Högtidlighållande av minnet av deportationerna i Baltikum 1941
Talmannen
Mina damer och herrar! Denna månad högtidlighålls 70-årsminnet av de massdeportationer som genomfördes av de sovjetiska myndigheterna från de baltiska staterna, som de ockuperade sedan 1940. Deportationerna var framför allt avsedda att beröva Estland, Lettland och Litauen deras sociala och politiska elit. Vetenskapsmän och företrädare för politiska kretsar rensades bort och kända fritänkare eliminerades också. I dag är det vår gemensamma plikt att högtidlighålla minnet av de hundratusentals offren för den sovjetiska terrorn i de baltiska staterna och att i skarpast möjliga ordalag fördöma det totalitära system och de brott mot mänskligheten som begicks av dess ledare. Det lidande som Litauen, Lettland och Estland fick utstå gav dem beslutsamhet och styrka att kämpa för oberoende och att återvända till ett enat Europa ett halvt sekel senare.
Jag vill också påminna om att den 22 juni, om två veckor, är det 70 år sedan Hitlertysklands attack mot Sovjetunionen. Denna attack innebar att deras tidigare allians och den hemliga Hitler-Stalin-pakten, som ingicks 1939 och delade upp Europa, bröts. Vi högtidlighåller alltså minnet av flera betydelsefulla årsdagar som är viktiga för oss och Europa att minnas, men jag tror att närvaron av våra ledamotskolleger från Litauen, Lettland och Estland visar att européerna kan övervinna motsättningar och komma över starka spänningar, och det är därför som vi särskilt i dag är mycket glada över att se våra kolleger här med oss.
Tunne Kelam
Herr talman! Tack för era vänliga och solidariska ord.
För 70 år sedan deporterades ungefär 50 000 litauiska, lettiska och estniska medborgare brutalt från sina hem i de baltiska staterna, vilka ockuperades av Sovjetunionen. Om vi jämför siffran 50 000 av den dåvarande befolkningen på 5,5 miljoner personer i de tre baltiska staterna med Storbritanniens eller Frankrikes befolkning skulle de 50 000 personer som deporterades från Baltikum proportionellt motsvara 432 000 deporterade medborgare från Storbritannien eller 363 000 deporterade personer från Frankrike. Lyckligtvis inträffade inte detta i de länderna.
Som talmannen sade hade de sovjetiska ledarna redan i maj 1941 beslutat sig för att rensa Litauen, Lettland och Estland på antisovjetiska element inom den politiska och ekonomiska eliten. De deporterade personerna transporterades i boskapsvagnar till Sibirien och långt upp i norra Sovjetunionen där de fick utstå hunger, kyla och tvångsarbete. Män skildes från sina familjer och fördes till fångläger, där många av dem dog eller avrättades. På många platser dog nästan 50 procent av de deporterade.
Deportationerna 1941 ledde till en förödande förlust för det demokratiska civila samhället. Detta urskillningslösa våld innebar djupgående psykiska trauman för offren och ledde till långvarig rädsla, undertryckta känslor, självcensur och passivitet. Det skapade en känsla av att rättvisa aldrig skulle råda. För att citera Sacharovpristagaren Sergej Kovalev råder det inget tvivel om att dessa handlingar med modern terminologi var brott mot mänskligheten. Högtidlighållandet 70 år senare av deportationerna i Baltikum är därför ett tillfälle för oss att få en fördjupad förståelse för att ert förflutna är vårt förflutna och vice versa. Full kunskap om brotten mot mänskligheten 1941 bör bli en integrerad del av vår gemensamma europeiska historia.
Kära kolleger! Jag vill tacka er alla för er uppmärksamhet och solidaritet, något som de baltiska länderna har sett fram emot i så många år.
(Applåder)
Hannes Swoboda
Herr talman, herr Kelam, ledamöterna från de baltiska staterna, mina damer och herrar! I dag högtidlighåller vi särskilt minnet av fördrivningarna och massdeportationerna från de baltiska staterna. Fördrivningarna är några av de mörkaste händelserna i Europas historia. Det senaste århundradet har med all rätt beskrivits som fördrivningarnas århundrade. Vi visar i dag respekt för offren för dessa omänskliga handlingar.
Med anledning av detta kräver vi en fullständig undersökning av Sovjetunionens historia och i synnerhet av de fruktansvärda händelser som ägde rum under Stalintiden. Dagens Ryssland borde inte se detta som en politisk attack, utan som ett erbjudande om stöd till landet så att det kan ta itu med sin egen historia, som precis som andra europeiska länders historia innehåller både positiva och negativa perioder.
På samma sätt som vi minns offren i de baltiska staterna tänker vi också på armenierna som fördrevs från Turkiet i början av förra århundradet. Vi minns det så kallade befolkningsutbytet mellan Turkiet och Grekland. Deportationerna i Europa nådde en höjdpunkt särskilt i mitten av århundradet till följd av nazistregimen och kommunistregimen i Sovjetunionen. Fördrivningarna efter andra världskriget efterlämnade också djupa sår, liksom fördrivningarna under kriget i det före detta Jugoslavien.
Vi får dock inte glömma att också kolonialväldet i många fall kännetecknades av fördrivningar. Vi måste mana till en seriös debatt om olika former av fördrivning och de förmodade skälen till sådana. Detta bör också inbegripa en undersökning av skuldfrågan och bestraffning av de skyldiga, åtminstone så långt det fortfarande är möjligt, vilket nu händer i exempelvis fallet Ratko Mladič. Det avgörande svaret på detta är dock enandet av Europa, särskilt med de oberoende baltiska staterna, och ett tydligt åtagande om att fortsätta processen för ett enande av Europa, vilken ännu inte har slutförts fullständigt. Denna historiska uppgift är något som vi inte bara är skyldiga oss själva, utan även och särskilt, offren för de många fördrivningar som har ägt rum i Europa. Många politiker från alla Europas länder, både från öst och väst, har arbetat för att åstadkomma detta. Ett exempel på det är Gdańskförklaringen, som undertecknades av Polens president Aleksander Kwaśniewski och Tysklands förbundspresident Johannes Rau.
Eftersom vi vill dra lärdom av det förflutna måste vi vara vaksamma och även vara uppmärksamma på de första tecknen på att fördrivningar genomförs, vilket är fallet med exempelvis romerna. Vi måste förkasta alla uttalanden om att vi måste skicka tillbaka arabiska invandrare över Medelhavet i sina båtar och vi måste försvara oss mot dem som vill sätta stopp för vad vi uppnått i form av ett Europa utan gränser och vill att vi ska återgå till trångsynt nationalism.
Låt oss uttrycka vår djupaste respekt för alla offer för fördrivningar och deportationer, men låt oss också stå enade i vårt åtagande om att fortsätta enandet av Europa som den enda verkliga garantin mot en politik som medförde så mycket elände för Europas folk och i länder utanför Europa under förra århundradet. Vi får aldrig glömma.
Det får aldrig hända igen. Det var uppmaningar som uttalades omedelbart efter andra världskriget. De är lika berättigade i dag och det bästa sättet att bemöta dem är ett enat Europa.
(Applåder)
Leonidas Donskis
Herr talman! Deportationerna 1941 av personer bosatta i de baltiska länderna var en av de mest dramatiska och tragiska händelserna under 1900-talet. Denna förlust för Litauen, Lettland och Estland, ländernas politiska grupperingar och samhällslivet i allmänhet, isolerade dessa nationer och länder i fem årtionden. Det var också en stor förlust för den europeiska solidariteten och samhörigheten. Isoleringen upphörde först 1991 när det slutligen blev möjligt att tala om vattendelaren i de baltiska staternas historia. Det var dock 2004 - året för de baltiska ländernas anslutning till EU - som verkligen markerade slutet på Europas delning. Den avsiktliga deportationen av oskyldiga civila, oftast de mest välutbildade och avancerade, var en integrerad del av den sociala manipulation som Stalinregimen genomförde och den kamp mot individer och nationer, deras historia och värdighet som regimen förde. Trots detta kan vi avsluta med en optimistisk kommentar. Mina damer och herrar, det faktum att vi i dag kan nämna 70-årsdagen av deportationerna av oskyldiga människor i de baltiska länderna och att vi erkänner detta gör att Europa återfår sin värdighet och solidaritet och vår gemensamma politiska historia.
Roberts Zīle
Herr talman! Trots att deportationerna i de baltiska staterna den 14 juni 1941 och den andra vågen av deportationer i mars 1949 ledde till att tusentals oskyldiga människor kuvades och förödmjukades i många år i Sibirien och i dödsläger har Europa och den allmänna opinionen i världen hittills ännu inte erkänt detta faktum. Mer än 65 år har gått sedan andra världskriget. De grymma brott mot mänskligheten som begicks av Hitlers totalitära regim upptäcktes och blev föremål för rättegång för länge sedan. Stalinregimens folkmord i de ockuperade länderna i Östeuropa och i själva Ryssland anses dock fortfarande i en del moderna politiska kretsar vara ett ämne som man helst inte diskuterar, och inte heller EU har undersökt frågan fullständigt. Kommunistregimens brott har haft långtgående negativa konsekvenser för den psykiska hälsan bland människor i de baltiska staterna. Det kommunistiska systemet, för att låna Alexander Solzjenitsyns ord, grundades på lögner och terror, och det var ett bräckligt system som var oacceptabelt för människans natur. Det förstörde människors moraliska värderingar, traditioner, solidaritet och självförtroende. Varför måste mina landsmän fortfarande lyssna till Rysslands historia om att det faktiskt inte skedde någon ockupation av de baltiska staterna, att de baltiska staterna inte var ockuperade till följd av Hitler-pakten (Molotov-Ribbentrop-pakten) och att de baltiska staterna själva valde socialismen sommaren 1940? Varför måste jag och mina landsmän fortfarande lyssna till historien om att vi ”befriades” från dessa deporterade personer, som var de mest välutbildade och framstående människorna i de baltiska staterna? Jag uppmanar därför kommissionen att göra sitt bästa för att stödja verkliga efterforskningar om de kommunistiska regimerna, vilket justitieministrar i flera medlemsstater har efterlyst, däribland de baltiska staterna, och därmed äntligen slutföra uppgiften att undersöka alla totalitära regimers brott. Tack.
Franz Obermayr
(DE) Herr talman! I den tysk-sovjetiska icke-aggressionspakten fastställde Hitler och Stalin sina intresseområden i Centraleuropa och konsekvenserna blev förödande, särskilt för de baltiska staterna. Precis som de hade gjort i Vitryssland planerade snart de sovjetiska ledarna deportationer av de ledande skikten i samhället i de baltiska staterna, och de första massdeportationerna ägde rum under natten mellan den 13 och 14 juni. Utan förvarning och utan anklagelser togs människor från sina hem.
År 2002 förklarade Estlands parlament att deportationerna var ett brott mot mänskligheten. I Estland är den 14 juni en nationell minnesdag. Det är en dag för att högtidlighålla minnet och för att sörja, men dagen är också en markering för att värdesätta det nuvarande demokratiska och oberoende Estland. I Europa och runtom i världen uppmärksammas den 14 juni det ofta bortglömda lidande som små stater och folk har fått utstå, särskilt i det forna Sovjetunionen.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
