Gemensamma principer för ”flexicurity” (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är ett betänkande av Ole Christensen, för utskottet för sysselsättning och sociala frågor, om gemensamma principer för ”flexicurity”.
Manuel Lobo Antunes
rådets ordförande. - (PT) Herr talman! Jag trodde att ni bad mig att göra ett avslutande anförande i debatten om stadgan, ett anförande som jag inte har förberett. Det var anledningen till min förvirring.
Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Frågan om ”flexicurity” är nu en nyckelfråga på EU:s dagordning och den är mycket viktig för framtiden för EU:s ekonomiska och sociala modeller. Det är en komplex fråga som innefattar förmågan att hantera förändringar, främja sysselsättningen och reformera systemen för social trygghet i ett snabbt föränderligt globalt sammanhang som kräver svar på utmaningarna med global konkurrens, teknisk innovation och en åldrande befolkning. Vi behöver mer flexibla marknader, men detta innebär även att vi måste säkra bättre villkor, bättre instrument och större trygghet för våra medborgare så att de kan hantera dessa förändringar på ett positivt sätt. Det är den utmaning som vi står inför.
För vår del har vi i det portugisiska ordförandeskapet försökt att aktivt bidra till sökandet efter integrerade och balanserade lösningar inom detta område. Till följd av kommissionens meddelande som lades fram i juni, ansvarade vi för att leda en process med syfte att fullfölja Europeiska rådets uppdrag och uppnå samförstånd om de gemensamma principerna för flexicurity. Kommissionens meddelande utgjorde naturligtvis en utmärkt utgångspunkt för detta arbete eftersom det hjälpte oss att utveckla begreppet och bredda diskussionerna om de lösningar som skulle kunna bilda en gemensam plattform för de olika linjer som medlemsstaterna behöver följa.
Med tanke på att utgångspunkterna och situationerna är olika, kommer lösningarna också att med nödvändighet skilja sig åt. För att skapa förutsättningar för framgång inom detta område tog vi fram vi olika initiativ med de huvudsakliga aktörerna på EU-nivå, inklusive en konferens om utmaningarna i samband med flexicurity. Denna konferens var politiskt välbesökt och där diskuterades utmaningarna i detta avseende samt framtidsutsikter. Vi försökte också att analysera erfarenheten från länder där modeller har tillämpats med gott resultat och identifiera vilka delar av dessa modeller som kan användas i andra sammanhang. Vi mottog också yttranden från expertkommittéer om sysselsättning och social välfärd och även från Regionkommittén. Dessutom försökte vi att uppmuntra arbetsmarknadens parter inom detta område att delta eftersom vi är medvetna om att denna nya modell kräver ett bestämt åtagande från alla intressenter, men också att man tar hänsyn till allas intressen.
I detta sammanhang fick debatten viktig stimulans i och med den överenskommelse som vi nådde med arbetsmarknadens parter vid det sociala trepartstoppmötet den 18 oktober i Lissabon. Social dialog på olika nivåer och deltagande av arbetsmarknadens parter är avgörande för att strategierna för arbetsmarknadsreformer ska bli framgångsrika. Att alla deltar i denna process är viktigt för att hitta lyckade lösningar och vi behöver ett klimat av tillit mellan arbetsmarknadens parter och med institutionerna. Vi måste alla vara förberedda på att acceptera och ta ansvar för förändringen. Jag vill belysa kvaliteten när det gäller debatten och inläggen i alla skeden, både i tekniska och akademiska termer och även när det gäller diskussionen om det politiska innehållet och processen.
Som ett resultat av allt detta arbete som jag har nämnt, under vilket vi alltid kunde räkna med kommissionens stöd, kan rådet nu stödja en uppsättning gemensamma principer om flexicurity som vi hoppas kunna anta formellt vid mötet den 5-6 december. Dessa gemensamma principer som vi alla enades om inkluderar särskilt vikten av att beakta de skilda nationella omständigheterna, vilka kommer att kräva olika strategier och lösningar, behovet av att övervinna segmentering av arbetsmarknaden, de olika aspekterna av flexicurity - arbetsrätt, utbildning, social välfärd - att erkänna relevansen av social dialog i detta sammanhang, främjande av social integration, icke-diskriminering, jämlikhet och förenande av arbete och familjeliv, och även att värna om behovet av att se till att politiken och solidariteten och de offentliga finansernas hållbarhet är förenliga. Jag vill betona att det generellt sett råder stor enighet med Europaparlamentet. Jag måste understryka det utmärkta arbete som vi och Europaparlamentet har gjort inom detta område.
När de gemensamma principerna har antagits kommer de att utgöra ett mycket viktigt instrument för att genomföra nästa cykel i Lissabonstrategin. Medlemsstaterna kommer att uppmanas att ta hänsyn till dessa principer när de definierar och genomför sina nationella principer. Detta sker genom att de utvecklar sina egna mekanismer och strategier beroende på sin särskilda situation, vilket kommer att övervakas inom ramen för nationella reformprogram. Arbetsmarknadens parter på alla nivåer kommer också uppmuntras att bidra till att definiera och genomföra flexicurity-åtgärderna, och även att använda de gemensamma principerna som referens. Vi ser det som mycket viktigt att investera i våra medborgares sociala mobilisering inom denna strategi. I detta sammanhang måste jag betona hur viktigt det är att Europaparlamentet deltar. Med tanke på vilka det företräder politiskt och dess närhet till folket, kan parlamentet bidra stort till att säkra en bättre förståelse av begreppet flexicurity. Nyckelprincipen är att flexicurity och trygghet måste ses som ömsesidigt understödjande och förstärkande faktorer, snarare än som motstridiga faktorer, och detta måste till fullo förstås av våra medborgare.
Vladimír Špidla
ledamot av kommissionen. - (CS) Herr talman! Kommissionens meddelande om flexicurity har föranlett en viktig och nyttig diskussion inom hela unionen. Jag tackar föredraganden, Ole Christensen, och de andra ledamöter som aktivt har deltagit i diskussionen om flexicurity.
Tack vare era insatser och ert samarbete med de andra parlamentsutskotten kommer Europaparlamentet att kunna anta en resolution som starkt kommer att stödja den strategi som kommissionen har föreslagit. I vårt samhälle är tryggheten beroende av förändring. Nu måste vi samordna sätt att söka nya former av trygghet: bättre färdigheter, möjligheten att hitta nya arbeten, moderna skyddsåtgärder som anpassats till den nya arbetsmarknaden.
Under de senaste åren har för varje förlorat arbetstillfälle inom EU:s industrisektor fyra nya arbetstillfällen skapats inom andra sektorer. Den viktigaste frågan är hur man ska få kontroll över dessa förändringar och hur man ska hantera detta på ett framgångsrikt sätt. Vi måste också fråga oss vilka skälen är till segregationen på arbetsmarknaden i ett antal medlemsstater.
Jag välkomnar verkligen det betänkande som ni behandlar i dag. I detta betänkande erkänns att flexicurity kan vara en strategi för reform av arbetsmarknaden. Den fyrdelade politiska struktur som kommissionen har formulerat i fråga om flexicurity stöds även i texten. Jag kan också helt stödja det förslag som gäller de gemensamma principer som nämns i punkt 15 i betänkandet. Era förslag går i ungefär samma riktning som de förslag som kommissionen kommit med i sitt eget meddelande. Jag förstår er önskan om att några frågor, såsom åtgärder för att bekämpa otryggheten, förklaras mer i detalj. Emellertid anser jag att principerna måste vara koncisa och att de måste ses utifrån meddelandet som helhet.
Jag välkomnar även att arbetsmarknadens parter i EU instämmer i analysen av problemen på arbetsmarknaden. Deras analys presenterades vid det sociala trepartstoppmötet i Lissabon den 18 oktober 2007 och behandlade bland annat flexicurity. Denna enighet visar att den sociala dialogen kan åstadkomma konkreta resultat. Ni har ju också hänvisat till denna gemensamma analys i ert förslag till resolution.
Nu skulle jag vilja svara på några av de kritiska synpunkter som framförs i ert betänkande. Jag vet att ni anser att diskussionen om flexicurity bör vara mer balanserad. För det första skulle jag vilja påminna er om att kommissionens meddelande är ett resultat av intensiv dialog mellan alla intressenter och ett grundligt samråd med ledande experter inom detta område. Jag är övertygad om att kommissionens strategi är balanserad, eftersom målet är att stödja flexibilitet och trygghet samtidigt och, vilket redan har sagts, som två faktorer som samverkar och på intet sätt är oförenliga.
Självklart får diskussionen om flexicurity inte missbrukas för att gå mot en avreglering av arbetsmarknaden. Tvärtom måste flexibiliteten och rörligheten ha ett högre mål. Det vill säga en strävan mot bättre arbetstillfällen, bättre balans mellan arbete, familj och privatliv och en effektivare ekonomi som helhet. Som ni vet kommer rådet under de kommande veckorna att fatta ett beslut om gemensamma principer för flexicurity. Efter detta kommer de nationella diskussioner som planerats av alla intressenter att fortsätta, vilket gör det möjligt att eftersträva flexicurity-strategier på nationell nivå med hänsyn till de särskilda förutsättningarna i de enskilda staterna. Jag är säker på att de olika intressenterna kommer att se till att en balanserad strategi kan uppnås inom området flexicurity.
När det gäller kostnader måste man inse att kostnaderna i samband med en flexicurity-politik är mycket lägre än de konkreta fördelarna i form av en mer dynamisk arbetsmarknad och minskad arbetslöshet. I ett antal fall kommer det inte att innebära någon ökning av de finansiella kostnaderna, utan i stället effektivare användning av tillgängliga resurser.
Jag vill även kommentera den punkt i betänkandet där det hävdas att fasta anställningsavtal bör utgöra grunden för de sociala trygghetssystemen. Kommissionens avsikt är inte alls att minska betydelsen av fasta anställningsavtal. Jag anser dock att vi bör införa mer allmänna system för de sociala trygghetssystemen, vilka skulle gälla både för fasta avtal och för deltidsanställningar. Kort sagt är avsikten att dessa anställningsformer också ska få ett tillräckligt socialförsäkringsskydd, och inte att fasta avtal skulle försvagas.
Bortsett från dessa få reservationer, anser jag att betänkandet är ett användbart och relevant bidrag till diskussionen om flexicurity, och jag tackar än en gång Europaparlamentet för detta.
Ole Christensen
föredragande. - (DA) Herr talman, mina damer och herrar! Det är ett stort nöje att stå här som föredragande. Förhandlingarna i parlamentet har slutförts och vi kan lägga fram ett balanserat betänkande som speglar de olika ståndpunkterna inom hela det politiska spektrumet. Hela idén bakom dessa riktlinjer om flexicurity är att hantera de utmaningar som EU:s arbetsmarknader möter. Observera att jag använder pluralformen, ”arbetsmarknaderna”, eftersom det i betänkandet erkänns att det inte finns någon universallösning när det gäller flexicurity. Fastän det inte finns någon gemensam modell för flexicurity, måste vi erkänna att EU har många gemensamma utmaningar på sina arbetsmarknader som kräver ett gemensamt svar. Den demografiska utmaningen innebär att det 2050 kommer att finnas 1,5 anställda för varje pensionär. För närvarande är siffran 3 anställda per pensionär. Omkring 100 miljoner européer lever i fattigdom eller på tröskeln till fattigdom. Ojämlikhetens effekter blir mycket tydliga när man jämför länder där det finns stora skillnader, såsom länderna i Öst- och Västeuropa. Men de kan också ses internt i länder där vi ser en växande ojämlikhet. Sex procent av de anställda i Europa kan beskrivas som ”arbetande fattiga” och ett växande antal upplever sämre arbetsförhållanden med otrygga anställningsvillkor och mycket dåliga arbetsvillkor. Andelen korttidskontrakt och tillfälliga arbeten är på uppgång, och det normala fasta anställningsavtalet är hotat. Sådana otrygga anställningar uppgår till 12 procent i Europa. Dessutom ökar andelen odeklarerat och olagligt arbete. I vissa länder står olagligt arbete för nästan 15 procent av hela sysselsättningen. Vi måste vända på denna utveckling, delvis eftersom det är dyrt för EU och delvis eftersom dessa otrygga och instabila arbetsförhållanden ofta påverkar samhällets svagare grupper.
Utbildning är EU:s viktigaste råvara på den konkurrenskraftiga globala marknaden, men den får inte tillräcklig uppmärksamhet. Faktum är att 15 procent av våra unga lämnar utbildningssystemet i förtid, samtidigt som arbetsmarknaden ställer högre krav på kunskaper. De som inte vill delta i utbildningsinsatserna kommer att möta svårigheter på lång sikt, och därför har vi en skyldighet att hjälpa dessa personer.
Följaktligen är EU:s utmaningar tydliga. Vårt ansvar är att föra fram ett budskap och en vision om hur vi ska hantera dessa utmaningar. I detta sammanhang vill jag tacka kommissionen för dess utmärkta bidrag. Vi har haft ett gott samarbete i samband med betänkandet, där min roll naturligt nog har varit att knyta ihop de lösa trådarna här i parlamentet. Mitt intryck som föredragande är att det krävs en ökad inriktning på det sociala Europa för att garantera att arbetstagarnas rättigheter respekteras inom hela EU och för att skapa fler och bättre arbetstillfällen. Större flexibilitet inom organisationerna får inte ske på bekostnad av de anställdas arbetsvillkor. Hur kan vi se till att det inte blir så? I betänkandet betonas särskilt behovet av att fasta anställningsavtal blir den standardiserade avtalstypen inom EU. För det andra måste vi se till att arbetsmarknadens parter deltar i större utsträckning. Att besluten inte får fattas över huvudet på de anställda är centralt för en flexibel och trygg arbetsmarknad. Deltagandet från de anställdas sida är helt nödvändigt, och detta kan inte nog betonas i genomförandet av flexicurity-strategier.
I betänkandet behandlas slutligen vad vi kan kalla ramen för flexicurity. Med andra ord, de nationella villkoren för att genomföra strategier för flexibilitet och trygghet. Flexibilitet och flexicurity kostar pengar. Emellertid är det inte bortkastade pengar. Tvärtom är det pengar som investeras och som ger en bonus. Om man till exempel investerar i sin personal kan det kanske vara en kostnad på kort sikt, men erfarenheten visar att det betalar sig på längre sikt. Därför kräver flexicurity, som vi förstår begreppet i Nordeuropa, en välfärdsstat av en viss kaliber och omfattning. I detta sammanhang måste vi vara uppriktiga och säga att den utveckling som vi ser i vissa länder, där det råder konkurrens om att införa allt lägre skatter, kommer att göra det mycket svårt att finansiera trygghetsaspekten av flexicurity. Därför kommer jag att försöka att en gång för alla tysta alla de röster som hävdar att flexicurity är ett nyliberalt begrepp som syftar till att undergräva de anställdas rättigheter. Så är inte fallet. Tvärtom.
Avslutningsvis hoppas jag att vi genom denna debatt här i parlamentet och runtom i Europa kommer att kunna skingra några av de myter som är vanliga i samband med flexicurity. Som föredragande har jag, med stor hjälp från mina kolleger, kunnat ta fram en uppsättning balanserade riktlinjer för flexicurity, riktlinjer som visar hur EU bör utveckla sin arbetsmarknad i framtiden för att göra den både konkurrenskraftig och social. Med en sådan strategi kommer vi också att lära oss hur man hanterar den ovisshet som råder bland de anställda i EU. Många är för närvarande rädda för att deras arbeten kommer att omlokaliseras och att de kommer att bli överflödiga på arbetsmarknaden.
Slutligen skulle jag vilja tacka skuggföredraganden, föredragandena från de andra utskotten och alla andra som i något avseende har bidragit till betänkandet. Jag avslutar med att uttrycka förhoppningen att stats- och regeringscheferna, när de träffas i Portugal i december, kommer att införliva parlamentets rekommendationer i sitt vidare arbete för att uppnå de gemensamma riktlinjerna för flexicurity.
Olle Schmidt
föredragande av yttrande från utskottet för ekonomi och valutafrågor. - Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för ett gott arbete. De förändringar som globaliseringen skapar medför nya och bättre möjligheter för alla världens länder men skapar givetvis också utmaningar. Europa står vid ett vägval. Vi kan välja att välkomna den nya och flexibla ekonomin och dess möjligheter eller sluta oss inåt i olika former av protektionism.
”Flexicurity” är därför ett av de viktigaste redskapen för att skapa en arbetsmarknad som till fullo, som föredraganden säger, utnyttjar den kraft och styrka som finns i arbetskraften. Utbildning, rörlighet och anställningsbarhet är nyckelord. Ingen modell passar alla, så är det givetvis, men vi kan och bör lära av varandra. Vi i utskottet för ekonomi och valutafrågor poängterar i vårt yttrande att alltför rigida skyddssystem visserligen skyddar dem som är inne men kan göra det svårt för andra att ta sig in på arbetsmarknaden.
Även befolkningsutvecklingen i Europa är ett problem, vilket föredraganden också påpekade. Fler måste komma i arbete. ”Flexicurity” är därför rätt använd en bra modell för att Europa ska kunna fortsätta utvecklas positivt i en global ekonomi. Exemplet Danmark, som föredraganden inte nämnde, visar detta tycker jag.
Herr talman, en sak borde vi i varje fall kunna vara överens om i denna församling, nämligen om att för många går utan arbete i dag. Europa måste uthålligt växa så att nya jobb skapas.
Giovanni Berlinguer
föredragande för yttrandet från utskottet för kultur och utbildning. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! Ole Christensens betänkande har varit mycket viktigt för att vidareutveckla det ursprungliga dokumentet.
Dessa principer är potentiellt mycket värdefulla, men bara om det samtidigt finns säkerhetsmekanismer för alla riskgrupper - invandrare, kvinnor, äldre och funktionshindrade - samt för vuxna som har låg utbildningsnivå och är mer sårbara och mindre skyddade.
Ojämlikheterna i vårt samhälle sprider sig alltmer, såsom avsaknaden av en minimilön - vilket måste införas i alla länder - och behovet av att erkänna arbetstagarnas rättigheter. Arbetstagarnas kunskapsbas måste dessutom höjas. Att anslå ekonomiska medel för genomförandet av dessa principer och identifiera faktiska resurser är också en brådskande fråga.
Slutligen verkar det under de senaste åren ha förekommit många nya källor till obalans i förhållandet mellan kapital och arbete. Avkastning och finansiell spekulation har fått övertag medan lönerna har sjunkit. Att ta itu med denna obalans är en av de uppgifter som vi tillsammans måste ta oss an när vi går vidare med dessa frågor.
Tadeusz Zwiefka
Herr talman! Den så kallade flexicurity-modellen kommer troligen inte att vara effektiv på den europeiska arbetsmarknaden om den inte åtföljs av andra åtgärder och förslag för att främja företagande och göra det lättare att starta företag. Jag tänker till exempel på arbetet med att upprätta en stadga för det privata Europaaktiebolaget.
När det gäller de gemensamma principerna för att genomföra flexicurity vill jag betona att införandet av komplexa lagstiftningslösningar på EU-nivå inom detta område strider mot subsidiaritets- och proportionalitetsprincipen. Socialpolitik och sysselsättningspolitik faller inom medlemsstaternas behörighet, och alla EU-åtgärder inom området flexicurity måste vara förenliga med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i EU-fördraget.
Dessutom är modellens interna komplexitet inte gynnsam för införandet av gemenskapslagstiftning och för en så kallad universallösning i frågan. Resultatet av konsekvensbedömningen anger att öppen samordning kan vara den lämpligaste metoden. Detta är särskilt viktigt för de nya medlemsstaterna, som med tanke på sitt historiska arv kan stå inför mycket olika strukturproblem inom sysselsättningsområdet. De höga kortsiktiga kostnaderna i samband med arbetet för att kunna genomföra flexicurity-modellen måste man också hålla i tankarna, tillsammans med den avsevärda belastningen på budgeten.
José Albino Silva Peneda
för PPE-DE-gruppen. - (PT) Herr talman, herr kommissionsledamot, herr rådsordförande, mina damer och herrar! De reformer som EU måste genomföra för att säkra en konkurrenskraftig ställning i världsekonomin kan inte bara ses som begränsade initiativ inom den offentliga sektorn. Det är också något som kräver förändringar i beteende och attityder både när det gäller arbetstagare och företag.
Dessa förändringar kan endast genomföras framgångsrikt om det finns ett klimat av tillit mellan arbetsmarknadens parter, och detta kan bara utvecklas genom att man främjar den sociala dialogen. När det handlar om att förvalta arbetsmarknaden måste vi gå ifrån det synsätt som domineras av en konfliktkultur till ett nytt synsätt som grundas på en samarbetskultur. Personligen tycker jag inte om begreppet ”flexicurity”. Jag skulle föredra att tala om ”förändring med trygghet” eftersom all förändring inbegriper risker. Det viktiga är att minimera dessa risker. Folk kan inte uppmanas att vara flexibla när de inte har något förtroende vare sig för sig själva eller för sin omvärld. I betänkandet betonar vi därför genomgående behovet av en aktiv sysselsättningspolitik och av system för livslångt lärande.
PPE-DE-gruppen lade fram 120 ändringsförslag till det ursprungliga betänkandet. Efter en förhandlingsprocess har vi kommit fram till en slutlig version som jag anser är balanserad och innehållsrik. En bra balans har uppnåtts mellan begreppen flexibilitet och trygghet och även mellan intressena hos alla berörda parter i processen, särskilt arbetsmarknadens parter och offentliga myndigheter. I betänkandet nämns tydligt behovet av att tillämpa subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen när man genomför och förvaltar flexicurity. Därför rekommenderar jag att detta betänkande antas av parlamentet.
Stephen Hughes
för PSE-gruppen. - (EN) Herr talman! Jag gratulerar föredraganden.
Jag har fyra anmärkningar och den första riktar sig till kommissionen, som först i sin grönbok om arbetsrätten och nu i sitt meddelande om ”flexicurity” (flexibel säkerhet) lägger tonvikten vid sysselsättningstrygghet i stället för anställningstrygghet. Vi lägger tonvikten vid båda begreppen eftersom vi inser behoven hos flexibla företag. Ett flexibelt företag är ett företag som måste justera sina produktionslinjer en gång i halvåret eller justera sitt IT-system var fjärde månad och därför behöver en anpassningsbar, kvalificerad och lojal arbetskraft - och det får man inte av en fragmenterad, segmenterad och flyktig arbetskraft.
För det andra krävs en rad faktorer för att ”flexicurity” ska fungera väl: ett gott, stabilt makroekonomiskt klimat, investeringar i en god, aktiv arbetsmarknadspolitik, en välutvecklad social dialog och en väl fungerande politik för social trygghet. Alla dessa delar är viktiga och en sak är säker: de är inte billiga. Därför måste kommissionen erkänna att i vissa medlemsstater måste ”flexicurity” införas över en mycket lång tidsperiod.
För det tredje måste en balanserad form av ”flexicurity” baseras på de principer som anges i punkt 15 i detta betänkande, och dessa principer bör införlivas i ett ändrat paket med riktlinjer. De måste lyftas fram och de måste tillämpas. Annars kommer allt det goda arbete som ägnats åt detta utmärkta betänkande ha varit förgäves.
Slutligen talar både rådet och kommissionen i det oändliga om hur viktigt det är med ”flexicurity”, men hur kan man ta rådet på allvar så länge direktivet om bemanningsföretag blockeras? Hur kan man ta de andra institutionerna på allvar så länge exploaterande och atypiska arbetsformer i allt högre grad förekommer i samtliga medlemsstater? För alltför många miljoner av våra arbetstagare innebär ”flexicurity” enbart flexibilitet och har ingenting med säkerhet att göra. I betänkandet föreslås metoder för att ändra på detta.
Bernard Lehideux
Herr talman, mina damer och herrar! Vi vill stödja kommissionen i dess försök att stimulera till kollektiv eftertanke om flexicurity. EU måste stödja dialog bland alla aktörer inom detta område. Vår grupp är också nöjd över att arbetsmarknadens parter för första gången i Europa har nått en överenskommelse i ett gemensamt dokument om att uppmana medlemsstaterna att genomföra en flexicurity-politik. Detta är mycket viktigt, eftersom flexicurity är vettigt bara om det skapar en atmosfär av tillit mellan anställda och arbetsgivare.
I egenskap av valda företrädare för EU-medborgarna har vi ett särskilt ansvar för att skapa förutsättningar för denna typ av tillit. Det ligger i allas intresse att delta. Framför allt får vi inte låta oss frestas att motsätta oss flexibiliteten, vilken skulle gynna arbetsgivarna, och tryggheten, vilken skulle utgöra en kompensation för de anställda.
Att genomföra flexicurity innebär att samtidigt garantera flexibilitet och trygghet för anställda och arbetsgivare. Anställda behöver flexibilitet för att kunna förena yrkesliv och privatliv, eller för att styra sin yrkesbana i nya riktningar. Arbetsgivarna behöver trygghet lika mycket som de anställda, särskilt juridisk trygghet i sina avtalsförbindelser med personalen.
Betänkandet är ett steg i rätt riktning. Det är balanserat och ger medlemsstaterna en ram för att anta gemensamma principer. Jag vill tacka och gratulera föredraganden till hans arbete. Medlemsstaterna får inte tvingas att införa en särskild vision om flexicurity. Arbetsmarknaderna i varje medlemsstat har uppenbarligen vissa mycket skilda egenskaper. Vi talar om en samordnad sysselsättningspolitik, inte om en förhastad harmonisering.
Våra medborgare vill dock se ett Europa som ger lösningar på globaliseringens utmaningar. Genom att skydda alternativ inom yrkeslivet, underlätta de anställdas anpassning, acceptera och följa med i livets plötsliga förändringar, kan flexicurity på ett unikt sätt modernisera våra sociala modeller. Låt oss inte missa chansen för oss alla att enas om att arbeta mot ett gemensamt mål.
Ewa Tomaszewska
för UEN-gruppen. - (PL) Herr talman! Tendensen mot mer flexibla anställningsformer utvecklades vid en tid av mycket hög arbetslöshet, när det var relativt lätt att tvinga arbetstagarna att acceptera sämre anställningsvillkor för att över huvud taget ha ett arbete. När arbetstagarna saknade medel för att tillgodose sina egna och sina familjers grundläggande behov, kunde de till och med tolerera att bli förödmjukade på arbetsplatsen. De var också beredda att acceptera att inte vara försäkrade mot olyckor och att arbeta illegalt för svältlöner.
Lyckligtvis förändras nu situationen på arbetsmarknaden. De flesta polska arbetsgivare underskattade vikten av fast anställning. Därför har de nu brist på arbetskraft, och Polen har upplevt en emigration av nästan två miljoner unga, varav många är högutbildade. Flexibla anställningar där man inte lägger vikt vid anställningstrygghet ger kortsiktiga fördelar för arbetsgivarna på bekostnad av arbetstagarna. Jag är glad över att Europaparlamentets i sitt förslag till resolution prioriterar behovet av anställningstrygghet högre än Europeiska kommissionen. Jag skulle vilja påpeka att den forskning som genomförts av Internationella arbetsorganisationen (ILO) bekräftar att arbetstagare med fast anställning är effektivare.
Jag gratulerar föredraganden till hans arbete.
Elisabeth Schroedter
för Verts/ALE-gruppen. - (DE) Herr talman, herr kommissionsledamot, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Debatten om flexicurity visar att det inte är möjligt att direkt överföra en given social modell från en medlemsstat till EU som helhet. Det verkar inte heller vara kommissionens målsättning. Kommissionens meddelande handlar inte om att förbättra den sociala tryggheten för arbetstagarna mot bakgrund av arbetsmarknadsvillkor som förändras radikalt. Nej, kommissionen vill driva igenom flexibla anställningsrelationer utan att reellt kunna förbättra arbetstagarnas sociala trygghet. Detta område hör till medlemsstaternas behörighet, där det finns många olika uppfattningar om hur viktigt detta är.
Dessutom kan fackföreningarnas centrala roll och kontrollfunktioner - som i Danmark är en central faktor i flexicurity-modellen - för närvarande inte tas för givna i andra medlemsstater, eller inom den närmaste framtiden. Vissa regeringar, som tolkar och förespråkar flexicurity enbart som flexibilitet, inskränker samtidigt fackföreningarnas rättigheter ytterligare. Vi inom de Gröna är kritiska mot försök att utnyttja flexicurity som ett instrument för att avreglera arbetsrätten inom hela EU, och därmed uppnå global konkurrenskraft för EU på bekostnad av arbetstagarnas rättigheter. Tyvärr följer koalitionen i Europaparlamentet kommissionens exempel och missar möjligheten att införa en central faktor - nämligen social trygghet - som en lika viktig del av flexicurity-modellen.
Jag undrar hur socialisterna tänker förklara detta för arbetstagarna. Jag är orolig över att vi kommer att missa möjligheten till en framtida debatt om de fördelar som otvivelaktigt också finns med flexicurity-modellen. Därför behöver vi ändra i betänkandet. I annat fall kommer vi inte att kunna stödja det.
Roberto Musacchio
för GUE/NGL-gruppen. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! Flexicurity är inget nytt. Det är en gammal dansk modell som går tillbaka till det sena 1800-talet, genom vilken den trygghet som inte finns i anställningsavtalen garanteras av regeringen, till en hög kostnad.
Vad som är nytt i vårt Europa är en oerhört stor otrygghet, som påverkar de unga i arbetslivet men skadar samhället som helhet. För att bekämpa denna otrygghet måste vi ändra kurs och göra oss av med de låt-gå-metoder och ideologier som gav upphov till detta. Det är inte sant att otrygghet skapar arbetstillfällen och ekonomisk tillväxt, tvärtom. Med flexicurity experimenterar vi nu med en ny ideologi, en ideologi som bevarar den gamla modellen av otrygghet som den är.
Därför har min grupp kämpat för några mycket praktiska idéer. Vi har kämpat mot tanken på en indikator på stela arbetsmarknader och för en bra indikator på sysselsättning, så att man betonar att stabila, trygga anställningar är normen. Vi har också kämpat mot oberättigade uppsägningar, vilket leder till diskriminering, mot en återkommande ökning av atypiska anställningsavtal, eller livslång otrygghet, vilket är en modern form av slaveri, för rätten för dem som inte är anställda till en inkomst, eftersom de inte kan leva på enbart luft, för att föra samman olika former av social trygghet, och mot diskriminering som påverkar kvinnor i arbetet.
Det faktum att inga resurser har öronmärkts för att garantera flexicurity - det har skett en nedskärning med 2 procent - och att det följaktligen inte är möjligt att göra hållbara investeringar, talar sitt tydliga språk om risken för att alltihop bara mynnar ut i tomt prat.
Arbetstagarna och de unga kräver något konkret, inte föråldrade ideologier. Det är dessa ståndpunkter som vi har kämpat för i Europaparlamentet och som vi skulle vilja se antagna vid omröstningen.
Kartika Tamara Liotard
föredragande för yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män. - (NL) Herr talman! Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män förbigicks nästan i denna debatt, men lyckligtvis har vi i sista stund fått möjlighet att göra ett inlägg.
Mer än hälften av Europas befolkning är kvinnor och för närvarande är de vanligtvis överrepresenterade på arbetsmarknaden när det gäller tillfälliga anställningar och deltidskontrakt. Kvinnor drabbas därför hårdare av otrygghet, dåliga pensioner och olämpliga sjukvårdskostnader. Där vissa, såsom kommissionen och den nederländska regeringen, vill göra uppsägningsrättigheterna ännu mer flexibla, kommer denna grupp bara att sjunka ännu djupare in i förtryck och brist på rättigheter. Därför var jag förtjust när utskottet för kvinnors rättigheter enhälligt kom med ett antal förslag för att förbättra kommissionens förslag på denna punkt. Tyvärr har föredraganden valt att endast ta till sig några få av dessa breda och lovvärda förslag. Genom detta agerande har han kränkt utskottet för kvinnors rättigheter och bortsett från den mycket påtagliga ojämlikhet som finns. Därför uppmanar jag alla ledamöter att vid morgondagens omröstning stödja de ändringsförslag som har lagts fram för att förhindra denna ojämlikhet.
Thomas Mann
(DE) Herr talman! Allt färre personer tillbringar hela sitt arbetsliv hos samma arbetsgivare. Därför behöver de kunna anpassa sig utan problem till föränderliga levnads- och arbetsvillkor. Samtidigt måste folk ha en tillräcklig anställningstrygghet. Kommissionsledamot Špidla, bara om flexibiliteten och tryggheten balanseras kommer det nya begreppet flexicurity att bli allmänt accepterat. Å ena sidan måste det finnas större flexibilitet för företagen så att de kan identifiera marknadsnischer och bli mer innovativa och planera sin utveckling aktivt snarare än bara reagera på vad som sker. Å andra sidan behöver arbetstagarna i medlemsstaterna den trygghet som ges av moderna system för social trygghet och pålitliga avtal mellan ansvarsfulla arbetsmarknadsparter. De rätta ramvillkoren måste också inrättas för mer permanenta arbetstillfällen och enklare övergång till ett nytt arbete. Missbruket av nya anställningsformer måste också förebyggas, tillsammans med falskt egenföretagande och odeklarerat arbete.
En ytterligare prioritering är livslångt lärande, vilket är centralt för att göra våra arbetstagare redo för att bemöta globaliseringen. Att gå med på ett riktmärke på 2 procent av BNP på bindande basis är oacceptabelt, enligt mitt synsätt. Vi måste ge medlemsstaterna ett visst finansiellt svängrum. Regeringarna och företagen måste emellertid se till att mycket mer investeras i vår viktigaste resurs, nämligen välutbildade personer med hög kompetens, som är motiverade och anpassningsbara.
PPE-DE-gruppen har åter lagt fram olika ändringsförslag på mitt initiativ. I ett av dessa ändringsförslag förklarar vi att företagen måste kunna besluta själva om hur de vill närma sig frågan om företagens sociala ansvar. Det måste även fortsättningsvis grundas på ett frivilligt och inte ett obligatoriskt system.
Låt mig avslutningsvis säga att ett tidigareläggande av datumet, från 2013 till 2009, för att upphäva de transnationella åtgärder som hindrar arbetstagarnas fria rörlighet sänder ut fel signal. Inom områden där mycket högre timlön betalas ut med en hög grad av social trygghet är migrationstrycket starkt och svårt att hantera. Inte heller här får tryggheten försummas, trots den flexibilitet som utan tvivel är nödvändig.
Jan Andersson
Herr talman, rådets ordförande, kommissionsledamot! Jag vill börja med att tacka föredraganden för ett väl utfört arbete och ett utmärkt betänkande. Liksom José Albino Silva Peneda, använder jag hellre uttrycket trygghet i förändringen, den förändring som vi möter i form av globalisering, i form av den demografiska utvecklingen. Jag tycker att det är en bättre beskrivning.
Det finns en skillnad mellan kommissionens förslag och parlamentets förslag, nämligen när det gäller var fokus ligger på förändringarna. Vi har ett annat fokus i parlamentets förslag. Kommissionens fokus ligger på anställningstrygghet kontra jobbtrygghet. Den motsättningen finns inte. Det går att förena en trygghet att få ett nytt jobb och ändå ha en stark anställningstrygghet. Vi från parlamentet försöker fokusera på delaktighet i processen, starka fackföreningar och en stark social dialog. Vi fokuserar på en aktiv arbetsmarknadspolitik, vi fokuserar på mer av utbildningsinsatser och vi fokuserar på starka socialförsäkringssystem.
Många har sagt att det inte är en modell utan att alla måste utgå från sina utgångspunkter. Det är då Lissabonprocessen som gäller. Nu när principerna ska fastställas vill jag poängtera det som Stephen Hughes sade: Titta på punkt 15, se vilka principer som ska vara vägledande.
Till slut vill jag säga till Elisabeth Schroedter att det inte är så att föredraganden inte haft någon kontakt med den europeiska fackföreningsrörelsen. Det har varit nära kontakter under hela tiden, och de stöder oss fullt ut att vi ska försöka förändra fokus. Att avstå från att ha synpunkter innan arbetsmarknadsministrarna har det, det vore att ge dem hela bestämmanderätten. Parlamentet måste ha en linje...
(Talmannen avbröt talaren.)
Siiri Oviir
(ET) Herr talman, mina damer och herrar!
EU behöver inte bara reformera sina egna institutioner snabbt. EU måste också ge sina medborgare och sina företag en politik som lindrar de negativa effekterna av intensiv konkurrens och öppnandet av marknaden.
Jag anser att det är viktigt att stimulera till stabila anställningsförhållanden med en hög grad av förtroende. Framgångarna med ändringar i arbetsrätten skulle vara större om de anställda kände sig tryggare. Vi måste även tänka på att känslan av otrygghet ofta beror på hur lätt det är att finna nytt arbete.
Jag anser att de största problemen inom EU handlar om hur vi ska kunna skapa en flexibel, kvalificerad arbetskraft, och därför bör denna fråga stå i centrum för EU:s strategi för flexicurity.
Det viktigaste måste vara att skapa en flexibel arbetsmarknad genom att höja utbildningsnivån genom vidareutbildning och omskolningsprogram.
Roberta Angelilli
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Flexicurity är varken en universallösning eller ett ämne som är tabu. Vi behöver bara komma överens om spelreglerna. Det är självklart att EU måste vara anpassat till de utmaningar i samband med globaliseringen och konkurrensen - inte alltid rättvis konkurrens - som världsekonomin tvingar på oss.
Allt detta kräver flexibilitet, men det betyder inte att vi vänder ryggen åt den europeiska sociala modellen, dess värderingar, dess trygghetsnormer och framför allt dess solidaritet. Flexibilitet är därför acceptabelt på villkor att det finns bestämda regler, garantier och kompensationsmekanismer.
Viktigast av allt är att EU leder medlemsstaterna i en strategi som omfattar vissa centrala komponenter: en rimlig grad av fortbildning, tillräckliga välfärdsåtgärder, kvalitetstjänster med början i barnomsorgstjänster, och sociala trygghetssystem för att stödja arbetstagare under overksamma perioder. Sådant stöd behöver för övrigt inte nödvändigtvis bestå av gåvor. Det kan också innebära att man ger personer möjlighet att få den kompetens som krävs för de nya arbeten som erbjuds.
Slutligen måste det finnas åtgärder för att förena arbete och familjeliv, särskilt för att ge kvinnor lika möjligheter i arbetslivet.
Dessa mål kräver naturligtvis avsevärd finansiering, men bara på detta sätt kan flexicurity ge möjligheter snarare än att vara en genväg mot avreglering av arbetslivet.
Donata Gottardi
(IT) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag är också tacksam mot föredraganden för hans arbete, särskilt som det slutfördes på så kort tid.
Även jag anser att ett ord bara är ett ord. Flexicurity i sig självt är varken en bra eller en dålig politik. Det är inte heller bara en politik. Det är en uppsättning kombinerade och välbalanserade åtgärder. Allt beror på hur dessa åtgärder utformas och omsätts i praktiken.
Flexicurity anses normalt vara en strategi för att göra arbetsmarknaden mer flexibel och belöna övergången från ett arbete till ett annat genom ekonomiskt stöd och utbildning. Detta är en defensiv inställning, en form av skadebegränsning, medan vad vi behöver är en ny strategi, innovation och kvalitet.
Om vi försöker att se på flexicurity ur ett kvinnligt perspektiv, får vi ett användbart perspektiv på det hela. Vi ser då att flertalet av de mest otrygga och instabila arbetena är inriktade på kvinnor. Samtidigt kan ser vi också hela den positiva potentialen hos en sådan strategi, om vi inte ser flexibiliteten som otrygghet utan som en flexibel organisation av anställningar och arbetsscheman för att möta de anställdas behov.
Om vi inte bara tolkar trygghet som utbildningsstöd, utan även tänker på allt som sker och alla beslut som en människa fattar under sin livstid, så kommer vi att bryta ny mark och komma med framåtblickande förslag, snarare än att återvända till hur saker gjordes i det förgångna.
Manuel Lobo Antunes
rådets ordförande. - (PT) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag kommer att fatta mig mycket kort. Arbetet i Europaparlamentet kommer att fortsätta efter den här debatten så jag måste säga till er att det är detta ordförandeskaps eller snarare vårt ordförandeskaps övertygelse att debatten naturligtvis är viktig och nödvändig. Det ser man på graden av deltagande och på det stora antal ledamöter som ville delta och samarbeta i denna debatt.
Flexibilitet betyder naturligtvis rörlighet. I en globaliserad värld är ordet ”rörlighet” nödvändigt och betyder anpassning till förändring. Men vi talar inte bara om rörlighet utan också om trygghet. Detta innebär ett åtagande gentemot människorna, arbetstagarna, deras kvalifikationer och utbildning, och även till skydd av familjer och skydd av arbetskvaliteten.
Vi anser naturligtvis att de huvudsakliga riktlinjer som vi har lyckats enas om med arbetsmarknadens partner i praktiken kommer att göra det möjligt att utforma och införa de nödvändiga åtgärderna. På så sätt kan förändring och trygghet garanteras och EU har bättre chans att framgångsrikt kunna hantera de utmaningar som vi står inför till följd av globaliseringen.
Vid sitt möte den 5-6 december kommer rådet förhoppningsvis att anta dessa riktlinjer. Jag är säker på att framtiden kommer att utvisa att vi har valt rätt riktlinjer och rätt grund för en politik som kommer att göra Europa starkare och mer konkurrenskraftigt.
Vladimír Špidla
ledamot av kommissionen. - (CS) Herr talman, mina damer och herrar! När jag ser på skärmen märker jag hur snabbt tiden går, så låt mig bara nämna två saker. För det första framgår det tydligt av debatten, och jag vill också betona detta, att målet med flexicurity inte på något sätt är att införa en enda nationell modell för hela EU. Den särpräglade karaktären hos olika modeller erkänns. Jag hävdar emellertid att de stater som genomför de nämnda principerna har ett bättre läge på arbetsmarknaden, och här talar vi inte bara om de skandinaviska länderna.
Den andra punkt jag vill nämna är frågan om kostnader. Ett typiskt exempel som ofta har nämnts är Danmark, vars utgifter för social trygghet och hälsovård inte ligger över genomsnittet i EU-sammanhang. Detta bör alltid påpekas.
Tack för en mycket intensiv debatt som, även om den är kort, har bidragit till att berika begreppet flexicurity. Låt mig särskilt tacka föredraganden.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Christian Ehler  
skriftlig. - (DE) I ett av de ändringsförslag som lagts fram om detta betänkande görs ett försök att säkra Europaparlamentets stöd för minimilöner på EU-nivå. Enligt min åsikt är detta tillvägagångssätt i grunden felaktigt. Villkoren och parametrarna inom de enskilda regionala arbetsmarknaderna är så vitt skilda att vi inte kan öka medborgarnas välstånd genom en EU-strategi. I stället skulle vi befästa fattigdom, arbetslöshet och svartarbete.
Det ställs också krav på att minimilöner sätts till inte mindre än 50-60 procent av den genomsnittliga nationella lönen. Vilket land i EU har en så hög minimilön? Innan de lägger fram denna typ av ändringsförslag för debatt, bör dess upphovsmän åtminstone göra sig mödan att se på verkligheten i EU. Ett försök görs här att förespråka en europeisk lönepolitik som skulle öka de befintliga nationella minimilönerna med i genomsnitt 20 procent. Det är ren och skär populism!
Jag hoppas att en klar majoritet kommer att träda fram i parlamentet för att kuva dessa riskabelt utopiska idéer, som bara skulle öka arbetslösheten och fattigdomen och äventyra EU:s ekonomiska konkurrenskraft.
Ilda Figueiredo  
skriftlig. - (PT) Vi beklagar att man i betänkandet inte tillräckligt tydligt motsätter sig den strategi för flexicurity som Europeiska kommissionen förespråkar. Man inskränker sig till att försöka mildra de principer som fastställs i kommissionens meddelande.
Därför röstade vi inte bara emot detta betänkande i utskottet för sociala frågor och sysselsättning, utan vi insisterade också på att lägga fram förslag där vi avvisar den strategi för flexicurity som läggs fram i meddelandet. Detta gjorde vi eftersom denna strategi syftar till att avreglera arbetsmarknaderna och arbetsrätten, vilket i praktiken kommer att leda till att de befintliga avtalsvillkoren försvinner, till liberalisering av oberättigade uppsägningar och till ökad otrygghet för arbetstagare i allmänhet.
Ingen lindrande omsorg kan stå emot det ständiga försvagandet av kollektivavtalen, nedvärderingen av fackföreningarna och omformandet av fasta anställningsavtal till tillfälliga avtal med den kapitalistiska globaliseringen som förevändning.
Vid den enorma demonstration som ägde rum den 18 oktober i Lissabon och som arrangerades av den portugisiska fackliga centralorganisationen (CGTP), sa de portugisiska arbetstagarna nej till dessa förslag. Vad de vill ha är fler arbetstillfällen med rättigheter som förutsätter ett åtagande till produktion, mer investeringar i högkvalitativa offentliga tjänster och respekt för arbetstagarnas rättigheter.
Därför insisterar vi på de förslag som vi har lagt fram. Om de fortsätter att förkastas, kommer vi rösta emot betänkandet eftersom vi förkastar flexicurity.
Monica Maria Iacob-Ridzi  
skriftlig. - (RO) I betänkandet tar man upp en central europeisk fråga för diskussion: När det gäller EU:s åtgärder för integration på arbetsmarknaden kan vi inte bortse från den godtyckliga begränsningen av arbetstagarnas fria rörlighet. Åtta av de länder som anslöt sig till EU 2004 - tillsammans med Rumänien och Bulgarien - har övergångsperioder på minst två år, vilka kan vara i upp till sju år.
Från och med det andra övergångsåret blir EU-institutionerna aktivt involverade i godkännandet av de övergångsperioder som medlemsstaterna inför. Därför begär jag att Europeiska rådet i december mycket noga undersöker införandet av begränsningar av den fria rörligheten i EU för de nya medlemsstaterna och att rådet antar en bindande gemensam ståndpunkt för att minimera hindren för arbetskraftens fria rörlighet.
Frågan om begränsad tillgång till arbetsmarknaden är direkt kopplad till den första princip som förslagits av föredraganden, nämligen EU-åtgärder mot missbruk i fråga om olika typer av icke-standardiserade anställningsavtal. Som ledamot av Europaparlamentet har jag fått många klagomål från rumänska medborgare som på ett oriktigt sätt har berövats lön för sitt arbete och de mest grundläggande villkoren för social- och hälsoförsäkring i de länder där de är verksamma. De bestämmelser som vi kommer att anta på grundval av begreppet flexicurity bör främst vara inriktade på att undanröja sådana situationer.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.05 och återupptogs kl. 17.10.)
