvisar till kommissionens inrättande eller till tullunionen med Turkiet. Det är bara ett par exempel.
Om vi ser till parlamentets byggnadspolitik eller till det faktum att vi måste sammanträda på flera sammanträdesplatser, det kan jag försäkra er, det bidrar inte till parlamentets trovärdighet utåt. Det kan man knappast göra något åt med en informationspolitik, inte ens om man försöker att börja göra det gemensamt med Europeiska kommissionen. Det kommer bara att vara meningsfullt om detta parlament använder sin självrenande förmåga, hyfsar till sin trovärdighet; det kommer verkligen att vara det bästa sättet att övertyga väljarna om den europeiska tanken.

Elchlepp
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Även jag vill framföra mina hjärtliga gratulationer till Pex för hans betänkande som är så välbehövligt. Europa med sina påtagliga fördelar, sina mål och perspektiv måste föras närmare sina medborgarna för att det skall kunna bli deras Europa.
Det handlar helt enkelt om demokrati och om rätten till information. Alla har vi under olika arrangemang i våra hemländer märkt den osäkerhet och okunskap som fortfarande råder i Europafrågan. Det finns ett stort informationsunderskott, för övrigt även hos de nationella regeringarna och det råder ett tydligt missförhållande mellan EU: s resultat och dess yttre fasad. Det ledde till det vanskliga faktum att intresset för EU under en lång tid koncentrerades på negativa händelser i Europa och att skeptikerna vann terräng.
I själva verket tillkännagav man exempelvis inte Europaparlamentets medbestämmanderätt efter Amsterdam, som någon påpekade tidigare. Hur många av medborgarna känner till parlamentets lagstiftande befogenheter? Vet vi över huvud taget om de omfattande eurokampanjerna når fram till gemene man? Har det över huvud taget skett någon utvärdering av dessa kampanjer och har denna i så fall diskuterats med oss?
Hur har det kunnat uppstå en sådan misstro mot den demokratiska legitimiteten hos besluten på europeisk nivå? Jag tror att vi behöver en effektivare förmedlarstruktur på plats och att informationen om Europaparlamentets beslut måste spridas snabbt. Vi måste också tänka på informationsmaterialets omfång och språkbruk, särskilt med hänsyn till de målgrupper som verkligen är i behov av information från oss.
En sak vill jag påpeka igen: Jag kan inte tänka mig att man höjer effektiviteten med hjälp av fler vackra, men tämligen dyra EU-hus eller ytterligare organ i Bryssel, utan snarare genom en ökad decentralisering av informationsarbetet. För det ändamålet lämpar sig särskilt de framgångsrika Euro-Infopoints . De måste byggas ut, de finns i folkets närhet, de underlättar medborgarnas tillgång till information. Medlemsstaterna är beredda att samarbeta på den punkten. Låt oss ta vara på chansen med den lokala förankringen och låt oss starta en självsäker offensiv för den europeiska sakens skull.

Kristoffersen
Herr ordförande, man talar så mycket om att befolkningarna skall föras närmare EU och dess institutioner, men det handlar väl i lika hög grad om att institutionerna, och därmed också Europaparlamentet, kommer ut till folket och orienterar sig om intresseprioriteringarna runt omkring, att de gör sig mer förståeliga och öppna, och att de kanske blir lite mindre tråkiga. De skall försöka få folk att intressera sig för europeiska frågor, ge dem större lust att sätta sig in i frågorna, och därmed motivera dem att skaffa sig åsikter, samt också att ge dem en känsla av att det kan löna sig att ha åsikter. Det har faktiskt också betydelse för demokratin, vilken vi har talat om tidigare här i förmiddag. Just de nationella parlamentens ståndpunkt och insats på det europeiska planet kan bidra till att göra befolkningarna mer medvetna om europeiska frågor. Här finns behov av en människonära dialog. Dialog innebär inte bara kampanjer, för beteckningen " kampanj" låter för mig nästan som psykologisk våldtäkt. Den kommande politiken på informationsområdet måste innebära att man tar folket på allvar, och att man uppträder med fingertoppskänsla gentemot de enskilda länderna.

Raschhofer
Herr ordförande! Föredraganden har rätt i att EU: s kommunikationspolitik bör effektiviseras. Men vad menar han egentligen med det? Han kommer fram till att det negativa åsiktsklimatet kring EU kan förändras genom en ökad effektivitet och att den europeiska integrationsprocessen därigenom skulle påskyndas. Jag håller inte med om hans bedömning. Det är inte den felaktiga informationspolitiken som orsakar den ständigt ökande klyftan mellan Europas medborgare och institutionerna, utan snarare de otillräckliga lösningarna på Europas brännande problem, till exempel de 18 miljoner arbetslösa.
Medan föredraganden talar för EU-medborgarnas flerspråkighet, diskuterar man i utskottet för institutionella frågor om esperanto kommer att bli det gemensamma språket i framtidens Europa. Medan föredraganden framhäver vikten av rörliga bilder, kräver parlamentsledamöter att kamerorna avlägsnas från plenisalen. Medan föredraganden poängterar vikten av begripliga lagtexter, förklarar parlamentsledamöter att de inte förstår texten i de förordningar som har lagts fram i samband med jordbruksreformen.
De krav som ställs överensstämmer inte med verkligheten, vilket framgår av exemplen ovan. Det är inte förpackningen som måste glänsa, utan innehållet som skall stämma. Om institutionernas kommunikationspolitik innebär ...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Kirsten Jensen
Herr ordförande! Kulturutskottet vill samordna EU-institutionernas besökspolitik och informationspolitik. Det kan i förstone låta lockande, men det är inte nödvändigtvis så. En viss samordning och utväxling av idéer kan vara bra nog, men vi skall komma ihåg att institutionerna är självständiga enheter. Folk skall ha en chans att kunna skilja mellan domstolen och parlamentet, kommissionen och rådet. När de besökande reser hit ned säger de naturligtvis ofta att de skall " ned till EU" , men det finns ju ingen orsak för oss att bekräfta att allt är samma sak.
Vi har i denna sak uteslutande ansvar inför Europaparlamentet. De andra klarar sig nog. Vi skall låta besökande komma in i parlamentet, så att de kan se med vilken öppenhet vi arbetar. Exempelvis är våra utskottsmöten öppna, i motsats till dem i de nationella parlamenten. Besökarna skall ha tillgång till våra arbetslokaler, så att de kan få intrycket av en demokratisk och öppen institution. Jag har ofta bett parlamentets administrativa ledning att ställa ordentliga lokaler till besökarnas förfogande. Bara de danska socialdemokraterna får troligen i år upp till 3 000 besökare, och det är bara till fyra ledamöter. Vi skall hitta plats åt dem, och vi kan gärna ha en bestämd möteslokal där partierna kan ställa upp sina pulpeter och datorer. Vår informationspolitik har två centrala element. Dels skall vi informera om oss själva, och det finns det ju medel avsatta för, men dessutom skall vi vara tillgängliga för allmänhetens representanter, i synnerhet pressen. Det har chockerat mig att höra kolleger under de gångna dagarna klaga över att andra ledamöter klädde sig på ett larvigt sätt, och att media intresserade sig för vad dessa ledamöter ville uttrycka med det. Det verkar fullständigt idiotiskt att vi i ett folkvalt parlament skulle ha något som helst intresse av att begränsa pressens tillgång till våra officiella möten.

Paasilinna
Herr ordförande! Detta betänkande är ju en omfattande samling av gruppernas egna insatser i informationsfrågan och det är också ett viktigt bevis på samarbetet i parlamentet.
Kommer vi ihåg att informationen är en kärnfråga i ett informationssamhälle och att det i första hand sker via massmedierna, kan vi inte ha någonting viktigare att syssla med. Det beror på att hela unionens legitimitet vilar mycket djupt på den bild som människorna får av vad vi gör, vi som är de enda som de har valt direkt. Vi har att kämpa mot professionella informatörer, mot jätteföretagens reklamsystem, och ibland är det rent av hopplöst att tänka ut på vilket sätt man skulle kunna marknadsföra folkstyret så att människorna skulle uppmärksamma det, människorna som dock fortfarande i någon mån är beroende av demokratiska beslut såväl på nationell som på internationell nivån.
Jag tror att vi måste ytterligare utveckla vårt sätt att informera eftersom den penningsumma vi satsar på informationen är synnerligen ringa jämfört med vad som sätts in globalt för att marknadsföra någon läskedryck eller ett varumärke. Detta innebär ju att demokratin har liksom hamnat vid sidan av informationens huvudström samtidigt som globala företag drar en världsomfattande uppmärksamhet och i somliga länder redan kommer in i våra grundskolor. Håller vi detta i minnet är vi på rätt väg.

Howitt
Herr ordförande! Mitt eget grevskap, Essex, är porten till Europa, platsen för de stora hamnarna Tilbury och Harwich, med flygplatser i Stansted och Southend, vilka drar stor nytta av den europeiska omstruktureringen av försvar och industrier, liksom av fisket och av socialfonderna. Ändå omges det ofta av ett falskt rykte av att bebos av notoriska euroskeptiker. Det är därför som jag vill presentera två goda nyheter under förmiddagens debatt.
För det första, EU: s tillkännagivande denna vecka av ett nytt europeiskt informationscentrum, som skall betjäna de lokala företagen i samarbete med landstinget i Essex. Essex har varit ett svart hål i Bryssels nätverk, med många små lokala företag som har givit upp innan de kommit i gång med EU- program, offerter eller exportprojekt. Detta nya europeiska informationscentrum kommer att ge dem direkt och gratis tillgång till all europeisk dokumentation. Det kommer att göra kraven från europeisk lagstiftning och möjligheterna till europeisk finansiering begriplig för dem. Det kommer att tillhandahålla kontaktkanaler till andra företag via nätverket av 232 centra i de olika europeiska länderna.
För det andra, den 28 april sammanstrålade representanter för lokala myndigheter, utbildning och företagsamhet i hela östra England. De enades om att förbättra samordningen av EU-informationen. Detta är mycket goda nyheter, som jag ville förmedla till mina kolleger denna förmiddag.

Darras
Herr ordförande! Jag skall fatta mig kort och säga att det var på tiden att Pex betänkande kom till kammaren. Den framlagda kompromissen godtogs enhälligt i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, undervisning och media, i närvaro av föredraganden av yttrandet från budgetutskottet samt parlamentets och kommissionens GD III och GD X. Jag stöder den också.
Jag vädjar ändå till parlamentets vaksamhet för att det europeiska organ vi skall införa, utöver samordningsuppgifter beträffande gemensamma informationsfrågor, skall kunna utöva en kontroll över denna informations- och kommunikationspolitik som vi verkligen vill ha. Vi får inte, under täckmantel av en för övrigt önskvärd decentralisering, i verkligheten privatisera denna sektor genom att överlämna den till externa organ, som består av experter utanför kommissionen och parlamentet, och alltså utan någon form av kontroll. Det skulle också lämna vägen öppen för att information kan missbrukas.
Låt oss alltså se till att de folkvalda i kammaren utövar sitt politiska mandat beslutsamt och fullständigt oberoende.

Oreja Aguirre
Herr ordförande, mitt herrskap! Jag skall fatta mig kort i mitt inlägg, även om jag erkänner att Pex betänkande förtjänar en lång kommentar.
Jag vill gratulera honom till hans initiativ. Jag delar hans oro över nödvändigheten av att de europeiska institutionerna främjar och utvecklar en aktiv och effektiv informationspolitik. Det är inte en enkel uppgift. Det är inte heller enkelt på grund av själva den tekniska komplexiteten i de beslut som fattas på gemenskapsnivå och på grund av ett strukturellt faktum, och det är att det i Europa är svårt att tala om existensen av en opinion på europanivå. Det finns nationella opinioner, men det är svårt att på gemenskapsnivå förmedla innehållet i våra institutioners beslut till en gemenskapsopinion.
Det grundläggande budskapet i Pex betänkande är att parlamentets och kommissionens informationsaktiviteter bör samordnas mer. I sitt betänkande påpekar han mycket riktigt att kommissionen och parlamentet har gemensamma, men också differentierade, mål och att kommunikationspolitiken, följaktligen, bör föras antingen gemensamt eller varje institution var för sig.
Följaktligen delar jag helt och hållet hans åsikt om att man måste samordna och samarbeta bättre där denna samordning och detta samarbete är möjlig, inom ramen för respekten för den institutionella självständigheten som tillåter var och en att utveckla sin uppgift på ett effektivt sätt.
Vad gäller de två kapitlen som han presenterar oss i sitt betänkande, skall jag inte göra några kommentarer avseende kommissionens informationspolitik, dels därför att jag är överens, och dels därför att det är en politik som vi redan för.
Jag skall följaktligen koncentrera mig på den andra delen i betänkandet, avseende åtgärderna för att säkra samarbetet mellan parlamentet och kommissionen. Jag skall erkänna att vi har vissa reservationer vad gäller vissa delar under punkt 16 i betänkandet. För det första inbjuder man kommissionen att lägga fram ett förslag till rättsakt innan den 30 september 1998 för att skapa en interinstitutionell arbetsgrupp. Jag vill säga er att jag tror att det blir svårt för kommissionen att anta ett förlag av lagstiftningskaraktär i den här frågan inom nämnda tidsfrist. Man måste innan dess analysera en rad frågor av juridisk, teknisk och institutionell karaktär innan man kan vara beredd att formulera ett förslag i den här riktningen. Å andra sidan konstaterar jag också att föredraganden själv i sitt betänkande inte heller begär att förslaget läggs fram i enlighet med artikel 138b, som är det förfarande som nämns i fördraget för att begära förslag till gemenskapsrättsakter från kommissionen.
För det tredje tycker jag att upprättandet av en arbetsgrupp, som den som nämns i betänkandet, kan vara en bra idé som jag delar helt, men jag anser inte att det är nödvändigt att skapa ett nytt organ för att tillämpa den i praktiken. Den fungerar bra och ger resultat och det är nödvändigt att det fungerar bättre och bättre. I mitt tycke är det inte nödvändigt att skapa nya institutionella strukturer för att effektivt utveckla en bättre samordning vad gäller informationspolitiken.
Vad gäller EU-hus, vill jag bara säga en sak och det är att parlamentet och kommissionen kan ha sitt säte i en och samma byggnad eller i närliggande byggnader, det är ett bra kriterium. Jag delar det målet. Det är precis den politiken jag för sedan jag blev ansvarig för det här området. Det man måste göra är att undvika dubbleringar och jag är säker på att vi, tillsammans, kommer att lyckas upprätta och dela arkiv, bibliotek och konferensrum.
Avseende de andra frågorna som nämns i punkt 16, är jag överens med de samlade initiativen vad gäller Euronews, " Europa via satellit" , Europeiska unionen för radiosändningar, cd-rom. I alla dessa frågor delar jag föredragandens åsikt helt.
Jag slutar med att säga er att detta är de reflexioner jag har kring detta viktiga betänkande av Pex, som har det utomordentliga värdet att det tar upp viktiga och brådskande frågor som påverkar de europeiska institutionernas informations- och kommunikationspolitik med medborgarna.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar Dan Tichon, ordförande i staten Israels parlament, Knesset, som gör oss äran att besöka Europaparlamentet och som har tagit plats på åhörarläktaren.
(Applåder)

Omröstning
Falconer
Fru ordförande! Ledamöterna minns säkert min fråga till ordföranden i går i denna plenisal: Han informerade oss om att det är presidiet, och endast presidiet, som granskar och fattar beslut gällande frågor om den 50-procentiga närvaron i plenisalen vid omröstningar under uppropet. Detta är vad ordföranden meddelat oss. Som ledamöter av detta parlament anser vi detta vara odemokratiskt. Vi anser att presidiet fattar beslut som kan ha återverkan på framtiden genom att ett prejudikat skapas. Vi har därför beslutat att protestera på detta sätt. Detta är det enda sätt vi har att protestera mot det sätt på vilket presidiet hanterar denna kris. Därför noteras min närvaro i plenisalen för denna omröstning med namnupprop. Jag kan komma att vilja rösta vid vissa tillfällen, men vid detta tillfälle vill jag bara att min närvaro skall noteras. Jag uppmanar andra ledamöter att göra likaledes.

Ordföranden
Utmärkt, tack herr Falconer.
Före omröstningen om ändringsförslag 17

Falconer
Fru ordförande! Min närvaro i kammaren bör noteras.

Ordföranden
Kära kolleger! Ett ordförandeskap utan ett inlägg från Falconer skulle inte vara något ordförandeskap. Vi har nu denna trevliga vana och vi tar den med humor.
Herr Falconer, vi noterar att ni inte deltar i omröstningen, men att ni är här.
(Falconer begärde ordet på nytt.) Herr Falconer, jag kan inte ge er ordet igen, det är en gång för mycket.
Efter omröstningen om ändringsförslag 18
Ordföranden
Ja, herr Falconer, ni är fortfarande här ser jag.
Insisterar ni, herr Falconer? Om det verkligen gäller en ordningsfråga, så blir det den sista.

Falconer
Fru ordförande! Detta är inte förenligt med instruktionerna från presidiet. Instruktionerna från presidiet säger att ni skall tillkännage detta i samband med omröstningen. Jag önskar vara noterad vid omröstningen, och därför vill jag bli registrerad innan omröstningen äger rum. Detta är vad som sägs i instruktionerna, så jag ber er följa era egna instruktioner.

Ordföranden
Herr Falconer, för att vinna tid lovar jag att alltid se efter om ni är här, men ni måste förstå att jag inte kan leka den här leken. Vi har många ändringsförslag. Jag ser att ni är här; vare sig ni röstar eller inte ser jag att ni är närvarande och jag har noterat det.
(Parlamentet antog lagstiftningsförslaget.)

Ordföranden
Herr Falconer. Jag ger er ordet under förutsättning att det gäller en sista ordningsfråga.

Falconer
Fru ordförande! Om den andra sidan och övriga ledamöter väljer att bräka som får och bete sig som får när någon talar om för dem vad de skall göra, och sedan följa dem blint, hur kan då deras valmanskårer förvänta sig att dessa skall representera dem? Hur kan valmanskåren ha något som helst förtroende för detta parlament när dess egna representanter verkar under diktat?
Fru ordförande! Ni sade: " Jag är inte villig att delta i er lek." Falconer startade inte denna lek! Leken startades av presidiet. Det var presidiet som förbigick dessa instruktioner, inte Falconer. Därför ber jag er att ta tillbaka dessa ord! Jag uppmanar ledamöterna i denna församling att sluta bete sig som får!

Blak
Fru ordförande! Till föredragningslistan. Jag vill gärna säga att vi är verkligt många ledamöter som är trötta på det här uppträdandet från en viss ledamots sida. Jag vill gärna be er gå vidare. Vi vill inte avbrytas varje gång. Saken är alltför allvarlig för att vi skall kunna ägna tiden åt tjafs.
(Applåder)

Lenz
Herr ordförande! Eftersom målsättningarna i ändringsförslagen från Europeiska folkpartiets grupp och socialistgruppen i stort sett påminner om varandra går vi med på socialistgruppens förslag, under förutsättning att socialistgruppen går med på att ordet " demokratisk" läggs till framför ordet Ryssland. Meningen skall således lyda: " anser det nödvändigt, att Europeiska unionen inför ett demokratiskt Ryssland ..."
(Ordföranden konstaterade att det inte förelåg några invändningar mot inlämnandet av det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Dimitrakopoulos
Fru ordförande! Det rör sig om ett muntligt ändringsförslag, som består av två delar. Jag har den franska texten framför mig.
Stycke G i ingressen börjar: " Inquiet du non respect par Israël des engagements ..." Den första delen i ändringsförslaget innebär att denna fras byts ut mot frasen: " Convaincu qu'Israël doit respecter ses engagements..."
Den andra delen i ändringsförslaget innebär att frasen " et des accords d'Oslo" läggs till i slutet, efter frasen " novembre 1995" .

Ordföranden
Tack, herr Dimitrakopoulos.
Finns det några invändningar mot att beakta detta muntliga ändringsförslag?

Swoboda
Fru ordförande! Jag ställer mig bakom detta muntliga ändringsförslag som företrädare för min grupp och stöder det fullt ut.
(Ordföranden konstaterade att det inte förelåg några invändningar mot det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Sarlis
Fru ordförande! Vi känner alla till att man i går beslutade om att inleda en dialog mellan befolkningen i Kosovo och den Federala Republiken Jugoslavien. I punkt 3 uppmanar vi dem att inleda denna dialog. Denna punkt kommer att inledas med orden: " Det är glädjande att en dialog har inlettsmellan ..." . Den fortsätter: " utan förhandsvillkor om Kosovos framtida ställning" . Detta är allt som står i punkt 3.
(Ordföranden konstaterade att över tolv ledamöter motsatte sig inlämnandet av det muntliga ändringsförslaget.)

Cohn-Bendit
Mina kära kolleger, det är något som jag inte förstår. Det finns en begäran om ett muntligt ändringsförslag. Ni protesterade inte i början. Sedan kan ni alltid rösta emot. Er inställning är fullständigt idiotisk. Först lyssnar ni och sedan säger ni: " Nej, jag ville inte lyssna på honom." Det är fullständigt motsägelsefullt. Vi var mitt i förfarandet. Ni kan inte börja om från början.

Ordföranden
En dag måste någon förklara arbetsordningen för er ordentligt.

Cars
När man gjorde utkastet till resolution visste vi inte vad som då försiggick i Belgrad. Vi hade inte de fakta som nu presenterats av talaren. Vi borde åtminstone ha givits chansen att åtminstone lägga fram argument för förslaget, innan det avvisades. Jag beklagar att vi inte fick den chansen.

Ordföranden
Vad som är säkert är att vi absolut inte skall inleda en debatt om denna punkt. Alla är medvetna om att arbetsordningen har respekterats fullständigt i ärendet. Vi ställdes inför ett muntligt ändringsförslag som kollegerna, tyvärr, av förklarliga skäl inte fått kännedom om i förväg. Det är vad som händer i de här fallen.
Jag skall ge ordet till Pack så att hon kan berätta för oss om anledningen till invändningarna mot det muntliga ändringsförslaget.

Pack
Jag vill bara påpeka att det inte har framkommit några nya uppgifter sedan i går. Vi visste redan vid lunchtid i går att Rugova och Milosevic kommer att träffas i morgon. Mer än så vet vi inte. Därför finns det inte heller något att tillägga. Vi hoppas bara att denna dialog inleds utan att föregås av några villkor som det står i resolutionen.
(Parlamentet antog den gemensamma resolutionen.)

Caudron
Fru ordförande! Beträffande ändringsförslag 4 som handlar om arbetstidsförkortning, skulle jag med tanke på den pågående debatten i ett antal av Europeiska unionens länder och med tanke på de omröstningar som har ägt rum i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, vilja säga att jag i min egenskap av föredragande inte kan begära att det skall stödjas. I min egenskap av författare till betänkandet stöder jag däremot detta ändringsförslag.

Ordföranden
Då tror jag att kammaren har blivit upplyst.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Herman
Fru ordförande, mycket kort. Det tredje avsnittet hänvisar till ett arbetsdokument som, under tiden, har ersatts av Randzio-Plaths resolution och det måste alltså uppdateras. Jag ber er ha överseende med att vi genomför den nödvändiga ändringen och säga " med beaktande av resolutionen av den 2 april 1998, dok. A4-0110/98" . Jag skall begära ordet strax, om punkt 9, för ett mycket litet muntligt ändringsförslag.
(Under omröstningen om ändringsförslagen gav sig Falconer till känna flera gånger för att begära ordet.)

Ordföranden
Nej, herr Falconer, vi hade kommit överens om att det var ert sista ordningsfråga. Jag håller mig till det och jag tycker att jag har haft stort tålamod.
(Falconer insisterade - protester från kammaren.) Herr Falconer! Detta är verkligen mycket obehagligt. Det säger jag uppriktigt. Jag ber er att sluta!
(Applåder) Samtliga ordförande för sammanträdet som har avlöst varandra här i talarstolen har visat prov på enormt tålamod. Men nu är det slut. Jag vill att vi fortsätter att rösta.
Om punkt 9
Herman
Fru ordförande! Jag föreslår att ni ersätter två ord med ett, inte av ekonomiska skäl utan för att undvika risken att Randzio-Plaths och mitt eget betänkande tolkas olika. Jag föreslår att " och att" ersätts med " för" .
(Ordföranden konstaterade att det inte förelåg några invändningar mot det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Ordföranden
Jag gratulerar Herman och framför mina ursäkter till Pex, men tiden tillåter oss inte att rösta om hans betänkande nu. Det blir föremål för omröstning i kväll, efter debatten om aktuella och brådskande ämnen. Jag önskar er en smaklig måltid och lämnar ordet till Falconer!
(Blandade reaktioner)

Falconer
Fru ordförande! Jag hoppas och tror att ni respekterar mina rättigheter. Tydligen vill inte herr Blak respektera dem, men det får hans valmanskår avgöra. Vad jag vill ha sagt är följande: Hur många personer har vänt sig till era tjänstemän och meddelat att de tänker närvara i kammaren men inte avser att rösta? Det är min första poäng. Min andra poäng är att fråga: Kan era tjänstemän intyga att dessa personer fortfarande vistades i kammaren? Jag anser att detta är en viktig ordningsfråga. Det är en del av det förfarande vi har valt att tillämpa. Jag vet att en person kom till mig och berättade att han låtit registrera sin närvaro i kammaren. Jag såg inte till den personen under omröstningen och jag undrar bara hur många fler som i själva verket gjorde på samma sätt för att låta markera sitt missnöje.

Ordföranden
Herr Falconer, jag skall svara er omedelbart. Parlamentsledamöterna närvaro granskas under hela omröstningen. Det kan jag försäkra er.

Green
Fru ordförande! Med stöd av - vilket jag är övertygad om - 99, 9 procent av min grupp, ber jag att få tacka er för ert tålamod, goda humör och er värdighet vid genomförandet av denna omröstning.
(Applåder)

Ordföranden
Tack, fru Green. Jag blir mycket rörd över det ni säger.

Smith
Fru ordförande! Jag vill också tacka er för ert tålamod, samt även tacka herr Falconer för att han står upp för ledamöternas rättigheter.

Deprez
Jag gläds tillsammans med vår föredragande åt rådets gemensamma ståndpunkt om införandet av nummerportabilitet mellan telekommunikationsoperatörer och förval av operatörer. Det är två viktiga åtgärder för att garantera en väl fungerande konkurrens inom sektorn, och alltså för att främja konsumentens intressen. Fristen den 1 januari 2000 för flertalet medlemsstater förefaller även lämplig.
Jag beklagar emellertid, liksom vår föredragande, att kommissionen inte lägger fram något förslag som syftar till att införa nummerportabilitet när det gäller mobil telekommunikation.
Jag insisterar, liksom han, på nödvändigheten av att göra nödnumret 112 operativt i unionens samtliga länder. Jag tror att medborgarnas Europa förverkligas bättre genom praktiska åtgärder av detta slag än av ytterligare besvärjande uttalanden.
Betänkande: Collins (A4-181/98)
Deprez
Med tanke på den komplicerade titeln på rådets förslag till förordning, som överlämnats till oss, är det inte oviktigt att erinra om att den text vi nu skall uttala oss om är avsedd att noggrant ange vilka produkter, baserade på soja eller genetiskt modifierad majs, som skall märkas som sådana och, i förekommande fall, hur detta exakt skall ske.
I mina ögon är det grundläggande att vi i dag fastställer en bestämd ståndpunkt till förmån för en tydlig märkning av dessa produkter, särskilt som denna förordning sannolikt kommer att fungera som referens för de exakta åtgärderna, som vi väntat på sedan länge, för märkning av nya livsmedel och ingredienser. Vi kan inte sänka garden nu, när vi vet vilka ansträngningar vi varit tvungna att göra för att uppnå principen om en särskild ytterligare märkning, som är så fullständig som möjligt inom ramen för antagandet av förordningen om novel food .
Jag stöder därför med kraft de ändringsförslag som syftar till att stärka det välgrundade i den märkning som överlämnats till konsumenten, samt att klargöra innehållet. Jag stöder särskilt: framtagandet av en bättre vetenskaplig utvärdering av förekomsten av genetiskt modifierade organismer, avskaffande av möjligheten till märkning av typen " kan innehålla" till förmån för ett tydligt angivande " innehåller en genetiskt modifierad organism" och möjligheten, när det visar sig nödvändigt, till förkortad märkning " genetiskt modifierad" , som har fördelen att inte vara särskilt lång eller komplex men ändå mycket tydlig.

Ford
Jag röstar för detta förslag som kommer att tvinga fram märkning av födoämnen som innehåller genetiskt modifierade organismer (GMO). Jag skulle ha önskat att det gått ytterligare ett steg längre. Låt mig ändå göra klart att jag som forskare bedömer GMO som säkert för allmän konsumtion. Emellertid, vilket sorgligt nog bevisats vid många tillfällen, är forskningen och forskare inte ofelbara. Min önskan är att EU: s lagstiftning gör det möjligt för de konsumenter som gör en annan bedömning än jag, att kunna göra sina egna val i Europas butiker och snabbköp. Därför är märkning nödvändigt, genom att den värnar individens rätt att välja, utan att förbjuda GMO.

Kirsten Jensen, Blak och Iversen
De danska socialdemokraterna stöder inte betänkandet, eftersom det förringar märkningen av genmanipulerade födoämnen. Genom att ta bort möjligheten att märka matvaror med orden " kan innehålla" , sviker man konsumenternas önskan om information. Det är ursprungligen Europaparlamentets förslag att märkning skall ske även i tvivelaktiga fall. Härigenom tillförsäkras de konsumenter som absolut inte vill ha genmanipulerade matvaror ett verkligt val.
Betänkande: Tindemans (A4-171/98)
Schroedter
Fru ordförande! Jag avger denna röstförklaring för Gruppen De gröna i Europaparlamentet. Den avser ett betänkande som säkert har medfört viktiga förändringar i parlamentets politik. De gröna hör emellertid till dem som liksom några andra få grupper inte anser det nödvändigt att vara rustad till tänderna för att förverkliga ett demokratiskt, ekologiskt och socialt enat Europa. Därför är vi starkt kritiska till att ett sådant betänkande har tagits upp på dagordningen trots de massiva protesterna från en minoritet i parlamentet under ratifikationsprocessen av Amsterdamfördraget och trots det faktum att neutrala stater är medlemmar i Europeiska unionen. Det innebär att Europaparlamentets initiativ föregriper sådant som ligger utanför Amsterdamfördraget och därför stör ratificeringsprocessen i de neutrala staterna och inte på något vis står i samklang med beslutandefriheten hos de europeiska medborgarna. Medborgarna har inte givit oss mandat för något sådant.
En betydande ändring har gjorts mitt i denna villervalla. Det framgår inte klart på slutet att namnet på " underutskottet för säkerhet och nedrustning" har ändrats till " underutskottet för säkerhet och försvarspolitik" . Även det ligger långt utanför Amsterdamfördraget. Jag protesterar som företrädare för de Gröna starkt mot försöken att genom initiativ ändra Europeiska unionens förfarande och det i strid med de europeiska medborgarnas vilja.

Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Utrikes- och säkerhetspolitik består av olika komponenter: utrikespolitik, bistånd, handel, freds- och konfliktlösning, nedrustningspolitik, flyktingpolitik och militärt försvar. Säkerhetspolitik är således inte detsamma som militärt försvar.
I ett modernt säkerhetsperspektiv står människans säkerhet i centrum. Hoten mot människan kan vara allt ifrån miljökatastrofer till social exkludering. Konflikter mellan stater blir alltmer ovanligt. I stället blir det allt vanligare med inomstatliga konflikter. Dessa konflikter bottnar framför allt i sociala motsättningar med etniska och/eller religiösa förtecken. Sådana konflikter kan inte lösas med militära metoder.
Många av EU: s länder accepterar inte ett gemensamt försvar. I Sverige säger 70 procent av folket nej till det.
Förverkligandet av ett gemensamt försvar har för lång tid framöver förts bort från dagordningen i och med Amsterdamfördraget. Parlamentet har inte beslutanderätt om ett gemensamt försvar. Det krävs ett enigt ministerråd för att besluta om detta. Vi kan inte stödja betänkandet.

Crampton
Jag röstade emot detta betänkande eftersom jag, trots att jag vill att EU skall gå mot en gemensam utrikes- och försvarspolitik som en del av ett federalt Europa, inte kan stödja att denna politik bygger på avskräckning med hjälp av kärnvapen. De brittiska och franska kärnvapnen bör demonteras i enlighet med artikel 6 i icke-spridningsavtalet och i linje med domen från den Internationella Domstolen 1966. Då kan vi utveckla en gemensam försvarspolitik.

Cushnahan
Jag stöder utvecklingen av en gemensam försvarspolitik för EU. Jag anser att det är en oundgänglig del av den europeiska integrationen. Därför stöder jag till fullo förslagen i Tindemans betänkande.
Jag vill emellertid invända mot McKennas synpunkter i hennes debattinlägg. Hon hävdar, felaktigt, ännu en gång att Amsterdamfördraget innebär etablerandet av en europeisk försvarspolitik, som i sin tur underminerar den irländska neutraliteten.
Det gör den inte. Amsterdamfördraget respekterar uttryckligen den nuvarande försvars- och säkerhetspolitiken i varje medlemsland. Fördraget innebär en uttrycklig förpliktelse att respektera Irlands neutralitet.
En försvarspolitik för EU kan endast etableras om en sådan enhälligt godkänns vid ett framtida ministerrådsmöte. Dessutom skulle detta kräva tillägg i EU-fördragen och därmed bli föremål för en folkomröstning i Irland. Hon borde avstå från att göra så bedrägliga påståenden som hon och hennes kolleger har gjort under folkomröstningen i Irland. Det faktum att de gång efter annan bevisas vara grundlösa hindrar tyvärr inte att de upprepas.
Jag tar också avstånd från hennes personliga kommentarer om Tindemans. De är onyanserade, kränkande och ogenomtänkta. Tindemans är den Europeiska unionens andlige fader och ingen i detta parlament har gjort mer än han för att uppnå varaktig fred och försoning i Europa. McKenna och hennes kolleger borde följa hans exempel snarare än kritisera honom.

Deprez
Dramat i Jugoslavien visade i vilken grad Europeiska unionen, som inte kunde framtvinga sin auktoritet vid sina egna gränser, förblir en politisk dvärg och fortsätter att när det gäller den egna säkerheten vara beroende av sin amerikanska allierade. Efter Maastrichtfördraget, och trots Amsterdamfördraget, förblir den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken till stor del ett embryo. Den senaste krisen i Persiska viken, där Europeiska unionens medlemsstater ännu en gång talade och agerade oordnat och t.o.m. motsägelsefullt, är bara det senast kända exemplet.
Försvarets Europa är inte i bästa form. Hur skulle det kunna vara annorlunda när en försvarspolitik endast är intressant som komplement till en utrikespolitik värd namnet. Efter antagandet av euron, som bekräftar Europeiska unionens position som världens största handelsmakt, går unionen alltför sakta fram på vägen mot en verklig gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Amsterdamfördraget möjliggjorde förvisso några framsteg på området, tyvärr nämnde man inte ens vissa medlemsstaters misstänksamma nationalism och motsägelsefulla intressen. Dessa har ännu inte vare sig någon gemensam doktrin eller något gemensamt program.
Hur lång tid skall det ta för vissa medlemsstater att förstå att deras åsikt kommer att höras bättre, deras intressen bli bättre försvarade och deras bidrag till att återupprätta fred och demokrati i världen bli mer effektivt när de talar med en enda stark röst för Europeiska unionens räkning, när de bedriver en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och när de förfogar över integrerade väpnade styrkor för att stödja diplomatin?
I detta sammanhang måste man, liksom föredraganden, konstatera att inför sitt 50-årsjubileum och under ytterligare många år kommer Västeuropeiska unionen att spela en avgörande roll som fullständigt delaktig i Europeiska unionens utveckling. Jag delar hans uppfattning att på det här stadiet finns det inget annat sätt, om man vill göra framsteg med att inrätta en gemensam försvarspolitik, än att utveckla gemensamma program och konkreta åtgärder för samarbete, genom att på bästa sätt utnyttja alla möjligheter fördragen erbjuder.

Donner (PSE), Paasilinna (PSE), Myller (PSE), Paasio (PSE)
Tindemans betänkande, såsom det har godkänts, står för ett tänkande som åtminstone delvis avspeglar attityder från kalla krigets dagar. Det är önsketänkande, med tanke på Amsterdamfördraget och de fyra alliansfria länderna, att tala om att integrera VEU i unionen. Finland är för närvarande det enda medlemslandet i EU som har gemensam gräns med Ryssland. Vi ser inte Ryssland som en fiende och vi hoppas att banden mellan EU och Ryssland kommer att stärkas, i syfte att skapa ett större område med fred, stabilitet och välstånd.
Vi ser inte militära medel som ett huvudsakligt svar på de problem som möter oss i unionens omedelbara närhet. Detta var resonemanget bakom det finsk-svenska initiativet att införliva Petersbergsuppgifterna inom ramen för EU. Tindemans betänkandet bygger inte på ett klarsynt tänkande vad gäller behoven för europeiskt försvar och säkerhet. Därför måste vi rösta emot betänkandet.

Kirsten Jensen, Blak och Iversen
De danska socialdemokraterna har valt att rösta mot betänkandet. Tindemans betänkande ser i sin utgångspunkt EU som en militärmakt, och går i sina rekommendationer ännu längre i strävandena att göra EU till den normgivande regionala supermakten.
Betänkandet drar slutsatsen att unionens initiativ i fråga om uppkomna problem i bl.a. Mellanöstern och Balkan har varit för svaga, att de sattes in för sent och att Europaparlamentets naturliga roll som ansvarsfull medspelare inte varit lika uppenbar för kommissionen och ministerrådet. Detta kan vi som socialdemokrater inte säga emot. Betänkandets föreslår emellertid att man försöker lösa detta problem genom bland annat en snabb integrering av Västeuropeiska unionen i EU. Ett EU som potentiell militär supermakt är ett steg i motsatt riktning mot ett helt och fredligt Europa.
Betänkandet framställer ytterligare en rad punkter som skulle påskynda integrationen av VEU i EU och stärka den gemensamma försvarsprofil Tindemans efterlyser så kraftigt. Föredraganden har dock ingen lösning på de problem med att förklara detta som EU kommer att drabbas av inför de grannländer som kommer att få problem med ett EU som upprustar militärt, liksom att en gemensam försvarspolitik i sin yttersta konsekvens skulle betyda att de franska och brittiska kärnvapenförsedda styrkorna skulle placeras under gemenskapens jurisdiktion. Därför har vi - och med oss andra i den socialdemokratiska gruppen - valt att rösta mot betänkandet. En gemensam europeisk säkerhetsidentitet existerar redan i form av Nato och OSSE. Europa har inget behov av en ny.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V)
Vi har röstat nej till Tindemansbetänkandet, eftersom det innebär ett betydande steg i riktning mot att militarisera EU, vilket tyvärr bekräftar de farhågor som många av oss sedan länge har uttryckt om inriktningen på EU-samarbetet. Genom Tindemansbetänkandet ställer sig Europaparlamentet bakom uppfattningen att EU skall utvecklas till en militär supermakt med i huvudsak samma målsättningar som de flesta av historiens supermakter, nämligen att ensidigt försvara sina egna intressen, inbegripet försörjningsintressen, med väpnad hand. Betänkandet betyder också att man anser att EU skall ha rätten att uppträda som en sorts " världspolis" och efter eget gottfinnande militärt intervenera i andra länders angelägenheter.
Vi är anhängare av en internationell rättsordning som också kan innefatta fredsinsatser av militär karaktär av en sort som FN och OSSE sedan länge sysslar med. Vi kan också tänka oss olika former av förstärkning inom ramen för FN-stadgan av FN: s och OSSE: s roll i detta sammanhang. Däremot motsätter vi oss att enskilda supermakter eller regionala block utanför FN-ramen på egen hand ägnar sig åt militära interventioner, vilket Tindemansbetänkandet dessvärre öppnar vägen för.
Det är också uppenbart att Tindemansbetänkandets säkerhetspolitiska grundsyn inte lämnar något utrymme på sikt för alliansfrihet av svensk modell inom ramen för EU. Också detta är dessvärre en bekräftelse av farhågor som vi tidigare har givit uttryck för.
Slutligen vill vi påpeka det anmärkningsvärda med att den svenska versionen av Tindemansbetänkandets titel översätter defence policy med säkerhetspolitik , vilket är en så allvarlig förvrängning att det ger en direkt vilseledande bild av vad Tindemansbetänkandet faktiskt handlar om.
Resolution om samarbetet mellan Europa och Medelhavsområdet
Caudron
Måste jag säga det igen? Medelhavet är för oss ett innanhav. Våra förbindelser med samtliga Medelhavsländer är grundläggande, både för dem och för oss!
Det förutsätter frivilliga partnerskap och åtgärder, med respekt för våra olikheter och krav liksom för vår historia ...
Situationen har förbättrats något de senaste åren, men ändå med alltför stora förseningar, " blandningar av olika slag" och ibland överlägsenhet från vår sida, utan att nämna " anfallen" av neokolonialism.
Ingen har den " avslöjade sanningen" när det gäller Algeriet, Marocko eller Mellanöstern.
Vi är alla överens om att vi måste utrota terrorismen, förbättra demokratiseringen och på nytt lansera fredsprocessen.
Man kan ha idéer och förslag och försvara dem livligt, men man måste också kunna lyssna på dem som är i kontakt med dessa allvarliga och dramatiska problem.
Varken släpphänthet eller förnekande, krav eller överlägsenhet - detta måste vara våra europeiska riktlinjer!
Och vi får inte glömma att kräva av Europeiska unionens medlemsstater att de snabbt ratificerar ingångna avtal, genom att tillföra nödvändiga ekonomiska medel, hjälpa länderna i söder och öppna våra marknader, men också genom att kräva att vår politiska betydelse erkänns i den gemensamma strävan efter lösningar.
Jag tror på vår framgång om vi ser till att vi får de politiska medlen, men bara då.

Cellai
Samarbetet EU-Medelhavsområdet, som inleddes vid Barcelonakonferensen i november 1995, är en förutsättning för hållbar stabilitet och ekonomisk utveckling i hela regionen.
Det handlar om att Europeiska unionen måste främja tillväxten för att kunna minska arbetslösheten i regionen och reducera invandringstrycket, och på det viset bidra till den allmänna stabiliteten och säkerheten i länderna kring Medelhavet.
Denna strategi kommer att få positiva återverkningar på den europeiska säkerheten. Europa är på väg att upptäcka något grundläggande: En ecu som investeras i Asien skapar arbetstillfällen, rikedom och säkerhet i Asien, medan en ecu som investeras i Medelhavsområdet skapar säkerhet för Europa.
Därför måste kommissionen snarast se till att åter få i gång det decentraliserade samarbete som alltför länge varit lamslaget.
När tänker Europeiska kommissionen åter börja tillämpa Med-programmen?
De programmen fungerar inte via de nationella regeringarna, utan tack vare ett multilateralt, decentraliserat samarbete på regional och lokal nivå. De är med andra ord mycket viktiga, eftersom de gör det möjligt att knyta direkta band mellan personer, grupper och organisationer med samma intressen och samma mål inom EU och inom och mellan EU: s partner runt Medelhavet.
Det är så den ekonomiska utvecklingen kan främjas, genom att man bygger upp en klass av ledare och entreprenörer som företräder de olika skikten i samhället och inte bara dess elit.
Och detta skulle vara av godo, inte bara för Medelhavsområdet, utan för Europa som helhet.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för det gemensamma resolutionsförslaget om avtalen Europa-Medelhavet. Detta har vi gjort utifrån åsikten att det är viktigt att stödja EU: s projekt på detta område. Vi skall vara med om att säkerställa en fredlig utveckling i de länder som gränsar till Medelhavet, både vad angår handel, demokrati och mänskliga rättigheter.
En brist i det gemensamma resolutionsförslaget är att det inte lägger tillräckligt stor vikt vid de mänskliga rättigheterna. De danska socialdemokraterna vill uppmana kommissionen att snarast möjligt lägga fram ett förslag till strategi för hur upprätthållandet av de mänskliga rättigheterna kan främjas i Medelhavsområdet. Dessutom är det viktigt för de danska socialdemokraterna att man sätter press på kommissionen att öka anslagen för att främja de mänskliga rättigheterna i området. Det är inte nog att man avsatt 9 miljoner ecu till sådana initiativ. Medlen skall vara av sådan storleksordning att aktiviteterna kan utvidgas och programmen kan bli mer omfattande.

Müller
Herr ordförande! Mina damer och herrar! Med all respekt för kommissonens försök att initiera Meda-programmet och Med-Meda-programmen, måste jag ändå få framföra min grupps kritik på en särskild punkt.
Med-programmen stoppades av kommissionär Marín, trots att ingen särskild kritik hade riktats mot dem, endast av den anledningen att han hade reagerat på flera missförhållanden. Kommissionens misslyckande satte därigenom stopp för många bra projekt. Ett sådant förfarande är i högsta grad opolitiskt och ett tecken på kommissionärens tafatthet. Hans inlägg i gårdagens debatt var också en enda stor klagolåt, tråkigt nog.
Därför vill jag be kommissionen förhindra ett sådant agerande i liknande fall i framtiden. Genom att stoppa bra program kommer man tyvärr inte undan de dåligt planerade programmen; tvärtom, man orsakar bara ännu större skada. Jag kan bara hoppas att kommissionen nu verkställer Med-programmen i snabbare takt.

Wolf
Man brukar säga att Medelhavet är " mer än bara ett hav" . Europa är i minst tre avseenden förbundet med hela Medelhavsområdet, det gamla " Pontus Euxinus" inbegripet: Ekonomiskt genom handelsflödet i båda riktningarna, geografiskt eftersom området norr om Medelhavet huvudsakligen utgörs av Europeiska unionens medlemsstater, och inte minst historiskt genom en lång historia av handelsutbyten och ömsesidigt beroende, där Västeuropa under lång tid intog rollen som " de fattiga kusinerna" , innan man i samband med renässansen gjorde ett " generalagentursanspråk" och under 1800-talet uppnådde en ledande maktposition med hjälp av koloniala och halvkoloniala metoder. Rivaliteten mellan de europeiska stormakterna bidrog i stor utsträckning till en upplösning av de politiska och sociala strukturerna söder och öster om Medelhavet (liksom i Svarta havsområdet). Slutligen bidrog förintelsen i Hitlertyskland på ett avgörande vis till att Israel och Palestina belastades med en näst intill olöslig kamp för sitt existensberättigande.
Europeiska unionen kan inte dra sig tillbaka i rollen som iakttagare av Medelhavsområdet. Unionen får inte heller göra det enkelt för sig genom att koncentrera sig på " de enkla problemen" och överlåta " de svåra" till USA. Det här är ingen plädering för ett solonummer utan snarare för att unionen i öppet samarbete och med tydliga klargöranden skall göra det som ankommer den.
Gemensam resolution om Kosovo
Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! Jag vill påpeka att jag har röstat för Kosovo-betänkandet, trots att jag är högst irriterad över den diskussion som fördes i går. Jag anser inte att det är meningsfullt att genomföra en sådan diskussion, när varken rådets och kommissionens företrädare är närvarande, och många av dem var inte kvar i går kväll.
Jag tror också att det var komplicerat, eftersom rådet och kommissionen uppenbarligen inte känner till den senaste händelseutvecklingen på området, för den gick de inte närmare in på. Man kan åtminstone ifrågasätta det sätt på vilket frågan sköts upp, det vill säga att man prioriterade diskussionen om Indien, vilken också säkert är både viktig och intressant.
Trots detta är jag övertygad om att man måste fortsätta diskussionerna i samma riktning utan att förlora den verkligt skyldige ur sikte, vilken befinner sig i Belgrad och inte i Pristina. Milosevic upplöste Kosovos autonomi år 1989 i strid mot författningen, och han är utan tvivel skyldig till de brott mot mänskligheten som begicks den gången. Enligt min uppfattning hör han därför inte hemma vid förhandlingsbordet, utan inför domstolen i Haag.

Eriksson och Svensson
Vi har lagt ned våra röster gällande resolutionen om Kosovo. Att vi inte kan rösta för resolutionen beror på punkt 6, i vilken det riktas en uppmaning till FN: s säkerhetsråd, OSSE, Nato och VEU att vidta alla nödvändiga åtgärder för att förhindra att konflikten sprider sig. Vi anser att denna uppmaning endast skall riktas till FN: s säkerhetsråd och OSSE som utifrån en politisk analys fattar beslut om åtgärder. Lösningen av konflikten i Kosovo är inte en militär fråga, utan en politisk och diplomatisk fråga. Vi anser dock att resolutionen i övrigt utgör en riktig analys av den aktuella politiska situationen.

Müller
Vi upprepar ständigt i våra resolutioner hur viktigt det är att de demokratiska krafterna i Kosovo främjas. Det är därför beklagligt att i år har, såvitt jag vet, inte ett enda projekt inom programmet Phare-demokrati främjats. Som företrädare för min grupp skulle jag därför vilja fråga kommissionen: Vad planerar den att göra för det civila samhället i Kosovo den närmaste framtiden inom ramen för demokratiprogrammet?
Om kommissionen är i behov av förslag, kan vår grupp genast lämna sådana.
Betänkande: Caudron (A4-138/98)
Deprez
Caudrons betänkande betonar med rätta kvaliteten i det arbetsdokument om " Den europeiska industrins konkurrenskraft" som har utarbetats av kommissionen. Ett sådant arbete borde sannolikt genomföras regelbundet, så att man genom att använda samma referenskriterier och samma analyssystem kan få en översikt över den europeiska industrins utveckling och hur effektiva de åtgärder är som har vidtagits för att stödja konkurrenskraften.
Dokumentet ifrågasätter en rad förutfattade meningar om den så ofta kritiserade nedgången inom den europeiska industrin, och målar upp en bild av dess fördelar och svagheter: företag som fortfarande är alltför nationella och fragmenterade, dåligt anpassat skattesystem, en gemensam marknad som ännu inte riktigt är gemensam, överdriven stelhet i arbetet och en alltför tung administration. Dokumenten pekar även på vårt ansvar på området.
Eurons införande kommer säkerligen att gynna de europeiska företagen, som äntligen slipper de tunga administrativa och finansiella valutakostnaderna, och kommer också att bidra till att deras finansiella miljö förbättras. Det åligger nu oss att se till att investeringarna får ett uppsving (såväl de offentliga som privata), något som vi alltför mycket förbisett under det senaste årtiondet, samt att genomföra vitboken från 1993 om tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning. Vi måste också samordna och harmonisera skattepolitiken.
Det är nödvändigt att medlemsstaterna ser till att undvika den vilda skattekonkurrensen och styr in skattesystemet till förmån för företagen, genom att minska avgifterna på arbete. För att våra företag bättre skall kunna möta utmaningarna med avregleringen av marknaderna och handelns internationalisering måste vi snarast anta den europeiska bolagsstadgan. Jag anser, liksom föredraganden, att ett sådant antagande bidrar till att göra folk uppmärksamma, genom att betona företagens europeiska dimension.
Det är alltså utan tvekan jag röstar för det betänkande som har lagts fram för oss.

Kirsten Jensen och Blak
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för Caudrons betänkande om den europeiska industrins konkurrensförmåga. Vi anser att betänkandet innehåller flera bra uttalanden om hur man säkerställer att den europeiska industrin blir mer konkurrenskraftig.
Vi kan emellertid inte stödja föredragandens åsikt om att alla länder bör ha samma belastning på sina företag vad beträffar miljökrav. I enlighet med fördragets artikel 100a.4, skall den enskilda medlemsstaten ha möjlighet att tillämpa den miljölagstiftning som medlemsstaten anser nödvändig med hänsyn till hållbar utveckling, hälsa samt välfärd, och miljöpolitiken kommer i allt högre grad att i framtiden baseras på artikel 130, som innebär att länderna kan bygga vidare på EU: s minimiregler. Vi är också emot föredragandens åsikt om harmonisering av skattepolitiken (punkt 15). Vi tar kraftigt avstånd från varje form av harmonisering av inkomstskatt.
Betänkande: E. Mann (A4-173/98)
Cushnahan
Fru ordförande! Med tanke på den snabba ökningen av distanshandel över hela Europa stöder jag föredragandens förslag om att den bör regleras på internationell nivå genom Världshandelsorganisationen. Det är också mycket viktigt att åtgärder vidtas för att garantera att marknaden för distanshandeln omfattas av högsta möjliga standard vad gäller konsumentskydd. Konsumenterna måste skyddas mot köp av defekta eller farliga produkter.
Jag har noterat föredragandens förslag om att kommissionen borde undersöka huruvida det är möjligt eller inte att beskatta Internethandeln. Jag vill emellertid betona att syftet med ett sådant beslut inte enbart bör vara att avhålla EU: s konsumenter från att köpa billigare varor genom att beskatta dem. Våra krafter måste inriktas på att arbeta för lägre priser inom EU så att icke-EU-produkter inte längre är ett attraktivt alternativ. Förhoppningsvis kommer införandet av en gemensam valuta att bidra till att uppnå detta. Harmoniseringen av olika momsnivåer och andra taxor har också en stor betydelse.
Betänkande: Herman (A4-117/98)
Berthu
Fru ordförande! Hermans betänkande om hur institutionerna kan fungera bättre utan att fördragen ändras vittnar om en mycket förvånande åtgärd, och jag beklagar att man inte reagerar mot den här i kammaren.
När det gäller betänkandets huvudsakliga ämne, kontrollen av Ekonomiska och monetära unionen, förklarar man inställsamt för oss att svagheten i den demokratiska kontrollen är oacceptabel, vilket man vet redan från början, men att Maastrichtfördragets förhandlare inte ville vara alltför ambitiösa och att Amsterdamfördragets förhandlare inte heller ville göra något, av rädsla för att öppna Pandoras ask.
Med andra ord: För att undvika att skapa en ny debatt var det bättre att tolerera en ohållbar situation. Resultatet blir att när den gemensamma valutan nu skall införas oroar sig alla över den svaga demokratiska kontrollen och över att Europaparlamentet har reducerats till att snabbt uppfinna sekundäråtgärder, för att få folk att tro att medborgarna får säga sitt.
Hermans betänkande föreslår bl.a. att reformer skall genomföras genom s.k. interinstitutionella avtal mellan kommissionen, rådet och Europaparlamentet. Dessa avtal har på intet sätt värdet av ett fördrag, men gör det möjligt för integrationens anhängare att komma överens sinsemellan och successivt utöka Europaparlamentets befogenheter, för att skapa en situation som senare kommer att läggas fram som ett fullbordat faktum.
Vi är naturligtvis inte överens med denna typ av åtgärd. Hermans betänkande visar bara upp i dagsljuset den kontinuerliga manipulering som har ägt rum under de senaste åren, och som är avsedd att endast få brottstycken av diskussionen accepterade, oupphörligen skjuta upp en fullständig debatt och att hindra folken från att uttala sig med all sakkännedom om processen med den gemensamma valutan. Om det krävs kompletterande åtgärder för den gemensamma valutan måste vi diskutera dem och låta folken rösta om dem.

Ahlqvist och Wibe
Vi kan inte rösta för detta betänkande, eftersom det har den inriktingen att det är Europaparlamentet som skall vara vägen för att nå demokratisk kontroll över Europeiska centralbanken m.fl. politiska ämnesområden. I grunden innebär detta en försvagning av de nationella parlamenten. De nationella parlamenten har i många medlemsstater dubbelt så hög demokratisk legitimitet som Europaparlamentet. Valdeltagandet i de olika valen runtom i EU: s medlemsstater talar sitt tydliga språk.
För att få det demokratiska ansvaret att fungera bättre i EU, är det bättre att medlemmar i Europaparlamentet utses av de nationella parlamenten. Det är runt valen till de nationella parlamenten som den demokratiska politiska debatten sker i dagens Europa.

Deprez
Alltsedan Europaparlamentet 1979 första gången valdes genom direkta val utgör parlamentet den verkliga yttringen av och representanten för unionens folk. Vi vill eliminera det demokratiska underskottet i de europeiska institutionerna och vår ambition är hela tiden att ge kammaren alla befogenheter som ett parlament i en demokratisk rättsstat skall ha. Den europeiska integrationen går framåt i regeringskonferenser om fördragsrevideringar, sakta men säkert. Vi måste emellertid konstatera att texterna i Maastricht- och Amsterdamfördragen sannolikt går åt rätt håll, men att de fortfarande är helt otillräckliga på området.
Folken i Europeiska unionen är otåliga. Vissa av dem - som förtvivlat vill ha större öppenhet och större demokratisk kontroll över de europeiska institutionerna, vilka alltför ofta uppfattas som ett teknokratiskt maskineri som är okänsligt för deras rättmätiga strävan - börjar nu ge upp. Alldeles efter det extraordinarie Europeiska rådet i Bryssel och antagandet av den gemensamma valutan, kommer det betänkande vi i dag diskuterar lägligt, och föreslår ett antal åtgärder som, även om de bara kan vara övergångsåtgärder, ändå hjälper för stunden, vilket är nödvändigt när det gäller det ihållande demokratiska underskottet.
I avvaktan på en framtida och nödvändig ny regeringskonferens krävs interinstitutionella samarbetsavtal inom de behörighetsområden där avskaffandet av de nationella parlamentens kontroll inte har ersatts av Europaparlamentets kontroll.
Det borde vara självklart för alla att unionens folk inte accepterar att så viktiga områden som den ekonomiska och monetära unionen, stabilitets- och tillväxtpakten eller den externa ekonomiska politiken, undgår en verklig kontroll från de folkvalda, och där alla vet vilken inverkan de har eller kommer att få på sysselsättning och det sociala området i medlemsstaterna.
Genom att verkställa de olika förslagen till interinstitutionella avtal i föreliggande resolution bidrar de europeiska institutionerna på ett betydande sätt till att minska den brist på förståelse som skiljer våra medborgare från ett integrerat Europa, men som många av dem ändå starkt önskar.

Kirsten Jensen och Blak
De danska socialdemokraterna avstår från att rösta för Hermans betänkande, även om det är viktigt att man löpande överväger hur EU: s verksamhet kan göras mer öppen och mer demokratisk utan fördragsändringar. Det är korrekt att peka på institutionella avtal som ett viktigt medel för att uppnå detta mål.
Betänkandet innehåller flera bra förslag. Vi stöder idéerna om mer öppenhet och demokratisk kontroll av Europeiska centralbanken och den ekonomiska politiken inom eurozonen i allmänhet. Även om Danmark har ett juridiskt bindande undantag rörande deltagande i tredje EMU: s etapp, så har vi ett stort intresse av att det som beslutas inom dessa områden beslutas så öppet och demokratiskt som möjligt.
Betänkandets punkt 6 innehåller emellertid en formulering som kan tolkas som om de kompromisser inom sysselsättningsområdet, vilka ingicks i Amsterdam och Luxemburg, saknar konkret innehåll. Det är inte vår uppfattning. De nämnda kompromisserna är viktiga bidrag till att stärka sysselsättningspolitiken i Europa, och resultaten har redan så smått börjat visa sig.
Därutöver vill vi gärna understryka att vi inte kan ansluta oss till idén om Europaparlamentets inblandning i den sociala dialogen. Den sociala dialogen skall stödjas och byggas ut, och det sker enligt vår uppfattning bäst genom att ge arbetsmarknadens parter frihet att själva förhandla med varandra.

Lindqvist
För att stärka demokratin, förbättra öppenheten, öka det folkliga deltagandet och därmed minska kritiken mot EU, krävs en reformering från grunden. Det åstadkoms inte genom detta betänkande.
De nationella parlamentens makt måste öka, både i fråga om förslag, löpande arbete och kontroll. Också rådets makt måste öka. Kommissionens makt däremot måste kraftigt minskas. Dess ensamrätt att lägga förslag är fullständigt oacceptabel. Det är som om endast kommunkansliet skulle ha rätt att lägga fram förslag i kommunerna - en absurd tanke.
Europaparlamentets makt skall inte öka, eftersom det leder mot ett federalt system. Europaparlamentets sätt att arbeta måste dock förbättras i riktning mot mer kontakt med allmänheten, mindre tid i Bryssel, mer tid i hemlandet, mer direktkontakt med de nationella parlamenten, mer av principfrågor och koncentration på de stora politiska frågorna och bort med alla detaljfrågor.
Det odemokratiska systemet med fördelning av talartid genom gruppledarna måste avskaffas. En mer demokratisk modell måste skapas som ger alla förtroendevalda möjlighet att tala i frågor, i vilka de är engagerade. Talartiden måste också anpassas till ärendenas tyngd. Att ägna två veckor åt detaljfrågor, men två och en halv timma åt den viktigaste frågan under hela mandatperioden, EMU-debatten, är ett exempel på den nuvarande obalansen.

Verwaerde
Jag vill tacka vår kollega Herman för det initiativbetänkande han har utarbetat om hur institutionerna kan fungera bättre utan att fördragen ändras.
Det demokratiska underskott som Europeiska unionens institutioner i allmänhet lider av, och de lösningar som kan erbjudas, förklaras på ett utmärkt sätt.
Precis som vår föredragande anser jag att de viktigaste institutionella förbättringarna mer har varit resultatet av tillämpningar på grundval av antingen interinstitutionella avtal, eller EG-domstolens rättspraxis, eller också en ökad användning av existerande förfaranden, än resultatet av formella ändringar i fördragen.
Europaparlamentets roll måste snarast förstärkas på två områden: socialpolitiken, särskilt viktig i de europeiska medborgarnas ögon, och Ekonomiska och monetära unionen. Jag betonar problemet med det demokratiska ansvaret inom ekonomi- och valutaområdet, där parlamentet enligt fördragen inte spelar någon formell roll.
Vi kan ändå inte bortse från områden som den gemensamma handelspolitiken, internationella avtal och konkurrenspolitiken. I framtiden bör våra diskussioner utvidgas till utrikespolitiken och polisiärt och rättsligt samarbete.
Vår föredragande förespråkar att ett interinstitutionellt avtal sluts. Jag delar helt hans uppfattning.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.27 och återupptogs kl. 15.00.)

Aktuell och brådskande debatt
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0498/98 av Günther m.fl. för PPE-gruppen om situationen i Sudan, -B4-0506/98 av Telkämper och Aelvoet förV-gruppen om situationen i Sudan, -B4-0523/98 av Vinci m.fl. för GUE/NGL-gruppen om den politiska situationen i Sudan och den svåra människorättskrisen i södra Sudan, -B4-0534/98 av Bertens och Fassa för ELDR-gruppen om situationen i Sudan, -B4-0539/98 av Hory m.fl. för ARE-gruppen om situationen i Sudan, -B4-0541/98 av Newens för PSE-gruppen om situationen i Sudan, -B4-0552/98 av Pasty och Andrews för UPE-gruppen om situationen i Sudan.
Günther
Fru ordförande! Sudan ligger mitt i ett område som präglas av instabilitet. På ytan handlar det om en kulturell konflikt mellan å ena sidan det muslimska arabiska norra Sudan och å andra sidan det icke-muslimska södra Sudan. Av den anledningen ställer sig också den islamiska staten Iran bakom Khartoum, men så gör även Kina - kanske mest för att reta USA - medan de angränsande staterna snarare känner en viss fruktan, för de uppfattar ett förenat fundamentalistiskt Sudan som ett hot, eftersom den religiösa gnistan kunde slå över till den muslimska befolkningen i grannstaterna.
Förhoppningen inför förhandlingarna i Nairobi är att man den här gången skall uppnå en kompromiss, och det utifrån den svaga position som båda parter befinner sig i, för inför de fredsförhandlingar som sköts upp i onödan för ett halvår sedan var själva fredsplanen i stort sett redan färdig.
Nu vill man enas om en lös federation mellan norra och södra Sudan under en övergångsperiod för att sedan efter några år låta folket avgöra i en folkomröstning hur de vill bli styrda. Det är emellertid ett tecken på hjälplöshet från Europeiska unionen och det internationella samfundets sida att man nu är tacksam över att över huvud taget få hjälpa den nödlidande befolkningen, som ju egentligen de styrande i landet borde ta ansvar för!

Bertens
Fru ordförande! När ni talar om Sudan talar ni om min familj. Mina två barn är födda där, och jag känner en viss samhörighet med det landet. Därför berör det mig att se 400 000 människor hotas av svältdöden, men det berör alla. I synnerhet som man vet att orsaken är det vapenstillestånd som inte kommer till stånd, inte genom regeringspartiets försorg, ännu mindre genom motståndet i södra delen av landet.
EU måste öka trycket så mycket som det går. EU måste övertygas om att återuppta fredsinitiativen, och de är legio. Alla påtryckningsmedel är enligt mitt förmenande tillåtna - 400 à 500 000 människoliv står på spel -, inklusive blockering av IMFoch Världsbankmedlen. Under tiden får samma EU inte försaka något på den humanitära fronten. Därför har jag här anledning att tacka kommissionär Marín och i vilket fall som helst kommissionen för deras ECHO-insats på 8, 8 miljoner ecu i nödhjälp. Uppmärksamheten för de hjälplösa sudaneserna får inte minska.

Macartney
Fru ordförande! Det händer att när vi lägger fram debattämnen märkta " brådskande" så säger folk: " Varför är detta brådskande?" Det råder emellertid inget tvivel om att situationen i Sudan är brådskande, även om vi har diskuterat den tragiska situationen i detta land vid många tillfällen.
Bilder på Europas TV-skärmar är ibland vad som krävs för att få människor att vakna inför mänskliga tragedier, såsom den fortsatta krisen i Sudan, och vi gjorde absolut rätt i att återkomma till frågan.
Vi var emellertid inte ensamma, för vid AVS: s gemensamma församling på Mauritius nyligen uppnåddes, till allas glada överraskning, en klar majoritet bland länderna i Afrika, Västindien och Stilla havet som röstade separat, på deras begäran, från EU, och fördömde sudaneserna.
Detta är emellertid inte tillräckligt. Vi måste söka efter långsiktiga och varaktiga lösningar. I det sammanhanget är exemplet från Eritrea och Etiopien, som var i en liknande situation för inte så länge sedan, lärorikt. Därför bör vi välkomna möjligheterna till en folkomröstning, och förstärka rätten till självbestämmande i söder.

Newens
Fru ordförande! Under de senaste 15 åren har uppskattningsvis en miljon människor dött i inbördeskriget mellan norra och södra Sudan och hundratusentals hotas nu av svält vilken är orsakad dels av två års torka, men framför allt av väpnade strider. I den hårdast drabbade regionen, Bahr-al-Ghazal, rapporteras styrkor som stöds av norr ha bränt grödor och spannmålslager, och här liksom på alla andra håll har leveranser av nödförsändelser med mat blockerats, medan människor har tvingats äta stjälkar och löv, och dör i massor. I denna skoningslösa konflikt har mänskliga rättigheter fullständigt ignorerats, och insatserna från det internationella samfundet måste ökas för att hindra en ännu större mänsklig tragedi än den som redan pågår.
Den sudanesiska regeringen har en skrämmande historia av hänsynslöst förtryck i både norr och söder, vid sidan av sina militära operationer: fängslanden, tortyr, avrättningar och användandet av terrorism mot sitt eget folk liksom mot grannfolk. Den sudanesiska regeringen har ignorerat FN: s säkerhetsråds resolutioner om mänskliga rättigheter. Under dessa omständigheter, måste sanktionerna mot utvecklingsstöd, men inte mot humanitär hjälp, vidmakthållas.
Landet är i desperat behov av fred, och det är därför sorgligt att samtalen i Nairobi denna vecka bröt samman. Fred är emellertid endast möjlig under förutsättning att de sudanska folkens rätt till demokrati och demokratiskt självbestämmande respekteras. Vi måste välkomna det faktum att en överenskommelse har nåtts om att avskaffa vissa restriktioner gällande matförsändelser till de svårast nödställda, men kraftigast möjliga påtryckningar måste bibehållas för att säkerställa att den humanitära hjälpen når sina mål överallt. Europeiska unionen har redan givit viktiga bidrag, men vi måste be om att ansträngningarna intensifieras för att lindra nöden i denna skrämmande mänskliga tragedi. Det är syftet med denna resolution.

Aelvoet
Fru ordförande! Alla vet att de senaste årens torka inte har inneburit något annat än en tydlig skärpning av problemet med kriget i Sudan. Man måste undanröja huvudorsaken till att det finns en hungersnöd att bekämpa och en fred att befrämja genom att arbeta med fredsförhandlingarna. Vi vet att resultatet som har uppnåtts inom ramen för IGAD fortfarande är ofullständigt för närvarande, att båda parterna fortfarande har en bit kvar till målet. Ändå tror jag att det nu gäller att vi ger signaler utifrån Europeiska unionen, att vi således förväntar oss ytterligare resultat inom ramen för IGAD. För det andra, att vi tar oss an problemet med den livsmedelsbrist som nu är akut där och där det nu lyckligtvis återigen har blivit möjligt att få tillträde, att Europeiska unionen också skulle ta initiativ där för att sörja för att maten för en tid når den hungrande befolkningen.

Schiedermeier
Fru ordförande! Jag har ägnat de senaste fem åren åt den här frågan i AVS-EU: s gemensamma församling. Tyvärr har det ännu inte lett fram till något positivt för Sudans befolkning. Vi behöver ett omedelbart vapenstillestånd, vi behöver förhandlingar mellan samtliga parter, eftersom man annars inte kan åstadkomma någonting, för delförhandlingarna har hittills inte lett till några resultat. De mänskliga rättigheterna, demokratin och rätten till självbestämmande hos befolkningen i södra Sudan måste respekteras, och vi behöver omedelbart humanitärt bistånd, innan de nästan 100 000 människorna som utsätts för dessa påfrestningarna svälter ihjäl.
Det krävs sanktioner mot den sudanesiska regeringen, inte bara från EU: s sida, utan från hela det internationella samfundet för att därigenom stärka påtryckningarna och skydda grannstaterna.

Marín
Fru ordförande! Som de ärade ledamöterna vet upphörde kommissionen med allt utvecklingsbistånd till Sudan på grund av den ihållande bristen på respekt för mänskliga rättigheter, bristen på demokrati och bristen på betydande ansträngningar för att förhandla fram ett fredligt slut på inbördeskriget i landet. Inför bristen på signaler om en verklig förändring, och såvida man inte åstadkommer betydande framsteg vad gäller fredsprocessen och respekten för de mänskliga rättigheterna, finns det ingen anledning för kommissionen att ändra sin ståndpunkt.
Icke desto mindre följer kommissionen den humanitära situationen i södra Sudan på mycket nära håll. 1997 var kommissionen den största bidragsgivaren med 23 miljoner ecu som, tillsammans med de bilaterala bidragen från medlemsstaterna, representerar 65 procent av allt humanitärt bistånd till Sudan. I november 1997 beviljades 6, 7 miljoner ecu, av de 23 som jag just nämnt, till Sudan till förmån för världslivsmedelsprogrammet. Det bör påpekas att en stor del av maten som just nu delas ut i Bahr-al-Ghazal, i söder, är en del av det bidraget.
Den 23 mars i år godkände kommissionen ett beslut om 11, 8 miljoner ecu i form av en allmän humanitär hjälpplan för att tillgodose behoven hos den del av befolkningen som har fallit offer för kriget i Sudan. Detta bistånd, det från 1998, sköts av 35 icke-statliga organisationer och täcker denna gång såväl landets södra delar som de norra och koncentrerar sig framför allt på sjukvårdssektorn, sanitär- och matsäkerhet, framför allt dricksvatten. Detta beslut innefattar också en reserv på en miljon ecu som används för att komplettera finansieringen av vissa aktiviteter i Bahr- al-Ghazal, fortfarande i södra Sudan.
Situationen är dock fortfarande väldigt bekymrande i denna regions norra del, något som dessutom kan komma att förvärras på grund av regnperioden som kan försvåra leveranserna av humanitär hjälp, något som har varit fallet tidigare.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0504/98 av Macartney och Weber för ARE-gruppen om möjligheten till ett förnyat idrifttagande av det slovakiska kärnkraftverket Mochovce, -B4-0509/98 av Bloch von Blottnitz och Voggenhuber för V-gruppen om idrifttagandet av det slovakiska kärnkraftverket Mochovce, -B4-0515/98 av Flemming m.fl. för PPE-gruppen om idrifttagandet av kärnkraftverket Mochovce, -(B4-0524/98) av Papayannakis med flera för GUE/NGL-gruppen om kärnkraftverket Mochovce, -B4-0536/98 av Eisma för ELDR-gruppen om idrifttagandet av kärnkraftverket Mochovce, -B4-0542/98 av Graenitz för PSE-gruppen om det planerade idrifttagandet av kärnkraftverket Mochovce.
Macartney
Fru ordförande! Resolutionen om Slovakien är en kompromissresolution. Jag tror att samtliga av oss har invändningar vad gäller vissa punkter. Jag har, till exempel, invändningar vad gäller stycke F i ingressen. Ett klargörande som borde göras för våra slovakiska kolleger, om de lyssnar på oss, vilket jag är säker på att de kommer att göra, är att vi inte särskilt pekar ut Slovakien som föremål för kritik. Min grupp lade i detta parlament fram ett förslag om att innefatta också Dounreay i Skottland (vi pekar alltså inte ut Slovakien särskilt), eftersom situationen där i många avseenden är lika allvarlig.
När vi säger att de slovakiska myndigheterna har misslyckats med att finna svar på problemen med lagring av kärnavfall, som i resolutionens punkt 5, gäller det i högsta grad också andra länder.
Jag skulle vilja beskriva resolutionen som ett paket. Om man tar stycke H i ingressen som uttrycker tvivel gällande säkerheten vid Mochovce-anläggningen, och lägger till punkterna 2 och 3, blir summan en rimlig begäran om att den utvärdering, som såvitt vi förstår, kommer att publiceras inom två eller tre veckor, tar i beaktande eventuell kritik och problem. Allt detta utgör sammantaget ett ansvarigt, balanserat och rättvist paket och bör därför stödjas.

Voggenhuber
Fru ordförande! Kärnkraftens historia i Östeuropa är ett sorgligt kapitel, oavsett om det handlar om skrotreaktorerna i Bohunice eller Tjernobyl, om Mochovce eller andra kärnkraftverk. Detta sorgliga kapitel har i många år blivit föremål för Europaparlamentets välmenande resolutioner, som ligger långt efter utvecklingen på området och endast innehåller halvhjärtade försök att reducera riskerna.
Detta med föga framgång, vilket framgår av det slovakiska kärnkraftverkets förhistoria. Ett kraftverk som byggs utan containment , med oräkneliga påvisade brister och där man nu kommer att demonstrera en oprövad upprustning av en rysk kärnreaktor. Även den mest fördomsfria iakttagare måste vid det här laget ha fått klart för sig att Europeiska unionen har misslyckats med sin strategi för att rusta upp de öst- och centraleuropeiska kraftverken och införa västliga säkerhetsnormer, och jag tror att vem som helst begriper vad det beror på.
Så länge Europeiska unionen vägrar inse att kärnkraft inte kan göras säker och att man i stället måste skapa en framtida energipolitik utan kärnenergi, så länge kommer vi att ligga efter i utvecklingen på området. Våra främsta krav är: inget idrifttagande av det slovakiska kärnkraftverket, ingen avstängning av skrotreaktorerna i Bohunice och ingen sänkning av normerna för kärnsäkerheten i Europa i samband med utvidgningen österut, förrän denna insikt slutligen har slagit igenom.

Flemming
Fru ordförande! Jag vill börja med att tacka alla kolleger som har medverkat till att denna gemensamma resolution har kommit till, och jag vill även tacka de företag som driver kärnkraftverken i Mochovce och alla icke-statliga organisationer som har varit villiga att informera oss i så stor utsträckning. Alla suveräna stater har givetvis rätt att själva bestämma om användningen av primärenergi, men efter Tjernobyl vet vi att vi alla är grannar till samtliga kärnkraftverk, och en granne har rätt att kräva de säkerhetsnormer som anses självklara i Tyskland, Frankrike och Storbritannien vid användandet av en såpass riskfylld teknologi. Det ingår i acquis communautaire . De länder som inte efterlever de strängast tänkbara säkerhetsnormerna kan absolut inte beviljas inträde i Europeiska unionen.
Två internationella expertkommissioner har de senaste veckorna utfört en inspektion av Mochovce. Det var självklart att man skulle avvakta resultatet innan man startade verksamheten Mochovce och att de eventuella brister som konstaterades skulle avhjälpas före idrifttagandet. Men icke, företagen har meddelat den förvånade allmänheten att man ändå har för avsikt att starta en verksamhet på försök den 21 juli. Detta kan vi inte acceptera!
Man är dessutom skyldig oss ett svar om kärnavfallet, för det är säkert inte möjligt att sälja det till Ryssland. På det området är lagstiftningen ytterst sträng. Varken Österrike eller EU kan tvinga Slovakien eller något annan land till samarbete, men om man började med att iaktta resultaten från de båda expertkommissionernas inspektioner kunde det bidra till tillkomsten av internationella strukturer för en ökad öppenhet i kärnfrågor, och då skulle inte bara Österrike, utan även hela Europeiska unionen vara skyldig Slovakien ett stort tack.

Papagiannakis
Fru ordförande! Vårt resolutionsförslag framför mycket rimliga krav till Slovakien: en utvärdering och ett löfte om att resultaten av denna utvärdering kommer att respekteras.
Jag påminner dock om att det vid en tidigare utvärdering i Mochovce påtalades bristande säkerhet i 201 punkter, några fruktansvärt farliga, såsom brist på isolering, rostigt material, otillräckligt brandskydd. Jag anser alltså att vi har rätt att ingripa och att begära av Slovakien att landet inte tar detta kraftverk i drift. Det är inte bara en fråga för Slovakien, vi vet mycket väl att det är en fråga för hela Europa, jag skulle vilja säga för hela världen. Vi skulle också vara mera övertygande, fru ordförande, om också vi tillkännagav ett program för att ersätta kärnkraften i hela Europa och om vi utlovade ordentlig hjälp till Slovakien, så att landet lättare kan komma igenom den period då det behöver energi till dess att också detta land kan överge kärnkraften.

Eisma
Fru ordförande! Det är inte första gången som vi talar om Mochovce här. För drygt tre år sedan stod vi också här för att skapa oss en uppfattning om samma ämne. Jag tror att säkerheten vid kärnkraftverken i Central- och Östeuropa kommer att hålla oss sysselsatta ännu i många år. Situationen i Slovakien blir bara allt mer akut när vi ser till kärnkraftverket där, för bara om några veckor vill de slovakiska myndigheterna ta kärnkraftverket i Mochovce i bruk. Vi är starkt oroade, för det finns fortfarande ingen klarhet beträffande förvaringen av atomavfall och säkerheten för själva installationen. Jag vill då kraftfullt uppmana de slovakiska myndigheterna att skjuta upp driftsättningen så länge denna oklarhet kvarstår. Därför är det så viktigt att vi i dag som parlament gör ett uttalande. Om några veckor kommer det blandade parlamentariskta utskottet Europaparlamentet-Slovakien att sammanträda, och det måste få ett bra uppdrag från hela parlamentet.
Fru ordförande! Jag hoppas att vi alla kommer att anta denna resolution enhälligt så att denna delegation från oss, som snart kommer att tala i Slovakien, känner till parlamentets åsikt, som de slovakiska myndigheterna också borde rätta sig efter.

Graenitz
Fru ordförande! Det är många som har frågat mig varför en brådskande resolution om Mochovce kommer upp nu. Jag tror att en brådskande resolution är nödvändig av följande anledningar: Förra och förrförra veckans inspektioner som utfördes av oberoende internationella experter har visat att framsteg har skett, inte minst tack vare de medel som har strömmat in från Phare-programmet. De har emellertid också visat att inte alla frågor är lösta ännu. Framför allt är inte utvärderingen klar än.
De har påvisat att det fortfarande finns olösta problem, framför allt saknas det ett containment i traditionell bemärkelse, och i samband med inspektionen kontrollerades inte om de anordningar som ersätter denna garanterar säkerheten om en allvarlig olycka skulle inträffa som på Three Mile Island eller i Tjernobyl. Jag vill påminna om att det fortfarande finns spår av den radioaktiva strålningen från Tjernobyl i de europeiska alpregionerna.
För det andra anser jag att resultaten från inspektionerna måste läggas fram innan försöksverksamheten inleds, så att eventuella förbättringar kan genomföras i förväg och inte först i efterhand. Jag vill också i sammanhanget kommentera att jag finner det anmärkningsvärt att en expert uteslöts från inspektionen. Just den experten var med vid kärnreaktorn i Greifswald och hade värdefulla erfarenheter med sig därifrån.
Jag vill även påpeka att frågan om Mochovce, liksom urdrifttagandet av Bohunice, så snart andra energikällor finns tillgängliga, behandlades på det senaste ministerrådet där man ägnade sig åt integrations- och utvidgningsfrågor. Där var man överens om att de kärnkraftverk som inte är säkra bör tas ur drift. Säkerheten för befolkningen i Slovakien, i reformstaterna, i Europeiska unionen, ja för alla människor i Europa, ligger oss varmt om hjärtat. Jag önskar - och jag tror precis som vi alla vill göra - att man inte kommer att vidta några definitiva åtgärder i Slovakien som kan äventyra denna säkerhet.

Adam
Fru ordförande! Detta parlament måste respektera Slovakiens rätt att som suverän stat besluta om sin egen energipolitik och att driva kärnkraftverk om det så önskar. Vi bör notera att Slovakien undertecknat alla internationella konventioner, att det var medlem av Internationella Atomenergiorganet mellan 1993-96 och att Lipar, chefen för den reglerande myndigheten är vice ordförande i Kommittén för samordning av kärnsäkerhetsstöd (NUSAC) som styrs av GD XI i kommissionen.
På grund av en tidigare resolution i detta parlament har uppförandet av Mochovce fortskridit utan finansiellt stöd från Europeiska unionen. Som ytterligare en följd finns det ingen juridiskt bindande internationell överenskommelse om att stänga reaktor 1 i Bohunice när Mochovce har tagits i drift. Detta parlamentet bär huvudansvaret för denna situation. Det är tack vare Slovakien som slutförandet har fortskridit, inte bara med hjälp av inhemska ingenjörer och med assistens av ryska konstruktörer, utan också med deltagande av Siemens, EDF, Westinghouse och Framatome, vilka samtliga är västexperter på kärnkraftområdet. Slutförandet har skett enligt normer från Risk-Audit, en organisation bildad av tyska och franska säkerhetsmyndigheter.
En studie har genomförts. Enligt de indikationer jag har fått är resultatet gynnsamt, men vi bör vänta tills vi har fått ta del av den innan vi drar några slutsatser. Den är planerad till juni och det datum jag har fått för det planerade igångsättandet av Mochovce är juli. Större delen av denna resolution är irrelevant vad gäller omständigheterna i Mochovce. Vad vi behöver på europeisk nivå, och vad vi fortfarande inte har, är normer som samtliga länder är skyldiga att iaktta vad gäller säkerheten hos deras kärnreaktorer.

Estevan Bolea
Fru ordförande! Vi vill alla att länderna i Öst- och Centraleuropa skall utvecklas ekonomiskt och att de skall ha säkra kärnkraftverk. Precis som vi vill att alla kärnkraftverk, kolgruvor, fabriker och anläggningar i världen skall vara säkra.
Jag har hört många ytliga saker sägas och det förvånar mig, fru ordförande, att folk talar utan att veta vad de säger. Jag är ledamot av delegationen för Slovakien. De har givit oss många förklaringar. Jag tycker att de är suveräna att göra vad de anser nödvändigt och att de har ansvaret att skydda slovakerna, deras grannar och hela Europa. 1995 vägrade detta parlament att ge något stöd. Det var ett stort misstag, men det ger inte någon rätten att säga de saker som nu sägs.
Därför kommer jag, fru ordförande, inte att stödja vissa punkter i resolutionen. Herr Eisma, det kommer inte att bli ett totalt godkännande, eftersom resolutionen inte är särskilt korrekt. Slovakien importerar 15 procent av sin elektricitet, växer mycket och behöver hjälp. Jag önskar dem stor framgång och att deras kärnkraftverk i Mohovce skall fungera bra och säkert.

Pompidou
Fru ordförande, kära kolleger! Brev från de österrikiska parlamentarikerna till den slovakiska regeringen å ena sidan, och till ledamöterna i Europaparlamentet å andra sidan, påstår att en start av den andra generationens reaktorer i kärnkraftverket Mochovce i Slovakien eventuellt kan medföra fara.
Jag vill i UPE-gruppens namn erinra om att för det första har Slovakien 1995 ratificerat konventionen om kärnkraftsäkerhet, som antogs av IAEA 1994. Konventionen trädde i kraft 1996. För det andra har moderniseringen av reaktor 1 och 2 i Mochovces kärnkraftverk, även om den inte har subventionerats av EBRD, och alltså inte direkt har erhållit europeiskt stöd, varit föremål för finansiering som gäller hela Europa. Den har överlåtits åt slovakiska företag, ett konsortium bestående av tjecker, fransmän, västtyska och ryska medborgare. Den föreskrivna nivån är numera identisk med de för reaktorer i västvärlden med samma teknik och motsvarar nu också IAEA: s krav.
Internationella experter har nyligen bekräftat att alla försiktighetsåtgärder har vidtagits när det gäller säkerheten i de moderniserade anläggningarna.
Man kan därför inte annat än förvånas över de uttryck som används i brevet till den slovakiske premiärministern. Slovakien måste säkerställa den energiproduktion som krävs för befolkningens konsumtion av energi. Slovakien kan inte säga nej till Mochovce och har hädanefter heller ingen anledning att göra det, eftersom alla åtgärder vidtagits när det gäller kärnkraftsäkerhet, inför starten av den andra generationens reaktorer, som numera är lika säkra som de som nyttjas inom Europeiska unionen.
Låt oss därför avvakta resultaten av den utfrågning som skall äga rum i juni och låt slovakerna, som är oberoende på detta område, starta ett kärnkraftverk som uppfyller alla nödvändiga säkerhetsnormer, till förmån för befolkningen.

Kronberger
Fru ordförande! Att ta kärnreaktorn Mochovce i drift är ett beslut med vittgående konsekvenser för den framtida energiförsörjningen. Inte i någon av Europeiska unionens medlemsstater eller i USA skulle denna reaktor ha blivit godkänd ur säkerhetsteknisk synvinkel. Kärnkraftsindustrin placerar sina riskanläggningar strax utanför EU: s gränser. Det är ett cyniskt spel med säkerheten i hela Europa!
Dessutom är det första gången vi konfronteras med en situation där idrifttagandet av ett omstritt kärnkraftverk förmodligen grundar sig på en valstrategi. Den slovakiske premiärministern Vladimir Meciar vill visa omvärlden att han är stark och beslutsam inför valen i höst. Kraftverket skall tas i drift, trots att internationellt erkända experter anser att ett nybygge skulle vara mer ekonomiskt än en upprustning i enlighet med internationella säkerhetsnormer.
Nu i dagarna har en expertkommission gjort en bedömning av kraftverket och resultatet följer inom kort. Jag föreslår att Europaparlamentet bjuder in dessa experter till en utfrågning om säkerhetsnormerna. Den slovakiska energipolitiken är inte trovärdig. Jag vill påminna om att den slovakiska regeringen från början lovade att ta de båda riskfyllda blocken i Bohunice ur drift i samband med idrifttagandet av Mochovce. Det var dessutom förutsättningen för en kreditgaranti från den tyska Hermesbanken för leveranser från Siemens-KWU till färdigställandet av Mochovce.
I strid mot alla löften rustar man nu upp Bohunice för dryga 150 miljoner ecu i stället för att ta det ur drift. Slovakien har de senaste veckorna meddelat att Bohunice skall fortsätta vara i drift även efter idrifttagandet av Mochovce. Det är ett klart svek av Europaparlamentet och Hermesbanken. Med tanke på de omständigheterna är den framlagda resolutionen mycket försiktigt formulerad, men bör antas som ett minimum.

Perry
Fru ordförande! Jag skall hålla mig kort och bara göra två påpekanden. Till folket i Slovakien vill jag säga att kärnkraft i många avseenden är en ren energikälla, men den ger inte utrymme för några som helst misstag. Detta är därför grannarna är oroade och jag förstår Österrikes ståndpunkt i denna fråga. Jag kommer från södra England och fick ta miljö- och hälsoskyddsinspektörer till Frankrike där vi ville ta en titt på franska kärnkraftverk. Detta är farhågor som människor har när det gäller kärnkraft över huvud taget.
Emellertid vill jag till detta parlament säga att jag, i egenskap av vice ordförande i delegationen till det blandade parlamentariska utskottet EU-Slovakien, i går träffade högt uppsatt säkerhetsexpertis från Slovakien, och den slovakiska energimyndigheten. Jag tvivlar inte på att de tar sitt ansvar på stort allvar, och vi bör välkomna initiativet från den slovakiska regeringen att inbjuda en oberoende panel av experter till att inspektera denna anläggning. Om dessa oberoende experter ger klartecken vad gäller hälsosäkerheten, bör vi respektera detta och, på samma sätt som vi ofta antar förslag som fördömer Slovakien, bör vi också respektera goda nyheter när de kommer från Slovakien.

Marín
Fru ordförande, ärade ledamöter! Ni minns väl att de slovakiska myndigheterna, efter självständigheten, beslutade att avsluta installerandet av de två första reaktorerna med hjälp av väst, varför man ansökte om ett lån från Euratom och ett till från EBRD. Efter denna ansökan tog kommissionen initiativ, åren 1994 och 1995, till ett omfattande moderniseringsprogram avseende dessa reaktorer. Detta program innehöll en lång rad åtgärder som, när de väl satts i verket, hade garanterat en säkerhetsnivå helt jämförbar med den i väst. Dock beslutade den slovakiska regeringen att dra tillbaka sina låneansökningar, innan kommissionen och EBRD hade uttalat sig om lånen, och finansiera installerandet av reaktorerna med andra medel.
Projektet genomfördes mycket riktigt, främst med hjälp av Tjeckien och Ryssland, och i det medverkade också några företag från väst genom bilaterala exportkrediter. Som en konsekvens av detta upphörde kommissionen att delta i ledningen av projektet och i utarbetandet av programmet för förbättringen av säkerheten.
I yttrandet om Slovakien, inom ramen för Agenda 2000, och föranslutningsavtalet för Slovakiens medlemskap, har kommissionen nämnt nödvändigheten av att kärnkraftverket i Mohovce fungerar enligt de internationella säkerhetsnormerna och av att genomföra ett realistiskt program för att stänga kärnkraftverket i Bujovice. Gemenskapens deltagande i detta projekt begränsas just nu till att stödja de slovakiska myndigheterna. Phare-programmet finansierar ett projekt som går ut på att experter från Europeiska unionen, under ledning av Risk Unit som är ett företag som utgörs av självständiga organisationer för säkerhetstekniker från Tyskland och Frankrike, inspekterar enheterna i Mohovce.
Med syfte att utvärdera kärnkraftverkets säkerhet, är kommissionen överens med parlamentet om vikten av att experterna har tillgång till all dokumentation som har att göra med moderniseringsprogrammet och andra relevanta detaljer vad gäller kärnkraftverket. Denna utvärdering, som görs av de självständiga organisationer som jag just har nämnt, kan vara klar i slutet av 1998.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag kl. 17.30.

Orföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
Guatemala -B4-0493/98 av Bertens och Gasòliba i Böhm för ELDR-gruppen om det politiska mordet på biskop Juan José Gerardi i Guatemala, -B4-0516/98 av Salafranca Sanchez-Neyra m.fl. för PPE-gruppen om mordet på Juan Gerardi, biskop i biskopsdömet Guatemala, -B4-0525/98 av González Alvarez m.fl. för GUE/NGL-gruppen om mordet på biskop Gerardi i Guatemala, -(B4-0544/98) av Cabezón Alonso för PSE-gruppen om mordet på biskop Juan Gerardi i Guatelmala, -B4-0555/98 av Aelvoet m.fl. för V-gruppen om mordet på biskop Juan Gerardi in Guatemala,
Colombia -B4-0513/98 av Kreissl-Dörfler m.fl. för V-gruppen om mordet på Eduardo Umaña Mendoza i Colombia, -B4-0526/98 av Puerta m.fl. för GUE/NGL-gruppen om morden i Colombia, -B4-0550/98 av Miranda de Lage för PSE-gruppen om morden i Colombia, -B4-0553/98 av Estevan Bolea och Oomen-Ruijten för ELDR-gruppen om mordet på Eduardo Umaña Mendoza i Colombia, 
Turkiet -B4-0507/98 av Roth och Aelvoet för V-gruppen om domen mot Istanbuls borgmästare i säkerhetsdomstolen i Diyarbakir, -B4-0517/98 av Langen och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om situationen i Turkiet, -B4-0532/98 av Eisma för ELDR-gruppen om domen mot Istanbuls borgmästare, -B4-0543/98 av Karamanou och d'Ancona för PSE-gruppen om de mänskliga och politiska rättigheterna i Turkiet, 
Malaysia - Indonesien -B4-0514/98 av Telkämper m.fl. för V-gruppen om de mänskliga rättigheterna i Malaysia, -B4-0533/98 av Bertens för ELDR-gruppen om oroligheterna i Indonesien, -B4-0545/98 av Titley och Harrison för PSE-gruppen om de mänskliga rättigheterna i Malaysia, 
Tibet -B4-0511/98 av Aglietta m.fl. för V-gruppen om Tibet, -B4-0537/98 av Bertens och Larive för ELDR-gruppen om den politiska situationen i Tibet efter en hungerstrejkande tibetans död i New Delhi, -B4-0538/98 av Dupuis och Dell'Alba för ARE-gruppen om Tibet, 
Organhandel i Kina -B4-0496/98 av Bertens och André-Léonard för ELDR-gruppen om handel med organ från avrättade straffångar i Kina, -B4-0500/98 av Dupuis m.fl. för ARE-gruppen om handel med organ från dödsdömda i Kina, -B4-0510/98 av Aglietta m.fl. för V-gruppen om dödsstraff i Kina och handel med organ från dödsdömda, -B4-0519/98 av Habsburg-Lothringen och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om handel med mänskliga organ i Kina, 
Dödsstraff i Myanmar (Burma) -B4-0557/98 av Telkämper m.fl. för V-gruppen om dödsdomarna i Myanmar (Burma).
Guatemala
Bertens
Fru ordförande! Mordet på biskop Juan José Gerardi ses av många som ett attentat mot fredsprocessen. Biskopen spelade en viktig roll vid granskningen av akterna om morden och attentaten vid tiden för inbördeskriget. Att få slut på straffriheten är viktigt för konsolideringen av denna fredsprocess, och därför måste man snabbt hitta och straffa förövarna av dessa mord.
Kommittén på hög nivå, som det heter, som har tillsatts av regeringen måste utföra sitt arbete snabbt och trovärdigt. Det är viktigt för fortsättningen på denna fredsprocess att man kan behålla trovärdigheten. Vi förmodar att mördaren eller mördarna har försökt att störa denna fredsprocess. De får inte lyckas med detta.
EU måste uppmana och stödja de guatemaltekiska parterna att fortsätta på vägen mot denna svåra och varaktiga fred. EU var närvarande för att fördöma inbördeskriget, nu måste EU vara i Guatemala för att främja och upprätthålla freden.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru ordförande! Jag skulle också vilja uttrycka vårt mest energiska fördömande av mordet på biskop Gerardi och, i min politiska grupps namn, uttrycka vår solidaritet med det katolska samfundet och med hela Guatemalas folk.
Jag tycker att kompromissresolutionen på ett bra sätt tar upp inte bara biskop Gerardis prästerliga gärning, utan också hans fasta och beslutsamma ställningstagande för demokratin, de mänskliga rättigheterna och fredsprocessen i Guatemala, vars regering har uttryckt sin fasta vilja att identifiera de skyldiga till detta förhatliga dåd och ställa dem inför rätta. I detta syfte har man, som Bertens påpekat, skapat en kommitté som vi hoppas kan agera så snabbt som möjligt.
Jag tror, fru ordförande, att om vi frågade oss vem detta mord gynnar respektive missgynnar, råder det ingen tvekan om vilket hårt slag det har inneburit för alla de som engagerat sig i denna fredsprocess i Guatemala, som det har varit så svårt att nå fram till.
Därför tycker jag, fru ordförande, att det bästa sättet att visa beundran och respekt för biskop Gerardis minne och även för de ideal som han vigt sitt liv åt skulle vara att Europeiska unionen fullföljde hans gärning - och jag vänder mig nu till kommissionen och dess representant, herr Marín - och, som alltid, fortsatte mobilisera största möjliga stöd för denna fredsprocess i Guatemala.

González Álvarez
Fru ordförande! Jag tror att vi under denna sammanträdesperiod har talat om straffrihet vid många tillfällen och om hur morden ibland drabbar de som försvarar de mänskliga rättigheterna. Jag tror att biskop Gerardis rapport, som innehåller mer än 5 000 uttryck från dem som såg sina rättigheter kränkas under den förra epoken, är en rapport som kritiserar just straffriheten. Det biskop Gerardis rapport vill uppnå är att händelser som de som ägt rum i Guatemala aldrig mer skall inträffa. När han avslutade sin rapport sade han således: " Nu kan jag dö lugn. Må det aldrig mer hända något sådant här i Guatemala." Följaktligen har andra kolleger som talat tidigare rätt i att det är nödvändigt att fredsavtalet respekteras, men att det respekteras utan straffrihet.
Under eftermiddagen skall vi också tala om de mänskliga rättigheterna i Colombia. Mer än tre försvarare av de mänskliga rättigheterna har mördats, två av dem efter att ha talat med Europaparlamentariker. Vi tycker att denna straffrihet, som tillåter det ständiga försvinnandet av de som försvarar de mänskliga rättigheterna i dessa länder, är mycket allvarlig. Kommissionen bör - som Salafranca sade - göra vad den förmår för att förhindra att detta händer.

Cabezón Alonso
Fru ordförande, herr vice ordförande i kommissionen, mina damer och herrar! Som det redan har sagts mördades biskop Gerardi, biträdande biskop i Guatemalas stift, natten den 26 april i Guatemala City.
När man beklagar och fördömer detta dåd måste man uttrycka sin solidaritet med familjen, med medarbetarna och med Guatemalas folk i allmänhet.
Biskop Gerardi hade - som det redan sagts - samordnat de dokument som speglade kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i landet under åren av väpnad konflikt och slutsatserna av det arbetet hade just presenterats för allmänheten.
Vi måste utan tvekan vara försiktiga, inte spekulera just nu, men kräva av Guatemalas regering och rättsväsende att de slutför sina undersökningar. Vi är, utan tvekan, förväntansfulla inför de slutsatser som de undersökningarna bör komma fram till.
Den här typen av våldsdåd får inte passera utan straff och får inte utnyttjas för egen vinning av någon för att användas mot fredsavtalen, avtal som förbinder Guatemalas regering, de flesta partier och civila organisationer i landet och den grupp vänligt sinnade länder som stödde den dialog som ledde fram till fredsavtalen.
Också Europeiska unionen bör fortsätta att ge sitt politiska- och ekonomiska stöd till innehållet i fredsprocessen i Guatemala.
Ett så smärtsamt och förkastligt dåd får inte ifrågasätta bilden av ett helt land, men det bekymrar oss såsom uttryck för ett våld som ännu är mycket närvarande i det guatemalska samhället. Guatemalas folk förtjänar den bästa av framtider efter flera decenniers väpnad konflikt och våld.
I och med freden i Guatemala nådde fredsprocessen i hela Centralamerika sin kulmen. Guatemalas folk förtjänar vårt fulla stöd för sitt val att lösa konflikterna genom dialog och inte genom våld.
Vi hoppas att processen för att lösa dådet mot biskop Gerardi får ett mer tillfredsställande slut än andra inledda processer, som den om mordet på politikern Jorge Carpio Nicol eller juristen González Dubón.

Kreissl-Dörfler
Fru ordförande! Guatemalas regering och militär bör ta på sig ansvaret för den grova och systematiska kränkningen av befolkningens mänskliga rättigheter. Det var en av de främsta målsättningarna i den tusensidiga rapporten från REMHI-projektet (Recuperación de la Memoria Histórica) under ledning av biskop Juan Gerardi. Det ogillades av dem som hellre ville stryka ett streck över det som hänt i det förgångna, sa Gerardi i en av sina sista intervjuer. Det brutala mordet på Gerardi ägde rum i ett system där det råder ständig straffrihet. Efter fredsöverenskommelsen har det inte skett någon upprensning vare sig inom försvarsmakten eller underrättelsetjänsten. I rapporten nämner man äntligen gärningsmännen vid namn och fordrar konsekvenser. Exempel på sådana är en omedelbar upplösning av den militära och civila våldsapparaten, åtal av de paramilitära grupperna, upphörande av straffriheten och kompensation till de drabbade. REHMI-projektet ger människan sitt egenvärde tillbaka och hjälparbetarna måste därför få beskydd, framför allt ute på landsbygden.
EU stöder många projekt i Guatemala, bland annat projekt för uppbyggande av de nya säkerhetsstyrkorna. Man måste absolut försäkra sig om att ingen form av bistånd utgår till personer ur det gamla gardet som kränker de mänskliga rättigheterna. Vi borde stödja tillsättandet av en internationell kommission som bidrar till att de försvunnas öde fullständigt klarläggs.

von Habsburg
Fru ordförande! Vi har alla tagit del av budskapet om biskopens död, som innebär en stor förlust för det guatemaltekiska folket. Just i ett sådant läge tror jag dock att vi bör tänka på att hans livsgärning måste föras vidare. Internationell inblandning leder säkert inte fram till något. Guatemalas regering har på senare tid visat hur angelägen man är om att skapa ordning och lugn. Efter 30 års inbördeskrig är det emellertid otänkbart att åstadkomma detta från den ena dagen till den andra. Jag misstänker, visserligen utan den goda kännedom om det guatemaltekiska folket som min vän Kreissl-Dörfler har, att guatemaltekerna är så stolta att de snarast gör motsatsen till det vi vill om vi blandar oss i det hela för mycket. Tvärtom borde vi satsa helhjärtat på att förvalta biskopens arv, så att hans livsmål kan uppnås.
Colombia:

Kreissl-Dörfler
Fru ordförande! Vi är alla skakade av mordet på Eduardo Umaña. Detta oväntade politiska brott är det hårdaste slaget hittills mot människorättsrörelsen och hela oppositionen i Colombia. Många av oss lärde känna den erfarne juristen personligen. Det var på grund av hans sista fall, något han även förvarnades om, som han fick betala med sitt liv. Den mest färgstarka personligheten bland Colombias advokater hade nämligen sedan tjugo år tillbaka obevekligt och konsekvent företrätt dem som blivit offer för kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Det är ingen hemlighet vilka statliga och militära krafter som ligger bakom mordet. Den som trots detta fortsätter att främja ett ekonomiskt samarbete med Colombia och bevilja tulldekret genom den generella tullpreferensordningen gör sig medskyldig till denna vanvettiga våldsspiral som bara fortsätts av de som drar nytta av den.
Så sent som i går eftermiddag trängde trettio soldater med order om husrannsakan in på Justicia y Paz och andra människorättsorganisationers kontor, under förevändning att de var på jakt efter attentatsmän. Dylika skrämselhot mot dem som försvarar de mänskliga rättigheterna är fullkomligt oacceptabla och rådet bör tydligt ta avstånd från denna politik i Colombia. Kommissionen måste se över sitt samarbete med Colombia och ställa upp villkor för detta, annars är försvararna av de mänskliga rättigheterna i Colombia inte bara nedtystade utan snart även tystade för alltid! Herr kommissionär, jag skulle uppskatta om ni någon gång ville besvara de frågor som ställs. Jag vet att ni är en mästare i diplomati, men ett svar vore ändå rimligt.

Marset Campos
Fru ordförande! Som läkare måste jag beklaga att en avart av epidemologin, som heter våldets epidemologi, har spridits i Latinamerika.
Det är inte ett naturligt fenomen. Det är inte som övriga sjukdomar, vilka kan studeras epidemologiskt, utan denna epidemi har orsakats av Nordamerikas stöd till de diktaturer som drabbat dessa länder.
Europa utmärker sig, å sin sida, för att ständigt försvara de mänskliga rättigheterna, rättvisan, jämlikheten och av den anledningen tycker jag att det är vår plikt att se till att det märks en skillnad mellan det amerikanska inflytandet, som sår kadaver, och Europeiska unionens inflytande, som sår fred och samförstånd.
Följaktligen borde kommissionen agera aktivt för att nå ett uppklarande och tillämpa de nödvändiga konsekvenserna.

Miranda de Lage
Fru ordförande! Ledsen, med sorg och ilska och även med en känsla av frustration, talar jag ännu en gång i denna församling för att fördöma våld, allt våld som finns i Colombia, men också i hela världen.
Ett terroristvåld som inriktar sig på försvarare av de mänskliga rättigheterna, som har mördat Eduardo Umaña Mendoza, såsom det två dagar tidigare tog livet av María Arango Fonnegra och Jesús María Valle Jaramillo och en lång rad andra. Ett terroristvåld som också mördade den före detta försvarsministern, parlamentsledamöter, enkla kommunalråd, journalister, bönder, kvinnor och barn. Det vill säga alla.
Ett våld som sker i rättvisans namn - ironiskt - eller för att kräva rättvisa; ett våld som utövar utpressning och kidnappar, ett våld som är fascistiskt, knark- och maffiarelaterat, som hotar dem som tror på demokratin och på rättsstaten och inte viker sig inför denna situation därför att de tror att det finns möjligheter till fred, och som är så generösa att de agerar mänskliga sköldar för att kämpa för demokratin, för freden och för friheten bara genom dialog.
Fru ordförande! Jag vill, som motpol och hopp, lyfta fram tusentals colombianers ansträngningar som, med djupa demokratiska övertygelser och utifrån olika ideologiska utgångspunkter, ger en verklig lektion i mänsklig värdighet och civilt hjältemod i en svår och komplicerad situation.
Om ett par dagar hålls det presidentval. Det är viktigt och nödvändigt att denna process utvecklar sig lugnt och stilla. Freden kan inte vänta mycket längre. Vi måste vara vaksamma och stödja anträngningarna och framför allt måste vi be de våldsamma grupperna att de tar avstånd från våldet, att de förstår att deras tid är förbi och att de, om de inte vill döda alla, måste förstå att man vinner med demokrati och att man alltid förlorar med våld.

Lenz
Fru ordförande! Precis som föregående talare vill jag framhålla att vi - trots att vi så många gånger har uttalat vårt fördömande - ständigt måste påminna om de illdåd som fortfarande begås inte minst i Colombia, ett land präglat av våld får man tyvärr säga. Eduardo Umaña Mendoza är den tredje försvararen av de mänskliga rättigheterna som dödats på kort tid. Vi måste verkligen kräva att de som försvarar de mänskliga rättigheterna skyddas bättre i sitt arbete.
Regeringen klarar uppenbarligen inte av att skapa en drastisk förändring, men våld är ingen lösning, framför allt inte för befolkningen som är den som drabbas hårdast, för numera betraktas Colombia som en våldsstat och det är inte befolkningens fel.
Valet den 31 maj kommer inte att sätta stopp för mördandet, vilket visats av mordet på den tidigare general Fernando Landazabal som var rådgivare till presidentkandidaten Andrés Pastanas, bland annat beträffande en framtida fredsstrategi. Andra kandidater står på dödslistan, såväl på den ena som på den andra sidan. På det viset skapas ingen demokrati, det är ingen lösning. Vi uppmanar regeringarna, kandidaterna och samtliga partier att komma fram till en fredlig politisk lösning och äntligen erbjuda folket fred och demokrati.

Bertens
Fru ordförande! U.S. State Department har i sin färska rapport om de mänskliga rättigheterna kallat situationen i Colombia dålig, och det säger verkligen något. I synnerhet har man betraktat strafflöshetskulturen som en försämring av situationen där. Vi har sett vad det kan leda till. Människorättsaktivister utför viktigt arbete, även i Colombia. Den colombianska staten har intresse av detta. Jag tror att kommissionen och rådet återigen måste ge den colombianska regeringen en tydlig signal om att det nu är allvar från vår sida. Med rätta kräver resolutionsförslaget i dag en rapport från kommissionen om situationen för de mänskliga rättigheterna i Colombia. Det är inte för ingenting som vårt avtal med Colombia har en klausul om de mänskliga rättigheterna. Jag vill också uppmana rådet, som sammanträder den 18 maj, att uppmärksamma detta. Vaksamhet rekommenderas.
Turkiet:

Langen
Fru ordförande, ärade damer och herrar! Parlamentet har åter en anledning att uttrycka sin oro över situationen för de mänskliga rättigheterna och åsiktsfriheten i Turkiet. Vi vill inte på något vis överskatta våra möjligheter och bagatellisera våra egna problem inom Europeiska unionen. Men det fega attentatet mot Birdal, ordförande för en människorättsorganisation och rättegången mot medlemmarna i det tidigare Refah-partiet till följd av politiska åsiktsyttranden är sannerligen två ofattbara händelser.
I demokratiska stater är man övertygad om att man knappast löser några problem genom att förbjuda partier. Framför allt kan det inte ersätta den interna konfrontationen i Turkiet med politiskt oliktänkande, t.ex. med partiet Erkabans och det efterföljande partiet Fazilet. Demokratiska stater har goda skäl att vara restriktiva med partiförbud, eftersom sådana förbud lätt får rykte om sig att vara odemokratiska och inskränkande för den politiska verksamheten och åsiktsfriheten.
Turkiet genomgår nu en normaliseringprocess som inte kan göra Kemal Atatürks sekulariserade författning rättvisa, för att denna enligt min åsikt inte lämnar tillräckligt utrymme åt människors religionsutövande eller åt religionsfriheten. Denna normaliseringsprocess kan inte förhindras med hjälp av partiförbud eller fängelsestraff och det är ett problem som det turkiska samhället och de turkiska partierna själva måste lösa.
Respekten för de mänskliga rättigheterna har säkert ökat i vissa avseenden de senaste åren. Det skall vi inte bortse från. Men det är ändå upprörande att man inte lägger ned den energi som krävs på att undersöka och klara upp attentat mot journalister och försvarare av de mänskliga rättigheterna. Premiärminister Yilmaz har lovat att det fega attentatet mot Birdal skall uppklaras på ett riktigt sätt. Det är bara att hoppas att det verkligen kommer att ske.
Det samma gäller Erdogan, Istanbuls borgmästare, som dömdes till tio månader för sina politiska yttranden. Något sådant kan man enligt vår åsikt inte accepteras i längden. Därför uppmanar vi den turkiska regeringen och det turkiska parlamentet att bevilja åsikts- och tankefrihet.

André-Léonard
Fru ordförande! Jag har, liksom flera av er tror jag, haft tillfälle att träffa Akin Birdal, från en turkisk människorättsorganisation. Hans ögon var fortfarande sorgsna, en sorgsenhet som är lätt att förstå, för i ett land som Turkiet krävs inte bara mod, och t.o.m. våghalsighet, utan också envishet för att viga sitt liv åt att försvara andras. Det attentat han utsatts för förvånar mig inte. Jag tror att Birdal väntade det sig också. Han hade utsatts för en rad hot och han har aldrig fått något polisskydd.
Jag hoppas av hela mitt hjärta att Birdal överlever och kan fortsätta sin verksamhet. Jag vädjar till de turkiska myndigheterna att förövarna av attentatet skall överlämnas åt rättvisan.
Turkiet har undertecknat FN: s deklaration om de mänskliga rättigheterna och kan inte fortsätta sin politik med att undertrycka och förfölja journalister, domare, parlamentsledamöter, försvarare av de mänskliga rättigheterna, kurder eller vanliga medborgare. Den dom som förkunnades mot Istanbuls borgmästare Erdogan är ytterligare ett tråkigt exempel, om det behövs några. Turkiet måste förstå att det alltid kommer att finnas en Birdal, en Erdogan, en Leila Zana för att högt och tydligt skrika att man inte kan döda friheten.

Karamanou
Fru ordförande! Mordförsök, fängslande av intellektuella, politiker och journalister, fritt spelrum för en stat i staten och paramilitära organisationer, polisbevakning och kriminalisering av det politiska livet, politiska förföljelser, arrangerade sammanstötningar, förnedrande av politiken och demokratin, detta är tyvärr den politiska verkligheten i Turkiet i dag. Angreppet på Akin Birdal, ordförande för en turkisk människorättsorganisation, är frukten av ett sjukt politiskt klimat, som gynnar och uppmuntrar våld och aktioner av grupper utanför statens kontroll riktade mot det turkiska folkets demokratiska och mänskliga rättigheter. Med den existerande eller icke-existerande islamska faran som förevändning har man dessutom riktat en våg av förföljelser mot politiska motståndare till regimen, en regim som inte tvekat att avskaffa ett helt parti, som inte ens tvekar att fabricera domar för att få bort politiska ledare från det offentliga livet, som i fallet med Istanbuls borgmästare Erdogan. Vi får vänta och se vad som händer med Recai Kutan, som i dag på förmiddagen valdes till ordförande för partiet Fazilet.
Europaparlamentet måste skyndsamt agera och tvinga den turkiska regeringen att respektera det turkiska folkets rättigheter och att hålla sina löften, som ingår såväl i tullunionen som i andra av Turkiets internationella åtaganden. Vi kräver att de som är skyldiga till mordförsöket på Akin Birdal omedelbart avslöjas. Vi kräver vidare ett upphävande av den statliga säkerhetsdomstolens dom mot Istanbuls borgmästare och de 16 företagarna. Vi kräver att alla Turkiets politiska fångar skall friges. Inte för någon stat är de mänskliga rättigheterna enbart en inrikespolitisk fråga.

Roth
Fru ordförande, kära kolleger, käre Akin Birdal! Vi är skakade, vi är upprörda, vi är ledsna och vi är rasande över det brutala mordattentatet som riktades mot dig. Vi hoppas att du återvinner hälsan Akin, vi hoppas att du i dag, i morgon och i övermorgon kommer att vara och förbli den gamle gode Akin Birdal, som alltid var modig, alltid beslutsam, alltid förhoppningsfull och som förblev både mänsklig och glad och den som framför allt var helt okuvlig.
Attentatet mot dig, Akin, var ett attentat mot demokratin i Turkiet, mot de mänskliga rättigheterna, ett attentat mot alla dem som kämpar för ett demokratiskt Turkiet, ett attentat mot alla dem som försvarar en politisk lösning på det kurdiska problemet, och demokratiseringen av Turkiet är starkt kopplad till en politisk lösning på det kurdiska problemet.
Vi uppmanar den turkiska regeringen att nu äntligen - ja äntligen - ta försvaret av de mänskliga rättigheterna på allvar i stället för att bara proklamera dem i form av rabblande böner, och skapa en stabil grund för de medborgerliga, mänskliga och allmänna fri- och rättigheterna i Turkiet - åsiktsfriheten, pressfriheten, friheten att bilda partier - och dessa rättigheter måste omfatta alla människor, även medlemmarna i Fazilet-partiet.
Vi kräver att man inleder en dialog, för bara en dialog kan leda fram till en politisk lösning. En militär lösning är ingen lösning! Det som Akin råkade ut för, råkar många, många människor ut för dagligen. Våldet måste upphöra. Snälla Akin, bli frisk igen!
(Applåder)

Swoboda
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Anledningen till dagens debatt och denna resolution är domen mot en politiker i det tidigare Refah-partiet. Det är tillräckligt illa att man i ett land menar att en politisk konfrontation skall föras inför domstol, att den politiska konfrontationen med islam, det politiska islam, det fundamentalistiska islam måste föras inför domstol med en dom som följd. Men värre är att en ännu mer ofattbar anledning har uppstått i och med attentatet mot Akin Birdal.
Precis som flera talare redan har sagt: Birdal var och är - och kommer förhoppningsvis alltid att vara - en förkämpe, en outtröttlig, oförskräckt förkämpe för de mänskliga rättigheterna i Turkiet, men även utomlands eftersom han är en lysande förebild. Trots att han visste och kände på sig att han kunde råka ut för något som detta, gav han inte upp sin kamp för de mänskliga rättigheterna. Därav vårt gemensamma upprop till Turkiet.
Turkiet vill gå med i Europeiska unionen, och kanske gick det inte så bra - enligt mig inte alls bra - i förra höstens diskussioner som framför allt fördes i rådet. Oberoende av det får man utan tvekan konstatera att vi bara kan acceptera Turkiet som medlem i Europeiska unionen om man där i första hand, förutom mycket annat, respekterar de mänskliga rättigheterna.
Turkiet måste även ta hänsyn till följande: Att respektera de mänskliga rättigheterna innebär också att skydda dem som försvarar de mänskliga rättigheterna, att skydda dem som kämpar för de mänskliga rättigheterna. Jag är övertygad - för jag är optimistisk - om att ingen i regeringen, ingen inom försvaret gläds över attentatet mot Birdal. Men det räcker inte! Turkiets uppgift är inte bara att inte glädjas, utan snarare att göra allt för att förhindra dylika attentat, och det är en förutsättning för att vi skall kunna hälsa Turkiet välkommen som medlem i Europeiska unionen. Det skall den turkiska regeringen ha klart för sig!

Hatzidakis
Fru ordförande! De två ämnen som vi debatterar i dag, mordförsöket på Akin Birdal, ordförande för en turkisk människorättsorganisation, och domen mot Istanbuls borgmästare Erdogan, har en gemensam nämnare: den uppfattning om de mänskliga rättigheterna som är karakteristisk för den turkiska regimen och i synnerhet den turkiska armén. Mordförsöket på Birdal är kulmen på de attacker och förföljelser, ofta uppmuntrade och underblåsta av myndigheterna, som han hittills drabbats av på grund av sitt engagemang för de mänskliga rättigheterna. Den styrande klassen i Turkiet kan inte tolerera missnöje, protester, avvikande uppfattningar.
Domen mot Istanbuls borgmästare, å andra sidan, innebär ett försök att genomdriva den sekulära statens politik med våld. Fundamentalismen utgör otvivelaktigt en fara för demokratin, men den verkliga demokratin försvaras inte genom domar och med våld. Den försvaras genom argument. Överdrifter, såsom fängelsedomen mot borgmästaren därför att han läste en dikt, förstärker i stället för att försvaga hans ståndpunkter hos den breda allmänheten, i den mån, givetvis, som dessa ståndpunkter verkligen är fundamentalistiska. Det måste tydligt klargöras. Turkiets väg till Europa måste ovillkorligen innebära att man visar respekt för de mänskliga rättigheterna. Låt oss hoppas att den turkiska regeringen skall kunna röra sig i den riktningen.

Eisma
Fru ordförande! Hur berättigad Turkiets kritik mot Europeiska unionen än må vara, att de känner sig övergivna i sådana sammanhang som Meda, tullunionen och anslutningen, det löser oss inte från plikten att fortsätta att framhålla efterlevnaden av de mänskliga rättigheterna för Turkiet, och i det sammanhanget känner vi oss berörda av attentatet mot Birdal och det fängelsestraff på tio månader som Istanbuls borgmästare dömts till för att han i ett politiskt tal skulle ha tagit upp den sekulära staten till diskussion. Det är obegripligt att någon kan få en sådan dom för detta, och vi förväntar oss också av de turkiska myndigheterna att de gör allt för att ställa dem som utfört attentatet mot Birdal inför rätta. Vi förväntar oss också att domstolens dom med avseende på Erdogan skall ogiltigförklaras.
Till sist, fru ordförande, vill vi verkligen uppmana den turkiska regeringen att påbörja arbetet med den lagstiftning som behövs för fortsatt demokratisering på grundval av principen om yttrandefrihet. Jag har här ingenting att tillägga till det som Claudia Roth nämnde i det sammanhanget.

Vanhecke
Fru ordförande! Det är självklart att jag ansluter mig till den föreliggande resolutionen som med rätta fördömer de oroväckande kränkningarna av de mest grundläggande mänskliga rättigheterna och yttrandefriheten i vårt grannland Turkiet. Till detta vill jag tillägga, vad yttrandefriheten beträffar, att den inte alltid är garanterad längre i våra europeiska länder när man exempelvis försvarar mina politiska uppfattningar. Tillåt mig dock att säga att denna resolution mycket omsorgsfullt undviker kärnan i ärendet, vilket för övrigt också är fallet när det handlar om den andra abonnenten på kränkningar av de mänskliga rättigheterna, Folkrepubliken Kina.
Kärnan i ärendet är att Europeiska unionen som helhet och medlemsstaterna enskilt aldrig någonsin har talat klarspråk gentemot Turkiet när detta klarspråk någon gång skulle behöva innehålla något mer än en pappersprotest. Det var just detta parlament som för ett par år sedan godkände tullunionen med Turkiet, och detta kompletterat med europeiskt stöd på ungefär 14 till 15 miljoner franc fram till år 2000 utan att inte ens ställa några som helst villkor för att skjuta upp det. Likväl visste man då lika väl som i dag hur det var ställt med de mänskliga rättigheterna i Turkiet, man visste att den turkiska armén ockuperar en del av Cypern och att det är ett kulturellt folkmord minst som begås mot det kurdiska folket i Turkiet, för att bara nämna ett par exempel.
Jag vill där tillägga att vi med denna resolution på nytt missar en chans att säga till den turkiska regeringen och det turkiska folket att vi vill uppehålla de allra bästa relationer med vårt grannland och vårt grannfolk, men att Turkiet aldrig kommer att kunna bli medlem i Europeiska unionen helt enkelt därför att det inte är något europeiskt land. Om vi inte vågar säga detta kommer problemen bara att bli större senare, och jag tänker dessutom, och det är inte det sista jag tänker på, på problemet med alla miljontals turkiska gästarbetare och tillfälliga invandrare i Europa.
Malaysia - Indonesien:

Van Dijk
Fru ordförande! Situationen i Indonesien har under de senaste veckorna och framför allt under de senaste dagarna spårat ur fullständigt. Regimen uppträder hårt och hänsynslöst mot demonstranter, och i sammanhanget har nu ett flertal dödsoffer krävts. Det är fullkomligt oacceptabelt.
Suharto sade i går för första gången att när det inte längre finns något förtroende hos folket skulle han överväga att avgå. Det är hög tid att han gör det, för det är uppenbart att det förtroendet är borta. Den ekonomiska krisen som denna regim bär ansvaret för vältras över på människorna i Indonesien. Jag måste i ärlighetens namn säga att IMF kräver åtgärder av Indonesien som egentligen inte medför någon särskild förbättring av situationen för befolkningen, utan som i stället leder till ännu större fattigdom.
Ingen pekar på det ansvar som vilar på regimen och medlöparna runt omkring den som under de gångna decennierna har skott sig på ett allvarligt sätt.
Samtidigt riktar vi våra blickar mot Malaysia där tusentals och åter tusentals människor från Indonesien befinner sig, antingen de har kommit dit nyligen som flyktingar eller inte. Andra har varit där längre, och utan hänsyn till person och utan att se på deras flyktmotiv massdeporteras de tillbaka till Indonesien, där ett antal av dem säkert löper stora risker. Det måste verkligen bli ett slut på denna situation.

Bertens
Fru ordförande! Decennier av politisk allsmäktighet med en familj som skott sig på andras bekostnad och fullständig avsaknad av intresse för de indonesiska medborgarnas öde har gjort de senare hjälplöst förlorade och förtvivlade. De har inget mer att förlora, förutom då en president. Låt oss då hoppas att Suharto, som Van Dijk säger, drar vissa slutsatser. Hans fullständigt odemokratiskt arrangerade omval var inledningen till en period av absolut terror. De ekonomiska problemen har dessutom förvärrats ytterligare och på grund av den politiska oron och det sätt som Suhartos trupper uppträder på förefaller det mig som om IMF och Världsbanken möjligen borde revidera sina åsikter.
Europaparlamentet borde, som vanligt, rikta en tydlig uppmaning till de indonesiska ledarna och kanske också till Suhartos efterträdare om demokratisering, och rådet och kommissionen måste stoppa allt stöd, utom humanitär hjälp, och likaså måste den amerikanska regeringen göra detsamma på ett övertygande sätt. En tydlig hantering av krisen kommer att ha den bästa effekten. Vi har att göra med ett gigantiskt land, och jag tror att vi kan förebygga gigantiska problem om vi gör det.

Harrison
Fru ordförande! I januari i år ingick jag i den delegation från Europaparlamentet som gjorde en studieresa till Malaysia. Vi var där då finans- och börskrisen kulminerade. Vi sympatiserade med de malaysiska myndigheterna i deras kamp mot konsekvenserna av dessa problem, som innefattade de usla förhållandena för de invandrade arbetarna, vilka utgör 1 miljon av en befolkning på 22 miljoner.
Föreställ er därför vår sorg över att få kännedom om det oacceptabla hemskickandet av tiotusentals främst indonesiska arbetare som ett svar på den ekonomiska krisen, samt att få höra om att åtta indonesier dött under vistelse i ett tvångsläger för illegala invandrare. Vi är också desillusionerade över att höra om hotet om fängsling av Lim Guan Eng, vars far vi mötte i hans egenskap av oppositionsledare, av den enkla anledning att han givit uttryck för den allmänna oron över behandlingen av offret i ett känt våldtäktsmål. Det är ett brott mot principerna om demokratisk frihet att beröva Lim Guan Eng hans parlamentsplats bara för hans milda kritik av den malaysiska regeringen.
Det framstår också som diskriminerande att premiärministerns dotter, Marina Mahathir, inte har angripits av regeringen trots att även hon har ett antal gånger varit kritisk mot regeringen. I förbigående vill jag säga att vår delegation var mycket imponerad det arbete som hon och hennes och hennes stiftelse utför för att bekämpa aidsepidemin i Malaysia.
Sammanfattningsvis måste det vara rätt att betona att handel, investeringar och ekonomisk utveckling inte kan upprätthållas i frånvaron av en utveckling mot demokrati, ett rättssamhälle, samt medborgerliga och mänskliga rättigheter. Vi är alltid redo att bli vänner med ett Malaysia som strävar efter att uppnå dessa lovvärda ambitioner och målsättningar.

Jarzembowski
Fru ordförande, kära kolleger! Den ekonomiska och politiska situationen i Indonesien har tyvärr råkat helt utom kontroll. PPE-gruppen vädjar till den indonesiska regeringen, dels att den omedelbart skall sätta stopp för polisens och arméns övergrepp mot fredliga demonstranter, dels att den skall skydda landets kinesiska minoritet från övergrepp av orostsiftare. En rad mord har redan begåtts på medlemmar av den kinesiska minoritetsgruppen Polisens egentliga uppgift är att sätta stopp för dem.
Jag befarar dock att man slutligen bara kan få situationen i Indonesien under kontroll om landets politiska ledning lämnar utrymme för en verklig demokratisering, och det innebär att inte om bara presidenten går, utan hela det ledande skiktet måste avgå.
Låt mig till slut även vädja till Malaysias myndigheter och högsta domstol att de i synnerhet skall respektera parlamentsledamöternas rätt till åsiktsfrihet. Vi har förtroende för domstolen, vi hoppas också att den gör skäl för detta förtroende.
Tibet:

Tamino
Fru ordförande! Vi kan inte undvika att beröras djupt av det faktum att ett ökande antal tibetanska aktivister beslutat att ta till så extrema åtgärder som att dö i en hungerstrejk. Man kan inte bortse ifrån att detta är resultatet av det tibetanska folkets desperation efter 40 års kinesisk ockupation och ickevåldskamp.
Ställda inför denna situation, och ställda inför deras uppmaning - som framför allt har riktats till Förenta nationerna - om att återuppta diskussionen om Tibet utifrån resolutionerna nr 59, 61 och 65, att utse en särskild rapportör för att undersöka situationen i Tibet, att Kina under FN: s överinseende skall genomföra en folkomröstning för att utröna det tibetanska folkets vilja, tror jag att vi måste kunna ge signaler om solidaritet till det tibetanska folket och kraftfullt uppmana FN att föra upp Tibetfrågan på dagordningen inför nästa möte med generalförsamlingen och även uppfylla övriga krav från de militanta tibetanerna.

Fassa
Fru ordförande, mina damer och herrar! Tibetfrågan är i dag aktuellare än någonsin. Med anledning därav kan och bör Förenta nationerna, vilket redan har påpekats, vidta minst tre åtgärder: För det första, återuppta diskussionerna om Tibet med utgångspunkt i sina egna tidigare resolutioner, för det andra, utse en speciell rapportör för området och för det tredje begära att Kina tar initiativet till en folkomröstning som klarlägger det tibetanska folkets rätt till självbestämmande.
Det är detta som de sex hungerstrejkande, och med dem hela det tibetanska folket, begärde och begär, de demonstranter som den indiska polisen med så falska argument har förbjudit att fortsätta sin protest.
Framför allt den andra åtgärden som de krävt är viktig, utnämnandet av en speciell föredragande, som bör kompletteras med - och det är beklagansvärt att, trots tidigare krav från Europaparlamentet, rådet och kommissionen har man fortfarande inte åtgärdat detta - utnämnandet av en representant från Europeiska unionen för Tibet. Europeiska unionen kan inte fortsätta att var stark mot de svaga och svag mot de starka.

Dupuis
Fru ordförande, herr vice ordförande i kommissionen, kära kolleger! Vårt parlament kan inte annat göra än att konstatera att vår politik och våra förslag systematiskt förkastas av rådet och kommissionen, med undantag för positiva sidoåtgärder och sidoinitiativ från kommissionär Marín.
Vi har inte sett någon som helst uppföljning vad gäller vårt krav att samtliga politiska fångar i Tibet skall släppas, frisläppandet av Panchen Lama, respekten för de mänskliga rättigheterna, inrättandet av en undersökning, utnämnandet av en hög representant i unionen för Tibet eller förhandlingarna mellan Tibet och Kina.
Vi har inte ens, som våra amerikanska vänner, uppnått frigivningen, eller snarare och ännu bättre, utvisningen av några kända dissidenter som Wei Jingsheng eller Wang Dan. Europeiska unionen får inget och efter långa månader, eller t.o.m. år av krav från parlamentet, kan vi konstatera att parlamentets krav verkligen förhalas, åtminstone från Brittans sida och ett stort antal av rådets medlemmar.
Jag tror att man lugnt, genom en liten parafras, i Brittans mun kan lägga Churchills ord från fascismens Italien. " Om jag i dag var italienare, skulle jag vara fascist." Brittan skulle kunna säga som sin berömda kollega: " om jag i dag var kines, skulle jag vara kommunist, eller national-fascist" , vilket är samma sak.

Colajanni
Fru ordförande! Jag förstår de skäl som har gjort att man har presenterat denna text och jag instämmer i en del av, till och med en stor del av, de förslag som presenteras. Låt mig påpeka att just nu besöks Tibet för första gången av trojkan, ett besök som är av en viss längd. Jag tycker att det borde vara lämpligare att först avvakta utgången av detta besök och alltså ber jag rådet redogöra för resultaten från detta, resultat som jag tror kan tillföra parlamentet nya fakta innan man tar ställning. Efter detta är vår grupp redo att diskutera med rådet och att utarbeta en resolution som tar hänsyn till alla dessa fakta: en heltäckande resolution som framhåller det centrala kravet, som Dalai Lamas krav om direkta förhandlingar, utan villkor, som många av de punkter som angivits av de talare som föregått mig.
Jag anser att det är viktigt att göra en utvärdering av det som trojkan kommer fram till vid sitt besök, just därför att det är första gången som trojkan reser till Tibet.
Detta är den första punkten. Naturligtvis känner vår grupp solidaritet gentemot de aktivister som i detta ögonblick genomför en dramatisk hungerstrejk och vi försäkrar att vi har för avsikt att föra Tibetfrågan framåt via en politisk diskussion och en mer omfattande resolution.
Låt mig också säga något om nästa text, som rör organen. Vi anser att det inte finns något att bedöma från vår sida. Vi vill även här påpeka att om ett par veckor befinner sig delegationen från parlamentet i Kina. Kanske vore det lämpligt att, i stället för att rösta om en resolution som vilar på osäkra informationer, ge delegationen i uppdrag att ta upp denna fråga och att försöka få fram ytterligare information under sitt besök. Annars förstår jag inte varför vi skickar delegationen? Om sedan den information vi har bekräftas när de kommer tillbaka kan vi presentera en resolution i frågan. Detta är socialistgruppens position.

Moreau
Fru ordförande! De två resolutioner som lagts fram för Europaparlamentet är ytterligare ett tillskott till det femtiotal resolutioner om fördömande av Kina, som har antagits sedan 1994. Inget annat land i världen har upplevt en sådan behandling.
Kommissionen och medlemsstaterna vill utveckla goda relationer med Kina, vilket ändå inte utesluter viss oenighet, bl.a. i fråga om de mänskliga rättigheterna.
Tyvärr går Europaparlamentet, efter påtryckningar från några parlamentsledamöter, tvärtemot denna tendens, och tyvärr bryr sig de flesta inte om det; vi är högst ett tjugotal i kammaren.
Resolutionen om Tibet grundar sig på händelser i Indien. När det gäller den om försäljning av organ, hänvisar den till en kampanj utan bevis, vilken leds av Förenta staterna och Tyskland.
Den uppmuntran till separatistiska tendenser som finns i resolutionen om Tibet, bl.a. med hänvisning till en tibetansk exilregering, ifrågasätter en grundläggande internationell regel: respekt för varje lands territoriella integritet. Det är en farlig attityd, som på intet sätt kommer att bidra till att förbättra situationen.
Freden kräver liksom dialogen om de mänskliga rättigheterna ömsesidig respekt, framför allt när det gäller ett land som Kina, med över en miljard invånare.
Det är anledningen till att jag uppmanar mina kolleger att förkasta dessa två resolutioner om Kina.
Organhandel i Kina:

André-Léonard
Fru ordförande! Godtyckliga arresteringar, dödsdomar, avrättningar, användning av organ, det är det skräckscenario som snarast måste upphöra i Kina. Avrättningen av fångar ökar kontinuerligt: 2 100 avrättningar under 1995 enligt Amnesty International.
Det internationella samfundet befarar att investeringarna äventyras, och avstår därför från att fördöma brotten mot de grundläggande rättigheterna, eller gör det bara halvhjärtat.
Vi vet att det kinesiska fängelsesystemet i dag fortfarande är omöjligt att ta sig in i. Organ tas från fångar, för att sedan säljas och transplanteras, utan medgivande från personen i fråga eller dennes familj.
Eftersom unionen inte är kapabel att vidta åtgärder mot dessa brott, måste den parlamentsdelegation som inom kort skall resa till detta land använda all sin övertalningsförmåga för att sätta stopp för dessa avskyvärda handlingar. Under tiden måste kommissionen granska frågan om att införa en europeisk lagstiftning om organhandel.
Vi ber kommissionen och rådet att på internationell nivå ta alla initiativ som krävs för att sätta stopp för denna fruktansvärda handel.

Dupuis
Fru ordförande! Eftersom Colajanni tar upp frågan om parlamentsdelegationens besök i Kina i diskussionen, skulle jag vilja fråga mina kolleger hur många veckor det går på ett år. Just det, 53. Och hur länge uppehöll sig vår delegation i Kina? Under den vecka när årsdagen av Tien An Men inföll. Detta beror på vårt sekretariat, vår delegation för förbindelserna med Kina. Detta är vårt parlament, detta är dess sätt att uppfylla våra krav, vårt fördömande av kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, det fördömande som vi gör i dag av ett vedervärdigt faktum - som inte kan kallas något annat - som gäller Tibet. Detta är svaret till Tibet, till Turkistan, till Inre Mongoliet, till de en miljard och trehundra miljoner kineser som - tills motsatsen bevisats - inte lever i en demokrati.
Det är dags att sluta påstå att vi fortfarande hoppas. Tibetanerna har väntat i fyrtio år, och de har inte fått något som helst svar. Kineserna har väntat i femtio år, sedan den långa marschen, och de har inte sett några som helst framsteg vad gäller de mänskliga rättigheterna. Vi kan sedan fortsätta förfasa oss över Indien och dess kärnvapenprov. Ingen är för kärnvapenprov, men, i likhet med Frankrike eller England, som stod inför den nazistiska regimen under 30-talet, så står Indien - som inte är en perfekt demokrati, ingen påstår väl det - inför världens största totalitära imperium, och någon begär att de skall avstå från möjligheterna att försvara sig! Det skulle vara bra om vi kunde tänka efter lite grand även i den här frågan.

Tamino
Fru ordförande! Vi står inför två mycket allvarliga frågor, som är aktuella på många håll i världen. För det första det fortsatta bruket av dödsstraffet som en omänsklig metod att bemöta den brottslighet som sker. För det andra, den internationella handeln med organ. Detta är två frågor som är aktuella på flera ställen i världen, men som koncentreras till ett och samma land när man talar om Kina. Om någon fortfarande hyser tvivel om huruvida dödsstraffet tillämpas i Kina - men hur kan man förneka det? - så är det tydligen någon i denna kammare för vilken Kina fortfarande är en demokratisk och kommunistisk ledstjärna.
En annan fråga som det är viktigt att peka på är att marknadstänkandet, som genomsyrar hela världen, tydligen även genomsyrar Kina. Det finns i dag tillräckliga data för att man skall kunna visa att i Kina förenas en förtryckarfilosofi med kommersialism när det gäller den mänskliga kroppen. En kommersialism som är på väg att spridas i hela världen och som vi även har stött i våra egna länder genom att godkänna möjligheten att ta patent på levande organismer.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Jag hoppas att ni inte förväxlar mig med Falconer, när jag går nu in på ämnet närvaro. Jag vill börja med att påpeka att vår kollega Avgerinos inte är närvarande. Det var han som fick i uppdrag att utföra revisionen av de aktuella och brådskande frågorna. Jag är egentligen alltid närvarande när de aktuella och brådskande frågorna debatteras, men honom ser jag sällan skymten av. Det förvånar mig därför inte att en del förvirrade idéer framkommer i hans förslag.
Men nu över till det brådskande ärendet: När man följer händelseutvecklingen i Kina, när man hör vad de föregående talarna berättar om sådant som tydligen försiggår inom organhandeln där borta och som även organisationer som China Watch och Freseniusbolaget rapporterar om, låter det onekligen som en skräckfilm. Där utfärdas dödsdomar på beställning och de dömda avrättas så att vissa organ förblir oskadda och sedan kan säljas. Där betraktas antalet dödsdomar, antalet avrättningar och även de metoder som används som statshemligheter. Där utformas den nya straffrättslagstiftningen så att en rättegång kan äga rum utan att möjliggöra ett rättmätigt försvar av den anklagade och något så självklart som att bevittna en rättegång kan inte ens kan föras på tal.
Europaparlamentet har alltid tagit de dödsdömda i försvar och uttalat sig mot dödsstraffet. Vi får naturligtvis inte heller stå stillatigande inför de ohyggliga följder som dödsstraffet leder till! Här måste vi inta en tydlig ståndpunkt. Därför finner jag det självklart att vi som minimikrav ställer att man upphör med ett dylikt förfarande. Förenta nationerna kommer äntligen att behandla frågan om slavhandel i år - så påstår man åtminstone - till följd av en resolution från Europaparlamentet, och borde tillsätta en internationell undersökningskommission, och rådet och kommissionen bör göra allt som står i deras makt för att stoppa de europeiska företag åtminstone som är involverade i denna handel. Och sist men inte minst borde vår ansvariga delegation påtala detta under sitt Kinabesök.
(Applåder)

Ordföranden
Jag tackar för de synpunkterna. Låt mig bara säga att Avgerinos och jag var inbjudna till ett sammanträde i går och att han då bad mig att förklara. Jag tror att han har haft vissa problem på sista tiden.

Manisco
Herr ordförande! Vi upplever nu en fas av exempellös och rutinmässig grymhet vad gäller dödsstraffet och dess makabra tillämpning i Folkrepubliken Kina.
Vi vädjar till denna församling att, åtminstone i denna fråga, överge sin tradition av att inte låta fakta stå i vägen för politisk och ekonomisk bekvämlighet. Fakta - inte propaganda, som för närvarande går i motsatt riktning - är överväldigande. De visar att tusentals avrättade människor i Folkrepubliken Kina exploateras på det mest grymma sätt för att möta den ökade efterfrågan på organtransplantat, från rika individer i Japan och i väst.
Förra månaden bad vi förgäves Kinas diplomatiska representanter i Bryssel, Huang Daosheng, Wang Wen och Wei Min, att lägga fram dokument som motbevisar nämnda typ av pågående fasor. Vi väntar fortfarande. Vi anser är det nu är dags att handla. Eller bör vi dra slutsatsen att i denna församling är ett moraliskt balanserat handlande det samma som att aldrig låta sina mest grundmurade värderingar sättas på prov?
Dödsstraffet i Myanmar:

Van Dijk
Herr ordförande! Även i Myanmar verkställs dödsdomar. Förra veckan dömdes sex fångar till döden, vilka klart betraktas som politiska fångar av Amnesty International, men redan dessförinnan dog tjugo andra fångar i fångenskap vilka också måste betraktas som politiska fångar. Av allt att döma är det en annan form av dödsdom eller avrättning, men dessa äger således rum.
Dessutom uppträder Myanmars armé hårt mot etniska minoriteter och avrättar också människor utan någon form av rättegång. Vi vill gärna uppmana Myanmars regering att avskaffa dödsstraffen och att i vilket fall som helst upphöra med avrättningarna, oavsett om de genomförs efter en dom eller inte. Människor har rätt till en rättvis rättegång och politiska fångar måste friges. Inom Europeiska unionen är det ändå verkligen på tiden att vi i större utsträckning börjar uppmana näringslivet att upphöra med investeringarna i Myanmar och att dra tillbaka investeringar.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Militärregeringen i Myanmar fortsätter utan återhållsamhet att förfölja politiska motståndare. I slutet av april dömdes två studenter till döden. De var två av medlemmarna i en grupp på fyrtio personer som greps i januari på grund av oppositionell verksamhet. De andra trettioåtta dömdes under tiden till fängelsestraff varierande från tre till fjorton år. Under de senaste åren har mer än tjugo personer omkommit i fängelset. Vi vet alltså vad det kan innebära.
Förra veckan förkunnades sex dödsdomar på nytt. Alla är medborgare i Myanmar som betraktas som politiska fångar av Amnesty International. Det innebär nu åtta dödsstraff och trettioåtta hårda fängelsestraff under några månader med alla de faror som fängelsestraffen för med sig.
Det är bra att kommissionär Marín är med här. Vi upphävde preferenssystemet för Myanmar 1996 efter en serie hemska våldsamheter från militärregeringens sida. I Förenta staterna och även i den amerikanska kongressen vill man övergå till ett investeringsstopp. I februari frågade vi här i parlamentet om vi inte borde komma med fler åtgärder, bland annat ett investeringsstopp. Är det inte hög tid att nu tillsammans med Förenta staterna genomföra detta investeringsstopp och på det sättet tvinga militärregeringen i Myanmar att respektera demokratin och de mänskliga rättigheterna och att framför allt ge Aung San Suu Kyi, som har suttit i husarrest i sex år som demokratiskt vald president, rätten att inta det mandat som tillkommer henne, nämligen presidentposten i hennes land.

Fassa
Herr ordförande, mina damer och herrar! Flera gånger har detta parlament behandlat den dramatiska frågan om dödsstraffet. Vi har alltid hållit en tydlig linje gentemot USA, vi gör det gentemot Folkrepubliken Kina, även om det inte verkar som om alla är nöjda med det, och vi måste också hålla en klar linje gentemot Myanmar. Detta av flera skäl. Det första är den totala avsaknaden av de minimirättigheter i samband med rättegångar som erkänns i alla rättsstater. Det andra är den rent politiska och opinionsmässiga karaktären av de brott som de dömda gjort sig skyldiga till. Det tredje är det systematiska sätt på vilket detta instrument utnyttjas, inte som straff utan helt enkelt för att kunna förtrycka oppositionen, så att det är armén som samtidigt är åklagare, domare och bödel.
Europeiska unionen kan inte undandra sig sitt ansvar att vidta alla nödvändiga, verkningsfulla och lämpliga åtgärder, inklusive strängast tänkbara ekonomiska sanktioner, för att få ett slut på denna oacceptabla situation.

Marín
Herr ordförande! Jag skall svara i ett svep på de olika resolutionerna om olika frågor som de ärade ledamöterna har utarbetat. Vad gäller Guatemala delar kommissionen Europaparlamentets smärta och indignation över mordet på biskop Juan Gerardi, en prelat som jag, i likhet med många av er, fick tillfälle att träffa personligen eftersom Europeiska unionen, som ni vet, har varit starkt engagerad i att skapa fred i Guatemala och nu, på senare tid, i fredsprocessen. Detta brott, som alltid när de riktar sig mot de mänskliga rättigheterna, är ett frontalangrepp på själva fredsprocessen, och än mer genom den symbolik som mordet på biskop Gerardi, just när han hade lagt fram sin rapport om sanningen om det fruktansvärda inbördeskrig som har ägt rum i detta land de senaste 30 åren, hade.
Hur skall man agera? För tillfället har Europeiska unionen redan genomfört de tillbörliga ingripandena vad gäller politiskt samarbete med detta land, och det är uppenbart att vi, i allmänna termer, åter måste ta ställning till - och det kommer att vara ett bra tillfälle för att i juni samlas den nya rådgivande kommittén som hör till fredsprocessen, något som den här gången förmodligen kommer att ske i Washington tillsammans med den Iberoamerikanska utvecklingsbanken - hur dessa saker sker, skälen till det och, framför allt, även inbjuda Guatemalas regering, de politiska krafterna och opinionen till att göra en ansträngning för att fredsavtalen, som i några avseenden dras med verkligt oroande förseningar, verkligen får genomslag och utvecklas.
Följaktligen kommer vi att fortsätta påpeka för Guatemalas regering behovet av att, först och främst, identifiera gärningsmännen och, sedan, ett steg i taget, återuppbygga andan i fredsvtalen och förhindra att fler mord som detta sker igen.
Vad skall man säga om Colombia och om morden på Umaña, Arango och Fernando Landazábal? Jag delar den beskrivning, särskilt Mirandas, som talarna har gjort vad gäller de mänskliga rättigheterna i Colombia. Problemet i Colombia är väldigt enkelt. Just nu befinner vi oss inför valet - som kommer att äga rum den 26 maj - och det sker verkligt allvarliga saker i landet. De mänskliga rättigheterna i Colombia kommer att vara ett direkt resultat av freden. Om det inte blir fred är jag rädd att denna situation av intern upplösning i landet kommer att fortsätta.
Följaktligen kommer nästa presidents främsta skyldighet att vara, inte för världssamfundets skull utan, framför allt, för det colombianska folkets skull, att bestämt skapa fred, så att alla de skäl som ligger bakom alla dessa hemskheter försvinner. För det sker hemskheter från de paramilitära gruppernas sida, det sker hemskheter från gerillans sida, det sker hemskheter - tror jag - i en situation där det nu är väldigt svårt att peka på vem som bär ansvaret, vilket genererar denna anda av straffrihet som skapar den här sortens situationer.
Hur som helst har de colombianska myndigheterna, som ni vet, skapat en särskild kommission inom statsåklagarmyndigheten som skall undersöka dessa mord. Vi väntar på deras slutsatser.
Hur skall man agera under tiden? Det mesta vi kan göra just nu - och vi vill göra det och har så uttryckt det, till och med på egen hand, utan att vänta på Förenta nationerna - är behålla byrån för mänskliga rättigheter i Bogotá, som har ansvaret att följa situationen. Detta förändrar inte den interna situationen nämnvärt, men det är inte så lite att behålla en byrå som följer händelserna på plats. Och därför har vi, som ni vet, beslutat - vilket vi inte behövde göra eftersom vårt åtagande bara var för ett år - förnya Europeiska unionens medverkan i denna byrå som lyder under FN: s särskilda rapportör, Robinson.
Å andra sidan finns det något som vi kommer att vara tvungna att studera i framtiden: sättet att öka vårt rättsliga samarbete med Colombia. Det är sant att det är en begäran som redan gjorts från de colombianska myndigheternas sida, men det skulle vara intressant att se hur vi, i denna aspekt av det rättsliga samarbetet, kan göra framsteg inför framtiden.
Men - jag framhärdar - vad som än händer i valet, vem som än vinner valet i Colombia, är den första prioriteten jakten på fred, vilket kommer att innebära viktiga förhandlingar och, efter det, en successiv minskning av den spänning som finns i landet och som leder till såpass obegripliga situationer som de som har ägt rum den senaste tiden.
Vad gäller Turkiet fördömer kommissionen också attentatet mot Akin Birdal, försvarare av de mänskliga rättigheternas sak i Turkiet och kommissionen önskar, självfallet, tillsammans med Europaparlamentet att man snabbt hittar gärningsmännen och ställer dem inför rätta.
Ni vet att premiärministern, Yilmaz, vice premiärministern och flera ministrar och parlamentsledamöter också har fördömt detta attentat. Å andra sidan delar kommissionen Europaparlamentets oro för konsekvenserna av rättegången mot Istanbuls borgmästare avseende yttrandefriheten i Turkiet.
Tillika är vi oroade över de demonstrationer som ägde rum i januari på grund av beslutet från Turkiets författningsdomstol att upplösa välfärdspartiet, som Erdogan tillhörde. Kommissionen är, förstås, orolig att den här typen av beslut skall få negativa konsekvenser för den demokratiska pluralismen och yttrandefriheten i Turkiet.
Vad gäller våra mer allmänna relationer med detta land ansluter sig kommissionen, självfallet, till slutsatserna från Europeiska rådet i Luxemburg, som påminde om att stärkandet av banden mellan Turkiet och Europeiska unionen också är beroende av att de politiska reformer som inletts i landet fortsätter, särskilt anpassningen av normer och praxis avseende mänskliga rättigheter till de som råder i Europeiska unionen. Trots Ankaras beslut att, i princip, avbryta all politisk dialog med Europeiska unionen, har kommissionen för avsikt att fortsätta informera sina turkiska samtalspartners om det som bekymrar Europeiska unionen på området.
Vad gäller Malaysia medför den ekonomiska krisen i Sydostasien allvarliga sociala konsekvenser för befolkningen i de drabbade länderna, framför allt arbetslöshet och emigration. Under de senaste månaderna har kommissionen varit fullt sysselsatt i en fortlöpande dialog med förmånstagarna och med andra bidragsgivare om sättet att öka vårt stöd till regionen. För tillfället, efter ASEAN-mötet i London, håller vi inom kommissionen på att omvärdera våra samarbetsprogram med detta område och med landet, i syfte att avsätta extra resurser till de hårdast drabbade länderna.
Angående domen mot parlamentsledamoten Lim Guan Eng, kommer kommissionens delegation i Malaysia att noga följa fallet, och överklagandet som just gjorts till den federala domstolen.
Vad gäller situationen i de malaysiska interneringscentren, som är överfulla, delar kommissionen oron från detta parlaments ledamöter inför rapporterna om misshandel och kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Följaktligen vill jag garantera er att vi håller på att försäkra oss om att denna oro - vad gäller flyktinglägren - vidarebefordras till de malaysiska myndigheterna, och att vi skall försöka förmå regeringen att fortsätta samarbeta med flyktingkommisariatet och med de olika icke-statliga organisationerna när det gäller hjälp till flyktingarna.
Vad gäller Indonesien är det klart att vi också känner oss oroade och bekymrade över den situation som landet går igenom och över det våld som säkerhetsstyrkorna använt för att undertrycka de senaste demonstrationerna i landet, och som ni vet har det redan lett till några studenters död i Jakarta.
Kommissionen fortsätter att ha kontakt med regeringen vad gäller situationen för de mänskliga rättigheterna, och jag måste säga att vi, till slut, har lyckats uppnå att man i juni samfinansierar ett seminarium om mänskliga rättigheter i Jakarta som organiseras av det nuvarande ordförandeskapet och den nationella indonesiska kommissionen för mänskliga rättigheter. Det kommer att vara första gången som man har en öppen debatt om de mänskliga rättigheterna, med deltagande av Europeiska unionen och den nationella indonesiska kommissionen för mänskliga rättigheter. Det är bara ett steg, men det är ett viktigt steg.
Vad gäller den direkta hjälpen till det indonesiska folket, på grund av den ekonomiska situationen, har det redan gjorts en undersökning på plats för att konstatera hur verkligheten ser ut.
Den första utvärdering som har gjorts - av teamet som arbetar med detta - är ofta skillnaden på det man ser i media och den djupa analysen av verkligheten. Det finns inte, trots de bilder vi sett på en massa människor som närmade sig lastbilarna för att ta ris eller basvaror, en verklig utbredd brist på mat.
Det finns några områden där det är dåligt med mat, dricksvatten, logistik och distribution, framför allt i landets mest känsliga områden och vad gäller den mest sårbara delen av befolkningen och det är där vi har börjat jobba med nödbistånd. Men, jag framhärdar, situationen verkar som det ser ut inte lika dramatisk som man hade kunna tro utifrån de bilder som vi hade sett.
Vad gäller Tibet så är det en fråga som dyker upp med jämna mellanrum, och den religiösa dimensionen i den tibetanska identiteten är ett ständigt tema inom ramen för dialogen med Kina om mänskliga rättigheter, och så kommer det att förbli. Kommissionen skall noga utvärdera resultaten av det besök som Europeiska unionens ambassadörs-trojka gjorde i Tibet och kommer självfallet att informera parlamentet så snart som möjligt.
När det gäller handeln med organ i Kina, krävs det först en bakgrund. Det finns en särskild dialog om mänskliga rättigheter mellan Europeiska unionen och Kina som startade 1997. Denna dialog har bidragit till att uppnå vissa konkreta resultat, särskilt när det gäller Kinas deltagande i FN: s verktyg för mänskliga rättigheter. Frågan om dödsstraffet och, framför allt, de juridiska och administrativa villkoren som bestämmer avrättningarna, har behandlats inom ramen för denna dialog och kommer fortsätta att tas upp i framtiden.
Vad gäller handeln med mänskliga organ, som internationella medier rapporterar om, kommer kommissionen att ta upp problemet med de kinesiska myndigheterna inom ramen för dialogen om mänskliga rättigheter och på grundval av en detaljerad analys av de faktiska händelserna.
Kommissionen påminner dock, och detta betyder inte på något sätt att det inte bekymrar oss, att interventioner i den här frågan är medlemsstaternas befogenhet, eftersom artikel 129 i fördraget, som ni vet, inte ger Europeiska gemenskapen lagstiftningsbefogenheter i den här frågan.
Icke desto mindre, jag framhärdar, oavsett om kommissionen har institutionella befogenheter eller inte, följer vi de internationella organisationernas arbete på nära håll; Europarådet, på europeisk nivå, arbetar för närvarande med detta och stöder samarbetet mellan medlemsstaterna på denna punkt.
Som ni vet kommer den europeiska gruppen för etik, vetenskap och ny teknik - som ersätter gruppen om etiska aspekter inom biotekninken - att under 1998 göra ett utlåtande om de etiska aspekterna av fungerandet av lagren av mänsklig vävnad.
Slutligen kommer kommissionen, när Amsterdamfördraget väl har ratificerats, att kunna studera möjligheterna att arbeta i den här frågan, det vill säga när det gäller de normer som måste antas i frågan om handel eller transfereringar av organ. Kanske blir detta ett tillfälle att på ett allmänt sätt ta upp inte bara problemet med den olagliga handeln och transfereringarna av organ från Kina, i händelse av att den här typen av handel bekräftas, utan från vilket annat land som helst.
Vad gäller Myanmar vet ni att kommissionen ständigt har beklagat de ständiga kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i landet, och vi är medvetna om de dödsstraff som nyligen utdömts till sex fångar. Dock tror vi att det kan finnas ett visst hopp avseende dessa dödsdomar i och med att ingen dödsdom har genomförts sedan 1998. Vi hoppas att militärjuntan fortsätter på denna linje och åtminstone beslutar att inte avrätta dessa sex fångar.
När det gäller möjligheten att förbjuda investeringar, som Maij-Weggen påpekade, har Europeiska unionen ingen möjlighet att förbjuda privata investeringar från europeiska företag, och förutom den moraliska- och etiska dom som kan läggas på var och en av oss, finns det för tillfället inget verktyg som tillåter oss att agera på denna nivå.
Hur som helst befinner sig våra relationer med Myanmar på den nivå som ni känner till: Det finns inga relationer.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
B4-0502/98 av Macartney och Hory för ARE-gruppen om en uppförandekodex för vapenexport, -B4-0505/98 av McKenna, Schroedter, Gahrton, Hautala, Telkaemper och Aelvoet för V-gruppen om en europeisk uppförandekodex för vapenexport, -B4-0520/98 av Oostlander och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om en uppförandekodex för vapenexport, -B4-0522/98 av Bertens och Frischenschlager för ELDR-gruppen om en uppförandekodex för vapenexport, -B4-0529/98 av González Álvarez, Wurtz, Papayiannikis och Carnero för GUE/NGL-gruppen om en uppförandekodex för vapenexport, -B4-0546/98 av Titley och Wiersma för PSE-gruppen om en europeisk uppförandekodex för vapenexport.
Macartney
Herr ordförande! Ofta när vi tar oss an så kallade brådskande ärenden, kan det röra sig om frågor om vilka man kan hävda att de inte är fullt så brådskande. Här har vi emellertid ett tillfälle att framföra vår åsikt och ge ett avgörande bidrag till ett viktigt beslut som skall fattas om tio dagar när EU: s rådsmöte för allmänna frågor kommer att godkänna ett fransk-brittiskt initiativ om att skapa ett uppförandekodex för vapenexport.
Det är svårt att föreställa sig något viktigare för den långsiktiga framtiden i en värld som härjas av stridigheter av olika slag. Europeiska vapen är ansvariga för dödandet och lemlästandet av många människor. Därför måste vi be rådet att godkänna detta initiativ och införa det i samtliga medlemsländer, inte bara i de två medlemsländer som har kommit med förslaget. Samtidigt måste vi säga att EU inte kan lösa alla dessa problem på egen hand, utan måste söka stöd från USA, Ryssland och Kina.
Det är långt ifrån någon tom gest att lägga fram en europeisk uppförandekodex. Tvärtom, på detta sätt kan Europeiska unionen bli ett föredöme för resten av världen.

Aelvoet
Herr ordförande! När det brittiska ordförandeskapet inleddes skröt Tony Blair med att Storbritannien skulle påbörja arbetet med en uppförandekodex för vapenexport, och vi från den gröna gruppens sida välkomnade detta särskilt. Äntligen skulle det tas ett initiativ på europeisk nivå. När den belgiska vapenexportlagen kom 1991 var det eviga argumentet från belgisk sida att denna fråga måste regleras på europeisk nivå så att man skulle nå tillräckligt långt, för annars skulle det medföra en komparativ nackdel för Belgien. Nu kunde man således verkligen hoppas på att Europa skulle ta den chansen. Tråkigt nog måste vi konstatera att de förslag som hittills utarbetats av det brittiska ordförandeskapet tillsammans med Frankrike rent ut sagt är en besvikelse.
På AVS-mötet på Mauritius mellan den 20 och 23 april kunde vi se att en majoritet av såväl européerna som AVS-representanterna också tog upp den här punkten. De klagade tydligt på att kodexen i dess nuvarande form inte kommer att ha någon effekt på instabila regioner, på länder som lägger ned en överdrivet stor andel av sin budget på militära utgifter och inte ens på länder som kränker de mänskliga rättigheterna. Man beklagar också djupt det faktum att förslaget inte uttryckligen omfattar reglering av försäljning av lätta vapen, dessa lätta vapen som just i Afrika förorsakar stor förödelse. Vad gäller frågan om förfaranden finns det också flera hakar kvar eftersom en medlemsstat som vägrar ett exporttillstånd visserligen måste underrätta de andra, men man säger inte inom vilken tidsrymd. Det finns inget gemensamt slutcertifikat, vilket innebär att mångfalden av certifikat som alltid har lett till kaos kommer att finnas kvar, och problemet med vapentillverkare i tredje land som arbetar med en licens från ett företag i en medlemsstat har över huvud taget inte täckts in. Vad oss beträffar vill vi här mycket kraftigt uppmana till att ändå göra denna kodex bindande och betydelsefull.

Oostlander
Herr ordförande! När vi fick kännedom om det brittisk-franska initiativet till en kodex för vapenhandeln fick man intrycket av att här talar den listiga räven och då måste bonden vakta sina höns. Jag tror att parlamentets resolution visar på att vi verkligen är beredda att vaka hönsen och att förstärka detta initiativ från fransk-brittisk sida där det går. Det är på intet sätt naturligt att när vissa länder uppför sig anständigt i fråga om vapenexport, framför allt genom att låta bli detta, fyller andra det hålet. Då är resultatet moraliskt sätt ändå noll. Det är högst nödvändigt att bekämpa denna cynism.
Att tjäna på elände är en allvarlig sak som parlamentet måste ta ställning emot, och det är mycket bra att parlamentet står så enat i fråga om denna resolution så att även rådet och andra vet att de europeiska medborgarnas företrädare vad det beträffar inte hyser några tvivel om vad som skall hända. Fram till i dag har det alltid handlat om mycket uddlösa aktioner, exempelvis mot Serbien där det ju förekommer ett överflöd av vapenproduktion inom det egna landet. Ett förbud mot vapenexport till Serbien till exempel är inte mycket annat än ett slag i luften som vi inte får ut mycket av. Det är mycket bättre att vad det beträffar utforma en allmän linje med kriterier som måste hanteras, även i de fall där det är ekonomiskt mindre attraktivt att uppföra sig anständigt.
Herr ordförande! Alla förslag av den här sorten tenderar ofta till att få en symbolisk karaktär, och därför vill jag betona att det i en av resolutionens sista formuleringar talas om nödvändigheten av att bekämpa den illegala vapenexporten. För det går utmärkt att reglera allting i lag, men om man inte verkligen bekämpar den illegala vapenexporten på ett effektivt sätt, då kommer vi ändå inte någonstans. Därför anser jag att det är mycket bra att denna resolution avslutas med den punkten.

Bertens
Herr ordförande! De tre föregående talarna har redan delvis uttryckt det som jag hade tänkt säga. Liberalerna är besvikna över det som i praktiken blivit det slutliga resultatet. Länderna behöver inte acceptera något som är bindande. Det stannar vid politiska förklaringar utan värde, sanktioner uteblir. De är bara förpliktigade att informera varandra.
Vad vinner vi nu? Vi vinner ingenting. Parlamentet måste nu tydliggöra att detta är alldeles för lite. Det nuvarande förslaget är inte värdigt namnet etisk politik, vilket det brittiska ordförandeskapet sade ännu i början av året.
Skandalen kring Sierra Leone och den amerikanska vägran, märk väl, att leverera vapen till Förenade kungariket på grund av den dåliga exportkontrollen, borde vara tydliga signaler för Europa och för övrigt även för britterna.
Låt oss nu för en gångs skull verkligen ivra för en strikt bindande europeisk reglering beträffande vapenhandel. Därför är den liberala gruppen glad över att denna resolution tydligt tar ställning och uppmanar rådet att undanröja svagheterna i förslagen. Öppenhet, herr ordförande, och multilateral konsultation mellan alla medlemsstater är väsentliga element för en gemensam politik. Varje koncession på det området till medlemsstaternas så kallade suveränitet gör de europeiska reglerna till ett skämt. Jag uppmanar då också kommissionen, och det blivande österrikiska ordförandeskapet, att fortsätta britternas arbete ifall vi avslutar detta ordförandeskap med en svag kompromiss. Kommissionen har naturligtvis också en uppgift här. Vi ser med stort intresse fram emot vad kommissionen kommer att göra.
Till sist hoppas jag att G8 under det kommande mötet kan sluta internationella avtal och att EU-medlemsstaterna som är närvarande där sluter upp bakom förslagen att ta över OAS-koden.

Truscott
Herr ordförande! Å socialistgruppens vägnar vill jag välkomna initiativet från det brittiska ordförandeskapet om att införa en ny uppförandekodex för vapenhandel.
Det råder inget tvivel om att lagar för att styra vapenexporten, så att vapen från EU inte används för internt förtryck eller extern aggression, borde ha införts för länge sedan. Detta är viktigt, inte bara för att främja de mänskliga rättigheterna utanför unionen, utan också för att ge europeisk försvarsinduststri normer och ramar att röra sig inom vad gäller vapenexport. Den form av budgivning, där en nations försvarssektor träder in och levererar vapen efter att en annan medlemsstat nekat, måste få ett slut.
I det senaste utkastet till uppförandekodex förordas att hänsyn skall tas till om " den planerade exporten allvarligt skulle undergräva den ekonomiska och sociala utvecklingen i mottagarlandet" . Medlemsländerna skulle dessutom förbehålla sig rätten att tillämpa en restriktivare nationell exportpolitik under arbetet med att införa den allmänna lista över militär utrustning som skall omfattas av handelsreglerna.
Förhoppningsvis kommer de årliga rapporterna till rådet att användas som grund för diskussion och granskning i Europaparlamentet. Ytterligare ansträngningar måste göras för att motverka den illegala vapenhandeln. Vapenhandlare och slutanvändare kommer att behöva kontrolleras noggrant.
Nästa steg blir att förmå länder såsom Ryssland, Kina och USA att anta principerna i denna kodex. Trots allt är det faktum att vi står på tröskeln till ett godkännande av en historisk uppförandekodex för vapenhandel, som jag hoppas kommer att godkännas 25 maj, ett hoppfullt tecken för alla dem som strävar efter en säkrare värld.

Schroedter
Herr ordförande! Vid det här laget har väl alla i parlamentet, med undantag för Truscott, förstått att det brittiska ordförandeskapets högtidliga tillkännagivande om en code of conduct i själva verket är ett sätt att rentvå vapenindustrin. Här handlar det inte om att undvika och förhindra vapenexport, utan snarare om att förbättra det europeiska vapensamarbetet och framför allt den brittiska vapenindustrins ställning inom ramen för ett sådant samarbete.
Även det som det brittiska ordförandeskapet brukar lägga störst tonvikt vid, nämligen försvaret av de internationella mänskliga rättigheterna, glöms bort när det handlar om att försvara vapenexporten. Den föreslagna kodexen medger fortsatt export till Turkiet och den medger likaså att den brittiska vapenindustrin skickar vapen till Indonesien och levererar vapen till Sierra Leone trots embargot.
Den tyska förbundsdagen fattar inför denna nya situation beslut om en lättnad av de nationella bestämmelserna för vapenexport som ett sätt att stärka landets ställning som vapenexportör. Det brittiska ordförandeskapet har gjort alla som kämpar för att hejda vapenexporten besvikna. Vi uppmanar därför kommissionen att lägga fram ett förslag som innehåller de tydliga krav som ofta ställs här i parlamentet och som ständigt framhålls av de icke-statliga organisationerna.

Marín
Herr ordförande, ärade ledamöter! Såväl inom som utanför Europeiska unionen har man, på senare år, upprepade gånger efterlyst större klarhet vad gäller exporten av konventionella vapen. Här har Europeiska unionen tagit initiativet genom att etablera en uppförandekodex vad gäller exporten av konventionella vapen, gemensamma handlingsnormer.
Detta förslag till uppförandekodex syftar till att etablera en samling principer utifrån vilka alla beslut avseende vapenexport fattas, såväl som till att tillföra en klart definierad handlingsram inom vilken varje fall av vapenexport kan diskuteras. Projektet etablerar också de kriterier som kommer att användas för att bedöma all vapenexport. Det måste dock stå klart att det är de nationella regeringarna som har det slutgiltiga ansvaret för vapenexporten.
Europeiska unionen har ett stort intresse av att dessa principer får en bred acceptans, till och med vad gäller de stora vapenexportörerna i världen. Att ha att avtal som innefattar hela Europeiska unionen och som har en logisk intern inriktning är också mycket viktigt när det gäller att utöva påtryckningar på en tredje part för att de skall införa liknande system.
Det har gjorts framsteg vad gäller författandet av förslaget till kodex, framför allt vad gäller de lämpliga juridiska instrumenten för dess antagande och för det framtida utarbetandet av åtta kriterier.
Det återstår - det skall inte förnekas - viktiga hinder och ordförandelandet har erbjudit möjligheten till begränsade konsultationer huvudstäderna emellan under de närmaste dagarna, efter vilket man skall presentera en rapport inför rådet - den 25 eller 26 maj - i vilken man summerar situationen och ordförandelandet presenterar - antar jag - en rad kompromisslösningar.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
Nationalparken Doñana -B4-0492/98 av Eisma, Gasóliba i Böhm och Vallvé för ELDR-gruppen om miljökatastrofen i Doñana, -B4-0508/98 av Roth, Aelvoet, Schörling, Gahrton, Lannoye, Holm och Lindholm för V-gruppen om det oroande utsläppet av giftiga ämnen i nationalparken Doñana i Spanien, -B4-0521/98 av Valverde López, Arias Cañete, Galeote Quecedo, Hernández Mollar och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om miljökatastrofen som orsakades av fördämningen brast till sedimenteringsdammen vid gruvan i Aznalcollar (Sevilla), i närheten av nationalparken Doñana, -B4-0531/98 av González Álvarez, Marset Campos, Puerta, Sierra González, Mohamed Alí, Jové Peres, Sjöstedt, Eriksson, Svensson, Papayiannakis och Moreau för GUE/NGL-gruppen om miljökatastrofen i närheten av nationalparken Doñana, -B4-0548/98 av Aparicio Sánchez, Izquierdo Rojo, Pérez Royo och Díez de Rivera Icaza för PSE-gruppen om utsläppet av giftiga ämnen i närheten av Doñana med allvarliga ekologiska och sociala konsekvenser som följd.
Italien -B4-0497/98 av Bianco, D'Andrea, Castagnetti, Burtone, Carlo Casini, Graziani, Colombo Svevo, Ebner, Filippi, Poggiolini, Secchi och Viola för PPE-gruppen om den hydrologiska katastrofen i Italien i provinserna Salerno, Avellino och Caserta, -B4-0530/98 av Vinci, Pettinari, Bertinotti, Manisco, Castellina, Puerta och Moreau för GUE/NGL-gruppen om skyfallen i Kampanien (Italien), -B4-0535/98 av Fassa för ELDR-gruppen om den tragedi som drabbat regionen Kampanien i Italien, -B4-0549/98 av Colajanni, Occhetto, De Giovanni och Augias för PSE-gruppen om skyfallen i Kampanien, -B4-0551/98 av Azzolini, Pasty, Caccavale, Marra och Viceconte för UPE-gruppen om skyfallen som den 5 maj drabbade Kampanien (Italien), -B4-0559/98 av Tamino, Aglietta, Orlando och Ripa dei Meana för V-gruppen om skyfallen i Kampanien (Italien).
Nationalparken Doñana:
Vallvé
Herr ordförande! I egenskap av ordförande för en spansk nationalpark, Aigüestortes y Estany de Sant Maurici, kan jag inte annat än beklaga den katastrof som ägt rum, eller kan komma att äga rum, i stora delar av nationalparken Doñana, den viktigaste och största i Europa, utnämnd till världsarv av FN.
Inför detta faktum tror jag att det i första hand är nödvändigt att understryka vikten av att samordna alla områdets berörda förvaltningar, såväl de som har kompetens i industri- och gruvfrågor - orsaken till katastrofen var just lagrandet av förorenat vatten från förädlingen av mineraler -, som de som har kompetens i skyddet av själva naturområdet.
Jag tycker också att man måste uttrycka nödvändigheten av att öka vår solidaritet med alla de som drabbats av det förorenade vattnet som invaderat området. Och jag tycker att man, i framtiden, skall förutse dessa situationer och undvika lagringen av farliga substanser som kan skada naturområden som Doñana.

Schörling
Herr ordförande! Återigen har en otänkbar miljökatastrof inträffat, denna gång i ett värdefullt och känsligt område i södra Spanien, i Andalusien. Doñanas nationalpark, som av Unesco förklarades som ett av mänsklighetens kulturarv, är nu allvarligt skadad. Över 5 miljoner m3 förorenat, miljöfarligt spillvatten från gruvbrytningen rann ut över stora områden när en invallad damm brast. Över 2 000 hektar odlad mark har också förstörts.
Att det är ett svenskt företag som driver gruvan i Andalusien känns smärtsamt men samtidigt också uppfordrande. Svenska gröna politiker deltog i söndags i en stor demonstration i Andalusien med över 10 000 deltagare. Demonstrationen var arrangerad av miljö- och fredsorganisationer. Tillsammans med de gröna i Andalusien har också det svenska miljöpartiet krävt att företaget Boliden skall ta det ekonomiska och juridiska ansvaret, ersätta de drabbade samt finansiera saneringen och återställandet av området.
Det är emellertid inte bara Boliden som är ansvarigt, utan många är involverade i denna en av de värsta ekologiska katastroferna i Europa. År 1996 fick en lokal organisation en utsmugglad rapport från en avskedad tekniker om problemet med dammarna. Den 27 februari 1996 anmäldes bolaget till kommissionen som emellertid bedömde att ingen risk förelåg. Hela undersökningen lades ned efter det att man bara hade hört de lokala miljömyndigheterna. Boliden har byggt på dammen utan tillstånd. Det har också funnits sprickor i dammen som har blivit rapporterade, men inget har gjorts. Nu måste vi ta gemensamt ansvar! Kommissionen måste agera och bistå dem som har drabbats.

Valverde López
Herr ordförande! Först och främst vill jag uttrycka min solidaritet med offren för översvämningarna i Italien och ansluta mig till det stöd som alla politiska grupper visat vad gäller författandet av denna resolution om Doñanas nationalpark.
Det är viktigt att kommissionen hittar ett sätt att ge ett nödbistånd och att den arbetar i nära samarbete med den spanska regeringen och med det andalusiska parlamentet för att omplanera struktur- och sammanhållningsfonderna till stöd för den plan som håller på att utformas för att sanera, återställa och stärka miljöskyddet i området kring Doñanas nationalpark. Jag tycker också att det är hög tid att följa rådet från den expertkommission som tillsats och påskynda arbetet med avlägsnandet av alla gifter för att undvika att denna förorening sprider sig på ett oåterkalleligt sätt.

González Álvarez
Herr ordförande, herr kommissionär! Som min kollega Carmen Díez de Rivera sade i början av detta sammanträde, och som José Luis Valverde just sagt, beklagar vi djupt det som hänt i Italien, för det allra viktigaste är människolivet, det råder det ingen tvekan om.
Carmen Díez de Rivera bad emellertid att man skulle uppmärksamma katastrofen i Doñana och det är logiskt att hon gjorde det.
Vi säger redan nu att vi kommer att rösta för den gemensamma resolutionen, därför att denna gemensamma resolution refererar till EG-rätten, är solidarisk med de drabbade, begär experthjälp och ekonomisk hjälp från Europeiska unionen och förslår att alla förvaltningar skall slå sig samman för att kunna ta itu med problemet.
Vi presenterar dock tre ändringsförslag, tillsammans med kollegerna i Gruppen De gröna och med liberalerna, Carmen Díez de Rivera och Collins, ordförande för miljöutskottet.
Det finns dessutom tre ändringsförslag som vi ansåg att det hade varit mycket lämpligt om de funnits med i den gemensamma resolutionen och som inte finns där; jag skall försvara dem trots att jag inte har så mycket tid. För det första bör miljöorganisationerna finnas med i den kommission som består av lokala myndigheter, experter m.m., därför att de försvarat Doñana från olika faror under många år och därför att de vet mycket om Doñana.
För det andra bör man skapa en undersökningskommission för att klarlägga ansvarsfrågan. Det verkar som om ingen har något ansvar, men vi ser flera ansvariga. Vi tycker att hydrografiförbundet, som i dag publicerar en studie i pressen som säger att de vattendrag som när Doñana är i stor fara, bär ett ansvar; vi tycker att det andalusiska parlamentet och den nationella regeringen bär ett ansvar. I det tredje ändringsförslaget säger vi också att kommissionen bär ett ansvar.
1996 lade CEPA fram ett klagomål, kommissionen begärde information från den spanska regeringen, litade på vad den spanska regeringen sade och avskrev klagomålet, varför EU-kommissionen också har ett visst ansvar för det som händer i Doñana.
Jag avslutar med att säga att vi förmodligen lär oss något av denna katastrof: att det är mycket mer kostsamt att återställa det som förstörts än att genomföra förebyggande åtgärder. Och självfallet var det först och främst gruvföretaget som skulle ha genomfört förebyggande åtgärder.

Aparicio Sánchez
Herr ordförande! Kommissionen bör göra sitt yttersta för att medverka till såväl åtgärdandet av en situation som än i dag hotar Doñanas nationalpark - en av de verkliga juvelerna i unionens miljöarv -, som till att förebygga så att den här typen av katastrofer inte sker i framtiden.
Parlamentet bör känna till tre saker när det tar ställning till denna gemensamma resolution som jag, i socialistgruppens namn, har äran att presentera. För det första det faktum att företaget Bolidens damm, i närheten av Doñana har brustit, och de därpå följande giftutsläppen, är såpass allvarligt och innebär en såpass hög risk att kommissionen inte bara bör göra sitt yttersta vad gäller ekonomiskt och tekniskt bistånd, utan att detta inte skall upphöra när parken inte längre löper någon risk, utan förlängas på medellång sikt till dess att de drabbade sektorerna helt och hållet har hämtat sig ekonomiskt.
För det andra att det än så länge inte har uppkommit några skador inom parkområdet och att de skador som uppkommit på ekosystemet, än så länge, inte är av oåterkalleligt slag.
För det tredje att det dock är mycket brådskande att få bort giftavfallet som läckt ut, eftersom varje dag som går utan att man lyckas med det innebär en mycket hög och tilltagande risk.
Herr ordförande! De spanska förvaltningarna samarbetar sinsemellan med att lösa problemet och har för detta kompetenta vetenskapliga rådgivare, men det är mycket viktigt att kommissionens stöd - som kommissionären redan utlovat i Spanien - utökas och förlängs enligt de riktlinjer som finns i vårt resolutionsförslag.
Italien:

Bianco
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag skulle vilja formulera förhoppningen att den tragedi som utspelades den 5 maj, när en våg av lera förstörde flera byar och orsakade hundratals offer och gjorde tusentals hemlösa, skall fungera som en varning och leda till en ny regionalpolitik, inte bara i Italien, utan också på europeisk nivå.
Jag är medveten om att kommissionen redan har vidtagit ett antal åtgärder som kan vara viktiga. Jag skulle gärna se att man utnyttjade strukturfonderna för att få till stånd en rekonstruktion och nystart för de drabbade områdena, men min viktigaste förhoppning - jag upprepar det - är att Europeiska unionen och kommissionen, som ett resultat av dessa tragedier - vi har just diskuterat Doñana-parken - skall kunna genomföra en politik i hela Europa som gör att vi undviker att katastrofer, som orsakar så många offer, återupprepas.

Manisco
Herr ordförande! 145 döda och 135 saknade i en första uppskattning som växer dag för dag mot ett allt mera tragiskt slutresultat. Det är naturligtvis inte detta parlaments uppgift att fördela skulden för den sorg som har drabbat tre italienska provinser: den dåligt organiserade första hjälpen, otillräcklig utrustning, ett uppträdande som gränsar till det kriminella från lokala och statliga myndigheter. Detta undersöks av italienska domstolar.
Parlamentet har den större och svårare uppgiften att mobilisera gemenskapens resurser och teknik i en preventiv insats när det gäller den hydrogeologiska saneringen av ett område som har ödelagts under ett sekel av spekulationsbyggande, korruption och ekologisk vanvård. Men detta är inte ett dramatiskt problem enbart för Italien. Som har visats av den nyligen inträffade ekologiska katastrofen i Spanien, så finns det andra länder inom gemenskapen som är utsatta för liknande förödande katastrofer som orsakats enbart av en hänsynslös och kriminell markexploatering. Låt oss hoppas att larmsignalerna från en italiensk region kan höras över hela Europa och att de europeiska institutionerna, bortom den triumfatoriska självbelåtenheten över den gemensamma valutan, i dag - inte i morgon - kan uppträda till försvar av de mest elementära rättigheterna för en befolkning som hotas av profittänkande och miljöförstöring.

Fassa
Herr ordförande! Det är för att uttrycka mitt djupa deltagande som jag gör mitt inlägg i dag, för att påminna om den mycket allvarliga katastrof som har drabbat, inte bara det italienska, men även det europeiska samhället i stort.
Den naturkatastrof som har drabbats regionen Kampanien har naturligtvis varit av undantagskaraktär, men samtidigt kan vi inte med säkerhet påstå att den var helt oförutsägbar. Under åratal har de lokala myndigheterna påtalat och fått påtalat den hydrogeologiska situationen i de områden som drabbats av den katastrof som vi i dag diskuterar.
Det som slår oss är två saker, vilket den italienske presidenten mycket riktigt har påpekat. Det första gäller att utröna politikernas ansvar, snarare än det juridiska, eftersom de verkar ha varit en bidragande orsak, snarare än att ha varit besjälade av en verklig vilja att kasta ljus över vad som verkligen hänt. För det andra gäller det försöken att ta tragedin i Kampanien som en ursäkt för att tillfredsställa nationella partipolitiska intressen, vilket har mycket litet att göra med en verklig omorganisering av de lokala administrationerna.
Jag har ofta hävdat att problemen i den italienska södern inte bara är nationella utan också något som rör hela Europeiska unionen. Kommissionen bör därför överväga att ställa gemenskapens resurser till förfogande för att finansiera program som avser såväl ett återuppbyggande som en nystart för den produktiva verksamheten i området. Samtidigt får vi emellertid inte glömma att Italien nyligen blivit fullvärdig medlem av valutaunionen och därför tydligt måste visa - vilket kollegan Manisco nyligen påminde om - att man verkligen förtjänar den hjälp som jag är säker kommer att komma från Europeiska unionen.

De Giovanni
Herr ordförande! Man har redan påpekat det fruktansvärda resultatet av katastrofen i Kampanien: 150 döda, 150 försvunna som man knappast kan förvänta sig att hitta levande, fyra byar som skadats, två provinser - Avellino, Salerno - som har drabbats svårt och en natur som har ödelagts.
Det är klart att det finns skyldiga, och att detta skall utredas. Men i dag är det tid för i första hand sorg - vilket Europaparlamentet redan uttryckte när sammanträdesperioden öppnades - och solidaritet, och omedelbart därefter en konkret solidaritet. Jag skulle i första hand vilja lägga tyngdpunkten vid detta senare, också eftersom jag blev positivt överraskad av kommissionär Montis inlägg när sammanträdet i vår kammare öppnades, där han nämnde möjligheten till konkreta ingripanden. Det är detta jag skulle vilja framhålla, det är på denna fråga jag skulle vilja ha ett svar från kommissionär Marín, dvs. när det gäller möjligheterna att utnyttja strukturfonder som inte kunnat utnyttjas för deras ursprungliga ändamål. Kan vi få ett beslut i frågan från kommissionen? Naturligtvis måste man etablera precisa mål, kontroller, och tydliga former för samarbete mellan nationella myndigheter regionala myndigheter och gemenskapens myndigheter i hopp om en effektiv hantering, som inte tyngs av byråkratiskt krångel.
Detta skulle naturligtvis vara en form av konkret solidaritet som Europa visar de byar som drabbats av den katastrof vi här har nämnt. Låt oss försöka åstadkomma detta och bidra till att livet återkommer till dessa underbart vackra byar som i åratal har varit så utsatta.

Azzolini
Herr ordförande! Efter att ha lyssnat på inläggen från mina kolleger från Kampanien tror jag inte att det skulle vara passande att upprepa samma synpunkter som kommer naturligt från den som, i likhet med dem, i likhet med mig, har varit på och kommer från de platserna, som har delat detta folks desperation, djupa smärta och den stora värdighet som dessa människor alltid har kunnat uttrycka. Den som har följt detta via TV - mängder av tittare - inte bara nationellt, utan i hela Europa, har kunnat se en stor förtvivlan i ögonen på dessa människor, men också en stor värdighet, vilket kanske är det som i första hand har slagit de journalister som är vana vid att höra klagomål, även om de motiveras av en djup smärta.
Det är alltså denna värdighet vi måste möta, eftersom det i dag är svårt att gå de döda till mötes. Vi måste ge svar åt de överlevande, eftersom det är passande, eller snarare utan eufemismer, eftersom den italienska staten, och för övrigt hela gemenskapen borde ha reagerat för länge sedan för att de inte skall räknas bland de försvunna som framtida döda och bland de avlidna som säkra offer.
Mina förhoppningar går i samma riktning som kollega De Giovanni uttryckte nyligen och det är att vi skall kunna hjälpa dessa människor att förstå vad som skulle kunna vara de lämpliga verktygen för att nystarta ekonomin i området. Låt mig nämna ett enda exempel: Sarno, där sjukhuset, som i dag är förstört, inte bara är en knutpunkt i områdets sjukvård, utan också ett ekonomiskt centrum inom området eftersom 400 människor lever och arbetar där. Detta innebär att hela områdets ekonomi drabbas om man inte omedelbart bygger upp sjukhuset igen.
Låt oss alltså, i enlighet med vad Monti föreslagit, ge de strukturfonder som finns i Mål 1 och som många gånger är underutnyttjade vad gäller utbetalningar, en ny inriktning; låt os hjälpa regionen, hjälpa området, de lokala myndigheterna att utnyttja dessa resurser, med hjälp av snabba rutiner, som tillåter ett omedelbart utnyttjande, med en optimering även av investeringarna, eftersom man inte bara bör göra kortsiktiga punktinsatser utan starta omfattande program som tar bort oron för morgondagen från dessa områden och ger mer hopp och liv till samhället, något som kommer att glädja oss alla den dag vi kan konstatera att detta verkligen skett.
Det är detta jag begär, som företrädare för min grupp och för kollegerna från Kampanien, så att det kan omsättas i konkret handling, inte bara i en solidaritet i ord.

Tamino
Herr ordförande! Vi är alla djupt berörda och vi uttrycker alla vår medkänsla med offrens familjer, för det är närmare 300 döda och saknade, mängder av skadade, tusentals hemlösa. Men ännu en gång måste vi, ställda inför en naturkatastrof, konstatera att detta inte alls är något naturligt, eftersom tragedin är resultatet av människors handlingar och politiska beslut som har lett till en hydrogeologisk utarmning i Italien och i dag kan små händelser i naturen leda till katastrofer. Vi står med andra ord inför behovet av att förhindra liknande naturkatastrofer genom en seriös preventiv politik.
Därför måste vi begära av de italienska myndigheterna en långsiktigt hållbar och slutgiltig lösning, framför allt för de människor som i dag är hemlösa, men omedelbart i anslutning till det en preventiv handlingsplan, via en inventering av riskerna i samtliga hydrogeologiska riskzoner i Italien och framför allt uppmana regeringen att vidta den nödvändiga omorganiseringen av behörigheter mellan de olika organ som har ansvaret för regionalfrågor. Av dessa skäl uppmanar vi också kommissionen att undersöka möjligheterna att utnyttja gemenskapens fonder, tillsammans med de nationella och regionala, för att kunna lösa dessa problem.

Pettinari
Herr ordförande! Den mycket allvarliga tragedi som har inträffat i Kampanien bör tjäna som en varning och även som en larmsignal för alla de europeiska institutionerna och för samtliga medlemsstaters regeringar. Som en varning, eftersom det nu är hög tid att inrätta instrument för att skydda samhället som kan ingripa med den snabbhet som vi tyvärr inte kunde erbjuda ensamma i vårt land.
Jag ansluter mig därför till den vädjan som har riktats av De Giovanni och uppmanar kommissionen att reagera på den. Det råder katastroftillstånd i Kampanien, det finns en begäran om att få utnyttja fonderna, det finns behov av dessa fonder för att livet skall återkomma i ett område inom Europeiska gemenskapen.
Vi måste verkligen försöka överkomma de byråkratiska hindren och lösa detta problem. Det är också en larmsignal eftersom det är uppenbart - det som skedde i Italien visar detta - att om vi inte har en seriös politik till skydd för naturen, utan tvärtom en hejdlös utarmning av marken, så skapas förutsättningarna för dessa tragedier.
Jag uppmanar kommissionen att ingripa för att göra det som inte har gjorts i många av Europeiska gemenskapens länder. Vi måste lära känna och övervaka farorna i ett ödelagt landskap, så att inte fler tragedier inträffar som den som drabbat mitt land.

Dell'Alba
Herr ordförande, mina damer och herrar! På grund av byråkratiskt trassel har vår grupp inte presenterat en resolution i denna fråga, men vi ansluter oss naturligtvis till den kompromissresolution som vi kommer att rösta om inom kort och som är viktig, inte bara som ett uttryck för solidaritet utan också som ett uttryck för behovet av att dessa frågor - som utan tvekan allt mer kommer att utgöra en del av den gemensamma europeiska väv som vi försöker skapa - tas upp på europeisk nivå.
Jag tror att det handlar om två saker: antingen kan våra demonstrationer bli rent rituella, vilket ofta sker, eller så kan Europeiska unionen verkligen visa, inte bara solidaritet utan att man inom vissa områden, framför allt när det gäller att administrera det europeiska territoriet, har förmåga att utforma en politik som är i nivå med situationen.
Under de senare åren har vi tagit bort budgetposten för katastrofer vilken möjliggjorde ett omedelbart och konkret ingripande i fall som detta eller liknande fall, som tyvärr inträffar.
Dessa katastrofer bör få oss att tänka efter, inte bara på kort sikt, för att kunna aktivera de instrument som också för de europeiska medborgarna visar att Europa inte är ett abstrakt begrepp utan har förmågan att uppfylla dessa krav, dessa objektiva behov, men även på medellång och lång sikt, för att kunna inleda konkret planering när det gäller till exempel försvar av och sträng hushållning med markresurser. Det skulle vara till nytta även för medlemsstaterna att ha regler även på europeisk nivå.

Amadeo
Herr ordförande! Ännu en gång måste vi begråta offren för en naturkatastrof. När det gäller översvämningarna som har drabbat delar av Kampanien är smärtan desto större på grund av det stora antalet offer och eftersom det bland dessa förekommer ett antal barn.
Delegationen från Alleanza Nazionale stöder innehållet i den gemensamma resolutionen och ansluter sig till den sorg som offrens familjer känner, samtidigt som vi redan anar vad den ansvarige kommissionären kommer att svara på begäran om hjälp från kommissionen, och det är att det inte finns någon budgetpost i Europeiska unionens budget för omedelbar och konkret hjälp till de drabbade befolkningarna.
Alleanza Nazionale hoppas med andra ord att man redan i unionens nästa budget, som för övrigt redan är långt framskriden, skall återinföra den budgetposten.
Samtidigt som vi beklagar att den gemensamma resolutionen inte är komplett - något som vi hade kunnat visa om våra italienska kolleger i de andra grupperna hade varit kloka nog att konsultera oss informellt - så begär vi att det skall vara tillåtet för regeringen och regionen Kampanien att utnyttja en del av de strukturfonder som avsatts för regionen för att återuppbygga och städa upp i området. Italien är tyvärr till stora delar skövlat av spekulativt byggande, bristande kommunal, provinsiell och regional planering som, i flera fall, är resultatet av partipolitiska bevekelsegrunder och vänskapskorruption och av den fortskridande flykten från bergsområdena av delar av befolkningen som inte längre kan bo kvar, såväl på grund av bristande stöd från centralt håll, som på grund av att de lockas till städernas förorter av kommersiella strategier som ofta visar sig vara falska, och som har målet att visa att livskvaliteten är oändligt mycket bättre i städerna än på landsbygden.
Avslutningsvis, herr ordförande, hur kan vi, mot bakgrund av denna försumlighet och detta våld som drabbat naturen, undvika att lyssna till en signal som är typisk för vår civilisation som har skändat allt och som har en tendens att se allt i rationella och vetenskapliga termer?

Marín
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag skulle vilja börja med att svara på resolutionen om översvämningarna i Kampanien, med tanke på att det här, till skillnad från i den andra miljökatastrofen krävdes människoliv, något som vi naturligtvis beklagar och kommissionen vill framföra sina allra uppriktigaste kondoleanser till offrens familjer.
Efter att ha sagt detta måste jag gå vidare till att exakt förklara vad som kan göras i de båda fallen. För det första, på grund av omständigheter som inte har med saken att göra, men det är verkligheten, beslutade man under förra årets budgetdebatt att avveckla den del av budgeten som var avsedd för just nödbistånd i händelse av en katastrof. Följaktligen ligger det till så, om ni inte beslutar återinföra denna del i budgeten, att vi i dagsläget inte kan agera enligt ett brådskande förfarande.
För det andra är det möjligt att agera enligt strukturpolitikförfarandet. Och i det här fallet, vad beträffar regionen Kampanien, så har kommissionen mycket riktigt diskuterat vad som kan göras i Kampanien, och detta är ett område som till fullo uppfyller kriterierna för strukturfondernas Mål 1. Följaktligen kan de drabbade områdena utnyttja rehabiliteringsåtgärderna som finns inskrivna i det operativa multifond-programmet i den europeiska regionala utvecklingsfonden.
Å andra sidan kan även jordbruksfonden medverka genom åtgärder för landsbygdsutveckling och mot att man överger bördig jord och genom att arbeta med att återbefolka skogsområden. Slutligen är det också möjligt att socialfonden kan finansiera yrkesutbildnings aktiviteter, framför allt avseende förbyggande åtgärder.
Vad gäller nationalparken Doñana vill jag påpeka att kommissionen just nu, naturligtvis, får information från de spanska myndigheterna och från de regionala myndigheterna i de frågor som de är ansvariga för. På så sätt har en första officiell kontakt ägt rum nyligen, i New York, mellan kommissionären, min kollega Bjerregaard, och den spanska ministern, Tocino, under mötet om hållbar utveckling. Svaret jag kan ge er avseende vad som kan göras, är att området kring Doñanas nationalpark som har drabbats av katastrofen, mycket riktigt, ryms inom EURF: s Mål 1. Dock måste man ta i beaktande - och vi skulle mycket tydligt vilja göra denna precisering i fallet Kampanien och i fallet Doñana - att det på grund av avsaknaden av en budgetpost avsedd för naturkatastrofer kan den ständiga frestelsen dyka upp att, varje gång en katastrof äger rum, vända sig till EURF, men denna är inte regelmässigt förberedd för nödbistånd. Jag vill klargöra detta. Däremot kan man, som Valverde sade, göra en omedelbar omplanering för att på så sätt prioritera katastroferna som ägt rum i området kring Doñanas nationalpark. Detta går att göra, och faktum är att kommissionen redan är i kontakt med de spanska myndigheterna och med det andalusiska parlamentets myndigheter för att genomföra detta, och den senaste veckan har det skett en brevväxling i detta syfte. Följaktligen kommer det gå att svara också på denna situation.
Vad gäller ett av de ändringsförslag som har försvarats av Laura González skulle jag vilja säga henne följande: klagomålssystemet är alltid ett motsägelseförfarande och inte bara i fallet Doñana eller Kampanien. Följaktligen, i Doñanas fall, som i vilket annat klagomålsärende som helst som inleds enligt gemenskapsförfarandet, kan kommissionen aldrig ensidigt avskriva det. Det sker alltid genom ett motsägelseförfarande. Ni har också rätt i er anmärkning. Det lämnades in ett klagomål från den organisation som ni har nämnt. Kommissionen vidarebefordrade det till den spanska regeringen, och den spanska regeringen svarade den 31 januari 1997 och upplyste om de åtgärder som hade vidtagits. Kommissionen vidarebefordrade svaret till den klagande. Klaganden mottog detta svar och, innan man slutgiltigt avskrev ärendet, vilket gjordes den 25 mars 1997, hade klaganden ännu två månader på sig, enligt gemenskapsförfarandet, för att åter öppna ärendet. Man begärde aldrig att ärendet skulle öppnas igen. Jag vill säga er detta som information och för att påpeka att man, enligt gemenskapsförfarandet, inte kan avskriva några klagomål utan ett motsägelseförfarande, vilket är logiskt.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen om aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Omröstning (fortsättning)
Falconer
Herr ordförande! Jag önskar bara en upplysning; kan ni informera mig om huruvida, i reglerna gällande närvaro vid 50 procent av omröstningarna, omröstningarna med namnupprop för aktuella och brådskande ärenden och omröstningarna med namnupprop för Pex betänkande räknas in i dessa 50 procent?

Ordföranden
Ja.

Ordföranden
Jag förklarar omröstningen avslutad.

Holm
Om betänkandet hade tagit itu med kärnproblemet gällande bristen på öppenhet inom EU, hade detta kunnat vara ett mycket bra och värdefullt betänkande om informations- och kommunikationspolitiken inom EU.
Dock kan information missbrukas som ett maktmedel i samhället och lätt ersättas och utnyttjas som propaganda. Mellan raderna framgår det att det är på detta sätt som man vill att informationen och kommunikationen skall gå ut ifrån EU: s institutioner. Man vill helt enkelt föra ut visionen om EU: s ofelbarhet.
Jag håller givetvis med om att EU: s institutioner skall vara öppnare och mindre byråkratiska. En början på detta hade varit att införa en offentlighetsprincip, ordentliga arkiveringsrutiner och diarieföring av inkommande post. Detta finns dock inte med i betänkandet.
Med tanke på situationen i Europaparlamentets plenum denna vecka, med förslag om att förbjuda TV-team att filma under omröstningen, är det tydligt att många genom censur vill förhindra att den politiska debatten i Europaparlamentet når ut till medborgarna. I stället verkar man vilja att kommunikation med EU: s medborgare sker i förväg via arrangerade informationskampanjer. Jag anser att det är helt fel väg att gå.
På flera ställen i betänkandet hänvisas vidare till att medborgarna är dåligt informerade om hur EU arbetar och därför är negativa till EU. Det är nog inte institutionerna i sig som är det stora problemet, utan den politik som institutionerna står för som leder till kritiken av EU. Det är två skilda saker.

Iversen
De danska socialdemokraterna avstår från att rösta.
1.Öppenhet gentemot allmänheten och pressen är mycket viktigare än broschyrer från EU: s institutioner.2.EU-institutionerna är självständiga enheter. Folk skall ha möjlighet att skilja mellan domstolen och parlamentet, kommissionen och rådet. Vi skall ju inte bekräfta mångas fördomar om att allt är samma skrot och korn.3.Vi skall inte ha mer informationsmaterial för kommissionen och Europaparlamentet, och inom Europaparlamentet finns det olika politiska åskådningar, något som gärna kan betonas för omvärlden och för besökare.4.Vi är inte heller för förslaget om att den informella arbetsgruppen om informationspolitik mellan parlamentet och kommissionen skall institutionaliseras.
Lindqvist
Betänkandet formulerar en informationspolicy för EU. Den första frågan som ställs är varför en sådan över huvud taget behövs. Är inte medborgarna nöjda med unionen?
Betänkandet är totalt oacceptabelt. Det blandar ihop information, kommunikation och propaganda. Formuleringar som att stora befolkningsgrupper som " hyser negativa känslor gentemot Europa" måste informeras bort skapar obehagliga påminnelser om fallna rikens politiska propaganda.
Självklart finns ett behov av information, men den måste ha helt andra utgångspunkter än i detta betänkande om man skall kunna vända misstro till tilltro. Jag har därför röstat nej till betänkandet.

Muscardini
Debatten om informationspolitiken återkommer regelbundet, det har skett under varje mandatperiod i fyrtio år, utan att man någonsin har lyckats - med ett undantag - att i grunden förändra förhållandet mellan medborgarna och gemenskapens institutioner eller medvetandegöra den allmänna opinionen om vad som sker i vår församling. Det enda fall som har givit resultat var den multimediala kampanj som organiserades gemensamt av parlamentet och kommissionen, som en förberedelse till de första allmänna valen till vår institution. Jag vill inte med detta bekräfta att de olika initiativ som tagits med jämna mellanrum har varit negativa.
Låt mig emellertid göra två påpekanden:
1.Rutinverksamheten i de två institutionerna har ökat enormt i omfång. De riktade insatserna har varit nyttiga i det avseendet att de har givit mer information, men jag anser inte att problemets kärna är så mycket mängden information, utan snarare kvaliteten och dess möjligheter att bli till kommunikation, dvs. att bli ett budskap till " den breda allmänheten" , eller att presentera en positiv bild av institutionen, eller att metaforiskt illustrera en viss åtgärd eller ett visst ställningstagande. Ett typiskt exempel på detta är programmet för information till de europeiska medborgarna, Prince.I min region, som jag alltid följer mycket noggrant, har den vanliga medborgaren, eller lokala tjänstemannen, eller kvinnorna, till exempel, inte blivit medvetna om detta program, även om de data som lämnats oss av dem som hanterar programmet har varit tillfredsställande. Men om budskapet inte når fram till den breda allmänheten så innebär detta att det inte har skett någon kommunikation, utan bara information, kanske perfekt, väl utvald, väl riktad, men utan att medborgaren i gemen har berörts.
2.Den andra synpunkten gäller problemet med den synergism som skall upprättas mellan kommissionen och parlamentet och inom kommissionen mellan de olika generaldirektoraten och de olika tjänsterna. När det gäller den första aspekten så är det nödvändigt att kommunikationsinsatser genomförs tillsammans av de båda institutionerna, så att man kan maximera styrkan i de budskap som är gemensamma, som euron, utvidgningen, Schengen etc. Konsekvenserna av denna andra aspekt är lätta att se för alla. Praktiskt taget samtliga kommissionens generaldirektorat, förutom ordförandeskapet, publicerar och sprider information. Förmodligen skulle det vara effektivare med en samordning, för att undvika att budskapen blir mångtydiga eller förvrängda. Medborgaren går vilse i de högar av information som sprids och man vet inte längre vart man skall vända sig för att få ytterligare information i den ena eller andra frågan.Låt mig avslutningsvis säga att den bästa informationen, det tydligaste budskapet, den mest lättillgängliga kommunikationen erbjuds av den bästa politiken, de bäst fungerande institutionerna, den största effektiviteten och öppenheten. Arbetslöshet och utvidgning sprider oro och misstro. Det är på dessa problem vi bör koncentrera, inte bara vår kommunikation, utan framför allt vår politiska vilja att komma fram till lösningar.

Nicholson
Jag stöder verkligen alla förslag som utvecklar en utbildningspolitik snarare än propaganda. I det informationssamhälle vi lever i motverkar propaganda sitt syfte. Människor vill ha fakta, inte åsikter. Tyvärr verkar kommissionen ännu inte ha insett detta.
Nyligen gjorde en väljare mig uppmärksam på en publikation från kommissionen avsedd för skolorna, som hade titeln " Vad exakt är Europa?" . Enligt denna publikation har Storbritannien inte en enda protestant. Genom efterforskningar upptäckte jag att detta påstående hämtats ur Guinness bok med uppgifter om Europa. Människor i min valkrets som bekänner sig till protestantismen känner sig kränkta av " Vad exakt är Europa?" , och den enda effekt som detta har haft är EU: s trovärdighet undergrävs.
Inte bara måste vi i vår informationspolitik förbättra samarbetet mellan institutionerna, vi måste också försäkra oss om att den information som kommer medborgarna till del är korrekt och inte väcker anstöt.

Raschhofer
Eftersom ordföranden avbröt mig i slutet av mitt debattinlägg vill jag framföra min ståndpunkt skriftligen.
Jag förklarade att det inte är " förpackningen" som skall glänsa, utan att det är " innehållet" som måste stämma. Om institutionernas kommunikationspolitik skall tolkas som att dess innehåll förändras av en glänsande förpackning förtjänar den inte att kallas informativ, utan då är den manipulativ.

Wibe
Jag hälsar med tillfredsställelse föredragandens åsikt om att detta parlament skall ha en fullständig öppenhet och insyn i hur denna institution arbetar (punkt E). Dessutom har föredraganden helt rätt när han skriver att informationskampanjer inte kan bestå av att man ensidigt enbart utvecklar en specifik ståndpunkt om ett förslag som inte röner samfällt godkännande (punkt H).
Det vore bra om EU-institutionerna levde upp till detta. Att enbart propagera för mer makt till EU, ett Europas Förenta stater, ökad federalism, EMU-medlemskap m.m. från EU-institutionernas sida med skattebetalarnas pengar är inte särskilt ödmjukt eller demokratiskt. Att föra en kampanj, t.ex. med seriefiguren " Kapten Euro" , för att övertyga om eurons förtjänst är att underskatta medborgarnas intelligens och deras sätt att bilda sig en politisk uppfattning.
Många medborgare hyser en klar misstänksamhet mot EU. Ökad byråkrati, ökade klyftor mellan medborgare och politiskt förtroendevalda samt slöseri med skattebetalarnas pengar gör att många medborgare med all rätt är misstänksamma mot EU som projekt. Medborgarnas skepsis mot EU beror inte på okunskap. Det beror i stället på att man inte anser sig kunna ha inflytande i organisationen, och det beror på att man fruktar att ett federalt EU blir djupt odemokratiskt och byråkratiskt, styrt av marknadskrafterna. Detta är en fråga om politiska värderingar och inte om okunskap bland EU-negativa.
Om de politiskt ansvariga inom EU: s institutioner inte inser detta, så går det aldrig att utarbeta en informations- och kommunikationsstrategi för att nå en dubbelriktad kommunikation med våra medborgare.
Enligt min åsikt saknas tyvärr ovannämnda synpunkter i Pexbetänkandet.

Konkurrens inom luftfartssektorn
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0141/98) av Scarbonchi för utskottet för transport och turism om förslag till rådets förordning (EG):
I.Om ändring av förordning (EEG) nr 3975/87 om förfarandet för tillämpning av konkurrensreglerna på företag inom luftfartssektorn (KOM(97)0218 - C4-0258/97-97/0137(CNS)), II.om tillämpning av artikel 85.3 i fördraget på vissa grupper av avtal och samordnade förfaranden vad gäller luftfarten mellan gemenskapen och tredje land (KOM(97)0218 - C4-0259/97-97/0138(CNS)). Föredragande av yttrande: Ribeiro, för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik (" Hughes-förfarandet" ).
Scarbonchi
Romfördraget ger i artiklarna 85 och 86 gemenskapen den rättsliga grunden för att utvärdera allianser och fusioner. Artikel 87 innebär antagande av alla tillämpningsregler som är nödvändiga " för att tillämpa principerna" som läggs fram i de här artiklarna. Sekundärlagstiftningen, som sedan har tillkommit, ger kommissionen befogenhet och makt att granska de fall när konkurrensreglerna inte efterlevs, samtidigt som man från början undantar transportsektorn.
Bland de åtgärder som antogs i december 1997 med det första avregleringspaketet återfinns förordningarna 3975 och 3976, även om deras omfattning har begränsats. Den första har givit kommissionen makt att tillämpa konkurrensreglerna inom luftfartssektorn, tillämpa sanktioner och bevilja undantag, men enbart på rutter mellan medlemsstater. Den andra förordningen gjorde det möjligt för kommissionen att anta undantag per kategori för vissa tillämpningar, men fortfarande enligt villkoren i artikel 85 i fördraget.
Vad är det som motiverar kommissionens förslag? Kommissionen anser att ett antal nya fakta har uppstått sedan 1989: avregleringen av luftfartsmarknaden sedan 1997, det osäkra utrikesflyget, som enbart bygger på bilaterala avtal mellan medlemsländer och tredje land, och den framtida utvecklingen av avtalen med Förenta staterna och länderna i Central- och Östeuropa, som mer än någonsin kräver att en exakt ram inrättas, med tanke på det nuvarande systemets luckor och brist på sammanhang.
Dessa fakta tillkommer utöver de anledningar som lades fram redan 1989 avseende den rättsliga osäkerheten för flygbolagen. Det är anledningen till att kommissionen kräver samma möjligheter att agera som för linjerna inom gemenskapen, för att bättre möta den nya avreglerade marknaden, bättre skydda konsumenternas intressen, skydda små och medelstora flygbolag, garantera en rättvis konkurrens mellan olika europeiska och icke-europeiska aktörer när det gäller transporter mellan gemenskapen och tredje land.
Det första förslaget till förordning kommer att utvidga tillämpningsområdet till alla luftfartstjänster, inbegripet internationella rutter. En ny artikel 18a har lagts till för att lösa alla rättsliga konflikter med medlemsstaterna eller tredje land, och tvingar kommissionen att rådfråga behöriga myndigheter innan ett undantag avskaffas.
Nätet av bilaterala avtal om luftfart mellan medlemsstater, tredje land och respektive transportör innebär en fruktansvärd juridisk utmaning för konkurrensreglernas homogenitet och överensstämmelse inom luftfartsområdet. Det återstår att se hur denna motsägelsefulla befogenhet kommer att fungera i praktiken.
För det andra föreslår kommissionen en förordning som gör det möjligt att inte tillämpa artikel 85 på vissa kategorier avtal mellan företag, beslut om samgående mellan företag och överenskommen praxis på de internationella flyglinjerna under obegränsad tid. Kommissionens beslut kan hänföra sig till gemensam planering, samordning av resurser och flygtidtabeller liksom till fördelning av intäkter, samråd om biljettpriser, fördelning av avgångs- och ankomsttider samt gemensam drift av en flygförbindelse.
Dessa två förslag ändrar avsevärt tillämpningen av gemenskapens konkurrensregler inom luftfartssektorn, särskilt på det internationella området. De förbättrar kommissionens befogenheter när det gäller övervakning av allianser mellan flygbolag. Trots de förbehåll som flera bolag har uttryckt kan kommissionen redan nu hävda sina befogenheter enligt artikel 89 i Romfördraget, och det är t.o.m. en skyldighet för kommissionen i dess egenskap av försvarare av fördraget med ansvar för att tillämpa gemenskapsrätten. Den huvudsakliga fördelen med våra förslag för samtliga berörda parter - flygbolag, regeringar, advokatbyråer, Europeiska kommissionen, och naturligtvis passagerarna - är att en homogen ram inrättas, med säkra rättsliga garantier, för hela Europeiska unionen och inom Europeiska unionen främja positionen för civilflygets transportföretag.
Bland de inlämnade ändringsförslagen syftar de tre huvudsakliga ändringsförslag som behölls av transportutskottet, ändringsförslag 4, 5 och 6, till att uppnå större samstämmighet i gemenskapens regler genom att överta lydelsen och omfattningen i en förordning om tillämpning av konkurrensregler inom sjöfartssektorn.
Ändringsförslag 4 begränsar kommissionens befogenheter till tillämpningen av konkurrensreglerna enbart på rutter som är beroende av en flygplats inom gemenskapen. Detta ändringsförslag anger omfattningen av kommissionens befogenheter, som inte får någon domsrätt när det gäller en allians eller ett handelsavtal mellan två icke-europeiska bolag som inte påverkar gemenskapens flygtrafik.
Det fjärde och femte ändringsförslaget syftar till att klargöra det förfarande som skall tillämpas när bilaterala avtal mellan två bolag, ett inom unionen och ett i tredje land, står i konflikt med Europeiska gemenskapens konkurrensregler. Föreliggande förslag till förordning anger bara att kommissionen vid konflikt skall rådfråga behöriga myndigheter i det aktuella landet.
När det gäller ändringsförslag 1 och 3, som föreslår nya stycken i ingressen som hänvisar till flygsäkerhet, offentlig service och tax-freehandel, kommer jag inte att motsätta mig dessa vid omröstningen. Jag accepterar dem, eftersom de uttryckta känslorna delas av alla, även om de juridiskt sett inte förefaller mig riktigt lämpliga i dessa två förordningar.
Avslutningsvis skall jag säga något om de tre ändringsförslag som PPE-gruppen har lagt fram. Jag är inte positiv till dem, för de går emot det europeiska intresset, konsumenternas intressen, viljan till lojal konkurrens som bör driva oss, åtminstone på luftfartsområdet. Flygbolagen motsätter sig denna förordning eftersom de anser att den går emot deras egna intressen, med möjlighet för Europeiska kommissionens anti-trustmyndigheter att med full rätt fortsätta varje överenskommelse mellan Europeiska gemenskapens flygbolag och tredje land, så snart avgifterna strider mot konkurrenslagstiftningen.
Jag uppmanar därför mina kolleger att inte ännu en gång missa tillfället att förse kommissionen med klara och otvetydiga förfaranden och befogenheter, för att säkerställa att konkurrensreglerna tillämpas enhetligt i hela Europa, oavsett vilket flygbolag eller vilken allians det gäller.
Det var, mina kära vänner, anledningarna till att vi lämnat dessa förslag vilka har varit föremål för omröstning och accepterats av utskottet för transport och turism.

Ribeiro
Herr ordförande! Som ansvarig för yttrandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, har jag nöjet att ha deltagit i detta arbete, för vilket jag gratulerar kollega Scarbonchi.
Detta nöje kommer sig av att vi har kunnat bidra till att i förslaget, som läggs fram för kammaren, inkludera eller förstärka några aspekter om lufttransporter som vi anser vara av största vikt och som alltid hör till då man diskuterar förändringar av förordningarna för konkurrensregler och fastställda avtal och praxis.
Vi pratar om säkerhetsfrågorna som, i denna typ av transporter, måste betraktas som prioriterade inom ramen för gemenskapens och de internationella konkurrensbestämmelserna.
Vi talar också om de så kallade tjänsterna av allmänt intresse, och åberopar artikel 7d i det fördrag som befinner sig i sin ratificeringsprocess, och beaktar att lufttransporttjänsterna måste behandlas som offentliga tjänster i fallet med ultraperifera regioner och öregioner, framför allt Azorerna, Kanarieöarna och Madeira.
Vi avser också den oro och de förebyggande åtgärder mot de effekter, som de pågående omvandlingarna och liberaliseringen av gemenskapsmarknadens flyg, kan föra med sig för sysselsättningen och arbetstagarnas rättigheter i sektorn, liksom för användarna, med en särskild uppmärksamhet på situationen för de små och medelstora bolagen.
Slutligen avser vi området för förordningarna som föreslås, vilka bör tillämpas på transporter med en eller flera flygplatser inom gemenskapen som ursprung eller mål, liksom de processer med konsultation och lösning av eventuella normkonflikter, vilka inte bör utesluta deltagande representanter från de berörda medlemsstaterna.

Watts
Herr ordförande! Luftfarten är en viktig växande sektor med fler och fler resande för varje år. Tack vare ökad konkurrens fortsätter prisnivån inom EU - åtminstone på vissa rutter - att falla, varigenom fler och fler passagerare får möjlighet att flyga.
Det är vår plikt att skydda passagerarnas intressen genom uppmuntra fler små flygbolag att bildas och expandera, och genom att hindra stora företag inom luftfartssektorn från att totalt dominera marknaden genom att undanröja all konkurrens. Därför måste vi tillse att flyget, i områden där det är ett viktigt transportmedel, inte tillintetgörs eller skadas av alltför hård konkurrens.
Kommissionen bör, enligt min mening, gratuleras till sina ansträngningar i att övertala medlemsstater att slopa sina bilaterala avtal och att tillåta kommissionen att förhandla för Europeiska unionen som en helhet.
Följaktligen är jag, å Europeiska socialdemokratiska partiets vägnar, glad över att i kväll kunna ger vårt stöd till föredraganden.
Kommissionen har inom dessa områden maktbefogenheter som vi anser bör och måste utökas.
Jarzembowskis ändringsförslag, vilka han har lagt fram för PPE-gruppen, verkar stödja unions-linjen snarare än medlemsstats-linjen, men vi anser att de kommer att ha totalt motsatt effekt. Syftet med ändringsförslagen skulle vara, som vi ser det, att inskränka kommissionens behörighet att tillämpa konkurrensreglerna till att endast gälla rätten att förhandla om avtal. Vi anser inte detta vara acceptabelt. En effekt vore t.ex. utelämnandet av trafiken över Atlanten.
I min vän och kollegas betänkande - Seals betänkande om effekterna av det tredje liberaliseringspaketet - betonade han visserligen att det kvarstår en rad hinder som skulle förhindra etableringen av nya flygbolag. Dessa skulle påverka områden såsom fördelningen av avgångs- och ankomsttider och vissa avtal om gemensamma bokningssystem. Därför anser vi inte att Jarzembowski har rätt när han vill begränsa kommissionens tillämpning av konkurrensreglerna till dess nuvarande mandat. Detta kommer, som han mycket väl vet, att möjliggöra framsteg i endast Schweiz samt länderna i Central- och Östeuropa, något vi skulle beklaga.
Därför stöder vi kommissionens krav på att få större befogenheter att förhandla om avtalen om genomgripande frihet inom luftfarten. En begränsning av kommissionens nuvarande mandat går tvärt emot vår begäran om att främja en utökning av mandatet.
Sammanfattningsvis anser vi att föredraganden - och även kommissionen - förtjänar vårt stöd i sin strävan att förbättra luftfarten inom EU och till tredje land, eftersom vi anser att dess förslag kommer att garantera en sund konkurrens, som kommer att gagna både konsumenter och konkurrenskraftiga flygbolag. Jag yrkar om parlamentets bifall för dem.

Jarzembowski
Herr ordförande, kära kolleger! I Europeiska folkpartiets grupp anser vi att kommissionens förslag om att utvidga konkurrensreglerna inom luftfarten till att gälla relationerna med tredje land i princip är genomtänkt, herr kommissionär, eftersom de interna och externa bestämmelserna rent faktiskt är förknippade med varandra och därför ställer krav på enhetliga bestämmelser.
Kommissionen försöker emellertid delvis gå händelserna i förväg, för inte förrän rådet i omfattande utsträckning har överlämnat behörigheten att ingå luftfartsavtal med tredje land till gemenskapen, vilket vi i Europeiska folkpartiets grupp förespråkar, är det meningsfullt att överföra den exklusiva behörigheten för konkurrensreglerna i relationerna med tredje land till gemenskapen. Man bör därför inte gå händelserna i förväg! Men är man från rådets sida beredd - och då kan jag genast vända frågan till den brittiska regeringen, eller Watts närmare bestämt, ta gärna upp den frågan med Prescott -, är er regering beredd att överlämna den befogenheten till gemenskapen?
Vi anser i det komplicerade läge som den internationella luftfarten befinner sig i, att det vore klokt att gemenskapen ingår luftfartsavtal för samtliga medlemsstater. Men det är man inte beredd till i rådet och jag har inte heller märkt att det brittiska ordförandeskapet har lagt fram ett motsvarande förslag i transportministerrådet. Kommissionen har i många år bett om att bli tilldelad denna befogenhet, men inte heller det brittiska ordförandeskapet har låtit sig beveka. Men om den befogenheten förvägras kommissionen kan man inte utvidga konkurrensreglerna till att gälla relationerna till tredje land fullt ut, eftersom man då belastar lufttrafikföretagen genom att stärka överlappningen av gemenskapens och medlemsstaternas befogenheter. Och det vill vi inte.
Herr föredragande Scarbonchi! Om IATA i likhet med oss stöder dessa ändringsförslag måste det ligga i den europeiska lufttrafikföretagens intresse, för ni vet hur svårt det är att över huvud taget nå fram till en överenskommelse inom IATA, eftersom British Airways, KLM, Sabena och Lufthansa naturligtvis helst motarbetar varandra. Men om IATA kan enas om en ståndpunkt, då är det mycket som talar för att den är korrekt. Därför ber vi de övriga grupperna att stödja våra tre förslag.
I det här sammanhanget, herr kommissionär, skulle jag vilja be att ni informerar oss närmare om de beslut ni planerar att fatta beträffande samarbetsavtalet mellan British Airways och American Airlines. Vi stöder er strävan att göra detta utifrån vissa villkor, nämligen sådana som reducerar de båda lufttrafikföretagens marknadsdominans inom den transatlantiska luftfarten till och från London Heathrow och som skapar rättvisa konkurrensvillkor på de transatlantiska sträckorna.
Herr kommissionär! Plötsligt har ni bestämt er för att ompröva de nuvarande allianserna igen liksom de nya allianserna för att undersöka om dessa överensstämmer med konkurrenslagstiftningen. Det tycker vi är bra, vi är inte oroliga på den punkten, tvärtom så tror vi att man bör göra en enhetlig omprövning av allianserna. Men antingen i dag eller de närmaste veckorna borde ni - vilket ni ju också har aviserat i utskottet för transport och turism - lägga fram riktlinjerna för er bedömning och behandling av luftfartsallianserna och diskutera dessa med oss.
Vi vet att konkurrenslagstiftningen är ert område. Jag tror emellertid ändå att det vore värdefullt om vi tillsammans diskuterar riktlinjerna. Oavsett vad ni företar er för att reducera eller förhindra en snedvriden konkurrens, så befarar jag en sak, herr kommissionär. Vi vill öppna marknaden för konkurrens mellan lufttrafikföretagen. Vi vill inte på något sätt ersätta konkurrensen - som säkert har sina brister - genom statliga ingripanden. Framför allt får vi inte snedvrida konkurrensen genom statliga ingripanden eller marknadsfördelningar. I det avseendet, herr kommissionär, är vi mycket spända på att höra vad ni har att säga om utformingen av riktlinjerna. Vi står för det mesta bakom er, till skillnad från rådet!

Lukas
Herr ordförande! Europeiska kommissionen bör inte vid sin omprövning av allianserna mellan lufttrafikföretag glömma den världsomfattande konkurrenskraften hos dessa europeiska företag. Strategiska allianser utgör viktiga redskap i dag för att stärka den europeiska luftfartens globala konkurrenskraft. Våra flygbolag borde därför stödjas av myndigheterna i denna omstruktureringsprocess.
Tyvärr är det sällan tal om något stöd, utan mycket kostnadskrävande villkor ställs för att allianserna skall tillåtas, så som inskränkningar i fördelningar av ankomst- och avgångstider eller av frekvensen. Kommissionen bör endast ingripa i de fall där ett brott mot konkurrenslagstiftningen faktiskt har konstaterats. Den får i sin konkurrenspolitik inte vidta åtgärder som missgynnar ekonomin för den europeiska flygtrafiken eller orsakar problem för de mindre europeiska bolagen.

Correia
Herr ordförande, ärade ledamöter! Liberaliseringen av lufttransporterna, som avslutades i april 1997, med ett införande av rätten till cabotage, förorsakade en djup förändring, då denna sektor också började fungera i enlighet med marknadsreglerna.
Emellertid finns det i gemenskapslagstiftningen en samling klausuler som garanterar medlemsstaterna och kommissionen möjligheten att ingripa, för att möta vissa nödvändiga situationer. Med tanke på sektorns betydelse för den europeiska ekonomin, för sysselsättningen, för de inre och de intra-europeiska förbindelserna, och då lufttransporterna spelar en viktig roll i stärkandet av den ekonomiska och sociala sammanhållningen, vilka gör snabba förbindelser mellan regionerna möjliga, och särskilt, tillgången till perifera öregioner, har gemenskapslagstiftningen fastställt möjligheten att införa skyldigheter för offentlig service och möjligheter till avtal om gemensamt exploaterande mellan flygbolagen för att garantera dessa förbindelser.
Trots det ovan nämnda, har i några fall dessa skyldigheter inte uppfyllts på grund av arbetsmarknadskonflikter, bland annat, vilket har hindrat den fria rörligheten till och från dessa regioner, och den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Jag tänker konkret på de händelser som ofta, och bara för några få dagar sedan, berör de yttre randområdena Madeira och Azorerna.
Jag anser därför att ett flygbolag som har ensamrätt på en viss rutt för offentlig service, och som för detta får finansiell kompensation från staten, för att följa den ekonomiska och sociala sammanhållningens intressen och för tillgänglighet till en sådan region, måste utföra dessa tjänster och serva dessa regioner på ett korrekt och professionellt sätt.
Jag anser, i vilket fall som helst, att oavsett den egoistiska och okvalificerade inställningen hos piloterna, som sätter sina privilegierade intressen framför befolkningarnas intresse och de övriga arbetstagarna inom företaget, borde regeringen öppna sektorn för konkurrens mellan flygbolagen, med samma krav om kvalitet och säkerhet och samma finansiella stöd, för att kompensera invånarna på öarna för deras isolering och avstånd.

Van Miert
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Som ni vet är det alltid en stor glädje för mig att delta här. I dag gäller mitt inlägg två lagstiftningsförslag som kommissionen för ungefär ett år sedan överlämnade till er, och naturligtvis till ministerrådet. Det handlar enligt vårt synsätt om att direkt tillämpa konkurrensreglerna, dvs. artikel 85 och 86 i fördraget, på luftfart mellan gemenskapen och tredje land.
Innan jag preciserar ett antal punkter skulle jag emellertid mycket varmt vilja tacka och gratulera föredraganden. Han har inte bara utfört ett utmärkt arbete utan har dessutom upprättat ett antal ändringsförslag som kommissionen med glädje accepterar, eftersom de innebär en förbättring av själva texten i vårt förslag. Utöver mina gratulationer till föredraganden vill jag naturligtvis också gratulera utskottet för transport och turism.
Jag har redan haft tillfälle att i detalj, i mina inlägg i utskottet för transport och turism i december förra året och även den 20 april i år, lägga fram innehållet i vårt förslag. Jag skall därför inte upprepa det. Under tiden har Ekonomiska och sociala kommittén också uttalat sig, praktiskt taget enhälligt, till förmån för vårt förslag. Jag är mycket glad över att kunna konstatera att förslaget till yttrande som utskottet tycks ha antagit med stor majoritet är så positivt till våra förslag. Jag tackar ännu en gång uppriktigt föredraganden. Yttrandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik går i samma riktning, och jag tackar Ribeiro för hans arbete.
Mina damer och herrar! Som ni vet anger förordning 3975 från 1987 för närvarande villkoren för tillämpning av artikel 85 och 86 för flygbolagen, men bara inom Europeiska unionen. När avtal sluts mellan bolag i Europeiska unionen och amerikanska bolag, eller bolag från tredje land, uppstår ett problem eftersom kommissionen, samtidigt som den enligt artikel 89 är behörig, inte har erhållit något lämpligt instrument för att handlägga dessa fall.
Den omedelbara konsekvensen av denna situationen blir långa, svåra och komplicerade förfaranden eftersom dessa fall måste behandlas med de nationella myndigheterna. Vi behandlar t.ex. fallet med British Airways-American Airlines med de brittiska myndigheterna, och naturligtvis även med de amerikanska. Fallet med Lufthansa-United-SAS också. Bundeskartelamt behandlar också fallet i fråga, liksom kommissionen på Förenta staternas sida.
Jag vill göra er uppmärksamma på att ärendet kan kompliceras ytterligare. Låt oss för ett ögonblick anta att avtalet mellan Alitalia och KLM sluts. De två bolagen har olika allianser med amerikanska bolag. Vi måste då på grundval av vår förordning 87 granska alliansen mellan Alitalia och KLM och på grundval av förordning 95 de två allianserna med amerikanska bolag. Ni förstår hur komplicerat det kan bli när två olika nationella myndigheter också skall ta hand om samma fall! Herr Jarzembowski! Ni ser alltså att det brådskar att införa anpassade verktyg eftersom allianserna är många, inte bara de transatlantiska utan också allianserna med asiatiska bolag, och även andra. Behovet är alltså stort för bolagens skull.
Om vi för närvarande förlorar mycket tid kan vi inte göra något åt det. Det beror på ett alltför komplicerat och utdraget förfarande i avsaknad av lämpliga instrument som gör det möjligt att snabbt och öppet handlägga fallen, såsom sker med sjöfartsfrågorna. Man kan fråga sig varför det inte varit möjligt. Helt enkelt därför att ett antal flygbolag inte vill ha det, och de bedriver lobbyverksamhet mot sin regering för att det inte heller skall ske. Det är fortfarande så i dag. Jag beklagar det, eftersom de strider mot sina egna intressen.
Jag skulle nu vilja säga några ord om vårt andra förslag, som föredraganden redan talat om, nämligen undantag av grupp. Också här visar sig nödvändigheten av detta instrument med allt större tydlighet, även när det gäller det externa avsnittet. Jag tillåter mig därför insistera på att ni skall rösta för Scarbonchis betänkande med stor majoritet, jag hoppas det, för att ge en klar och tydlig signal till ministerrådet, som hittills har vägrat att behandla våra förslag, antingen genom att stoppa dem eller efter påtryckningar från flygbolagen.
Jag kommer nu till ändringsförslagen. Jag sade nyss att de tre ändringsförslagen kan godtas av kommissionen. Ännu bättre, vi välkomnar dem positivt, eftersom de förbättrar texten. Det finns andra ändringsförslag, som det som handlar om offentlig service, etc. Liksom föredraganden anser jag att de omfattar verkliga orosmoment som man måste erkänna, men att de inte riktigt ingår i dagens debatt. Utan att påstå att det inte finns goda anledningar till att hålla detta i minnet, skulle jag vilja att man accepterar att dessa beståndsdelar skiljs från resten av debatten, men jag noterar dem naturligtvis.
När det gäller Jarzembowskis ändringsförslag kan varken jag eller föredraganden acceptera dem. Herr Jarzembowski! De skulle resultera i ytterligare låsning av situationen, när problemen är här, de är verkliga. Även om vi går framåt krävs ytterligare lite tid innan förordningen träder i kraft. Under tiden behandlas en rad allianser och andra kommer att finnas. Ju snabbare vi kan förfoga över dessa instrument desto bättre alltså. Vi måste nu tydligt uttala oss om denna nödvändighet, dra slutsatserna av den, ge en stark signal till ministerrådet. Det är precis vad vi önskar av er diskussion och av Europaparlamentets ståndpunkt.
Herr ordförande! Jag skall sluta nu. Tack ännu en gång för föredragandens och hans kollegers utmärkta arbete.

Jarzembowski
Jag har bett kommissionären om närmare information kring det fortsatta förfarandet för allianser mellan lufttrafikföretag. Kanske kan han svara skriftligt eller tala direkt med mig inom en snar framtid. Visserligen har vi ont om tid, men jag anser att riktlinjerna för luftfartsavtalen är en viktig fråga som vi oftare borde diskutera tillsammans!

Van Miert
Herr ordförande! Jag ber om ursäkt, men jag såg att tiden gick och jag avslutade mitt inlägg.
Naturligtvis herr Jarzembowski, men det bästa är sannolikt att jag återkommer till utskottet för att tala om det i detalj. Jag står till ert förfogande, som alltid. Jag kan för övrigt informera er om att kommissionen med stor sannolikhet formellt kommer att ta ställning till de två allianserna och att vi återkommer till detta i mitten på juni.
Om ni önskar ge mig ytterligare ett tillfälle att före det datumet ge er ytterligare upplysningar, beror det egentligen på er. Jag står till ert förfogande.

Ordförande
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Uppförandekodex för datoriserade bokningssystem
Ordförande
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0089/98) av Van Dam för utskottet för transport och turism, om förslag till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EEG) nr 2299/89 om en uppförandekod för datoriserade bokningssystem (KOM(97)0246 - C4-0418/97-97/0148(SYN)).

Van Dam
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Datoriserade bokningssystem, eller Computer Reservation Systems, utgör en relativt okänd, men mycket mäktig part inom lufttrafiken. Dessa enorma, snabba nätverk sörjer för lejonparten av lufttrafikföretagens omsättning. 85 procent av alla platser på reguljära flygningar säljs över hela världen via de fem självständiga datoriserade bokningssystemen! Det äldsta av dem, SABRE, grundades en gång av American Airlines, men går nu t.o.m. med större vinst än American Airlines själva.
Lufttrafikföretag som inte deltar i ett datoriserat bokningssystem har mycket begränsade möjligheter att sälja biljetter. Datoriserade bokningssystem erbjuder också sina abonnenter - och det är resebyråerna - och passagerarna fördelen av snabb information och reservation. Men det behövs garantier för att se till att kunden får objektiv information när han frågar om möjligheterna hos resebyrån. Från och med 1989 finns det en uppförandekod på europeisk nivå för att garantera denna objektivitet. Datoriserade bokningssystem och lufttrafikföretag är förpliktigade att behandla alla berörda parter lika.
Förslaget från Europeiska kommissionen som vi nu behandlar syftar till att förbättra effekten av denna uppförandekod. För att uppnå detta syfte tar kommissionen med abonnenterna, resebyråerna således, för att de skall befrämja rättvis information och bekämpa felaktiga bokningar. Möjligheten att även ta med tågförbindelser, i synnerhet höghastighetståg, utgör ett värdefullt nytt element.
Jag anser att det är mycket viktigt att passagerare verkligen beaktar tågalternativet på korta och medellånga avstånd. Att flyga kostar mycket energi och ger stor luftförorening; det finns således all anledning att överväga järnvägen när tidsskillnaden inte är för stor. Integrering av tågtrafik i de datoriserade bokningssystemen måste äga rum under de nödvändiga förutsättningarna. Ändringsförslagen 2, 4, 6 och 10 som gäller detta syftar till att likställa lufttrafik och snabba järnvägsförbindelser.
Lufttrafikföretag och allianser behåller möjligheten att själva sälja biljetter utan att ge neutral information. Passageraren måste då kunna se att han köper hos ett visst företag, se ändringsförslag 1. Denna princip utsträcks i ändringsförslag 9 till att omfatta Internet. Möjligheterna att reservera biljetter via detta världsomfattande nät växter snabbt. När man bläddrar genom Internetsidorna måste det framgå vem som står bakom informationen.
De datoriserade bokningssystemen förfogar över enorma mängder marknadsinformation, bland annat resebyråernas försäljningssiffror. De erbjuder denna information till försäljning i elektronisk form, men eftersom de bara erbjuder det kompletta paketet kan bara kapitalstarka lufttrafikföretag tillåta sig att köpa denna. De skaffar sig därigenom ett försprång i förhandlingarna med resebyråer. Dessa skulle gärna vilja förfoga över delar av informationen, exempelvis enbart om regionen som de betjänar. Ändringsförslag 7 öppnar möjligheten till selektivt inköp, vilket därigenom kommer inom räckhåll för resebyråvärlden.
Det faktum att varje reservation leder till kostnader för lufttrafikföretaget utgör en problempunkt i den nuvarande kostnadsfördelningen. Ändringsförslag 8 begränsar det till de sträckor för vilka en biljett verkligen har utfärdats. Ändringsförslag 13 ser till att kopplingen mellan biljett och sträcka säkerställs.
Transportutskottet föreslår i ändringsförslag 11 att fortsätta att skilja mellan om passageraren måste byta, eventuellt med väntetid eller om planet bara gör en mellanlandning. Jag skulle vilja dra följande slutsatser om man ser till helheten. Uppförandekodexen uppfyller sedan 1989 en viktig funktion, men det fanns anledning till ytterligare förbättring och aktualisering. Kommissionens förslag omfattar ett antal viktiga förbättringar som framför allt kommer passagerarna till godo men även resebyråerna. Förslaget öppnar med rätta möjligheten att föra in snabba tågförbindelser i bilden som alternativ till flygresor över kortare avstånd. För att göra tågalternativet praktiskt genomförbart måste ett antal förhandskrav vara uppfyllda, såsom en överenskommelse mellan datoriserade bokningssystem och järnvägsbolag. För att förebygga att kunden oriktigt tror sig ha fått ett neutralt erbjudande måste det framgå att han har vänt sig till ett visst lufttrafikföretag eller konsortium. Internet håller på att utvecklas till en ny försäljningskanal för flygbiljetter. Även där måste det framgå hos vilket företag kunden har loggat in. Datoriserade bokningssystem har en mäktig position, såväl på området marknadsföring som på området marknadsföringsinformation. Detta får inte utvecklas till någon faktisk monopolställning genom att bara kapitalstarka företag kan köpa denna information. Den sista slutsatsen: på området bästa möjliga information för kunden och kampen mot dubbla och fiktiva bokningar är fortfarande ett antal förbättringar möjliga.
Jag vill uttrycka min tacksamhet till trafikutskottet och alla andra berörda för deras medverkan. Tyvärr kan kommissionär Kinnock inte närvara vid denna debatt på grund av tidpunkten på dagordningen. Han var vänlig nog att skriva att han ansåg mitt betänkande hålla en mycket hög nivå.
I vilket fall som helst har jag försökt att behandla detta viktiga ärende med största möjliga noggrannhet. I det sammanhanget anser jag att det är mycket viktigt att passageraren i framtiden kan göra en medveten avvägning mellan flygplan och tåg. Det är inte bara den ärliga konkurrensen som tjänar på detta, utan även skyddet av naturen och miljön.

Rehder
Herr kommissionär, herr ordförande, kära kolleger! Tidigare när man ville resa var man tvungen att bege sig till en biljettlucka. Sedan fick man med mer eller mindre krångel och med mer eller mindre framgång stå och bläddra i stora ohanterliga listor för att leta upp sitt resmål. Den uppgiften har nu övertagits av datorer och förenklats avsevärt. Med hjälp av den nya tekniken har vi tillgång till mer information och ett större urval än vi är vana vid, och det svarar onekligen mot konsumenternas behov och gör urvalet mer prisvärt.
Så länge vi har datorer måste vi emellertid ge upp våra förhoppningar om eller tro på att datorn alltid är objektiv. Nej, datorn är en riktig tricklåda och det finns numera tusentals personer vars enda uppgift är att manipulera datorer enligt leverantörernas speciella önskemål. På det viset har inte bara flygbolag utan även resebyråer försökt att lura kunden att tro på en objektivitet som endast är en täckmantel för deras egen strävan efter vinst. Denna vinststrävan är det naturligtvis inget fel på i sig, men i grund och botten är den inte till någon nytta för konsumenten.
De förslag som lagts fram är mycket vettiga, även de från vår kollega van Dam. De för oss framåt i konsumentskyddsfrågan. Jag inser med tanke på resenärernas användning av modal split att vi behöver denna förbindelse inom tågtrafiken så att vi bara genom att trycka på en knapp får veta vad som är mest fördelaktigt, vad som är billigast och även vad som är mest miljövänligt. Jag tror, i förbigående sagt, att även Europaparlamentets ledamöter har nytta av detta.
Som en sista punkt: Granskningen av detta system kommer inte att avslutas i dag. Den måste upprepas med jämna mellanrum, för det finns nog alltid en eller annan specialist som försöker kringgå bestämmelserna.

Jarzembowski
Herr ordförande! Jag skall försöka fatta mig kort. Det viktigaste är egentligen att tacka föredraganden, för han har lagt fram ett utmärkt betänkande som antogs enhälligt av utskottet. Nu när det är valkampanjstider i många länder är det alltid trevligt att kunna säga att ett betänkande har antagits enhälligt, eftersom det verkligen var sakligt utformat. Tack van Dam för ert betänkande.
Denna reform av uppförandekoden är mycket vettig, för den stärker informationens objektivitet. Det viktigaste är att höghastighetstågen har tillkommit så att medborgaren nu lätt kan se på vilka sträckor det är bättre att ta tåget än att flyga. Och det är ju det vi vill på de korta sträckorna: satsa mer på tåget än på flyget för att avlasta luftrummet och förbättra miljövården. I det avseendet är det en stor fördel.
Till skillnad från kommissionen tycker jag att det är vettigt att man anger flygningar med code-sharing . Där delar jag föredragandens uppfattning. Det har visat sig vara bra.
Slutligen anser jag att det är riktigt att vi sammanför de tre rättsakterna så att läsbarheten och begripligheten för konsumenten ökar. I det avseendet är kodifieringen en angelägenhet som kommissionen bör följa upp. Jag tror att vi kan enas om en gemensam ståndpunkt: Vi har ett bra förslag som har förbättrats ytterligare av kollegernas förslag. Jag hoppas att kommissionen godtar dessa, då kommer vi alla att bli nöjda.

Stenmarck
Herr ordförande! Inledningsvis vill jag markera att jag har en något skeptisk inställning till denna typ av regleringar som företeelse. Jag tror att vi inom EU måste akta oss för att detaljreglera i alltför stor omfattning. Vi kan helt oavsiktligt skapa en marknadssituation utan nytänkande, i vilken vi med hjälp av lagstiftning konserverar en bestående situation. Jag är tämligen övertygad om att om inte EU lagt sig i problematiken kring bokningssystemen, hade marknaden löst detta med automatik. Resebyråer och flygbolag är mycket medvetna om att kundservice är ett av deras allra viktigaste konkurrensmedel. Detta är min principiella inställning. Samtidigt kan man också konstatera att detta inte är någon ny företeelse, eftersom koden har funnits sedan 1989.
Min mer pragmatiska inställning till betänkandet är att jag vill börja med att gratulera föredraganden till hans mycket fina arbete med detta betänkande. Trots min grundläggande inställning, tycker jag att både kommissionen och van Dam har lyckats hitta en utomordentligt viktig balans i detta ärende.
Jag anser att det positiva med detta betänkande är att järnvägen skall finnas med i bokningssystemet. Det kanske man inte tänker särskilt mycket på i detta sammanhang, men detta kan faktiskt vara ett av de allra viktigaste stegen i riktningen mot en liberaliserad järnvägssektor. Järnvägen kommer i framtiden att få konkurrera sida vid sida med flyget, och konsumenterna kommer mycket tydligare att kunna göra ett val mellan tåg och flyg. Detta är i linje med att järnvägsbolagen i framtiden i betydligt större utsträckning än i dag kommer att verka på en mycket mer konkurrensutsatt marknad.
En huvudfråga i detta betänkande måste också vara frågan om avgifterna. Jag vill understryka att järnvägen skall vara med och bära sina kostnader för att finnas med i CRS-systemet. Vi kan inte återigen subventionera järnvägen men inte de andra transportslagen.

Marín
Herr ordförande, ärade ledamöter! Tillåt mig framför allt, i min kollega Neil Kinnocks namn, gratulera föredraganden Van Dam till hans betänkande. Ni har inte bara lyckats fördjupa er i de datoriserade bokningssystemens mystiska teknikaliteter, utan ni har också lyckats föreslå en rad ändringsförslag som väsentligt förbättrar förslaget.
De datoriserade bokningssystemen är mycket komplexa databaser, som används för att erbjuda ett stort antal abonnenter - resebyråer, turistoperatörer, hotell, färje- och uthyrningsföretag -, de nödvändiga verktygen för att få tillgång till information om flygbolag och andra tjänster och, samtidigt, förenkla bokningen och utfärdandet av biljetter.
Detta parlament vill säkert veta att de datoriserade bokningssystemen anses vara de största användarna i världen av datoriserade tjänster, och erbjuder direkt tillgänglighet till mer än 140.000 resebyråers tjänster världen över. Inom Europeiska unionen finns det fyra viktiga system, och ett av dem har en marknadsandel på över 70 procent i 10 av de 15 medlemsstaterna. Och det är självfallet denna stora koncentration som föranlett lagstiftarens oro. Men gemenskapens normer gjorde det också möjligt att behandla det utifrån konkurrenslagstiftningen. Trots att koden fungerat mycket bra har den genomgång som vi nyligen genomfört fått oss att inse att den behöver några förbättringar, med tanke på de senaste framstegen inom internet eller höghastighetstågen. Detta är grundvalen för kommissionens förslag om en ändring av koden och som Van Dam har exponerat i sitt betänkande.
Som jag sade i början kommer de flesta av de föreslagna ändringsförslagen att ändra den nuvarande texten på ett mycket konstruktivt sätt. Följaktligen kan kommissionen acceptera de ändringsförslag som föreslås av Van Dam, för utskottet för transport och turism, utom på två punkter:
För det första: den andra delen i ändringsförslag 8, som handlar om fakturainformation på magnetiska medier, kan vi, enligt kommissionens åsikt, inte acceptera. Vad gäller informationen och avgifterna, anser vi att alla medier för fakturering skall behandlas lika, och det förslagna ändringsförslaget behandlar magnetiska medier annorlunda. Dessutom anser vi det överflödigt att föreslå att de deltagande flygtrafikföretagen inte skall debiteras en avgift för bokningar som de har avbokat.
För det andra: ändringsförslag 11, avseende ordningsföljden för flygningar kan, enligt kommissionens åsikt, inte heller accepteras. Kommissionen föreslog en ny ordningsföljd, med syfte att utnyttja de framsteg som nyligen gjorts inom flygsektorn. Genom att återgå till det gamla systemet för ordningsföljd, som Van Dam och hans utskott ville, anser vi att man inte beaktar dessa förändringar som skett inom flygsektorn.
Förutom dessa två punkter, som jag har påpekat för honom, anser kommissionen att Van Dam har gjort ett utomordentligt arbete, och jag vill gratulera honom och även tacka utskottet för transport och turism för användbarheten av dess arbete i den här frågan.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Saluföring av utsäde - Genomförande av förordning (EG) nr 1467/94
Ordförande
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden av Graefe zu Baringdorf för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling:
A4-0128/98 om ändring av direktiven 66/400/EEG, 66/401/EEG, 66/402/EEG, 66/403/EEG, 69/208/EEG, 70/457/EEG och 70/458/EEG om saluföring av betutsäde, utsäde av foderväxter, utsäde av strösäd, utsädespotatis, utsäde av olje- och spånadsväxter och utsäde av köksväxter samt om den gemensamma sortlistan för lantbruksväxter (KOM(97)0403 - C4-0459/97-97/0217(CNS)), -A4-0129/98 om kommissionens rapport till rådet och Europaparlamentet om genomförandet av rådets förordning (EG) nr 1467/94 av den 20 juni 1994 (KOM(97)0327 - C4-0492/97).
Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande, herr kommissionär Fischler! Med det första betänkandet om direktivet för saluföring av betutsäde, utsäde av foderväxter, utsäde av strösäd, utsädespotatis, utsäde av olje- och spånadsväxter och utsäde av köksväxter, som kan förkortas med utsädeshandelslagen, fick vi för inte så länge sedan en ändring till stånd och upplevde en positiv konfrontation med kommissionen. Den gången gällde det att få igenom en förenklad certifieringen av utsäde som bör bevaras och som försöker minska förlusten av genetiska resurser hos nyttoväxtsorter.
Ni vet att man förhandlar om jordbruksdirektiven i enlighet med artikel 43 och i den är Europaparlamentet endast utfrågningsinstans. När vi från parlamentets sida har lämnat in våra ändringsförslag till direktiven och kommissionen hävdar, efter att ha tagit del av dessa, att de tyvärr inte kan anta dem, och vi ändå röstar om vårt förslag i slutomröstningen, då står vi verkligen helt utanför.
Rådet kan bortse från innehållet i parlamentets riktlinjer när de sedan fattar beslut i frågan. Om vi bara på något vis lyckas utsätta slutomröstningen och uppnå en kompromiss med kommissionen, så att en gemensam ståndpunkt från kommissionen och parlamentet föreligger, har vi - även i enlighet med artikel 43 - en relativt stark ställning på jordbruksområdet, för då kan denna gemensamma ståndpunkt bara tillbakavisas genom att rådet är enhälligt. Och rådet är sällan enhälligt. Det har bara hänt vid ett tillfälle, då vi ville ändra de lagliga förutsättningarna - herr Fischler, ni minns att det handlade om märkning av nötkött enligt artikel 100a och att rådet då enhälligt höll fast vid artikel 43 och slöt den ena kompromissen efter den andra - bara för att lyckas uppnå enhällighet gentemot kommissionen och parlamentet.
Jag hoppas att vi nu också försöker enas om denna enkla ändring och på det viset uppnår ett gott resultat, för den här gången rör det sig inte om en förenklad certifiering av utsäde som bör bevaras, det vill säga gamla sorter, regionala sorter, utan det rör sig om ett förenklat förfarande vid certifiering av certifierat utsäde respektive basutsäde för reproduktion. Kommissionen genomförde under en period olika försök och kom till den positiva slutsatsen att även icke-officiella besiktningsmän kan användas vid certifieringsmyndighetens offentliga kontroller, att denna myndighet endast behöver utföra kontroller på högre nivå inom vissa fastställda ramar och att det inte medför några negativa konsekvenser för certifieringen av utsädet och den kvalitet som garanteras.
Vi har i stort sett följt samma tankegångar. Vi har bara föreslagit några mindre ändringar. Vi kräver att de som kommer att vara verksamma på området avlägger en ed. Det bör alltså i större utsträckning förbindas med ett personligt ansvar. Vi har lagt förslag i frågan om hur stor del av växtbeståndet som skall granskas vid certifieringsmyndighetens kontroll och vad som händer om reglerna överträds. Jag tror att vi kommer att kunna enas med kommissionen.
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har lagt fram ett ändringsförslag beträffande edgången, men jag föredrar de ändringar som vi antog enhälligt i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Det andra betänkandet som jag har lagt fram har samband med den s.k. utsädeshandelslagen. Där lyckades vi efter två års förhandlingar med kommissionen uppnå goda resultat framför allt i fråga om certifiering av utsäde som drabbas av stora förluster av genetiska resurser.
Jag syftar på ett gemenskapsprogram för bevarande, karakterisering, insamling och nyttjande av genetiska resurser inom jordbruket. Parlamentet föreslog kommissionen ett sådant program år 1993 sedan det konstaterats i Rio de Janeiro att artmångfalden är en av de viktigaste förutsättningarna för den mänskliga civilisationen på vår jord. Därför tog vi fram ett program och inrättade en budgetpost för ändamålet. Programmet skulle redogöra för den genetiska mångfalden hos kulturväxter och husdjur inom jordbruket. Dessutom skulle man vidta åtgärder inte bara genom att konstatera och säkra den genetiska mångfalden - och kanske också en ökning av denna - med hjälp av data- och genbanker utan också genom att sträva efter genetisk mångfald i praktiken inom jordbruket.
Det var tyvärr med en viss tvekan som kommissionen inledde detta program. Av de 20 miljoner ecu som beviljades för fem år blev budgetposten 1997 till och med tämligen utsatt. Problemet är uppenbarligen att det saknas personal på området. Obegripligt, eftersom det på andra områden uppenbarligen finns personal som skulle kunna omplaceras, men - jag får säkert strax besked från kommissionären - detta program utgör uppenbarligen inte den viktigaste reklamen för GD VI. Jag skulle uppskatta om ni ville rätta mig på den punkten.
Programmet har gott rykte i internationella sammanhang. När Världshälsoorganisationens konferens om genetiskt mångfald hölls i Leipzig 1996 var EU det enda området i världen som över huvud taget kunde presentera ett program av detta slag. Det var intressant att se hur kommissionen med all rätt kunde glänsa med det utåt. Jag backade upp det under den konferensen. Jag anser emellertid att man sedan också får ta konsekvenserna av det och följa upp och genomföra programmet.
Låt mig ta upp ytterligare en fundering: Vi måste koppla det här programmet mer till de program som förordning 2078 resulterade i, eller med programmen för ett miljövänligt nyttjande av jordbruket, så att vi uppnår en ökad effekt så att programmen garanterar stödet och bevarandet in situ av den genetiska mångfalden. Och när vi sedan i enlighet med Agenda 2000 uppnår en ekonomisk effekt inom dessa program i strukturfrämjande syfte och ser till att de produkter som framställs ur denna mångfald av djur och växter efterfrågas på de regionala marknaderna på grund av sin höga kvalitet, först då uppnår man en stabilitet som inte begränsas till ett - jag uttrycker mig nu drastiskt - musealt bevarande av den genetiska mångfalden och en botanisk trädgård som en del av landskapet, utan som verkligen ger ekonomiska förutsättningar till jordbruket. Jag är övertygad om att man vid alla tänkbara och nödvändiga utjämningsåtgärder måste koncentrera ansträngningarna på att säkra de ekonomiska förutsättningarna för jordbruket även genom att dra nytta av de säregna sorterna inom växt- och djurområdet. Det är det enda sättet att uppnå den stabilitet som krävs på sikt.

Hardstaff
Fru ordförande! Jag vill å min grupps vägnar gratulera Graefe zu Baringdorf till hans två utmärkta betänkanden. Det finns många saker som gör våra medborgare irriterade på EU, när man uppfattar att det inför nya regler och avskaffar urgamla rättigheter på ett till synes orättmätigt sätt. Ofta rör det sig om missuppfattningar - resultatet av kvällstidningars kraftiga förvrängningar av fakta. Emellertid har förslaget om att begränsa tillgängligheten hos traditionella arter av lantbruksväxter, i synnerhet frukter och grönsaker som odlats av fritidsodlare såväl som sådana odlade kommersiellt av mindre jordbruk, väckt stark opposition från så välkänt och respekterat håll som Henry Doubleday Research Association.
Många oroade röster har höjts om att den stora artrikedom som fortfarande finns inom EU: s medlemsländer kan komma att reduceras, som en följd av en officiell gemenskapspolitik, till några få standardarter av utsäden i hela Europa. Socialistgruppen välkomnar därför kommissionens förslag om att införandet av nya arter på den gemensamma sortlistan för lantbruksväxter skall förenklas. Affärsdrivande bönder har också känt oro över att också de skall förlora på det hela, och bli hänvisade till att alltid köpa ett begränsat antal dyra arter av utsäden från stora förädlingsföretag.
Jag representerar flera sådana företag i min valkrets och inser värdet av deras arbete med att utveckla pesthärdiga grödor och sädesslag som är speciellt lämpade för särskilda klimat- och terrängtyper. Emellertid måste en avvägning göras mellan deras intressen, de affärsdrivande och de icke-kommersiella odlarnas intressen, samt behovet av att registrera arter som bör skyddas, dvs. växter som behövs för att säkra den biologiska mångfalden. Kommissionens förslag till åtgärder för att förenkla inspektionsmetoderna vad gäller dessa utsäden bör i princip välkomnas, men socialistgruppen delar i stort oron hos föredraganden och hos utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, angående behovet av ytterligare garantier för att inspektionerna genomförs av kvalificerad och objektiv personal.

Mayer
Fru ordförande, herr kommissionär, mina högt ärade och uthålliga damer och herrar! Graefe zu Baringdorf har ju redan talat en del om beslutsvägarna. Jag håller mig därför till frågan om utsäde och saluföringen av utsäde. Utsäde är - som vi alla vet - ett viktigt medel för jordbruket som utgör underlaget för livsmedelsproduktionen. Tillgången på bra utsäde är förutsättningen för en livsmedelsgaranti. Kvaliteten på utsädet avgör i sin tur - till stor del - kvaliteten på de livsmedel som sedan produceras, i många avseenden oberoende av förarbetningsstadierna. Av den anledningen är besiktningen av utsäde naturligtvis av stor betydelse. I dag är vi i de flesta länder vana vid att certifieringen av utsäde i huvudsak sköts av den offentliga förvaltningen. Men det har nog varit ett ganska tungrott förfarande.
Mot bakgrund av detta har kommissionen lagt fram ett förslag om ett förenklat besiktningsförfarande. Att öka det egna ansvaret inom sektorn är viktigt. Odlarna bör integreras i certifieringssystemet. En förenkling är önskvärd. En förenkling innebär att icke-officiella besiktningsmän kan utföra de föreskrivna besiktningarna. Det innebär att utsädesföretagens medarbetare - vilket Graefe zu Baringdorf har påpekat upprepade gånger - tilldelas en särskild roll. Det är självskrivna vid besiktningen där de får bidra med sin vetskap och sitt kunnande. Dock finns det risk för intressekonflikter som därför måste förebyggas.
Vi i PPE-gruppen accepterar betänkandet i sin helhet. Det får kompletteras med de tillägg som krävs. Tack herr Graefe zu Baringdorf, inte minst för den uthållighet som ni har visat!

Kofoed
Fru ordförande! Jag vill först gratulera Graefe zu Baringdorf till i varje fall det första betänkandet, som är utmärkt. Jag instämmer i att man skall ha en kontroll som kan säkerställa att det frö som kommer ut i handeln har den rätta kvaliteten och uppfyller kraven. Min fråga till kommissionären är: Förhåller det sig så att ett fröföretag nu kan få sina analyser utförda var som helst i Europa, under förutsättning att laboratoriet är erkänt, att det alltså inte bara är landets egna statskontrollerade laboratorier som kan göra dessa analyser, som vissa länder påstår?
Så ett par anmärkningar om våra fröers mångsidighet. Jag tar lite avstånd från Graefe zu Baringdorfs uttalanden, för om man vill ha en frömarknad så måste man ha en viss kvalitet, och man bör noga se till att det frö man säljer också har den kvalitet som påstås. Därför skall man vara försiktig med den stora mångfald som finns. Man skall se upp så att inte allt det som finns i genbanker kommer ut i handeln och ödelägger vår marknad, både världsmarknaden och den europeiska marknaden.

Barthet-Mayer
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! En av de två förordningar vi i dag diskuterar inom ramen för Graefe zu Baringsdorfs betänkande syftar till att på gemenskapsnivå samordna, stödja och främja arbetet med bevarande, karaktärisering, insamling och nyttjande av genetiska resurser inom jordbruket.
Dessa genetiska resurser består t.ex. av samtliga traditionella växt- och djursorter som i allmänhet motsvarar geografiska zoner eller väl avgränsade områden. De uppvisar stor variation, stor diversitet i det genetiska arvet och rustika och robusta växter och djur. De är i vilket fall som helst mycket bättre anpassade till att genomföra en hållbar utveckling inom jordbruket, som många fäster stor betydelse vid, bättre anpassade än vissa nya skapelser - jag tänker bl.a. på genetiskt modifierade organismer - som är knutna till den enda målsättningen med en hela tiden ökad lönsamhet och, låt oss inte göra oss några illusioner, en ökad vinst för några stora industrikoncerner.
Graefe zu Baringsdorfs betänkande som vi röstar för, och som jag å min grupps vägnar gratulerar till, betonar alltså med rätta det stora intresse vi har av att bevara olika växt- eller djurarter för att behålla gener som skulle kunna användas inom det framtida jordbruket.
Betänkandet betonar också - mer indirekt, men betonar det ändå - att dessa genbanker och bevarande nät spelar en roll som offentlig service inom gemenskapen, vilket till att börja med är bra.
Jag kan emellertid ändå inte undgå att tänka att med det rättsliga skydd för biotekniska uppfinningar som parlamentet antog i tisdags, kommer vi paradoxalt nog att få uppleva både en överföring till gemenskapsnivå av de finansiella kostnaderna knutna till bevarande av gener, och genom teknologiska patent, en privatisering av vinsten med dessa gener, som kommer att ha bevarats tack vare de europeiska skattebetalarnas pengar. Men ni kommer säkert att tycka att jag är näsvis.

Nicholson
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till båda betänkandena. De har verkligen givit oss en hel del att tänka på.
Erfarenheter från min egen valkrets får mig att säga att vi måste producera spannmål av högsta kvalitet. För att uppnå detta måste vi ha effektiva inspektionsåtgärder på plats. Även om ingen vill bli föremål för inspektioner är detta det enda sättet att uppnå en adekvat kontroll.
Vad jag verkligen önskar är att även om vi behöver skaffa oss inspektionsåtgårder får dessa inte vara för byråkratiska, eftersom detta är ett av de problem som irriterar bönder mest. Metoderna måste vara utformade så att de kan vinna förtroende, inte bara hos producenterna utan inom samtliga led inom industrin. Vi måste också försäkra oss om att det uppstår balans mellan kommersiella och icke-kommersiella producenter. Jag tror att slumpmässiga urval är något vi måste lära oss att leva med. Det kommer inte att vara trevligt; det kommer inte att vara lätt; somliga kommer att motsätta sig det; somliga kommer att ogilla det; men sådant är livet, så är det ibland.
Vi måste också vara lyhörda för spannmålsproducenternas behov, och därför vädjar jag om ett försiktigt och förståndigt genomförande av denna reglering.

Happart
Fru ordförande! Det gläder mig att kommissionen förenklar förfarandet med att certifiera utsäde avsett för förökning. Länderna måste, genom att seriöst utöva de kontroller de är ansvariga för, visa sig värdiga det förtroende som visas dem av övriga stater och kommissionen, fördragens väktare. Den fullständiga korrigeringen i utövandet av vissa kontroller måste äntligen göra att vi kan göra oss av med rädslan för alla slags bedrägerier som, likt en plåga, undergräver förtroendet i det Europa vi håller på att bygga.
Man hör ofta sägas att Europa tar hand om allt och gör det i alltför hög utsträckning. Jag för min del anser att Europa tar sitt ansvar genom att säkerställa kontroll av bevarande och bibehållande av det gemensamma världsarv som detta utsäde utgör. Det skall under kommande decennier och sekel fungera som standard för att bota vissa förvanskningar av växtarter som utsatts för genetisk manipulation och för vilka man inte kan förutse vilka skadliga eller avvikande effekter dessa tillämpningar i vissa fall kan få. Tillämpningar som inte alltid är nödvändiga för att människan skall må bättre.
Jag vill än en gång betona att vi måste vara vaksamma så att vi inte begår misstag som är omöjliga att reparera, bara för att vi inte varit tillräckligt försiktiga. Det åligger oss därför att som ansvariga vara exakta i förteckningarna och förvaltningarna av samlingarna, så att vi inte glömmer någon av dessa arter eller underarter. Fru ordförande, herr kommissionär! Jag tror att med det här utmärkta betänkandet är vi på rätt väg.

Gillis
Fru ordförande! Jag vill först tacka föredraganden, och faktiskt även kommissionen för att åter ha tagit upp denna fråga.
Det är mycket viktigt att vi förbereder en inventering för att få en uppdaterad bild av det genetiska resursunderlaget inom jordbruket. Det är också nödvändigt att bevara och skydda dessa värdefulla resurser vad gäller både grödor och djur. Många typer av grödor, både bland sädesslag och grönsaker, finns inte längre i dagligt bruk. Vi måste göra allt vi kan för att skydda och bevara dem för eventuellt framtida bruk. Jag vill som exempel nämna den numera berömda internationella Risbanken där forskning om korsningar mellan olika inte längre odlade rissorter har lett till utvecklandet av en helt ny art som nu ger upp till sju gånger så hög avkastning.
Liknande möjligheter gäller för djur. Vissa sällsynta, numera nästan utdöda, boskapsraser kan bidra med sjukdomsresistenta anlag och ökad köttproduktion när de korsas med konventionella raser.
Alltså måste vi investera, inte bara i register och inventeringar, utan också i genbanker samt i bevarandet av det som fortfarande finns kvar. Det blir också nödvändigt att uppmuntra intresserade människor att fortsätta föda upp dessa sällsynta djur. Detta kommer att kräva ekonomiskt stöd, eftersom detta är något man gör av brinnande intresse, och inte i vinstsyfte.
Sammanfattningsvis anser jag att en av de viktigaste aspekterna vad gäller bevarandet av grödor och djur är de ökande möjligheter inom bioteknikens område som dessa genetiska resurser kan tillhandahålla till gagn för den snabbt växande befolkningen i världen, av vilken en stor del redan är undernärd i många regioner på det södra halvklotet.
Ett närmande till den biotekniska forskningen kommer också att ge oss grödor och växter med förmågan att överleva och producera i torra, ofruktbara områden med temperaturer över det normala och tunna jordlager. Den biotekniska forskningen måste fortsätta och måste finansieras ordentligt.

Iversen
Fru ordförande! Jag vill gärna börja med att tacka föredraganden för det lyckade betänkandet. Det är viktigt att man utformar gemensamma regler för certifieringsområdet, både vad angår frötyper och kontrollinstanser. Man måste dock säkerställa att man inte mister tilltron till certifieringssystemet genom att tillåta att allt mellan himmel och jord kan certifieras. Det blir för det första alltför dyrt, eftersom certifieringen av nya frötyper är både långsam och kostsam. De frötyper som skall certifieras skall kunna användas för odlingsändamål. För det andra blir behandlingstiden för en certifiering onödigt lång om alla typer av vildväxande korn skall certifieras. Syftet med certifiering måste ju bland annat vara att få utprovat nya sorter som är resistenta mot växtsjukdomar, så att man kan minska användningen av växtgifter.
En annan viktig sak för mig att försäkra mig om är att kontrollen kommer att ske under tillförlitliga förhållanden. Man måste säkerställa att inspektörerna är statligt kontrollerade. Vi måste vara säkra på att jordbrukarna i samtliga medlemsländer får samma behandling från inspektörernas sida. Man kan ha anledning att bli bekymrad över den utveckling som finns i riktning mot en tillfällig typ av utlicensiering av kontrollen. Det kan varken ligga i jordbrukarnas eller konsumenternas intresse.

Wibe
Fru ordförande! I ändringsförslag 1 föreslår föredraganden att de nya besiktningsmännen skall avlägga ed innan de blir officiellt licenserade. Jag kan personligen inte stödja det förslaget.
Jag vet inte exakt hur det är i andra länder, men åtminstone i de nordiska länderna finns det bara en yrkesgrupp som svär ämbetsed, nämligen domare. Tyvärr skulle det nog enbart väcka löje om vi också tvingade besiktningsmän för potatis och blomfrön att avlägga sådana eder. Dessutom skulle det varken göra till eller från vad gäller möjligheterna att utdöma straff vid t.ex. en felaktig eller en bedräglig besiktning. Att kräva en svuren ed av besiktningsmän är tyvärr, tror jag, att krångla till det alltför mycket.

Fischler
Fru ordförande, högt ärade parlamentsledamöter! Jag vill börja med att tacka utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och inte minst Graefe zu Baringdorf i egenskap av föredragande, för en mycket konstruktiv behandling av kommissionens förslag. Det gäller ju att garantera en anpassning av sju olika direktiv om utsäde från slutet av sextiotalet och början av 70-talet för att åskådliggöra, förenkla och även underlätta saluföringen av utsäde inom Europeiska unionen.
Tre olika mål ligger till grund för förslaget. Det första är att utvidga giltighetsområdet för de nuvarande bestämmelserna om genomförandet av tidsbegränsade försök där man föreslår alternativ till en förbättring av de bestämmelser som är förankrade i direktiven. Det andra är att underlätta upptagandet av nya växter på den lista med växter som omfattas av direktivet, och det tredje är att fastställa bestämmelserna för artnamnens lämplighet.
Enligt kommissionens förslag skall dessutom förfarandet för myndigheternas certifiering av utsäde enligt den tidigare klausulen förenklas, och det innebär att det växtbestånd som används för utsädesproduktion inte nödvändigtvis måste kontrolleras av representanter för myndigheten för certifiering av utsäde utan även kan kontrolleras av andra besiktningsmän. I fortsättningen kan även oberoende personer som anlitas av utsädesodlare, utsädesbehandlare och utsädeshandlare fungera som besiktningsmän av utsäde. Jag vill i sammanhanget påpeka att svaret är " ja" på den fråga som Kofoed ställde.
Det starka bifall som förslaget har vunnit i parlamentet är ett tydligt bevis på att vi är på rätt väg. Därför vill jag bara ta upp den enda aspekt som har givit upphov till smärre kontroverser, nämligen fältbesiktningen. Graefe zu Baringdorf hänvisar visserligen till förfarandet enligt artikel 43. Varje institution måste vara medveten om sin funktion. Varken mina kolleger eller jag vill inte på något sätt förakta förfarandet i samband med yttrandet för att det enbart rör sig om ett yttrande. Tvärtom, vi kommer naturligtvis alltid att behandla de förslag som läggs fram här i parlamentet som det sig bör när vi har möjlighet och finner det befogat.
Jag har glädjen att kunna meddela er att kommissionen kan anta ändringsförslag 4 i sin helhet om en utvärdering av det nya förfarandet inom loppet av fyra år. Även ändringsförslag 1om besiktningsmännens ed i sin yrkesutövning kan antas av kommissionen i den utformning som föredraganden har föreslagit, liksom ändringsförslag 5 efter en mindre ändring. Vi anser däremot att en sammanslagning av de båda förslagen inte är motiverad.
Ändringsförslag 2 är godtagbart för kommissionen såvida det förtydligas med att det ändrade beslutet från 1995 skall tas i beaktande, i vilket man förutspår en minskning av de statliga kontrollerna med 5 respektive 15 procent i vissa fall.
Även ändringsförslag 3 om förslaget om att vidta åtgärder vid besiktningsmännens överträdelser av fältbesiktningsbestämmelserna kan antas av kommissionen i enlighet med principerna. Eftersom de åtgärder som nämns i ändringsförslaget enligt kommissionen emellertid kan verka förhastade bör de omprövas i en omfattande undersökning. För övrigt borde ändringsförslaget om rättssäkerheten omredigeras och anpassas till ett mer relevant språkbruk.
Låt mig nu komma fram till den andra punkten i den gemensamma debatten. Även här vill jag tacka föredraganden för det aktiva intresse han har visat förordning 1467 från 1994 och jag garanterar att Europaparlamentets yttrande kommer att vara till stor hjälp när kommissionen diskuterar hur den skall gå tillväga med förordningen framöver.
Dessutom vill jag tacka medlemmarna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling för de övervägande positiva reaktionerna på kommissionens rapport. Av rapporten framgår att nämnda förordning medger utrymme för insatser från medlemsstaternas sida i syfte att bidra till ett förverkligande av målen för den gemensamma jordbrukspolitiken, i synnerhet vad relationerna jordbruk och miljövård beträffar. Tack vare denna förordning kan Europa samordna sina insatser för ett bevarande och miljövänligt nyttjande av jordbrukets genetiska resurser. Resultatet av detta håller redan på att spridas, framför allt via Internet. Det är - precis som Graefe zu Baringdorf påpekar - accepterat världen över.
De främsta insatserna för bevarande, karakterisering, insamling och nyttjande av genetiska resurser inom det europeiska jordbruket som finansieras inom ramen för förordning 1467 har stärkt vår ställning avsevärt i de internationella förhandlingarna om artmångfalden och de genetiska resurserna inom jordbruket. Graefe zu Baringdorf påpekar i sitt betänkande att budgetposten för förordning 1467 måste utökas liksom personalstyrkan som står för dess verkställande.
Kommissionen är väl medveten om problemen i samband med detta, och vad personalen beträffar kan jag bara upprepa att vi i generaldirektorat VI liksom tidigare har stora svårigheter att utföra alla de arbetsuppgifter som ankommer på oss. Beträffande det uttalande som ständigt upprepas här, att det inte skulle vara något problem att täcka alla dessa uppgifter genom omplaceringar, vidhåller jag det jag tidigare sagt att vi när som helst är beredda att låta generaldirektorat VI genomgå en förebyggande undersökning. Sedan kan den som så önskar föreslå vilka poster vi kan dra in eller flytta. Det här är ett problem och jag kan därför bara vädja till budgetmyndigheten att den med tanke på förordningens erkända betydelse stöder kommissionens förslag.
Jag vill än en gång tacka parlamentet för visat intresse och för de positiva reaktionerna på denna rapport.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär Fischler. Föredraganden begär ordet.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande! Jag vill bara kort ta upp två saker. För det första frågan om att avlägga ed. I Tyskland är det vanligt att personer som övertar ett statligt ämbete avlägger ed. Det kanske är ovanligt. Då handlar det inte bara om förpliktelser utan även om att garantera personens oberoende av tänkbara intresseförbindelser. Det är ju besiktningsmän som själva är verksamma inom utsädesföretag. Detta påpekas också i betänkandet och avsikten var därför att stärka deras oberoende ställning inför tänkbara påtryckningar.
För det andra har jag ännu en fråga till er, herr Fischler. I det andra betänkandet står det att vi tycker att det vore klokt att erbjuda detta program - och jag syftar nu även på programmen enligt förordning 2078 - till länder redan då de befinner sig i övergångsfasen, i inträdesfasen. Jag begär inget löfte från er här och nu vilket ni ju inte heller kan avge. Nu gäller det bara att ta sig an det här problemet, eftersom en förändring av jordbruket i dessa länder kan innebära att vissa resurser, som vi sedan mödosamt måste bygga upp igen, går förlorade. Därför tycker jag att det vore klokt att ge detta erbjudande till länder i övergångsfasen i enlighet med målsättningen i programmet och andra program som främjar ett miljövänligt jordbruk.

Fischler
Fru ordförande! Jag vill gärna gå in närmare på den här frågan, eftersom jag tycker att den är viktig. Inom ramen för övergångsprocessen och de nya stimulansmöjligheter som skall finnas tillgängliga från och med år 2000 kommer huvudsakligen frågorna om stärkandet av bearbetningssektorn, stärkandet av administrationen och miljöåtgärder inom jordbruket att behandlas, och man har avsatt 500 miljoner ecu för jordbruket i de tio ansökarländerna. Jag ställer gärna upp, framför allt nu när det är aktuellt, på att fastställa programmen i samråd med dessa stater, jag kan åtminstone föra saken på tal och göra dem uppmärksamma på hur viktig denna fråga är.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Fischler!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 19.40.)

