
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 6 april 2006. 
Talmannen.
   – Jag skulle vilja meddela er att vid sammanträdet den 6 april godkände talmanskonferensen en begäran från Delegationen för förbindelserna med Iran att ändra sitt namn till Delegationen för förbindelserna med Islamiska republiken Iran.
Om vi godkänner detta förslag ändrar vi i själva verket en av parlamentets resolutioner, den resolution enligt vilken delegationer för förbindelser med tredjeländer namnges. Det krävs alltså att ingen bestrider förslaget. Om ingen bestrider det kommer namnet på denna delegation att ändras såsom jag angett. 
Paulo Casaca (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tala om att jag helt motsätter mig denna kovändning, som innebär en patetisk kapitulation inför Irans nye president Mahmoud Ahmadinejads krav. Det finns absolut ingenting som rättfärdigar denna handling, som går helt stick i stäv med parlamentets tradition. Jag protesterar därför och önskar föra min starka invändning mot ert beslut till protokollet. 
Talmannen.
   – Är det någon annan som önskar få ordet? Egentligen räcker det med en talare …
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   Herr talman! Vi måste respektera principerna i varje land. Oberoende av huruvida landet är välsinnat, mer eller mindre välvilligt, har detta land beslutat om ett namn. Vi kan inte annat än respektera detta lands namn. För övrigt – vilket jag tror att alla förstår – är det inte demokratiskt; det är ett uppenbart ingripande i ett lands inrikespolitik. Vi måste respektera det namn som detta land vill benämna sig med. 
Talmannen.
   – Vi ska inte ta upp debatten nu, eftersom den skulle fortsätta i evighet, och den har redan förts på lämplig plats. Nu handlar det helt enkelt om att godkänna eller förkasta förslaget från talmanskonferensen.
Eftersom motstånd har uttryckts ska vi rösta om förslaget, men inte nu: ledamöterna måste informeras om att en omröstning ska äga rum. Ändringen av namnet på denna delegation kommer därför att läggas fram för omröstning i kammaren i morgon kl. 11.00, under omröstningen. 
Talmannen.
   – Utöver det ändringsförslag som lades fram för en stund sedan – att lägga till ytterligare en punkt för omröstning i morgon kl. 11.00 – och som naturligtvis medför att arbetsplanen ändras, finns det andra ändringsförslag som jag nu ska förklara.
Det har delats ut en rättelse till dagens och morgondagens föredragningslista. I denna rättelse har de ändringar som beslutades i Strasbourg torsdagen den 6 april införts.
Den omfattar också följande ändringsförslag, som jag kommer att föreslå kammaren med de politiska gruppernas stöd:
För det första, efter den muntliga frågan om Bulgariens och Rumäniens anslutning till Europeiska unionen kommer vi att få rådets och kommissionens uttalanden om avbrytande av biståndet till den palestinska myndigheten. Det kommer, oavsett vad som påstås i den rättelse som jag har nämnt, inte att bli några resolutioner i slutet av denna debatt. I rättelsen står det så, men så kommer det inte att bli: det blir inga resolutioner efter denna debatt.
När det gäller Manolis Mavrommatis betänkande om att främja flerspråkighet och språkinlärning inom EU, som var inplanerat som näst sista punkt på kvällens föredragningslista, kommer vi att skjuta upp det till i morgon bitti, som den andra och sista debatten som kommer att äga rum före omröstningen.
Slutligen ytterligare en rättelse: trots det som kungjordes den 6 april i Strasbourg kommer sammanträdet i morgon torsdag att börja kl. 9.00 i stället för 8.30. Jag noterar den fasa med vilken ledamöterna har mottagit detta besked, men jag hoppas att ni kommer över er bedrövelse.
När det gäller omröstningarna i morgon torsdag uppskjuts omröstningen om Jean-Paul Gauzès betänkande om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur i ett försök att nå en överenskommelse vid första behandlingen.
Vi ska dessutom lägga till två betänkanden i enlighet med artikel 131 i arbetsordningen: Reimer Böges betänkande (A6-0138/2006) om användning av solidaritetsfonden och Giovanni Pittellas betänkande om förslaget till ändringsbudget nr 1/2006 (översvämningarna i Bulgarien, Rumänien och Österrike). Finns det några synpunkter? 
Daniel Marc Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag måste erkänna att det är en sak som jag inte riktigt har förstått. När det gäller resolutionen om Palestina: vem beslutade vad, och när? Jag skulle bara vilja få reda på vem det är som beslutar: fattades beslutet av de politiska gruppernas generalsekreterare, av talmanskonferensen, vid en pensionärsträff eller av Gud vet vem? Jag skulle helt enkelt vilja få veta vem som beslutade vad, och när. 
Talmannen.
   – Som ni känner till fattas besluten av talmanskonferensen eller, om detta inte lyckas, vid mötet mellan de politiska gruppernas generalsekreterare. Ordförandeskapets tjänstemän talar om för mig att detta beslut fattades vid mötet mellan de politiska gruppernas generalsekreterare i går mitt på dagen. 
Daniel Marc Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Förlåt mig, men jag måste vara aningen enfaldig. Talmanskonferensen består av framröstade företrädare, gruppernas ordförande, som kan fatta beslut: så långt allt gott och väl. Så vitt jag känner till är det, bortsett från talmanskonferensen, kammaren som kan fatta beslut. De politiska gruppernas generalsekreterare å sin sida kan göra sina åsikter hörda, men med tanke på att de inte är valda företrädare och inte kan företräda en grupp kan de inte fatta beslut. Det är på detta enkla sätt som jag ser saken.
De kan naturligtvis lägga fram förslag, men de kan inte fatta beslut. 
Talmannen.
   – Herr Cohn-Bendit! Ni är inte mer enfaldig än genomsnittet i kammaren, och vi måste ta hänsyn till det som ni föreslår eller påstår. Det förmodas att de politiska gruppernas generalsekreterare närvarar vid de politiska gruppernas sammanträden för att vidarebefordra de politiska gruppernas åsikter. Vi skulle kunna genomföra ett test för att bedöma hur representativa de politiska gruppernas generalsekreterare är genom att lägga fram ändringsförslaget till föredragningslistan för omröstning, men är detta helt nödvändigt? Låt oss se ... 
Francis Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag förstår Daniel Marc Cohn-Bendits spontana reaktion, och jag skulle därför vilja försöka ge honom en förklaring.
Det var min grupp som begärde att en punkt om avbrytande av biståndet från Europeiska unionen till Palestina skulle föras upp på föredragningslistan. Vi lade fram detta förslag långt efter den senaste talmanskonferensen, och det blev därför tekniskt omöjligt för talmanskonferensen att diskutera frågan. Det är därför som generalsekreterarna rådfrågade varandra, som brukligt är. Jag har därför förståelse för vår ordförandes förslag som löd som följer: det handlar nu om att lägga fram de slutsatser som gruppernas generalsekreterare har dragit inför kammaren på grundval av våra förslag och, om det finns några invändningar, måste vi rösta.
Jag trodde dock att det i princip rådde ett enigt stöd för vårt förslag, med den enda skillnaden att vi för vår del också var för att lägga fram en resolution. Vi ska emellertid inte göra detta till en anledning till krigsförklaring. 
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Det beslut som vi diskuterar – Francis Wurtz har sagt allt som behövs sägas om det – togs eftersom vi ville ha en debatt, men vi sa också, bland annat med tanke på Mahmud Abbas’ kommande besök här i Bryssel eller i Strasbourg, att det inte är lämpligt för oss här i dag, och med tanke på att ett ämne som detta som kan få potentiellt stor politisk betydelse, att fatta beslut och lägga fram dem i form av en resolution, och det är därför som vi inte kommer att stödja detta förslag, även om det står helt klart att det är befogat att lägga fram beslutet under detta plenarsammanträde, som är parlamentets högsta instans. Jag stöder helhjärtat den linje som Daniel Marc Cohn-Bendit intagit på denna punkt.
Jag skulle dock vilja meddela kammaren något som Cohn-Bendit inte nämnde. Talmanskonferensen utgörs av ordinarie ledamöter – detta stämmer, och Cohn-Bendit är en av dem – och samme Cohn-Bendit välkomnar, i talmanskonferensen, stödet från andra gruppordförande så fort som de stöder hans planer – även när det är ärenden som troligen inte skulle få en majoritet om de gick till omröstning i kammaren. 
Hans-Gert Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är ett faktum att gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen befinner sig i en bekväm sits med två ordförande, den ena av dem är Monica Frassoni och den andra Daniel Marc Cohn-Bendit. Det gläder mig alltid att se dem, även om jag beklagar att jag aldrig ser dem tillsammans. Som Francis Wurtz och Martin Schulz har sagt instämde vi i att det behövs lite välvilja här i kammaren, att vi skulle diskutera denna fråga, men – eftersom sakernas tillstånd är som de är – skulle vi inte föreslå en resolution, och alla var överens om detta.
Kammaren har naturligtvis rätt att fatta det slutliga beslutet – det säger sig självt – men det beslut som fattats i detta fall av talmanskonferensen – vars medlemmar är vanliga dödliga, och allt som vi gör är inte rätt – var riktigt och ordentligt, och jag skulle uppskatta om kammaren agerade i enlighet med detta. 
Daniel Marc Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag begriper inte någonting. Francis Wurtz hävdade att förslaget hade lagts fram långt efter talmanskonferensen. Om det som Francis Wurtz säger stämmer kunde talmanskonferensen omöjligen granska förslaget eftersom den ägde rum före, och detta verkar logiskt för mig.
Den person som lade fram förslaget är ordförande för gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster. Han talade precis om för oss – och både ni och jag hörde honom – att han lade fram förslaget efter talmanskonferensen. Eftersom förslaget lades fram efter talmanskonferensen hade den konferensen som ägde rum tidigare inte möjlighet att diskutera det. Detta verkar vara ett obestridligt argument, vad mig anbelangar.
För det andra ska jag vara mycket tydlig: om de två största grupperna är mot att en resolution läggs fram, så blir det ingen resolution. Jag skulle dock vilja att en omröstning hölls i kammaren för att avgöra om det kommer att bli någon resolution eller inte. Ni har era skäl, och de är riktiga. Jag för min del har andra skäl som är lika riktiga. Majoriteten kommer att avgöra. Det är demokrati, tack. 
Graham Watson (ALDE ).
   – Herr talman! Det verkar som om det finns många olika minnesbilder, men jag kommer sannerligen ihåg att vi under talmanskonferensen kom överens att det inte skulle bli någon resolution. Jag har dock begärt ordet för att be er att avsluta detta och låta oss fortsätta med eftermiddagens arbete, antingen genom att begära en omröstning i kammaren om att fortsätta enligt den föredragningslista som föreslagits, eller genom att helt enkelt gå vidare. 
Talmannen.
   – Efter att ha rådfrågat ordförandeskapets tjänstemän har man talat om för mig att denna punkt var införlivad, eller att dess införlivande hade föreslagits, efter den senaste talmanskonferensen. Den föreslogs i efterhand, och förslaget är att införliva den utan någon resolution. Eftersom detta inte har godtagits av alla måste frågan naturligtvis gå till omröstning. Jag vill inte att ni ödslar mer intellektuellt arbete på att försöka förstå vad som hände, utan var bara så vänliga och tala om huruvida ni instämmer i att föredragningslistan borde ändras till att omfatta en punkt om avbrytandet av bistånd till den palestinska myndigheten som inte kommer att följas av en resolution.
Föredragningslistan kommer därmed att omfatta en punkt om ett uttalande av rådet och kommissionen om avbrytande av bistånd till den palestinska myndigheten, som inte kommer att följas av en omröstning om en resolution.
Jag måste också meddela er att anförandena på en minut om frågor av politisk vikt kommer att äga rum efter den muntliga frågan till rådet om ändring av protokollet om immunitet och privilegier. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande av kommissionen – 20 år efter Tjernobyl: lärdomar inför framtiden. 
Andris Piebalgs,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att hylla de människor som miste livet och de samhällen som skadades i Tjernobylkatastrofen. Från den lettiska pressen känner vi till att många människor ännu i dag alltjämt lider av följderna. Lettland drabbades inte direkt, men vi har 6 000 personer som arbetade med röjningsarbete. I dag är hälften av dem invalidiserade och 500 har dött.
Jag hade mycket nära personlig kontakt med Tjernobyl. Den dag då haveriet inträffade var jag ute i en kajak i Ukraina, och jag blev informerad först två dagar senare när en ortsbo frågade mig om jag hade hört om olyckan i det närliggande kärnkraftverket. Min andra kontakt med olyckan var genom min svåger, en vanlig man som inkallades för att hjälpa till med röjningsarbetet efter Tjernobylkatastrofen.
På 20-årsdagen av Tjernobylolyckan förenar sig Europeiska kommissionen med Europaparlamentet i en djupgående betraktelse av olyckans följder och i synnerhet av den lärdom som dragits.
För det första har Europeiska unionen tillhandahållit viktigt ekonomiskt bistånd sedan 1991 för att förbättra kärnsäkerheten i Ryssland, Ukraina, Armenien och Kazakstan, vilket även omfattar konsekvenserna vid själva Tjernobylanläggningen. Gemenskapen har givit mer än en halv miljard euro bara till Ukraina som stöd för kärnsäkerhetsprojekt, däribland stöd till fonden för inkapsling av Tjernobylreaktorn.
Som en åtgärd för att fortsätta EU:s åtagande har kommissionen också föreslagit ett instrument som ska förstärka kärnsäkerheten utanför Europeiska unionens gränser under perioden 2007–2013, med en föreslagen budget på 500 miljoner euro.
För världssamfundet var Tjernobylolyckan en vändpunkt, som ökade medvetenheten om behovet av regler och gemensamma normer för att minimera riskerna för en olycka, och även när det gäller förberedelser för en omedelbar reaktion vid en eventuell nödsituation som medför risk för strålning. Ett antal internationella konventioner undertecknades inom ramen för Internationella atomenergiorganet som återspeglar världssamfundets reaktion i olyckans kölvatten: konventionen om tidig information vid en kärnenergiolycka, konventionen om bistånd i händelse av kärnteknisk olycka eller ett nödläge med radioaktiva ämnen, konventionen om kärnsäkerhet, konventionen om fysiskt skydd av kärnämne, samt konventionen om säkerheten vid hantering av använt kärnbränsle och om säkerheten vid hantering av radioaktivt avfall. Europeiska atomenergigemenskapen och medlemsstaterna är avtalsslutande parter i alla dessa konventioner.
På EU-nivå skulle jag vilja påminna om att i kapitlet i Euratomfördraget om hälsa och säkerhet tillhandahålls skydd av både arbetstagarnas och allmänhetens hälsa mot den fara som radioaktiv strålning utgör. Genom fördraget åläggs medlemsstaterna och verksamhetsutövare att ge kommissionen regelbunden information om anläggningar och kärnmaterial som de besitter.
Dessutom återspeglas de lärdomar som vi kan dra av Tjernobylolyckan i sekundärlagstiftning. Denna omfattar livsmedelslagstiftning: kort efter olyckan antogs det begränsningar för viss jordbruksimport, och vissa gränskontroller tillämpas fortfarande i dag. Om det någonsin skulle behövas finns det en gemenskapsmekanism som kommer att medge ett omedelbart fastställande av föroreningsnivåerna för livsmedel och foder.
För det andra finns det en sekundärlagstiftning om krisplanering: det är en skyldighet att de nödvändiga krisplanerna ska utarbetas på nationell och lokal nivå, inbegripet inom anläggningarna, och att krisgrupper ska finnas på plats. Medlemsstater måste samarbeta när det gäller krisplaneringen och förmågan att reagera vid en krissituation.
För det tredje finns det sekundärlagstiftning om information vid en eventuell nödsituation som medför risk för strålning: ett gemenskapssystem har inrättats för tidigt informationsutbytet i händelse av en nödsituation som medför strålningsrisk. Samtliga medlemsstater, Schweiz, Bulgarien, Rumänien och Turkiet deltar i denna mekanism.
Dessutom har samtliga medlemsstater genomfört ett nätverk av anläggningar på sina territorier för att övervaka de radioaktiva nivåerna i miljön. Det var denna typ av utrustning i de nordiska länderna som detekterade Tjernobylolyckan långt innan den upptäcktes av myndigheterna i Sovjetunionen. Information till befolkningen omfattar förhandsinformation till människor som bor nära kärnkraftverk och skyddsmekanismer som ska finnas tillgängliga för den befolkning som drabbas vid ett sådant krisläge.
Europeiska unionen har tillhandahållit ett finansiellt stöd för att uppgradera driftvillkoren för ett antal kärnkraftverk inom Europeiska unionen. De reaktorer där tillräcklig uppgradering inte kunde genomföras kommer att bli, och har blivit, nedlagda. Den stegvisa nedläggningen av kvarvarande reaktorer i Ignalina, Bohunice och Kozloduy är en överenskommelse från förhandlingarna om anslutning till Europeiska unionen. De kommer att läggas ned, och vi kommer att ge de berörda länderna finansiellt stöd.
Sedan 1986 har Europeiska unionen gjort betydande framsteg, särskilt på säkerhetsområdet, samt när det gäller strålningsskydd och försvarsberedskap vid krisläge.
Kommissionen skulle ännu en gång vilja tacka parlamentet för dess stöd till EU:s roll inom kärnkraftssäkerheten, som uttrycktes i resolutionen av den 15 mars 2006 om Lissabonstrategin. I denna resolution påminner man om att EU besitter globalt erkänd expertis på kärnenergiområdet, och man noterar att denna expertis bland annat hör samman med produktionsanläggningarnas effektivitet och kvalitet samt avvecklingar. Det är också värt att lägga på minnet att rådet upprättade en arbetsgrupp för kärnsäkerhet i juni 2004, som ska utarbeta en slutlig rapport i slutet av detta år.
Parlamentet är också medvetet om att kommissionen har lagt fram särskilda lagstiftningsförslag med avsikt att ge unionen gemensamma regler om kärnsäkerhet, säker hantering av förbrukat bränsle och radioaktivt avfall samt avvecklingsfonder. Dessutom kommer kommissionen att göra allt man kan på forsknings- och utvecklingsområdet för att bidra till att finna en hållbar lösning på frågan om radioaktivt avfall.
Än en gång vill jag tacka parlamentet för dess stöd, och jag tackar er för er uppmärksamhet. 
Hans-Gert Poettering,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den olycka som inträffade för exakt tjugo år sedan i den västra delen av dåvarande Sovjetunionen var den första europeiska miljökatastrof som påverkade hela kontinenten, och ett av våra ansvarsområden i dagsläget är att se till att den förblir den enda. En dag som denna berörs vi djupt av offrens och deras familjers öde i denna tragedi, av arbetstagarna i kärnkraftverket och räddningsarbetarna som offrade sina liv för att rädda befolkningen från något värre, av dem som levde i den omedelbara närheten och de som senare, direkt eller indirekt, skulle falla offer för radioaktivt nedfall, bland dem många barn, vilka drabbades särskilt hårt av effekterna.
Ett område på ungefär 40 000 kvadratkilometer, vilket på ett ungefär motsvarar Belgiens yta, är så kraftigt smittat av radioaktiv strålning att det kommer att vara obeboeligt och oanvändbart för jordbruk under många årtionden framöver. Jag blev just påmind om att explosionen i detta kärnkraftverk inte inträffade då det användes i civilt syfte, utan medan det utfördes militära experiment där.
För oss i dag gäller det att diskutera hur diktaturer hanterar kärnenergi; namnet Tjernobyl måste utgöra en varning. Det måste tyvärr ännu i dag sägas att inställningen hos de dåvarande ansvariga i Sovjetunionen till de människor i drabbade städer och byar runt omkring den olycksdrabbade reaktorn till största del utgjordes av förakt.
Under de senaste tjugo åren har det gjorts mycket i varje hörn av världen för att hjälpa dem som drabbades av katastrofen och för att stödja människor som måste hantera dess efterverkningar. De otaliga föreningar och institutioner som har utfört ett så utmärkt arbete på detta område förtjänar vår tacksamhet. Offrens lidanden och det engagemang som många människor inom Europeiska unionen har uppvisat gör det fullständigt opassande att utnyttja denna årsdag för Tjernobylolyckan i politiskt syfte och som ett tillfälle för en debatt om styggelsen med atomenergi som sådan. Det som är av avgörande betydelse är att kärnsäkerheten förbättras och garanteras.
Kärnkraftverket i Tjernobyl lades ned i december 2000. Detta beslut välkomnades i denna kammare och av Europeiska unionen som ett stort bidrag till förbättrad kärnsäkerhet i Europa, och jag skulle vilja påminna kommissionsledamot Andris Piebalgs om våra konsekventa meriter när det gäller ett mycket gott samarbete med kommissionen. Europeiska unionen har också spelat en viktig roll när det gäller att säkra olycksplatsen i Tjernobyl. I december 1997 inrättades en fond för att skydda Tjernobylreaktorn, i syfte att skydda befolkningen och miljön från ytterligare radioaktiva föroreningar.
Både järnridåns fall och – i synnerhet – Europeiska unionens östliga utvidgning för två år sedan har bidragit till att göra användningen av atomenergi säkrare inom EU. Genom att nio kärnkraftverk bestående av totalt 27 block med en liknande design som Tjernobyl var anslutna till nätet så sent som 2001, åtog sig de nya medlemsstaterna i anslutningsfördragen att avveckla dem under de kommande åren. Det är oerhört viktigt att kompromissen om budgetplanen för 2007–2013 utnyttjas för att bidra till att skapa medel för att avveckla dessa befintliga anläggningar så snabbt som möjligt. I stället för att nu låta dessa anslutningsländer sköta sig själva när det gäller att ta itu med de problem som härrör från Tjernobylolyckan måste vi agera i solidaritet med dem, och genom att göra så gör vi oss själva en tjänst.
Under åren har en hög säkerhetsstandard för kärnkraftverk införts inom Europeiska unionen, och det är nu dags för våra grannar att dela den medan vi samtidigt måste främja forskning inom reaktorsäkerhet ytterligare, och här kan de forskningsramprogram, som kammaren nyligen övervägde, utgöra ett viktigt bidrag. Detta är en politik som vi vill fortsätta driva, och vi hyser oerhört stort hopp om att vi kommer att lyckas garantera en tryggad energiförsörjning utan att försvaga den hållbara utvecklingen eller miljöns välbefinnande. Hur stränga säkerhetskraven än är – och de är helt rättfärdigade – så måste den fredliga användningen av atomenergi ses mot bakgrund av att trygga EU:s tillgångar, och det är med detta i åtanke som vi alla måste samarbeta. 
Martin Schulz
   , . – Herr talman, mina damer och herrar! Det är av olika anledningar mycket svårt att minnas offren i denna olycka på en årsdag som denna. Det lidande som dessa människor har upplevt går inte mäta. Jag fick själv, när jag var borgmästare i en tysk stad, möjlighet att se efter barnen från de familjer som hade drabbats av nedfallet från Tjernobyl, och det var en av de svåraste erfarenheterna i mitt politiska liv. Cynismen hos dem som bar ansvar för det som hände går inte att beskriva, och jag instämmer i Hans-Gert Poetterings åsikt om att ifall vi ska minnas det som hände denna dag för tjugo år sedan, måste vi minnas att detta var resultatet av en olycka i en diktatur.
Hemlighållandet av uppgifter, undanflykterna och förnekandet av ansvar vållade en tidsförlust, tid som behövdes för att åtgärder omedelbart skulle vidtas för att minska människors lidande. Om ni således minns offren i dag måste ni också komma ihåg vem som var ansvarig och ha klart för er hur stort, hur historiskt, detta ansvar är. Jag delar dock inte Hans-Gert Poetterings åsikt att denna hågkomst inte borde användas som ett tillfälle för något grundläggande beslutsfattande om hur atomkraft utnyttjas.
Som alla grupper i denna kammare – nej, ursäkta, med undantag för De gröna kanske – finns det olika åsikter inom min egen grupp.
Jag har partikolleger som intar en annan ståndpunkt som skiljer sig från min, men varenda en av oss måste, i efterdyningarna av Tjernobyl, svara på den fråga som Tjernobyl utgör ett exempel på och som det har åskådliggjort för varje enskild individ, nämligen frågan om huruvida det som är tekniskt möjligt faktiskt är moraliskt försvarbart. Som jag ser det har svaret redan getts, och det är negativt.
Jag anser att det finns tre grundläggande skäl för att vara skeptisk mot atomenergi. För det första kan man påstå att olyckshändelser i kärnkraftverk är sällsynta. Det är de verkligen, men när de inträffar får de så förödande effekter att man måste, med tanke på den lilla risk som finns jämfört med den katastrof som de lika gärna kan medföra, besluta sig för att den lilla risken inte är värt det. Jag anser inte att det finns några tvivel.
Det finns ett annat skäl. Bara under de senaste veckorna har vi sett ett exempel i Indien på det som vi diskuterar i samband med Iran, nämligen att missbruket av civilt utnyttjande i militärt syfte inte är något nytt, utan snarare att det har pågått i årtionden. Internationella atomenergiorganet hade aldrig någon jurisdiktion när det gäller militär användning, men det var aldrig heller i stånd att hindra att förbudet mot spridning kringgicks genom att civila anläggningar byggs och sedan utnyttjas i militärt syfte. Risken för detta är alltför stor.
För det tredje är det exakt på grund av den sömlösa övergången från ett användningsområde till ett annat som Förenta staterna, genom sitt felaktiga agerande, har gett upphov till ytterligare ett exempel. Irakkriget inleddes på grundval av ett ifrågasatt argument som löd ”vi förhandlar inte med diktatorer som Saddam som vill köpa massförstörelsevapen”, och ändå pågick samtidigt förhandlingar med en diktator – en i Nordkorea – som faktiskt ägde kärnvapen, så det budskap som sändes ut löd: ”vi attackerar er inte om ni har kärnvapen, men vi attackerar om ni inte har det”. Detta var detsamma som att bjuda in varje diktator på planeten att komma över olagliga kärnvapen så snabbt som möjligt. Även detta måste beaktas när vi diskuterar Tjernobyl.
Ända sedan min tidigaste ungdom har jag deltagit i kampanjer mot kärnkraft i mitt eget land. Det faktum att erfarenheten inte fick mig att bli miljöpartist är, skulle jag vilja säga, en lycklig omständighet för De gröna, men det finns många i min politiska familj som tycker som jag. Det finns andra som inte gör det, och jag vill tala klarspråk för deras räkning också. Jag måste värdera deras argument och framföra dem också. Det finns medlemmar i min grupp som i likhet med Hans-Gert Poettering anser att detta är en risk som man kan ta, och jag måste respektera dem också.
Det finns dock en sak som jag skulle vilja tillägga: det är att det är en olycklig omständighet att vi alla finner en viss cynism oundviklig. Motståndare till användning av kärnenergi vet att det finns personer som är för den, och att det finns de som kan förverkliga användningen. En ny kärnreaktor är för närvarande under byggnad i Finland. Det finns stater runt om i världen som bara befinner sig i början av att göra civilt bruk av kärnkraft, och eftersom riskerna är så stora har också de som av princip är mot kärnenergi ett intresse i att vi investerar så mycket pengar som möjligt i en så hög säkerhetsstandard för den som möjligt. Detta kanske är cyniskt, men det är en slags cynism som vi, tjugo år efter Tjernobyl, måste stå ut med.
Graham Watson,
   . – Herr talman! Klockan 01.23 den 26 april 1986 ljöd ett larm som signalerade den värsta civila kärnkraftsolyckan i världen.
Explosionen i Tjernobyls kärnkraftverk spydde ut radioaktivt avfall över stora områden i f.d. Sovjetunionen och Västeuropa, och lämnade ett område med en radie på 30 km obeboeligt för människor. Det är passande att vi i dag uttrycker vår solidaritet med offren för denna olycka, och att vi erkänner de allvarliga konsekvenser som den hade på så många liv.
Officiella siffror från FN förebådade upp emot 9 000 cancerrelaterade dödsfall till följd av denna olycka. Men i en Greenpeacerapport som släpptes förra veckan har man gjort en uppskattning på 93 000, som skulle kunna höjas till 200 000 om vi inräknar andra relaterade sjukdomar.
Jag vill emellertid tala om framtiden, inte om det som varit. Tjernobyl förblir en symbol för kärnbränslets faror och anledningen till att vi måste samarbeta med de länder i Central- och Östeuropa som har kärnreaktorer som är utformade på samma sätt, för att göra dem så säkra som möjligt medan de måste fungera, och ta dem ur funktion så snart som vi bara kan.
Jag välkomnar i synnerhet kommissionsledamotens åtagande att utveckla förnybar teknik. Kommissionsledamoten kommer snart att besöka min valkrets, där vi lägger ned kärnkraftsanläggningar och utvecklar förnybara bränslen. Med begränsade tillgångar som snabbt uttöms kommer EU att behöva se över sin energiförsörjningsstruktur och energikonsumtion radikalt.
Detta gäller i synnerhet i en tid av ständig instabilitet i Mellanöstern, alarmerande prishöjningar på råolja och ökad konkurrens om tillgångar. Om vi ska undvika att vara beroende av Ryssland till 90 procent 2020, måste vi uppnå större självständighet när det gäller energiförsörjning och utveckla en gemensam energipolitik med en intelligent, balanserad energimix. Pengar som investeras i ren grön teknik är inte bortkastade pengar, och om EU kan leda världen i fråga om forskning om grön teknik kommer det att skapa fler arbetstillfällen, ge nytt liv åt tillverkningen och skapa en större exportpotential för våra produkter.
Det är därför som min grupp applåderar rådet och det österrikiska ordförandeskapet för att de stöder planer på att fördubbla användningen av biomassa, inbegripet organiskt avfall, i energisyfte, vilket tillåter oss att minska energiimporten med över 6 procent och skapa upp till 300 000 arbetstillfällen i landsbygdsområden.
Med en ökande total konsumtion skulle större energieffektivitet i kombination med förnybara energikällor kunna generera omkring 25 procent av våra behov. Vi måste öka denna siffra, vi måste investera i teknik för framtiden med äkta engagemang. Att investera i projekt som vätebränsle kan ge möjlighet till oljebesparingar som motsvarar 13 procent av den globala efterfrågan på olja.
Med tanke på det betydande bidrag som kärnkraften redan utgör till vårt energioberoende måste det finnas förnyade krafter att investera i säkerhet, både för att se till att kärnkraftverken producerar mindre avfall och utgör en mindre risk samt att utveckla EU:s forskning inom fusionsenergi inom ramen för Euratom och experimentet i Cadarache i Frankrike.
Lenin ansåg att utveckling endast kunde uppnås genom socialism och elektricitet. Historien har givit honom fel vad gäller det första, men kanske inte när det gäller det andra. Ingen förnekar att vi behöver en hållbar och trygg energiförsörjning; de är bara oense om mixen.
Årsdagen av Tjernobylolyckan är en påminnelse om de utmaningar som vi står inför när vi ska uppfylla våra energikrav samtidigt som vi minimerar riskerna. Vi är skyldiga Tjernobyls offer att utveckla säkra, tillförlitliga och hållbara energikällor.
Claude Turmes,
   . Herr talman! I dag är en hågkomstens dag. Vi får inte glömma bort de tusentals människor som har dött och som kommer att dö samt de hundratusentals människor som lider till följd av Tjernobylolyckan. Trots att 20 år har förflutit är inte medborgare och beslutsfattare välinformerade när det gäller katastrofens omfattande följder.
I tidningen förra veckan hävdade kärnkraftslobbyn att endast 50 personer hade dött till följd av Tjernobyl. Internationella atomenergiorganet i Wien talade om omkring 4 000 döda fram till början av förra veckan, och var tvungna att revidera denna siffra uppåt under påtryckning från nya oberoende studier; en av dessa var beställd av vår kollega Rebecca Harms.
Vilken politisk lärdom kan man dra av Tjernobyl? För det första att vi behöver mer värdighet. Tjernobyls offer har mött stora svårigheter när det gäller att få erkännande. Offren förtjänar värdighet. De ska inte ständigt behöva kämpa mot dem som försöker undertrycka eller förneka deras lidande.
För det andra behöver vi fullständig genomblickbarhet – – när det gäller olyckans faktiska konsekvenser. Internationella atomenergiorganet, ett partiskt kärnkraftsvänligt FN-organ, borde inte längre tillåtas ingripa och undertrycka studier från Världshälsoorganisationen om den radioaktiva strålningens hälsopåverkan. Vi måste därför avveckla avtalet från 1959 mellan Internationella atomenergiorganet och Världshälsoorganisationen i enlighet med artikel 12 i detta avtal.
Det samma gäller för Euratom – och jag tackar Paul Rübig i PPE-DE-gruppen, som i utskottet för industrifrågor, forskning och energi har tagit initiativet att ta upp frågan om att sätta stopp för Euratom. Denna byrå får inte vara kärnkraftsvänlig och vara oberoende när det gäller relaterade hälsofrågor.
För det tredje behöver vi fullständig insyn i kärnkraftsindustrins planer. I dagsläget producerar 450 kärnkraftsreaktorer 2,5 procent av världens energi och 6 procent av den europeiska efterfrågan på energi. Om kärnenergi är svaret på försörjningstryggheten och klimatförändringen skulle denna procentandel behöva öka från 2,5 till 30, 40, 50 eller 60 procent av mixen. Vi talar inte om en reaktor här och var. Vi talar om omkring 4 000, 5 000, 6 000 eller 7 000 reaktorer. Detta är vad kärnkraftsindustrin vill, eftersom vi inte har plutonium. Detta innebär snabba bridreaktorer, anrikning och återbehandling.
Vill vi ta denna risk i en värld där olyckor i kärnkraftskedjan inte kan uteslutas, där al-Qaida och andra terroristgrupper ligger på lur, där spridning har avslöjats inom Irankrisen? Samhället måste lära sig. Samhället överlever bara om det lär sig historiens läxa. Nu är det dags att fatta beslut.
Jonas Sjöstedt,
   . – Herr talman! Det har gått 20 år sedan kärnkraftskatastrofen i Tjernobyl. Fortfarande, 20 år senare, kan vi se de ohyggliga konsekvenserna. Vi kan se dem i form av sjukdomar och handikapp för tusentals människor. Vi kan se dem i form av gigantiska landområden som är obeboeliga, och som kommer att vara det i många generationer framöver. Till och med i mitt lilla hörn av Europa, i norra Sverige, fick det radioaktiva nedfallet konsekvenser under många år genom den förgiftning av naturen som det medförde.
Tjernobylolyckan är den värsta kärnkraftsolycka som vi har haft, men vi får inte glömma att det inte är den enda. Kom ihåg Harrisburg! Kom ihåg alla de andra olyckstillbuden som har inträffat under kärnkraftsindustrins historia! Kärnkraften är inte säker.
Under de senaste 20 åren har det byggts mycket få nya kärnkraftsreaktorer i Europa. Det innebär att vi har många gamla reaktorer som fortfarande går för fullt. Gamla reaktorer är farliga reaktorer. Det är dags att på allvar planera för att avveckla dessa äldre kärnkraftsreaktorer.
Tjernobylkatastrofen är en påminnelse om kärnkraftens risker. Till det skall vi lägga att avfallsfrågan ännu inte är löst. Vi producerar idag avfall som vi fortfarande inte vet hur vi skall förvara. Vi lämnar det till kommande generationer. Kärnkraften har också visat sig vara en mycket dyrbar energikälla. Den innebär inte bara höga produktionskostnader utan också mycket höga kostnader för att ta hand om uttjänta reaktorer och det avfall som bildas.
Sist men inte minst: Kärnkraften är en ändlig resurs. Bränslet kommer att ta slut. Vi står nu inför en gigantisk energiomställning. Det är helt nödvändigt att avveckla beroendet av oljan och de fossila bränslena, inte i första hand på grund av oljepriset utan på grund av växthuseffekten. Det vore ett ödesdigert misstag att ersätta oljeberoendet med ett nytt, ännu större beroende av kärnkraft. Vi har i stället en unik möjlighet att bygga hållbara, förnybara ”gröna alternativ”. Det krävs också att vi dramatiskt minskar vårt beroende av energi. Detta är övertygelsen hos majoriteten av Europas vänster.
Allt detta måste emellertid EU bidra till. Då krävs att mer av EU:s forskningspengar går till förnybara energikällor, att mindre går till kärnkraftsforskningen. Då krävs att Euratomfördraget, som har varit föråldrat i många år, avvecklas som det ser ut idag. Först när vi har avvecklat kärnkraften upphör riskerna för nya Tjernobylkatastrofer.
Georgios Karatzaferis,
   . – Herr talman! I dag minns vi den fördömda dag då Tjernobylolyckan inträffade. Vi vet fortfarande inte hur många som dog. Vi vet inte hur många som vi måste minnas i dag. Vissa talar om 4 000, Greenpeace talar om 93 000, och vi vet fortfarande inte vad den slutliga siffran kommer att hamna på. Människor dör fortfarande. Cesium har en aktiv cykel på 35 år. Tjugo år har passerat, vilket innebär att cancer kommer att ligga i den mänskliga kroppen i ytterligare 15 år. Dödsfall på grund av sköldkörtelcancer har mångdubblats hundrafalt. Det har inträffat oerhört många dödsfall på grund av leukemi, och detta onda kommer inte att sluta, utan det kommer att fortgå i många år än.
De förbereder redan en ny ”båge” för att täcka över Tjernobyl. Vid något tillfälle har de hällt ut 200 meter betong, och det finns fortfarande läckor. Så de kommer att tillverka ett skydd av stål som kommer att kosta åtskilliga miljarder euro, i ett land där pensionerna har legat på endast 20 euro per månad de senaste hundra åren. Det livsfarliga radioaktiva materialet kommer att ligga där i 100 000 år. För att ni ska förstå vilka tidsperspektiv vi talar om: Kristus dog för bara 2 000 år sedan, och Noaks flodvåg inträffade för bara 5 000 år sedan. Så föreställ er hur många tusentals år som det kommer att vara aktivt. Vilka slutsatser måste vi dra? Att detta är mycket, mycket farligt fortfarande, och ändå mångdubblas antalet kärnkraftverk samtidigt.
Kommissionsledamoten sa att Bulgarien har lovat att stänga ned Kozloduy. Ja, detta är ett löfte, men han talade inte om för oss att Bulgarien redan bygger ett annat kärnkraftverk några kilometer längre bort, bara 50 kilometer från den näst största staden i Grekland, och mindre än 1 000 kilometer från Rom fågelvägen. Om en liknande olycka inträffar förstår ni därför vilka skador och hur många döda som vi kommer att få i Europa.
Alla vi här – i ett av världens största parlament – måste finna mod och rösta och tala och argumentera mot kärnkraft. Vi måste uppmana till kärnvapennedrustning. Turkiet håller redan på att bygga tre kärnkraftverk, och jag vill inte påstå att turkiska och bulgariska ingenjörer är sämre än sovjetiska ingenjörer som om inte annat var de första på detta område, och de lider fortfarande av konsekvenserna av olyckan. Men om en terrorist skulle skjuta en missil mot en sådan anläggning, förstår ni vilken skada det skulle orsaka? Den troliga skadan är enorm jämfört med den ekonomiska nytta som kärnkraftverk kan tillföra energiproblemet. Vi måste beräkna det onda och ta viktiga initiativ.
Jag måste också rapportera följande sorgliga fakta: i år har inte Grekland tillräckligt med soldater. Vet ni varför? Därför att det skedde 3 500 missfall omedelbart efter Tjernobyl, och vi förlorade en mängd barn som skulle ha kunnat vara i armén i dag. Vi måste därför vara mycket uppmärksamma på vår framtid, på våra barns framtid och på kommande generationers framtid. Demokrati kräver mod. 
Brian Crowley,
   . – Herr talman! Det är mycket svårt att i dag finna de ord som till fullo beskriver de fasor som fortfarande drabbar människorna i Tjernobyl, Vitryssland, Ukraina, Kazakstan och övriga delar av Europa på grund av utgången av denna olycka. Jag blev särskilt rörd av det som kommissionsledamot Andris Piebalgs sa i sitt inledningsanförande om de människor som gick in direkt efter olyckan för att städa upp, för att försöka lägga betong i sarkofagerna, och för att försöka skydda resten av befolkningen. Dessa människor glöms i dag bort i våra diskussioner. De gav sina liv med vetskapen att det var ett självmordsuppdrag, men för sina medmänniskor och för sina landsmäns och landskvinnors bästa tog de sig an denna syssla och denna fara.
I dag när talar vi om Tjernobyl och kärnindustrin går dessa två saker hand i hand. Trots det som kanske sägs om tekniska fördelar eller de nya säkerhetsåtgärder som vidtagits är riskerna som hör samman med kärnenergi så omfattande och så stora. Avfallsprodukten har ett aktivt liv på tusentals år som vi varken kan kontrollera eller hantera.
Före andra världskriget fällde en berömd amerikansk general denna kommentar om tänkbara atomvapen: ”Atomvapen är för en armé det som en elefant är mot en mus. Om vi lyckas kontrollera dem och använda dem för vårt bästa är det fantastiskt, men på grund av mått och storlek är det omöjligt för en mus att kontrollera vad en elefant gör.” Likaledes anser jag att det är omöjligt för människan att kontrollera det som kärnenergin kommer att göra. Vårt bästa val är att glömma kärnkraftsalternativet och se på andra förslag, som andra har nämnt.
Om jag får lämna detta argument och återvända till dagens ämne: när vi tänker på lärdomarna från de 20 år som gått, i Ukraina, Vitryssland och i andra delar av Europa föds det fortfarande barn med fosterskador. Det finns ett hjärttillstånd som går under benämningen Tjernobylhjärta, där små barn som borde vara kärnfriska och fulla av liv lider av svåra hjärtattacker och hjärnblödningar på grund av radioaktiv strålning och de biverkningar som de har i deras egna system.
I slutet av 1980-talet och början av 1990-talet upprättade en kvinna som såg fasorna i Tjernobyl en frivilliggrupp i Irland som kallas [Projektet för Tjernobyls barn]. Sedan dess har 14 000 barn fått åka från Tjernobyl till Irland varje sommar för en treveckorspaus i en ren miljö, för att få frisk luft, för att leva i värdfamiljer, för att veta hur det är att leva i en ordentlig familjeomgivning, och för att få läkar- och tandvård. Under denna tidsperiod har denna frivilliggrupp samlat in över 60 miljoner euro för humanitärt bistånd och medicinsk hjälp för Tjernobyl och Vitryssland. Det finns många andra små projekt som detta, som drivs av individer som insåg behovet.
Jag ska avsluta med ett citat. Dostojevskij sa: ”Det finns ingen världshändelse som är värd ett barns fällda tårar.” Tänk bara på alla de tårar som fällts av barn och familjer på grund av Tjernobyl. Det är vårt ansvar att se till att det inte kan ske igen.
Jana Bobošíková (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Till och med nu 20 år senare frambesvärjer vi fasorna från Tjernobylolyckan i våra tankar. Ännu en gång ser vi kärnkraftverkets vitglödande strupe. Ännu en gång ser vi de tusentals människoliv som släcktes. Ännu en gång ser vi barn som smittats med enorma mängder radioaktivitet. Dessutom läser vi med oro om det antal människor som, till följd av Tjernobyl, fortfarande dör i förtid. Jag var gravid i andra månaden för 20 år sedan. Som man så väl har bekräftat undkom inte mitt land, den dåvarande socialistiska republiken Tjeckoslovakien, det radioaktiva nedfallet. Jag skulle inte önska någon att behöva gå igenom en graviditet med den gnagande, oroande rädslan för huruvida barnet kommer att födas friskt eller som ett offer för mänskliga fel, propagandalögner och regimens arrogans.
Det gläder mig att EU har investerat hundratals miljoner euro för att minska verkningarna av kärnkraftsolyckan, och jag anser att det ligger i alla medborgares intresse inom EU-25 att bidra till den nya säkra sarkofagen över Tjernobylanläggningen och mot att gradvis återföra liv i området runt Tjernobyl, inom rimliga gränser för vad som är möjligt att genomföra. Jag reser till Ukraina, och jag ser hur människorna i detta område sliter.
Mina damer och herrar! Trots all den fasa och rädsla som ordet Tjernobyl fortfarande väcker i dag, anser jag att vi måste erkänna att EU inte klarar sig utan kärnenergi. Som vi alla känner till motsätter sig mer än hälften av EU:s medborgare starkt byggandet av nya kärnreaktorer. Det stämmer också att Ryssland, Kina, Indien och Förenta staterna har givit kärnenergin klartecken. Det stör mig också mycket att gaspriserna har fördubblats under de senaste fyra åren, och att EU har tagits som gisslan av den ryska firman Gazprom, som är medveten om sin makt på området råmaterial, och som nyligen med tydliga medel har visat vad den är kapabel till.
Mina damer och herrar! Låt oss vara realistiska och erkänna att de flesta EU-medborgare inte kommer att få energi från biomassa och vindkraftparker, och ändå vill alla medborgare slå på ljuset, värma upp sina hus och tillverka varor; kort sagt, de vill leva och använda energi. Jag är övertygad om att kärnenergin är nödvändig om EU ska behålla både ekonomisk effektivitet och levnadsstandard. I detta avseende skulle det vara lämpligt att öppet tala om för medborgarna att detta inte kommer att vara möjligt utan nya, moderna och, i den mån det är möjligt, säkra kärnreaktorer. Jag anser att Greenpeaces jippon eller vindkraftparker inte kan stå emot konkurrensen från Asien och Förenta staterna, som grundar sig på bruk av kärnenergi. Jag hoppas verkligen att detta står klart för, inte bara kommissionen – som när allt kommer omkring är medveten om detta faktum – men framför allt för Tyskland, som vill avveckla kärnreaktorer inom 15 år, trots att den kallar sig för Europas industriella motor och en drivande utvecklingskraft.
Som avslutning har jag en liten munsbit att erbjuda motståndarna till kärnenergi, nämligen Euronews senaste rapport. För inte så länge sedan hävdade experter från Euronews att atomenergi är det bästa sättet för att minska global uppvärmning. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga till kommissionen från Elmar Brok, Pierre Moscovici och Geoffrey Van Orden för utskottet för utrikesfrågor om Bulgariens och Rumäniens inträde i Europeiska unionen (O-0034/2006 – B6-0019/2006). 
Elmar Brok (PPE-DE )
   , . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det var i april förra året som parlamentet tog fördragen som rör Rumäniens och Bulgariens inträde under övervägande och beslutade att man skulle gå med på att dessa fördrag undertecknades. Detta innebär att parlamentet önskar se Rumänien och Bulgarien som medlemsstater i Europeiska unionen, och det datum som anges i fördraget är den 1 januari 2007. Så är faktiskt fallet, och det kan inte ifrågasättas.
Det föreligger dock frågor – inte vad gäller själva medlemskapet, men vad gäller datumet. Det anges uttryckligen i dessa fördrag att tidsfristen för utvärderingen om hur de båda länderna uppfyller kraven i Europeiska unionens lagar och innehållet i anslutningsfördragen, inte bara när det gäller de lagar de har beslutat att införa, utan också när det gäller deras genomförande, det praktiska förverkligandet av dem, löper ut i maj i år – kommissionen har fastställt datumet till den 16 i den månaden. Jag är naturligtvis väl medveten om att vi inte kan förvänta oss att de ska ha lyckats till 100 procent, för det kan bara ske i en perfekt värld, och dessa länder kommer inte att nå dit med en gång.
Frågan gäller alltså om den kritiska massan har nåtts, och det är den frågan vi förväntar oss svaret på. Jag hoppas, herr kommissionsledamot, att vi kommer att komma närmare dessa svar i det tal som ni kommer att hålla alldeles strax. Man kan också ställa sig frågan om tidsfristen den 31 december i år räcker till för att genomföra de nödvändiga förändringarna, eller om de båda länderna behöver ytterligare ett år. Är detta ett lämpligt tillfälle att tillämpa superskyddsklausulen, eller skulle ett annat alternativ vara mer på sin plats, nämligen att kommissionen och rådet väntar med att fatta sina beslut tills i oktober, för att ge dessa länder några extra månader till att genomföra förändringarna? Skulle det också vara tänkbart – och faktiskt en möjlighet upp till tre år efter de båda ländernas anslutning – att åsidosätta individuella kapitel till följd av deras otillräckliga införlivande av fördraget och Europeiska unionens lagar? Finns det möjligen en övervakningsprocess också för denna period, för fastställande av om så är fallet eller inte? Dessa är de frågor som uppstår.
Vi kan tydligt se i den rapport som ni lade fram inför parlamentet den 3 april att det finns problem när det gäller korruption och inre säkerhet, organiserad brottslighet och liknande frågor liksom när det gäller vissa aspekter av säkerheten i handelsutbytet på den inre marknaden. Har det antagits tillräcklig lagstiftning på dessa områden? Vi kan exempelvis se att Bulgarien så sent som den här veckan har fattat beslut på lagstiftningsområdet som avser landets rättssystem. Kommer dessa att kunna införas på ett trovärdigt sätt till den 16 maj? Dessa frågor måste vi överväga på ett objektivt sätt om den här processen ska vara till nytta inte bara för de två aktuella länderna utan även för Europeiska unionen.
Jag hoppas att ni i kommissionen kommer att kunna hjälpa oss i detta avseende. Vi anser i alla fall att det ligger i båda parternas intresse – Europeiska unionens och anslutningskandidaternas, som i alla händelser kommer att anslutas till Europeiska unionen – att innehållet i fördragen följs och förverkligas innan detta sker.
Pierre Moscovici (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Processen för Rumäniens och Bulgariens anslutning till Europeiska unionen har nu nått ett avgörande skede, nämligen det skede där våra institutioner måste fatta ett beslut om att bekräfta eller skjuta upp de två kandidatländernas anslutningsdatum, som är fastställt till den 1 januari 2007. Efter det åsiktsutbyte som vi hade med Olli Rehn under plenarsammanträdet i april anser mina kolleger och jag att det skulle vara till hjälp om parlamentet kunde hålla sig informerat om, å ena sidan, kommissionens argument för fastställandet av det datum som gäller för de två ländernas anslutning och, å andra sidan, beskaffenheten hos den övervakningsprocess som ländernas reformer är och kommer att vara underkastade.
Ur denna synvinkel skulle Europaparlamentets roll samt föredragandenas roll och min egen som föredragande för Rumänien kunna vara tillsynsroller, som jag skulle beskriva som rationella och rättvisa och inom vars ram vi kommer att utnyttja våra kontrollrättigheter fullt ut. Det är anledningen till att vi tre veckor före presentationen av kommissionens rapport om läget för reformerna i Rumänien och Bulgarien har enats om att ställa den här muntliga frågan, och att göra detta i den anda som Elmar Brok nyss talade om: vi vill absolut inte ge något förhastat omdöme om de två ländernas medlemskap, utan helt enkelt förverkliga – utnyttja – parlamentets rätt att underrättas av kommissionen om den senaste utvecklingen inom övervakningsprocessen. Det är i denna anda av öppenhet som vi ställer den här frågan, som är inriktad på punkter som är föremål för stor oro och för ingående diskussioner, vilket bekräftas av de tidigare lägesrapporterna, i synnerhet på de avgörande områdena rättsliga frågor och kampen mot korruption.
Jag anser att vi inom ramen för det stöd som vi ger Rumänien under dessa månader av påskyndade reformer fastställer två betydelsefulla begrepp – graden och konsekvensen av förändringarna – men vi måste även i fortsättningen vara medvetna om att det inte finns något perfekt, politiskt system och att en betydande del av förändringarna redan har gjorts. Faktum kvarstår att vi inte backar i våra beslut. Det vi vill veta är fortfarande om kommissionen – och detta är verkligen en fråga av avgörande betydelse – har upptäckt någon påtaglig anledning till oro under de senaste månaderna som vi bör få reda på. Jag vill inte föregripa rapporten – det är inte syftet med debatten – men jag vill säga att det utifrån min synvinkel inte verkar som om kommissionen har gjort någon sådan iakttagelse.
Det återstår uppenbart punkter som Rumänien bör fortsätta att arbeta på. Men den nuvarande situationen i landet och det tal som Olli Rehn höll vid plenarsammanträdet i början av den här månaden – som var relativt optimistiskt i detta avseende – verkar inte yppa några större svagheter som borde åtgärdas på ett så radikalt sätt som att skjuta upp anslutningsdatumet. Jag vill dessutom påpeka att ett sådant beslut skulle kunna få en skadlig effekt på de rumänska myndigheternas och befolkningens motivation till ett fortsatt hårt arbete med de omfattande reformprogram som redan har inletts, medan en anslutning – förutsatt, naturligtvis, att vi beslutar att den inte skulle utgöra någon risk – skulle göra det möjligt för dem att hålla sig kvar inom den rättmätiga cirkeln.
Enligt min uppfattning är det utifrån denna synvinkel som bestämmelsen om senareläggning måste övervägas. Syftet är klart: den utgör ett antidot mot en påtagligt riskfylld situation. Det skulle enligt min uppfattning vara riskfyllt att överanvända bestämmelsen om senareläggning eller att använda den för att ge uttryck för olika angelägenheter, som visserligen är mycket begripliga, men som kräver ett annat slags bemötande. När det gäller mindre radikala angelägenheter är syftet med vår muntliga fråga att belysa de andra skyddsklausulerna, som är av en helt annan karaktär och mycket mindre dramatiska. De erbjuder möjlighet till en kontinuerlig och mer flexibel övervakning under de första tre åren efter Rumäniens anslutning till Europeiska unionen. Det skulle då vara upp till de rumänska myndigheterna att ta upp de olika angelägenheter som skulle kunna återstå i förhållande till särskilda punkter, medan man samtidigt skulle få beakta två avgörande punkter: inte bara respekten för den rumänska suveräniteten, naturligtvis, utan också de krav som en anslutning till Europeiska unionen för med sig.
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ),
   . – Först av allt skulle jag vilja tacka kommissionsledamot Olli Rehn och tjänstemännen från Generaldirektoratet för utvidgning för deras seriösa och trägna handledning och övervakning av Bulgariens framsteg på vägen mot anslutning. Det är viktigt att detta går rätt till, både för Bulgariens folk och för våra egna medborgare. Det skulle vara beklagligt om entusiasmen för utvidgning skulle kylas av i detta läge. Det skulle vara ett stort misslyckande om Bulgariens och Rumäniens utsikter skadades på grund av en ändrad stämning. När allt kommer omkring slutför dessa länder den föregående utvidgningsrundan, EU:s femte runda, och de deltar inte i nästa.
Det anslutningsfördrag som undertecknades av Bulgarien och Rumänien den 25 april förra året, och som redan har ratificerats av 15 av EU:s medlemsstater, innehåller medvetet olika typer av något som man skulle kunna kalla ”villkorlighet”. Först finns klausulen om möjligt senareläggande, i vilken man under mycket extrema omständigheter kan medge att anslutningen senareläggas med ett år. Detta är naturligtvis ett politiskt beslut. Enligt min mening skulle konsekvenserna av ett senareläggande bli helt och hållet negativa: ett slag i ansiktet snarare än en uppmuntran, en dålig signal till det bulgariska folket. Det skulle främja extrema krafter och skaka om näringslivets förtroende, och ingenting skulle uppnås som inte kan uppnås med andra medel.
För det andra finns det separata tematiska skyddsklausuler. Även dessa infördes i anslutningsfördragen för de sista tio länder som anslöt sig till Europeiska unionen. De kan användas när anslutningen väl ägt rum. Två av dem gäller ekonomiska aspekter och den inre marknaden, den tredje gäller de rättsliga och polisiära systemen i syfte att bekämpa organiserad brottslighet och korruption. Detta är kanske det viktigaste området och den muntliga frågans fokus. Det finns naturligtvis andra områden som kräver seriös uppmärksamhet, inte minst situationen för omhändertagna barn, integrering av romerna samt kontroller av djurs välbefinnande och hälsa.
När det gäller rättsliga och inrikes frågor anser jag inte att vi borde försöka finna ett harmoniserat system för hela Europeiska unionen. Det är i allmänhet inte önskvärt, men hur som helst, vilken modell ska vi välja? Men vi vill verkligen ha en struktur och ett förfarande som inger förtroende och ger rätt resultat.
Bland övriga framsteg i Bulgarien finns det nu en ny strafflag, en ny chefsåklagare, det har antagits konstitutionella förändringar som tillåter ett förenklat upphävande av immunitet, och lagen om rättsväsendet behandlas nu i parlamentet. Men vi vill ha konkreta resultat, inte bara lagstiftning. Ja, det har dröjt länge – alltför länge kanske – men nu har de nått fram. Uppklaringsprocenten för allmänna brott i Bulgarien kan jämföras med den i många befintliga EU-medlemsstater. Brottsligheten ligger till exempel på en nivå som är lägre än i Tyskland, och uppklarandeprocenten är högre. Vi borde erkänna att Bulgarien och Rumänien utsätts för en granskning utan motstycke. Det finns fortfarande mycket att göra, och reformprocessen kommer att pågå i många år.
Kommissionen borde bereda sig på att ge rådet en tydlig signal: fatta beslut i juni om anslutning den 1 januari 2007; fatta beslut i december om de övervaknings- eller andra skyddsåtgärder som kan behövas mot bakgrund av de bulgariska myndigheternas ytterligare framsteg och i samarbete med dem. Det viktiga när allt kommer omkring är att Bulgariens folk har förtroende för sin förvaltningsapparat och sitt rättssystem. 
Olli Rehn
   , . – Herr talman! Innan jag ger mer konkreta svar på frågorna från Elmar Brok, Pierre Moscovici och Geoffrey Van Orden skulle jag vilja inleda med att uttrycka min sympati för alla de som har drabbats av de översvämningar som nyligen ägde rum i Bulgarien och Rumänien samt de länder som faller utanför räckvidden för dagens debatt, i synnerhet Serbien. Jag kan försäkra er om att kommissionen följer situationen med största uppmärksamhet och står beredd att erbjuda råd och stöd för att tackla översvämningarnas följder när skadan väl har bedömts, som vi gjorde förra året i fallen Bulgarien och Rumänien.
När det gäller den första frågan om huruvida reformtakten i Bulgarien och Rumänien är sådan att de kommer att vara klara för anslutning i januari 2007, håller kommissionen för närvarande på att bedöma de genomförda framstegen i de båda länderna och är ännu inte i stånd att bekräfta svaret på denna avgörande fråga. Som jag sa till utskottet för utrikesfrågor den 3 april kommer kommissionen att rapportera om framsteg fram till slutet av april, tidsfristen går alltså ut den 30 april, i slutet av denna vecka. Den fullständiga faktiska grunden kommer därför att finns tillgänglig under de två första veckorna i maj. Kommissionen kommer att tillhandahålla en fördjupad analys den 16 maj, och vi kommer då att vara beredda att ytterligare diskutera vår bedömning med parlamentsledamöterna.
Låt mig dock understryka den främsta av alla prioriteter. Slutförandet och genomförandet av rättsreformen samt konkreta resultat som visar att denna får en faktisk effekt på plats är av största vikt för vår bedömning. Det måste införas systematiska villkor, strukturella villkor som visar att reformerna är oåterkalleliga. Detta är den utslagsgivande måttstocken, eftersom ett fullt fungerande rättssystem understöder hela samhällets funktion och ekonomin i dess helhet.
På grundval av vår objektiva och balanserade bedömning kommer kommissionen att lägga fram ett förslag den 16 maj om ett noga avvägt beslut som kommer att upprätthålla drivkraften i de grundläggande reformerna som kvarstår fram till och efter de två ländernas anslutning. Jag ber om parlamentets och rådets stöd för denna strikta och rättvisa ståndpunkt.
När det gäller den andra frågan om reformen av den dömande makten samt kampen mot korruption och organiserad brottslighet har de båda länderna visat beslutsamhet när det gäller att genomföra de nödvändiga reformerna på detta område. I Rumänien noterar vi stora framsteg, eftersom Rumänien har fortsatt att genomföra sitt rättspaket från 2005.
Jag instämmer fullständigt med Pierre Moscovici om att stränga monetära mekanismer och skyddsklausuler om senareläggande har inneburit en mycket stark uppmuntran och ett incitament, och dessa har gett upphov till mycket konkreta resultat i Rumäniens fall.
I Bulgarien har det lagts fram ändringsförslag till konstitutionen, som syftar till att minska räckvidden för parlamentsledamöternas immunitet och till att upprätta en ledande funktion för åklagarmyndigheten i de flesta undersökningar. Men det kvarstår oklarheter när det gäller rättsväsendets oberoende, och det finns en kraftig eftersläpning av mål som gäller organiserad brottslighet. När det gäller kampen mot organiserad brottslighet i Bulgarien genomförs det fortfarande ett mycket litet antal utredningar, och det väcks få åtal. De behöriga myndigheterna verkar i allmänhet ha en motverkande snarare än en förebyggande inställning. Därför är det ytterst angeläget att uppmärksamma detta område. Detsamma gäller penningtvätt i Bulgarien.
Avslutningsvis Elmar Broks fråga om skyddsklausuler och övervakning, skyddsklausuler finns till för att hantera de eventuella negativa konsekvenser som kan kvarstå efter anslutningen på grund av brister i Bulgarien och Rumänien. Skyddsåtgärder kan till exempel omfatta att tillfälligt dra in särskilda rättigheter i gemenskapens regelverk, som direkt hör samman med en ny medlemsstats brister.
Ett antal skyddsåtgärder finns redan i den befintliga gemenskapslagstiftningen, till exempel på områdena för livsmedelssäkerhet och transport. Dessutom innehåller anslutningsfördraget tre skyddsklausuler: en allmän ekonomisk skyddsklausul, en specifik skyddsklausul om den inre marknaden och en tredje som rör rättsliga och inrikes frågor. Utan att gå in på detaljer om hur dessa kan åberopas tar jag skyddsklausulen om den inre marknaden som exempel, som är utarbetad särskilt för att hantera fall där en ny medlemsstat misslyckas med att uppfylla åtaganden som gjorts under anslutningsförhandlingarna. Om ett sådant misslyckande orsakar eller riskerar att orsaka en allvarlig överträdelse av den inre marknadens funktion kan kommissionen vidta lämpliga åtgärder för att ta itu med situationen, även före anslutningen, som träder i kraft vid anslutningen. Det är viktigt att notera att detta inte kräver ett enhälligt beslut av rådet. Det krävs ett kommissionsbeslut som grundas på vår objektiva riskbedömning av ett kandidatlands tänkbara tillkortakommanden.
Det är tydligt att vi också behöver en övervakningsmekanism för att få ett meningsfullt system av skyddsåtgärder, och i sin roll som väktare av fördragen kommer kommissionen att godta detta åliggande och kontrollera genomförandet av EU-rätten i de två länderna.
Francisco José Millán Mon,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionsledamot Olli Rehn för hans svar och i huvudsak tala om Rumänien.
Först och främst vill jag säga att Rumäniens framsteg mot anslutning är tydliga, i synnerhet på områden som är av grundläggande betydelse för parlamentet, såsom reformen av rättssystemet och kampen mot korruption. Jag kan tala om för er att Rumänien har lyssnat på vad Europaparlamentet har sagt i dessa frågor.
Rumäniens ansträngningar får naturligtvis inte sluta här, men det råder ingen tvekan om att man har gjort framsteg, som ni nyss sa, herr kommissionsledamot.
Min personliga uppfattning är, för att gå vidare, att Rumänien och Bulgarien om möjligt ska få reda på när de ska ansluta sig till unionen i juni, enligt den planering som har gällt ett tag, det vill säga om det ska ske den 1 januari 2007, som vi alla vill.
Jag anser att det skulle skapa problem att försena ett beslut om anslutningsdatum ytterligare, framför allt för de aktuella länderna. Av den anledningen anser jag att tidsplanen för anslutningen bör fastställas så snart som möjligt, helst i juni snarare än i december, som Geoffrey Van Orden sa tidigare. Om det bekräftas i juni att anslutningen kan äga rum 2007 bör detta inte heller innebära att de rumänska eller bulgariska myndigheterna skulle frångå sitt anpassnings- och reformarbete.
I höstens rapport kommer ni dessutom att meddela om det är nödvändigt, som ni nyss nämnde, att vidta särskilda skyddsåtgärder i enlighet med anslutningsfördraget, för att hantera eventuella kvarstående problem eller brister inom vissa sektorer.
Man har också diskuterat möjligheten till övervakning under tiden efter anslutningen – och denna fråga innefattas därför i Elmar Broks, Pierre Moscovicis och Geoffrey Van Ordens mer allmänna fråga. Som fördragens väktare är övervakningen, som ni nyss påpekade, herr kommissionsledamot, kommissionens ansvar. I anslutningsfördraget föreskrivs dessutom särskild övervakning, eftersom det finns skyddsklausuler som kan aktiveras under de första tre åren. Vi kommer att informeras om denna övervakning som kan bli nödvändig under tiden efter anslutningen i de förestående rapporterna.
Sammanfattningsvis är detta en mycket betydelsefull tidsperiod för Rumänien och Bulgarien, och vi ska slutföra den femte anslutningen. Dessa länder har redan drabbats av försening i jämförelse med de andra tio staterna som anslöts 2004. De vill nu förhindra ytterligare försening i processen, och jag anser att vi måste uppmuntra, stödja och belöna deras ansträngningar. Och vi kommer naturligtvis att läsa er rapport i maj med stort intresse, herr kommissionsledamot. 
Martin Schulz
   , . – Herr talman! Jag lyssnade mycket noggrant till kommissionsledamoten då han besvarade våra frågor, och jag måste säga att svaren var mycket upplysande. De kan sammanfattas i en enda mening. Ni besvarade våra frågor med att säga att det är för tidigt att ge något svar. Det är okej. Vi får vänta och se vad ni har att säga i maj. Men jag skulle vilja tala om för er vad den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet vill nu: vi vill att Rumänien och Bulgarien ska kunna bli fullvärdiga medlemsstater i Europeiska unionen den 1 januari 2007. Vi sticker inte under stol med att detta är vårt mål. Dessa två länders regeringar företräder olika politiska läger, där det ena styrs av våra allierade och det andra av partier av en annan politisk schattering, men vi är ändå fast övertygade om att båda regeringarna – oaktat politisk färg – gör enorma ansträngningar för att genomföra vad som krävs av dem.
Det är av den anledningen jag i dag på vår grupps vägnar kan säga att vi, om ni inte anser att det föreligger några enorma hinder som ni kommer att uppmärksamma oss på i maj, och om er syn på saken inte har förändrats, tar det för givet att detta mål verkligen kan uppnås och att innehållet i vår muntliga fråga, nämligen ”kommer dessa stater att uppfylla kraven den 31 december 2006?” kan besvaras med ett rungande ”ja”.
Om så inte blir fallet måste vi sannerligen diskutera saken igen, men som läget är i dag arbetar vi utifrån antagandet att det blir så, och detta är budskapet från alla ledamöter av vår grupp, det budskap som min kollega Poul Nyrup Rasmussen kommer att ge parlamentet som talesman för hela familjen av socialdemokratiska partier. Vi skulle vilja se båda dessa länder anslutas till Europeiska unionen, och vi vill se detta för att det skulle bli slutet på en lång, utdragen process. Vi vill se detta för att de kommer att vara välkomna i Europeiska unionen. Jag kan tillägga att ett annat skäl till att vi vill se detta är att vi märker att denna förändringsprocess, trots att den kräver enorma ansträngningar från dessa länders sida, är en framgång i det att den har gjort dem säkrare, stabilare och mer demokratiska.
Vi kan inte förhandla fram någonting i detta avseende – det vet alla – men vi är övertygade om att denna process kan slutföras på ett tillfredsställande sätt, så låt mig återigen säga på socialdemokratiska gruppens vägnar att vi, om kraven uppfylls, kommer att välkomna dessa stater till Europeiska unionen.
Annemie Neyts-Uyttebroeck,
   . – Herr talman! Jag antar att jag inte har så mycket tid till mitt förfogande, så jag ska gå direkt på sak. Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag har tappat räkningen på det antal debatter om Rumänien och Bulgarien som vi har fört under de senaste tolv månaderna. Det höga antalet verkar vittna om parlamentets iver att visa EU:s medborgare att vi delar deras tvivel och oro i fråga om utvidgningen.
Den här debatten grundas skenbart på en muntlig fråga till kommissionen från utskottet för utrikesfrågor som innefattar ett antal frågor tillsammans med direkta och indirekta förslag. Texten i den muntliga frågan har hamnat i rumänsk och bulgarisk press och i , och har väckt stor oro i Rumänien och Bulgarien. Det är anledningen till att vi har tagit oss friheten att besvara den tydligt redan före den här debatten, men jag förstår att Elmar Brok inte intresserar sig för min reaktion, eftersom han har lämnat kammaren nu.
Det svar som jag vill ge på den muntliga frågan är tvåfaldigt, i och med att jag vill täcka både innehållet och förfarandet. Vad gäller förfarandet kan jag bara än en gång beklaga att varken jag eller gruppen har rådfrågats om texten. Vi skulle ha kunnat klargöra att benämningen – jag citerar – ”ett system för noggrann övervakning” är något som vi eftertryckligt förkastar, eftersom det för många ledamöter av parlamentet har en för stark anstrykning av att Rumänien och Bulgarien står under förmyndare, och följaktligen av en diskriminering mellan medlemsstaterna, vilket vi inte accepterar. Jag vill tillägga att varken Elmar Brok, Pierre Moscovici eller Geoffrey Van Orden har använt orden ”ett system för noggrann övervakning”. De finns bara på papper.
Jag ska i princip upprepa det jag sagt tidigare på vår grupps vägnar under sammanträdet med utskottet för utrikesfrågor bakom stängda dörrar. En överväldigande majoritet av gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa intar ståndpunkten att Rumänien och Bulgarien ska kunna anslutas till unionen den 1 januari 2007 och att vi bara skulle gå med på ett utfärdande av särskilda skyddsåtgärder om det skulle finnas allvarliga, faktabaserade brister, vilket man enligt vår uppfattning inte kan besluta om förrän i höst.
Slutligen är det en sak jag vill be mina kolleger i Europaparlamentet att hålla i åtanke. Det är inte bra att göra skeptiska uttalanden om utvidgningen under upptakten till en debatt utifrån en önskan att möta våra medborgare på halva vägen i fråga om deras oro, och sedan säga att vi går med på en anslutning den 1 januari 2007 trots allt. Vi anser att utvidgningsprojektet redan har tillförts alltför stor skada. Vi hoppas därför att allt detta kommer att få ett gott slut och att kommissionsledamot Olli Rehn kommer att föreslå den 1 januari 2007 för sina kolleger som anslutningsdatum, så att vi kan välkomna detta med glädje under debatten i juni. Tack för er uppmärksamhet. 
Joost Lagendijk,
   . – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Kärnfrågan i den här debatten är vad som nu är det bästa sättet att säkerställa att reformerna, särskilt på det rättsliga området och på området för kampen mot korruption och organiserad brottslighet, upprätthålls efter 2007. Hur kan detta garanteras på bästa sätt, enligt kommissionen? Vad anser vi? Bör vi behålla 2007 som anslutningsdatum, eller bör vi trots allt skjuta på anslutningen till 2008?
Min grupp står fortfarande lika enad som tidigare i sitt stöd för vidare utvidgning av Europeiska unionen. Om länderna på västra Balkan eller Turkiet skulle uppfylla kraven i framtiden skulle de som vi ser det väldigt gärna få ansluta sig till unionen. Om vi väljer denna utgångspunkt finns det dock två möjliga svar på denna centrala fråga. Det finns personer i min grupp som hävdar att vi just för att vi är så starkt positiva till denna utvidgning borde vara extra kritiska och kontrollera att länderna verkligen uppfyller kraven i inledningen av anslutningsprocessen, så att varken EU eller vår utvidgningsstrategi förlorar i trovärdighet.
Om vi sedan tittar på Rumänien och Bulgarien, och på alla olikheter mellan dessa två länder, måste vi dra slutsatsen att det för närvarande – jag måste säga detta – är ett flertal av de villkor som angivits som de inte uppfyller, och att vi med rätta är skeptiska till om de kommer att lyckas med detta om åtta månader, den 1 januari 2007. Det är anledningen till att en del personer i min grupp anser det vara berättigat att behålla pressen på dessa länder in i sista minuten, till den 1 januari 2008, för att vi ska kunna säkerställa att alla länder uppfyller dessa krav.
Andra i min grupp, och till dessa hör jag, anser att det är en stor skillnad mellan Rumänien och Bulgarien. Om vi tittar tillbaka på det senaste året i Bulgarien ser vi att reformerna äger rum på ytan, att genomförandet är begränsat, att reformerna införs i långsammare takt och att några avgörande sådana har genomförts först i sista sekunden.
När det gäller Rumänien är det å andra sidan uppenbart, inte bara för oss i parlamentet utan också – så verkar det i alla fall när man läser rapporterna – för många nationella och internationella icke-statliga organisationer och experter, att takten har ökat och att det verkligen görs konkreta framsteg, inte bara på papperet utan även i verkligheten. Domare och allmänna åklagare känner sig äntligen fria från bördan av politiskt inflytande. Det finns faktiska garantier för en oberoende kampanj mot korruption, och man har, lyckligtvis, tagit ett antal initiativ i fråga om fall av korruption på hög nivå. Det är anledningen till att det också är berättigat att belöna dessa konkreta framsteg i Rumänien genom att säga att vi håller fast vid anslutningsdatumet 2007, men – och jag riktar mig till Annemie Neyts-Uyttebroeck – bara under förutsättning att det finns en stark övervakningsmekanism, inte i den allmänna betydelsen, som kommissionsledamoten föreslog, utan särskilt på områdena för rättssäkerhet, reform och kampen mot korruption.
Det är på dessa områden som vi anser att det är nödvändigt att övervaka den positiva utvecklingen också efter anslutningsdatumet, och vi anser att det bör bli finansiella konsekvenser om utvecklingen på dessa områden mot förmodan inte skulle upprätthållas. Det budskap som vi härmed vill sända till EU:s folk, men också till kandidatländer som Kroatien och Turkiet, är att om man verkligen gör sitt bästa för att genomföra reformer kommer man som kandidatland att belönas för det. Om man å andra sidan tror att EU kommer att se åt ett annat håll kommer man att bestraffas. 

Bastiaan Belder,
   . – Herr talman! Som företrädare för två nederländska protestantiska partier känner jag starkt för religionsfriheten i kandidatländerna Rumänien och Bulgarien och särskilt för kyrkornas rättsliga ställning. Under förra kvartalet offentliggjorde Forum 18:s nyhetstjänst ett antal rapporter om detta, och de gör mig mycket orolig över hur Bukarest och Sofia tillämpar det som är ett av de grundläggande politiska Köpenhamnskriterierna.
Herr kommissionsledamot! Var står ni i fråga om förslagen i Rumänien och Bulgarien om obligatorisk registrering av religiösa samfund, något som min nederländska regering motsätter sig i enlighet med internationella normer. Jag förväntar mig inte något uttömmande svar från er under denna debatt, varför jag alldeles strax kommer att ge er handlingarna från Forum 18. Jag skulle uppskatta mycket om ni i era rapporter i mitten av maj kunde ta upp denna fråga.
Jag uppmanar er också att ta upp den utdragna frågan om återlämnandet av ungerska kyrkans egendom, som konfiskerades olagligt av den rumänska kommunistiska regimen mellan 1945 och 1989. Enligt den information jag har fått rör det sig om totalt 2 140 kyrkofastigheter, där kyrkan hittills bara fått full äganderätt över 54. Herr kommissionsledamot! Det skulle inte vara särskilt lovande om Rumänien anslöt sig till EU med denna börda från det förflutna som stör förbindelserna med landets ungerska minoritet. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Än en gång står vi inför ett dilemma som vi själva har skapat, nämligen huruvida vi kommer att behöva ändra ett planerat anslutningsdatum, utan att förolämpa det land – eller de länder – som berörs. Men att ge mer tid åt de reformprocesser som redan har inletts skulle lika mycket gagna EU:s intressen som kandidatländernas. Vi har lärt oss av erfarenheten att det kan få katastrofala följder att av politiska – eller vad vi påstod var politiska – skäl välkomna ett land till en klubb som det kanske inte alls är redo för.
Det är alltid allmänheten som måste betala priset när den politiska nomenklaturan vill driva på mot något som tiden ännu inte är mogen för, och detta är något vi måste komma ihåg när vi överväger möjligheten att utvidga EU till Rumänien och Bulgarien, även om de förstås hör till de europeiska folkens familj och måste bli medlemsstater. Det är inte bara osäkert om de rumänska och bulgariska ekonomierna för närvarande tål påfrestningen med en anslutning till EU; det är också mycket oklart hur den finansiering som krävs för de första tre åren – som eventuellt kan uppgå till 24 miljarder euro – ska ordnas.
Det är möjligt att vi inte lämnas något annat alternativ än att skjuta upp denna utvidgning ett år, eller i alla fall för en viss tid. Alla andra åtgärder skulle sända fel signaler till andra anslutningskandidater och skulle i slutändan vara till förfång för folket i Rumänien och Bulgarien. 
Kinga Gál (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi ifrågasätter inte denna anslutnings tidlöshet när vi lyssnar till denna debatt i dag. Men, herr kommissionsledamot, låt mig uppmärksamma er på några viktiga faktorer när ni utarbetar er rapport.
Den ena är att, trots de enorma framsteg som gjorts, är reformering av rättsväsendet och kampen mot korruption fortfarande mycket oroande när det gäller Rumänien och Bulgarien. I massor av e-post och brev får vi uppgifter som säger oss att bara i fråga om antagandet av lagar är det långt ifrån tillfredsställande när det gäller att lösa problemen eller att förändra befintlig praxis på detta område. Kommissionen borde också ta hänsyn till genomförandet av dessa lagar och deras återspegling i vardagen.
Även om det ofta ifrågasätts huruvida situationen för minoriteter är en viktig faktor i denna process tydliggörs deras betydelse i och med att de har tagits med bland de politiska Köpenhamnskriterierna, liksom det faktum att de övervakades under anslutningsförfarandet för de tio föregående nya medlemsstaterna. Även om det har konstaterats svåra problem med den ungerska minoriteten i Rumänien under denna process, och dessa har formulerats av gemenskapen själv – som även återspeglats i parlamentets resolutioner och tidigare kommissionsrapporter – är de fortfarande olösta.
Så ser den nuvarande situationen ut, trots att det ungerska partiet ingår i den styrande koalitionen. Detta framställs som själva lösningen, vilket inte är fallet, trots de fina löften som regeringen avgett. I själva verket har inte särskilt mycket förändrats, och hur som helst mycket mindre än vad man förväntade sig inom folkgruppen. Ingen lag om minoriteter har antagits, och det finns inga tecken på att detta kommer att ske inom en snar framtid. Varken den begärda nödvändiga uppbyggnaden av institutioner eller utvecklingen av högre utbildning på modersmålet har genomförts.
Herr kommissionsledamot! Jag ber er att införa en hänvisning till de olösta frågorna som återspeglar de faktiska, aktuella problemen för en av de största minoriteterna inom EU, med särskilda rötter och traditioner i denna region. Att försumma dessa särskilda problem, eller andra frågor som rör den dömande makten och korruption, skulle ifrågasätta EU:s trovärdighet, både i anslutningsländerna och i medlemsstaterna. 
Alexandra Dobolyi (PSE ).
   – Herr talman! Jag ska inte upprepa kommentarerna från våra föredragande, som jag stöder helt och hållet, men jag skulle vilja återgå till artikel 39 i anslutningsfördraget. Min grupps ståndpunkt har vår ledare Martin Schulz redan yttrat. Under de besök vi nyligen avlagt i Bulgarien och Rumänien hade vi åtskilliga möten – inte endast med regeringsmedlemmar och tjänstemän, utan också med oppositionsmedlemmar, fackföreningsföreträdare, icke-statliga organisationer, akademiker, näringslivsföreträdare och EU-medlemsstaternas ambassadörer – och ingen vi talade med drog slutsatsen att det finns någon allvarlig risk för att något av länderna uppenbarligen är oförberett att möta kraven på medlemskap den 1 januari 2007.
Herr kommissionsledamot! Precis som ni med rätta har påpekat i en rad åsiktsutbyten i denna kammare och i utskottet för utrikesfrågor, har Bulgarien uppvisat en kontinuerlig utveckling på alla viktiga områden, inklusive regionalt samarbete, modernisering av det bulgariska polisväsendet, utveckling av sociala tjänster, återintegrering av människor och minoriteter, arbetsmarknads- och socialpolitik samt barnomsorg. Jag skulle kunna fortsätta hur länge som helst, men låt mig försäkra er om att man i Sofia har uppfattat budskapet och all utveckling som har skett hittills eller som görs för närvarande har alltid varit utveckling i rätt riktning. Regeringarna i Bulgarien och Rumänien vet att reformerna måste fortsätta och mer utveckling måste uppnås.
Herr kommissionsledamot! I en intervju helt nyligen sa ni att Europas gränser definieras av värden snarare än av geografiska normer. Ni sa att värdena definierade gränserna. Jag instämmer helt och hållet och anser bestämt att Bulgarien och Rumänien delar våra värden när det gäller demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen. Deras plats borde därför fr.o.m. den 1 januari 2007 vara inom vår europeiska union. Deras gränser bör fr.o.m. den 1 januari 2007 vara våra gränser. Och därifrån kommer det dynamiska koncept som EU utgör att avancera till nya gränser. Jag vill inte upprepa det en tidigare talare sa, men jag håller fullständigt med Kinga Gáls åsikt om minoriteterna i Rumänien. 
Nicholson of Winterbourne (ALDE ).
   – Herr talman! Jag anser att dagens frågor är väsentliga och viktiga, eftersom de återspeglar den allmänna uppfattningen att det fortfarande finns problem med rättvisa, rättsstatsprincipen och korruption i de två kandidatländer som för närvarande är under diskussion. 
Efterföljande regeringar i Rumänien och Bulgarien har gjort oerhörda ansträngningar för att efterleva Europeiska unionens råd och rekommendationer. Mycket av denna ansträngning är inte lätt att se av utomstående iakttagare. De strukturella, ekonomiska och sociala reformernas beskaffenhet är oglamorös och intresserar inte medierna. I Rumänien har emellertid t.ex. bde den fregende regeringen ledd av Adrian Năstase och den nuvarande som leds av Calin Popescu Tariceanu visat anmärkningsvärt engagemang för gemenskapens regelverk, och de har även agerat kontrollerat trots de livliga diskussionerna i den nationella politiken.
Lagstiftningsreformen och kampen mot korruption måste hanteras mycket varsamt för att nå framgång, därför dröjer det alltid innan de frambringar resultat. Om alltför många högt uppsatta politiker åtalas kan det börja likna en häxjakt. Rumäniens justitieminister Monica Luisa Macovei, som har backats upp av sin premiärminister och sin president vid avsevärt motstånd inom själva systemet, har emellertid vidtagit effektfulla åtgärder.
Att förhala anslutningen med ett år kommer inte enligt min åsikt att ge någon fördel för Europeiska unionen, Rumänien eller Bulgarien, eller deras väljare. Ett år är nämligen inte någon avsevärd tidsram när det gäller anslutning, och inga viktiga reformer kan över huvud taget förväntas inom en så pass liten period på tolv månader. Det skulle däremot sända ut en mycket skadlig signal till dessa båda länder, som båda har gjort sitt yttersta för att anpassa sig till unionens råd och krav i en anda av riktigt partnerskap och öppenhet. Risken är att man fjärmar den allmänna opinionen i dessa länder från unionen, och risken finns att vi utmålas som enfaldiga och vacklande.
För närvarande är de båda länderna starkt EU-vänliga. Det vore verkligen synd att riskera att det stora förtroende som dessa länder har visat går förlorat, både bland regeringarna och bland medborgarna. 
Bernat Joan i Marí (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja dela med mig av min oro för kommissionsledamoten om den nuvarande marknadssituationen i Rumänien, genom att ge honom ett exempel.
Förra året besökte jag Rafo, landets tredje största oljeraffinaderi och det överlägset största bolaget i den fattiga provinsen Moldavien. Bolaget försöker lösa avsevärda ekonomiska problem som har hopat sig sedan det privatiserades 2001. Ledamöter av bolagets styrelse uppmärksammade mig på de påtryckningar och hinder som kommer från den rumänska regeringen för att fortsätta med bolagets verksamhet.
Även om en ny investerare i juli förra året visade sin villighet att betala Rafos nominella skuld till de rumänska myndigheterna, har regeringen ännu inte visat något intresse av detta erbjudande. Regeringens krav på momsbetalningar i förväg på importerade råvaror utgör ett allvarligt hot mot bolagets livskraft, och det gör Rafo till det enda företaget i Rumänien vars verksamhet fungerar under förutsättning att de betalar moms i förskott. Denna diskriminerande behandling, som strider emot reglerna för den fria marknaden och som innebär ett ifrågasättande av den rumänska regeringens opartiskhet gentemot de konkurrerande företagen på marknaden, kvarstår fortfarande trots solvensen och de nya investerarnas seriösa avsikter. 
Mirosław Mariusz Piotrowski (IND/DEM ).
   – Herr talman! Allmänheten i Bulgarien och Rumänien sätter stort hopp till medlemskapet i Europeiska unionen. Kommissionens och parlamentets dokument om de båda ländernas framsteg i fråga om anslutningen bekräftar att båda länderna har gjort stora ansträngningar för att förbereda sig för ett medlemskap. Trots svårigheterna har de genomfört, och fortsätter att genomföra, betydande reformer i sina politiska och ekonomiska system. Men nyligen har det, särskilt i fråga om Bulgarien, allt oftare talats om att senarelägga anslutningen, om vaga skyddsklausuler och om ”andra medel”.
Bulgarien och Rumänien kämpar med arvet från de kommunistiska regimerna. I likhet med de medlemsstater som anslöt sig till EU i maj 2004 har de enormt mycket att ta igen på alla områden. Detta gör det ännu viktigare för oss att undvika en senareläggning av det som båda länderna ser som sin möjlighet till en snabbare utveckling. Vi får inte på nytt dela upp Europa i fattiga och rika. Jag vill att den 1 januari 2007 ska stå kvar som dagen för Bulgariens och Rumäniens anslutning till Europeiska unionen. 
Markus Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det gläder mig att vi här i parlamentet snart kommer att kunna hälsa Bulgarien och Rumänien välkomna in i Europeiska unionen, för det kommer att innebära att återföreningen av den europeiska kontinenten – som vi alla har arbetat för i många år – kommer att ha slutförts framgångsrikt.
Det skulle dock glädja mig ännu mer om det redan nu stod klart att alla villkor för deras anslutning var uppfyllda och att förutsättningarna därmed vore idealiska för dessa båda länder att bli medlemsstater i Europeiska unionen. I fråga om rapporten kan jag bara uppmana Olli Rehn att göra det som kommissionen måste göra i sin roll som fördragets väktare, det vill säga se till att allt det vi har kommit överens om faktiskt genomförs, och att överväga om den återstående perioden, fram till årets slut, är tillräcklig för att genomföra det som ännu återstår att göra. Det är kommissionens uppgift, och när den är uppfylld ska kommissionen enligt anslutningsfördraget dra de nödvändiga slutsatserna.
Under de senaste dagarna har jag själv haft möjlighet att resa med en delegation till Rumänien, och jag vill säga att det vi fick se och uppleva både i Bukarest och i andra delar av landet var mycket imponerande. Jag kan bara uppmana alla som har politisk makt – inte bara i Rumänien utan även i Bulgarien, där det nyligen har visat sig att det finns del att göra när det gäller reformer – att upprätthålla sin reformiver och att inte den 16 maj lägga armarna i kors och säga att allt har löst sig. Det här måste vi göra tillsammans, och det kan vi bara göra om processen drivs vidare med beslutsamhet.
Avslutningsvis vill jag säga en sak, nämligen att skälet till att dessa reformer har genomförts i Bulgarien och Rumänien inte är att dessa länder ska tåla närmare granskning av Olli Rehn eller av Europeiska unionen; tvärtom är dessa reformer nödvändiga för att folken i dessa länder ska kunna lita på rättssäkerheten och att deras intressen tjänas av stabila och demokratiska institutioner. Om vi förstår detta är vi på rätt spår. 
Jan Marinus Wiersma (PSE ).
   – Herr talman! Även om kommissionsledamoten kan ha svårt att svara på många frågor för att han fortfarande håller på att gå genom några av ämnena, är jag övertygad om att han har förstått vikten av dessa frågor och att vi förväntar oss svar den 16 maj. Som redan har sagts av ordföranden för min grupp förutsätter, hoppas och förväntar vi oss att de båda länder som vi diskuterar i dag kommer att kunna ansluta sig den 1 januari nästa år. Detta har vi alltid sagt, och vi anser också att vi inte får skapa någon känsla av konkurrens mellan Rumänien och Bulgarien. Det är inte alls det som detta handlar om.
Även om vi bör diskutera vad som återstår att göra måste vi också, framför allt, utvärdera vad som har åstadkommits hittills. Under de senaste åren har vi ständigt upprepat att båda länderna fortfarande har mycket kvar att göra. Nu kan vi se tillbaka och konstatera att de båda har åstadkommit väldigt mycket. Det finns också en liten slutvinjett om detta, vilket kommissionsledamoten kommer att rapportera om några veckor.
Som min kollega redan har påpekat har vi som grupp gjort precis som Markus Ferber uppenbarligen har gjort och tagit ett eget övervakningsinitiativ. Vi åkte till Bulgarien och Rumänien, och vi konstaterade att båda länderna hade gjort stora framsteg. Under alla samtal fick vi ett starkt intryck av att båda regeringarna, även den bulgariska, inser vad som återstår att göra. Jag är övertygad om att de samtal som fortfarande pågår om ett antal problem kommer att avslutas framgångsrikt. Därför är jag optimistisk om resultatet den 16 maj.
Vi insisterar också på att rådet vid sitt möte i juni ska grunda sitt beslut på kommissionens förslag och parlamentets avgörande. Jag anser som så många andra att det finns ett antal områden där arbetet kommer att fortsätta ända fram till årsskiftet, att trycket måste hållas uppe i fråga om processen och att vi absolut inte kan utesluta att det kommer till en punkt där vi måste införa ett antal skyddsklausuler, men jag vill uppmana både Rumänien och Bulgarien att göra allt för att undvika detta.
Sist och slutligen är den viktigaste frågan för oss i bedömningen efter den 16 maj det som kommissionsledamoten sa den 3 april, nämligen att vi bara kan skjuta upp diskussionen om det visar sig att ett av de båda länderna uppenbart är oförberett inom ett eller flera områden. Jag förutsätter att denna slutsats, dessa ord, inte kommer att användas i kommissionsledamotens rapporter, utan att vi måste vänta och se.
Om jag avslutningsvis får kommentera kommissionsledamotens inledande anmärkning, vill jag än en gång påminna er om översvämningarna, särskilt i Rumänien, men även i Bulgarien, och uppmana kommissionsledamoten att göra allt för att hjälpa dessa båda länder och Serbien samt att undersöka vad som kan göras för att förhindra liknande katastrofer i framtiden. 
Alexander Lambsdorff (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag kan tala om för Martin Schulz att i det där ”andra landet” vars politiska färg han uppenbarligen inte kunde påminna sig, är det liberalerna som sitter vid makten. Det kan vara svårt för en tysk socialdemokrat att föreställa sig detta, men i EU finns det faktiskt något sådant som liberala premiärministrar – det finns faktiskt flera.
Mina damer och herrar! Som Annemie Neyts-Uyttebroeck och Baroness Nicholson of Winterbourne redan har sagt vill vi liberaler att Bulgarien och Rumänien ska ansluta sig till EU och att de ska göra detta den 1 januari 2007, under förutsättning att alla nationella parlament ratificerar anslutningsfördraget, vilket det för närvarande verkar troligt att de gör. Naturligtvis är inte allt ännu exakt som det bör vara, och det återstår mycket att göra. Det som företrädare för Bulgariens regering har att säga om inställningen till reformer i landets rättssystem motsägs av vad som rapporterats av de tyska domare som har varit där, och därför anser jag personligen att det är riktigt av kommissionen att allvarligt överväga om känsliga områden som rättsväsendet, ekonomin och den inre marknaden behöver övervakas, och att rapportera om detta antingen i maj eller i höst.
När våra kolleger i de nationella parlamenten röstar om de båda kandidatländernas anslutning kommer många av dem att kunna stödja sig på kommissionens senaste rapport, men när vi röstade såg det ut som om Bulgarien överträffade Rumänien i reformarbetet. Det som har hänt sedan dess är ett bevis på det föga förvånande faktum att vi inte har profetiska förmågor och att vi därför inte bör bete oss som om vi hade det. När det gäller kommande utvidgningar vi måste se till att vi röstar om dem nära anslutningsdagen, inte ett och ett halvt år i förväg, och jag vill göra det klart att detta är vårt fel, inte anslutningskandidaternas.
För det andra kan kommissionen inte rekommendera att en anslutning senareläggs; så står det i dagens , och tidningen har rätt, för vad skulle hända om kommissionens rekommendation inte följs på grund av att det fattas ett par röster i rådet? Två länder skulle delta i ett råd där majoriteten tidigare motsatte sig att de skulle få komma med över huvud taget. Nej, det är inte ett alternativ, och det visar att artikel 39, fördragets klausul om senareläggning, när allt kommer omkring är tandlös.
Det råder inga tvivel om att Bulgarien och Rumänien kommer att ansluta sig: båda länderna har åstadkommit mycket. Men också vi har mycket kvar att göra för att förbättra vår utvidgningspolitik, och jag vill tillägga att det gläder mig mycket att vi håller denna diskussion i Bryssel och inte i Strasbourg. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Till alla de som är oroliga och som talar om incitament och kriterier vill jag säga att det finns ingen anledning till oro. Vår ”transatlantiska vän” har vidtagit åtgärder för att se till att både Rumänien och Bulgarien ansluter sig till EU i tid.
Sanningen att säga sitter föraren av det europeiska fordonet i baksätet. Bulgarien var det första land som stödde Förenta staterna i kriget i Irak och är nu återigen det första land som är villigt att delta i det nya vågspelet som leder till Iran. Låt oss titta på de parallella följderna:
– För det första kommer de fattigare områdena i de EU-länder som i dag omfattas av sammanhållningsfonden inte att omfattas i morgon, eftersom ytterligare två fattiga länder kommer att ansluta sig. Berätta för era väljare i södra Italien, Frankrike, Irland, Portugal och Spanien att de inte kommer att få några mer pengar och att de inte kommer att vara berättigade till pengar från sammanhållningsfonden.
– För det andra, om en polsk rörmokare reser tusentals kilometer för att få arbete i Paris, behöver en bulgarisk rörmokare, jordbrukare eller arbetare bara resa 15 kilometer. Så skydda de grekiska arbetarna som har levt inom EU i 25 år och som kommer att förlora sina arbeten. 
Christopher Beazley (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som ledamot av delegationen till den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Rumänien gratulerar jag kommissionen och den rumänska regeringen för deras fortsatta samarbete på vägen fram till att uppnå beredskap för fullständig anslutning. Jag anser att man bör fortsätta med alla ansträngning, eftersom eventuell uppskjutning och försening skulle få en negativ inverkan på den allmänna opinionen i anslutningsländerna och endast uppmuntra intressena hos de som är emot reformering.
Det finns emellertid ett område där kommissionen borde bibehålla sin vaksamhet, och det gäller bestämmelser för omhändertagande av föräldralösa barn. Många välgörenhetsorganisationer som arbetar inom området upplever att de fortfarande hämmas av misslyckandet att anta och införliva den planerade lagstiftning som skulle göra det möjligt för regeringen och välgörenhetsorganisationerna att ingå partneravtal och därigenom tillåta välgörenhetsorganisationerna att motta lämpliga medel.
Det är också så att välgörenhetsorganisationerna får olika råd från statliga inspektörer om tillhandahållandet av tjänster och den nödvändiga tekniska standarden på utrustning som lämpar sig för statliga barnhem. Skulle kommissionsledamoten kunna inskärpa hos den rumänska regeringen att det föreligger ett fortsatt behov av att förbättra tillhandahållandet av omsorg om föräldralösa barn? Skulle han vilja betona behovet av att anta den planerade lagstiftningen och göra det möjligt för välgörenhetsorganisationer att upprätta ordentliga kontrakt med regeringen och bevilja dem ekonomiskt stöd?
När det gäller att få till stånd en framgångsrik framtida utvidgning av EU är det nödvändigt att humanitära förhållanden spelar en central roll i det fortsatta arbetet mellan kommissionen och anslutningsländerna. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Inledningsvis vill jag tacka kommissionen för att den så konsekvent har hållit en tydlig linje och för den press som kommissionen tillsammans med parlamentet har satt, en press som har varit nödvändig för framgångarna med att genomföra stora förändringar i Rumänien och Bulgarien. Efter att ha besökt båda länderna anser jag att de båda regeringarna och parlamenten har gjort avsevärda förändringar och att det är denna press som har fått dem att göra detta.
Jag anser att det helt enkelt är mänskligt och inte negativt att vi funderar på vilka områden vi i viss mån bör övervaka och utöva vissa påtryckningar på, när beslutet väl är fattat – vilket vi hoppas innebär att 2007 godkänns. Det är de icke-statliga organisationerna i båda länderna som hela tiden rekommenderar oss att kombinera ett beslut för 2007 med fortlöpande övervakningsprocesser när så krävs. Detta skulle förhindra att en situation med andra klassens medlemsstater uppstår, för vi har genomfört den här typen av övervakning förut, och den pågår fortfarande inom vissa områden; dessutom är den nödvändig.
Jag vill lägga till ytterligare en punkt: Herr kommissionsledamot! Ni har konsekvent intagit en mer kritisk ståndpunkt i fråga om Bulgarien, och ni gjorde faktiskt så alldeles nyss. Det kan vara så att den tidigare negativa bedömningen av Rumänien har satt större press på det landet, men efter att ha diskuterat detta med Rumäniens justitieminister vill jag påpeka att varken det antal parlamentsledamöter som har fått sin parlamentariska immunitet upphävd, eller det antal som åtalas, kan tas som bevis på att ett land blir bättre eller sämre.
Jag anser att det som verkligen betyder något är innehåll, att förfaranden inleds endast där det finns verklig anledning, och jag anser att Bulgarien precis som Rumänien strävar efter att komma med hållbara åtal och att vidta resoluta åtgärder mot korruption. Precis som vi har sett av olika inbördes utvärderingar kan åsikterna också variera i fråga om vilken reform som är den bästa. Jag håller med er om att vi måste se till att rättsväsendets oberoende garanteras i båda länderna, samtidigt som rättsväsendet måste snabba på förfarandena, och jag håller helt och hållet med om det som Martin Schulz sa: ”Vi vill att det ska vara möjligt för båda länderna att ansluta sig 2007, för det skulle vara den största framgången för oss alla.” 
Nigel Farage (IND/DEM ).
   – Herr talman! Detta är inte längre en europeisk union. Det ni är ute efter är ett europeiskt imperium, eller hur? Det har ingen betydelse om de reformerar eller inte, de ska ansluta sig, eftersom de politiska besluten redan är fattade.
Jag var en av bara tre brittiska parlamentsledamöter – alla självfallet från United Kingdom Independence Party (UKIP) – som motsatte mig den sista utvidgningsomgången. Fri rörlighet för varor och tjänster mellan länder med oerhört avvikande välståndsnivåer är en helt annan sak än människors fria rörlighet. Under de senaste 20 månaderna har över en tredjedels miljon människor flyttat till Storbritannien från länder som Polen, och när Bulgarien och Rumänien ansluter sig kommer ytterligare en ström av invandrare till Storbritannien.
Det är inte bara dåligt för Storbritannien. Det kommer att vara dåligt för Bulgarien och Rumänien också eftersom deras mest intelligenta och bästa unga människor lockas i väg av pengar. Det är dåligt för oss. Det är dåligt för dem. Hela projektet tycks faktiskt vara en galenskap. 
Hubert Pirker (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi vet alla att frågan inte är om Rumänien och Bulgarien kan bli medlemmar i Europeiska unionen; detta har redan beslutats, och vi ser fram emot deras anslutning.
Men frågan är hur fördraget ska tillämpas och om klausulen om senareläggning kan tillämpas, och därmed ifrågasätts trovärdigheten inte bara för vår utvidgningspolitik, utan för hela Europeiska unionen. Uppfyller Europeiska unionen sina egna krav och villkor? Herr kommissionsledamot! Ni betonade att rättsliga och inrikes frågor utgör grunden för bedömningen, och ni berättade för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor att det hade gjorts stora framsteg, men att det ännu fanns allvarliga brister. Ni sa – och hänvisade särskilt till Bulgarien – att domarnas oberoende inte var garanterat och att även om de första stegen mot att bekämpa korruptionen hade tagits hade ingen ännu fällts för detta och att det ännu inte gjordes tillräckligt för att bekämpa den organiserade brottsligheten och att människohandel var ett problem.
Herr kommissionsledamot! Jag måste säga att om alla dessa problem verkligen kan lösas kommer jag helt och hållet att stödja en anslutning av båda länderna 2007, men om det i kommissionens rapport, som presenterades för oss som frukten av en ingående granskning, bekräftas att det finns brister som inte kan åtgärdas, måste vi överväga möjligheten att ge dessa länder mer tid för att faktiskt kunna uppfylla villkoren för anslutningen.
Faktum är att om det finns allvarliga brister i rättsliga och inrikes frågor och vi ändå inte använder oss av de alternativ som ges i anslutningsfördraget – det vill säga tillämpar klausulen om senareläggning – är jag övertygad om att detta kommer att ge fel intryck av vad hela utvidgningsprocessen handlar om och att både utvidgningspolitiken och Europeiska unionen i stort kommer att förlora all trovärdighet. Herr kommissionsledamot! Jag antar att ni är medveten om ert ansvar när ni utarbetar rapporten och presenterar slutsatserna för parlamentet i maj. 
Poul Nyrup Rasmussen (PSE ).
   – Herr talman! Jag var en av dem som var närvarande i Köpenhamn när vi formulerade Köpenhamnskriterierna 1993, och jag har en inledande önskan jag vill framföra till kommissionsledamoten, nämligen att vi inte ställer fler krav på Bulgarien och Rumänien jämfört med de vi alltid har grundat vår utvidgningspolitik på. Inga ytterligare krav, inga ytterligare fordringar, utan exakt samma krav och fordringar som vi har begärt från alla våra medlemsstater, och det anser jag vara en självklarhet.
För det andra är det som vår gruppordförande Martin Schulz sa i dag vår allmänna uppfattning att vi har passerat den kritiska massa där vi kan säga att Rumänien och Bulgarien nu är i stånd att ansluta sig till Europeiska unionen. De är inte perfekta i alla hänseenden. Det finns fortfarande problem som måste lösas. Ni har nämnt några av dem, och vi har nämnt några av dem, men vår allmänna uppfattning är att vi är på rätt väg och riktningen ligger utstakad.
Sanningen att säga, och som ni redan vet herr kommissionsledamot, kan jag fortfarande se korruptionsproblem i några av Europeiska unionens nuvarande medlemsstaterna. Även i mitt eget land kan jag se vissa typer av brott som vi också kan se i andra nuvarande medlemsstater. Herr kommissionsledamot! Var därför försiktig med att döma utifrån antalet fall i Bulgarien och Rumänien – och det vet jag att ni inte kommer att göra, men jag vill bara säga det. Det handlar om att införliva riktning, reformering, lagstiftning och beslutsamhet. Jag kan försäkra er om att immuniteten både i Bulgarien och i Rumänien nu har undanröjts som hinder för att kunna öppna mål mot parlamentsledamöter eller individer inom etablissemangen. Detta är mycket viktigt.
Som ordförande för Europeiska Socialdemokraters Parti skulle jag slutligen vilja poängtera att jag instämmer helt och hållet med mina gruppkolleger Martin Schulz och Hannes Swoboda. Vi anser att det är bäst att ta med de två länderna nu. Under de kommande månaderna, fram till november och sedan Europeiska rådets sammanträde i december, borde vi överväga hur och om vi bör formulera några övergångskrav på toppmötet när det gäller medlemskap den 1 januari.
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kommissionsledamoten har mottagit en hel del råd i dag, så jag tänker inte upprepa någonting annat än att vi alla hoppas att Rumänien och Bulgarien kommer att uppfylla kriterierna och ansluta sig till Europeiska unionen. Jag har tagit upp en specifik fråga under alla dessa debatter, och således gör jag det igen: det handlar om övergivna spädbarn och barn som omhändertas i Rumänien.
Jag vet att stora framsteg har gjorts på det området. Jag har sett några framsteg. Det finns nya inrättade lagar. Vi måste säkerställa att de nya lagarna införlivas fullständigt så att de övergivna barnen som omhändertas får den behandling de förtjänar. Tyvärr diskuterar vi fortfarande om barn som uppenbarligen sitter fast, och som väntar på att adopteras ut från Rumänien. Jag vet att det föreligger ett förbud, och jag vill be kommissionen att ge oss en bestämd åsikt om detta, eftersom vi har fått motstridig information från båda sidor i denna debatt. Jag anser att vår omtanke om de inblandade barnen spelar en avgörande roll i den, och att det måste vara början och slutet på den här debatten.
När det gäller Rumänien och Bulgarien – särskilt Rumänien – anser jag att medlemskap i Europeiska unionen skulle vara bra för de barn som är övergivna eller omhändertagna. Inom Europeiska unionen kommer dessa frågor att tas upp kontinuerligt, och framsteg kommer att göras.
Jag är glad att vi har denna debatt i dag, om så bara för att ta upp denna fråga igen. Herr kommissionsledamot! Med tanke på att kommissionen har observatörer där vill jag be er ge oss detaljerad information om vad som händer när det gäller de övergivna spädbarnen. Vad händer med dem? Har ordentliga fosterhem inrättats, och är de pågående fallen fortfarande olösta? 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Europeiska kommissionen har ett institutionellt och politiskt ansvar att lägga fram framstegsrapporter som är så objektiva och rättvisa som möjligt den 16 maj, utan kompromisser och på grundval av dess egna politiska och ekonomiska kriterier, som med de andra kandidatländerna.
Bulgarien och Rumänien – och detta måste betonas – har gjort betydande framsteg och har genomfört viktiga politiska och ekonomiska reformer. Därför ska de varken behöva bli lidande för den nuvarande institutionella krisen inom Europeiska unionen eller för att vissa EU-länder motsätter sig utvidgningsstrategin.
I dagens plenardebatt måste vi betona att vårt fastställda mål fortfarande är att Bulgarien och Rumänien ansluter sig den 1 januari 2007.
Herr kommissionsledamot! Jag vill särskilt betona en känslig fråga som bekymrar de europeiska och grekiska medborgarna, nämligen frågan om miljöskydd och kärnsäkerhet, främst när det gäller Bulgarien, på grund av planerna att anlägga nya kärnreaktorer i vårt grannland Bulgarien. Jag anser att respekt för och tillämpning av gemenskapens regelverk på kärnsäkerhetsområdet måste vara kommissionens grundläggande prioritering under den närmaste tiden. 
Olli Rehn
   , . – Herr talman! Låt mig för det första tacka er för denna väsentliga, betydande och ansvarsfulla debatt. Jag anser att det finns flera gemensamma grunder till en rekommendation från kommissionen den 16 maj som överensstämmer med de åsikter i parlamentet som jag har hört i dag. Jag kommer inte att kunna svara på alla era frågor i dag. Det har jag gjort vid ett flertal tillfällen de senaste veckorna och månaderna, både muntligt och skriftligt. Jag är glad över att kunna fortsätta att besvara era brev angående Bulgarien och Rumänien och den utveckling som har skett i dessa två länder.
Låt mig bara sammanfatta kommissionens åsikt och ståndpunkt avseende anslutningsdatum och villkor för Bulgarien och Rumänien. Mitt mål är att de båda länderna kan ansluta sig i januari 2007. Min uppgift är emellertid att säkerställa att de, när de ansluter sig, verkligen uppfyller kriterierna och ansluter sig som fullständigt förberedda medlemmar av Europeiska unionen. I det hänseendet arbetar juryn fortfarande, åtminstone till den 16 maj.
Jag vill tillägga att skyddsklausuler och fortsatt övervakning kan användas för att ta itu med brister inom vissa sektorer om det skulle krävas. Detta kommer vi också att nämna i maj och, om det är nödvändigt, redogöra för mer noggrant i vår lägesrapport i oktober. Låt mig samtidigt betona att den riktigt svåra uppgiften för de båda länderna inte är att förlora drivkraften när det gäller reformerna och deras införlivande. Den viktiga måttstocken kommer att vara de framsteg de båda länderna fortfarande kan göra när det gäller reformen av rättsväsendet och kampen mot korruption och brottslighet.
Jag håller fullständigt med dem som säger att detta inte är ett kvantitativt problem; det kritiska är i stället att det krävs en kritisk massa som ytterligare driver fram reformerna så att de blir oåterkalleliga. För att det ska ske behöver vi tydliga bevis på att de strukturella villkoren för att bekämpa korruption och organiserad brottslighet är fastställda i båda länder, eftersom dessa frågor förstärker samhället och ekonomin i sin helhet.
Avslutningsvis kan jag försäkra er att kommissionen den 16 maj kommer att lägga fram en fullständigt objektiv och balanserad utvärdering. Jag kan dessutom garantera er att vi kommer med ett förslag till ett noggrant, avvägt beslut som kommer att bibehålla drivkraften i väsentliga reformer och deras genomförande på plats, fram till och efter de båda ländernas anslutning.
Det är vår uppgift som fördragens väktare, och av denna anledning vill jag be er om ert stöd den 16 maj och i debatten som åtföljer den rapporten. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Marcin Libicki (UEN ).
   – Kommissionsledamot Olli Rehns uttalande om Rumäniens och Bulgariens anslutning inger mig hopp. Jag vill betona att det polska parlamentet nästan enhälligt röstade för att dessa länder ska få ansluta sig till EU, med endast en röst emot. Detta beror på att vi anser att unionens utvidgning för att innefatta nya länder å ena sidan är ett uttryck för solidaritet mellan de europeiska länderna, och å andra sidan kommer att skapa nya möjligheter och framtidsperspektiv, både för de nya länderna och för hela gemenskapen. Det skulle glädja mig om de övriga länderna skulle kunna ge uttryck för denna europeiska solidaritet på samma sätt som Polen.
Det är välkommet att kommissionen fastställer stränga krav för kandidatländerna, och på detta sätt uppmuntrar dem att effektivt genomföra de reformer som fortfarande återstår. Jag hoppas dock att kommissionen lika aktivt kommer att uppmuntra EU-medlemsstaterna att vara så öppna som möjligt gentemot Rumänien och Bulgarien i genomförandet av de friheter som fastställs i fördragen, och avstå från långa undantagsperioder när det gäller arbetsmarknaden till exempel. Om vi sätter höga krav måste vi också låta de nya länderna dra full nytta av de rättigheter som de har rätt till enligt fördragen, och det så snart som möjligt. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om avbrytande av biståndet till den palestinska myndigheten. 
Hans Winkler,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Europeiska unionen har en lång tradition av solidaritet med det palestinska folket, vilket även gäller alla unionens institutioner, inte minst Europaparlamentet. Tidigare har vi alltid varit eniga om de grunder och principer som har avgjort hur denna solidaritet med det palestinska folket – och EU:s Mellanösternpolitik – ska vara utformade.
Dessa principer har byggt på Israels rätt att existera inom säkra och erkända gränser, och på det palestinska folkets rätt till självbestämmande. Med hjälp av den så kallade Osloprocessen och färdplanen har man börjat arbeta för att ge denna självbestämmanderätt en praktisk gestaltning i form av en oberoende palestinsk stat som existerar sida vid sida med Israel. Europeiska unionen har följaktligen kraftfullt tagit ställning för tvåstatslösningen och för dessa principer i alla sina politiska åtgärder, och EU har gett sitt bistånd i enlighet med detta.
Dessa principer gäller fortfarande, och rådet anser att fredsprocessen endast kan lyckas om den genomförs i samklang med dessa principer. Låt mig gå igenom dem igen. Parterna måste för det första tydligt förklara att de avstår från alla former av våld som en lösning på konflikten, och att de i stället inleder en process av djupgående förhandlingar. För det andra måste Israels rätt att existera erkännas, och slutligen måste även de åtaganden som ingåtts på grundval av den befintliga överenskommelsen, inklusive färdplanen, erkännas.
Det är dessa principer som styr rådets Mellanösternpolitik, och det är av detta skäl som Europeiska unionen kommer att fortsätta att stödja den fredspolitik som den palestinske presidenten Mahmoud Abbas har valt, som valdes direkt och med en stor majoritet av folket. Rådet har mycket nära följt händelseutvecklingen i Mellanöstern under de senaste månaderna. Vi hoppades naturligtvis att den nyvalda palestinska regeringen skulle låta sig vägledas av de principer som jag har nämnt, och rådet har mycket nära observerat i vilken mån det har funnits några märkbara tecken på att man går i denna riktning.
I dag är det dock ett olyckligt faktum att vi inte ser något som talar för att Hamasregeringen är beredd att godta detta villkor för EU:s bistånd utan reservationer, och dess svar på självmordsbombningarna i Tel Aviv i början av förra veckan var inte heller något uppmuntrande tecken.
Samtidigt har rådet dock ett intresse av att fortsätta att ge bistånd till det palestinska folket och deras grundläggande behov. Det som måste avgöra rådets – och även kommissionens – politik är å ena sidan de spänningar som har uppstått sedan det palestinska folkets val av en regering som inte bygger på de principer som EU betraktar som bindande, och vår strävan att inte överge dessa principer å andra sidan.
Jag vill klargöra att kommissionen har agerat mycket ansvarsfullt i detta avseende genom att vidta försiktighetsåtgärden att avbryta betalningarna och tillhandahållandet av tekniskt bistånd till den palestinska regeringen till dess att ett slutligt beslut har fattats.
Senaste gången EU:s utrikesministrar möttes i rådet enades de – efter en mycket allvarlig och grundlig diskussion – om att de direkta betalningarna till den palestinska myndigheten skulle avbrytas på obestämd tid, men att man samtidigt ska försöka upprätthålla tillhandahållandet av bistånd via icke-statliga och internationella organisationer för att man ska kunna fortsätta att tillgodose det palestinska folkets grundläggande behov, inte minst när det gäller hälsovård och utbildning. De största givarna – och EU ger fortfarande mer än någon av dem – kommer även i fortsättningen att försöka upprätthålla biståndet utan att medlen går direkt till den palestinska regeringens institutioner eller distribueras av den palestinska regeringen.
Världsbanken har även genomfört en undersökning, inte bara av följderna av det minskade biståndet, utan även, och först och främst, av följderna av att den israeliska regeringen håller inne med palestinska tull- och skatteintäkter. Rådet har, i ordalag som inte ger något som helst utrymme för missförstånd, krävt att den israeliska regeringen ska vidta åtgärder för att förbättra palestiniernas humanitära och ekonomiska situation, och särskilt att den ska återsända dessa tull- och skatteintäkter till den palestinska myndigheten, som utgör detta organs huvudsakliga inkomstkälla.
Vi måste naturligtvis fråga oss om det finns något alternativ till denna politik. Med hänsyn till att Hamas är en organisation som finns med på listan över terroristorganisationer, och inte visar några som helst tecken på att erkänna de grundläggande principer som jag har hänvisat till, är vi övertygade om att EU inte har något annat val än att tillämpa strategin att avbryta direkta betalningar till denna regering, även om man får hoppas att detta endast kommer att bli en tillfällig åtgärd.
Frågan om att den nya palestinska regeringen måste dela vår åsikt om de grundläggande principer som är absolut nödvändiga för att fredsprocessen ska lyckas kommer att vara en prioritering även i fortsättningen.
En tvåstatslösning utan en palestinsk myndighet som fungerar på demokratiska grunder är otänkbar till sin själva natur, och därför måste vi hoppas att den palestinska regeringen kommer att låta sig vägledas av dessa principer, både på medellång och längre sikt, och den måste arbeta och sända tydliga signaler som går i den riktningen.
Det är också viktigt att EU och världssamfundet intar en gemensam hållning, och Mellanösternkvartetten är en ytterst viktig del av detta, och det är viktigt att vi alla säger samma sak i våra förbindelser med den palestinska regeringen, och att vi säger det tydligt. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Herr talman, herr ordförande! Hamas valseger i januari ställde Europeiska unionen inför en helt ny situation. Vi stödde det palestinska valet, och jag måste säga att vi också respekterade resultatet. Men själva kärnan i problemet är utvecklingen av en palestinsk myndighet vars regering leds av medlemmar från en organisation som står med på EU:s terroristlista, och som än i dag fortsätter att till exempel försöka rättfärdiga självmordsbombningar i Israel.
I januari fastställde rådet och kvartetten tydliga principer – som just har nämnts igen – för fortsatt samarbete med den palestinska myndigheten. Jag är den första att beklaga att den nya regeringen hittills har vägrat att avstå från våld, erkänna Israels rättighet att existera och godkänna existerande avtal. Dessa principer är uttryck för förpliktelsen att arbeta, som vi sa, för fred med hjälp av fredliga medel. De är inte nya; de har legat till grund för vårt samarbete med palestinierna under många år. Detta ledde till att rådet, som hade sin sammankomst för två veckor sedan, som just nämndes, gav sitt stöd åt kommissionens beslut att tillfälligt skjuta upp sitt stöd till eller genom den palestinska regeringen och dess ministerier.
Kommissionens handling är en förebyggande åtgärd som tagits för att säkerställa att inga gemenskapsmedel hamnar i händerna på Hamas. Vi har gjort det i avvaktan på den möjliga utvecklingen av den palestinska myndighetens ståndpunkt och ett definitivt beslut av rådet när det gäller förbindelser med den palestinska myndigheten. Det är inget slutgiltigt beslut. Vi granskar för närvarande våra projekt som inbegriper betalningar till eller genom den palestinska myndigheten för att se om vi kan hitta alternativa lösningar. Mina tjänstemän har till exempel redan hållit ett sammanträde med president Mahmoud Abbas kansli för att diskutera genomförande av vissa av dessa projekt, till exempel genom presidentens kansli.
Jag vill att innebörden av detta blir mycket tydlig. Vi har som sagt upphävt betalningar som gick till den palestinska myndigheten, men vi har inte upphävt något bistånd till det palestinska folket. Tvärtom har vi vid årets inledning trappat upp vårt bistånd till palestinierna. Den 27 februari tillkännagav jag ett biståndspaket på 120 miljoner euro, inklusive hjälp till flyktingar och hjälp till bränsleräkningar. Detta innebär att vi har förbrukat nästan hälften av vår normala årsbudget på bara två månader. Av detta har redan 100 miljoner euro betalats ut, dvs. fem gånger mer än vi betalade för samma period 2005.
Detta motsvarar en ökning av vårt bistånd till det palestinska folket, inte ett upphävande av bistånd till folket. Kommissionen är alltför medveten om att den ekonomiska, sociala och humanitära krisen på palestinska territorier tyvärr försämras. Jag har sett rapporter från besök som några ledamöter har gjort i regionen de senaste dagarna, och jag vet att ni delar min djupa oro. Vi kommer också att presentera ytterligare åtgärder för att hjälpa befolkningen, men vi måste vara tydliga på en punkt, nämligen att lösningen för att förhindra en humanitär katastrof på de palestinska territorierna ligger hos Israel och den palestinska myndigheten, inte hos världssamfundet.
Jag har hört vissa människor säga att Europeiska unionen har betalat ut löner till den palestinska myndigheten. Detta stämmer helt enkelt inte. Vårt tidigare stöd till den palestinska myndighetens budget har varit förbundet med reformering. Det täckte som högst mindre än 10 procent av lönekostnaderna. Den väsentliga frågan handlar om Israels undanhållande av palestinska tull- och skatteintäkter. Detta är palestinska skatter som folket redan har betalat. Att undanhålla dem innebär att grundläggande tjänster inte levereras, löner inte kan betalas och familjer kommer att lida.
Israel har också ökat avspärrningen av territorier på Västbanken och till och från Gaza. Att ta itu med dessa problem gör mer för att hjälpa det palestinska folket än någon åtgärd som EU kan vidta. Alla vi i världssamfundet måste intensifiera våra diplomatiska åtaganden med Israel när det gäller dessa två frågor.
På den palestinska sidan spelar president Mahmoud Abbas en nyckelroll, inbegripet i förhandlingarna med Israel. Vi undersöker hur vi på bästa sätt kan stödja hans kansli, men vi sysslar inte med parallella strukturer. Snarare undersöker vi tillsammans med andra givare möjligheten att upprätta en internationell övervakningsmekanism som kan förenkla givares kontroll av medel för att möta behov, till exempel inom hälso- och utbildningssektorn. Kvartettens möte den 9 maj är en möjlighet för världssamfundet att ta itu med denna fråga, och dessutom ta upp vilka åtgärder Israel kan vidta för att mildra den humanitära situationen.
Jag vill avsluta med att understryka vår önskan att se en utveckling av den ståndpunkt som intas av den palestinska myndighetens regering, inte dess misslyckande. På detta sätt försöker vi ta itu med motsättningarna mellan de ståndpunkter som medlemmar i den nya palestinska regeringen för närvarande har anslutit sig till och Hamas som organisation, och EU:s mål att hitta en förhandlingslösning på konflikten mellan Israel och Palestina, där Israel lever sida vid sida och i fred med en framtida palestinsk stat grundad på gränserna från 1967. 

José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra,
   . – Herr talman! Efter rådets och kommissionens uttalanden och efter resultatet av det palestinska valet, som kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner nämnde, står det klart att en politisk, ekonomisk, social och humanitär kris, ett ekonomiskt sammanbrott, riskerar att inträffa. Det talas till och med om risken för ett inbördeskrig, och vi hoppas att så inte kommer att ske.
Hur som helst står vi, som Benita Ferrero-Waldner påpekade, inför en dubbel motsättning: en intern motsägelse ur EU:s synvinkel, eftersom EU å ena sidan inte kan ha med den part som har vunnit valet på sin lista över terroristorganisationer, och å andra sidan inte kan ge bistånd från gemenskapsbudgeten till en organisation som inte avstår från våld.
Herr talman! Det finns också en extern aspekt av detta problem: världssamfundet måste stå enat i sitt förkastande av terrorism och våld.
Jag anser att parlamentet måste stödja rådsordförandens uttalande. Vi måste öppet försvara våra principer, vi måste försöka kanalisera biståndet via presidenten för den palestinska nationella myndigheten, vi måste försöka se till att det palestinska folket inte lider, som Benita Ferrero-Waldner betonade, och vi måste fortsätta att ge bistånd av fundamentalt humanitära skäl.
Benita Ferrero-Waldner sa också att ingen har hjälpt det palestinska folket så mycket som Europeiska unionen. Och detta stämmer verkligen, eftersom EU har gett 60 US-dollar per 100 US-dollar som spenderats på denna fredsprocess.
Herr talman! Vi kan inte fortsätta att hjälpa det palestinska folket om deras regering inte hjälper dem, om inte denna regering fullständigt och för alltid förkastar terrorismen, om den inte avstår från våld och om den inte erkänner staten Israel och de överenskommelser som har nåtts mellan den palestinska nationella myndigheten och den andra parten i fredsprocessen. Biståndet måste vara beroende av dessa förutsättningar, herr talman, och jag anser att parlamentet måste stödja rådsordföranden och kommissionen fullt ut i detta, eftersom deras ståndpunkt är mer än rimlig. 
Pasqualina Napoletano,
   . – Herr talman, herr Winkler, fru Ferrero-Waldner, mina damer och herrar! Jag erkänner att jag ställer mig tvivlande till det sätt som EU:s politik utformas på i den svåra situationen i Mellanöstern. Jag är oroad över att de beslut som har fattats av rådet inte ens kommer att leda till man kan underlätta en gradvis förändring av en uppenbart svår situation, och jag är orolig över risken för den ytterligare radikalisering som kan bli följden av den rådande desperationen i Palestina.
Jag bestrider inte det faktum att de krav som unionen har riktat till den nya regeringen i Palestina är rimliga; det är de medel som använts för detta ändamål som förbryllar mig. Det palestinska folket måste kunna räkna med vårt fulla ekonomiska, politiska och moraliska stöd.
Ni säger att ni vill fortsätta att garantera att det inte bara ges katastrofbistånd, utan även bistånd till utbildning och hälsovård. Jag förstår inte hur detta ska kunna göras om administrationen fullständigt utestängs. Vi måste även vara mycket uppmärksamma på de känsliga – och jag betonar ordet känsliga – förbindelserna mellan ordförandeskapet och regeringen i Palestina.
Jag avslutar genom att komma med tre förslag:
- Vi bör arbeta för att befästa Hamas beslut att utlysa en vapenvila, ett beslut som även har bekräftats.
- Vi bör arbeta för att utveckla, och överlåta ansvaret till, alla berörda aktörer i den palestinska politiska sfären, även med en regeringsändring i sikte, och föreslå båda förhandlingsparterna att de erkänner överenskommelserna och färdplanen.
- Vi bör verka för att det ska skrivas ett nytt kapitel av ömsesidig legitimering med förhoppningen om en definitiv lösning i åtanke.
I detta sammanhang kan vi endast bekräfta vårt motstånd mot alla ensidiga initiativ som kan äventyra möjligheterna att finna en lösning på de olösta frågorna, från gränsfrågan till frågan om Jerusalems status.
Graham Watson,
   . – Herr talman! Vi befinner oss i en omöjlig situation. Vi stödde ett demokratiskt val i Palestina och fick i slutändan en regering som styrs av en rörelse som står med på vår lista över internationella terrorister. Om vi fortsätter att ge ekonomiskt stöd till den Hamasledda regeringen skulle det innebära att stödja en regim som förnekar sin grannes rätt att existera. Om vi sätter stopp för det ekonomiska stödet skulle Palestina inte vara i stånd att klara sig, 140 000 statstjänstemäns arbeten skulle sättas på spel och spänningen skulle öka.
Alla politiska grupper i parlamentet är splittrade i frågan om vad vi bör göra. Min grupp är inget undantag. Vi har stött den palestinska myndigheten med 600 miljoner US-dollar per år för att vi har velat inverka på fredsprocessen. Om vi inte gör det kommer andra att göra det. Hamas behöver 170 miljoner US-dollar i månaden för att betala sina lönekostnader. För tio dagar sedan sa Iran att man kommer att ge 50 miljoner, i lördags erbjöd Ryssland sin hjälp och Gulfstaterna har utlovat omkring 80 miljoner. Däremot håller Israel på skatteintäkter som tillhör palestinierna, och Förenta staternas finansministerium drog åt svångremmen på medlen till Palestina i veckan, då Palestina förbjöd amerikanska medborgare att göra affärer med den första demokratiskt valda palestinska myndigheten.
Vilket budskap sänder Europeiska unionen genom att dra in biståndet till palestinierna? Rådet vill betona att bistånd ges på villkor att det finns ett uttryckligt politiskt engagemang. Det svar som en delegation från parlamentet fick från vanliga palestinier och från EU-tjänstemän som arbetar där var att vi anses straffa palestinierna för att de har valt en Hamasledd regering.
Herr rådsordförande, fru kommissionsledamot! Folk läser rubrikerna; de läser inte alltid detaljerna. 
 Och ni vet från ert eget land att ett oppositionsparti inte alltid gör allt de sa att de skulle göra när de var i opposition när det väl får makten. 
 Herr talman! Liberaler och demokrater uppmanar Hamas att erkänna Israels rätt att existera. De måste inse att en demokratiskt vald regering har ansvar. Vi måste dock ha förståelse för deras uppfattning att Israel, som bygger bosättning efter bosättning på Västbanken, förnekar deras rätt till en livsduglig stat.
Ju längre vi dröjer med erkännandet av denna regering, desto längre kommer vanliga palestinier att lida och israeler att fortsätta leva i fruktan och osäkerhet. Det är allas vår uppgift att skapa en ny dynamisk kraft i Mellanöstern genom att dra fördel av förändringen av förgrundsgestalter. Hamas måste övertygas att erkänna att de inte har något att vänta sig från världssamfundet förrän de avstår från våld, erkänner Israel och erkänner sitt stöd för färdplanen.
Vi måste tala om för Israel att man måste upphöra med sin politik med bosättningar utanför de egna gränserna och att delar av muren måste tas bort. Hamas vapenvila är officiellt inte bruten, även om det finns människor som önskar att det vore så.
Så länge som vapenvilan består finns det hopp om att kunna återförena de två parterna i dialog och förhandling. Låt oss, Europeiska unionen, ta initiativet och inte överlämna det till länder som Iran.
Margrete Auken,
   – Herr talman! Läget i Palestina är mycket spänt. Befolkningen har drabbats av en brutal blockad, eftersom de har valt personer som väst inte tycker om. Nu är de isolerade bakom Israels skiljemur, utan möjligheter att själva skapa en sund ekonomi. De enda som vinner på det som sker nu är extremisterna. Det är ett faktum att det finns en överhängande fara för att allt exploderar.
Jag var en av sju ledamöter från Europaparlamentets fem stora grupper som besökte området för två veckor sedan och mötte företrädare för alla partier i det palestinska parlamentet, däribland Förändring och reform, som är Hamas parlamentariska gren. Det framgick tydligt att de erkänner gränserna före 1967, och följaktligen Israel. Hamas har nu avstått från att använda allvarligt våld mot Israel under 18 månaders tid, medan Israel systematiskt har bombat Gaza och ofta har dödat civila, däribland barn. Hamas har inte satt sig emot PLO och har hållit sig till den förhandlingspolicy som de har antagit. Om EU verkligen vill, skulle det kort sagt inte vara svårt att finna sätt för att samarbeta med de palestinska myndigheterna så att en fredlig utveckling kan stärkas och Hamas kan göras mer demokratiskt.
Vi gör emellertid inte detta. Dessutom godtar vi en situation där Israel bortser från alla EU:s villkor. EU:s och Förenta staternas dubbla måttstock är alltför uppenbar. Varför skulle inte Israel erkänna Palestina och gränserna före 1967? Varför skulle de inte respektera EG-domstolens utslag i Haag och avlägsna den olagliga muren? Varför skulle de inte sätta stopp för annekteringen av östra Jerusalem? Stick i stäv mot den så kallade färdplanen osv. uppför de nu byggnader i E1-området. Varför skulle de inte betala tillbaka palestiniernas egna pengar, det vill säga alla de pengar som de olagligt håller inne med? Javier Solana har sagt att de borde göra det. Benita Ferrero-Waldner har också mycket tydligt förklarat att de bör göra detta. Det gör de emellertid inte, och det händer absolut ingenting. Laglösheten ökar, och det är vårt, det vill säga EU:s, ansvar eftersom vi bekymmerslöst låter Israel nonchalera alla överenskommelser. När vi möter palestinierna är det dock omöjligt att förklara den dubbla måttstock som vi har blivit vana att använda i förhållande till Israel. De kan inte förstå detta synsätt, vårt tillämpande av det som kanske är det absolut farligaste vi gör för närvarande. Det är inte våra penningaffärer, utan vår ohållbara dubbla måttstock som är problemet. 
Luisa Morgantini,
   –Herr talman, mina damer och herrar! Mellan Jerusalem och Maale Adumin, ett territorium som har varit ockuperat sedan 1967, har man börjat arbeta – just i dag, tror jag – med att bygga en israelisk polisstation som har betalats av den nationella högern med medel från en nationalistisk grupp. I gengäld kommer en gammal polisstation som är belägen i Ras al-Amud, i centrum av östra Jerusalems arabiska stadsdel, att lämnas över.
Mellan den 13 och 15 april dödades ungdomar, Gaza bombades, 41 palestinier skadades och tio hem ockuperades av soldater. Jag har inte sammanställt denna lista själv; den kommer dagligen från Europeiska kommissionen i Jerusalem. Det finns ingenting som hindrar alla från att känna till den eller läsa den.
I Gaza bombas och svälts folket, som ni är alltför väl medvetna om. I Gaza kan Europeiska unionen genomdriva de överenskommelser som har nåtts mellan EU och kvartetten om Rafah och övergångspassagen vid Tul Karm till Rafah. Övergångspassagen vid Tul Karm är stängd, och detta är inte bara en humanitär fråga, och det handlar inte bara om att palestinierna inne i Gaza svälter: problemet handlar om frihet och demokrati.
Vi måste ställa oss en fråga och sedan vända på begreppen. Vad bör vi fråga? Vi borde inte bara artigt be den israeliska regeringen att betala tillbaka tullpengarna, som verkligen har stulits, eller att sluta bygga den olagliga skiljemuren.
Vi måste pressa den israeliska regeringen, inte bara be den att göra något. Vi fortsätter till exempel att kräva, och med all rätt enligt min åsikt, att Hamas ska avstå från våld, men vi måste också ta hänsyn till att Hamas inte har utfört några våldshandlingar på 18 månader nu, och säger att de vill fortsätta på detta sätt.
Vi har ställt krav, och Hamas har tillbakavisat dem, men har vi talat direkt med Hamas? Har någon av er talat med Hamas? De som reste till Palestina berättade för oss att vi inte hade gjort detta. Ingen hade försökt tala med Hamas! Det är absolut avgörande att vi inte ger intryck av att vi gemensamt straffar den palestinska befolkningen. Även om projekten i fråga endast har avbrutits är det ett faktum att de ligger nere. När det gäller östra Jerusalem har Europeiska kommissionen angett att de kommer att stoppa ett eller annat projekt, och det är den palestinska befolkningen, inte Hamas, som kommer att få lida för detta.
Palestinierna är egentligen delade, precis som vi: 235 000 personer röstade på Hamas och 213 000 på al-Fatah och andra partier. Vi måste ha modet att erkänna att vi till en viss del är ansvariga för en politik som kommer att misslyckas i Mellanöstern om vi inte behandlar Israel och Palestina på samma sätt. Det är verkligen nödvändigt att vi förhandlar, precis som många israeler säger, så låt oss även lyssna till de röster i Israel som ber oss om att förhandla.
Vi måste försöka förstå vad som sker i den israeliska regeringen. Om en person som Avigdor Liebermann, en främlingsfientlig rasist, tar över makten, vad kommer han att säga? EU kan verkligen säga och göra mer, om vi menar allvar med att det ska finnas två folk och två stater, i stället för det som sker nu: en stat som existerar och en annan som inte existerar och som ständigt undergrävs. 
Gerard Batten,
   . – Herr talman! Mitt parti, UK Independence Party, kritiserar ständigt Europeiska unionen, så jag tycker att det är trevligt att för omväxlings skull, åtminstone delvis, kunna stödja kommissionens beslut att dra in finansieringen till den palestinska myndigheten. Det palestinska folket har fattat det olyckliga beslutet att välja Hamas, en täckorganisation för terrorister, till regering, och nu måste de leva med följderna av detta beslut.
Att Europeiska unionen har använt skattebetalarnas pengar i Palestina har länge varit skandalöst, då man aldrig har redovisat dessa pengar fullständigt och de med största sannolikhet har hamnat i terroristernas fickor. Det palestinska folket är kanske i sig en lämplig mottagare av humanitärt bistånd, men ett sådant stöd bör inte komma från Europeiska unionen, vars egna räkenskaper inte har godkänts av dess egna revisorer under de senaste 11 åren. Uppgiften att anslå medel till internationellt bistånd borde återgå till nationalstaterna. 
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Detta är en av de svåraste situationer som vi någonsin befunnit oss i, för det som nu sker är fel. Det är otänkbart att skattebetalarnas pengar ska ges direkt till en myndighet, en sorts regering, som inte avstår från våld och som motsätter sig en annan stats rätt att existera. Det är därför otänkbart att de ska tilldelas pengar, även om vi å andra sidan vet att det finns andra som kan träda in i vårt ställe och få inflytande, och att det är inte något särskilt bra resultat. Det enda sättet att få till stånd en bra politik på detta område är att välkomna att utbetalningen av pengar till myndigheten avbryts och att samtidigt hitta sätt att hjälpa befolkningen direkt, men detta stöd måste ha en hög grad av insyn, så att människorna på gatan ser det som att vi stöder sociala och humanitära processer, så att befolkningen förstår att det är mödan värt att vilja ha fred, för det är fred som de flesta palestinier vill ha – liksom de flesta israeler. De har fått nog av våld och vill leva tillsammans i fred i två livskraftiga stater, och att dessa staters existens i regionen garanteras.
Vi måste komma ihåg detta och fortsätta att undersöka på vilka sätt en annan legitim myndighet på det palestinska området, nämligen president Mahmoud Abbas, kan vara till hjälp och vilket manöverutrymme han har, för han valdes direkt av folket – precis på samma sätt som det palestinska parlamentet – och han har egen demokratisk legitimitet. Han har avstått från våld, han har erkänt staten Israels rätt att existera, och kommissionen måste fundera över på vilket sätt detta kan ge form åt åtgärder och stöd.
Dessa två möjligheter är alternativ till att betala pengar till den Hamasledda palestinska myndigheten, som har kommit med häpnadsväckande uttalanden i samband med självmordsbombningarna, medan Israels premiärminister Ehud Olmerts ord har vägts på våg. Jag hoppas att processen kan påbörjas genom att ett väl avvägt språk används också från vår sida, och vill också tacka ordförandeskapet för de insatser som uppenbarligen har gjorts för att leda in processen på denna väg. 
Véronique De Keyser (PSE ).
   – Herr talman! Jag har bara en fråga att ställa i dag, och jag går rakt på sak. Jag ska inte fråga vad ni ska göra nu, utan varför ni har gjort det nu.
Vad är logiken – jag talar inte om motivet, utan i stället om logiken – bakom det beslut som omedelbart har lett till att våldet har återupptagits, vilket inbegriper det tragiska bombdådet i Tel Aviv som har lett till tio människors död och som innebär att Hamas vapenvila bryts? Det är ett beslut som har lett till att en humanitär kris har brutit ut i Gaza och på Västbanken, och det finns ingen alternativ plan som är klar att sättas in. Beslutet har lett till att Palestina har vänt sig till Iran just då förhandlingarna med Iran om kärnkraft har brutit samman, vilket gör att vi fruktar det värsta, och det har lett till att Mahmoud Abbas har vaknat upp politiskt, vilket gör att det finns risk för att han ser ut som en docka som dirigeras av västvärlden om vi stöder honom alltför öppet. Vad är logiken bakom detta beslut?
I korthet – om val skulle genomföras i morgon är jag rädd att Hamas inte längre skulle få 44 procent av rösterna, utan kanske 70 procent. Det är mycket allvarligt. Några ledamöter här, och jag är en av dem, slog vad om att Hamas skulle slå sig in på en väg med politiskt motstånd om de fick möjlighet till det. Det är ett orimligt vad, men terroriströrelsers historia visar att det finns goda skäl för sådana orimligheter. Vad är då skälet till ett brutalt beslut som har fått oförutsägbara politiska konsekvenser? Palestina är på gränsen till inbördeskrig, de offentliga tjänsterna kollapsar och gemenskapens politik ser ut att klistra sig fast som tuggummi vid Förenta staternas politik.
Folk skulle inte ha behövt säga till oss att deras tålamod var slut, att Hamas hade blivit varnade och att det humanitära biståndet skulle fortsätta att garanteras. Eftersom detta beslut är så stort borde mer motiverade förklaringar ges. Alla ledamöter av Europaparlamentet vet att en terroristorganisation inte lägger ned sina vapen utan att förhandla, och särskilt inte om syftet med deras motstånd fortfarande är viktigt. I Palestina märks ockupationen överallt. Som Luisa Morgantini sa har nästan 50 personer dött sedan i januari 2006, uppbyggnaden av muren fortsätter, stränderna längs floden Jordan fortsätter att annekteras och östra Jerusalem håller på att kvävas.
Vilket spel är det då vi spelar? Varför straffas palestinierna? Låt oss om inte annat försöka att inte längre tala om pengar, utan att rikta vår uppmärksamhet tillbaka på vägkartan och planera en internationell konferens som inriktas på Palestina och fred. Det var andra etappen av vägkartan, och det är den vi väntar på.
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, herr rådsordförande! Detta beslut av kommissionen och rådet anser jag vara oundvikligt, och jag välkomnar det. Jag beklagar några av de anföranden som har framförts den senaste halvtimmen, och jag ser dem som överdrivet partiska.
Europaparlamentet, liksom Europa, har stött tanken om att det palestinska folket ska ha en egen stat så länge man kan minnas, men nu har vi nått en punkt där det måste klargöras att inget demokratiskt val får legitimera terrorism, antisemitism och rasism. Inget demokratiskt val får legitimera en konstitution som uppmanar till mord och där det kryllar av nazistisk propaganda, hänvisningar till judiska världssammansvärjningar som Sions vise och liknande nazistisk propaganda. Det är ingen grund som Europa kan utgå från vid förhandling om och beviljande av stöd. Israels missgärningar – eller vad ni vill kalla dem – dess misstag och användande av våld kan inte jämföras med den ganska grundläggande historiska fråga som vi står inför här. Jag välkomnar denna ståndpunkt.
För att denna konflikt ska lösas har Israel krävt mycket, och mycket måste krävas av Israel. Israel måste inte bara erkänna den palestinska staten, utan också låta den upprättas och se till att den blir livskraftig. Israel måste lämna de områden som ockuperas illegalt, lämna över östra Jerusalem, se till att dödslistorna försvinner, släppa sitt ekonomiska järngrepp och lämna tillbaka det område som Israel fick genom att bygga muren. Listan skulle kunna göras oändligt lång, men det är bara en sak som inte får krävas av Israel igen, och det är att landet ska förhandla om sin existens med en regering vars manifest inbegriper att judarna ska förintas och att Israel ska förstöras, en regering som direkt efter att den valdes förklarade att den inte skulle förlora det målet ur sikte, att den – naturligtvis – inte var dum, att den skulle fullfölja detta mål pragmatiskt och steg för steg, och att den naturligtvis inte skulle göra det för uppenbart för västvärlden att det var just det de skulle göra, och det är precis vad de vill göra – och i dag har vi nått en punkt då detta måste sägas klart och tydligt. Tack för att ni har gjort just detta. 
Adamos Adamou (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi har med skräck bevittnat en osedvanligt farlig upptrappning av situationen i de ockuperade palestinska områdena sedan den 30 mars. Enligt den officiella rapporten från FN:s särskilda samordnare för Mellanöstern till säkerhetsrådet har 40 personer mist livet den senaste månaden, däribland minst tre palestinska barn. Den onda cirkeln med våld har fortsatt med självmordsattacker. Vi fördömer våldshandlingarna mot obeväpnade civila som bara kan orsaka smärta och ytterligare lidande.
Denna upptrappning av situationen bidrar inte till att lösa problemet. Europeiska unionen har uppmanats att hjälpa till med att ta itu med situationen, och måste också göra detta genom att aktivt bidra till stabilisering och återupptagande av samtalen för att lösa problemet med Palestina.
Vi vill här uttrycka vårt stöd till det uttalande som den palestinske presidenten Mahmoud Abbas nyligen gjorde, då han uttryckte att han var beredd att återuppta samtalen med Israel, och vi beklagar, fru kommissionsledamot, att detta förslag har tillbakavisats av den israeliska regeringen.
Hur ska situationen verkligen kunna stabiliseras när Europeiska rådet beslutar att frysa medlen till den palestinska myndigheten, stöd som är en förutsättning för att det palestinska folket ska överleva – om än med svårighet – och samtidigt för att förstärka de statliga strukturerna som en garanti för att i framtiden inrätta en oberoende palestinsk stat? 
Vilka signaler sänder vi med detta beslut till israelerna, undrar jag? Hur tolkar staten Israel detta? Troligen som ett godkännande för att fortsätta med våld och ekonomisk isolering vid en tidpunkt då världssamfundet straffar palestinierna. Vem vet hur sent det kommer att vara när kvartetten möts den 9 maj?
Jag vill också kommentera uttalandet av min vän Gerard Batten om det ”sorgliga” beslut som det palestinska folket fattat. Hur i all världen kan vi anse att ett beslut är ”sorgligt”, vilket har fattats på ett fritt och demokratiskt sätt, må vara under ockupation, av ett folk i val som vi har kallat fria och öppna? 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag stöder till 150 procent rådets och kommissionens förnuftiga beslut att frysa allt direkt finansiellt stöd till den palestinska myndigheten som leds av ett oförändrat Hamas. Jag har alltid ifrågasatt det västerländska legitimerandet och godkännandet av Hamas kandidater som engagerar sig i väpnad kamp och i att stryka staten Israel från världskartan. Jag gjorde mig besväret att läsa deras stadga från 1988, som på ett ohyggligt sätt är medeltida, trångsynt och genomsyrad av uppmuntran till antisemitism och stöd för jihad och sharialagstiftning. Med facit i hand kan sägas att vi borde ha varit tydligare, eftersom Israel klart och tydligt varnade oss vid den tidpunkten om att kandidater från Hamas inte borde tillåtas om de inte tog ställning mot våld av terrorister och erkände staten Israels rätt att existera och engagerade sig i PLO:s åtaganden och i de överenskommelser i Osloavtalet som PLO ingått, med kvartetten och om färdplanen för fred.
Muslimska brödraskapet, Hamas andliga mentor i Egypten, tilläts när allt kommer omkring inte att stå i en talarstol och förespråka att med våld störta regeringen. Dessutom byggde hela det generösa paketet till den palestinska myndigheten på ett engagemang för en lösning med två stater som ska uppnås genom fredliga förhandlingar.
Personligen tycker jag att det är förhatligt att Hamasregeringen öppet stödde självmordsattacken i Tel Aviv under den judiska påskhögtiden nyligen, och att man fortsätter att tillåta urskillningslösa och avsiktliga raketattacker mot civila mål i Israel: detta är en krigsförbrytelse enligt internationell rätt.
Slutligen finns det inget som säger mer om en person än vilka vänner han eller hon har, och förra veckan godkände Usama bin Ladin själv, samt Irans president Mahmoud Ahmadinejad, enligt uppgift Hamas islamistiska program för det så kallade heliga kriget mot Israel. Därför måste vi nu hitta sätt att kringgå Hamas i tillhandahållandet av humanitärt bistånd till det palestinska folket, kanske genom FN:s hjälporganisation för Palestinaflyktingar, icke-statliga organisationer osv., och öka EU:s synlighet under processens gång. Vi kan inte ge direkt finansiellt stöd till ett oförändrat Hamas som leder den palestinska myndigheten. Det är helt oacceptabelt för de människor i London som röstar på mig. 
Caroline Lucas (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Biståndet är ett hot mot de palestinska institutionernas själva existens, och risken att de kommer att kollapsa är mycket påtaglig. Lärare och läkare har inte fått lön på flera månader, och det är det palestinska folket, civilbefolkningen, som får betala för EU:s ställningstagande, som representerar ett kollektivt straff för det palestinska folket för deras demokratiska val. Inte nog med det; det motverkar dessutom sitt syfte fullständigt. Att dra in finansieringen innebär att undergräva just de politiska och rättsliga reformer som EU har stött. Att dra in finansieringen är att jaga folk i armarna på extremister och i armarna på Iran i synnerhet, med risk för ett mycket större fundamentalistiskt inflytande.
Ni talar om principer, men det är oerhört viktigt att EU är konsekvent. Ni kan inte kräva saker av Hamas som ni inte kräver av Israel. Ja, behovet av ett ömsesidigt erkännande och av att båda sidor upphör med våld är akut, men det måste ske från båda sidor. Israel måste också erkänna Palestina och upphöra med det våld som staten utövar. Min fråga till rådet är därför följande: under de kommande dagarna kommer den israeliska regeringen att bildas. Kommer rådet att fråga den nya israeliska regeringen om den ställer sig bakom färdplanen och det tidigare ingångna avtalet som lagts fram av kvartetten, och kommer man att fråga om den israeliska regeringen åtar sig att upphöra med våldet mot palestinierna, på samma sätt som vi uppmanar Hamas att göra allt som står i dess makt för att våldet mot Israel ska upphöra? 
Jana Hybášková (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vår politiska grupp intar gudskelov en fullständigt enad ståndpunkt: fullt stöd till kommissionens och rådets förslag. Låt mig ta tillfället i akt att tacka kommissionen så mycket för att man rådfrågar oss och samarbetar med oss nästan dagligen i denna mycket speciella situation.
Vi stöder kvartetten och färdplanen fullt ut – kvartetten på grund av Ryssland. Vi måste klargöra en sak: detta är inte följden av ett fullständigt demokratiskt val, utan en underlåtelse av vår palestinska partner att erkänna den rättsliga grunden för ett ömsesidigt ekonomiskt stöd, att erkänna Osloavtalet, Parisavtalet och Kairoavtalet och, naturligtvis, att erkänna staten Israel. Vi måste finnas här med humanitärt bistånd, och jag stöder vår grupps ståndpunkt i detta avseende. Det europeiska stödet måste vara synligt, och jag ställer mig ytterst tveksam till att FN:s hjälporganisation för Palestinaflyktingar verkligen är ett bra val när det gäller att synliggöra EU. Vi måste försöka finna ett annat verktyg.
Finansinspektion och internationella kontrollmekanismer är av största vikt, och vi kommer att stödja er i era avsikter på dessa områden. Vi vet att det redan har betalats ut 165 miljoner euro till palestinierna, så vi har inte slutat att hjälpa dem. Vårt stöd finns där, och jag anser att kommissionen i högre grad bör betona att vi har betalat för att stödja utvecklingen av en livsduglig, palestinsk stat.
Var befinner vi oss nu? Vi befinner oss i en situation där Muslimska brödraskapets pilotprojekt Hamas måste vända sig till Iran för att be om pengar, vilket gör saudiaraber och egyptier rasande. Detta innebär en stor framgång, eftersom det leder till en djup klyfta inom Hamas, och vi har redan försvagat Hamas. Men vi måste stärka de palestinska liberalerna; det behövs ett europeiskt initiativ för demokrati och mänskliga rättigheter och ett internationellt, finansiellt instrument för mänskliga rättigheter för att hjälpa palestinierna att stärka de rimliga, liberala politiska partierna. 
David Hammerstein Mintz (Verts/ALE ).
   – Herr talman! När det gäller Mellanöstern har vi européer ett tydligt val. Vi kan antingen ansluta oss till den internationella koalitionen som vill att den Hamasledda palestinska myndigheten ska isoleras och slutligen kollapsa, eller så kan vi välja en självständig europeisk politik som syftar till att ge Hamas möjlighet att regera med utgångspunkt från ett antal uppställda och realistiska politiska och säkerhetsmässiga villkor, vilka Europeiska unionen kan bemöta med mer dialog, mer stöd och eventuellt åtgärder för politiskt erkännande.
Låt oss inte upprepa misstagen från Irakkriget. Om de palestinska institutionerna hamnar i kaos och kollapsar kan det skada Israel som vill ha säkerhet. Israel kommer inte att kunna genomföra sin uppställda plan med ensidigt tillbakadragande när våldet ökar, den sociala desperationen blir allt större och inbördeskriget är nära.
Om vi ska framföra politiska krav till palestinierna kan vi inte ignorera att Avigdor Libermans parti eventuellt kan komma med i den israeliska regeringen, vars politiska program är öppet rasistiskt mot den arabiska minoriteten i Israel.
En regeringsmedlem som öppet talar om att förflytta den arabiska befolkningen i Israel och att drastiskt inskränka rättigheterna för arabiska israeler kränker de mest grundläggande principerna i vår utrikespolitik.
Vad anser kommissionen och rådet i denna fråga? 
Ioannis Kasoulides (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är övertygad om att det beslut som fattades om indragning av bistånd var det rätta. Det var ett lätt beslut att fatta – inte att ta lätt på, men lätt att fatta – eftersom det innebär ett fasthållande vid våra principer. Nu börjar dock den svåra uppgiften.
Vi befinner oss vid ett vägskäl. När jag ser tillbaka på historien känner jag mig övertygad om att om det hade funnits en lista över terrorister för trettio år sedan så skulle PLO ha funnits med på den. Vad som har sagts om Hamas i dag, och vad som än ingår i dess stadga och förklaringar, gällde också för PLO för 50 år sedan. Och ändå blev PLO och Israel samtalspartner i förhandlingar om fred. Därför måste vi göra alla tänkbara ansträngningar för att uppmuntra Hamas att ändra sin ståndpunkt och inta en ställning som vi hoppas främjar fredsprocessen. Det ska inte vara så svårt att uppnå detta, om vi bara ger organisationen lite utrymme: kanske avstå från våld, kanske en obegränsad vapenvila under en lång tidsperiod eller något liknande.
Den andra svåra uppgiften ligger hos er, fru kommissionsledamot. Jag är säker på att ni kommer att utföra den mycket effektivt och med engagemang. Vi får, som ni med rätta sa, inte straffa det palestinska folket. Det palestinska folket kommer att få stöd förutsatt att de förstår att de inte betalar priset för att de röstade som de gjorde i ett fritt och demokratiskt val. 
Hans Winkler,
   . – Herr talman! Den här debatten visar hur komplexa och svåra de val var som rådet och kommissionen var tvungna att göra. Jag upprepar – och jag står för det – att det inte fanns några alternativ. Jag anser – och jag vill tacka alla dem som har stött denna ståndpunkt – att Europeiska unionen är en värdegemenskap, som håller fast vid sina principer och som inte kan avvika från dessa. Detta är något som alla i rådet är fullständigt eniga om, och jag är säker på att den här inställningen också kommer att råda i framtiden – det måste den göra.
Samtidigt har många talare insisterat på att vi inte får glömma det palestinska folket, och det gör vi inte. Ioannis Kasoulides, Elmar Brok och andra har sagt att vi bör klargöra för det palestinska folket att det är Europeiska unionen som hjälper dem. Det finns naturligtvis en risk och fara för att palestinierna kommer att vända sig till andra källor. Vi måste göra klart för dem att vi är villiga att hjälpa dem. De måste förstå att Europeiska unionen inte bara är villig utan också önskar att hjälpa dem. Men de måste förstå att vi inte kan avvika från våra principer.
Europeiska unionens stora hopp är, som Graham Watson sa, att saker som sägs när ett parti utgör oppositionen ska förändras när partiet väl utgör regeringen. Det kommer förmodligen att ta tid, men gemenskapen måste vara mycket tydlig och måste arbeta mot detta mål. Det är detta vi står för.
Många talare har hänvisat till behovet av opartiskhet. Jag vill klargöra att rådet aldrig har låtit det föreligga några tvivel om att vi har krävt samma efterlevande av internationella skyldigheter av Israel som vi kräver av Hamasregeringen i vår resolution och i våra slutsatser under årens lopp, och i synnerhet under den senaste månaden. Jag vill citera två meningar från rådets senaste slutsatser i detta syfte: ”Rådet uppmanade Israel att avstå från sådana handlingar som strider mot internationell rätt och hotar möjligheten att genomföra en överenskommelse med två stater, som t.ex. bosättningsverksamhet och uppbyggandet av separationsbarriären på palestinsk mark. Rådet uppmanade Israel att vidta åtgärder för att förbättra palestiniernas humanitära och ekonomiska situation, bl.a. genom att återuppta överföringen av de undanhållna skatte- och tullinkomsterna till den palestinska myndigheten.”
Detta är mycket tydligt, och vi använder samma allvarliga ton gentemot Israel när det gäller efterlevande av den nationella lagstiftningen. Vi kommer naturligtvis att fortsätta med det.
Mellanösternkvartetten kommer att sammanträda på utrikesministernivå den 9 maj, och president Mahmoud Abbas uppmaning nyligen att hålla en internationell fredskonferens är naturligtvis ett ämne som kommer att tas upp. Jag kan självfallet inte säga på förhand vad beslutet kommer att bli, men detta kommer absolut att diskuteras vid detta möte.
Jag instämmer i vad Ioannis Kasoulides sa om att vi befinner oss vid ett vägskäl: vi måste fatta de rätta besluten. Vi måste hjälpa det palestinska folket, men vi måste samtidigt hålla fast vid våra principer. Detta måste förbli grunden för vår politik. Det kommer definitivt att förbli grunden för rådets politik. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Herr talman! Det har sagts vid flera tillfällen att detta verkligen är en av de svåraste utmaningar som vi för närvarande står inför inom utrikespolitiken. Jag vill tacka majoriteten av ledamöterna, som stöder oss i denna mycket komplicerade situation.
Varför ger vi inte bara den Hamasledda regeringen ekonomiskt stöd? Vi har varit mycket tydliga på den punkten. Det finns vissa principer som alla demokratiska regeringar också måste upprätthålla. Detta står klart för alla demokratiskt valda regeringar. Det bör stå klart för alla, och vi har angett dessa principer tydligt. Jag vill upprepa att vi inte har dragit in biståndet till det palestinska folket, som en del av er har sagt. Vi har tvärtom ökat vårt stöd i och med att vi redan har gett mer än 100 miljoner euro alldeles i början av året. Vid samma tidpunkt förra året hade vi inte ens gett en femtedel av denna summa, som jag tydligt klargjorde. Det handlar bara om att lyssna på vad vi säger. Det stämmer att vi verkligen måste synliggöra detta stöd för det palestinska folket. De måste få veta att vi inte har svikit dem, men det står samtidigt mycket klart att vi inte kan ge ekonomiskt stöd direkt till en regering som inte uppfyller detta mycket tydliga krav på principer.
Men vad gäller den andra frågan stämmer det också att vi även absolut vill stödja Mahmoud Abbas på ett mycket försiktigt sätt, eftersom vi inte vill undergräva hans ställning. Vi vill dock samtidigt finna sätt och medel att möjliggöra ett fortsatt bistånd, och det är anledningen till att jag också nämnde att vi behöver en internationell kontrollmekanism för att säkerställa att allt ekonomiskt stöd verkligen hamnar på rätt ställe. Vi arbetar redan tillsammans med Förenta nationerna, Internationella valutafonden, Världsbanken och andra betydande donatorer för att undersöka hur vi kan inrätta en sådan mekanism. Vi måste naturligtvis göra det snabbt, och detta gäller även för hälsa, utbildning och andra frågor.
Tillämpar vi dubbelmoral? Vi tillämpar, precis som rådets ordförande sa, samma kriterier som vi har tillämpat tidigare. Vi har alltid klargjort mycket tydligt för israelerna att också de har ett antal skyldigheter. I september 2005 uttryckte kvartetten dessutom mycket tydligt åsikten att den utvidgade bosättningen måste upphöra och att Israel måste ta bort obehöriga posteringar. Man påpekade också att vi med fortsatt oro noterar placeringen av israelernas separationsbarriär, särskilt som den leder till indragning av palestinsk mark, hindrar rörligheten för människor och varor och följaktligen också undergräver palestiniernas tilltro till färdplanen.
Jag anser att vi inte hade kunnat vara tydligare, men vad vi vill se nu är att den nya israeliska regeringen inleder förhandlingar med den palestinska myndigheten. På detta plan har president Mahmoud Abbas visat sin villighet.
För närvarande kan vi inte göra någonting annat än att tydligt följa den här linjen. Jag hoppas också att den Hamasledda regeringen å sin sida förstår vårt budskap. Vi kommer att ge dem lite mer tid, men de bör också vara mer flexibla i sina ställningstaganden nu, eftersom det då också finns en chans att få samarbeta med en regering som vill skapa fred på fredlig väg. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Situationen i Palestina blir allt mer spänd. Nu mer än någonsin måste Europeiska unionen stödja det palestinska folket, både politiskt och finansiellt. Gemenskapsstöd och pågående projekt får inte stoppas när de behövs som mest, eftersom en nedskärning av medlen bara skulle förvärra den nuvarande instabiliteten.
Nu mer än någonsin måste Europeiska unionen sända en kraftfull signal till världssamfundet för att stödja idén om ”två folk, två stater” och för att bestämt besvara både Irans provokation att inte erkänna staten Israel och de fortsatta störningarna och bristen på samarbete från Israels regering.
Nu mer än någonsin måste Europeiska unionen visa att den kan acceptera en demokratiskt vald regering genom att ge Hamas det nödvändiga förtroendet, trots att unionen vet att den nu mer noggrant måste övervaka att institutionella ärenden utförs på ett legitimt sätt och se till att de medel som betalas ut inte går till terroristverksamhet.
Nu mer än någonsin har Europeiska unionen möjlighet att visa sin betydelse i förhandlingarna för en lösning på krisen genom att inta en roll som en huvudsaklig förhandlingspartner och att stödja de värderingar som hittills har härskat innanför våra gränser: fred, tolerans och demokrati. 
David Martin (PSE ).
   – Jag vill börja med att påminna om situationen för det palestinska folket, som just nu upplever ett lidande i en utsträckning som vi inte ens kan försöka förstå. EU:s beslut att stoppa den direkta finansieringen av den demokratiskt valda palestinska myndigheten får sannolikt katastrofala följder för genomförandet av grundläggande tjänster i Palestina, där det är ont om kontanter.
Som försvarare av de mänskliga rättigheterna och som ”hederlig mäklare” i Mellanöstern borde EU vara konsekvent i sin inställning till tredjeländer som nonchalerar internationella lagar. Att vägra att erkänna en annan stat eller dess folks rättigheter är en mycket allvarlig anklagelse. Trots det är det en anklagelse som också kan riktas mot de israeliska myndigheterna. Därför borde vi ompröva beslutet att stoppa stödet på 340 miljoner pund sterling till den palestinska myndigheten mot bakgrund av den tidigare finansieringen av flera på varandra följande israeliska regeringar.
Hamas borde i sin tur inse att dess förmåga att uppfylla sina plikter och tjäna sitt folk kommer att hänga samman med dess beredvillighet att avstå från våld och erkänna det israeliska folkets rättigheter. Jag hoppas att Hamas kommer att använda sig av fredliga medel. Jag anser dock att samarbete är det enda genomförbara politiska alternativet och att isolering endast kommer att förvärra de fruktansvärda förhållandena i Palestina, förhållanden som ger upphov till frustration och våld. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0047/2006) av José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra för utskottet för utrikesfrågor om ett förstärkt samarbete mellan Europeiska unionen och Latinamerika (2005/2241(INI)). 
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, herr rådsordförande, mina damer och herrar! I början av denna debatt vill jag framföra tre tack. Först vill jag tacka kommissionen för att den har lagt fram ett utmärkt meddelande. Sanningen är att det är flera år sedan vi fick ett meddelande med så mycket strategiska visioner och som var så framåtseende som det som Benita Ferrero-Waldner har lagt fram för oss, och som ligger i linje med vad parlamentet har efterlyst sedan november 2001 inför toppmötet i Madrid. 
Jag vill tacka för den generositet som rådets ordförandeskap har visat, och särskilt Hans Winkler – som inte lyssnar till mig, eftersom han har ett livligt samtal med Johannes Voggenhuber – vid mötet i Bregenz i går och i förrgår genom att ge Europaparlamentet möjlighet att vända sig till stats- och regeringscheferna. Rådets ordförandeskap erkänner därmed den roll som Europaparlamentet har haft för att främja förbättrade förbindelser mellan Europeiska unionen och Latinamerika.
För det tredje vill jag tacka ledamöterna i utskotten för utrikesfrågor och utveckling, eftersom de har antagit detta betänkande enhälligt genom en mycket ovanlig omröstning – 51 röster för, 0 röster emot och 0 nedlagda röster, och utan några ändringsförslag till kammaren från de politiska grupperna. Detta visar tydligt hela parlamentets vilja att stödja betänkandet som kommer att tas upp till omröstning i morgon. Och det är inte något betänkande utan ambitioner, fru kommissionsledamot. Alla vet, som jag sa tidigare, att parlamentet har utmärkt sig för att vara en av de stora drivkrafterna bakom dessa förbindelser och genom att säga att den avgörande faktorn för att föra dessa förbindelser framåt under de kommande åren först och främst är en fråga om politisk vilja och att ge förbindelserna ett tydligt stöd. Vi har därför lagt fram några mycket tydliga förslag. Vi förordar att en församling för EU och Latinamerika inrättas som kan ge parlamenten demokratisk legitimitet genom att främja och legitimera dessa förbindelser. Och, herr rådsordförande, vi vill att det i slutsatserna från toppmötet i Wien inte bara ska tas hänsyn till parlamentens vilja, utan också rekommenderas att en församling för EU och Latinamerika inrättas, vilket var fallet med den parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet.
Vi efterlyser också förnyelse och uppdatering av den politiska dialogen på ministernivå och rekommenderar att en förnyad bioregional politisk agenda antas för att inbegripa de nya frågorna: hoten mot möjligheten att regera, kampen mot terrorism och organiserad brottslighet, bevarandet av miljön och naturresurserna, att sammanföra Europeiska unionens medlemsstaters ståndpunkter med de latinamerikanska ländernas och FN:s ståndpunkter, och många andra frågor som måste införlivas i initiativ som t.ex. undertecknandet av stadgan för fred och säkerhet för Europa och Latinamerika.
Men, herr talman, den politiska dialogen och politiska viljan kommer till slut att försvinna och rinna ut i sanden om inte åtgärder samtidigt införs som för oss bortom orden, och det är i detta hänseende som toppmötena – vilka är alltför många – misslyckas och kritiseras mycket. Ett område där vi helt klart kan gå från ord till handling är handelsdelen i associeringsavtalen. Det är tydligt att vi måste förbättra avtalet med Mercosur, eftersom inget tyvärr har gjorts tidigare, även om det inte har berott på bristande vilja från Europeiska unionens sida. I Wien måste vi fastställa en realistisk tidsplan för slutandet av det avtalet.
Fru kommissionsledamot! Jag vill vara helt uppriktig. Enligt Europaparlamentets åsikt har tiden för avtal om samarbete och politisk dialog med de andinska och centralamerikanska gemenskaperna passerats för länge sedan, och vi rekommenderar att ett beslut fattas i Wien om att gå över till associeringsavtalsstadiet. Jag är medveten om att det kan finnas en viss osäkerhet just nu på grund av Venezuelas beslut att lämna Andinska gemenskapen, men Europeiska unionen måste nu mer än någonsin ge ett klart och bestämt budskap i denna riktning för att inte de människor som är emot integrationsprocessen ska få en stärkt ställning.
Herr talman! Jag ska avsluta med att mycket snabbt nämna de två initiativen för att inte ta upp för mycket tid. Europeiska investeringsbankens instrument, som vi skulle vilja uppkallades efter kommissionsledamoten på grund av hennes orubblighet, för hon har lagt grunden till en social sammanhållningsfond som är helt ny i Europeiska unionens historia. Det är ett initiativ som vi inte vill ska rinna ut i sanden, en bioregional solidaritetsfond, en fond som inte kommer att kosta unionen något, eftersom vi inte ber om något ytterligare stöd, en fond som stöds av Europaparlamentet och våra latinamerikanska partner. Även om vi inte ber om något fullständigt åtagande för denna fond ber vi om att den åtminstone ska undersökas och att den kan beaktas i slutsatserna från toppmötet.
Herr talman! Europeiska unionen kan inte ägna sig åt navelskådning och föra en politik som är inriktad på självbetraktelse som i legenden om Narcissus. Vid toppmötet i Wien måste unionen sända en klar och väldefinierad signal om vårt engagemang för en region som förväntar sig mycket av oss. Vi hoppas också att kommissionsledamoten och rådets ordförande visar sitt engagemang för att toppmötet i Wien ska bli en framgång genom att alla drar sitt strå till stacken. 
Hans Winkler,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot! Inledningsvis vill jag tacka José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra varmt för det utmärkta betänkandet och för hans vänliga ord till rådet. Jag beklagar mycket att mina språkkunskaper är alltför bristfälliga för att jag ska kunna hålla mitt anförande på spanska, men arbetet med den nuvarande kommissionen har varit en krävande och bildande erfarenhet som har gjort att jag har lärt mig tillräckligt med spanska för att kunna förstå vad han sa till mig. För det är jag tacksam.
Mitt deltagande vid det senaste mötet i Dornbirn i Österrike var faktiskt bland annat en indikation på hur stor vikt ordförandeskapet lägger vid utökat parlamentariskt samarbete. Givetvis kommer Europaparlamentet att vara representerat vid det fjärde toppmötet i Wien den 12 maj, liksom de latinamerikanska regionala och subregionala parlamenten. Detta är en mycket viktig aspekt av regionernas samarbete och något som vi i rådet givetvis välkomnar.
Vi får inte glömma bort att toppmötet ger en unik möjlighet att förstärka samarbetet, och det är med viss stolthet jag säger att det var den österrikiska federala regeringen som på eget bevåg beslutade att hålla mötet. Inte minst är detta ett bevis för hur viktigt det är för oss att detta toppmöte mellan EU, Latinamerika och Västindien för första gången hålls i ett icke-iberiskt och icke-amerikanskt sammanhang. Själv deltog jag tillsammans med den nuvarande kommissionsledamoten i det första toppmötet i Rio de Janeiro 1999, och om vi vill göra en jämförelse mellan då och nu har vi kommit en bra bit på väg, vilket vi bör vara stolta över. Jag vill också särskilt tacka parlamentet och även kommissionen för insatserna för att göra detta till en framgångsrik resa.
Rådet är helt enigt med Europaparlamentet och kommissionen om de viktigaste målen och åtgärdsområdena för partnerskapet mellan EU och Latinamerika, vilket framgår tydligt av de slutsatser som rådet antog i slutet av februari, i vilka rådet upprepar sin starka föresats att stärka samarbetet ytterligare i båda parters intresse. Det ligger i vårt intresse att utöka samarbetet för att vi ska kunna främja våra gemensamma värderingar och intressen och gemensamt bidra till freden och säkerheten, skyddet av de mänskliga rättigheterna, ökad medvetenhet hos allmänheten och demokrati.
Social sammanhållning, hållbar utveckling och skydd och förbättring av den globala miljön inom ramen för FN är ämnen där vi traditionellt sett har haft ett bra samarbete med våra latinamerikanska partner. Jag vill passa på att lyfta fram det goda samarbetet mellan flertalet latinamerikanska länder och EU om reformen av FN, särskilt under de senaste månaderna. Vi är också mycket tacksamma mot de latinamerikanska stater som på ett enastående sätt har bidragit till beslutet att inrätta ett råd för mänskliga rättigheter.
Det tredje toppmötet mellan EU och Latinamerika 2004 ägde rum i Guadalajara och resulterade i några mycket ambitiösa åtaganden. Dessa innefattar framför allt att båda parterna strävar efter att anta skattemässiga och ekonomiska åtgärder som underlättar en bättre fördelning av välstånd och en god socialpolitik. EU kommer att fortsätta att stödja dessa ansträngningar att främja demokratiska institutioner, ett ansvarsfullt styre och rättsstatsprincipen, samt bekämpa narkotika och organiserad brottslighet, även människohandel.
Efter Guadalajara har ett imponerande antal verksamheter inletts, och vi i rådets ordförandeskap har tagit oss friheten att ge parlamentet en förteckning att skicka runt bland ledamöterna, eftersom vi tycker att det är mycket viktigt att visa vad vi har åstadkommit under dessa två år. Kommissionen har givetvis också fått en förteckning.
EU eftersträvar en meningsfull politisk dialog inte bara med regionen som helhet och med de olika forumen för integration, utan också med de enskilda länderna. José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra har också nämnt de olika förhandlingar som har inletts eller som snart kommer att inledas och som vi givetvis är måna om att föra framåt. En förhoppning är att ett viktigt resultat av toppmötet kommer att bli att förhandlingar inleds med Centralamerika. Vi är faktiskt lite oroade över Andinska gemenskapens framtida utveckling, eftersom Venezuelas tillkännagivande nyligen av sitt utträde ur gemenskapen ger upphov till frågor som måste belysas och besvaras både politiskt och rättsligt. För bara några veckor sedan träffade jag Perus utrikesminister, och vi fick möjlighet att diskutera denna fråga. Jag kan försäkra alla parlamentsledamöter och er, herr Salafranca Sánchez-Neyra, att vi är mycket måna om att komma vidare i denna fråga, även om förutsättningarna för detta givetvis måste vara de rätta.
Mot bakgrund av den diskussion vi hade i Dornbirn för några dagar sedan skulle jag vilja uppmärksamma några områden där jag anser att ytterligare samarbete är nödvändigt, utan att gå in alltför mycket i detalj här och nu. Dessa områden är utbildning, praktik, invandring och miljöskydd, och jag menar att utökat samarbete är möjligt där.
Förberedelserna inför toppmötet i Wien den 12 maj pågår och fortskrider på ett bra sätt. Högre tjänstemän har kunnat föra och även slutföra mycket viktiga förhandlingar, och vi kan därför på det hela taget – inte minst tack vare Europaparlamentets hjälp och detta betänkande – hysa tillförsikt om att toppmötet i Wien kommer att bli lyckat, verkligt innehållsrikt och en politisk framgång. 

Benita Ferrero-Waldner,
   . – Fru talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Det är en stor ära för mig att vara tillbaka oss er här igen i dag, vid antagandet av Europaparlamentets betänkande om ett förstärkt samarbete mellan Europeiska unionen och Latinamerika. Jag vill särskilt välkomna detta utmärkta initiativ och framför allt gratulera José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra till hans enastående arbete med betänkandet.
Som ni vet utgör betänkandet parlamentets svar på de förslag som kommissionen lade fram i meddelandet av den 8 december. Jag vill framföra mitt uppriktiga tack för det politiska stöd ni har gett oss och för det förstärkta samarbetet mellan våra båda institutioner.
För EU menar jag att de nuvarande förutsättningarna är oerhört väl lämpade för att inrätta ett partnerskap med Latinamerika. Å ena sidan har rådet varit mycket lyhört för vårt meddelande och antagit slutsatser i detta sammanhang i slutet av februari. Å andra sidan är en av prioriteringarna i det nuvarande ordförandeskapets arbetsprogram att se till att det fjärde toppmötet mellan EU och Latinamerika och Västindien i Wien den 12 maj blir en framgång. Tack vare de tre institutionerna har kommissionen därför det politiska stöd som krävs för att gå vidare. Och jag hoppas att detta kommer att leda till betydande framsteg.
Detta är dock inte tillräckligt för att göra toppmötet till en framgång. Som engelsmännen säger måste man vara två för att dansa tango Även om EU är redo att förstärka sitt åtagande gentemot Latinamerika hoppas jag också på ett starkt åtagande från Latinamerikas sida. Jag menar därför att toppmötet i Wien också utgör en möjlighet att testa de latinamerikanska ländernas vilja och beslutsamhet, och jag hoppas att detta kommer att resultera i konkreta framsteg.
Jag vill säga till er att jag verkligen uppskattar att våra båda institutioner intar en gemensam hållning, eftersom vi alla är övertygade om att inrättandet av ett starkare partnerskap är lämpligt, viktigt och nödvändigt av följande skäl:
För det första är Latinamerika en av få regioner i världen som kan ses som en naturlig samarbetspartner för EU, framför allt med tanke på våra gemensamma värden.
För det andra finns det många problem som kan hanteras mer effektivt genom ett reformerat partnerskap, och ett av dessa är bristen på social sammanhållning, som påverkar både Europa och Latinamerika. Jag anser att det är mycket viktigt att vi kommer vidare på detta område, och jag hoppas att detta ska leda till verkliga och konkreta resultat.
För det tredje hoppas jag att dagens debatt om Latinamerika ska sända en positiv signal till våra partner och visa dem att EU har ett fortsatt starkt intresse för regionen. Vi behöver starka, stabila och pålitliga partner i Latinamerika.
Nu vill jag ta upp det vi står inför härnäst, nämligen toppmötet i Wien. Detta toppmöte är ett led i betydande utmaningar och utbyten, men också förändringar i Latinamerika och Västindien. Majoriteten av länderna i regionen har infört demokratiska system och inlett ambitiösa ekonomiska och sociala reformer, och de har stor utvecklingspotential. Tyvärr finns dock fortfarande stora sociala brister, främst på grund av att den ekonomiska utvecklingen inte omfattar en majoritet av befolkningen, vilket leder eller har lett till en viss desillusionering gentemot vissa demokratiska regeringar, till följd av dessas oförmåga att uppfylla den sociala paktens villkor.
Stor vikt har lagts vid framväxten av nya politiska rörelser i Latinamerika, vilket av somliga ses som ett direkt hot mot de traditionella politiska, ekonomiska och sociala strukturerna. Dessa fenomen får inte betraktas som negativa, utan vi bör snarare se dem som ett led i en utveckling där målet är att åstadkomma ett rättvisare samhälle. Jag behöver nog inte betona hur viktigt det är att denna övergång sker inom ramen för befintliga och tillförlitliga demokratiska institutioner.
Jag menar att toppmötet i Wien utgör en fantastisk möjlighet att uppnå sådan insyn och föra en dialog om social sammanhållning, men också om regional integration och multilateralism. Mötet i Bregenz kretsade kring dessa frågor, och jag är mycket glad över att det blev en verklig framgång.
Nu måste vi komma vidare med inrättandet av ett nätverk av associeringsavtal mellan EU och de latinamerikanska länderna och regionerna. Därför rekommenderar jag att medlemsstaterna först förhandlar med Centralamerika. Detta beslut beror fortfarande på om de centralamerikanska länderna tydligt visar att de gör framsteg med sin egen integrationsstrategi, men jag är mycket optimistisk och jag tror att dessa beslut kommer att ta konkret form vid de centralamerikanska stats- och regeringschefernas möte den 5–7 maj.
När det gäller Andinska gemenskapen har situationen tyvärr komplicerats efter Venezuelas utträde ur gemenskapen för några dagar sedan, som alla känner till. Jag har talat personligen med president Evo Morales, och vi hoppas fortfarande att de interna mötena inom Andinska gemenskapen ska leda till en lösning.
Beträffande Mercosur vet jag att situationen tyvärr är mycket mer komplicerad, men jag hoppas fortfarande att toppmötet i Wien åtminstone ska generera en tillräckligt stark politisk kraft för att göra framsteg i de förhandlingar som förs parallellt med Dohaförhandlingarna. Vi har för avsikt att stärka allt ert samarbete inom ekonomiska och utvecklingsrelaterade verksamheter genom biståndsprogram, och vi vill se betydande stöd från Europeiska investeringsbanken på motsvarande 4 miljarder euro.
Vi hoppas vidare att toppmötet i Wien även ska bli ett tillfälle att offentliggöra inrättandet av en transatlantisk parlamentarisk församling mellan EU och Latinamerika. Jag menar att detta kommer att bli mycket viktigt och även föra folken närmare varandra i framtiden.
Slutligen, fru talman, är det allas vårt ansvar att se till att samarbetet mellan EU, Latinamerika och Västindien blir starkare och effektivare och har en framtid på lång sikt. 
Miguel Angel Martínez Martínez (PSE ),
   . – Fru talman, kära Benita, käre Hans, mina damer och herrar! Jag talar i egenskap av den socialdemokratiska gruppens samordnare i utskottet för utveckling, men också som föredragande för utskottets yttrande om partnerskapet mellan Europeiska unionen och Latinamerika.
Vi ville betona att dessa förbindelser, trots att de verkligen har en viktig politisk dimension som José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra har uttryckt väl, också måste betraktas och utvecklas utifrån utvecklingssamarbetet och de strategiska mål och åtaganden som parlamentet, rådet och kommissionen fastställde för några månader sedan i den trepartsförklaring som vi brukar kalla EU:s utvecklingsstrategi.
Vi välkomnar därför att den resolution som vi ska rösta om innefattar vårt förslag att utrotandet av fattigdomen i Latinamerika och insatserna för att nå millennieutvecklingsmålen där inom den fastställda tidsfristen bör prioriteras i förbindelserna mellan EU och Latinamerika.
Vi anser även att det är viktigt att erkänna de ansträngningar som vissa latinamerikanska länder, däribland Kuba, Venezuela och Chile, gör för att nå dessa mål för sina folk. Ännu mer beundransvärda är deras ansträngningar att hjälpa andra länder i regionen, så att målen kan nås även i deras samhällen. 
Fernando Fernández Martín,
   . – Fru talman! Först vill jag uttrycka min solidaritet med den kubanska dissidenten Marta Beatriz Roque, ättling till EU-medborgare från Kanarieöarna, som misshandlades av Castros ligister när hon skulle gå ut ur sitt hus i Havanna.
Fru kommissionsledamot! Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater välkomnar varmt ert meddelande om ett förstärkt samarbete mellan Europeiska unionen och Latinamerika. För första gången på flera år, fru Ferrero-Waldner, talar kommissionen och parlamentet samma språk om Latinamerika.
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra har lagt fram ett ambitiöst betänkande som jag inte ska upprepa. Fru kommissionsledamot! Ni ska veta att när ni försvarar ert förslag i Wien vid det fjärde toppmötet mellan EU och Latinamerika och Västindien, så kommer ni att ha en majoritet av Europaparlamentet, om än inte hela parlamentet, bakom er.
Det är inte gynnsamma tider för ett förslag som detta, men vi är många som är övertygade om att vi har en speciell möjlighet att röra oss i rätt riktning. Föredraganden sa att vi under många år har uttryckt våra goda avsikter om Latinamerika, som har det besvärligt just nu, både internt och i förbindelserna med resten av världen. Latinamerika måste lösa många av sina problem på egen hand, t.ex. den aktuella krisen med Andinska gemenskapen, men vi måste sända ett mycket tydligt stödjande budskap.
Toppmötet måste utmynna i ett mandat att inleda och vid behov underlätta förhandlingar om ett associeringsavtal med Andinska gemenskapen, Centralamerika och Mercosur. Detta är ett minimikrav, och lägre krav än så finns inte. Om inte EU vidtar tydliga och konkreta åtgärder för att stärka våra förbindelser med Latinamerika och dess subregionala integrationsinstitutioner kan det dröja många år innan vi får en ny chans. 
Giovanni Claudio Fava,
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag är tacksam mot Benita Ferrero-Waldner och José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra, som vår grupp har stött och vars arbete vi välkomnar i dag här i debattens centrum. Vi välkomnar hans betänkande eftersom det kommer i rätt tid, är praktiskt och har en värdefull egenskap, nämligen politisk realism.
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra påminner oss om att vi till sist måste anta en strategisk hållning för Latinamerika, ett brett synsätt där alla våra hjärtefrågor lyfts fram: den sociala aspekten, den ekonomiska aspekten och den kulturella aspekten.
Vi måste komma ihåg att mycket har förändrats i denna världsdel. Nya stora aktörer har gått starkt framåt på den sociala och politiska arenan. Vi måste ta hänsyn till dessa nya aktörer, som givetvis innefattar ursprungs- och mestisbefolkningarna i samhället, som fram till helt nyligen har varit uteslutna från politiken.
Vi också måste inse att den regionala integrationen ofta står stilla, och mot denna bakgrund kan vår erfarenhet stödja och underlätta de latinamerikanska ländernas insatser. Slutligen måste vi som José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra påpekar komma ihåg att fattigdomen är utbredd i Latinamerika: 45 procent av befolkningen lever under fattigdomsstrecket.
Trots vissa skillnader uppgår ändå BNP per capita i Latinamerika till 2 800 US-dollar, vilket är tre gånger som mycket som i Kina. Av detta kan vi utläsa att Latinamerika fortfarande har betydande ekonomiska och inkomstrelaterade skillnader och att orättvisorna alltså är stora.
Ur den synvinkeln är toppmötet i Wien ett enastående tillfälle att för det första gottgöra vår institutions, Europaparlamentets, brist på intresse för Latinamerika historiskt sett, och för det andra satsa på en samarbetsåtgärd som verkligen kan råda bot mot fattigdomen och förhindra att politiska åtgärder bara blir summan av enskilda åtgärder. Vi behöver det strategiska tillvägagångssätt som kommissionen föreslår för oss och som föredraganden har tagit till sig. 
Cecilia Malmström,
   . – Fru talman! De senaste åren har ju EU varit mycket upptaget och fokuserat på vårt närområde, inte minst inom ramen för utvidgningen. Det är naturligt att de nya medlemsländerna och våra grannstater är och förblir av högsta prioritet för oss. Det är emellertid viktigt att inte glömma bort resten av världen. Nog känns det ibland tyvärr som om Latinamerika har hamnat lite på undantag, vilket är tråkigt. Utvecklingen i Latinamerika är oerhört spännande – mycket motstridig – med ekonomisk tillväxt, demokratisk stabilisering, försoningskommissioner och en utveckling av välfärden. Chile har fått sin första kvinnliga president. Samtidigt lever en väldigt stor grupp fortfarande under fattigdomsstrecket. Ojämlikheten är stor, mänskliga rättigheter kränks i många länder, och populister har tagit över i Venezuela och Bolivia. På Kuba fortsätter Fidel Castro sedan 47 år tillbaka att fängsla oppositionella, trakassera dissidenter och hindra sitt folk från att åtnjuta grundläggande rättigheter som yttrandefrihet, organisationsfrihet, pressfrihet och fria val. Detta parlament har flera gånger diskuterat Kuba. Min grupp är mycket kritisk till att rådet har intagit en mjukare attityd till Castro-regimen och att man inte tillräckligt stöttar den demokratiska oppositionen, vars representanter har fått Europaparlamentets Sacharovpris två gånger.
I maj skall det hållas ett toppmötet mellan EU och Latinamerika i Wien. Vi hoppas naturligtvis att det blir en stor succé. Det är viktigt att verkligen ingå det strategiska partnerskap som Europaparlamentet har talat om så många gånger, och som vi har krävt så länge. Det måste vara ett brett partnerskap. Vi har många områden att samarbeta om, såsom politik, ekonomi, sociala och kulturella frågor, men också miljö-, forsknings- och säkerhetspolitik och inte minst konfliktlösning. Vi måste också reformera vår handelspolitik för att öka utbytet här. Samarbetet måste vara långsiktigt och regelbundet. Enskilda toppmöten är viktiga, men det räcker inte. Den parlamentariska dimensionen skulle, som José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra skriver i sitt betänkande, kunna stärkas genom en gemensam församling. Möten och samarbete med det civila samhället, exempelvis med studenter, är också viktiga för att stärka gemenskapen och samarbetet.
Jag vill gratulera José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra till det betänkande han har skrivit. Det antogs enhälligt i utrikesutskottet och innehåller många bra och kloka förslag som vi står bakom. Enhälligheten visar hur viktigt det är att hela parlamentet, oavsett politiska grupper och trots att man bedömer enskilda utvecklingsprocesser lite olika, anser att vi verkligen måste fördjupa detta samarbete. Det är en styrka att vi står så enade. Vi vill ha ett samarbete som är långsiktigt, som har hög kvalitet och är prioriterat. Fru talman, jag tror att ni finner beviset på denna enighet om ni tittar lite längre ner på talarlistan. Det är nämligen inte bara spansktalande personer som deltar i denna debatt och engagerar sig i denna fråga. 
Raül Romeva i Rueda,
   . – Fru talman! Inför det kommande toppmötet i Wien erbjuder oss Salafrancabetänkandet återigen ett tillfälle att diskutera den nuvarande situationen i två systerregioner som också är tydligt sammanlänkade. Tidpunkten är mycket väl vald, eftersom Latinamerika såsom har nämnts genomgår förändringar som jag menar är verkligt hoppingivande. Dessa förändringar visar att vissa grupper som inte har haft någon talan och praktiskt taget saknat rättigheter i vissa fall nu demokratiskt kräver denna talan och dessa rättigheter, och jag anser att detta är något som måste uppmuntras på alla tänkbara vis.
Föredraganden är medveten om att vi inte är helt överens om den strategi och de mål som föreslås i betänkandet. Det finns vissa meningsskiljaktigheter, något jag tror man måste förvänta sig i en situation som denna, men vissa delar ger oss anledning till optimism och tillförsikt. Jag anser därför att vi bör ställa oss positiva till betänkandet som helhet.
Jag vill dock kommentera åtminstone tre aspekter. För det första måste vi fortsätta att framhålla att det stora problemet för oss är kopplat till inrättandet av ett frihandelsområde, och det är något vi måste ta under övervägande. Vi skulle känna oss mycket mer bekväma om man talade om ett interregionalt partnerskap. Det beror framför allt på att det i regionen inte råder något samförstånd eller någon samsyn om att detta frihandelsområde är en så positiv idé som det verkar vara.
För det andra, och eftersom vi har två österrikare här – en kommissionsledamot från Österrike och naturligtvis en österrikare som företräder rådets ordförandeskap – vill jag ta tillfället i akt att påpeka att frågan om kvinnomord, som vid flera tillfällen har varit uppe till diskussion i kammaren, måste få en framskjuten plats på toppmötet i Wien. Jag anser att kampen mot kvinnomord är mycket viktig och under inga omständigheter får negligeras.
För det tredje är det också viktigt att minnas kampen mot straffrihet, framför allt för att de många positiva saker som sker i Latinamerika endast kommer att leda till positiva resultat om man samtidigt bekämpar straffriheten. 
Willy Meyer Pleite,
   . – Fru talman! Min grupp godkände samförståndsöverenskommelsen, även om vi klargjorde att vi hade starka invändningar mot punkterna 6, 21 och 66 vad avser inrättandet av ett frihandelsområde mellan EU och Latinamerika.
Jag vill be José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra att göra ytterligare en ansträngning, eftersom vi sedan detta betänkande färdigställdes har hållit mötet i Bregenz – det tredje och mycket viktiga parlamentariska mötet med över 90 deltagare från parlament i Latinamerika, Västindien och Europa.
Detta koncept förekommer i en klart modifierad form i Bregenzförklaringen. Begreppet frihandelsområde mellan EU och de latinamerikanska länderna nämns knappast i förklaringen, främst på begäran av parlamentsledamöterna från Latinamerika och Västindien.
Jag vill därför att min grupp ska kunna stå fast vid samförståndsöverenskommelsen i morgon, men med en ändrad ordalydelse, eftersom mötet i Bregenz har ägt rum och eftersom vi måste lyssna på vad våra samarbetspartner har sagt, då det ju är för deras skull detta grundläggande, viktiga och strategiska förslag läggs fram. Och jag anser att vi ledamöter i Europaparlamentet därför måste tillmäta Bregenzförklaringen central betydelse.
Vidare anser jag att det finns ett brett samförstånd om vikten av detta biregionala strategiska partnerskap, om att inrätta en parlamentarisk församling för EU och Latinamerika, om regional integration och om den biregionala solidaritetsfonden, vilken av en händelse också ändrades i Bregenzförklaringen, med adress till Benita Ferrero-Waldner, eftersom det inte stod någonting om att Latinamerika och Västindien skulle kunna delta genom att lägga förslag. Om de inte har möjlighet att göra det så talar vi inte om någon biregional fond, utan om en EU-fond som beviljar Latinamerika och Västindien stöd efter EU:s godtycke.
Mot den bakgrunden, och i vetskap om att vi har väldigt ont om tid, vill jag be José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra om en sista ansträngning så att punkterna 6, 21 och 66, där frihandelsområdet mellan EU och de latinamerikanska länderna nämns, kan formuleras på ett sätt som överensstämmer med Bregenzförklaringen. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra för hans betänkande, men också för hans konstruktiva förhållningssätt i diskussionerna mellan EU och de latinamerikanska och västindiska länderna tidigare i veckan. Jag uppskattar också det sätt på vilket Europaparlamentets talman Josep Borrell Fontelles ledde diskussionerna i Bregenz, som utmynnade i antagandet av en gemensam slutförklaring.
Europeiska unionen är en nyckelpartner för länderna i Latinamerika, inte bara när det gäller handel, industri, vetenskap och teknik, utan också med tanke på samhällets demokratisering. Samarbetet mellan de båda regionerna har redan nu nått den punkt där det behöver institutionaliseras. Därför välkomnar jag förslaget om att inrätta en transatlantisk församling för EU och Latinamerika för att främja och utveckla informationsutbytet och tillhandahålla en lämplig ram för lagstiftningsåtgärder i de ömsesidiga förbindelserna. Globaliseringen har jämnat ut olikheterna på informationsområdet och påskyndat informationsöverföringen. Därför måste också den mänskliga aspekten av de ekonomiska förbindelserna betonas mer.
Jag vill tacka er för att ni har fört in mina synpunkter på kvinnornas situation och ställning i dessa länder i betänkandet. Den vita slavhandeln, där kvinnor och barn utnyttjas som prostituerade, och kvinnornas otillräckliga representation i samhället, är frågor som måste lösas – inte bara i Europa utan också i de latinamerikanska länderna. Fru kommissionsledamot! Jag stöder inrättandet av en biregional solidaritetsfond som i första hand öronmärks för utbildning, för att utrota analfabetism och stödja social sammanhållning. Jag vill dock att pengarna ska gå till dem de är ämnade för, det vill säga medborgare, studenter och den yngre generationen, och inte till regimer som har problem med demokrati. Jag önskar er lycka till på toppmötet i Wien. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Fru talman! Under de senaste åren, särskilt efter EU:s senaste utvidgning till de nuvarande 25 medlemsstaterna, har Latinamerika tyvärr upphört att få så stor politisk uppmärksamhet som det fick direkt efter till exempel Portugals och Spaniens anslutning på 1980- och 1990-talen. Låt oss dock hoppas att toppmötet den 12 maj kommer att ändra allt detta.
Som föredragande för den europeiska grannskapspolitiken har jag tvingats göra en ny avvägning och acceptera att våra strategiska EU-intressen tydligen nödvändigtvis åter har inriktats på våra östeuropeiska och kaukasiska grannar och våra Euromed-partner, precis som våra strategiska intressen längre bort i Kina och Indien. Om vi negligerar Latinamerika gör vi det dock på egen risk. Vi delar inte bara ett gemensamt kulturarv och grundläggande västliga värderingar om demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen – vi har också en liten bit EU-territorium där i form av franska Guyana. Men i jakten på naturresurser får vi till exempel inte låta Kina stoppa de venezuelanska oljeleveranserna, eller sluta att stödja president Alvaro Uribe i hans insatser och hans kamp i Colombia mot FARC:s narkotikahandlande marxistiska terrorister.
Vi står nu inför risken för en viss instabilitet i regionen, med uppkomsten av halvgudar som till exempel presidenterna Evo Morales och Hugo Rafael Chávez i Bolivia respektive Venezuela, som fjäskar för Castros kommunistiska diktatur på Kuba och förkastar de västliga begreppen med frihet och demokrati. Haiti är också ett land som för närvarande fortfarande är laglöst och instabilt. Som tur är har de enorma prishöjningarna på olja och handelsvaror gynnat en stor del av regionen, men vi borde prisa framgången för EU:s frihandelsavtal med Mexiko och Chile och försöka utvidga dessa till att omfatta en överenskommelse med Mercosur, eftersom den regionala ekonomiska integrationen och multilateralismen måste vara vägen framåt för att förhindra att regionens bräckliga stabilitet bryter samman.
Jag hoppas personligen att vi slutligen kan få ett frihandelsområde mellan Europa och Latinamerika senast 2010 som föreslagits, eftersom Förenta staterna nu tycks ha tappat allt intresse för idén med ett frihandelsområde i Nord-, Mellan- och Latinamerika och i stället ingår bilaterala avtal med enskilda latinamerikanska länder, vilka jag på längre sikt tror kommer att undergräva den regionala integration som är så viktig för våra latinamerikanska vänner. 
Luis Yáñez-Barnuevo García (PSE ).
   – Fru talman! För att hålla mitt anförande kort vill jag lyckönska José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra, Benita Ferrero-Waldner och Hans Winkler från rådet till denna samförståndsöverenskommelse mellan de tre institutionerna, som de på ett lysande sätt har beskrivit.
Jag anser att nyckeln till förbindelserna mellan EU och Latinamerika – låt oss inte förlora helhetsperspektivet ur sikte – är de båda regionernas kompletterande karaktär. De delar värderingar, ideal, historia, kultur och traditioner och utgör tillsammans över 50 olika länder med en dryg miljard invånare. Tillsammans kan de bli värda mycket mer än summan av sina beståndsdelar, och de kan tackla globaliseringens svårigheter och utmaningar mycket mer framgångsrikt. Om vi beaktar detta kan toppmötet i Wien bli en framgång. Det är åt detta håll vi måste gå.
Fru Ferrero-Waldner! Låt oss till sist inte överge de andinska länderna bara för att ett av dem har förkastat Andinska gemenskapen. Vi kan inte belöna det land som har bojkottat gemenskapen, men vi måste i stället belöna de länder som Colombia, Peru, Ecuador och – vem vet? – kanske Bolivia, som vill ha ett fortsatt avtal med EU. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Betänkandet och kommissionens strategiska meddelande om ett förstärkt samarbete mellan Europeiska unionen och Latinamerika tjänar det europeiska kapitalets syften att lägga beslag på en än större del av Latinamerika genom att diktera villkoren för sin oansvariga verksamhet. Resten är bara vackra ord. Några av oss är ärligare.
De villkor som fastställs i resolutionsförslaget och av kommissionen har ingenting att göra med rättvisa och ömsesidigt fruktbara förbindelser. I verkligheten uppmanas de latinamerikanska länderna att anta och tillämpa EU:s politik på det ekonomiska och politiska området och till och med att godkänna EU:s utrikespolitik. Genom dessa förbindelser försöker man att i utvecklingens namn plundra dessa länder ytterligare och samtidigt blanda sig i deras inre angelägenheter för att förhindra en progressiv utveckling. Ingenstans sägs något om att häva Förenta staternas illegala och oacceptabla blockad mot Kuba.
Gräsrötterna och de sociala rörelserna i Latinamerika och regeringarna i en rad länder har dock redan kritiserat och bekämpar den politik som föreslås i EU:s och USA:s rapporter och försöker på olika sätt uppnå rättvisa och ömsesidigt fruktbara förbindelser för sina länder till gagn för befolkningen.
Vi stöder dem, och rådet gör rätt i att oroa sig över att Venezuela har lämnat Andinska gemenskapen. Det är en alternativ och progressiv samarbetsmetod för dessa länder. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Latinamerika har nyligen noterat högre tillväxt än förväntat, och Mercosur, det fjärde största ekonomiska blocket i världen, har utan tvekan spelat en avgörande roll för att uppnå detta resultat.
Att förstärka samarbetet mellan Europeiska unionen och Latinamerika genom att prioritera ett strategiskt ömsesidigt partnerskap i politiskt och institutionellt hänseende, i syfte att styra det ekonomiska samarbetet och den sociokulturella integrationen mellan de båda kontinenterna mer effektivt, är mål som det parti jag företräder och medborgarnas och regeringarnas sunda förnuft självklart ställer sig bakom.
EU:s institutioner och medlemsstaterna, och bland dessa främst Italien och Spanien, har tillsammans med europeiska företag starka intressen i området, som visar sig vara en av de starkaste tillväxtpolerna i världsekonomin. Exempelvis är mer än hälften av de italienska företagen representerade i Latinamerika med kontor i Mercosurländerna. Vi stöder därför kommissionens planer på att bredda dialogen och frågorna av allmänt intresse så att de omfattar de utmärkta rekommendationerna i José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyras betänkande. Samtidigt måste vi dock se till att det åberopade behovet av att främja handeln inte leder till en alltför omfattande liberalisering, som i sin tur leder till orättvis konkurrens för EU:s industri.
Bland målen i José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyras betänkande finns uppmaningar om att bekämpa fattigdomen. I det avseendet instämmer jag i behovet av att stödja jordbruksreformer i Sydamerika. Precis som under tidigare århundraden i Europa gav uppdelningen av stora jordegendomar en avgörande impuls till jordbruket och banade härigenom väg för den efterföljande industriella utvecklingen, förutom att det löste problemet med fattigdomen på vår kontinent. Jag skulle därför vara tacksam om Salafranca Sánchez-Neyra utvecklade sitt betänkande i denna riktning. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   – Fru talman! Latinamerika har närt människors fantasi och väckt starka känslor ända sedan kontinenten upptäcktes. Så har det varit, och så är det fortfarande. Det är en kontinent som är en stor kreativ, konstnärlig, musikalisk och litterär inspirationskälla. Det är en kontinent med en livaktig och vital religion. Det är en kontinent som kristna från andra kontinenter vänder sig till med hopp. Som europeiska politiker vänder vi oss också till regionen i hopp om ett nära samarbete, och i hopp om att vi ska kunna dra fördel av århundraden av kulturella band för att främja en dynamisk utveckling av både Latinamerika och Europa inom alla områden.
Jag vill nu komma in på Salafrancabetänkandet. I sitt betänkande lägger José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra grunden till ett konkret samarbete och skissar en övergripande politik och en heltäckande vision av en politik med närmare band på det ekonomiska, säkerhetsmässiga och sociala området. Betänkandet syftar till att ge Latinamerika tillgång till europeiska erfarenheter på integrationens område. Med detta menar jag gemensamma strukturer, gemensamma metoder, organ och institutioner som fungerar effektivt, program som banar väg för ett samarbete med EU och en vilja att anta den moderna världens utmaningar tillsammans med EU.
Latinamerika brottas dock också med enorma problem med bland annat fattigdom, sociala orättvisor, diskriminering, social underutveckling, indianbefolkningens lidande, bristande infrastruktur, mäktiga narkotikakarteller, ungdomsgäng som lever utanför samhällets normer och apati. För att lösa dessa problem måste Latinamerika kunna räkna med Europeiska unionens hjälp. Det betyder dock inte att EU:s administrativa strukturer i Latinamerika måste svälla på ett onödigt sätt. Det gäller att hitta samarbetsformer som inte leder till en uppsjö av nya, dyra tjänster på EU:s representationskontor som hela tiden utökas.
Till sist vill jag nämna ytterligare en sak, nämligen att samarbetet bör omfatta en klausul om skydd för medborgerliga fri- och rättigheter. I Latinamerika är man mycket medveten om denna aspekt, något kontinentens historia vittnar om. Ändå bevittnar vi för närvarande farliga antidemokratiska experiment i Venezuela, Bolivia och det kommuniststyrda Kuba. En klausul om skydd för medborgerliga fri- och rättigheter måste tillämpas villkorslöst. 
Richard Howitt (PSE ).
   – Fru talman! Främjandet av handel och ekonomiskt samarbete ger detta betänkande ett verkligt mål, men den ekonomiska tillväxten i Latinamerika kan endast upprätthållas om man strängt håller sig till rättsstatsprincipen och respekten för de mänskliga rättigheterna. Jag stöder föredraganden och hans partikolleger som anser att kränkningarna av de mänskliga rättigheterna på Kuba måste fördömas, men jag uppmanar dem att vara konsekventa också när det gäller Colombia, där Amerikanska samarbetsorganisationen (OAS) redan har sagt att paramilitära grupper som ska ha skickats hem åter tar till vapen.
Jag hoppas att kommissionsledamoten i kväll kommer att bekräfta sin överenskommelse med FN:s högkommissarie för de mänskliga rättigheterna om att hennes kontor i Colombia ska fortsätta med sin dubbla uppgift, däribland övervakning, och inte begränsa sina uppgifter till enbart tekniskt stöd.
Slutligen är Latinamerika EU:s strategiska partner. Jag hyllar Brasilien för att de bidragit till icke-spridningen av kärnkraft och flera latinamerikanska länder för att de bidragit till fredsbevarande insatser på Haiti, men jag hoppas också att man vid toppmötet i Wien säkrar våra latinamerikanska partners stöd för en WTO-runda som verkligen har utveckling som mål, inte minst för att länderna från Bolivia och Honduras till Nicaragua själva är högt skuldsatta fattiga länder och har mest att vinna på detta. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Det planerade toppmötet i Wien mellan EU och Latinamerika, som är upphovet till detta betänkande, kommer att bli det största multilaterala toppmötet under det österrikiska ordförandeskapet. Detta är positivt, åtminstone såtillvida att Latinamerika åter förs upp på dagordningen. I Wien kommer det även att hållas ett alternativt toppmöte med gräsrotsorganisationer från Latinamerika och EU, och det är detta alternativa toppmöte som vår politiska grupp tydligt stöder.
Dessa gräsrotsorganisationer kämpar i synnerhet mot varje form av partnerskap mellan Latinamerika och EU:s medlemsstater grundat på den nyliberala tanken om en oinskränkt frihandel, och det är ett olyckligt faktum att många tankegångar från denna nyliberala frihandelsmodell där alla grepp är tillåtna återfinns i Salafrancabetänkandet, där man också formulerar tanken att Latinamerika ska anpassas till vad EU ser som säkerhetsstrategier. Det pågår för närvarande stora förändringar i Latinamerika. Mycket är positivt och förtjänar vårt stöd, och med utgångspunkt i denna debatt anser jag att det står tämligen klart att mänskliga rättigheter är allomfattande, vilket gör att alla mänskliga rättigheter hänger samman – individuella och sociala mänskliga rättigheter och människors rätt till en oberoende utveckling. Det är detta allomfattande förhållningssätt till mänskliga rättigheter som vi måste anamma, och ideologiska anföranden som det Charles Tannock höll leder oss ingen vart. Vad Latinamerikas folk behöver från oss är stöd, inte minst ett praktiskt och politiskt stöd. 
Leopold Józef Rutowicz (NI ).
   – Fru talman! Jag vill tacka José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra för hans betänkande. Jag anser att man ska välja ut de punkter av de 92 föreslagna som tjänar vårt gemensamma intresse och snabbt genomföra dem. Europeiska företag investerar i regionens ekonomi, och Europeiska unionen tillhandahåller ekonomiskt stöd som syftar till att lösa sociala och ekonomiska problem. De latinamerikanska länderna hade en BNP-tillväxt på 3–4 procent förra året, och utgör en allt större exportmarknad – inte för EU, utan för Asien. Tigerekonomierna kämpar aggressivt om de rika råvaruresurserna som finns i regionen och begränsar därigenom möjligheterna till samarbete mellan EU och Latinamerika inom detta område.
Utöver att anta resolutioner bör vi dra fördel av vårt kulturella arv och befintliga ekonomiska förbindelser med Latinamerika för att utforma ett effektivt ekonomiskt program som grundar sig på gemensamma åtgärder och ömsesidiga fördelar, så att vi inte går miste om de ekonomiska fördelar som följer av utvecklingssamarbetet. Utöver rapporter som tecknar en bild av framtida åtgärder är det nödvändigt att göra en översyn över arbetsförfarandena inom EU-organen, för att snabbt kunna bemöta sådana förändringar i världsmarknadens sätt att fungera som är till nackdel för våra medborgare. 
Alojz Peterle (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! I egenskap av parlamentsledamot som inte är född på den iberiska halvön behöver jag bara en minut för att uttrycka min övertygelse om att den nuvarande nivån på samarbetet mellan EU och Latinamerika inte avspeglar ländernas eller medborgarnas intressen hos båda parter.
Jag är mycket glad över José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyras betänkande. Genom detta betänkande visar Europaparlamentet att man bidrar till den politiska vilja som krävs för en kraftfull och verklig utveckling av de strategiska förbindelserna.
Jag vill framhålla att denna utveckling gagnar hela EU, och inte bara ett fåtal medlemsstater.
Slutligen anser jag att det inte bara är bilaterala förbindelser med enskilda länder eller med Mercosur eller Andinska gemenskapen som är viktiga, utan också förbindelserna med hela Latinamerika. 
Hans Winkler,
   . – Fru talman! I Dornbirn – jag kanske bör lägga till att det bara ligger några kilometer från Bregenz – sades något i ”Dornbirnförklaringen” som jag tycker var mycket viktigt, nämligen att toppmötet mellan Latinamerika, Västindien och Europeiska unionen inte bara är något som inträffar den 12 maj. Toppmötet är en process som mötet i Dornbirn ingår i, precis lika mycket som arrangemangen i samband med toppmötet. Jag ser det som särskilt viktigt att framhålla, precis som jag också gjorde i Dornbirn, att det i anslutning till toppmötet kommer att hållas ett möte med de viktigaste företagsledarna från båda regionerna, eftersom det är entreprenörer som kan hjälpa Latinamerika att få ett ökat välstånd.
Med adress till Tobias Pflüger vill jag också påpeka att det även kommer att hållas ett brett möte med företrädare för det civila samhället i båda regionerna, något vi emotser med stor förväntan. Även detta är viktigt, eftersom det är ett av EU:s prioriterade mål att främja det civila samhället i Latinamerika. Det alternativa toppmöte som Pflüger nämnde kommer utan tvekan att bli en mycket intressant händelse, och jag hoppas att det kommer att genomföras på ett välorganiserat och fredligt sätt.
Raül Romeva i Rueda och Irena Belohorská tog upp en fråga som faktiskt är av särskilt intresse för rådets österrikiska ordförande Ursula Plassnik, nämligen frågan om kvinnovåld och den människohandel som i synnerhet drabbar kvinnor och flickor. Denna fråga är av stor vikt för det österrikiska ordförandeskapet som helhet och kommer självklart att diskuteras i samband med toppmötet i Wien.
Luis Yañez-Barnuevo García uppmanade EU att inte överge Andinska gemenskapen, vilket vi självklart inte kommer att göra. Samtidigt som vi följer utvecklingen mycket noga har vi självklart intresse av att de subregionala sammanslutningarna och organisationerna i Latinamerika är fortsatt starka, eftersom de är potentiella samarbetspartner för oss, och vi hoppas att det nuvarande ordförandelandet Venezuelas utträde, som ännu inte har fullbordats officiellt och ännu inte har bekräftats av något ministerrådsmöte, i slutändan kanske inte visar sig nödvändigt, så att vi i Europeiska unionen kanske kan påbörja förhandlingar med Andinska gemenskapen.
Som kommissionsledamoten sa måste båda sidor ingå åtaganden. Vi i Europeiska unionen är beredda att göra det, och våra latinamerikanska partner måste självklart vara beredda att göra detsamma. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Fru talman! Med tanke på att toppmötet kommer att hållas i Wien skulle jag vilja säga några ord på tyska. Jag är mycket glad över den mycket breda överenskommelse som har nåtts mellan EU:s tre institutioner angående toppmötet om Latinamerika och Latinamerikafrågan.
Vi har alla arbetat mycket hårt för att uppnå detta, med en del utmärkta förberedande möten, exempelvis ministermötet om social sammanhållning i Bryssel, mötet om immigrationsrelaterade frågor och narkotika i Cartagena, ett möte om det civila samhället i Wien, ett näringslivsmöte som ännu inte har ägt rum, och självklart det parlamentariska mötet i Dornbirn. Allt detta innebär att vi nu har en bredare grund att stå på än någonsin tidigare, vilket är mycket betydelsefullt. Fortfarande återstår dock en hel del avgörande arbete under de kommande två veckorna, ett arbete som förhoppningsvis kommer att leda till att vi får möjlighet att genomföra associeringsavtalet med Andinska gemenskapen. I alla händelser vet jag att det österrikiska ordförandeskapet lägger ned stora ansträngningar på detta.
Toppmöten bedöms emellertid alltid utifrån vem som deltar i dem. Vad jag vet har vi hittills fått bekräftelser från 18 latinamerikanska stats- och regeringschefer. Jag anser att det är mycket viktigt att det stora intresse som visas nu omsätts i konkreta åtgärder. Vi ska fortsätta att bygga på detta, eftersom det måste utgöra grunden för utvecklingssamarbetet under de kommande sju åren.
När det gäller innehållet vill jag också säga att frågan om mänskliga rättigheter och stärkande av institutionerna självklart också kommer att diskuteras, inklusive frågan om kvinnovåldet i Ciudad Juárez. Vid ett besök i landet nyligen tog jag själv upp den här frågan med den mexikanske riksåklagaren, och jag vet att han följer frågan med stort intresse. Även när det gäller Colombia vill jag säga att vi självklart stöder dem som ansvarar för mänskliga rättigheter i landet, liksom offren bland befolkningen. Den officiella företrädaren för kvinnorelaterade frågor har nyligen besökt både kammaren och kommissionen, och vi hade mycket intensiva diskussioner om denna fråga.
På det hela taget tycker jag att vi har täckt in ett brett spektrum av frågor, men vi måste nu tillsammans arbeta för att verkligen nå resultat i alla dessa frågor och därigenom göra toppmötet till en verklig framgång. 
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ),
   . – Tack så mycket, fru talman. Jag tänkte göra en kort kommentar och ta upp ett par ordningsfrågor som jag tror kan göra omröstningen om betänkandet lättare vid morgondagens plenarsammanträde.
Min kommentar är att rådets ordförande inte behöver ursäkta sig för sin spanska som jag tycker är utmärkt! Detta gäller även hans vilja att bidra till ett harmoniskt partnerskap mellan kommissionen, rådet och parlamentet. Det visade hans medverkan i Bregenz.
Mina andra två kommentarer, fru talman, gäller Luca Romagnolis initiativ att lägga fram ett ändringsförslag om jordbruksreformen. Jag beklagar att Luca Romagnoli inte lade fram sitt ändringsförslag inom den tidsfrist som enligt arbetsordningen angetts för detta, men om övriga ledamöter ger sitt stöd kommer inte heller jag att invända mot att han lägger fram ett muntligt ändringsförslag i plenum i morgon.
Vad gäller Willy Meyers inlägg vill jag gärna berätta för honom att förklaringen från Bregenz är mer inspirerad av parlamentets betänkande, än vad parlamentets betänkande är inspirerat av förklaringen från Bregenz. Om jag var redo att göra eftergifter vid förhandlingen om slutdokumentet var det som ni är väl medvetna om i en anda av samförstånd och inte på grund av att jag saknade en bred majoritet bakom de ståndpunkter vi antagit.
I all vänskaplighet och uppriktighet vill jag dock även säga er, herr Meyer, att när jag röstar eller uttalar mig för egen del eller för min politiska grupp accepterar jag helt och fullt den eventuella betydelse detta uttalande kan få. Så även om jag inte har bett er om det skulle jag ändå vara beredd att i de tre punkter det gäller, det vill säga 6, 21 och 66, ändra hänvisningen till ett frihandelsområde mellan EU och de latinamerikanska länderna till det begrepp som Raül Romeva – som just nu inte är här i kammaren – önskade, nämligen ett område för övergripande interregionalt partnerskap.
Det var den kommentar jag hade, fru talman, för att skapa samförstånd. Jag tror att parlamentet i morgon kan stå enat för att bidra till att toppmötet blir en framgång för oss alla, framför allt tack vare kommissionens och rådsordförandeskapets insatser. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0002/2006 – B6-0004/2006) till rådet från Giuseppe Gargani för utskottet för rättsliga frågor om ändring av protokollet om immunitet och privilegier. 
Giuseppe Gargani (PPE-DE ),
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Än en gång debatterar vi som så många gånger förr den mycket känsliga frågan om immunitet.
Jag känner mig hedrad över att åter ha tagit upp debatten med min fråga för utskottet för rättsliga frågor och dess samordnare. Jag tror att alla mina kolleger bland ledamöterna är medvetna om att vi behöver gemensamma bestämmelser om immunitet inom Europaparlamentet. Europaparlamentet har sedan länge haft ambitionen att införa sådana bestämmelser.
För 20 år sedan fick en av våra kolleger, Georges H. Donnez, tillstånd att utarbeta ett betänkande om immunitet för Europaparlamentets ledamöter. Syftet var att ändra förhållanden som då, redan för 20 år sedan, var begränsade och olämpliga för Europaparlamentets räckvidd. I protokollet om immunitet och privilegier fastställdes att ledamöter av Europaparlamentet inte kunde frågas ut om hur de hade röstat, men samtidigt kunde bestämmelser om immunitet fastställas i ledamöternas nationella lagstiftning.
Det fanns givetvis en förklaring till detta, och vid den tiden var parlamentet en församling som byggde på de olika nationella parlamenten. Bestämmelsen hade därför kommit till av mycket specifika skäl. Ingen har dock kunnat undvika att notera att det tack vare den allmänna rösträtten i dag finns en mängd rättspraxis där många genombrott gjorts genom åren. Parlamentet har å sin sida inte heller förblivit oförändrat. Det finns alltså en uttalad vilja från utskottet för rättsliga frågor som under förra mandatperioden dessutom lyfte fram och drev en annan viktig fråga, nämligen att samtliga ledamöter av Europaparlamentet bör ha en gemensam referens i form av en stadga, en gemensam organisatorisk referens.
Inte bara utskottet för rättsliga frågor utan även parlamentet som helhet känner till hur svårt det är för ledamöterna att behöva åberopa nationell lagstiftning: Förenade kungariket har en viss typ av lagstiftning, Tyskland en annan. Italien hade ytterligare en variant som sedan ändrades. Detta gynnar inte trovärdigheten och gör inte heller Europaparlamentet mer självstyrande eller oberoende.
Efter ett antal debatter är också ni, fru talman, i er nuvarande funktion som kammarens talman, insatt i stadgan för Europaparlamentets ledamöter eftersom vi har diskuterat och godkänt den i utskottet för rättsliga frågor och behandlat den i kammaren två gånger.
Rådet motsatte sig däremot att ämnet skulle återinföras i primärlagstiftningen, så vi ändrade den del av stadgan som rör parlamentets organisation. Därefter följde en svår ledningsprocedur som så småningom gav resultat: rådet – och här kommer kruxet, fru talman och mina damer och herrar – försökte sammankalla till en regeringskonferens med samtliga medlemsstater för att ratificera det vi hade beslutat i parlamentet.
Jag anser att vi nu har gjort mycket viktig avvägning: vi har debatterat, och vi har med mycket skarpsinne gett Europaparlamentets ledamöter som kollektiv en rad privilegier som stärker parlamentets roll och ökar dess oberoende.
Eftersom rådet gjorde sitt åtagande redan i maj 2005 och vi nu snart är inne i maj 2006 är det alltså vår avsikt att med denna fråga nå fram till en snabb avslutning. Eftersom vår kollega Georges H. Donnez var medveten om detta behov redan för 20 år sedan och eftersom frågan hela tiden varit viktig och avgörande, vilket även parlamentets omröstning visade, måste rådet omedelbart ratificera det vi har beslutat och fastställt. Vi har tagit ett stort kliv framåt. När detta väl har bekräftats kan vi tveklöst ge våra ledamöter av Europaparlamentet en betydligt tyngre och mer värdefull roll.
Som ni känner till, fru talman, var den del av stadgan som vi godkände av mindre vikt. I den debatten sa jag – och jag upprepar det nu – att detta är en grundläggande fråga som påverkar våra bestämmelser och stärker Europaparlamentet och vår roll, särskilt er roll.
Den begäran som riktas till rådet följer samma linje, och jag hoppas att parlamentet som helhet tar del av denna begäran och att varje grupp och varje ledamot, även som enskilda individer, ger den sitt stöd, eftersom detta är vårt enda sätt att kunna utöva påtryckningar på rådet. 

Hans Winkler,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Herr Gargani! Som svar på er fråga börjar jag med att säga att jag är glad över att kunna upprepa det som redan har sagts: rådet välkomnar den stadga för Europaparlamentets ledamöter som godkändes efter långa förhandlingar i juli förra året. Stadgan kommer att ge ledamöterna gemensamma villkor för utövandet av sina mandat från och med 2009, det vill säga nästa mandatperiod. Rådet förklarade i ett uttalande om stadgan att det i princip var redo att undersöka möjligheten att ändra protokollet om immunitet och privilegier för Europaparlamentets ledamöter när stadgan väl hade godkänts. Rådet kommer självklart att hålla fast vid sitt uttalande, och jag vill betona att vi fortfarande är redo att se över frågan, även om stadgan som ni vet inte träder i kraft förrän 2009 när nästa europaparlament tar över.
När det gäller frågan om att sammankalla till en regeringskonferens vill jag först och främst påpeka att förfarandet anges i artikel 48 i Fördraget om Europeiska unionen. Enligt denna artikel kan en medlemsstats regering eller kommissionen lägga fram förslag till rådet om att ändra de fördrag som ligger till grund för unionen. Enligt punkt 2 i samma artikel ska en konferens med företrädare för medlemsstaternas regeringar kallas av rådets ordförande om rådet efter samråd med Europaparlamentet, och i förekommande fall även kommissionen, stöder detta i ett yttrande. Så lyder bestämmelserna i Fördraget om Europeiska unionen.
I egenskap av rådets företrädare vill jag dock ta upp en sak i samband med diskussionen om huruvida villkoren för att sammankalla till en regeringskonferens har uppfyllts. Om vi skulle hålla en sådan konferens nu skulle vi störa den tid för eftertanke som ska ägnas åt en grundläggande granskning av Europas mål och framtid. Jag lämnar frågan öppen huruvida det skulle vara lämpligt att sammankalla en regeringskonferens enbart för att ändra immuniteten och privilegierna för Europaparlamentets ledamöter. Jag måste erkänna att det ur mitt perspektiv är tveksamt om en konferens som enbart behandlar ledamöternas immunitet och privilegier skulle vara så lämplig om man under nuvarande omständigheter vill öka allmänhetens förtroende för Europaparlamentet. Vi tror nog snarare att det inte skulle möta någon förståelse.
Med tanke på hur dagens fråga är formulerad förutsätter rådet att Europaparlamentet inte planerar att lägga fram några nya förslag beträffande innehållet, utan vill bekräfta den vilja som det förra parlamentet gav uttryck för. Detta är viktigt för vårt framtida arbete. Som ni vet är det ett privilegium som åtminstone tillfaller företrädarna för medlemsstaternas regeringar att vid en regeringskonferens fatta beslut om vilket underlag deras debatter ska bygga på. Rådets ordförandeskap kan i detta läge självfallet inte förutse vilka beslut en oberoende regeringskonferens kommer att fatta.
Jag ville ändå föra in dessa mer allmänna iakttagelser i debatten. Det handlar inte om huruvida rådet vill uppfylla ett åtagande det har gjort: självfallet vill rådet det. Det handlar däremot om huruvida detta är den rätta tidpunkten för att ta ett sådant steg i det enda syftet att ändra fördragen i fråga om immunitet och privilegier.
Maria da Assunção Esteves,
   . – Herr talman! I det politiska Europa som vi vill skapa krävs det ett nytt system för institutioner och lagstiftning som också gäller vilken ställning Europaparlamentets ledamöter ska ha.
Alla parlament har en särskild stadga för ledamöterna som handlar om värderingar såsom oberoende och representation. Den särskilda stadgan för Europaparlamentets ledamöter går dock längre. Den hjälper oss att förstå parlamentets betydelse för utvecklingen av det politiska EU.
En gemensam stadga för ledamöterna med ett lämpligt system för privilegier och immunitet är en mycket viktig förutsättning för en allt mer integrerad politisk union vars struktur med bred representation vilar på demokratiska principer. Systemet med ledamöternas privilegier och immunitet är integrerat i stadgan. Det är avskilt från de privilegier och den immunitet som gäller för andra som arbetar för unionen och får därför inte splittras efter de olika medlemsstaternas preferenser.
Den fråga som parlamentet riktar till rådet i dag är inte bara av formell karaktär. Dess syfte är att belysa skillnaden mellan uppfattningen av Europa som en integrerad demokratisk organisation med parlamentet i centrum och uppfattningen av Europa som en fragmenterad organisation.
Översynen av systemet med privilegier och immunitet ingår dessutom i det åtagande som rådet har gjort. Möjligheten att hålla en regeringskonferens, nu eller någon gång i framtiden, kan diskuteras. Det finns ett uppenbart behov av att sammanföra de önskade justeringarna av stadgan med systemet för privilegier och immunitet. Vi är också övertygade om att regeringskonferensen måste lyssna på parlamentet, både nu och i framtiden. 
Katalin Lévai,
   . – Jag stöder förslaget från ordförande Giuseppe Gargani om att vi bör betona vikten av en stadga för ledamöterna. Jag tycker det är ytterst beklagligt att parlamentet de gångna decennierna inte har lyckats lösa denna viktiga fråga om ledamöternas status på ett tillfredsställande sätt och genom egna förslag. Jag anser att vi måste ge parlamentet rätt att på eget initiativ reglera sin rättsliga status.
Vi får inte glömma att Europaparlamentet är det enda av Europeiska unionens organ som väljs direkt, och det förkroppsligar därför de europeiska medborgarnas vilja och är nationellt oberoende. Därmed fyller det en mycket viktig funktion för att minska det demokratiska underskottet inom EU:s institutionella system. Parlamentet skapar ett medborgarnas Europa och bidrar till att minska klyftorna mellan medborgare och EU:s institutioner. Vikten av att hålla regeringskonferensen är tydlig och klar. I stället för att diskutera hade det varit bättre att lämna alla intressekonflikter som förhindrar oss därhän, eftersom detta verkligen är en mycket viktig fråga. Det låga deltagandet i valet till Europaparlamentet och den – förhoppningsvis tillfälliga – pausen i processen kring EU:s författning, plus nederlaget i den franska och nederländska omröstningen, visar att förverkligandet av Europatanken bland medborgarna nu är mer behövlig än någonsin.
Fram tills det finns en möjlighet att nå en tillfredsställande lösning i frågan om ledamöternas status kan dock sådana beklagliga händelser som inträffade i slutet av förra mandatperioden mycket väl inträffa igen på grund av medborgarnas allt sämre förtroende. Jag föreslår därför att vi tar upp godkännandet av ledamotsstadgan på vår föredragningslista så snart som möjligt. 
Marek Aleksander Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! I dag debatterar vi ändringar av protokollet om privilegier och immunitet för Europaparlamentets ledamöter. Jag anser att vi först och främst borde inrikta oss på att snarast möjligt ändra lagstiftningen om immunitet för ledamöterna. Den situation vi har i dag är långt ifrån idealisk. Vi har lika många olika bestämmelser inom Europeiska unionen som vi har medlemsstater. Varje land har olika bestämmelser. Detta är varken förenligt med principen om lika behandling eller med att utskottet för rättsliga frågor ska hinna behandla den typen av ärenden i tid. Vi borde införa ett enhetligt system som gäller för alla ledamöterna från samtliga länder inom EU. Den här typen av bestämmelser skulle också innebära att det inte gick att tillämpa den typ av praxis vi råkat ut för vid flera tillfällen då regeringar i enskilda länder har riktat grundlösa anklagelser mot ledamöter som ett led i deras kampanj mot obekväma meningsmotståndare. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Jag anser att rådets företrädare Hans Winkler har agerat korrekt med tanke på den situation vi står inför i dag: vi har ännu inte kunnat godkänna konstitutionen. Om vi i dagsläget blev tillsagda att debattera privilegier och immunitet för Europaparlamentets ledamöter skulle vi dessutom troligen bli varse att majoriteten av den europeiska allmänheten inte ens är beredd att ge parlamentets ledamöter de privilegier och den immunitet de faktiskt har i dag.
I dagsläget skulle jag i egenskap av ledamot av Europaparlamentet – helt sanningsenligt – helst av allt vilja slippa privilegier och immunitet: jag hade hellre velat bli behandlad som vilken medborgare som helst i Europeiska unionen. Jag säger också detta på grund av att Europaparlamentet under förra mandatperioden faktiskt missbrukade sina befogenheter i fråga om privilegier och immunitet för att mörklägga en viss form av kriminell verksamhet.
Jag anser att det just nu finns två möjligheter: Om den dömande makten i de olika medlemsstaterna är oberoende och partisk är detta den bästa garanti vi kan få. Det finns vissa länder som inte erkänner några privilegier, minst två eller tre har inte erkänt dem. Om vi på detta stadium skulle driva debatten om stadgan tror jag att parlamentet skulle tvingas föreslå att man avskaffade alla former av privilegier och immunitet för ledamöterna som inte också gäller för medborgarna som helhet. Om medborgarna förväntas ansvara inför sitt rättsväsende och litar på det förstår jag inte varför Europaparlamentets ledamöter ska ha en privilegierad behandling. 
Jag instämmer i vilket fall med vad Hans Winkler sa när han redogjorde för den juridiska aspekten. Han har rätt: det är inte rätt tillfälle att nu inleda en debatt och en regeringskonferens om detta ämne. Om vi gjorde det skulle vi i parlamentet tvingas ompröva situationen ur ett annat perspektiv: vårt förhållande till medborgarna. 
Giuseppe Gargani (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! I mitt tidigare inlägg glömde jag att säga något som jag anser gäller för den europeiska lagstiftningen: immuniteten är inte ett privilegium för enskilda ledamöter, utan tillhör institutionen som sådan.
Jag tror att detta synsätt har historiska rötter och hör samman med den ursprungliga betydelsen av immunitet. Det måste faktiskt betonas, mina damer och herrar: att säga något annat eller försöka slippa undan denna bestämmelse är demagogiskt. Vi har redan godkänt och debatterat detta flera gånger, i utskott och i kammaren, och vi har tagit fram en bestämmelse. Om rådet och de senaste halvårens ordförandeskap hade varit mer ihärdiga hade denna bestämmelse redan varit ratificerad av rådet.
Om rådet tog upp frågan på sin agenda kunde den inte bara ge ordförandeskapet trovärdighet, utan också bana väg för en konstitution eftersom privilegierna stärker parlamentets roll och ökar dess oberoende.
Den bromskloss som satts på konventionen och de svårigheter som uppstår när konventionen ska godkännas i Europa får inte äventyra den roll parlamentet har i sig. Det finns visserligen nationella referenser, men de väger lätt eftersom Europaparlamentet väljs genom allmänna val.
Hans Winkler,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tydliggöra en sak – mina kommentarer ska självfallet inte ses som ett avvisande av Europaparlamentarikernas rättmätiga privilegier. De finns i alla våra stater, de har sitt berättigande och det är självklart att rådet erkänner det.
I vår egenskap av ordförande för rådet kommer vi naturligtvis att överlämna det önskemål som har uttryckts här till medlemsstaterna, med hänvisning till alla delar som ingår, däribland det uttalande som redan har åberopats här flera gånger. Den nya stadgan kommer i alla händelser att träda i kraft 2009. Alla beslut som fattas nu avseende en regeringskonferens måste självfallet ratificeras av alla medlemsstater i EU i enlighet med deras konstitutionella krav.
Även om en regeringskonferens skulle sammankallas omedelbart – vilket jag, som jag sa, för närvarande inte menar är lämpligt – och den antog en bestämmelse av detta slag, är det knappast tänkbart, eller åtminstone osannolikt, att denna skulle kunna träda i kraft innan Europaparlamentets nästa mandatperiod börjar.
Slutligen kommer jag till den fråga som togs upp i debatten om Europaparlamentets samarbete med en regeringskonferens. I detta avseende vill jag bara tydliggöra att all sådan medverkan och dess omfattning naturligtvis måste läggas fast i rådets beslut om att sammankalla regeringskonferensen där formerna för andra institutioners delaktighet i konferensen måste fastställas. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit två förslag till resolutioner (1) som ingivits i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är anföranden på en minut om frågor av politisk vikt. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Efter incidenten med reaktor 4 i Tjernobyl för precis 20 år sedan inneslöts inte bara denna före detta sovjetrepublik utan hela Europa i ett radioaktivt moln. För egen del genomlevde jag den rädsla som föds ur okunskap då den totalitära regimen i före detta Tjeckoslovakien underlät att informera oss som bodde nära den ukrainska gränsen om vad som hade hänt, om det hot vi stod inför och om hur vi skulle skydda oss.
Den verkliga omfattningen av tragedin offentliggjordes först några dagar senare. Brott mot säkerhetsföreskrifter, mänskliga misstag och därefter följande brist på information har resulterat i onödiga förluster av människoliv i min hemtrakt. En ödelagd miljö och livsödet för människor med obotliga sjukdomar är en allvarlig varning för oss alla.
Mina damer och herrar! Jag ber er att vi i dag ägnar en stunds tystnad åt offren för tragedin i Tjernobyl, både dem som inte lever i dag och dem som bär på arvet efter den. 
Yannick Vaugrenard (PSE ).
   – Herr talman! Våra demokratier grundas på icke förhandlingsbara principer: fred och frihet, ömsesidig respekt, jämlikhet och, om så är möjligt, broderskap. Det var historiens tragedier, särskilt andra världskrigets, som i slutändan fick våra vördade föräldrar och äldre anförvanter att erkänna behovet av att lägga en stabil grund för fred i vår världsdel. Hågkomsten av det bidrar till en bättre värld, och om vi vägrar ta emot den läxa som historien har lärt oss genom att förneka det som hänt riskerar vi att åter uppleva samma saker.
För den sakens skull kan vi, som européer, inte acceptera de upprepade uttalandena från Irans president där han förnekar förintelsen, åberopar en myt och kräver att Israel ska försvinna. Det skulle vara skamligt om vi bagatelliserade de uttalandena och ignorerade dem med hänvisning till Gud vet vilken oacceptabel realpolitik eller realekonomi. Alla, också Irans folk och vi själva, måste axla sitt ansvar och kräva att Mahmoud Ahmadinejad tar tillbaka sina avskyvärda uttalanden. Vi får inte låta ett land som stöder den typen av uttalanden av sin president delta i ett internationellt sportarrangemang på europeisk mark. Inte heller kan vi acceptera dess närvaro i Nürnberg, eftersom det skulle vara en förolämpning mot minnet av förintelsens offer. 
Marian Harkin (ALDE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja ta upp vad som sker med utländska arbetstagare. Låt oss säga att någon kommer till Irland under ett par år för att tjäna lite pengar. Vad händer om den personen har sådan otur att vederbörande dör oväntat? Bara under den senaste månaden har vi haft två fall där tre lettiska arbetstagare och fyra polska arbetstagare omkommit i två olika trafikolyckor. De sörjande familjerna vill naturligtvis att kropparna ska sändas hem, men i vissa fall – inte nödvändigtvis de som jag just nämnde – har de helt enkelt inte haft råd att sända hem sina nära anhörigas kroppar.
Jag känner till fall i Irland där de lokala hälso- och sjukvårdsmyndigheterna, vänner, grannar, kolleger etc. har samlat ihop de nödvändiga medlen för att sända hem kropparna. Jag anser dock inte att vi borde låta denna situation avgöras av tillfälligheter. Som union underlättar vi personers fria rörlighet. Därför borde antingen en fond inrättas för att hjälpa sörjande familjer om de inte kan betala kostnaderna för hemsändandet och om de inte är försäkrade, eller så borde vi kanske se över socialförsäkringssystemen inom EU för att se om de kan användas för att hjälpa till. 
Thomas Wise (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag vill fästa den allmänna uppmärksamheten på ytterligare ett exempel på Europeiska unionens hyckleri när det gäller att ta itu med miljöfrågor.
Det rapporteras i dagens att den statligt finansierade Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD) avser att stödja det mycket kontroversiella Sachalin II-projektet. Detta förslag om att utvinna olja från kontinentalhyllan vid den ryska ön Sachalin hotar inte bara öbornas ekonomi och livsstil, utan är också en möjlig miljökatastrof av alarmerande proportioner.
Lokala fiskare och internationella miljöorganisationer vädjar till EBRD att inte bevilja ett lån på ungefär 300 miljoner euro för att finansiera projektet. Nu ser vi EU:s sanna natur, som på intet sätt är grön.
Både Europeiska gemenskapen och Europeiska investeringsbanken är aktieägare i en bank som ämnar finansiera ett projekt som kommer att ha rakt motsatt effekt mot att skydda miljön. Detta är hyckleri i dess mest tragiska form. 
Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ).
   – Mina damer och herrar! Närhelst jag hör rapporter om hur det går till i valupptakten i vissa utvecklingsländer säger jag mig att det aldrig skulle kunna hända i Europa. Särskilt i EU erkänner vi demokratiska värden, vi för civiliserade valkampanjer, och fysiska angrepp sker inte här. Förutom att det inte längre är sant. I Tjeckien anfölls vice partiledaren för ett politiskt parti som fått nästan 20 procent i opinionsundersökningarna och misshandlades brutalt av tre angripare fem veckor före valet. Mannen i fråga är den nuvarande ledamoten av det tjeckiska parlamentet Jiří Dolejš. Ändå fortsätter vi att lugnt diskutera begreppet immunitet för politiker. I sin resolution fördömer i dag deputeradekammaren svängningen åt höger i samhället.
Mina damer och herrar! Om sådana händelser skulle bli en vana i EU:s medlemsstater så måste vi skyndsamt göra någonting åt det. Tack för era ord av solidaritet. 
Zsolt László Becsey (PPE-DE ).
   – Tyvärr upplever vi – allt oftare – att länder i Europa, särskilt Centraleuropa, drabbas av översvämningar som ett resultat av klimatförändringar och brutala skogsskövlingar. Detta pågår medan vi talar här. En enorm kamp mot översvämningarna pågår utefter Donau, mestadels i Rumänien, och utmed Tisza i Ungern samt i den norra delen av Serbien, i Vojvodina. Vattenmassorna har redan förstört skyddsvallarna i många områden.
Jag är oerhört nöjd med att EU skapade solidaritetsfonden för några år sedan och nu använder den. Jag menar att den situation som håller på att utvecklas i min valkrets i södra Ungern, och särskilt i grannländerna, kan komma att kräva att solidaritetsfonden tas i anspråk. Jag ber rådet att visa flexibilitet vid användningen av stödet, i enlighet med kommissionens strategi. Det skulle möjliggöra för drabbade regioner – däribland kandidatländer och associerade länder – att verkligen se att EU hjälper. I det direktiv om översvämningar som förbereds bör EU åta sig en större insats för att lätta medlemsstaternas riskbörda och särskilt beakta samarbetet med tredjeländer. Detta är också en aktuell fråga.
Jag vill också peka på att jordbrukare borde få direktstöd vid eventuella översvämningar. Dessutom borde de fortfarande ha rätt till stöd om de inte kan odla på sin mark på grund av skyddsåtgärder mot översvämning. 
Françoise Castex (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! För sex månader sedan var jag ledamot av EU:s observatörsuppdrag som närvarade vid det palestinska valet. Mot bakgrund av EU:s närvaro under valet i Palestina anser jag att rådets beslut att dra in biståndet till den palestinska myndigheten är ologiskt. Vi avvisar resultatet av ett valförfarande som vi stödde och prisade för det smidiga sätt på vilket det genomfördes. Hjälper det verkligen demokratin?
Att dra in biståndet är att straffa den palestinska befolkningen i dess helhet, det vill säga att bestraffa inte bara islamisterna i Hamas utan också den civila befolkningen, barn, kvinnor, fredsvänner och demokrater som fanns representerade – jag vill framhålla det – på tolv andra listor med kandidater under valet. Att man drar in biståndet innebär ett ödesdigert slag mot en framväxande och skör stat, eftersom de första som drabbas kommer att vara de 150 000 palestinska statstjänstemän som också har tillsyn över hälso- och sjukvård och utbildning och som ser till att mer än en fjärdedel av befolkningen får sin försörjning. Världsbanken har redan slagit larm om faran för en humanitär kris. Internationellt bistånd syftar inte till att stödja det ena eller andra partiet som sitter vid makten, utan i enlighet med Osloavtalet garanterar det att den palestinska myndigheten faktiskt kan existera och tillhandahålla grundläggande offentliga tjänster.
Jag vill, i allvarliga ordalag, tala om att jag och många européer med mig hyser stor oro. Detta beslut är kontraproduktivt och kommer att bidra till att stärka Hamas. Det riskerar att göra den palestinska befolkningen ännu mer radikal vid en tidpunkt då den behöver mer bistånd än tillrättavisningar, om den ska fortsätta hoppas på en rättvis och varaktig fred och om den ska tro på demokrati. 
Bernard Piotr Wojciechowski (NI ).
   – Herr talman! Jag skulle, på invånarna i Warszawas vägnar, vilja fästa kammarens uppmärksamhet på planerna att bygga motortrafikleder genom de urbaniserade delarna av den polska huvudstaden. Projektet omfattar genomfartsvägar som kommer att leda trafiken rakt igenom tätbefolkade bostadsområden. Om man genomför den planen kommer det att innebära hälsorisker för hundratusentals invånare i staden. Partikelutsläppen kommer att öka mer än tiofaldigt, trots att godtagbara nivåer redan överskrids med 50 procent eller till och med 120 procent. Andra hälsorisker får inte glömmas bort, såsom kolmonoxid, bensen, kolväten och andra kemikalier.
Projektet grundas på föråldrade markutvecklingsplaner som inte tar hänsyn till att staden växer och att nya bostadsområden byggs. Det är exakt av den anledningen som vägarna kommer att gå mellan bostadshusen, och en av dem kommer att gå rakt igenom Mazowiecki Landscape Park i Wawerdistriktet. Jag skulle vilja tillägga att det strider mot EU:s Natura 2000-program. Jag hoppas att det finns människor i Europaparlamentet som bryr sig om miljön i Polen och också om tusentals polska medborgares hälsa. 
Antonio Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vid en parad i Milano i går för att fira årsdagen av Italiens och Europas befrielse från naziockupationen inträffade en mycket allvarlig antisemitisk händelse – ett verkligt våldsamt fall av rasism. Det förekom protester mot den judiska brigaden som kämpade för Europas befrielse, två israeliska flaggor brändes och utbildningsministern häcklades kraftfullt. Vad värre är, man skrek åt och hånade utbildningsministerns far, en motståndsman som suttit fången i Dachau och erhållit silver- och bronsmedalj från motståndsrörelsen.
Parlamentet måste sända ut en mycket stark signal att sådana händelser aldrig får upprepas. Herr talman! Jag vill göra en formell framställning om att ni, i ert officiella ämbete, ingriper och återigen fördömer dessa antisemitiska, rasistiska händelser genom ett formellt principuttalande från talmannen. 
Guy Bono (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill återkomma till de attacker som några unga tyska elever som deltog i ett utbytesprogram med skolor i några förorter i Paris utsattes för i mitt land, Frankrike. Eleverna möttes av nazisthälsningar, och de jagades av ungdomar som kastade sten på dem. Detta är ytterst allvarliga händelser, och jag vill uttrycka min indignation inför er. Det är, befarar jag, långtifrån isolerade händelser.
Det är uppenbart att den europeiska idén, självfallet, skapades för att få slut på främlingsfientlighet och krig mellan nationer, och handlingar som dessa är därför oacceptabla. Jag ville ta till orda eftersom vissa människor verkar tona ned handlingar av detta slag genom att påstå att de är normala. Den varianten av ”normalitet” är emellertid inte godtagbar, och tyvärr inser inte européerna det längre. Jag menar att det är vår skyldighet att reagera kraftfullt.
Jag vill säga till er alla, mina damer och herrar, och särskilt till våra tyska vänner, att vi inte står bakom den typen av uppförande och att vi ännu mindre tillåter att det förbigås med tystnad. I min egenskap av ledamot i utskottet för kultur och utbildning har jag beslutat att skicka ett brev till mitt lands utbildningsminister och kräva att han vidtar lämpliga åtgärder i fråga om dessa avskyvärda handlingar. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   –Sedan ett och ett halvt år tillbaka har 15 företag som sysslar med elektronik och liknande upphört med tillverkning i Europa. I oktober förra året kom en begäran till Europeiska kommissionen från det tjeckiska bolaget Tesla Ecimex och det litauiska bolaget Ekranas, som båda tillverkar katodstrålerör, om antidumpningsåtgärder mot Kina, Malaysia, Sydkorea och Thailand. Den 11 januari i år meddelades i Europeiska unionens officiella tidning att en antidumpningsundersökning inletts. Tesla Ecimex har dock redan upphört med sin verksamhet. I april upphörde Ekranas. Det finns ingen möjlighet för företagen att konkurrera med tillverkare i Sydasien och Latinamerika som får stöd från staten genom en politik som gynnar företagande. I Litauen förlorar 5 000 anställda sina jobb, inklusive anställda i dotterbolag. Samtidigt är utsikterna för elektronikmarknaden och Ekranas försäljning positiva. Jag uppmanar kommissionen att tillämpa antidumpningsåtgärder mer aktivt och göra vad den kan för att hjälpa europeiska tillverkare och bidra till hederlig konkurrens. 
Mario Borghezio (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Med förolämpningar och hot tvingades den italienska ministern Letizia Moratti att lämna paraden för högtidlighållande av den 25 april, som är Befrielsedagen i Italien. Sådana angrepp är utan något som helst tvivel avskyvärda och måste fördömas på EU-nivå, inte minst därför att de kränker de värderingar om frihet som förenar oss i parlamentet och som inte går ihop med alla dem som försöker trakassera den som tänker annorlunda.
Herr talman! Jag ber att vi tillsammans ska göra ett uttalande som fördömer de handlingar som beskrivits, särskilt brännandet av israeliska flaggor och de intoleranta antijudiska åsikterna. Vi måste också uttrycka vår solidaritet med den italienska ministern, som var i sällskap med sin far, tidigare Dachaufånge och numera rullstolsburen, i paraden. Detta är allvarliga händelser som vi starkt måste ta avstånd från, särskilt då de inträffade under en parad ägnad åt att högtidlighålla vårt lands befrielse. 
Neena Gill (PSE ).
   – Herr talman! Det är över ett år sedan kung Gyanendra i Nepal tog över den oinskränkta makten. På SAARC-delegationens vägnar vill jag säga hur glada vi är över att kungen nu givit efter och i går gick med på att återupprätta demokratin.
Men detta är bara det första steget mot att inrätta en verklig fred och en varaktig demokrati. Det är absolut nödvändigt att maoisterna nu blir en del av den demokratiska processen och tar avstånd från våld. Som ordförande för delegationen för förbindelserna med länderna i Sydasien och Sydasiatiska organisationen för regionalt samarbete (SAARC) uppmanar jag dem att lyssna till och agera utifrån detta budskap.
Under de tre senaste veckorna har världen bevittnat intensiva protester och stort lidande i Nepal, och vi är alla mycket lättade över att få se att freden slutligen återupprättas på Katmandus gator. EU och alla dess externa partner som är delaktiga i denna process måste dock vara vaksamma på att denna positiva vändning av situationen kan vara en verklig vattendelare. Detta får inte bli ytterligare ett missat tillfälle till demokrati i Nepal. Vi måste följa utvecklingen mycket noga. Jag uppmanar bestämt kommissionen, rådet och alla externa partner att vidta de nödvändiga åtgärderna för att förhindra alla risker för att landet återfaller till förvirring och våld. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
   – Herr talman! I november 2005 presenterade Europeiska kommissionen för första gången de nya regionalpolitiska initiativen Jaspers, Jeremie och Jessica. Detta är nya stödinstrument av särskild betydelse för de nya medlemmarna i EU, som är avsedda att göra det lättare att tillgodogöra sig bidrag på sammanhållningspolitikens område mellan 2007 och 2013. Initiativen har mötts av stort stöd från parlamentet, Regionkommittén och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, som själva försöker främja de tidigare nämnda nya finansieringsmöjligheterna för regionala initiativ.
Det finns dock ännu inga uppgifter om en storskalig och effektiv informationskampanj som kommissionen har ansvar för. Trots att det redan har gått sex månader sedan initiativen presenterades första gången är det omöjligt att hitta någon broschyr eller någon som helst dokumentation på området, ännu mindre på de nationella språken. De som berörs direkt, med andra ord kommuner och företag, får enbart summarisk information. Det saknas brett tillgänglig utbildning på området. Det är meningen att programmen ska starta den 1 januari 2007, så jag undrar vad kommissionen väntar på. Det är hög tid att en professionell och samordnad informationskampanj sätts i gång. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! I förrgår ägde den 91:a årsdagen för det armeniska folkmordet rum. Detta fruktansvärda brott mot mänskligheten utfördes mot det armeniska folket i det ottomanska riket under första världskriget. Det planerades centralt och administrerades av den tidens turkiska regering och ledde till att ungefär 1,5 miljoner män, kvinnor och barn dog. De flesta dödsfallen inträffade efter fruktansvärd tortyr, massakrer och svält.
När vi kommer ihåg dessa oskyldiga offer för det ottomanska barbariet måste vi förnya vårt krav på dagens turkiska regering att överge sin brottsliga envishet att totalt förneka det armeniska folkmordet och åtminstone, även om det sker med väldig försening, ha anständigheten att be det armeniska folket om ursäkt för den fruktansvärda förintelse som de utsattes för. 
Gerard Batten (IND/DEM ).
   – Herr talman! Under den senaste sammanträdesperioden berättade jag om anklagelsen att Romano Prodi hade varit något slags agent för KGB. Sedan dess har Romano Prodi blivit Italiens premiärminister. I denna egenskap kommer han att vara medlem av Europeiska rådet och kommer att ha tillgång till konfidentiell information.
KGB – numera FSB – har en central roll i det institutionaliserade nätverk av organiserad brottslighet och korruption som dominerar Ryssland. Det är inte möjligt att lämna KGB lika lite som det är möjligt att lämna La Cosa Nostra. Därför uppmanar jag åter parlamentet att genomföra en undersökning av dessa anklagelser. Tidigare högre tjänstemän i KGB är villiga att under rätt omständigheter vittna i samband med en sådan undersökning.
Med tanke på betydelsen av Rysslands förbindelser med EU är det inte acceptabelt att denna situation inte har klarats upp. Parlamentet bör inte vara begränsat av det faktum att tidigare högre tjänstemän inom kommunistpartier från Östeuropa för närvarande sitter i kommissionen. 
Marianne Mikko (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Det kalla kriget är ännu inte slut, inte ens på 2000-talet. Jag fäller detta otvetydiga uttalande mot bakgrund av importförbudet mot vin från Georgien och Moldavien som Ryska federationen införde den 27 mars.
Genom att uppge att moldaviskt vin inte uppfyller Rysslands stränga krav på hygien krossar Ryssland den moldaviska ekonomin. Det är en mycket allvarlig fråga. Enligt statistiken säljs 85 procent av det moldaviska vinet på den ryska marknaden.
Detta är en kallt beräknande vedergällning, på grund av att Moldavien de senaste åren har sökt sig mot en närmare integration med EU och inte med Ryssland.
Mina damer och herrar! Fram till denna dag har Kreml inte kunnat visa upp ett enda expertanalysresultat som bevisar att moldaviskt vin är giftigt. Jag föreslår därför att Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet gör en oberoende analys av kvaliteten på moldaviskt vin.
Jag föreslår också att vi som ledamöter av Europaparlamentet ordnar en vinprovning under plenum i Bryssel för att själva avgöra vad det är för kvalitet på vinet från Moldavien, ett land som vill komma med i Europeiska unionen. Jag vill också uppmuntra affärsmänniskor i EU att importera moldaviskt vin. Tack. 
Bruno Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Parlamentet röstade nyligen för resolutioner som fördömde till exempel det sätt som val genomförts på i vissa länder såsom Vitryssland, där det föreföll som om den avgående kandidaten hade långt större resurser till sitt förfogande än oppositionskandidaten. Borde vi inte först sopa rent framför egen tröskel?
Jag har just fått veta att ledaren för Nationella fronten i Belgien, Daniel Féret, har förklarats icke valbar för en period av tio år. Det är uppenbarligen ett tidigare okänt sätt för de etablerade partierna, som kan få domstolarna att lyda minsta vink, att enkelt räkna ut motståndarna.
Jag har inte något som helst förtroende för den belgiska domarkårens självständighet. Jag menar att det finns ett antal skurkaktiga element i den belgiska domarkåren som på ett cyniskt och skandalöst sätt kränker de mänskliga rättigheterna och särskilt oppositionens rätt att delta i val. Detta händer i ett land som är korrumperat, som inte hävdar de mänskliga rättigheterna och som borde bannlysas av EU.
Låt oss sopa rent framför egen tröskel. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden:
- A6-0108/2006 av Jan Mulder för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004 – Avsnitt III – Kommissionen (SEK(2005)1159 – C6-0351/2005 – 2005/2090(DEC)) (SEK(2005)1158 – C6-0352/2005 – 2005/2090(DEC)) (2005/2090(DEC)),
- A6-0119/2006 av Markus Ferber för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004 – Avsnitt I – Europaparlamentet (2005/2091(DEC)),
- A6-0111/2006 av Nils Lundgren för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004 – Avsnitt II – Rådet (2005/2092(DEC)),
- A6-0112/2006 av Nils Lundgren för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004 – Avsnitt IV – Domstolen (2005/2093(DEC)),
- A6-0113/2006 av Nils Lundgren för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004 – Avsnitt V – Revisionsrätten (2005/2094(DEC)),
- A6-0114/2006 av Nils Lundgren för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004 – Avsnitt VI – Europeiska ekonomiska och sociala kommittén (2005/2095(DEC)),
- A6-0115/2006 av Nils Lundgren för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004 – Avsnitt VII – Regionkommittén (2005/2096(DEC)),
- A6-0116/2006 av Nils Lundgren för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004 – Avsnitt VIII A – Europeiska ombudsmannen (2005/2042(DEC)),
- A6-0117/2006 av Nils Lundgren för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004 – Avsnitt VIII B – Europeiska datatillsynsmannen (2005/2208(DEC)),
- A6-0110/2006 av Rodi Kratsa-Tsagaropoulou för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för den sjätte, sjunde, åttonde och nionde Europeiska utvecklingsfonden för budgetåret 2004 (KOM(2005)0485 – C6-0430/2005 –2005/2157(DEC)),
- A6-0094/2006 av Umberto Guidoni för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning för budgetåret 2004 (2005/2106(DEC)),
- A6-0093/2006 av Umberto Guidoni för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor för budgetåret 2004 (2005/2107(DEC)),
- A6-0095/2006 av Umberto Guidoni för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Europeiska byrån för återuppbyggnad för budgetåret 2004 (2005/2108(DEC)),
- A6-0096/2006 av Umberto Guidoni för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet för budgetåret 2004 (2005/2109(DEC)),
- A6-0097/2006 av Umberto Guidoni för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk för budgetåret 2004 (2005/2110(DEC)),
- A6-0098/2006 av Umberto Guidoni för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Europeiska miljöbyrån för budgetåret 2004 (2005/2111(DEC)),
- A6-0099/2006 av Umberto Guidoni för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Europeiska arbetsmiljöbyrån för budgetåret 2004 (2005/2112(DEC)),
- A6-0100/2006 av Umberto Guidoni för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Översättningscentrum för Europeiska unionens organ för budgetåret 2004 (2005/2113(DEC)),
- A6-0101/2006 av Umberto Guidoni för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Europeiska läkemedelsmyndigheten för budgetåret 2004 (2005/2114(DEC)),
- A6-0092/2006 av Umberto Guidoni för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Eurojust för budgetåret 2004 (2005/2115(DEC)),
- A6-0102/2006 av Umberto Guidoni för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Europeiska yrkesutbildningsstiftelsen för budgetåret 2004 (2005/2116(DEC)),
- A6-0103/2006 av Umberto Guidoni för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Europeiska sjösäkerhetsbyrån för budgetåret 2004 (2005/2117(DEC)),
- A6-0104/2006 av Umberto Guidoni för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Europeiska byrån för luftfartssäkerhet för budgetåret 2004 (2005/2118(DEC)),
- A6-0105/2006 av Umberto Guidoni för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet för budgetåret 2004 (2005/2119(DEC)). 
Jan Mulder (ALDE ),
   . – Herr talman! Vid 15-tiden i eftermiddags frågade jag vid ungefär vilken tid jag skulle få ordet, och jag fick veta att det skulle bli omkring kl. 17.45. Klockan är nu 19.45. Jag vet inte vem som i sin stora vishet sammanställt föredragningslistan, men jag tror inte att det gynnar parlamentet att hålla en debatt om ansvarsfrihet för EU-institutionerna vid den här tiden på dygnet.
För att återgå till ordningen och komma till saken rekommenderar jag kammaren att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för budgetåret 2004. Detta kanske förvånar er, för som alla vet och många antagligen kommer att säga har revisionsrätten inte på elva år i följd utfärdat någon revisionsförklaring beträffande kommissionens verksamhet. Varför då bevilja ansvarsfrihet? Jag ska ge er två argument för detta. För det första innehade denna kommission sitt ämbete i omkring en månad 2004, och för det andra inledde den mycket ambitiöst för att få en positiv revisionsförklaring. Jag återkommer strax till detta.
Även om Terence Wynn tyvärr inte är här vill jag inleda med förra årets resolution som han utarbetade och där han introducerade ett antal nya inslag, varav det viktigaste var att vi ansåg att den högsta politiska myndigheten i varje medlemsstat skulle utfärda en förklaring i början och slutet av varje budgetår om att allt är i sin ordning när det gäller den politiska kontrollen. Det är beklagligt att denna begäran från parlamentet mött så mycket motstånd i medlemsstaterna.
Det har hänt mycket sedan dess. Ett interinstitutionellt avtal har ingåtts, genom vilket vi nått en kompromiss med rådet om att det inte spelar någon roll om det sker på högsta politiska nivå eller inte. Vi kommer att godta en förklaring på den nivå som är lämplig i detta avseende i varje medlemsstat, förutsatt att förklaringen utfärdas. Jag skulle vilja veta vad kommissionen har för avsikt att göra med det interinstitutionella avtalet.
En annan sak som inträffat är att vissa länder nu motsätter sig detta. Jag skulle vilja veta hur kommissionen ställer sig till denna ståndpunkt, för jag får intrycket att allt fler länder delar den. I detta sammanhang måste jag påpeka att det aldrig är medlemsstaterna som ensamma bär ansvaret; kommissionen har alltid det slutliga ansvaret.
Vi bör välkomna kommissionens åtgärdsplan med öppna armar. Det är bra att gemensamma standarder införs, att integrerad kontroll finns, att samarbetet förbättrats med nationella revisionsrätter och så vidare. I ett annat avseende skulle vi också uppskatta om kommissionen identifierade riskområden i budgeten och slog fast vilka områden som präglas av hög respektive låg risk. Medlemsstaterna måste därför axla sitt politiska ansvar. Detta begär vi också av kommissionen själv. Inte bara generaldirektören bör underteckna årsbokslutet, utan vi anser att den kommissionsledamot som ansvarar för ett visst politikområde också bör vara skyldig att skriva under.
Jag måste hasta igenom mitt anförande för tiden går. Revisionsrättens ordförande lade på nytt fram sin årsrapport i november och presenterade ett intressant förslag. Han framförde idén med granskning av experter på samma nivå, vilket betyder att tidigare ordförande för nationella revisionsrätter undersöker om den metod och den praxis som tillämpas av deras motsvarighet på EU-nivå är riktig. Vi anser att detta är viktigt och applåderar förslaget. Vi vill gärna spela en aktiv roll i detta sammanhang tillsammans med Europeiska revisionsrätten.
Europeiska revisionsrätten har mer att göra. I betänkandet om beviljande av ansvarsfrihet gjordes en särskild begäran om två rapporter, för det första om förvaltningen av de medel som EU ger till FN-organen. Vilket mervärde innebär det för EU om pengarna går via FN? För det andra, hur ser den finansiella kontrollen ut där borta?
Vi vill också att de icke-statliga organisationerna ska granskas av revisionsrätten för en gångs skull. Hur stor är den ”icke-statliga” andelen i dessa icke-statliga organisationer? Hur mycket pengar har de till sitt eget förfogande?
Slutligen kommer de närmaste åren att vara avgörande för kommissionen. Någon gång måste vi få en positiv revisionsförklaring.
Jag är mycket tacksam för den oerhörda effektivitet och kunskap som budgetkontrollutskottets ledamöter visat, och jag vill givetvis också tacka min egen personal. 
Markus Ferber (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill inleda med att säga att det förvånade mig något att det tycks ha funnits tid för så många viktiga saker, t.ex. anföranden på en minut, medan frågan om huruvida de europeiska skattebetalarnas pengar används på ett riktigt sätt behandlas strax före kvällsavbrottet.
För det andra hade det glatt mig om jag i dag, i likhet med föredraganden för kommissionens budget, hade kunnat berätta att parlamentets myndigheter gjort allt på rätt sätt, och att vi bara haft en del problem på grund av att många av de tjänster som skapades i samband med utvidgningen inte tillsatts, att vi haft den högsta icke-genomförandegraden, dvs. överföringen av medel, någonsin i parlamentets budgets historia och några saker till.
Under de senaste dagarna har emellertid en affär uppdagats som definitivt måste tas upp här eftersom den innehåller så märkliga inslag. Jag anser att det är klokt av oss att inte bevilja ansvarsfrihet för parlamentets budget i nuläget. Men jag vill också göra det fullständigt klart att jag finner det beklagligt att parlamentets tjänsteavdelningar inte har godkänt ett förfarande som skulle ha gjort det möjligt att förklara varför vi inte beviljar ansvarsfrihet. Jag menar att det som parlamentets rättstjänst lade fram i eftermiddags i budgetkontrollutskottet, mot ledamöternas intressen – och, skulle jag kunna tillägga herr vice ordförande, mot presidiets intressen – var oacceptabelt. Det är en oacceptabel situation, och det är skäl nog att göra särskilda överväganden.
Dessutom finns det något annat som är lika oacceptabelt. Vi måste undersöka om staden Strasbourg, som tillhandahållit en tomt där en nederländsk pensionsfond uppfört en byggnad, har slutit ett hyresavtal med oss till ett belopp som i hög grad skiljer sig från det belopp man betalar till pensionsfonden – och detta inte till förfång utan till gagn för Strasbourg. Jag vill mycket tydligt framhålla att detta inte handlar om huruvida parlamentet ska ha sitt säte i Strasbourg – det slås fast i fördragen – utan om huruvida syftet med en sådan andrahandsuthyrning verkligen ska vara att vi, i och med den hyra vi betalar till staden Strasbourg, ger ett direkt bidrag till stadens budget. Det är nämligen just vad det skulle vara frågan om. Eftersom detta avtal inte direkt undertecknades i går utan, om mina uppgifter stämmer, har varit i kraft sedan 1980, måste vi också undersöka frågan om vem i parlamentet som känt till saken i det förflutna och vem som underlåtit att tillvarata de europeiska skattebetalarnas intressen i detta sammanhang, vilket skett om hyresavtalet ingåtts direkt med pensionsfonden. Om detta gjorts hade vi kunnat hyra byggnaden till lägre pris. Om någon i parlamentet kände till detta och inte agerade i de europeiska skattebetalarnas intresse bör det därför granskas särskilt. Och det är precis vad vi ska göra tillsammans.
Därför kan jag bara anhålla om att administrationen lämnar ut alla uppgifter den förfogar över. Det är bara en anhållan just nu, även om arbetsordningen ger andra alternativ för det fortsatta förfarandet. Jag kan också bara anhålla om att staden Strasbourg lämnar ut alla uppgifter den har och samarbetar nära med parlamentet i denna fråga. Om så inte sker, och om debatten om detta bara används som en förevändning för att hävda att Europaparlamentet letar efter ett lämpligt tillfälle att lämna Strasbourg för gott, kommer staden Strasbourg själv att ha bidragit till en händelse man velat undvika.
Detta är det verkliga skälet till min begäran – jag läste staden Strasbourgs pressmeddelande från i eftermiddags, och såvitt jag med mina elementära kunskaper i franska kunde förstå är det inte den typen av samarbete jag menar. Staden Strasbourg drar nytta av Europaparlamentet redan som det är och behöver inga sådana betalningar. Därför ber jag dem att samarbeta med oss för att reda ut saken. Bara på det sättet kan vi agera i skattebetalarnas intresse, och vi kommer då att kunna dra de korrekta slutsatser som jag beklagar, även om jag vill tacka alla som tillsammans med mig utarbetat betänkandet: tjänsteavdelningarna, utskottets sekretariat och mina kolleger i parlamentet. Jag måste rekommendera att ni röstar mot betänkandet i morgon och inte beviljar ansvarsfrihet för budgeten, så att vi kan göra en noggrann granskning av alla de frågor jag tagit upp.
Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Herr talman! Europeiska unionens politiska legitimitet är låg och sjunkande. Detta bristande förtroende är dessvärre välförtjänt. EU demonstrerar inte en övertygande beslutsamhet att slå ner på maktmissbruk, oegentligheter och bedrägerier i sina institutioner. Beredskapen att faktiskt utkräva ansvar är svag. Instinkten är att lägga locket på. ”Whistle-blowers” förlorar jobbet i stället för att få beröm. Skandaler och fusk blir inte utredda. Skandaler och fusk som utredda går inte till åtal. Ansvarsfrihet beviljas, trots att vi inte vet om allt har gått rätt till.
En majoritet i denna kammare tycks vilja dölja obehagliga sanningar om EU för medborgarna för att inte organisationen skall bli ännu mer impopulär. Detta är en djupt odemokratisk inställning. Vår uppgift är att ta fram sanningen och utkräva ansvar å medborgarnas vägnar, inte att dölja sanningen för dem.
Jag har som föredragande i budgetkontrollutskottet haft att förbereda frågan om ansvarsfrihet för ”Övriga institutioner”, sammanlagt sju till antalet. Bland dessa har jag inte funnit anledning att sätta några frågetecken för ombudsmannen eller datatillsynsmannen. Mot fyra av de övriga fem kan det riktas kritik, men inte av så allvarlig karaktär att det finns skäl att ifrågasätta beviljandet av ansvarsfrihet. Det gäller rådet, domstolen, revisionsrätten och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén. Beträffande Regionkommittén finner jag däremot att det krävs ytterligare undersökningar innan vi kan ta beslut i frågan om att bevilja ansvarsfrihet.
Europeiska ekonomiska och sociala kommittén hade under 2004 problem med oegentligheter avseende utbetalning av ledamöters resekostnadsersättningar. Vi hoppas nu att det är ett problem som tillhör det förgångna. Det har funnits problem med byggnaderna Belliard I och II. Jag förväntar mig en fullständig redogörelse i revisionsrättens kommande rapport.
Beträffande rådet ligger som vanligt mycket av riskerna i administrativa verksamheter i de byggnadsprojekt som rådet är inblandat i. Jag vill här framhålla fördelen med att hyra byggnader i stället för att själv driva sådana gigantiska byggnadsprojekt. För rådet vore det dessutom välkommet med en tydligare definition av vad som är administrativa utgifter och vad som är operativa utgifter.
Domstolens interna kontroll var under 2004 långt ifrån tillfredsställande. Dess internrevisor fungerade även som chef för verifieringsenheten som utför förhandskontroller, vilket helt enkelt är oacceptabelt. Internrevisorn har dessutom sedan han utnämndes 2003 inte slutfört någon av sina granskningar. På detta område förväntar sig parlamentet kraftfulla åtgärder och förbättringar.
Domstolens pågående våldsamt stora byggnadsprojekt kan inte annat än oroa. En noggrann och fullständig redogörelse till budgetkontrollutskottet för detta projekts fortskridande är därför en nödvändighet.
Att domstolen för närvarande inte kräver att domare skall redovisa sina ekonomiska intressen är inte acceptabelt. Domstolen måste, oavsett om det för närvarande finns något rättsligt krav eller ej, utarbeta sina egna bindande regler på området. Avseende användningen av officiella bilar uppmanar parlamentet återigen domstolen att inte tillåta användningen av dessa för privat bruk.
Revisionsrätten: Den dominerande ställning som innehas av några få stora revisionsbyråer i Luxemburg för granskning av revisionsrättens räkenskaper är oroande, samtidigt som parlamentet förstår att revisionsrätten har svårt att undvika detta. Ett öppet, rättvist och begripligt anbudsförfarande är därför av yttersta vikt.
Revisionsrätten har problem med sin organisationsstruktur som är i behov av förändring. Man måste ta itu med detta i den utvärdering som pågår för översyn av organisationen, gärna i enlighet med det förslag till reform som utarbetats av det brittiska överhuset.
Återigen bör parlamentet uppmana revisionsrätten att inte tillåta användningen av officiella bilar för privat bruk.
Så kommer jag då till vårt svarta får, nämligen Regionkommittén. Regionkommittén har flest anmärkningar från revisionsrätten av de granskade ”Övriga institutioner”. Internrevisionen sköttes under 2004 i praktiken av enbart en, dessutom tillfälligt anställd, internrevisor. En internrevisor som är beroende av ständigt förnyat anställningskontrakt måste ha mycket svårt att upprätthålla sitt oberoende från ledningen. Det är oförsvarligt att Regionkommittén alltså inte hade en fungerande internrevision under 2004, trots den skarpa kritik som parlamentet tidigare framfört beträffande 2003. Vi har fortfarande inte fått någon förklaring till att den internrevisor som verkade fram till i maj 2004 inte var i stånd att lägga fram några revisionsrapporter.
Det pågår vidare en OLAF-utredning av Regionkommittén avseende överföring av personalersättningar med tillämpning av en korrigeringskoefficient. Överföringar har beviljats utan att de grundats på belägg för att det förelåg rätt till sådana överföringar. Det framstår som uppenbart att detta borde ha upptäckts av Regionkommittén redan under 2004 och att dessa utbetalningar då borde ha stoppats. Trots detta uppger ledningen att det inte har varit fråga om några fall av bedrägerier. Inte heller i fråga om detta har det getts några tydliga besked om att åtgärder har vidtagits för att återkräva oriktiga överföringar. Läget förvärras av att dessa utbetalningar avsett personer som innehar nyckelpositioner inom administrationen. Olika slag av oegentligheter har varit något av Regionkommitténs signum under de senaste åren, vilket pekar på att den utlovade kulturförändringen inom organisationen inte har ägt rum. Som det ser ut nu kommer OLAF med sin slutrapport i mitten av maj. Det vore oansvarigt att bevilja ansvarsfrihet innan vi vet resultatet av denna utredning.
Regionkommitténs omorganisation har i flera fall inneburit att personer inblandade i misstänkta oegentligheter befordras, vilket också är regelvidrigt.
Revisionsrättens granskning av Belliard I och II-byggnaderna pågår fortfarande. Även Montoyerprojektet borde granskas. Hittills har ingen förklaring getts till varför den f.d. chefen för infrastrukturen verkar ha dragit tillbaka sin förklaring som vidaredelegerad utanordnare för budgetåret 2004. Vi måste också få klarhet i varför jag som föredragande inte har informerats om detta liksom om hur tidpunkten för det teoretiska mottagandet fastställdes. Kanske skulle det skadestånd som ålagts byggfirman ha varit högre? Dessutom förvägrades Regionkommitténs internrevisor tillgång till de handlingar som han hade begärt avseende detta. Det finns starka skäl att invänta även revisionsrättens pågående undersökning om detta innan vi beviljar ansvarsfrihet.
Jag vill också ta detta tillfälle i akt och informera kammaren om hur egendomlig hanteringen av Regionkommittén har varit i budgetkontrollutskottet. Jag hade på olika vägar fått information som pekade på att det fanns mycket mera att kritisera i Regionkommitténs ekonomiska fögderi än kommittén själv hade informerat om. Jag fick därför budgetkontrollutskottet med på att vi bakom lyckta dörrar skulle hålla en utfrågning med OLAF:s utredare och Regionkommitténs internrevisorer för 2004. Den utsattes till tisdag morgon den 21 mars 2006. När utskottet började sitt sammanträde kl. 15 dagen före och som första punkt skulle godkänna dagordningen, fanns det plötsligt en majoritet som krävde att utfrågningen följande morgon skulle inställas.
En majoritet av budgetkontrollutskottets ledamöter vägrade alltså att ta del av information som jag som föredragande ansåg vara av vital betydelse för att ta ställning till frågan om ansvarsfrihet. Jag har inte fått veta varför. Jag hävdar att skyddet av EU:s ekonomiska intressen kräver att utskottet tar till sig all relevant information i sådana frågor. Utskottets majoritet vägrade att ta del av informationen och röstade sedan för att vi skulle föreslå parlamentet att bevilja ansvarsfrihet redan nu, trots att jag som föredragande hävdar att vi bör avvakta resultatet av pågående utredningar i OLAF och revisionsrätten.
Jag har förstått att ledamöterna i budgetkontrollutskottet nu har haft möjlighet att ta del av dokument som påvisar olika oegentligheter. Om parlamentet ändå beviljar ansvarsfrihet, kan man således inte efteråt säga att man inget visste. Jämför med vad som nu händer med ansvarsfrihet för talmannen när det gäller hyrorna i Strasbourg.
När det gäller det kommer parlamentet till slutsatsen att ny information har tillkommit som måste gås igenom innan beslut om ansvarsfrihet tas. Parallellen med Regionkommittén är perfekt. Enda skillnaden är att Strasbourgfrågan har kommit ut i medierna. Måste det krävas skriverier i tidningarna för att EU-parlamentariker skall reagera? Borde det inte vara självklart att ledamöterna beslutar att rösta nej till ett beviljande av ansvarsfrihet för Regionkommittén tills alla oklarheter har retts ut?
Jag vädjar alltså till samtliga ledamöter att noga tänka över vad det är de röstar om i morgon. Eftersom vi inte har fått alla oklarheter utredda, uppmanar jag er att rösta nej till beviljandet av ansvarsfrihet för Regionkommitténs genomförande av EU:s allmänna budget för budgetåret 2004. Om det blir omröstning om betänkandet, uppmanar jag er att rösta ja till de ändringsförslag som jag har lagt fram tillsammans med Bart Staes för att få fram fakta i målet. Så måste vi göra om vi tar ansvarsutkrävandet på allvar. Att utkräva ansvar är kärnan i den demokratiska processen. 
Rodi Κratsa-Τsagaropoulou (PPE-DE ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Som föredragande för frågan om ansvarsfrihet för Europeiska utvecklingsfonderna vill jag först och främst säga att dessa fonder är ett viktigt och värdefullt verktyg för att främja solidaritet, globalt välstånd, fred och principerna om rättvisa och respekt för mänskliga rättigheter.
Budgetkontrollutskottet granskar genomförandet av budgetarna för dessa fonder och yttrar sig om den optimala förvaltningen med avseende på effektivitet och öppenhet.
När det gäller den sjätte, sjunde, åttonde och nionde fonden för budgetåret 2004 föreslår vi, med beaktande av revisionsrättens rapport och vår diskussion med kommissionen och kommissionsledamot Louis Michel själv, att kommissionen ska beviljas ansvarsfrihet. Vi föreslår också att bokslutet för dessa fonder för 2004 ska godkännas.
I det resolutionsförslag som vårt utskott lagt fram för kammaren betonas de europeiska utvecklingsfondernas betydelse för EU:s bidrag till uppnåendet av millennieutvecklingsmålen, med det främsta syftet att utrota fattigdom. Det bekymrar oss att endast 12 miljoner euro (0,4 procent av budgeten) öronmärkts för grundläggande utbildning och 74 miljoner euro (bara 2,7 procent) för grundläggande hälsovård, trots rekommendationerna från Europaparlamentet i förra årets resolution.
Det är mycket viktigt för oss att genom de europeiska utvecklingsfonderna främja principerna om demokratisering, god förvaltning och lika möjligheter för att nå två mål: för det första, hållbar utveckling i mottagarländerna, för det andra, ett mer effektivt resursutnyttjande. Detta åligger Europaparlamentet som församling av valda företrädare för EU:s medborgare.
Dessa mål gäller både EU:s institutioner och decentraliserade enheter i AVS-länder som får stöd från fonderna samt nationella förvaltningsmyndigheter och parlament i de länderna.
En annan fråga vi tar upp är att vi, när det gäller de fonder som förvaltas av Europeiska investeringsbanken och som inte kontrolleras av revisionsrätten eller av Europaparlamentet inom ramen för förfarandet för ansvarsfrihet, anser att det skulle förbättra öppenheten och effektiviteten om uppgifter lämnades och ingick i Europeiska investeringsbankens rapporter om de Europeiska utvecklingsfonderna.
Vi anser också att budgeteringen av dessa fonder skulle undanröja många av komplikationerna och en stor del av förvaltningskostnaderna, och genomförandet av de olika europeiska utvecklingsfonderna kommer att göra det möjligt att påskynda utbetalningen av medel och avskaffa det nuvarande demokratiska underskottet.
Vi är också bekymrade över det belopp som ännu inte godkänts. Det måste minskas genom främjande av flexibla åtgärder med snabbare resultat.
Slutligen vill vi öka synligheten för EU:s externa åtgärder. EU-medborgarna är stolta över denna solidaritetspolitik, och den är eftertraktad och välbehövd av medborgarna i utvecklingsländerna. Nu måste våra politiska målsättningar och effektiva metoder kombineras med bättre kommunikation och synlighet när det gäller våra åtgärder både som oberoende insatser och inom ramen för internationella organisationer som FN, Världsbanken och andra. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på den gemensamma debatten om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004.
Umberto Guidoni (GUE/NGL ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Europaparlamentet har den viktiga uppgiften att bevilja ansvarsfrihet för budgetåret 2004 till 14 europeiska byråer som helt, delvis eller indirekt subventioneras av Europeiska unionen. Jag ska inte uppehålla mig här vid de särskilda detaljer eller problem som upptäckts hos varje enskild byrå. Jag ska begränsa mig till att nämna de frågor som har dykt upp som de viktigaste punkterna i en gemensam debatt.
Jag tar tillfället att belysa det som jag just sagt, nämligen att ansvarsfrihet beviljas endast 14 av de befintliga 27 byråerna. Jag undrar faktiskt hur många av er som känner till hur många sådana organ det finns, och vilka deras verkliga funktion är. Det är inte många av er, mina damer och herrar, och jag är säker på att ytterst få EU-medborgare har någon klar uppfattning i frågan. Det skulle därför kunna vara värt att utveckla informationskampanjer för medborgarna om byråerna och deras funktioner.
Det är ingen tillfällighet att en undersökning beställdes efter debatten om mitt betänkande – undersökningen pågår fortfarande – för att analysera och klargöra situationen för de europeiska byråerna. Undersökningen avslöjar det som redan har framgått av betänkandet, nämligen brist på harmonisering bland de olika byråerna, och sannolikheten för bristande öppenhet tillsammans med problem för parlamentet att kontrollera dem.
Därför har jag i mitt betänkande uppmanat rådet att påbörja samtal så snart som möjligt för att slutföra förslaget till interinstitutionellt avtal, som kommissionen lagt fram på parlamentets begäran. I betänkandet om ansvarsfrihet för byråerna för 2003 begärde parlamentet faktiskt att detta institutionella avtal skulle ingås för att alla byråer skulle placeras inom ett gemensamt regelverk.
Med avseende på parlamentets behörighet att bevilja ansvarsfrihet har jag försökt understryka att den nuvarande situationen är orättvis, och vill påminna om att parlamentet enligt artikel 185 i budgetförordningen beviljar ansvarsfrihet för genomförandet av budgetarna för de organ som har inrättats av gemenskapen, och som har juridisk status och faktiskt får bidrag ur budgeten.
Det är faktiskt viktigt att notera att inte alla dessa organ är helt eller ens delvis finansierade med anslag ur budgeten. Man kan därför dra slutsatsen att beslutet om ansvarsfrihet täcker både finansieringen ur budgeten och övrig finansiering av dessa organ. Situationen är helt oacceptabel, och innebär att vissa av de organ som EU inrättat är ansvariga för hur de förbrukar medel som de får från andra håll än budgeten, medan andra, som inte får några bidrag ur budgeten, inte är det.
Genom ett ändringsförslag som jag föreslagit till budgetförordningen och som godkänts av budgetkontrollutskottet har just denna princip införts. Om budgetförordningen godkänns med denna ändring kommer parlamentets kontrollbehörighet att utökas avsevärt under kommande år, till förmån för principerna om öppenhet och demokrati.
De analyser som revisionsrätten genomfört var till stor hjälp när betänkandena sammanställdes. De avslöjade vissa ganska obetydliga oriktigheter, och jag godkänner därför revisionsrättens beslut, där man föreslår att ansvarsfrihet ska beviljas direktörerna i alla de 14 byråer som analyserats. Men tyvärr måste jag säga att den analys som revisionsrätten ombetts genomföra enbart är teknisk, och man har inte kontrollerat på vilket sätt anslagen har använts under det aktuella året.
Jag har påpekat detta i de arbetsdokument som åtföljer betänkandena, där jag föreslår att revisionsrätten i fortsättningen också ska till den nuvarande bedömningen lägga en utvärdering av kvaliteten på tjänsterna, förmågan och verksamheten, med andra ord hur effektiva de enskilda byråerna är när de använder sin budget.
Många av de frågor som har uppstått är återkommande, och vi kan därför tala om en generell analys av frågor som har dykt upp i samband med de olika byråerna. En sådan fråga gäller budgetförordningen som utformades för byråerna, medan de följande finansbestämmelserna, som är specifika för varje byrå, utformades för att så nära som möjligt följa den allmänna budgetförordningen som kommissionen inrättat.
Även om detta kriterium gäller rent allmänt, lämpar det sig ibland inte för de minsta byråerna, där det kommer att behövas lämpliga reformer. Det är en av revisionsrättens huvudsakliga invändningar. Problem i samband med urval av personal är också vanligt i flera byråer, eftersom de förvisso behöver mer assistans än stora institutioner. Jag anser därför att det är viktigt att kommissionen ser till att de tjänster som utförs av EPSO, Europeiska gemenskapernas rekryteringskontor, blir tillgängliga för dem, och att man förmedlar andra övergripande tjänster som utbildning och rättstjänsten.
Ett annat problem rör internrevision, vilket är ytterligare en börda för vissa byråer. Jag anser därför att kommissionen bör lägga fram en rapport om den aktuella situationen, och beskriva både varje byrås nuvarande kapacitet för att utföra internrevision, och de internrevisionstjänster som kommissionen kan tillhandahålla de minsta byråerna.
Slutligen vill jag fokusera på en fråga som har orsakat en upphettad debatt och har visat på motsättningarna i tankesätt mellan parlamentet och kommissionen. Frågan gäller Europeiska byrån för återuppbyggnad, som inrättades 2000 för att stödja återuppbyggnad, utveckling och stabilitet i Kosovo, Serbien, Montenegro och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien med hjälp av Cardsprogrammet. Eftersom programmet avslutats har kommissionen beslutat att byrån ska läggas ned i slutet av 2008.
Med tanke på det utmärkta arbete den har utfört under åren, och för att förhindra att man förlorar de dyrbara erfarenheter som man förvärvat under många års verksamhet, har jag i mitt betänkande föreslagit att man ska utsträcka dess mandat så att byrån kan utnyttjas för återuppbyggnad där så krävs, till exempel i Irak, Afghanistan, Pakistan, eller till och med i de länder som nyligen drabbades av tsunamin. Detta skulle vara ett tillägg till den direkta humanitära hjälp som lämnas av ECHO, kommissionens avdelning som inrättades för att bistå vid naturkatastrofer eller väpnade konflikter i regioner utanför EU. Detta är mer eller mindre vad som fanns att säga om betänkandet, som jag hoppas kommer att antas under nästa sammanträde. 
Siim Kallas,
   – Herr talman, mina damer och herrar!
I dag ser vi på ett glas som förvisso bara är halvfullt, men som håller på att fyllas.
Förutom att godkänna Europeiska unionens redovisning, intäkter, anslag, administrativa utgifter och Europeiska utvecklingsfonden, är revisionsrätten i år nöjd med kontrollen av jordbruksutgifterna och det stöd som lämnats till kandidatländerna. De utgifter som revisionsrätten godkände utgör nästan en tredjedel av Europeiska unionens budget. Det gläder mig att denna framgång också återspeglas i parlamentets betänkanden, och att det har föreslagits att parlamentet ska godkänna kommissionens genomförande av budgeten.
Låt mig uttrycka min uppriktiga tacksamhet till föredragandena Jan Mulder, Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (som undersökte Europeiska utvecklingsfonden) och Szabolcs Fazakas, ordförande i budgetkontrollutskottet, som skickligt har lett hela förfarandet. Parlamentet har sammanställt en omfattande lista med rekommendationer till förbättringar. Kommissionen har för avsikt att följa de flesta av dem, och att rapportera om detta så som krävs.
Vi vet alla att glaset ännu inte är fullt, men parlamentet stöder den plan som godkändes av kommissionen i juni 2005 om att planera en integrerad ram för internkontroll, samt den handlingsplan som godkändes av kommissionen i januari 2006.
Låt mig koncentrera mig på bristerna, nu när vi vet vilka de är. För det första vill jag applådera parlamentet för texten om det interinstitutionella avtalet, som kom till som ett resultat av förhandlingar som hölls med rådet, och där för första gången budgetkontrollfrågor och godkännande nämns.
Vi vet alla att genomförandet av detta politiska avtal kommer att kräva kontinuerligt arbete, och kommissionen har förvisso för avsikt att göra sitt yttersta för att nå detta mål.
Vi vill också förbättra hur ansvaret gentemot Europaparlamentet och EU:s skattebetalare ska uttryckas. Vi planerar att ägna avsevärd uppmärksamhet åt tre åtgärder.
För det första vill vi stärka förfarandet för sammanställningen av verksamhetsrapporterna och förbättra dem så att alla generaldirektoratens rapporter stämmer överens. Vi kommer också att göra ändringar i den sammanfattande rapporten, fast inte så detaljerat som Europaparlamentet har rekommenderat.
För det andra vill vi förbättra öppenheten när det gäller användningen av EU-medlen. Nästa vecka kommer kommissionen att anta en grönbok om EU:s öppenhetsinitiativ. Som en del av grönboken kommer kommissionen att föreslå att medlemsstaterna åläggs att publicera listan på mottagare av EU-medel under gemensam förvaltning. Därför kommer kommissionen att inrätta en centraliserad webbportal.
För det tredje ska vi fortsätta att öka deltagandet från nationella revisionsmyndigheter. Förra veckan sände kommissionen detaljerade listor till alla dessa nationella revisionsmyndigheter över alla betalningar som gjorts till deras respektive medlemsstat 2005, och erbjöd dem att dela resultaten av sina revisioner med kommissionen och revisionsrätten. Detta är ett inledande stadium för genomförandet av vår handlingsplan, och jag vet att flera nationella revisionsmyndigheter är beredda att bekräfta att EU-medel används på ett riktigt sätt i deras länder. De första stegen har alltså tagits i denna riktning, och jag avser att ta upp frågan vid mötet med samordningskommittén för EU:s och medlemsstaternas revisionsrätter, som ska hållas i Polen i slutet av året.
Ärade ledamöter! När jag talade inför er förra året sa jag att det inte skulle bli lätt att mobilisera och motivera medlemsstaterna, och att kommissionen även i fortsättningen skulle behöva ert stöd. Jag har åtnjutit det stödet under det gångna året, och jag vill bekräfta att vi för vår del kommer att göra vårt yttersta. Som ett första steg planerar vi att följa de rekommendationer som ni kommer att anta i dag.
Tack för er uppmärksamhet. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ),
   . – Efter att ha bedömt den allmänna budgeten för verksamhetsåret 2004 anser utskottet för utveckling att det trots kommissionens ansträngningar fortfarande finns områden där budgetutnyttjandet kunde förbättras. Utskottet för utveckling stöder revisionsrättens åsikt att objektiva, lämpliga och tydliga indikatorer måste fastslås, vilka skulle göra det möjligt att bedöma resultaten av biståndet, och vi hoppas att sådana indikatorer kommer att fastslås och genomföras under perioden 2007–2013. Utskottet för utveckling ser det som positivt att man har funnit en metod för att budgetera för stödsektorer, vilket är ett mer effektivt alternativ än allmän finansiering ur budgeten. Mot bakgrund av erfarenheterna från den senaste utvidgningen uppmanar dock utskottet för utveckling kommissionen att se till att den administrativa förvaltningskapaciteten för utvecklingspolitiken i Bulgarien och Rumänien förstärks innan länderna ansluts till EU.
Efter att ha bedömt genomförandet av den sjätte, sjunde, åttonde och nionde Europeiska utvecklingsfonden för 2004, måste vi betona att det även här finns utrymme för förbättringar. Liksom tidigare är samordningen av givarstödet otillräcklig. Det återstår fortfarande att utarbeta en resultatmetod för att kunna bedöma medlemmarnas samarbete inom gemenskapen. Utan en sådan är det omöjligt att gå vidare till den önskade resultatbaserade metoden, när vi strävar efter att genomföra millenniemålen.
En annan punkt är att det är nödvändigt för kommissionen att få klarare bevis för att staterna är stödberättigade, att stärka samarbetet med lokala företrädare och att använda sig av indikatorer som bidrar till effektiv användning av offentlig finansiering.
När det gäller utvecklingsstödet finns det risk för att upp till 700 miljoner euro kommer att förbli outnyttjade i slutet av 2007. Samtidigt ökas den tionde Europeiska utvecklingsfonden, och medlemsstaterna är ålagda att öka utvecklingsstödet. Liksom tidigare år måste kommissionen därför anstränga sig mer för att förvalta medlen för genomförande av utvecklingspolitiken. 
Joseph Muscat (PSE ),
   . – Herr talman! Jag befinner mig i en ganska obekväm situation eftersom jag i stort håller med om vad föredragandena sa om betänkandets allmänna inriktning och huruvida ansvarsfrihet ska beviljas i vår omröstning i morgon. I detta avseende stöder jag PSE-gruppens linje. Inte desto mindre är jag här som föredragande för yttrandet från utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd, och från den synvinkeln måste jag berömma det sätt på vilket de generaldirektorat som vi undersökte – Hälsa och konsumentskydd, Skatter och tullar och Inre marknaden och tjänster – handlade i de frågor som behandlades.
Man måste påpeka att domstolen själv inte pekade ut några särskilda observationer när det gäller genomförandet av konsumentskyddet och strategin för den inre marknaden och tullpolitiken. Inte desto mindre efterfrågar utskottet ett mer öppet men samtidigt flexibelt förhållningssätt till hur anslag tilldelas och hur EU-medel förvaltas. 
Michael Cramer (Verts/ALE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som föredragande för utskottet för transport och turism vill jag betona att revisionsrätten redan har som tradition att kritisera de transeuropeiska näten. I sin senaste rapport om öppenhet uppgav man till exempel att komplexa årliga administrativa förfaranden för att bedöma och välja ut TEN-T-projekt har inrättats av kommissionen, och att dessa inte alltid har lett till att relevant information funnits tillgänglig för bedömningen. Dessutom rekommenderar revisionsrätten att kommissionen också bör utveckla en tydlig metodik för att bedöma förslag som läggs fram i samband med TEN-T och publicera dem i en skrift. Detta skulle ha gjorts för länge sedan.
Revisionsrätten kritiserade också samordningen och uppgav att samordningen av de olika källorna för gemenskapens finansiering av transportinfrastrukturprojekt som görs av de olika generaldirektoraten inte gör det möjligt för kommissionen att upptäcka alla fall med överfinansiering eller dubbel finansiering. Med tanke på den snäva budgetsituationen är detta inte godtagbart.
För att eliminera problemet kommer revisionsrätten rentav med några specifika förslag: Man säger att kommissionen bör inrätta lämpliga rättsliga grundvalar, förfaranden och verktyg för att förbättra samordningen av transportinfrastrukturfinansieringen och identifiera möjliga fall av överfinansiering eller dubbel finansiering. Detta bör göras, säger man, där så krävs, i samarbete med medlemsstaterna. Här vill jag tillägga att ansvariga personer måste utses på alla nivåer, och slutsatser måste dras.
Det finns också brister när det gäller trafiksäkerhet och passagerarnas rättigheter. I fråga om trafiksäkerhet har endast 60 procent av anslagen utnyttjats, och endast 11 procent av anslagen har utnyttjats för att skydda passagerarnas rättigheter. Detta måste också ändras i framtiden.
Jag vill sammanfatta det jag sagt med att uttala min djupa tacksamhet till revisionsrätten. Jag uppmanar kommissionen att rätta till dessa problem och godkänna förslagen, så att den årliga traditionen med kritik från revisionsrätten kan brytas nästa år. Som Europeiska sjösäkerhetsbyrån (EMSA) uppger i bilagorna, bör byråerna för sjö- och flygsäkerhet i framtiden bättre utnyttja sina tillgängliga resurser, även om byråerna fortfarande var nya och hade vissa initialproblem 2004.
Gérard Deprez (ALDE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som föredragande för yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor vill jag först uttrycka min uppskattning av det arbete som gjorts av de olika föredragandena, särskilt Jan Mulder för den allmänna budgeten och Umberto Guidoni för byråerna. Det är de två betänkanden som hänger samman med de frågor som hör till vårt utskotts behörighet.
När det för det första gäller EU:s allmänna budget är jag positiv till att Jan Mulder i sitt betänkande tog upp två påpekanden som jag anser är mycket viktiga, och som antogs av vårt utskott. Det första påpekandet gäller genomförandetakten för budgeten inom området för frihet, säkerhet och rättvisa, särskilt beträffande betalningar.
Även om det skedde en förbättring jämfört med 2003, då takten var så låg som 68 procent, var också genomförandetakten för betalningar 2004 otillräcklig, 83 procent, och ligger klart under den genomsnittliga takten för budgetgenomförande. Detta ledde till en avsevärd höjning av de utestående åtagandena – från 160 miljoner euro till 238 miljoner euro. Uppenbarligen måste Generaldirektoratet för rättvisa, frihet och säkerhet fördubbla sina ansträngningar för att förbättra budgetgenomförandet. Det kommer att bli ännu viktigare i samband med den nya budgetplanen för 2007–2013, under förutsättning att den snart antas av parlamentet, vilket jag hoppas kommer att ske. Under de närmaste sju åren kommer de budgetresurser som öronmärkts för ”rättvisa, frihet och säkerhet” att höjas avsevärt. 163 procent är den största ökningen i alla kategorier eller underkategorier i EU:s allmänna budget. Ledningen för Generaldirektoratet för rättvisa, frihet och säkerhet måste stärkas om den ska kunna göra rättvisa åt den politiska prioritering som knutits till uppgiften att skapa ett verkligt område med rättvisa, frihet och säkerhet.
Det andra påpekande som föredraganden tagit upp hänför sig till revisionsrättens oro över det sätt på vilket ett antal medlemsstater har använt Europeiska flyktingfonden, och särskilt över bristerna i de aktuella nationella styrsystemen. På detta område, som inom många andra delade förvaltningssektorer, lider kommissionen uppenbarligen mer av medlemsstaternas svagheter än av sina egna brister. Jag är positiv till att vår föredragande valde att göra detta problem till en nyckelfråga i sitt betänkande. Parlamentets delegation vid trepartsmötet för att förnya det interinstitutionella avtalet gjorde rätt i att kräva mer specifika åtaganden från rådets och medlemsstaternas sida när det gäller övervakningen av medel som hänger samman med delad förvaltning. Tyvärr är vi medvetna om att resultaten inte har motsvarat våra förväntningar.
Jag vill säga några ord om byråerna, som det finns många av inom området för frihet, säkerhet och rättvisa. Om man bortser från Europol – och här vill jag ta tillfället i akt att påminna parlamentet om vår uppmaning att så snart som möjligt omvandla Europol från ett enbart mellanstatligt organ, som det är för närvarande, till en gemenskapsbyrå – finns det inte mindre än fyra byråer som arbetar inom sektorn för frihet, säkerhet och rättvisa, och det inkluderar inte Europeiska polisakademin (CEPOL). Dessa fyra enheter är Europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet, Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk, Europeiska byrån för förvaltningen av det operativa samarbetet vid EU:s medlemsstaters yttre gränser samt Eurojust.
Vår föredragande för beviljandet av ansvarsfrihet för genomförandet av byråernas budget, Umberto Guidoni, är säkert medveten om att byråerna – och det sa han för ett ögonblick sedan – inte alltid är allmänt erkända av vissa ledamöter och allmänheten. Han skrev i sitt betänkande att gemenskapens byråer inte alltid har någon bra framtoning eller behandlas väl i pressen. Han fortsatte med att säga, och här stöder jag honom, att vissa av dem inte förtjänar denna negativa framtoning, och att det vore lämpligt att göra EU:s medborgare medvetna om detta genom att använda de lämpliga kanalerna så ofta som det är nödvändigt för att rättfärdiga enheternas existens och göra medborgarna uppmärksamma på de resultat de frambringar.
Låt mig som föredragande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor tydligt påpeka att jag, bortsett från en viss berättigad kritik av byrån i Wien, anser att de byråer som faller inom vår sektor är väl förvaltade. Deras arbete är av hög kvalitet, och jag kan inte se vilka andra strukturer som skulle kunna göra ett bättre jobb med att utföra de särskilda uppgifter som tilldelats de befintliga byråerna. Det gäller till exempel för Europeiska gränsförvaltningsbyrån och Eurojust för förbättringen av det rättsliga samarbetet. Jag vill också ta tillfället i akt att tillkännage – trots att jag tar ut det lite i förväg, före en annan debatt – att jag kommer att lägga fram förslag om att stärka de aktuella decentraliserade byråerna inom ramen för 2007 års budget. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Vi kunde inte ha hittat ett bättre tillfälle än i dag att debattera betänkandet om ansvarsfrihet för budgeten. De ekon som vi nyligen har hört om införskaffandet av de två olika kontorsbyggnaderna i Strasbourg visar att det definitivt behövs mer information om staden Strasbourgs andrahandsuthyrning av dessa byggnader.
Det verkar som om staden Strasbourg, som har hyrt byggnaderna från en fastighetsfond, eventuellt har överdebiterat Europaparlamentet. Årligen skulle detta överpris kunna ha inbringat 2,7 miljoner euro. Detta har kanske pågått under 25 år. Jag anser att det är en skandal, inte bara själva faktumet i sig, utan att denna information hittills har undanhållits oss i parlamentet.
Europaparlamentet bör genomföra en grundlig undersökning för att så snart som möjligt få reda på om anklagelserna om överdebitering från staden Strasbourgs sida är sanna. Om detta visar sig vara fallet bör Europaparlamentet omedelbart överväga att vidta lämpliga rättsliga åtgärder mot staden Strasbourg. Vidare har jag förvånats över att höra att Strasbourgs borgmästare har vägrat att besvara de frågor som parlamentets vice talman ställt gällande detta. Jag undrar hur staden Strasbourgs kommunikationspolicy, som vanligtvis är så snabb, försiktig och till och med insmickrande gentemot parlamentsledamöterna, har kunnat ändras så plötsligt.
För utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män skulle jag vilja säga följande: I betänkandena om ansvarsfrihet för budgeten ges i allmänhet inte tillräckligt relevant information om hur man i budgeten har lyckats med att främja lika möjligheter för kvinnor i det utvidgade EU. Inte heller är det möjligt att utifrån dessa betänkanden uppskatta budgetens effekt utifrån ett könsperspektiv, trots parlamentets uppmaning att budgetar ska utarbetas utifrån ett könsperspektiv. I framtiden bör kommissionen presentera relevant information om politiken för integrering av jämställdhetsperspektivet. Denna information bör sedan inkluderas i betänkandena om ansvarsfrihet för budgeten. Vi har krävt det så många gånger, och jag anser att det nu är dags för kommissionen att göra detta. 
Alexander Stubb,
   . – Herr talman! Jag har tre olika kommentarer. För det första är det en skam att den här debatten inte håller tiden. Den skulle ha startat kl. 18.00, och nu är klockan 21.30. Den kommer att pågå hela kvällen. Det här är en av de viktigaste frågor som vi har. Försöker vi att dölja något för allmänheten?
Min andra kommentar gäller att jag är skuggföredragande för Jan Mulders betänkande om ansvarsfrihet för kommissionen. Jag skulle vilja gratulera min kollega och vän, Jan Mulder, till ett utmärkt betänkande, och jag skulle vilja påpeka att 80 procent av fallen med pengar som används felaktigt fortfarande sker i medlemsstaterna. Kommissionen gör ett utmärkt arbete. Det är inte mer kontroll vi behöver, utan bättre kontroll.
Min tredje och sista kommentar gäller ansvarsfrihet för Europaparlamentet. Jag vill diskutera fyra frågor i samband med detta. För det första är det mycket viktigt att vi på det här stadiet håller oss till fakta. Vi bör inleda efterforskningar för att se vad som verkligen har hänt. Det är mycket lätt för oss alla att fråga oss om Strasbourg är rätt säte eller inte. Jag anser att det inte är detta som det är frågan om just nu. Låt oss se vad som verkligen har skett. För det andra finns det två saker som står på spel här: vi behöver titta på vad Europaparlamentets administration har gjort under de senaste 25 åren, och vi behöver titta på vad staden Strasbourg har gjort. Det ser verkligen ut som om den har brutit mot andan i det avtal vi har med själva staden. För det tredje behöver vi mer information. Jag håller med Markus Ferber, föredraganden i den här frågan, som nyligen sa att pressmeddelandet från Strasbourg – som Piia-Noora Kauppi hänvisade till – är . De måste ge mycket mer information, eller så behöver de byta ut hela sin informationsavdelning. Pressmeddelandet ger oss ingen information om vad som faktiskt har skett.
Slutligen bör vi rösta emot ansvarsfrihet för Europaparlamentet och inleda undersökningen. 
Dan Jørgensen,
   – Herr talman! Jag vill också börja med att understryka det som Alexander Stubb sa. Det är skandalöst att vi debatterar en så viktig fråga som ansvarsfriheten vid en så sen tidpunkt, efter att ha haft enminutersinlägg om sådana frågor som huruvida Romano Prodi varit KGB-agent. Jag måste säga – med en viss svart humor, som ändå innehåller ett uns av sanning – att det vid detta särskilda tillfälle kanske är lika bra att människor utanför vår byggnad inte är intresserade av vad vi gör, eftersom jag tror att man skulle skratta åt oss om man faktiskt såg vad vi prioriterar på föredragningslistan framför denna mycket viktiga fråga.
Jag vill tacka Jan Mulder som har gjort ett utomordentligt arbete med detta betänkande. Jag menar att hela processen har varit nyttig och konstruktiv. Bara på så sätt är det möjligt att åstadkomma ett så imponerande resultat som han har gjort, och ett som kommer att få stor majoritet i parlamentet. Förfarandet för att bevilja ansvarsfrihet är enormt viktigt. Jag vill också stödja hans rekommendation att vi naturligtvis ska bevilja kommissionen ansvarsfrihet. Uppenbarligen måste den åtföljas av ett antal anmärkningar eftersom även i år den vanliga frågan uppstår om vårt missnöje. Tyvärr har inte tillräckligt gjorts. Det finns tyvärr alltför många områden där vi fortfarande inte på ett tillfredsställande sätt kan försäkra att EU:s skattebetalares pengar används på ett korrekt sätt.
Men trots detta finns det anledning till optimism. Det finns ett antal områden där det görs framsteg. Som exempel kan nämnas det integrerade systemet för administration och kontroll inom jordbruksområdet, där ett förfarande har påbörjats som har visat sig vara effektivt, och som dessutom för första gången har fått revisionsrätten att skriva i sin rapport att viktiga framsteg har gjorts på detta område. Det är uppenbarligen på sin plats med beröm.
Det finns också anledning att påpeka i sammanhanget att, i enlighet med detta förfarande och särskilt med avseende på vår begäran om en årlig förklaring från de enskilda medlemsstaterna, ett avtal i enlighet med våra önskemål nu har uppnåtts mellan de olika institutionerna, i relation till budgetplanen. Det är också något som vi naturligtvis bör glädjas över.
Slutligen vill jag säga några ord om det som legat mig varmast om hjärtat i detta förfarande, nämligen att man uppfyllt vårt krav på mer insyn och öppenhet. Det gäller kommissionens arbetsgrupper och de många kommittéer som lyder under kommissionen. Det handlar också om de enskilda länderna i förhållande till de utbetalningar som gjorts. Här är jag mycket nöjd med de försäkringar som kommissionsledamöterna har lämnat i dag. 
Ona Juknevičienė
   , . – I dag ska jag kanske försöka lämna ett svar till Alexander Stubb och Dan Jørgensen som frågade varför vi diskuterar denna fråga så sent, och vem vi vill dölja den för – samhället eller oss själva. Jag vill påminna er om att förra året, också i april, röstade vi om godkännandet av Europaparlamentets budget för 2003, där jag var huvudföredragande. Jag föreslog att Europaparlamentet skulle överge sitt arbete i Strasbourg. I dag är jag medföredragande, och jag vill påminna er om att ledamöter från Europaparlamentet förra året beslutade att behålla tre arbetsplatser, och att fortsätta sammanträdesperioderna i Strasbourg. Varje år kostar organisationen av detta arbetssätt gemenskapens medborgare 200 miljoner euro. Herr talman! Har vi då rätt att bli förvånade över att myndigheterna i Strasbourg försöker få ut ett orealistiskt högt pris för sina byggnader? Jag anser inte det eftersom vi uppmuntrat dem att vidta sådana åtgärder. När vi bibehåller Europaparlamentets huvudkontor i Strasbourg är detta dömt att innebära förlust av pengar för oss, tills vi ger upp kontoret. Det är ingenting nytt att det finns ekonomiska frågor eller personer som begår bedrägerier eller till och med blir korrupta. Men ofta har de uppmuntrats att uppträda på så sätt på grund av en monopolsituation, ologisk lagstiftning eller politiska beslut. Parlamentskolleger! Vi beslutade själva att använda oss av byggnaderna i Strasbourg i medvetande om att de kommer att kosta en oförsvarlig massa pengar och innebära förluster för staden och dess invånare, eftersom vi endast använder byggnaderna några få dagar varje månad. Detta är elementär ekonomisk logik. Många gånger har man gjort uträkningar och bevisat att om en annan institution skulle flytta in i Europaparlamentets byggnader, och arbeta där hela året, skulle detta vara mera gynnsamt för staden ekonomiskt och finansiellt. Vi måste därför acceptera att vi alla känner till detta, men av någon anledning vill vi inte ändra situationen. Jag tror att människorna i Strasbourg, liksom alla andra medborgare i gemenskapen, har blivit gisslan för felaktiga beslut som vi själva har fattat. Jag stöder förslaget att skjuta upp godkännandet av Europaparlamentets budget tills vi har undersökt hur många fler förluster som medborgarna i EU har råkat ut för. Det är mycket viktigt att vi försäkrar oss om huruvida det har förekommit korruption eller kränkningar av lagar och avtal, men det är mycket viktigare, ärade parlamentsledamöter, att äntligen besluta om att upphöra med detta oförsvarliga, skamliga slöseri med EU:s medborgares pengar. Vi måste arbeta effektivt på ett ställe, och vi måste använda pengarna där de bäst behövs. 
Bart Staes,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill ta upp tre punkter. För det första vill jag uppmärksamma er på de ändringsförslag som jag har lagt fram i samband med Jan Mulders och Umberto Guidonis betänkanden om byrån för återuppbyggnad i före detta Jugoslavien. När vi besökte Kosovo med en ad hoc-delegation i februari såg vi med egna ögon vilket enastående arbete man har lagt ned på återuppbyggnadsbyrån, och vi kan helt enkelt inte bortse från deras expertis. Det är därför som det finns en begäran att inte avveckla byrån med detsamma, speciellt inte vid denna avgörande tidpunkt när Kosovo sannolikt kommer att bli oberoende, utan att göra det gradvis och använda expertisen i andra konfliktområden i världen, som Irak och Afghanistan.
För det andra vill jag ta upp en punkt som gäller parlamentets ansvarsfrihet och som tydligt visar Markus Ferbers utmärkta insats. Han har lagt fram ett förträffligt betänkande. Hans förslag till betänkande var till och med bättre än det betänkande som man slutligen röstade om i budgetkontrollutskottet, men det måste sägas att det nu har kommit fram nya avslöjanden som måste utredas. Detta betyder att vi till sist måste rösta emot hans betänkande om beviljandet av ansvarsfrihet. Jag vill därför göra det fullständigt klart att det inte förringar Markus Ferbers arbete eller budgetkontrollutskottets observationer, utan det är en tydlig försiktighetsåtgärd för att ge oss ytterligare sex månader att ta reda på exakt vad som har hänt och att, förhoppningsvis, tillsammans med myndigheterna i Strasbourg, den franska regeringen, parlamentets administration och alla andra inblandade kunna dra slutsatser i full öppenhet.
Min tredje punkt handlar om Regionkommittén. Jag beklagar att vi inte före omröstningen i utskottet hade en utfrågning med de två revisorer som skulle ha närvarat på Nils Lundgrens begäran och som kunde ha gett oss klarhet i oegentligheter och möjliga bedrägerier. I stället ligger nu i parlamentets hemliga kammare ett tjockt, konfidentiellt dokument som antyder på att någonting kan vara galet. Även detta kräver en grundlig utredning, så därför vill jag inte bara be mina kolleger, utan även hela parlamentet, att rösta emot ansvarsfrihet för Regionkommittén. 
Esko Seppänen,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill fortsätta diskussionen när det gäller parlamentets ansvarsfrihet. Parlamentets budget för 2004 var 1 231 miljoner euro. Om parlamentet bara haft ett språk och en verksamhetsplats skulle vi spara 60 procent av dessa utgifter. Att hålla parlamentets sammanträdesperioder i Strasbourg kostar mer än 200 miljoner euro. Av dessa pengar går nära 10 miljoner euro till hyran för Salvador de Madariaga- och Winston Churchill-byggnaderna. Parlamentet får 20 procent av EU:s samtliga administrativa utgifter för eget bruk. Det är så mycket pengar att det är svårt att göra av med allt.
I slutet av förra året fanns ett överskott på 85 miljoner euro i parlamentets budget, ett överskott som man snabbt var tvungen att fundera ut hur man skulle använda. Presidiet föreslog till sist ett köp av Madariaga- och Churchill-byggnaderna. De ägdes av SCI-Erasme, en nederländsk pensionsfond, eller dess dotterbolag. Parlamentet betalade dock hyra till staden Strasbourg. Under förhandlingarna om köpet kom det fram att staden under ett kvarts sekel hade tagit ut mer än vad den betalade till Erasme. Staden Strasbourg har alltså tjänat på att parlamentet har sina lokaler i staden. Myndigheterna har vägrat att tala om hur mycket extrapengar detta har genererat.
Dessa förhållanden kan inte tolereras. Vår grupp stöder en fullständig och grundlig utredning av detta. Vi är därför beredda att avvisa Marcus Ferbers betänkande och återförvisa frågan till utskottet för vidare överläggningar. På grund av de nya oklarheterna som har kommit upp måste vi göra detsamma när det gäller det betänkandet om ansvarsfrihet för Regionkommittén som har utarbetats av Nils Lundgren. 
Nils Lundgren,
   . – Herr talman! Jag börjar med att tacka de tjänstemän som har hjälp mig i arbetet med ansvarsfriheten. Det har varit utomordentligt stora, beundransvärda insatser. Dessutom har arbetet, som sagt, bedrivits i viss motvind.
Det har nu kommit uppgifter som pekar på att Strasbourg har tagit ut en felaktig hyra från parlamentet under ett antal år. Jag vill understryka att innan ansvarsfrihet kan ges måste därför Strasbourg ge parlamentet tillgång till alla handlingar rörande de byggnader som omfattas. Om så inte sker, måste parlamentet ta ärendet till OLAF. Dessutom får parlamentet naturligtvis inte skriva på något köpekontrakt förrän det har bringats klarhet i denna fråga.
Om det inom EU:s institutioner hade funnits en klar vilja att genomlysa och utkräva ansvar, om budgetkontrollutskottet hade skött sin uppgift och agerat som det granskningsorgan det borde vara, skulle sådant här inte behöva hända. Det måste finnas en klar vilja att ständigt gå till botten med oegentligheter, inte bara när media har kommit dessa på spåren.
Jag vill också tillägga att man i budgetkontrollutskottets behandling av Markus Ferbers betänkande ”tvättade” bort de kritiska skrivningar som fanns om europaparlamentarikernas frivilliga pensionssystem. Detta system saknar rättslig grund och bestämmelser för vad som skall göras med underskott i fonden. Det är orimligt att de europeiska skattebetalarna åläggs kostnadsansvar för underskott i pensionsfonden. Att ledamöternas avgifter till systemet dessutom betalas från parlamentets system för ersättning av allmänna utgifter är anmärkningsvärt. Det måste vara så, att de som är anslutna betalar sina avgifter ur sin personliga inkomst. Systemet bör avskaffas. 
Mogens N.J. Camre,
   – Herr talman! Först vill jag tacka min kollega Jan Mulder för det mödosamma arbete han har lagt ned, men jag vill även tacka de andra föredragandena. Det är naturligtvis beklagligt att vi inte heller i år har en tydlig revisionsförklaring. Som vi alla vet ska EU fungera som en idealmodell för medlemsstaterna, särskilt för de nya och obeprövade administrationerna. Jag tvivlar dock på om vi verkligen är en särskilt bra modell med tanke på de stora svårigheterna att ännu inte ha kunnat presentera en tydlig revisionsförklaring. Jag håller med om Jan Mulders iakttagelse att det inte är godtagbart att medlemsstaterna inte är beredda att lägga fram yttranden om tillsynen av de resurser som de har fått. Vi måste se till att detta görs.
Det är naturligtvis också så att ansvaret för administrationen inte enbart kan ligga hos kommissionen, utan att även rådet och medlemsstaterna ska bära ett visst ansvar. Det finns ett antal fall och situationer där jag inte kan förorda att vi beviljar ansvarsfrihet, helt enkelt för att beviljandet då skulle göras i blindo. På vissa områden tar vi på oss uppgifter som vi inte kan genomföra i praktiken. Ett bevis är fallet med parlamentets konton som Markus Ferber beskrev tidigare i dag. I går var vi säkra på att allt var i sin ordning och var villiga att bevilja ansvarsfrihet, men under kvällens lopp visste vi bättre.
Det är naturligtvis ren slump att vi nu befinner oss i en situation där vi måste begära att beviljandet senareläggs för att vi helt enkelt inte vet tillräckligt mycket. Det är ju ganska konstigt att både parlamentets administration och revisionsavdelningen i 25 år har förbisett – åtminstone säger de det – en ytterst tvivelaktig betalning till staden Strasbourg. I själva verket är detta naturligtvis en betalning till en helt onödig mellanhand, och om någon i vår organisation vill få oss att tro att de ingenting visste, måste jag säga att jag inte tror att administrationen är så inkompetent.
Vi måste också fråga oss om det verkligen är möjligt att ingå sådana finansiella överenskommelser utan att noggrant ha utvärderat olika alternativ och erbjudanden. Nej, naturligtvis inte. Någon har hjälpt någon annan att förskaffa sig en olovlig del av skattebetalarnas pengar, och om jag känner systemet rätt kommer ingen att hållas ansvarig eftersom det självfallet är så att ingen vet någonting. Som kommissionens förre ordförande, Romano Prodi, sa om Eurostatskandalen: det som man inte känner till kan man inte hållas ansvarig för. Läs därför aldrig igenom kontrakten. Då kan man alltid säga att man inget visste, och kan därför inte hållas ansvarig.
Som jag sa kunde vi ha kommit undan genom att bevilja ansvarsfrihet, men vi kommer inte att göra det. Jag kan därför förorda, som Marcus Ferber föreslog, att beviljandet av ansvarsfrihet senareläggas. När det gäller de andra områdena har vi lagt fram vårt ställningstagande i betänkandet. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Nåja, om denna tidpunkt bör man beklaga sig. Nära 100 miljoner människor sitter just nu och tittar på direktsändningen – inte här men hemma framför tv-apparater där resten av världen befinner sig – av Barcelona mot Milano; ställningen är 0–0 för övrigt. Och här? Här kan jag se tre flickor och elva pojkar – och en av dem har blivit särskilt ombedd att stanna. Man undrar vad som är politiskt i denna debatt: här handlar det om substans. Här handlar det om – om vi tar det på allvar, vilket vi att döma efter kommissionens gäspningar inte gör – ansvarsfrihet, om miljarder euro.
Vi vet dock alla – om vi tittar noga efter – att ingen här med gott samvete, om man nu har något samvete, kan godkänna ansvarsfriheten. Vi känner alla väl till attityden ”hjälper du mig så hjälper jag dig”. Vi vet att vi har låtit detta Europa, denna union, bli överkörd av ett maffialiknande system där alla helt konsekvent gör precis det som alla andra gör. Vad är det då som är så fruktansvärt med staden Strasbourg? Den gör precis samma sak som många ledamöter här i parlamentet också har gjort: de tjänar in lite pengar. Vad som händer här är farligt, mycket farligt.
Sextioett år efter krigets slut närmar vi oss nu slutet på demokratin och välståndet för stora delar av befolkningen i Europa, för att vi bara låter saker och ting rulla på och för att Siim Kallas, kommissionsledamoten med ansvar för bedrägeribekämpning, på grund av att han har bakbundna händer, inte kan genomföra det europeiska öppenhetsinitiativet som han har talat om, just för att det inte finns något ledarskap inom politiken längre. Snälla, lyssna i morgon på det samvete som ni kanske trots allt hade när ni gick in i politiken och avvisa alla så kallade betänkanden om ansvarsfrihet.
Vi måste göra en nystart – det är det enda som kan hjälpa Europa i den här situationen! 
Véronique Mathieu (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som skuggföredragande för byråerna vill jag tacka de alltigenom kompetenta föredragandena för deras expertis och öppenhet och i synnerhet Umberto Guidoni för hans goda förmåga att lyssna.
Jag tycker att det är ett lämpligt tillfälle att ta upp några punkter om genomförandet av byråernas budget. Det första som jag vill ta upp är att av de 30 byråer som finns är det bara 14 som står under vår kontroll. Enligt min mening är det viktigt att de återstående 16, vars budgetar också dem finansieras av europeiska skattebetalare, ska beviljas ansvarsfrihet hos parlamentet. Dessutom har utvidgningen till 25 medlemsstater ökat belastningen på byråerna, men har trots det inte fått de resurser som behövs för att de ska kunna fungera effektivt. Vi måste skapa en förstående strategi gentemot dessa byråer med tanke på vilka speciella omständigheter som finns kring denna fråga.
Å andra sidan måste man snabbt hantera ständigt återkommande tvistefrågor. Exempel på detta är Europeiska miljöbyrån och de 906 000 euro i skatt som mellan 2000 och 2004 felaktigt drevs in av myndigheterna i Köpenhamn, samt Översättningscentrum för Europeiska unionens organ och de ifrågasatta 7,5 miljoner euro – det vill säga en fjärdedel av dess årliga budget – som gällde betalning av arbetsgivaravgifter. Dessa fakta har varit kända i flera år, men i praktiken har ingenting gjorts åt dem. Det är fullständigt oacceptabelt. När det gäller framtiden för Europeiska byrån för återuppbyggnad, nämligen den successiva nedläggningen av dess aktiviteter 2008 som har fastställts av kommissionen, ser jag personligen inget problem i detta med tanke på att byrån redan från början ansågs vara provisorisk.
Precis som några av mina kolleger kan jag inte låta bli att ta upp frågan som ligger på allas läppar – staden Strasbourg. Legitimiteten i parlamentets säte ifrågasätts inte på något sätt i dag, och skulle hur som helst inte falla inom ansvarsområdet för parlamentet eller dess medlemmar. Låt mig upplysa om att sätets placering har sin utgångspunkt i fördragen och är därför absolut inte föremål för diskussion i dag.
Men de historier som har cirkulerat den senaste tiden om den överdrivna hyra som staden Strasbourg har debiterat parlamentet under 25 år måste komma ut i offentligheten. En parlamentariskt undersökningskommitté bör därför inrättas, och ärendet bör överlämnas till OLAF. Alla involverade parter – parlamentsenheterna, staden Strasbourg, franska och europeiska tillsynsorgan – måste förse oss med så mycket kompletterande information som möjligt. 
Edith Mastenbroek (PSE ).
   – Herr talman! Risken med debatter som den här är alltid att ledamöter börjar upprepa vad andra har sagt. Så låt mig börja med att upprepa den kritik som ett antal parlamentsledamöter har uttryckt mot att den här debatten inte håller tiden. Det är en skandal att vi inte har den här debatten vid en tidpunkt som skulle ge rättvisa åt betydelsen av de betänkanden som vi diskuterar.
Jag håller med Bart Staes om att Markus Ferbers betänkande var utmärkt. PSE-gruppen har inget problem alls med betänkandet som det just nu föreligger. I betänkandet efterfrågas tjänsteföreskrifter för assistenter och en dialog med presidiet om deras politiska roll. Vi välkomnar allt detta. Emellertid tror jag att en överväldigande majoritet från alla politiska grupper kommer att ställa sig bakom hans förslag att inte bevilja ansvarsfrihet i morgon, och det välkomnar jag. Det är helt rätt.
Det är inte mer än rätt att vi inte ska bevilja ansvarsfrihet till en rapport som innehåller påståendet det är OK att vi betalar beloppet X i hyra, ett belopp som vi nu alla vet troligtvis är för högt. Faktiskt håller jag inte med de ledamöter som sa att det pressmeddelande som Strasbourg skickade ut i dag bara bidrar till bristen på klarhet. Det som de säger är mycket klart. Det står här på pressmeddelandets andra sida att de behöver pengar för tjänster som utförts och att det finns en risk för att byggnaden någon gång kommer att stå tom, och den risken måste finansieras. Jag är ledsen, men var fanns fakturan på det? Vi är budgetkontrollutskottet! Vi ska kolla upp sådana saker, och det är vad vi kommer att göra.
I ett annat stycke står det att Julian Priestleys beslut att sluta betala hyran faktiskt är ett avtalsbrott. Jag skulle vilja se det kontrakt där det anges att det som vi har betalat är det rätta beloppet. Om det inte är rätt belopp så är det inte mer än rätt att vi har den här undersökningskommittén.
Därför välkomnar jag beslutet att starta arbetsgruppen. Jag håller också med Alexander Stubb om att det inte är en diskussion om Strasbourg ska vara vårt säte, men vi vet att det förr eller senare kommer att bli en diskussion om vårt säte. Vi bör alla hålla huvudet kallt, men min åsikt i den senare frågan är tydlig för alla i det här rummet som vill veta. 
Margarita Starkevičiūtė (ALDE ).
   – Jag vill ta upp betänkandet om byråernas budgetgenomförande. Det måste understrykas att godkännandet av deras årsbokslut bara återspeglar byråernas ekonomiska situation, men för att göra en heltäckande bedömning av hur byråernas medel används måste man göra en revision av dessa byråers verksamhet. De måste trots allt spendera pengarna på lämpligt sätt.
När jag läser revisionsberättelsen nu är det fullkomligt oklart hur en byrå kunde utföra flera kontroller på plats och en annan bara ett fåtal. Varför det finns en viss andel av de anställda som ägnar sig åt administrativ och operationell verksamhet i en byrå och en annan andel i en annan byrå?
Allt detta, speciellt att revisorerna säger att en del av budgeten ska överföras till nästa år, tyder på att byråerna inte sköter sina anslag på ett effektivt sätt. Därför vill jag föreslå att Europeiska revisionsrätten diskuterar möjligheten att utvidga sina särskilda årsrapporter om byråerna och lägga in en kostnads- och intäktsanalys för deras verksamhet i dessa.
Jag tvivlar faktiskt på att institutioner som har en sådan verksamhet som byråerna, det vill säga inte har ansvarsskyldighet gentemot någon, är kännetecknande för ett EU som främjar demokratiska värden. Jean-Claude Trichet, Europeiska centralbankens ordförande, kommer ofta till mitt utskott – ekonomiutskottet – och svarar på frågor från Europaparlamentets ledamöter. Han är ansvarsskyldig gentemot Europeiska unionens medborgare via parlamentsledamöterna. Byråernas chefer är dock inte ansvarsskyldiga gentemot någon, och i svar på Europeiska revisionsrättens påpekanden om upptäckta fel framhåller kommissionen att den bara kan hjälpa byråerna att lösa dessa problem, sedan måste byråerna själva besluta om de ska anamma revisorernas rekommendationer eller inte. Jag anser att de bör vara ansvarsskyldiga gentemot respektive utskott i Europaparlamentet. 
Jonas Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Även jag vill säga några ord om betänkandet om ansvarsfriheten för vårt eget parlament, Europaparlamentet. Det är en präktig skandal som vi har framför oss med hyrorna och Strasbourg. Jag delar självklart uppfattningen att ansvarsfrihet inte kan beviljas under dessa omständigheter. Det räcker inte med att bara skjuta upp detta, utan vi måste också få fullständig klarhet innan frågan kan färdigbehandlas.
Detta är emellertid inte den enda orsaken till att neka vår egen institution ansvarsfrihet. Faktum är att betänkandet om ansvarsfriheten har ”tvättats”, och mycket av den allvarliga kritik som finns mot pensionssystemet har lyfts ut. Även denna kritik menar jag är grund nog för att neka Europaparlamentet ansvarsfrihet. Det är inte bara så att vårt pensionssystem saknar rättslig grund och inte betalas av våra löner, utan det är dåligt reglerat, det går med enorma underskott som betalas av skattebetalarna, och det har inte tagits någon hänsyn till revisionsrättens kritik. Även denna fråga måste utredas vidare i det kommande arbetet. 

Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (UEN ).
   – Herr talman! I debatten om genomförandet av 2004 års budget vill jag fästa er uppmärksamhet på flera frågor som har med revisionen av budgetgenomförandet att göra och som jag anser vara centrala. Vi har fått en mycket uttömmande rapport från Europeiska revisionsrätten. Det har också lagts fram över ett dussin betänkanden här i kammaren om genomförandet av budgeten för 2004. Trots allt detta material vet vi emellertid fortfarande mycket lite om hur budgeten faktiskt genomfördes och hur anslagen i den användes.
Detta beror för det första på att informationen i revisionsrättens rapport är ganska allmän till sin karaktär, eftersom rätten huvudsakligen granskar om posterna i redovisningen stämmer, eller vad som kallas den ”räkenskapsmässiga riktigheten”, och som verkligheten visar är detta ofta inte detsamma som den objektiva riktigheten. För det andra besvarar rättens slutsatser efter revisionen ofta inte de viktigaste frågorna när det gäller att utvärdera om budgeten har genomförts på ett rationellt sätt. Några sådana frågor är vad anslagen används till, om de uppsatta målen verkligen har nåtts med hjälp av dessa anslag, om det har skett någon förskingring av anslag och slutligen om några anslag har slösats bort. För att kunna utvärdera genomförandet av budgeten på ett realistiskt sätt måste man finna svar på dessa frågor.
Behovet av denna information framgår av resultaten av den direkta revision som revisorer från Europeiska revisionsrätten gjorde av genomförandet av Tacisprogrammet. Nästan 7 miljarder euro lades ned på detta program mellan 1991 och 2005. Det var meningen att programmet skulle ge ekonomiskt stöd till omvandlingsarbetet i Europeiska unionens partnerländer i Östeuropa och Centralasien. År 2005 var dessa länder till exempel Vitryssland, Georgien, Kazakstan, Kirgizistan, Moldavien, Ryssland, Tadzjikistan, Turkmenistan, Ukraina och Uzbekistan. Med hjälp av programmet skulle 29 preciserade mål nås. Rättens revisorer fann att endast fem hade nåtts. Om majoriteten av de program som finansieras genom Europeiska unionens budget hade reviderats på detta sätt skulle vi kunna avgöra hur rationellt och effektivt EU:s pengar används.
Också en så generell revision gjorde att Europeiska revisionsrätten kunde slå fast att de räkenskaper som läggs fram inte är felfria – för elfte gången i rad, skulle jag vilja framhålla. Därför verkar det som att Europeiska unionen behöver ett heltäckande system för revision av kostnader, med omfattande delaktighet från de nationella revisionsinstitutionerna i medlemsstaterna. Endast rapporter som sammanställs i ett system av det här slaget skulle göra det möjligt att svara på frågorna ovan, och slutsatserna från sådana revisioner skulle kunna bidra till att förbättra effektiviteten på utgiftssidan under kommande år. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Medan det finns mycket att säga om bristerna i budgetförfarandet här i EU och vid institutionerna, vill jag fokusera på den felaktiga användningen av EU-medel på ett nationellt plan. Jag måste säga att det finns ett visst bedrägeri som förövas både mot EU:s regioner och mot EU av några nationella regeringar, inte minst regeringen i mitt eget land, Förenade kungariket.
EU-anslag måste enligt artikel 11 i rådets förordning (EG) nr 1260/1999 verkligen vara ett komplement, och inte användas för att ersätta medlemsstatens egna offentliga utgifter. Ändå är detta inte det sätt på vilket man använder EU-anslag. Jag håller i min hand ett brev från min regions finansminister, där det medges att EU-anslag som tilldelats Nordirland i stället direkt omdirigeras till Förenade kungarikets centrala statskassa och sedan används för att minska nivån på den nationella beskattning och upplåning som sedan blir nödvändig.
Detta omintetgör komplementariteten och lurar en region som min på de anslag som EU avsett för reella extra insatser där. Jag skulle därför efterlysa att man i förordningen som reglerar den nya budgetplanen för 2007 uttryckligen kräver av medlemsstaterna att de visar att verklig komplementaritet kommer de regioner till godo i vilkas namn anslag beslutats av EU. Endast då kommer målet att uppnå verkliga ekonomiska effekter att kunna säkras för dessa regioner. Att man lurar regionerna på dessa anslag är något som har pågått i flera år. Nu är det dags att sätta stopp för det. 
Daniel Caspary (PPE-DE ).
   – Herr talman! Öppenhet föder tillit. Alla företrädare för och ledamöter i EU:s institutioner är helt beroende av medborgarnas förtroende. I den meningen är EU mycket bättre än sitt rykte, men i de flesta fallen är det faktiskt inte svårt att skapa ännu större öppenhet, vilket jag kan visa med några exempel från de ”övriga institutionerna”.
Om man tar exemplet Europeiska gemenskapernas domstol, när kommer domarna i EG-domstolen äntligen att offentliggöra sina ekonomiska intressen? När kommer domstolens internrevisor äntligen att fullgöra åtminstone en del av de uppgifter som står i hans arbetsprogram och göra dem tillgängliga för oss? När kommer EG-domstolen äntligen att till fullo införa de interna kontrollnormerna?
Sedan har vi exemplet Europeiska revisionsrätten: när kommer revisionsrättens ledamöter att offentliggöra sina ekonomiska intressen och därmed skapa den insyn som behövs?
Detsamma gäller Regionkommittén: varför görs det så få kontroller och inspektioner där? Varför var befattningen som internrevisor inte nöjaktigt tillsatt under så lång tid? Varför kunde inte Regionkommittén fullborda sin årliga lägesrapport före revisionsrättens revision? Det förekom en del särskilt kontroversiella diskussioner om Regionkommittén under samrådet i utskottet.
Som föredragande för ansvarsfrihet för ”övriga institutioner” för 2005 kan jag säga på en gång att jag kommer att granska detta särskilt noga.
Jag ska bara helt kort nämna ”hyresskandalen i Strasbourg”: jag välkomnar verkligen att majoriteten av ledamöterna, äntligen, har kunnat skilja ut det här fallet från den mer allmänna diskussionen om parlamentets placering. 
Edit Herczog (PSE ).
   – När det gäller Regionkommittén anser jag att det finns skäl att bevilja ansvarsfrihet för 2004 års budget. Jag uppskattar Regionkommitténs i huvudsak positiva och samarbetsvilliga linje, som visar sig i att den inte har gjort några försök att undgå eller minimera sitt ansvar för de brister som har avslöjats under tidigare år och under loppet av detta år. Det måste sägas att en del av oegentligheterna – nämligen fördröjningen med att utse internrevisorn – berodde på yttre faktorer, och i sådana fall kan inte kommittén hållas ansvarig. När det gäller egendomsfrågan som ställer till med problem har inte Regionkommittén något enskilt, självständigt ansvar, och parlamentet skulle inte vara konsekvent eller konstruktivt om det kritiserade en institution för någonting som den andra institutionen som administrerar samma egendom, Ekonomiska och sociala kommittén, inte kritiseras för.
Det är betryggande att de oegentligheter som har upptäckts redan granskas av berörda finansiella myndigheter tack vare det arbete som parlamentets expertkommitté gör och tack vare föredragandens delvis enastående arbete. Under dessa omständigheter ser jag inget behov av eller någon nytta med att skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet. Under arbetet i expertkommittén inför denna debatt har vi redan debatterat allt som kan debatteras inom ramen för vår institutions befogenheter, och ett uppskov skulle inte vara till hjälp i vårt arbete, OLAF:s arbete eller Regionkommitténs verksamhet.
Den heltäckande rapport från Europeiska revisionsrätten om förslaget till fastighetsförvaltning som håller på att utarbetas ger oss en slutgiltig garanti. Jag tror att en konstruktiv strategi skulle vara lämpligare: låt oss sätta värde på de positiva steg som Regionkommittén har tagit som svar på våra tidigare förslag, uppskatta deras samarbetsvilja och ge dem vårt förtroende, lita på att de kommer att fortsätta sitt arbete i en liknande anda, som vi förbereder oss för att göra när det gäller alla de andra institutionerna.
Jag vill bara tillägga, i en sista mening, att min ståndpunkt i fråga om alla de Strasbourgfrågor som hittills har debatterats också är att våra slutsatser inte får grunda sig på känslor, utan uteslutande på fakta. 
José Javier Pomés Ruiz (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste börja med att protestera mot att vi håller denna debatt vid denna sena timme och tacka vår generalsekreterare Julian Priestley för att han är här. Det är dock mycket viktigt att vi försäkrar medborgarna om att pengarna spenderas på rätt sätt. Varför håller vi denna debatt på kvällen? Är det någon som vill skydda staden Strasbourg? Svara mig inte nu. Jag vill bara be om att vi, när vi håller den här debatten igen om ett halvår – om vi nu verkligen skjuter upp beviljandet av ansvarsfrihet för budgeten – håller den på bästa sändningstid, innan tidningarna har gått i tryck som de nu har.
Den här debatten om en så viktig fråga överskuggas av det problem som vi har i förhållande till staden Strasbourg, som har stora fördelar av att ha Europaparlamentet här tolv veckor om året. Paris skyddar staden. Det är därför som har flyttats från Paris till Strasbourg. Varför? Man vill ingjuta nytt liv i Strasbourg. Vi förstår att dessa intressen finns.
Som Alexander Stubb sa har staden Strasbourg skrivit en skrivelse. Om avsikten är att förklara skillnaden mellan de pengar som parlamentet betalar och det som byggnadens ägare får måste vi be att få ”tillbaka våra pengar”, för att använda Margaret Thatchers ord Lyckligtvis vet vi vem som har överskottspengarna och var de finns, och lyckligtvis är innehavarna solventa.
Om den utredning som måste granska denna obegripliga obalans kommer fram till att staden Strasbourg ska betala tillbaka pengarna är jag säker på att den kommer att göra det och att de franska myndigheterna kommer att göra det.
Denna debatt är mycket viktig. Jag minns när Edith Cresson, tidigare socialistisk premiärminister i Frankrike, här i parlamentet vägrade att acceptera att hon hade spenderat en del av de pengar som hon var ansvarig för på ett dåligt sätt. I slutändan tvingade domstolarna Edith Cresson att ta sitt ansvar, och i det läget tvingades hela kommissionen att ta sitt kollektiva ansvar. Jag hoppas att det inte kommer att gå så långt den här gången. Jag är säker på att staden Strasbourg kommer att göra vad den kan för att betala tillbaka pengarna, om de enda argument den har verkligen är de som finns i detta svaga pressmeddelande som vi har tillställts. 
Terence Wynn (PSE ).
   – Herr talman! Jag gratulerar Jan Mulder för detta betänkande, främst eftersom han vid behandlingen av ansvarsfriheten för 2004 fortsätter med den drivkraft vi skapade i 2003 års behandling av ansvarsfrihet om de nationella förklaringarna. Formuleringarna under dessa punkter är mycket betydelsefulla, särskilt under punkt 26, där det talas om att uppmuntra nationella parlament att delta i kontrollen av EU-anslagen. Jag skulle hoppas att budgetkontrollutskottet kommer att fullfölja det här och uppmuntra våra kolleger vid de nationella parlamenten att föra en verklig dialog med oss om detta. Jag säger detta med tanke på vad rådets hållning alltid har varit i denna fråga.
Vi måste också gratulera våra kolleger till trepartsmötet där man uppnådde överenskommelsen inom det interinstitutionella avtalet om förklaringarna, fastän de inte använder just det ordet. Emellertid har jag fått veta – och kanske Siim Kallas skulle kunna bekräfta detta – att fem medlemsstater har sagt att de inte kommer att rätta sig efter vad man har kommit överens om i det interinstitutionella avtalet. Enligt vad som sagts mig har bland dessa medlemsstater Spanien, Belgien, Tyskland, Frankrike och kanske Italien meddelat att vad som än sägs i det interinstitutionella avtalet om att inkomma med årliga redovisningar, så kommer de inte att göra det. Det skulle hjälpa om vi kunde få ett förtydligande från kommissionen om detta. 
Simon Busuttil (PPE-DE ).
   – Herr talman! Med tanke på de allvarliga anklagelserna angående Europaparlamentets hyra och förvärvande av två byggnader i Strasbourg, måste parlamentet betona att det vidtar omedelbara åtgärder för att undersöka dessa anklagelser på ett snabbt, noggrant och öppet sätt. Vi bör inte begå misstaget att dra förhastade slutsatser. Detta är ett tillfälle att undersöka, att ställa frågor och att få svaren så att vi kan kasta fullt ljus över vad som har skett.
Låt det inte råda något tvivel om att vi ska ställa alla relevanta frågor och att vi ska förvänta oss fullständiga och adekvata svar. Om man finner att parlamentet verkligen har överdebiterats, då ska vi inte tveka att säga som José Javier Pomés Ruiz påminde oss, att vi vill ha pengarna tillbaka. Detta är skattebetalarnas pengar, och vi ska utan tvekan kräva att de betalas tillbaka.
Jag stöder föredragandens förslag att rösta emot ansvarsfrihet och följaktligen skjuta upp det, eftersom vi inte har något annat alternativ. Detta skulle ha kunnat undvikas om budgetkontrollutskottet hade informerats om dessa anklagelser innan de för en månad sedan antog sitt betänkande om ansvarsfrihet för parlamentets budget. I själva verket antog budgetkontrollutskottet sitt betänkande lyckligt ovetande om vad som pågick.
Vår omedelbara uppgift är alltså att brådskande undersöka dessa frågor, grundligt och på ett öppet sätt för att vara säkra på att EU:s, och även de europeiska skattebetalarnas, ekonomiska intressen skyddas på rätt sätt. Det är vad skattebetalarna i dag förväntar sig av oss.
Inés Ayala Sender (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill instämma i den allmänna kören av farhågor och förvåning över den situation som vi befinner oss i i dag strax före omröstningen om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för räkenskapsåret 2004, som vi egentligen hade förberett oss för och som budgetkontrollutskottet hade förberett oerhört omsorgsfullt och på grundval av all erforderlig information.
Alldeles före denna debatt fick vi information som dyker upp i pressen ... Jag kan berätta att det ibland dyker upp saker i den spanska pressen som egentligen inte är sanna till 100 procent eller som har manipulerats. Därför vill jag, eftersom budgetkontrollutskottet och juridiska avdelningen – med all rätt i det här läget, tycker jag – har rått oss att inte rösta, eftersom det inte var vårt betänkande utan kammarens – eftersom Markus Ferbers betänkande blir kammarens när vi har antagit det – be ledamöterna och särskilt Markus Ferber – även om jag inte ser honom i kammaren just nu – att inte tvinga oss att rösta för ansvarsfrihet när det inte är någon riktig ansvarsfrihet.
Jag ber Markus Ferber att undvika en omröstning som kan bli tvetydig, feltolkad och manipulerad i pressen igen. I stället vill jag be er att, före omröstningen, betänka att ert betänkande kan komma att återförvisas till budgetkontrollutskottet, som inte har kunnat behandla det i dag, just eftersom det var plenarsammanträdet som skulle besluta om det, utan att be plenarsammanträdet att skicka tillbaka det till oss innan ett avslag registreras, vilket betyder någonting helt annat: att rösta nej till någonting utan att ha klargjort varför vi röstar nej.
Herr talman! Därför skulle jag föredra om parlamentets tjänstemän och mina kolleger om möjligt skulle kunna garantera att denna möjlighet finns, så att vi innan vi röstar nej på ett sätt som kan tolkas som ett illa förberett nej, eftersom vi inte fick den här informationen förrän i går, kan förhindra detta genom att skicka tillbaka det här betänkandet till budgetkontrollutskottet, så att det kan göra sitt arbete igen. 
Christopher Heaton-Harris (PPE-DE ).
   – Herr talman! År 2006 måste vara kommissionsledamotens lyckoår. Elva år i följd utan någon positiv revisionsförklaring, ingen avslutning av räkenskaperna från revisionsrätten, och detta nämns knappt i den här debatten, som är alldeles för kort och som hålls vid helt fel tidpunkt på dagen för att tilldra sig intresse från andra parlamentsledamöter.
Men tyvärr måste jag tala om dagens heta ämne, som självklart är staden Strasbourg. Det är illa nog att vi måste flytta omkring med den här flyttcirkusen 12 gånger om året till staden Strasbourg – hur förtjusande platsen än må vara. Men att luras för nöjes skull, det är verkligen att strö salt i såren. Men vem kan klandra staden Strasbourg för att försöka lura Europaparlamentet?
Vi har knappast visat mer än ett flyktigt intresse för det sätt som vi eller andra EU-institutioner spenderar skattebetalarnas pengar på. Se bara på den nonchalanta attityd som vi har till hur pengar spenderas i Regionkommittén. Två internrevisorer där har rapporterat problem till oss och vi gjorde ingenting åt det, och vi gör fortfarande ingenting. Vi har en tradition av att ignorera varningar och ekonomiska problem, och nu ställs vi inför detta.
Under de senaste 27 åren verkar vi ha misslyckats med att undersöka om vi har spenderat de europeiska skattebetalarnas pengar på rätt sätt. Förmodligen har vi, EU:s demokratiska kontrollorgan, budgetmyndighetens stöttepelare, förts bakom ljuset i vad som väsentligen är ett simpelt hyresbedrägeri.
Under de gångna åren har jag av olika anledningar lagt fram ändringsförslag för att senarelägga eller inte avsluta kommissionens och parlamentets räkenskaper. Jag gjorde detta eftersom mitt parti där hemma helt enkelt inte trodde att skattebetalarnas pengar spenderades på rätt sätt eller redovisades på rätt sätt. Tyvärr har det visat sig att vi hade rätt.
Så vad händer nu? Hittills samtycker jag till de åtgärder som har vidtagits, och jag instämmer till fullo i uppskjutandet av betänkandet. Emellertid bör vi alla, särskilt de som har tjänstgjort här under mer än en mandatperiod, fundera över vårt tidigare handlande eller vår passivitet när det gäller att på rätt sätt kontrollera var pengarna har spenderats. Denna passivitet har bidragit till detta nuvarande problem, där vi inte har ifrågasatt om den hyra vi betalar är för hög – vilket faktiskt är en enkel fråga – och en som många av våra väljare ställer var och varannan vecka. 
Szabolcs Fazakas (PSE ).
   – För det första vill jag tacka föredragandena och särskilt Jan Mulder, som fortfarande är här vid denna sena timme, samt utskottets ledamöter för det utmärkta och hårda arbete som de har gjort under det senaste halvåret. Kommissionsledamot Siim Kallas förtjänar också vårt tack för sitt utmärkta samarbete med oss på alla områden, vilket bäst bevisas av att han fortfarande är tillgänglig för oss vid denna mycket sena tidpunkt för denna viktiga debatt.
Som en följd av detta ansvarsfrihetsförfarande vill vi ta ytterligare ett stort steg i riktning mot den positiva revisionsförklaring som vi har som gemensamt mål. Det faktum att vi äntligen når detta mål efter elva år är inte bara viktigt för oss parlamentsledamöter, kommissionen och revisionsrätten, utan också för den allmänna opinionen, och därmed för hela EU:s institutionella systems rykte. Vi måste bevisa att vi använder skattebetalarnas pengar på rätt sätt, effektivt och med insyn.
Jag uppskattar de resultat som har uppnåtts på det här området, men mot bakgrund av den senaste utvecklingen måste jag nämna att när det gäller parlamentet måste jag, tvärtemot det ursprungliga utskottsförslaget, be mina kolleger att skjuta upp ansvarsfriheten tills vi får detaljerade, heltäckande svar på alla frågor som har ställts. Det är vi skyldiga inte bara den allmänna opinionen, utan också oss själva och hela Europaparlamentets rykte. 
Ingeborg Gräßle (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Låt mig instämma i föregående talares tack till föredragandena, som har arbetat mycket hårt och mycket samvetsgrant.
Tyvärr kan inte ens kommissionen skryta med en helt fläckfri finansiell meritlista under perioden i fråga. Det finns frågetecken kring kommissionens bokföring: de har inofficiella kommersiella konton som vi inte vet någonting om, som inte finns med i kommissionens balansräkning och som ger intryck av ett ofullständigt betänkande om ansvarsfrihet. I morgon kommer Jan Mulder, på min begäran, att lägga fram två muntliga ändringsförslag i vilka parlamentet begär en rapport om dessa konton och att de ska revideras och läggas in i balansräkningen och budgeten. Jag ber er att stödja dessa ändringsförslag.
Vi ber kommissionen att så snart som möjligt informera oss om vad som händer med dessa konton, och vi är tacksamma för att den försöker att lösa detta själv. Kommissionen genomförde en berömvärd skriftlig undersökning riktad till personal med finansiellt ansvar i oktober 2005, i syfte att hitta konton och vilka som har rätt att teckna dem, särskilt de konton som direkt eller indirekt har med kommissionens verksamhet att göra och som tidigare var okända. I Tyskland skulle vi kalla dem ”svarta konton”.
De här kontona är av mycket olika slag – en del av dem var redan kända, men inte av alla, och en del var tidigare helt okända. De konton som redan var kända var till exempel till för ränteinkomster från stormarknaden ”Economat” som kommissionen tidigare drev i sina lokaler på Rue de la Science, och som nu har privatiserats. Detta ger åtskilliga miljoner euro i intäkter. Det faktum att det är oklart vem som har tillgång till dessa konton är oroande, och därför kräver jag en förklaring skyndsamt – mer skyndsamt än kommissionen har klarat av tidigare.
Det finns många obesvarade frågor, såsom varför de här kontona tidigare hanterades av människor som uppenbarligen inte hade kommissionens tillstånd att göra det, utan kommissionens vetskap eller kontroll. Det skulle också vara intressant att veta hur många sådana här konton det egentligen finns. Vi vet – sägs det – hur många av dem som var kända, men vi vet inte hur många som var helt okända. Det skulle vara intressant att få reda på varför de här kontona inte togs upp i budgeten. Jag behöver inte understryka hur häpnadsväckande jag anser att det är att dessa mycket betydande belopp undantogs från budgetmyndighetens kontroll med demokratisk legitimitet i det här avseendet. 
Paulo Casaca (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar, herr Szabolcs! Jag anser att vi kan känna förtröstan i det här läget.
Vi har avslutat större delen av vårt arbete, men vi säger också mycket tydligt att när det finns frågor som väcker allvarliga tvivel kommer vi inte bara att säga ja och amen, oavsett hur smärtsamt det kan bli för en del. Vi har sökt förklaringar och säkerställt att ingenting och ingen skulle kunna dölja sanningen om vad som händer med parlamentets byggnader i Strasbourg.
Det var det vi alla gjorde, om än oerhört snabbt, och här vill jag särskilt nämna vår utskottsordförande, som tog ledningen för processen. Vår egen föredragande Markus Ferber förtjänar också att prisas för sina bemödanden. Procedurmässigt sett är vårt enda alternativ om vi vill skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet naturligtvis att rösta emot, men detta innebär inte att vi röstar mot det arbete som vår föredragande har gjort, eller mot hans betänkande. Det är snarare att rösta för hans arbete, för det som vi har gjort och för total öppenhet.
Det är detta vi tänker göra i morgon, mina damer och herrar, med övertygelse. Jag önskar er all framgång i ert arbete under det kommande halvåret. Vi kommer säkerligen att uppdaga sanningen i det här ärendet. 
Albert Jan Maat (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill instämma i Terence Wynns uppskattande ord till Jan Mulder i fråga om hans betänkande om 2004. Han har lagt fram ett antal rekommendationer till förbättringar av ansvarsfrihetsförfarandet, till att börja med ett ändringsförslag som syftar till att göra det möjligt för kommissionen att bötfälla de länder som inte betalar ut jordbruksstödet. Jag skulle vilja höra vad kommissionen har att säga om det. Min delegation kommer hur som helst att rösta för ändringsförslaget.
Den andra övertygande poängen med hans betänkande är att han vill att medlemsstaternas finansministrar själva ska attestera alla utgifter. Detta stöder vi helhjärtat. Det är enda sättet att se till att ansvarsfriheten för EU:s budget kommer att skötas på rätt sätt, och vi uppskattar hans betänkande mycket av det skälet.
En annan punkt är parlamentets ansvarsfrihet och den diskussion om Strasbourg som har uppstått. Alla vet att hela diskussionen om EU:s budget i Nederländerna har påverkats oerhört av att vi fortfarande har tre platser där parlamentet sammanträder eller har kanslilokaler. Vi är chockade över det som har hänt i Strasbourg. Detta måste än en gång redas upp, och jag är säker på att vår föredragande Markus Ferber kommer att lyckas med det. Det visar dock ännu en gång att vi är det enda parlament i världen som har kanslilokaler, eller sammanträder, på tre platser – det enda! – och vi måste skära ned detta till en om vi vill att den europeiska allmänheten ska ta oss på allvar.
Enbart av det skälet anser CDA att vi inte bör köpa några fastigheter förrän rådet kan övertygas om att placera allt under ett tak. Om det ska vara i Strasbourg, Luxemburg eller Bryssel kan vi diskutera i sinom tid. Vi bör inte heller skylla på vissa, men inte på andra, men nu är det dags att göra detta val. Det är också därför som vi, när det gäller Markus Ferbers delbetänkande och Jan Mulders betänkande om inköp av fastigheter, inte anser att detta är rätt tidpunkt, även om kostnaden kan tas igen på tio år, för först vill vi tvinga rådet att fatta ett beslut. 
Herbert Bösch (PSE ).
   – Herr talman! Till att börja med är det skandal att vi behandlar ansvarsfrihet för 2004 nu. Det får inte upprepas, så låt oss på allvar se till att det inte gör det.
För det andra, och trots att många – redan före revisionen – redan kände till vad som hade förevarit, låt oss i budgetkontrollutskottet komma fram till vad som ska göras med Strasbourgfrågan genom att först undersöka den och sedan dra slutsatser.
För det tredje, och bara för att Ingeborg Gräßle har ett så trevligt sätt att applådera, bör vi ta till oss det som Terence Wynn sa tidigare när vi behandlar revisionsförklaringen. Är medlemsstaterna verkligen beredda att hantera godkännandet av boksluten på det sätt som vi har angivit? Ja eller nej? Jag skulle också uppskatta ett svar på detta från kommissionsledamot Siim Kallas, och höra av Terence Wynn vad vi ska göra om rådet vägrar att vara med: ska vi då låta det interinstitutionella avtalet kollapsa? Ja eller nej? Hur viktigt är det då när allt kommer omkring att vi får denna underskrift? 
Slutligen bör inte denna revisionsförklaring och debatten om den ge intrycket att vi sätter press på revisionsrätten. Jag börjar tro att det finns människor i Luxemburg som anser att de befinner sig under press och att vi i framtiden absolut måste utfärda en positiv revisionsförklaring.
Det vi tvärtom måste göra är vissa förändringar av hur vi hanterar våra resurser. Sedan kan revisionsrätten komma fram till några andra resultat. Det är i den ordningen som saker och ting måste göras, och i en debatt om ansvarsfrihet för 2004 bör man ha det i minnet. 
Siim Kallas,
   – Herr talman! Jag vill kommentera den fråga som togs upp av Herbert Bösch, Jan Mulder och Terence Wynn om ett större deltagande från medlemsstaternas sida i vårt allmänna system för kontroll, övervakning och granskning. Man har nått en preliminär överenskommelse om det interinstitutionella avtalet. Vi kommer nu givetvis att vänta; detta har de tre institutionerna enats om. Rådet kommer att diskutera avtalet i mitten av maj, och då kommer det också med största säkerhet att undertecknas. Detta är den officiella ståndpunkten hos medlemsstaternas företrädare och hos ordförandeskapet. Detta har undertecknats, och jag är säker på att medlemsstaterna har haft ett nära samråd om denna fråga.
För det andra har medlemsstaterna olika ståndpunkter, men jag är mycket glad över att nu kunna utnyttja den drivkraft som Terence Wynn nämnde. Jag har stött denna idé, och jag har vid ett flertal tillfällen diskuterat ansvarsfriheten och det integrerade kontrollsystemet i rådet. Jag måste säga att den positiva inställningen ökar. Under rådets senaste sammanträde fick dessa idéer ett klart stöd från tre medlemsstater, och några av dem har också förklarat sig redo att genomföra något slags pilotprojekt eller att genast börja dela ansvaret. Den positiva inställningen ökar således definitivt. Det är mer komplicerat för federala stater, men jag anser att vi måste anstränga oss; detta är ett EU där saker och ting inte sker helt plötsligt – förutom de tråkiga händelserna.
Som svar på Jan Mulders fråga om vad vi ska göra härnäst: nästa etapp blir att anta det interinstitutionella avtalet, sedan ska vissa ändringar göras i lagstiftningen och därefter väntar praktiskt arbete för utnyttja detta samarbete mellan medlemsstaterna.
Jag vill försäkra Herbert Bösch om att detta definitivt inte är ett mirakel, och att detta är två skilda omständigheter. I dag sammanträdde vi med revisionsrätten, och vi kände definitivt att det fanns en viss nervositet – vilket också nämndes av Herbert Bösch – bland vissa av revisionsrättens ledamöter inför denna fråga. Jag kan försäkra er om att detta handlar om två separata frågor. Den ena gäller kontrollen, granskningen och övervakningen som ett system; den andra gäller våra misstag – oegentligheter som inträffar och som vi måste bekämpa. Övervakningssystemet måste vara rationellt och endast ge svar på frågan huruvida de vederbörliga politiska besluten har genomförts på ett korrekt sätt eller inte. Ingen vill ha några undantag när det gäller att utvärdera effektiviteten i enlighet med bestämmelserna för fullbordandet av vårt program.
Förra året började vi föra fram uppfattningen att medlemsstaternas deltagande är ytterst betydande och nödvändigt om vi vill öka insynen och förbättra hanteringen av EU-medel. Vi har vidtagit vissa åtgärder, och vi har gått framåt. Vi kan vara försiktigt optimistiska över detta.
När det gäller de konton som Ingeborg Gräßle nämnde förutsätter jag – och detta har vår huvudräkenskapsförare informerat mig om – att det inte förkommer några hemliga konton. Alla konton kontrolleras; kontrollsystemen för EU:s interna och externa konton skiljer sig åt, men det nya redovisningssystemet ska garantera en korrekt återspegling av samtliga konton. Jag kan inte tänka mig att Europeiska unionen skulle ha några konton som man inte känner till inom vårt övervakningssystem.
Tack så mycket för era kommentarer. Vi kommer att ses igen under liknande omständigheter till hösten, då vi inleder arbetet med ansvarsfriheten för 2005. 
Jan Mulder (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag har bara en följdfråga: är kommissionsledamoten medveten om uttalandet från flera medlemsstater där de uttrycker sina reservationer inför den överenskommelse i det interinstitutionella avtalet som vi har ingått? Vilka konsekvenser anser ni att detta uttalande kommer att få, och hur ska kommissionen hantera dessa? 
Siim Kallas,
   – Herr talman! Jag har inte hört talas om några reservationer, men rådet kommer att diskutera frågan i mitten av maj. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.
Richard Corbett (PSE ).
   – I flera år har Europeiska unionen i allmänhet och kommissionen i synnerhet fått stark kritik från medlemsstaterna för ett bristande finansieringsförfarande. Det är förvisso de nationella regeringarna som i själva verket spenderar närmare 80 procent av EU:s budget, och majoriteten av kritiken från revisionsrätten gäller de nationella regeringarna snarare än EU:s institutioner. Även om medlemsstaternas brister huvudsakligen gäller förseningar, ofullständigt pappersarbete och dylikt, snarare än bedrägerier, skapar detta ett allmänt intryck som i praktiken skadar EU mer än medlemsstaterna.
Därför är det så viktigt att förmå medlemsstaterna att ta sitt ansvar mer på allvar, och jag välkomnar de framsteg som har gjorts i detta avseende, i synnerhet tack vare att parlamentet har lagt sig i förhandlingarna med rådet om den nya budgetplanen. 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Jag är allvarligt bekymrad över EU:s budgetförfarande, och jag saknar förtroende för detta system, men jag saknar också bevis på oegentligheter eller misskötsel i de flesta ärenden. Det enda sättet att hantera detta på är genom att ge det ”icke godkänt”.
Vi behöver verkligen förbättra insynen i räkenskaperna och även förbättra EU:s metoder för utdelning av stöd. Bara när vi har ett verkligt insynsvänligt system inom EU:s samtliga institutioner och över samtliga EU-medel kan vi få fullständigt förtroende för dessa räkenskaper.
Stora belopp av EU-medel spenderas av och avser i själva verket medlemsstaterna, lokala myndigheter och externa organisationer, och inte EU:s institutioner – detta har gjort att revisorer inte har kunnat bevisa att budgeten är korrekt, men inte heller att den inte är det. Detta är inte detsamma som att finna belägg för oegentligheter, och EU-motståndarna gör inte några tjänster åt EU:s medborgare genom att påstå att det är så.
Det finns mycket i EU som behöver reformeras, men allt är inte dåligt. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0106/2006) av Wolf Klinz för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kapitalförvaltning (2006/2037(INI)) 
Wolf Klinz (ALDE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Efter att ha granskat kapitalförvaltningssektorn i åratal lade kommissionen fram en grönbok i augusti 2005 och bad om kommentarer till den. Det har kommit in omkring 121 svar totalt sett, och detta visar tydligt hur betydelsefull denna sektor är, för affärerna blomstrar. I dag är företag för kollektiva investeringar (fondföretag) ett varumärkesnamn, och inte bara i Europa. Man handlar med dem i Singapore, Taiwan och Hongkong också, och snart kommer de även till Sydamerika.
Bara i Europeiska unionen uppgick det samlade värdet av investeringarna i sektorn till över 4 600 miljarder euro förra året, vilket är cirka 900 miljarder mer än 2004. Parlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor har beslutat att svara på kommissionens grönbok genom att ta fram ett initiativbetänkande. Som föredragande för detta fanns det vissa mål som jag aldrig förlorade ur sikte: en fungerande inre marknad för fondföretag, ett attraktivt och säkert produktutbud för investerarna, särskilt de små investerarna, och en effektiv kapitalförvaltningsbransch som inte behöver rädas en ökande global konkurrens. Även om det nu finns en alternativ marknad så fungerar denna ännu inte som den ska. Således har inte konsumenterna bästa möjliga tillgång till jämförbara produkter, och branschen kan inte utnyttja de stordriftsfördelar som en stor gemensam marknad erbjuder.
Det behövs en översyn på tre områden: för det första av valet av investeringar, som de nationella övervakningsmyndigheterna tolkar på olika sätt, vilket kan leda till att en fond godkänns i ett land men inte i ett annat. Det finns kostnader förknippade med att ta fram en produkt, och om den inte kan marknadsföras i hela Europa utan bara i enskilda länder uppstår en betydande kostnadsnackdel. Ett syfte måste då vara att hitta en exakt definition av de investeringar som erbjuds som kan tillämpas i hela EU. Jag håller med CESR, Europeiska värdepapperstillsynskommittén, om att det borde vara möjligt att i viss utsträckning lägga till börsnoterade fastighetsfonder, så kallade REITs , privata kapitalfonder och certifikat till utbudet. Jag anser också att man bör överväga möjligheten att ta med portföljer med hedgefonder.
För det andra har vi det som kallas anmälningsförfarandet. Här är poängen att ansökan om tillstånd i en medlemsstat beskrivs som ett registreringsförfarande, men i praktiken har det degenererat till ett tillståndsförfarande. Övervakningsmyndigheterna tillämpar inte enhetliga standarder och kommunicerar inte tillräckligt, vilket leder till osäkerhet, slöseri med tid och onödiga extrakostnader för företagen, när ett förfarande med anmälan mellan myndigheter skulle vara den bästa lösningen på en verklig inre marknad.
För det tredje har vi frågan om förenklade prospekt. Kommissionens rekommendation om detta har tolkats på olika sätt i olika länder, så att förenklade prospekt i dag antingen – beroende på medlemsstaten i fråga – är tunna broschyrer eller digra luntor med olika slags information, som till största delen fullständigt övergår konsumentens förstånd. Det som behövs är att ett enkelt och harmoniserat prospekt, på 2–3 sidor, tas fram så snabbt som möjligt och görs obligatoriskt i hela EU. Då kommer branschen också att kunna dra nytta av att tvingas tillhandahålla samma information i alla länder – självfallet på varje lands språk.
För det fjärde måste man ta hänsyn till gränsöverskridande fusioner och poolning, ett område där de betydande skattehinder som fortfarande finns måste tas bort.
Den femte frågan är fondhanteringen. Här gör branschen lovande ansträngningar, och därför bör vi lita på den och tro på att den kommer att lösa problemen på eget initiativ. Kommissionen verkar dela detta synsätt.
Jag är fast övertygad om att korrigerande åtgärder på dessa fem områden relativt snabbt kommer att bidra till att få den inre marknaden att fungera. En annan sak som kommer att få en positiv effekt är branschens egna initiativ och ett förbättrat samspel från de berörda aktörernas sida, särskilt de övervakande myndigheterna. Lamfalussyprincipen bör tillämpas på de områden i direktivet som har ändrats för att skapa flexibilitet och underlätta anpassningen till snabbt föränderliga marknader.
Kommissionen har under lång tid reflekterat över om direktivet kan anpassas till marknadsförändringar genom enskilda åtgärder eller om man måste anta ett helt nytt direktiv. Den slutsats som jag som föredragande har kommit fram till är att det skulle vara ett mycket stort projekt att ta fram en helt ny version av ett övergripande direktiv om kapitalförvaltning med full Lamfalussytillämplighet, och att detta skulle kräva många års arbete. Ett sådant slöseri med tid har vi inte råd med, och det bör vi inte ge oss in i.
Det här är någonting som utskottet för ekonomi och valutafrågor har diskuterat vid tre tillfällen, varav ett var just i samband med ett utökat åsiktsutbyte. De många ändringsförslagen – de var omkring 150 – har reducerats genom en rad kompromissändringsförslag, och utskottet för ekonomi och valutafrågor antog hela betänkandet med endast en röst emot.
Genom att lägga fram ändringsförslag 6 äventyrar nu socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet den kompromiss som vi har nått. Att göra detta skulle enligt min mening göra vårt initiativbetänkande meningslöst och visa att kammaren inte klarar att komma med ett konstruktivt bidrag ens efter en lång debatt. Vi börjar inte från början i dag. Fondföretag är märkesprodukter – med utrymme för förbättringar, det ska medges – men branschen är stark, med omkring 450 miljoner potentiella konsumenter och oräkneliga tusentals människor anställda. Dessa människor är medborgare, och vi i parlamentet har skyldigheter gentemot dem. Därför uppmanar jag er att rösta emot socialdemokratiska gruppens ändringsförslag, särskilt ändringsförslag 6. Om – mot förväntan – en majoritet skulle stödja det råder vi kammaren att kasta ut betänkandet. 
Neelie Kroes,
   – Herr talman! Den europeiska investeringsfondsbranschen håller på att återuppfinna sig själv: gränsöverskridande konkurrens slår rot; fondförvaltare och tjänsteföretag slås samman, distributionssystemen öppnas och nya produkter erbjuds till enskilda investerare. Kan man, ställd inför detta och med förhoppningar om en djupgående förändring, tillhandahålla en lämplig ram för fortsatta framgångar på EU:s fondmarknad med hjälp av direktivet om fondföretag? Detta är utan tvekan en central fråga för de politiskt ansvariga.
Många tomma ord har uttalats om behovet av en vibrerande och dynamisk fondförvaltningsverksamhet för att kunna tillhandahålla en säker och gynnsam hemvist för de europeiska hushållens långsiktiga sparande. Nu är det dags att börja omsätta dessa vackra ord i handling.
Betänkandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor utgör en mycket skarp och balanserad analys av de huvudsakliga utmaningar som ligger framför oss. I betänkandet fastställs klart och tydligt de utmaningar som vi bör inrikta oss på.
Kommissionen delar den vision som genomsyrar parlamentets betänkande, nämligen att förstärka den gedigna grund som utstakades i och med det befintliga direktivet, samt att bevara produktharmoniseringen. Detta har hittills kommit oss väl till pass. Vi måste försöka göra direktivet mer gångbart på de moderna finansmarknaderna. Det arbete som har utförts i kommissionen och i Europeiska värdepapperstillsynskommittén med att förtydliga begreppet ”godtagbara tillgångar” är avgörande i detta hänseende. Ett utkast till förslag för genomförandet av lagstiftningen kommer inom kort att vidarebefordras till parlamentet. Detta är ett seriöst och lovande arbete. Låt oss ge det en chans innan vi dödförklarar produktharmoniseringen.
Utöver ett bättre genomförande av befintliga bestämmelser kommer det att finnas ett behov av att ge fondbranschens aktörer en större rörelsefrihet för att de bättre ska kunna utnyttja kommersiella möjligheter på den integrerade fondmarknaden. Betoningen bör ligga på konkreta, påtagliga, riktade förändringar som bygger på en nära förbindelse till marknaden och som präglas av ett starkt engagemang för att få marknaderna att verka för den slutliga investeraren.
Flera viktiga förbättringar kan genomföras utan att angripa direktivet om fondföretag. Betänkandet utgör en mycket tydlig vägledning om de områden där förändringar skulle göra mest nytta, nämligen ett förenklat anmälningsförfarande, åtgärder för att underlätta en sammanslagning av fonder över gränserna och gemensamma fonder (pooling). Det är nu kommissionens skyldighet att komma fram med lösningar. I de fall där det krävs förändringar i lagstiftningen för att verkställa nya friheter på den inre marknaden skulle dessa förändringar kunna omfatta möjligheten att vidta tekniska genomförandeåtgärder.
Ett annat ämne som är starkt framträdande i betänkandet handlar om tillsynsarbitrage mellan olika typer av investeringsprodukter. Vi har inte hela bilden klar för oss ännu. Vi måste erkänna förekomsten av olika institutioner och riskfaktorer. Vi behöver emellertid noggrant övervaka hur olika produkter säljs till enskilda investerare.
Detta leder oss till frågan om utlämnande av information. Jag har noterat den tydliga signalen från Europaparlamentet om ett förenklat prospekt för fondföretag. Vi bör inte dra slutsatsen att experimentet har misslyckats och att vi nu bör gå vidare. Tvärtom: fondmarknaden har blivit mer mångfaldig och sammansatt. Det finns ett ännu större behov av effektiva och jämförbara upplysningar om risker och kostnader. Vi tar till oss den tydliga signalen från Europaparlamentet när det gäller denna fråga. Vi ska försöka att rätta till bristerna i det förenklade prospektet.
Utöver området för fondföretag undersöker vi några av de nya tillgångstyperna, nämligen privata aktiefonder och hedgefonder. Dessa aktörer blir allt mäktigare på de europeiska finansmarknaderna. De driver fram förändringar tvärs igenom investeringsfondsbranschen i och med att de traditionella fondförvaltarna lär av dessa tekniker och strategier. Vi behöver inte ett EU som är överhopat av nationella system för att bevaka dessa branscher. Vi behöver emellertid en sofistikerad lagstiftningsmässig överenskommelse med dessa viktiga aktörer. Vi behöver förstå i vilka omgivningar de verkar och huruvida det finns några lämpliga förbättringar som skulle kunna hjälpa dem att verka i EU:s omgivningar.
Hur går vi vidare härifrån? Vi kommer att ta största hänsyn till de ståndpunkter som anges i parlamentets betänkande. Vi kommer att kritiskt analysera de kommande rekommendationerna från branschens expertgrupper angående alternativa investeringar och effektivitetsförbättringar. Vi kommer att fortsätta att pröva olika scenarier för granskning av fondföretag från ett kostnads- och intäktsperspektiv, och vi kommer att nå en bestämd ståndpunkt om de typer av förbättringar som är de mest brådskande. Detta kommer att presenteras i en vitbok som, tillsammans med en omfattande konsekvensbedömning, ska offentliggöras till hösten. Vi kommer genast att börja omsätta dessa idéer i konkreta initiativ.
Kommissionen anser att grönboken om fondföretagen samt de reaktioner som den har fått – däribland parlamentets betänkande – har understrukit behovet av väl avvägda men effektiva åtgärder på detta område. Denna debatt och de uppföljande åtgärderna har hjälpt till att klargöra inom vilka områden ytterligare åtgärder på EU-nivå skulle göra mest nytta. Vi är nu väl beredda på att inleda uppgiften med att omsätta dessa idéer i effektiva lösningar. 
Astrid Lulling,
   – Herr talman! När det gäller frågan om investeringsfonder i unionen måste man ta med två grundläggande beståndsdelar. Den första består i att bedöma den proaktiva roll som spelas av företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper (fondföretag) när det gäller att inrätta en gemensam marknad för finansiella tjänster, ett mål som ännu inte uppnåtts. Den andra innefattar att ta hänsyn till den nu grundläggande rollen för kollektiv förvaltning för alla kunder inom finansiella tjänster, vilket faktiskt innebär alla EU-medborgare.
EG-lagstiftningen om investeringsfonder har funnits i över 20 år och har nu visat sitt värde. Vi har en ”produktmärkning” som är erkänd både på EU-nivå och internationellt, och vår uppgift är framför allt att se till att den genomförs. Det är dessutom inte så mycket den nuvarande lagstiftningsramen som orsakar problem utan snarare skillnaderna mellan medlemsstaternas tolkning och genomförande av direktiven. Med tanke på att kommissionen är väl medveten om var problemen finns är jag förvånad över att den inte använt sin makt för att se till att lagstiftningen införlivas korrekt, inte minst när en effektivt fungerande sektor lamslås av smaklös protektionism. Herr kommissionsledamot! Ni gjorde rätt i att erkänna att bollen ligger på kommissionens planhalva. Jag vill också uppmana tillsynsmyndigheternas möte i Europeiska värdepapperstillsynskommittén att omedelbart vidta åtgärder i linje med direktiven från 2001 och inte vänta på lagändringar.
Jag är för den skull inte emot utvecklingen som sådan. Föredraganden har förklarat att flera ändringsförslag av lagstiftningsnatur behöver läggas fram. Dessa gäller exempelvis ett nytt förenklat anmälningsförfarande, det förenklade prospektet och den gränsöverskridande användningen av poolningstekniker.
När det gäller frågan om EU-pass stöder man i betänkandet principen om pass för förvaltningsbolag men tror att det skulle vara för tidigt att göra samma sak för depositarierna. Detta för mig till en avgörande punkt. En grundläggande förutsättning för alla framsteg när det gäller pass är ett system för tillsyn som är exakt och accepterat i hela världen. Hur kan riskfri tillsyn av en myndighet som exempelvis är placerad i Irland eller London och vars medel förvaras i Luxemburg hanteras? Vid det första tecknet på problem kommer ni att märka att ingen kommer att känna sig helt ansvarig om inte systemet för tillsyn innehåller ett specifikt ansvar. I det hänseendet har systemet med delegering fortfarande en ljus framtid.
När det gäller frågan om godtagbara tillgångar anser jag att vi måste vara öppna för produkters utveckling på marknaden samtidigt som vi aldrig får förlora ur sikte att investerare måste skyddas.
Om jag får skulle jag vilja avsluta med att uttrycka mitt stöd till föredragandens kommentarer om ändringsförslagen som lagts fram av socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet. Vi kommer inte att rösta för dessa ändringsförslag, och jag beklagar att alla våra ansträngningar för att nå en genomförbar kompromiss inte fick den uppmärksamhet de förtjänade. 
Pervenche Berès,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag tror att dagens möte hela tiden var planerat, för när vi diskuterade det tidigare direktivet tillstod vi att när det gäller definitionen av tillgångar som är godtagbara för investeringar av företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper (fondföretag) behövde vi anpassa oss till den moderna världen, och den senaste texten vi antog i det hänseendet var inte helt idealisk.
Som ni säkerligen är medveten om, herr kommissionsledamot, befinner vi oss i en sektor som har sin egen geografi eftersom tillgångsförvaltning innefattar fondföretag som produceras i vissa länder och används i andra. Vad vi med andra ord har är en marknad med importerande länder och exporterande länder, och det är en viktig faktor i hur båda sidor kan närma sig det här arbetet. Låt oss nu inte bortse från att detta arbete har ett syfte, om än ett alltmer komplext sådant, och det är utan tvekan den viktigaste faktorn i vårt möte.
Fondföretagen erbjuder produkter som i vissa hänseenden utformats för en lång rad besparingar, det vill säga för små och medelstora placerare. Faran är att det förslag som nu ligger framför oss kommer att göra denna placeringsprodukt ännu mer komplex och kommer inte nödvändigtvis att förse den med åtgärder som innebär bättre skydd för investerare. Med tanke på att problem med misslyckad försäljning, för att använda god franska, har kommit fram i ljuset i flera EU-länder och skadat placerarnas förtroende, måste vi vid något tillfälle, här eller någon annanstans, bemöta de mer komplexa investeringsprodukterna med bättre skydd för placerare, oavsett vilka de är. Det är huvudinriktningen i ett av de ändringsförslag som har lagts fram av socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, och jag hoppas att det kommer att antas.
Vår grupp fäster stor betydelse vid det förenklade prospektet eftersom vi anser att det är en viktig förutsättning för ett faktiskt genomförande av ett ”produktpass”.
Jag vill avslutningsvis säga några ord om tillsyn, eftersom vi befinner oss inom ett område där avsaknaden av en europeisk tillsyn verkligen försvårar arbetet. Det är det som gör spridningen av fondföretag svår eftersom tillsynsmyndigheterna hyser misstro. Vad som behövs är att återupprätta förtroendenivåerna bland nationella tillsynsmyndigheter och i ännu större utsträckning en europeisk tillsynsmyndighet med större befogenheter. Jag inser att jag genom att säga detta redan går längre än omfattningen av dagens debatt. 
Jag ska avsluta med att säga några ord om det arbete som behöver göras. Enligt vår uppfattning bör det vara en tvåstegsprocess. Det är några saker vi behöver göra genast, såsom att bredda basen av godtagbara tillgångar. Vi behöver också tänka på rollen och ansvaret hos branschens olika aktörer, vilket är viktigt för integrationen av EU:s finansmarknader. 
Margarita Starkevičiūtė
   , . – Jag vill tacka föredraganden för hans utmärkta betänkande, och jag är glad att vi i dag har en medlem av konkurrenskommissionen här. Som företrädare för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa anser jag att konkurrenspolitiken är mycket viktig, och jag vill diskutera frågor som är extremt viktiga ur konkurrenshänseende – nämligen finansiell kapitalförvaltning.
För det första vill jag säga att företag som sysslar med kapitalförvaltning breddar sin verksamhet i de nya länderna, och vi kommer till ett stadium där produkterna som säljs är väldigt lika varandra. Det är oklart varför den ena eller den andra produkten säljs. Man kan bara anta att det finns vissa överenskommelser mellan kapitalförvaltarna och de som distribuerar dessa tillgångar. Det skulle emellertid vara bättre om detta uttrycktes tydligt och förbindelserna avslöjades så att man kan se om man betalar för dessa tjänster, och så att konsumenten åtminstone skulle veta att han/hon erbjuds vissa produkter på grund av att en provision betalas för dem.
Det andra problemet gäller utvärderingen av utgifter för marknadsanalys. För närvarande säljer kapitalförvaltare sina tjänster tillsammans med en finansiell analys, och det är oklart för konsumenten om analysen verkligen har genomförts, vad den innefattar och vad det verkliga priset är. Pensionsfonder eller en vanlig detaljhandelskund kan utvärdera utgifterna och välja en bättre kapitalförvaltare när dessa utgifter anges i sin helhet.
Jag vill också fästa uppmärksamheten på att bolag som sysslar med kapitalförvaltning inte ska tyngas av onödiga restriktioner. Det är ofta svårt för finansiella mellanhänder som arbetar i små länder att undvika intressekonflikter. Och kravet att helt enkelt redovisa denna intressekonflikt hjälper varken konsumenten eller det finansiella bolaget eftersom konsumenten inte förstår vad som redovisas och bolaget måste fylla i ytterligare dokumentation för att förklara. Det skulle verkligen vara bättre om en intressekonflikt hanterades korrekt, och det är viktigt att lagligheten garanteras.
Ett annat problem som uppstår, vilket kommissionsledamoten också nämnde, är att olika bolag säljer olika sparprodukter. Försäkringsbolag och bolag som arbetar med kapitalförvaltning säljer nu mycket likartade produkter. Kapitalförvaltningsbolag måste redovisa en hel del information medan försäkringsbolag redovisar betydligt mindre. Ibland får konsumenterna det felaktiga intrycket att försäkringsbolagens produkter är billigare eller bättre. Jag anser att även detta område förtjänar att uppmärksammas. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi har en tvåfaldig utmaning framför oss. För det första behöver vi arbeta mot en genuin inre marknad för investeringsprodukter. För det andra behöver vi göra EU:s investeringsfondsbransch mer globalt konkurrenskraftig. För detta ändamål finns det ytterst användbara rekommendationer i Wolf Klinz’ betänkande.
En rekommendation som är värd att nämna är det eventuella införandet av ett harmoniserat, förenklat prospekt över hela EU, som skulle göra det möjligt för investerare att enkelt jämföra produkter. En annan rekommendation som ni redan har nämnt, herr kommissionsledamot, är enhetliga bestämmelser om godkända tillgångar. Dessutom rekommenderas ett förenklat anmälningsförfarande, förbättrat samarbete mellan tillsynsmyndigheter när det gäller att bekräfta mottagande av anmälan i ursprungslandet, ömsesidigt erkännande av produktpass: listan kan göras lång.
Förvaltning av tillgångar är ett viktigt instrument för att EU ska kunna finansiera sin snart explosiva pensionssituation. Det arbete som pågår inom denna bransch för att integrera och förstärka, samt undanröja hinder för, en gränsöverskridande verksamhet bör stödjas av nationella tillsynsmyndigheter genom effektiva och enhetliga åtgärder.
Jag stöder helt och hållet den hållning i Wolf Klinz’ betänkande där man rekommenderar att större branschinitiativ för att skapa en funktionell och förenlig europeisk fondförvaltningsmodell stöds av en rättslig harmonisering när så behövs. Att utnyttja de befintliga befogenheterna i enlighet med EU:s konkurrenspolitik snarare än att börja om med ett helt nytt regelverk verkar vara ett bättre sätt för att kontrollera marknadsförhållandena, där man för närvarande besväras av olikheter när det gäller hur nationerna tolkar de huvudsakliga bestämmelserna i direktivet om fondföretag.
Ett sista ord om direktivet om marknader för finansiella instrument: detta direktiv reglerar en viktig del av kapitalförvaltningsbranschen, nämligen mottagande och utförande av order när det rör företag för kollektiva investeringar. Kraven om bästa utförande för kapitalförvaltning är annorlunda än kraven för mäklare, och detta bör erkännas i kommissionens genomförandeåtgärder som för närvarande granskas av Europaparlamentet och Europeiska värdepapperskommittén. 
Harald Ettl (PSE ).
   – Herr talman! Vartefter den andra och tredje pelaren för pensionssystemen blir viktigare sker nödvändigtvis en lika stor ökning av antalet potentiella kunder för kapitalförvaltarna och den mångfald av produkter som dessa kan erbjuda.
Även om Wolf Klinz gör ett utmärkt arbete i betänkandet med att räkna upp vilka dessa är och ger god överblick över de olika formerna av verksamhet och produkter som kapitalförvaltare och deras marknadsföringsbolag erbjuder och säljer till en allt större kundbas, uppmuntrar ändå bristen på regler om övervakning och insyn inom detta område tvivelaktiga tillämpningar. Jag tycker även att hedgefonder är betänkliga som ett standardformat som används av investeringsfonder till dess att alla europeiska tillsynsmyndigheter har kommit överens om regler för att begränsa riskerna med dem. Eftersom fonder i fonder och riskkapitalfonder per definition sprider riskerna anser jag att de bör tillåtas med tanke på de risker som begränsas av den EU-samordnade tillsynen. Det planerade införandet av ett EU-omfattande pass för bolag som arbetar med kapitalförvaltning och ett EU-pass för aktiefirmor kommer att bidra till ytterligare konkurrens inom gränsöverskridande affärsverksamhet, och därför kommer självfallet skyddet av kapitalförvaltarnas konsumenter och placerare att bli ännu viktigare.
Jag tycker därför det är beklagligt att mina ändringsförslag i anslutning till operativa risker, som skulle ha gjort regler för företagsledning obligatoriska för vissa bolag med begränsat ansvar som arbetar med förvaltning och marknadsföring, inte har antagits. Efterfrågan på sunda regler för nationellt konsumentskydd för att förhindra att distansmarknadsföring av finansiella tjänster urartar till illojal konkurrens och vilseledande marknadsföring har också avvisats, och även det är tråkigt. Inte minst har min begäran om obligatoriskt tillhandahållande av information innan avtal undertecknas och ändringsförslagen i anslutning till skyddet av investerarna reducerats till kompromisser med minsta gemensamma nämnare: det är verkligen synd, för lite till skulle ha inneburit en förbättring.
Detta leder mig till en annan fråga som jag vill fästa Wolf Klinz’ uppmärksamhet på, eftersom jag har upplevt honom som mycket mer öppen för dialog i andra sammanhang, och eftersom han nu helt och hållet har avvisat det enda ändringsförslaget från socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet som hade att göra med kommittéförfarandet. Om vi tänker i ett längre perspektiv borde det vara en fråga där vi även nu borde befinna oss mycket närmare varandra; kanske skulle vi tala lite mer om den, eftersom vi när allt kommer omkring fortfarande har till i morgon på oss att göra det, men det är synd, för EU som är världens största enskilda källa till lagstiftning om finansiella instrument skulle kunna spela en ledande roll eller åtminstone erbjuda lika villkor inom EES (Europeiska ekonomiska samarbetsområdet) – även här skulle lite till ha varit en förbättring. När allt kommer omkring är det inte meningen att vi ska inrätta politikområden enbart för de välsituerade – även andra är viktiga, så låt oss vara flexibla. 
Neelie Kroes,
   . – Herr talman! Som jag redan har förklarat välkomnar kommissionen parlamentets betänkande. Det ger en tydlig översikt över prioriteringar och utgör en realistisk plan för att driva fram förbättringar på de europeiska fondmarknaderna. Det är en kraftfull påminnelse om att det slutliga målet är att ge hållbara och attraktiva investeringsförslag till EU:s enskilda investerare.
Vi delar visionen om en effektiv och nyskapande fondbransch som är anpassad till behoven hos branschens traditionella bas av enskilda investerare. Vi håller också med om hur vi bäst kan uppnå detta: genom konkreta, påtagliga, riktade förändringar som bygger på en nära förbindelse till marknaden och som präglas av ett starkt engagemang för att få marknaderna att verka för den slutliga investeraren.
För att nämna något om de frågor som togs upp av Astrid Lulling; vi har en befintlig ramlagstiftning, och vi kommer att se till att detta genomförs i vederbörlig ordning. Låt oss hellre bygga på detta än att riva upp den befintliga regelboken. Detta innebär inte att vi nöjer oss med det näst bästa alternativet. Vi kan göra mycket genom riktade och väl avvägda förändringar i den befintliga lagstiftningen.
Detta arbete kommer att ha en dubbel inriktning. För det första måste vi ge investerarna möjligheter att fatta upplysta val mellan de bäst tillgängliga produkterna. Europeiska investerare bör inte förnekas tillgång till tekniska, komplicerade men hållbara produkter som kommer ut på marknaden. Det väsentliga är hur fonder säljs till den enskilda investeraren, att det finns en effektiv och jämförbar information om kostnader och risker, och att intermediärer respekterar tydliga förpliktelser när de rekommenderar fonder till potentiella enskilda investerare. I detta hänseende noterar jag den tydliga signalen från er när det gäller behovet av väsentliga förbättringar för att förenkla prospektet. Vi håller redan på att överväga hur vi kan rätta till bristerna i det förenklade prospektet.
Vårt andra fokus bör ligga på marknadens utbudssida. Vi behöver se över hur vi på ett bättre sätt kan tillvarata den gemensamma marknadens möjligheter för att få ned de relativt höga kostnaderna inom den europeiska fondbranschen. Det gläder mig att se ett så brett samförstånd mellan kommissionen och parlamentet när det gäller de huvudsakliga hindren mot effektivitetsvinster inom branschen.
I parlamentets betänkande bekräftas betydelsen av väl avvägda men effektiva åtgärder på detta område, och kommissionen kommer nu att fastställa vilka praktiska åtgärder som behövs. I vår vitbok som kommer att publiceras i början av november kommer vi att ange de nödvändiga åtgärderna för att förverkliga våra gemensamma ambitioner för denna viktiga del av finanssektorn. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0073/2006) av Sophia in 't Veld för utskottet för ekonomi och valutafrågor om den sektoriella aspekten av handlingsplanen för statligt stöd: stöd till innovation (2006/2044(INI)). 
Sophia in 't Veld (ALDE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Låt mig börja med att uttrycka mitt stöd till kommissionens grundsats som ni stöder, nämligen mindre men bättre statligt stöd. Eftersom jag enbart har lovord för kommissionen är jag rädd att jag måste börja med en lite kritisk punkt.
Det är enligt min uppfattning trots allt beklagligt att kommissionen en vecka innan vi här i kammaren röstar om vår ståndpunkt och våra rekommendationer redan lägger fram förslag, även om de bara är utkast. Om vi betraktar varandra som allierade i kampen för en starkare ekonomi tycker jag att vi också måste samarbeta och respektera varandra i enlighet därmed. Jag är därför säker på att även om vi lägger fram ändringsförslag på det här stadiet kommer de helt enkelt att beaktas.
Det centrala budskapet i betänkandet, som vi förhoppningsvis kommer att anta i morgon, är att statligt stöd även fortsättningsvis ska vara ett undantag. Det är ett instrument för att korrigera obalanser där marknaden inte åstadkommer erforderliga resultat. Statligt stöd är inte ett vanligt politiskt instrument genom vilket regeringen kan skapa innovation, så som det var, och det ska definitivt inte användas för att kompensera för vårt misslyckande med att införa strukturreformer. Alla undersökningar är eniga i sin slutsats att statligt stöd inte är den avgörande faktorn i affärsbeslut eller när det gäller konkurrens för den delen.
Det är betydligt viktigare att skapa gynnsamma förhållanden för innovation, försök, risktagande och framför allt investeringar. Marknadens investerare kommer gärna till oss om de kan vinna något och om hindren avlägsnas. Det innebär att vi behöver arbeta för ett sunt patentsystem, rättvis konkurrens samt fri handel på den inre marknaden, och i det sammanhanget är det beklagligt – jag vill gärna upprepa det – att vi misslyckades med att faktiskt öppna marknaden för tjänster. Vi måste arbeta med invandringspolitiken i ett försök att hjälpa Europa att hålla fast vid de bästa krafterna och dra till sig talanger utifrån. Vi måste arbeta med en rad finansiella tjänster, välkvalificerad arbetskraft och liknande.
Det råder när allt kommer omkring inte någon tvekan om att statligt stöd kan snedvrida marknaden i en sådan utsträckning att det faktiskt kan hindra utvecklingen på innovationsområdet, och testet av balansen som föreslås i ert dokument uppfattar jag som ett bra verktyg, liksom betoningen på resultat av bedömningar av tidigare stöd i linje med parlamentets ståndpunkt, som också antagits i Gunnar Hökmarks betänkande. 
Jag är faktiskt ganska intresserad av att höra var kommissionen står när det gäller tilldelning av statligt stöd i fall där det finns ett tydligt behov av strukturreformer, men där medlemsstaterna helt enkelt inte lyckas. Jag vill i det sammanhanget dra en parallell med ett initiativ som jag uppfattar som ganska absurt, nämligen globaliseringsfonden. Om vi misslyckas med att göra Europeiska unionen konkurrenskraftig bör vi inte tillgripa provisoriska åtgärder. Ett intressant exempel i detta sammanhang är dessutom det faktum att i dag aviserade regeringen i ett av de stora medlemsländerna en ny injektion på 600 miljoner euro till innovation – vilket är mycket välkommet i sig – men samma dag lämnade OECD en ganska kritisk rapport om resultaten av de tidigare stödprogrammen i precis samma stora medlemsland. Rapporten är säkerligen mycket intressant läsning.
Jag är mycket glad över att det i kommissionens förslag, liksom i parlamentets förestående rekommendationer, hänvisas även till icke-tekniska innovationer, eftersom det tveklöst är en avgörande utveckling av vår tjänsteekonomi. När det gäller den praktiska utfyllnaden och kriterierna förefaller emellertid reglerna i mycket stor utsträckning bygga på innovation på teknikområdet, och jag vill därför insistera på att reglerna ska vara användbara även för icke-teknisk innovation.
När vi träffades i går uttryckte jag min oro över det som är känt som anpassningsklausulen. Jag dubbelkollade, och i texten står verkligen att andelen tillåtet stöd kan ökas om en konkurrent från ett land utanför EU erhåller mer subventioner. Jag tror inte att det automatiskt blir fallet, för om det finns en anpassningsklausul för statligt stöd skulle jag också vilja att den infördes för alla andra politikområden som jag just har nämnt och som är betydligt viktigare faktorer för konkurrensen.
Stora företag är en annan potentiell diskussionspunkt, och även om jag ser att det förekommer alla slags försiktighetsåtgärder för att hindra oss från att stödja enskilda stora företag kan jag fortfarande se en liten anledning till oro. Jag noterade i förslagen att stora företag har rätt till en utfyllnad, en bonus på 15 procent av stödet, om två eller fler av dem med gemensamma krafter överskrider gränser. Kan det innebära – och detta är min sista punkt – att vi kommer att subventionera multinationella företag? Det kan definitivt inte vara avsikten, men eftersom jag redan har använt min tid måste jag sluta här. 
Neelie Kroes,
   . – Herr talman! Det är ett nöje att vara här i kväll för debatten om Sophia in 't Velds betänkande om handlingsplanen för statligt stöd till innovation. Betänkandet följer parlamentets mycket intressanta och konstruktiva åsikter om handlingsplanen för statligt stöd. Jag uppskattar verkligen parlamentsledamöternas intresse och engagemang när det gäller processen för att reformera bestämmelserna om statligt stöd. Som ni vet är det viktigt att ha rätt bestämmelser så att medlemsstaterna får hjälp att utnyttja instrumenten för statligt stöd på ett målinriktat och varsamt sätt i enlighet med våra gemensamma tillväxt- och sysselsättningsmål.
Ni känner alla till innehållet i kommissionens förslag om innovation. Vi betonar – såsom Sophia in ’t Veld nämnde – att det statliga stödet endast är ett instrument bland många politiska instrument för att främja innovation i vår ekonomi. Jag kan inte hålla med in ’t Veld mer när det gäller den nyckelroll som de strukturella reformerna har. Statligt stöd kan hjälpa, men det är verkligen inte det enda instrumentet – tvärtom. Vi fokuserar på konkreta åtgärder, inte en allmän definition av innovation. I linje med vad Sophia in ’t Veld sa föreslår vi åtgärder för att stödja risktagande och försöksverksamhet liksom företagsmiljö som främjar innovation. Prioritet ges förresten till små och medelstora företag och teknisk innovation, men inte uteslutande.
Det gläder mig mycket att parlamentet och en stor majoritet av aktörerna visar ett stort stöd för kommissionens planer.
Fru in ’t Veld! Ert betänkande håller hög kvalitet och är välbalanserat. Jag skulle vilja tacka er och utskottet för det. Betänkandet kommer dessutom vid exakt rätt tidpunkt. Mina tjänstemän har precis skickat ett första arbetsdokument till medlemsstaterna om de nya bestämmelserna. Föredraganden har uttryckt tydliga åsikter. Det finns dock en bakgrund till detta.
I början av det österrikiska ordförandeskapet hade jag en intressant diskussion med Österrikes ekonomiminister. Vi talade om frågor med anknytning till min portfölj inom ramen för det österrikiska ordförandeskapet. Han förklarade att innovation, forskning och utveckling samt små och medelstora företag var mycket viktiga för det österrikiska ordförandeskapet. Han bad mig att bekräfta att det skulle ges möjlighet att diskutera dessa frågor på rådets informella vårmöte. Det mötet ägde rum i Graz förra fredagen och lördagen som ni säkert vet. Jag hade alltså lovat att det skulle finnas något att diskutera i detalj.
Låt mig förtydliga att det arbetsdokument som jag har skickat är en preliminär rapport för att påbörja samrådet. Detta är mycket viktigt. Vi kommer att ta hänsyn till slutsatserna och resultatet av denna debatt samt stämningen i debatten eftersom parlamentets åsikter om betänkandet om statligt stöd är av avgörande betydelse.
Arbetsdokumentet, som finns tillgängligt på webbplatsen, är egentligen ett första steg som banar väg för samråd. Det kommer att omarbetas och finslipas efter de kommentarer vi får, bl.a. era kommentarer och tankar.
Jag hoppas kunna slutföra de nya ramarna för forskning, utveckling och innovation i höst. Jag kan försäkra att jag, i denna process, kommer att vara öppen för konstruktiva kommentarer från parlamentet när det gäller frågor såsom innovationsstöd till stora företag i kluster samt den användbara typologin och villkoren som ni föreslår för att skilja mellan företagens dagliga verksamhet och deras innovationsrelaterade verksamhet.
Ni föreslår att vissa begränsade former av icke-teknisk innovation bör vara berättigade till statligt stöd till innovation. Jag är beredd att titta närmare på detta, och jag kan förstå er poäng, t.ex. inom utveckling av nya processer och organisationsstrukturer i verksamheter.
Jag kommer att ta noggrann hänsyn till alla era användbara kommentarer och idéer. Jag har inte påstått att jag har den magiska formeln, och jag är glad att parlamentet så aktivt bidrar till processen för att se till att de slutliga resultaten ger den högsta möjliga nivån av mervärde för EU:s konkurrenskraft. 
Corien Wortmann-Kool,
   . – Herr talman! Det är bra att detta viktiga ämne finns på dagens föredragningslista, för när det gäller innovation är det ett olyckligt faktum att vi i Europa fortfarande ligger efter våra konkurrenter, och det finns därför anledning att glädjas över att kommissionen i sina reformplaner för politiken för statligt stöd har lagt stor vikt vid åtgärder, särskilt för små och medelstora företag, avsedda att ge innovation och innovativt företagande i Europeiska unionen en stimulerande injektion.
Sophia in ’t Veld kan räkna med enhälligt stöd från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater för sitt betänkande, och jag tackar föredraganden för hennes sunda betänkande och goda samarbete. I betänkandet formuleras tydligt de grundläggande principerna för tilldelning av stöd för innovation, och de grupper som kan erhålla sådant stöd specificeras.
Herr kommissionsledamot! Ni är känd som någon som alltid tar kammarens uppfattning på allvar. Det är anledningen till att jag precis som Sophia in ’t Veld är besviken över att kommissionen lade fram den preliminära ramen redan förra veckan. Det kan mycket väl ha berott på det informella rådsmötet, men det skulle ha varit rätt och riktigt av er att skjuta upp samrådet och ta hänsyn till parlamentets uppfattning, vilket bara skulle ha inneburit några veckors försening.
Betänkandet innehåller ett antal punkter som jag vill be er att notera nu och göra mer framträdande i framtiden. Lyckligtvis har två av dem redan diskuterats i dag, så vi bör kunna komma överens om innehållet. Även om jag naturligtvis är särskilt oroad över de stora företagens bidrag i anslutning till kluster bör vi inte underskatta deras innovativa kraft eller det stöd som kan krävas på klusternivå.
Jag är också mån om att återigen nämna icke-teknisk innovation, och min tredje och sista punkt är att det behövs mer tydlighet om hur statligt stöd tillämpas på universitet och forskningsinstitut. 
Elisa Ferreira,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Kommissionens initiativ att se över det statliga stödet till innovation är i stort sett positivt och kommer vid rätt tidpunkt. Innovation är ett av nyckelinstrumenten för att återuppliva EU:s internationella konkurrenskraft och genomföra de målsättningar med tillväxt och sysselsättning som fastställdes i Lissabon.
På en ofullständig marknad som innovationsmarknaden sker detta emellertid inte naturligt utan måste åstadkommas. Trots betydelsen av detta område finns det ändå ingen bestämd europeisk stödpolitik, varken för innovation eller för forskning och utveckling. Vad mera är: de gemensamma ekonomiska resurserna är bedrövligt otillräckliga, vilket framgår av den budgetplan som vi snart ska rösta om.
Vi är därför beroende av politik som fastställs i respektive medlemsstat. Det kräver överensstämmelse med konkurrenspolitiken och med den inre marknadens funktion, vilket inte alltid är enkelt. Den stora obalans som fortfarande finns mellan europeiska länder och regioner kan dessutom leda till stora skillnader i kvalitet och stödbelopp.
Företag och institutioner från de yttersta randområdena bör inte utestängas från ett EU byggt på kunskap och innovation. Vi är medvetna om svårigheterna med uppgiften, men också om dess betydelse för EU:s framtid. Vi hoppas därför att den oro bland EU:s medborgare som uttryckts av deras företrädare här i kammaren får vederbörlig uppmärksamhet från kommissionen, trots de betänkanden som kommit fram och som tidigare talare har nämnt.
Det betänkande vi nu har framför oss är resultatet av en förlikning och konstruktiv förhandling på parlamentsnivå. Som skuggföredragande för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet vill jag uttrycka min tacksamhet för den öppenhet som de olika delaktiga ledamöterna har visat, inbegripet folk från min grupp och andra, och jag vill berömma Sophia in ’t Veld för hennes betänkande.
Bland de förslag som antagits av utskottet för ekonomi och valutafrågor vill jag uppmärksamma kammaren och kommissionen på ett antal frågor: Den första är behovet både av att förenkla och förbättra insyn och jämförbarhet när det gäller de byråkratiska förfarandena för att bevilja statligt stöd.
Tydlighet är avgörande inte bara för att kommissionen ska kunna bedöma att dessa förfaranden stämmer överens, utan det är ännu viktigare att kriterier och effekten av det statliga stödet kan göras tydligt för företagen, medborgarna och särskilt de små och medelstora företagen. Begrepp som ”marknadsmisslyckande” i motsats till ”marknadsbrist” är sannolikt inte särskilt tydliga för medborgarna.
Mer relevant är kanske översikten av vissa politiska instrument mot bakgrund av tillgänglig erfarenhet. Låt mig nämna några av dem: För det första måste det offentliga kapitalets roll jämfört med det privata kapitalets klargöras när det gäller stödet till innovationsprocesser. Uppfattningen om risk och obalanserad information stöter ofta bort privata investeringar i vissa av de största projekten, och den offentliga investeringens roll kan inte ersättas i detta fall. 
För det andra måste begreppet innovation gälla mer än enbart teknisk innovation, vilket redan har nämnts. Innovation blir endast betydelsefullt om det även innefattar icke-tekniska aspekter, både inom industri och tjänster. För det tredje måste typen av företag som kan erhålla stöd ses över. Det finns ingen anledning att exempelvis storlek och stödets varaktighet ska vara nyckelkriterier. När det gäller riskkapital är det ingen vits med att ha alltför mycket avgränsning av de nystartade företagens tidiga stadier och sedan ingen alls på senare stadier, när det sannolikt skulle vara mer nödvändigt och mer användbart.
För det fjärde är det värdefullt att anpassa sammanhållningspolitiken till målsättningar som är mer förenliga med Lissabonstrategin, såsom ett ökat immateriellt stöd och en förstärkt bedömning och övervakning av detta.
Avslutningsvis bör parlamentet fästa särskild uppmärksamhet på europeiska producenters konkurrenskraft på världsscenen i förhållande till statligt stöd som beviljas av tredjeland till nya konkurrenter inom olika industrisektorer. Det är en fråga som borde hamna högre upp på dagordningen i unionens internationella handelsförhandlingar. Stödbelopp som tilldelats konkurrenter utanför EU bör icke desto mindre tas med vid fastställandet av det europeiska ramverket för statligt stöd.
Jag har tagit upp ett fåtal av frågorna, och jag vill bara lägga till ytterligare två: Den första handlar om klargörandet av statligt stöd när det gäller kluster, och jag var glad att se att ni särskilt hänvisade till det i ert tal, herr kommissionsledamot. Jag avser stöd till innovationsrelaterade och befintliga kluster, där många endast kommer att överleva om de lyckas med en dynamisk innovation. Processen är ofta horisontell till sin natur, och innovationsprocessen kräver offentligt stöd. Stödet är en avgörande faktor för att främja, och undanröja hinder för, samarbete mellan olika representanter.
Den andra av dessa två avslutande frågor gäller behovet av att kombinera statligt stöd till innovation med sammanhållningspolitik på ett mer konsekvent sätt så att vi faktiskt inte bygger upp ett Europa på flera nivåer när det gäller Lissabonpolitiken.
Vi ser statligt stöd som en av nycklarna till att överbrygga innovationsunderskottet i Europa, även om det varken är ett prioriterat eller enskilt instrument. Europas framgång som ett dynamiskt, konkurrenskraftigt och sammanhållet område beror därför på stödets kvalitet. Jag är övertygad om att andan av samarbete mellan parlamentet och kommissionen kommer att leda till positiva framsteg i förhållande till de målsättningar som vi anser är viktiga. 
Marian Harkin,
   . – Herr talman! Först och främst skulle jag vilja gratulera föredraganden till ett mycket innehållsrikt och utförligt motiverat betänkande. Jag stöder starkt hennes åsikter, men jag är inte säker på om jag vill byta ut termen ”marknadsmisslyckande” mot ”marknadsbrist”. Marknadsmisslyckande kan förekomma och förekommer; ett exempel är randområden där befolkningen ibland är otillräcklig för att stödja marknaden. Det kan fortfarande förekomma vissa brister i den marknaden, men det återspeglar verkligen inte hela sanningen.
Jag stöder särskilt föredraganden när hon ber kommissionen att ta hänsyn till det statliga stöd som anslås av EU:s internationella konkurrenter. Jag stöder även ändringsförslag 9 som är samma andas barn.
Enligt handlingsplanen för statligt stöd behöver vi bibehålla en nivå av spelutrymme för alla företag som är aktiva på den inre marknaden. Även om detta är i linje med fördraget lever vi inte i något vakuum. Influenser utifrån och politik har inverkan på EU:s interna maktfördelning. Vi måste kunna anta den utmaningen.
En sak som jag är bekymrad över när det gäller kommissionens dokument är att det är kraftigt fokuserat på stöd till innovation för små och medelstora företag. Vi måste vara försiktiga så att vi inte diskriminerar stora företag eftersom vi då riskerar att motverka ansträngningar att skapa nätverk och band bland stora multinationella företag i EU:s innovationssystem. Vi måste vara vaksamma så att vi inte uppmuntrar stora företag att flytta sin verksamhet inom forskning och utveckling samt innovation utanför EU.
Jag är starkt för förslaget om att EU bör öka sina ansträngningar för att möta målet på tre procent av BNP för investering i forskning och utveckling. Jag vill även uttrycka min besvikelse över att mitt eget land, Irland, har ett mycket lägre mål.
För det andra stöder jag användningen av statligt stöd för att främja innovativ forskning inom teknik för förnybar energi, särskilt utvecklingen av utrustning för att bearbeta biomassa, biobränsle osv. Möjligheten finns, och jag anser att vi kan bli världsledande här. 
John Whittaker,
   . – Herr talman! I detta program antas att verksamhet inom forskning och utveckling kan förbättras genom att beskatta enskilda personer och företag, och sedan betala tillbaka pengarna till företagen som ska lägga dem på den forskning som annars inte hade genomförts. Är det inte något som är fel här? Om forskningsarbetet annars inte hade genomförts är det förmodligen för att den förväntade utdelningen från forskningen är för liten för att kunna rättfärdiga kostnaden. EU lurar sig självt att tro att det vet hur finansiering ska riktas mot rätt sorts innovation. Det är troligare att finansieringen går förlorad eller till byråkrati.
Jag har ett bättre förslag – minska beskattningen av våra företag, och sluta kväva dem med för mycket lagstiftning och hinder. Låt dem skörda frukterna av sina goda idéer, för då tror jag att vi skulle se en explosion av innovation. Vi skulle också få se större sysselsättning och ekonomisk tillväxt – alla de saker som vi säger att vi vill uppnå men aldrig kommer att lära oss att uppnå. 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ).
   – Herr talman! Efter att ha lyssnat på föredraganden, kommissionsledamoten och vår skuggföredragande måste jag erkänna att jag i kväll känner mig lite ”nederländsk”. Det må vara sent, men jag stöder verkligen det de har sagt här i kväll.
Jag skulle vilja understryka en sak som jag tror är viktig när vi diskuterar strategier för att främja innovation. Det finns ingen bättre förutsättning eller grund för innovation än konkurrens. Det är den breda och starka strategin konkurrens som är den bästa förutsättningen för innovation. Det är bättre att ge möjlighet åt tusentals entreprenörer och innovatörer att arbeta på samma grunder än att stödja den ena på bekostnad av den andra. Detta är mycket viktigt att komma ihåg, och alla har påpekat det. Det viktigaste för kommissionen att göra är att upprätthålla konkurrensen och att stå fast vid att försvara små företag och små entreprenörer. Genom att göra det kommer vi att uppnå ett innovativt klimat i samhället i vår del av världen.
Jag skulle vilja understryka att politiken för statligt stöd måste sikta på mindre men bättre riktat stöd. Stöd till innovationer får inte bli en bortförklaring eller ursäkt för ökat statligt stöd, för vi måste inse att innovationer är en normal process av entreprenörskap, och vi kan inte ha statligt stöd som är utformat för att främja normalt entreprenörskap. Statligt stöd till innovationer bör anslås för de innovationer och processer som annars inte skulle genomföras i normal marknadsföring eller normal näringsverksamhet. Det måste vara tillfälligt, och det måste riktas mot de kluster som är öppna för alla och inte utesluter någon. Då kan vi få en bra strategi för innovationer. 
Antolín Sánchez Presedo (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! På en föränderlig marknad är innovation av avgörande betydelse. Globaliseringens utmaningar kräver att vi når nya konkurrensfördelar som hindrar oss från att förlora konkurrenskraft och överbryggar klyftan mellan Europeiska unionen och de mest kvalificerade ekonomierna. Utan innovation blir det omöjligt att uppnå Lissabonstrategins hållbara utveckling och sysselsättningsmålsättningar.
Innovation innebär att gå vidare från spekulation till förändring, säkerställa att kunskap och teknik tillämpas för att förbättra affärerna och dra nytta av affärsmöjligheterna inom ett pluralistiskt samhälle. Även om innovation uppstår ur personlig kreativitet och talang sker det inte spontant utan beror snarare på ett antal sociala faktorer. Vi behöver därför ett brett synsätt när det gäller innovation, vilket går längre än det rent tekniska.
Ökande EU-resurser avsedda för innovation, som för närvarande är låga jämfört med Förenta staterna och Japan, kan kombineras med en striktare användning av offentligt stöd. Det förra är en fråga om resurser och prioriteringar och det senare om fokus och berättigande.
Offentligt stöd till innovation är ett berättigat instrument för offentliga åtgärder som behövs för att undanröja hindren som orsakas av bristfälligheter på marknaden, däribland internationella asymmetrier. Detta måste upprättas rigoröst, tillämpningen måste vara öppen och icke-diskriminerande och effekten global och gynnsam för konkurrenskraften samt mätbar. 
Under dessa förhållanden, snarare än det sistnämnda, är stöd den bästa lösningen. Möjligheter, fördelar och vinster från innovationen måste utvidgas till alla och vara allomfattande. Små och medelstora företag och nya bolag förtjänar särskild uppmärksamhet eftersom de drabbas av större svårigheter när de försöker få tillgång till och främja innovation. Att främja innovation är nödvändigt för att uppnå konvergens mellan de minst gynnade regionerna och gränsöverskridande samarbete. Det regionala stödet och innovationen måste komplettera varandra, och incitamenten måste organiseras på ett sådant sätt att snedvridande effekter kan förebyggas.
Jag vill tacka föredraganden för hennes betänkande som har gjort det möjligt för oss att gå vidare med dessa frågor, och jag hoppas att vi fortfarande kan uppnå ny samsyn i kammaren. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Mina damer och herrar! Jag ser fram mot våra diskussioner även vid denna sena timme eftersom små och medelstora företag är stöttepelaren i hela den europeiska ekonomin och därför förtjänar uppmärksamhet. De är en garanti för innovation, de är flexibla och de står för två tredjedelar av all sysselsättning. Alla stora bolag började som små företag – Volkswagen, Microsoft eller Google, för att bara nämna några.
Det är ett bevis för att stöd till innovativa affärsidéer med en bra kommersiell strategi innebär fördelar för hela samhället. En globaliserande ekonomi, avreglering av handeln och enhetliga handelsregler har redan medfört ett stort antal utmaningar och möjligheter för många företag. Att omvandla dessa möjligheter till konkreta produkter och tjänster kräver villkor som främjar företagsverksamheten.
Jag har tidigare i samband med Edit Herczogs betänkande om globaliseringens effekter på den inre marknaden pekat på behovet av att skapa en sund miljö för små och medelstora företag genom att ge dem tillgång till finansiering och riskkapital, särskilt på ett tidigt stadium av deras utveckling. Jag vill tacka föredragande Sophia in ’t Veld för att hon uppmärksammar den ytterligare användningen av riskkapital som en extern långfristig källa till finansiering för företag. Tillgång till riskkapital är viktigt för att stödja innovation. För att uppnå detta krävs statligt stöd som ett extra instrument, och det behöver ske i rätt tid, öppet och målinriktat. På så sätt kan vi förbättra våra inhemska ekonomiers konkurrenskraft liksom den europeiska inre marknaden som helhet.
Betänkandet är en viktig signal till den affärsgemenskap som Europaparlamentet vill skapa genom att stimulera företagsmiljön för små och medelstora nystartade företag med innovativa idéer men utan de finansiella resurserna för att genomföra sina planer. På det här sättet kan vi ge dem en lovande framtid. 
Cristóbal Montoro Romero (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill till att börja med tacka föredraganden för hennes arbete som verkligen har varit utmärkt, och gratulera såväl henne som samordnarna som har fungerat som skuggföredragande för huvudgrupperna. Jag ska inte upprepa de argument som framförts här och som jag fullständigt instämmer i.
Det är uppenbart att vi behöver mer innovation i Europa. Det är fullständigt tydligt att de små och medelstora företagen är förkämpar, och det är ännu tydligare att vi är för fri konkurrens. Det är också mycket tydligt att statligt stöd är ett exceptionellt instrument. Statligt stöd är ändå effektivt – och det är vad jag skulle vilja tillägga. Det är i många fall effektivt för att skapa sysselsättning och välstånd för ett stort antal EU-medborgare. Jag tror därför att när vi talar om vilka de potentiella mottagarna av det statliga stödet är måste vi titta på de minst gynnade regionerna. Vi måste inrikta oss på dem som på grund av otillräckliga budgetplaner kommer att få mindre EU-stöd för sin utveckling.
På det här området vill jag också insistera hos kommissionsledamoten på att innovation inte ska vara en ursäkt för att skära ned stöd till dem som i sin egenskap av européer har all rätt att ta del av vinsterna från den ekonomiska tillväxten, eftersom det är så vi skapar Europa, genom att bevilja stöd som verkligen främjar den territoriella sammanhållningen i Europa och lika möjligheter för alla européer. 
David Casa (PPE-DE ).
   – Herr talman! Diskussionerna om statligt stöd och dess roll i dagens ekonomiska verksamhet har hållit på i evigheter och måste fortsätta, inte minst nu när våra huvudsakliga ekonomiska konkurrenter trappar upp stödet till innovation och forskning och utveckling för att skapa en mer konkurrenskraftig miljö. Vi upplever i dag resultatet av det här i Europa. För att minska klyftan mellan oss och våra globala konkurrenter krävs att man underlättar mer för offentliga och privata investeringar i företag som sysslar med forskning och utveckling, och det krävs att resultaten sprids i större omfattning.
De synpunkter som min kollega tar upp i betänkandet motiverar den mycket starka kopplingen mellan bristen på innovation och vår oförmåga att hävda målen i Lissabonstrategin. För det första måste vi utveckla lagstiftningen, för det andra krävs investeringar i utbildning, för det tredje krävs tillräcklig infrastruktur och för det fjärde måste vi underlätta tillgången till riskkapital.
Dessa fyra punkter måste övervägas noga, inte bara som diskussionspunkter utan som punkter där vi måste agera skyndsamt. USA och Asien är nu ledande i fråga om innovationer, och vi måste agera nu. Jag vill också betona betydelsen av små och medelstora företag för vår ekonomi och de svårigheter som de möter när det gäller investeringar i FoU. Det är nödvändigt att vi förser dem med medel för investeringar, inte bara genom att tillhandahålla ekonomiskt stöd utan genom exempelvis företagskuvöser och forum där de kan knyta kontakter och på det viset få medel för att stimulera tillväxt. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! ”Tänk globalt, handla lokalt” säger man, och vi har lärt oss att Internet, eBay, betalning med Visakort och DHL gör det möjligt att göra affärer med hela världen. Dessa plattformar är i dag öppna för alla som är intresserade av att använda dem, och det är därför bra att vi ägnar en tanke åt hur människor kan komma in i affärsvärlden och vilket stöd de kan ges. Det är i de inledande stadierna som riskerna är särskilt stora, och om staten via skatten ska ha andelar i ett företags vinst senare, då kan den också ta en del av riskerna med att starta.
Ännu viktigare är emellertid vad som händer med en verksamhet när den äldre generationen lämnar över till den yngre. Det är vid sådana tillfällen som företagen är särskilt sårbara, när det som behövs inte är beskattning utan snarare verkligt stöd och hjälp av det slag som gör det möjligt för den unga företagaren att vara innovativ och modernisera och förnya verksamheten. 
Det är därför grundläggande att infrastruktur, utbildning och utveckling av skicklighet i framtiden förs samman i kluster och på så sätt gör det möjligt för berörda parter att bli framgångsrika och ändå visa positivt resultat vid årets slut. 
Neelie Kroes,
   . – Herr talman! Jag har uppskattat debatten. Bättre riktat statligt stöd för innovation är verkligen en central aspekt i vårt program för reformering av statligt stöd. Kommissionen kommer att göra sitt yttersta för att förbättra ramvillkoren. Vi lyssnar mycket noga på berörda aktörer, och ert betänkande utgör ett mycket viktigt bidrag. För att säga det på nederländska: [”Det är ingen idé att gråta över spilld mjölk”]. Därmed vill jag säga att jag nästa gång kommer att ta hänsyn till er begäran i detta avseende.
Jag skulle vilja besvara några frågor som har tagits upp i debatten i kväll. Sophia in 't Veld frågade varför vi föreslår att man ska fokusera på samarbete mellan företag och mellan medlemsstater. Det finns två viktiga anledningar: vi måste uppmuntra det samarbetet eftersom det minskar snedvridningen av konkurrensen och ökar nyttan för gemenskapen. Den andra anledningen är att vi också måste uppmuntra förbättringar av den inre marknaden.
Några talare nämnde rätten för stora företag till statligt stöd för innovation, särskilt när det gäller kluster. Jag har nogsamt noterat det. Era kommentarer hänger ihop med det vi har hört från andra aktörer, däribland ministrar vid det informella mötet för rådet (konkurrenskraft) förra fredagen och lördagen.
Jag överväger därför villkoren för sådant stöd. Det arbetsdokument som mina tjänstemän har förberett innehåller i själva verket redan möjligheten till stöd till stora företag som ingår i kluster. Jag vill dock tydliggöra att om vi ska följa den vägen så krävs det noggranna kontroller och avvägningar för att förebygga snedvridning av konkurrensen och för att se till att den totala effekten, exempelvis de fördelar som uppstår genom samarbete, är positiv.
Jag instämmer fullständigt i Gunnar Hökmarks uttalanden. Till syvende och sist är det konkurrensen som skapar klimatet, inte statligt stöd. Statligt stöd är därför ett instrument för att stödja och skapa förhållanden där alla har möjlighet att försörja sig medan man sysslar med innovation.
Globaliseringen berördes också – av David Casa, Elisa Ferreira och Marian Harkin. Det är sant att vårt kontrollsystem för det statliga stödet är världsunikt. Det är också vår inre marknad – det största vi har uppnått inom EU – den främsta anledningen till att vi har kontroll av det statliga stödet.
Alltför ofta har jag hört argumentet att våra regler för statligt stöd kan leda till en minskning av investeringarna i Europa, eftersom tredjeländer kan erbjuda subventioner på ett friare sätt än medlemsstaterna. Det argumentet bygger på felaktiga uppfattningar. Som Sophia in 't Veld och David Casa sa finns det andra faktorer som påverkar ställningstaganden om utländska investeringar. Statligt stöd kommer långt ned på listan. Efter allmänna och strukturella kriterier, allmänt politiskt klimat, allmänt affärsklimat, byråkrati, lagstiftning, beskattning, närhet till kunderna, tillgång till arbetskraft, en yrkeskunnig arbetskraft, tillgång till resurser, tillgång till infrastruktur – längst ned på listan kommer ibland argumentet om statligt stöd.
I mitt uppdrag har jag tillfälle att träffa ett antal företagsledare från näringslivet, och när vi berör den frågan – vad är mest viktigt för er och ert företag när ni fattar beslut om lokalisering? – är de andra argument som jag nyss nämnde långt viktigare. Självfallet tillägger de också att de tar emot statligt stöd om det finns – de skulle vara dumma om de inte gjorde det. Men det är inte den huvudsakliga anledningen, utan den kommer längst ned på listan.
Därför är det mycket kostsamt i ekonomiska termer att använda statliga subventioner för att skydda företag inom EU, och det är oftast de fattigaste delarna av samhället som får stå för räkningen.
Jag aktar mig också för argumentet att företagen kommer att investera utanför EU om det inte finns stöd. Argumentet förutsätter att stödet, om det finns en alternativ lokalisering utanför EU med liknande förutsättningar, blir tungan på vågen. I avsaknad av sådana bevis kan det argumentet avfärdas som bluff. Vi vill ha riktiga argument och ingen bluff.
Jag är dock beredd att se över om den nya ramen skulle kunna innehålla kriterier för värdering av effekterna av annat stöd som beviljas. Som ni känner till är jag personligen inte någon anhängare av en samordningsklausul. Jag måste överväga det som ett alternativ till svar på de synpunkter jag har hört från många berörda aktörer, och jag kommer att se över den frågan, men jag är personligen inte för det instrumentet.
Elisa Ferreira nämnde den regionala dimensionen och de nyligen antagna riktlinjerna för regionalstöd som redan utgör ett flexibelt instrument för arbetet med sammanhållningsfrågor. Det skulle kunna komma en reaktion, och i detta sammanhang inför vi möjligheten till en ny stödkategori för nystartade företag utöver regionalt investeringsstöd.
Jag är en stark anhängare av stöd och uppmuntran till nystartade företag för, som jag säger ibland, när man inte behöver pengar är banken intresserad av att ge en pengar, och om man behöver pengar är banken inte intresserad av en. Nyetablerade företag behöver i de flesta fall verkligen hjälp av en bank eller ett statligt stöd i form av en garanti om lån eller ekonomiskt stöd för sin verksamhet.
Medlemsstaterna kan bevilja företagsstöd på upp till 2 miljoner euro per företag i regioner enligt artikel 87.3 och upp till 1 miljon euro till regioner enligt artikel 87.3 c. Den regionala bonusen för FoU och innovationer skulle i själva verket undergräva sammanhållningsmålet och vara kontraproduktiv. Om en medlemsstat i mindre utsträckning använder företagsstöd i stödregioner och föredrar innovationsstöd kan det äventyra framväxandet och förstärkningen av den nödvändiga industriella bas som är en förutsättning för ytterligare regional utveckling.
Om en medlemsstat beviljar mer stöd än nödvändigt som ett incitament för industrin att genomföra ett visst innovationsprojekt tränger det undan privata investeringar och kan ge upphov till omotiverade oväntade vinster.
Marian Harkin tog upp de olika typer av forsknings- och utvecklingsverksamhet samt innovationsverksamhet som de statliga subventionerna riktas mot. Jag vill påminna er om att vi avsiktligt har koncentrerat oss på räckvidden snarare än innehållet. Då vi kan bidra till att statligt stöd koncentreras till vissa områden av gemensamt intresse är det upp till medlemsstaterna själva att sedan bestämma om specifika projekt som de vill stödja – det ska inte kommissionen bestämma.
Kommissionen kommer att i särskild ordning informera om riktlinjerna för stöd till miljöskydd nästa år, och i detta sammanhang kommer jag att ägna full uppmärksamhet åt motsvarande innovationer.
När allt kommer omkring är det bara genom ett positivt partnerskap och en fullständig uppsättning riktlinjer som gynnar innovation som vi kommer att kunna skapa fler sysselsättningstillfällen i Europeiska unionen. Tack för ert stöd, tack för era värdefulla bidrag till processen och tack till Sophia in 't Veld och hennes skuggföredragande för deras arbete. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.
Gábor Harangozó (PSE ).
   – Detta betänkande är ett viktigt steg mot utvecklingen av en ändamålsenlig ram för att främja innovation och konkurrenskraft i EU. Kopplingen mellan kunskap, teknik och deras marknadsmöjligheter med stöd av väl riktat statligt stöd är av största vikt för nylanseringen av Lissabonstrategins mål om tillväxt och sysselsättning.
Gynnande av EU:s innovationspotential får inte påtagligt hindra rättvis konkurrens mellan medlemsstater inom de olika berörda områdena.
Nivån i EU på innovationer och investeringar släpar på ett uppseendeväckande sätt efter nivån hos handelspartner och konkurrenter, och frågan om statligt stöd måste därför behandlas varsamt. Utmaningen är att åstadkomma en ändamålsenlig reform av riktlinjerna för statligt stöd för att bättre kunna bidra till innovation, hållbar tillväxt, socioekonomisk sammanhållning och miljöskydd samtidigt som man undviker överdriven snedvridning av konkurrensen. Inom ramen för målet ”mindre men bättre riktat statligt stöd” bör därför statligt stöd även fortsättningsvis vara ett instrument för att rätta till obalanser med verkligt mervärde där så är nödvändigt. Statligt stöd kan vara ett effektivt instrument för att hantera marknadens misslyckanden, men bara om bidrag ges efter öppna, genomblickbara och icke-diskriminerande kriterier. 

