A december 16-17-i európai tanácsi ülés következtetései (vita)
Elnök
A következő napirendi pont az Európai Tanács és az Európai Bizottság nyilatkozatai a december 16-17-i európai tanácsi ülés következtetéseiről. A Szerződés értelmében most az Európai Tanács elnöke, Van Rompuy úr ismerteti a jelentést.
Herman Van Rompuy
az Európai Tanács elnöke. - Először is szeretnék mindenkinek nagyon boldog újévet kívánni! Csak így egyszerűen, és kívánom ezt személy szerint önöknek, de magának az Uniónak is ezekben a nehéz időkben. Mivel a legutóbbi Európai Tanács óta már egy hónap eltelt, engedjék meg, hogy emlékeztessem önöket arra, hogy elnökök értekezletének már így is minden egyes alkalommal teljes jelentést teszek az Európai Tanács eredményeiről mindössze pár órával az üléseket követően.
A decemberi Európai Tanács első napján a gazdasági kérdésekkel, míg a második napon a külpolitikával foglalkoztunk. A gazdaságpolitikát illetően fontos következtetésekre jutottunk. Először is megállapodásra jutottunk egy olyan kismértékű szerződésmódosítási javaslatot illetően, amely lehetővé teszi, hogy az euróövezet tagállamai az euróövezet egésze pénzügyi stabilitásának megőrzése érdekében állandó válságkezelési mechanizmust tudjanak létrehozni. Miután az októberi ülésen elvben sikerült megegyeznünk, hogy szükség van a Szerződés ilyen jellegű módosítására, egyeztettem az Európai Tanács tagjaival a lehetséges megfogalmazásról és tartalomról. Sikerült elérnem, hogy a Szerződés 136. cikke egy két mondatból álló bekezdéssel egészüljön ki. Idézem:
"Azon tagállamok, amelyek hivatalos pénzneme az euró, feltétlenül szükséges esetben működésbe hozható stabilizációs mechanizmust hozhatnak létre az euróövezet egésze pénzügyi stabilitásának megőrzése érdekében. A mechanizmus keretében igényelt pénzügyi segítségnyújtásra szigorú feltételek fognak vonatkozni.”
A kiegészítés kulcsfontosságú része azon törekvéseink szempontjából, hogy Európát ellenállóbbá tegyük a válságokkal szemben. Nem csupán a jogbiztonság, de a piaci hitelesség szempontjából is lényeges. Mivel ez a módosítás nem fogja növelni az Unió kompetenciáit, az Európai Tanács minden tagja egyetértett azzal, hogy elfogadható az egyszerűsített felülvizsgálati eljárás alkalmazása. Mindehhez most már csupán a Parlament, valamint az Európai Bizottság és a Központi Bank véleménye szükséges. Szeretnénk megszerezni az önök hozzájárulását is. Nem hiszem, hogy emlékeztetni kellene önöket a gyors és zökkenőmentes előrehaladás fontosságára ebben az ügyben, egy olyan időszakban, amikor a piaci ingadozások továbbra is aggodalomra adnak okot.
Tudom, hogy önök, illetve az önök megfelelő bizottságai is figyelemmel kísérték az ügy alakulását, többek között a gazdasági kormányzási munkacsoport munkája kapcsán, amelynek elnöki feladatait én láttam el, és amely munka során találkozhattam a leginkább érintett parlamenti bizottságok hét elnökével. Szeretnék köszönetet mondani Buzek elnök úrnak az Európai Tanácson mutatott közreműködéséért, valamint, hogy tájékoztatott bennünket arról, hogy a Parlament hajlandó a gyors előrelépésre ezzel az üggyel kapcsolatban.
Az önök véleményének segítségével az Európai Tanács a márciusi ülésen ezt a határozattervezetet teljes értékű határozattá alakíthatja majd át. Ezt követően a Szerződés módosítását minden egyes tagállamban jóvá kell hagyni. A cél, hogy a módosítás légkésőbb 2013. január 1-ig érvénybe lépjen, hogy maga az állandó mechanizmus 2013 júniusára már működőképes legyen.
Az Európai Tanács ezen felül megvizsgálta azt is, hogy egy ilyen jövőbeni mechanizmusnak mik lehetnek a legfontosabb tulajdonságai. Már októberben felkértük a Bizottságot, hogy vállalja el az előkészítési feladatokat. Ennek eredménye lett az eurócsoport pénzügyminisztereinek november 28-i nyilatkozata, amelyet az Európai Tanács ülésén teljes mértékben jóváhagytak. Ez előrevetíti, hogy a jövőbeni európai stabilitási mechanizmus kialakítása a jelenlegi mechanizmust veszi majd alapul, és ez gondoskodik az IMF bevonásáról is. Az EU továbbra is szigorúan tartja majd magát a standard IMF és nemzetközi gyakorlatokhoz. Ami a magánszektor szerepét illeti, a döntéseket esetenként hozzák meg, ezért a magánszektor bevonása nem lesz előfeltétel a jövőbeni stabilitási mechanizmus keretén belül kapott támogatáshoz.
Végezetül pedig az Európai Tanácsban remek és mélyre hatoló eszmecserék folytak a közelmúlt gazdasági fejleményeiről, illetve arról, hogy volna célszerű szembenézni az európai gazdaságok előtt álló kihívásokkal rövid és hosszú távon. A Központi Bank elnöke is jelen volt, és az euróövezet állam- és kormányfői, valamint a jelenlévő uniós intézmények által tett nyilatkozatokat az Európai Tanács üdvözölte. A megbeszélés alátámasztotta a tagállamok és az intézmények közötti elhatározást és egységet. Az asztal körül mindenki egyetértett az alapvető elemzéssel. Továbbra is állítom: mind a 27 tagállam egyet ért, még akkor is, ha az elemzés főként az euróövezet 17 tagjával foglalkozik. Ezzel a közös akarattal gazdaságainkat ellenállóbbá tudjuk tenni a válságokkal szemben, és fokozni tudjuk a szerkezeti gazdasági növekedést Európában.
Engedjék meg, hogy néhány szót ejtsek az elfogadott nyilatkozatot tükröző közös megközelítés egyes elemeiről. Három összetevő a nemzeti kormányok feladataival függ össze: elsősorban a költségvetési felelősséggel, másodsorban a növekedés serkentésével, és harmadsorban a mentőprogramban részesülő két országgal, amelyek energikusan hajtják végre a szükséges intézkedéseket, és bátran mondhatom, hogy mindannyian üdvözöljük e két kormány - Görögország és Írország kormányának - és a lakosság erőfeszítéseit.
Két másik elem pedig az Európai Unió tagállamainak és intézményeinek közös feladatait érinti. Először is az Európai Tanács felkér más intézményeket, közöttük e Parlamentet, hogy az általam vezetett munkacsoport munkája nyomán a Stabilitási Paktumról, illetve a makrogazdasági felügyeletről szóló októberi megállapodások legkésőbb a nyárig jöjjenek létre. Ez közös feladatunk. Másodsorban, pedig az EU éves feladatainak szélesebb összefüggésében vett teljes átláthatóság biztosítása érdekében újabb stressz-teszteket fogunk végrehajtani a bankszektorban.
Elhatározásunk egyértelmű és világos. Az euróövezet állam- és kormányfői, illetve az EU intézményei "készek megtenni mindent, ami az euróövezet egészének stabilitásához szükséges”. Jelenleg is folyik a munka ezen átfogó megközelítés elemeinek kidolgozása érdekében.
Megbeszélésünk második napján stratégiai partnereinkkel fennálló kapcsolatainkra összpontosítottunk. Cathy Ashton asszony a stratégiai partnerekkel való kapcsolatápolás terén elért előrehaladásról szóló jelentéseket ismertette, én pedig a közelmúlt három csúcstalálkozójának pozitív eredményeiről tájékoztattam a kollégákat, nevezetesen: az Obama elnök úrral folytatott csúcstalálkozóról, amelynek eredményeképpen lefektettük a transzatlanti együttműködés új útjainak alapjait a növekedés, munkahelyek és biztonság, főként a környezetbarát növekedés és a számítógépes biztonság terén; a Medvegyev elnök úr részvételével megrendezett csúcstalálkozóról, amelynek során kétoldalú megállapodás született Oroszország WTO-ba történő belépéséről - ami nem kis eredmény -, valamint a Singh indiai miniszterelnök úr részvételével megtartott csúcstalálkozóról, amelynek során jelentős előrelépés történt egy ambiciózus és kiegyensúlyozott szabadkereskedelmi megállapodás felé, amit reményeink szerint ez év első szemesztere során meg tudunk kötni, és amelynek eredményeképpen közös nyilatkozatot adtunk ki a nemzetközi terrorizmus elleni fellépésről.
Ezek a tárgyalások megmutatták, hogy partnereink szemében az Európai Unió nemcsak egy gazdasági unió és kereskedelmi blokk, hanem egyben geopolitikai partner is.
Továbbá, az Európai Tanács döntést hozott arról, hogy Montenegrónak megadja a tagjelölt ország státuszt. Ez egyben hangsúlyozza az Európai Tanács meggyőződését, hogy a Nyugat-Balkán országai szorosan kötődnek Európához.
Végezetül pedig megállapodásra jutottunk a Elefántcsontparttal kapcsolatos állásfoglalásunk tekintetében - a külügyminiszterek pár nappal korábbi döntésének megfelelően -, hogy világos jelzést adunk arról, hogy a demokratikus választások eredményeit tiszteletben kell tartani.
Amint azt önök is tudják, az Európai Tanács február 4-én foglalkozik majd növekedési terveinkkel. Ebből a szempontból kulcsfontosságú szerep jut az innovációnak és az energiának, különösen az energiabiztonságnak. Márciusban fogjuk megismerni az úgynevezett európai szemeszterrel összefüggő feladatainkat. Ennek nem szabad bürokratikus folyamatnak lennie, hanem olyan alkalomnak kell lennie, amely lehetővé teszi, hogy megvitassuk gazdaságunk helyzetét és a szükséges lépéseket.
Kedves kollégák, természetesen tisztában vagyunk vele, hogy meg kell erősítenünk és el kell mélyítenünk az euróövezeten belüli gazdasági koordinációt és konvergenciát. Amennyire csak lehetséges, átfogó keretek között fogunk dolgozni, és biztos vagyok benne, hogy meg fogjuk találni a szükséges konszenzushoz vezető utat.
José Manuel Barroso
a Bizottság elnöke. - Elnök úr, tavaly az Európai Uniónak számos kegyetlen kihívással kellett szembe néznie, és a decemberi Európai Tanács bebizonyította, hogy milyen erős elhatározással tudjuk meghozni az eredményeink megvédéséhez szükséges döntéseket. Különösen az európai stabilitási mechanizmus létrehozásával, illetve a Szerződés ezzel összefüggő módosításával megmutattuk elhivatottságunkat az euróövezet és az eurót az egész EU előnyére használó tagállamok támogatása iránt.
A Bizottság a tavaszi Európai Tanács ülése előtt elfogadja majd hivatalos álláspontját a Szerződés módosításának szövegéről. Mi egészen biztosan ki fogjuk venni a részünket abból, hogy elmagyarázzuk Európa polgárainak, hogy miért van szükség a támogatásukra egy ilyen kis változtatáshoz. Ez a megállapodás lehetővé teszi számunkra, hogy még hatékonyabban dolgozhassunk tovább, és a Bizottság szorosan együtt fog működni a pénzügyminiszterekkel az állandó stabilitási mechanizmus részleteinek kidolgozásában a tavaszi európai tanácsi ülés kezdete előtt. Bár ez egy kormányközi mechanizmus lesz - és ez volt a tagállamok egyetlen választási lehetősége - fontos, hogy mindenben megfeleljen a Szerződés rendelkezéseinek, és hogy a költségvetési felügyelet alapelveivel és eszközeivel összhangban erősítse stabilitási szabályainkat.
Ezek a döntések az intézkedések egy szélesebb tárházához kapcsolódnak, amelyeket egyrészt a gazdasági válság és következményeinek kezelése, másrészt a növekedés munkahelyteremtéssel történő beindítása céljával hoztunk meg. Az Európai Tanács elismerte ezt. Az euróövezet állam- és kormányfői, és különösen az európai intézmények világosan leszögezték, hogy készek megtenni mindent, ami az euróövezet egészének stabilitásához szükséges. Az állam-, és kormányfők különösen összehangolt lépésekre szólítottak fel a megfelelő pénzügyi támogatások európai pénzügyi stabilitási eszközön keresztüli elérhetősége érdekében az állandó mechanizmus hatályba lépéséig. Ezek voltak az Európai Tanács következtetései.
Az Európai Tanács felszólított továbbá a Bizottság elmúlt szeptemberi gazdasági kormányzási javaslatainak gyorsított, júniusig történő elfogadására. Felismerte az Európa 2020 stratégia kiemelt szerepét abban, hogy Európa ismét a fenntartható növekedés pályájára léphessen. A múlt héten az éves növekedési jelentéssel indított európai uniós szemeszter összeköti mindezeket a trendeket. Meggyőződésem, hogy példanélküli újításról van szó, amely határozott javulást képes elérni abban, ahogyan az Európai Unión belüli egymástól függő gazdaságainkat irányítjuk és koordináljuk. És ezzel valóságos és hiteles európai gazdasági kormányzást hoz létre. Valójában így működik a mi új gazdasági kormányzásunk - a válságra adható átfogó választ jelentő kormányzás.
A Bizottság ezt egyértelműen jelezte az éves növekedési jelentésben. Engedjék meg, hogy kiemeljem ezt, hiszen a decemberi - szintén rendkívül fontos - európai tanácsi ülés következtetéseire is alapozva most fontosabb lenne, mint valaha, hogy a következő lépésekre összpontosítsunk. Véleményem szerint egy új valóság kezdeteinek lehetünk ma szemtanúi. A gazdasági kormányzás és gazdasági koordináció politikája megváltozott, és ez nem csak az úgynevezett föderalisták kívánsága szerint alakult így. A piacok is ezt akarják. Nemzetközi partnereink is ezt akarják. Ez valójában józan paraszti ész dolga, és ezt ma is teljesítjük és a jövőbeni teljesíteni fogjuk.
Az új európai szemeszter a szigorúbb költségvetési szabályokat elegyíti a hatékony gazdaságpolitikai koordinációval a Stabilitási és Növekedési Paktum érvényesítése útján. Lehetővé teszi az előzetes koordinációt, ami azt jelenti, hogy még elfogadásuk előtt megvitatjuk egymással gazdasági és költségvetési politikánkat. Nem visszafelé tekintünk, hogy milyen korrekciókat lehetne életbe léptetni, hanem elsősorban iránymutatási céllal előre tekintünk.
Ez az előzetes megközelítés az ami történelmi jelentőségűvé teszi ezt a lépést az Európai Unió számára. Gyakorlatilag egy valóban európai dimenzióval gazdagítjuk a nemzeti költségvetési és gazdaság-politikát. Ezentúl még elfogadásuk előtt próbálunk a politikákon alakítani ahelyett, hogy utólag értékeljük és próbáljuk meg korrigálni őket.
Természetesen ezen túl is a nemzeti parlamentek hozzák meg a végső döntést nemzeti költségvetéseikről. Ez rendben is van így, de ez az új gazdasági kormányzás valójában egy új valóságra adott ésszerű válasz. Figyelembe véve az euróövezeti országok, illetve az Európai Unió országainak egymásra utaltságát, biztosítanunk kell, hogy az egyes országok szomszédaik céljainak ismeretében hozhassanak felelős döntéseket. Az információ ily módon történő megosztása megerősíti a nemzeti parlamenteket. Semmiféleképpen sem ássa alá ezzel hatalmukat.
Az éves növekedési jelentés indítja útjára ezt a folyamatot, amelynek kulcsüzenetei egyértelműek: teremtsük meg ismét a stabilitást, ne halogassuk a szerkezeti reformokat, és gyorsítsuk fel a növekedés-támogató intézkedéseket. Először is államháztartási konszolidációval kell újjáteremtenünk a stabilitást. Nem fogjuk tudni újraéleszteni az európai gazdaságok iránti bizalmat, ha költségvetéseikben nem teremtjük meg az egyensúlyt. Ha nem leszünk képesek visszaállítani a bizalmat, azzal a gazdaság megtorpanását, illetve az ebből fakadó összes, a társadalomra és főként a foglalkoztatásra vetülő következményt kockáztatjuk.
De ezt a kérdést józan és átgondolt megközelítéssel kell körüljárnunk. A költségvetési konszolidáció nem azt jelenti, hogy a költségek tekintetében mindent égessünk fel magunk mögött az adósságcsökkentés nevében. Ez leginkább a fontossági sorrendek kialakításáról szól, és ennek kapcsán tudjuk, hogy bizonyos területek - innováció, oktatás, új energiaforrások - jó alanyai lehetnek egy ilyen priorizálási folyamatnak.
Az éves növekedési jelentés másik kulcsüzenete pedig az, hogy folytatnunk kell a szerkezeti reformokat, hogy ezek nyomán új munkahelyeket teremthessünk. Választásunk valójában egyszerű: munkahelyteremtéssel együtt járó, vagy anélküli növekedést akarunk? Ha az előbbit, akkor néhány dolgot egészen biztosan meg kell tennünk. Ösztönöznünk kell a tagállamokat, hogy ebben az évben a munkaerő-piaci reformokra összpontosítsanak, hogy ezzel kiiktassuk a magasabb arányú foglalkoztatottság előtt álló akadályokat. A munka vonzóbbá tételével kell segítenünk az embereknek, hogy vissza tudjanak térni a munka világába, és új állást találhassanak. Át kell alakítanunk a nyugellátási rendszereinket, és gondoskodnunk kell róla, hogy a munkanélküliek ne járjanak rosszabbul, ha elhelyezkednek.
Engedjék meg, hogy nyíltan fogalmazzak: a szerkezeti reform nem azt jelenti, hogy csökkentenénk szociális védőhálónk kiterjedését, viszont jelentése magában foglalja a jelenleg a munkaerőpiacról kiszorult rétegek, főleg a fiatalok, munkába történő visszaterelését. Néhány tagállamban, még a jobb időkben is botrányos szinten mozog a fiatalok munkanélkülisége. Bárki, aki valóban a szívén viseli a szociális Európa sorsát, tisztában van vele, hogy ez így nem mehet tovább! Az egyre fokozódó nemzetközi versennyel szemben csak úgy védhetjük meg szociális piacgazdaságunkat, ha alkalmazkodunk.
Az éves növekedési jelentés harmadik kulcsüzenete pedig a növekedés-serkentő intézkedések előreütemezésének és felgyorsításának fontosságáról szól. Európa 2020 programunk kulcsfontosságú ebből a szempontból. A rövid és középtávon egyértelmű gazdasági előnyökkel járó, és gyorsan elfogadható intézkedésekre kell összpontosítanunk. Ez azt jelenti, hogy a növekedést eredményező területekbe kell befektetni, aminek segítségével kiaknázhatjuk az egységes piacunk adta lehetőségeket, növelnünk kell az energiába, a közlekedésbe és az informatikai infrastruktúrába való befektetés arányát - részben innovatív finanszírozási eszközök segítségével, beleértve az uniós projektkötvényeket -, és továbbra is nyomást kell gyakorolnunk a dohai fejlesztési forduló lezárásáért, miközben továbbra is törekszünk arra, hogy kulcsfontosságú partnereinkkel szabadkereskedelmi megállapodásokat kössünk. A következő többéves pénzügyi keretjavaslatban meg kell ezeket jeleníteni. Európa következő költségvetésének növekedést segítő költségvetésnek kell lennie.
Hölgyeim és uraim, gazdaságaink már a jó úton haladnak. Elindult a fellendülés, és már a reálgazdaságban is érezhetőek a pozitív változások. Ebben az évben a GDP körülbelül 1,5%-os növekedésével számolhatunk, míg 2012-re ez az arány 2% körül várható. Az elmúlt hónapokban jelentősen javult az európai feldolgozóipari ágazat helyzete. A közeljövőben várható a foglalkoztatási kilátások folyamatos javulása, és - az eddig foganatosított konszolidációs intézkedéseknek köszönhetően - már látjuk az államháztartási hiányok csökkenését is, amelyet sok esetben a növekedési pálya helyreállása is követ. Az Európai Unió államháztartási hiánya ebben az évben várhatóan átlagosan a GDP 6,8%-áról 2012-re annak 4,2%-ára csökken.
De nagy hiba volna, ha a mostani megkönnyebbülés után visszaesnénk rossz szokásainkba. A világ megváltozott. Nem folytathatjuk ott, ahol abbahagytuk. Ha most az európai integráció kezdete óta látott legnagyobb válság hatására nem lépünk, akkor vajon készen fognak-e állni a tagállamok valaha arra, hogy a sajátjuknak is mondott célokat támogató gazdaságpolitika érdekében megtegyék a szükséges, valós lépéseket? Ha nem mi tesszük ezt európai szinten, vajon ki fogja bátorítani őket, hogy meghozzák ezeket a döntéseket? Csak adósságaink tisztázásával és pénzügyeink stabilizációjával léphetünk a válságkezeléstől tovább a növekedés elősegítésének irányába, ami természetesen nem lehet akármilyen növekedés, hanem fenntartható, befogadó növekedésnek kell lennie.
Ez egyet jelent az általunk már több éve kívánatosnak tartott szerkezeti reformokkal; olyan reformokkal, amelyek kihívások elé állítják az alapvető struktúrákat, téve mindezt a költségcsökkentés, munkahelyteremtés és innováció jegyében. Valóban úgy hiszem, hogy polgárainkkal szembeni kötelességünk az új munkahelyeket teremtő növekedési utat választani. Az éves növekedési jelentés is ezt az utat jelöli ki.
Ezért vállaljunk valós kötelezettséget a megfelelő gazdaságpolitikai koordinációért és a minden polgárra kiterjedő valós közös európai kormányzásért. Köszönöm a figyelmüket!
[Taps]
Joseph Daul
Elnök úr, Van Rompuy úr, Barroso úr, a legutóbbi európai tanácsi ülés egyértelműen bizonyította, hogy az euró az európai integráció egyik alappillére. Mindent meg kell tennünk az euró stabilizációjának és megerősítésének érdekében.
Állam- és kormányfőink azóta már jelezték mély elkötelezettségüket az európai valuta iránt, amit az is megerősít, hogy ez év elején Észtország is csatlakozik az euróövezethez, illetve ez ékes példája annak, hogy hogyan lehet betartani azokat a szabályokat, amelyeket a nagyobb tagállamok nem tartanak be.
Ezzel együtt senki sem vonhatja kétségbe Európa jelenlegi euróövezeten belüli gazdasági és társadalmi problémáit. Minden tőlünk telhetőt meg kell tennünk 2011-ben, hogy felülkerekedjünk ezeken a problémákon, és megnyugtassuk a piacokat, de nem felszínesen, hanem strukturálisan. Más szóval, hogy megteremtsük a növekedés és foglalkoztatottság hosszú távú feltételeit. Szerintem ebben a kérdésben egy állásponton vagyunk.
Ez először is azt jelenti, hogy a nemzeti államháztartásokat ismét rendbe kell hozni. Ennek érdekében jelentős erőfeszítéseket kell tennünk, és nem szabad engednünk! Másodszor pedig mindez azt jelenti, hogy a tagállamoknak jobban össze kell hangolniuk költségvetési, adó- és szociális politikájukat.
Azt is jelenti továbbá, hogy gyors megállapodásra kell jutnunk az euróövezeti mentőalapról, illetve azt, hogy ennek az alapnak csak akkor van értelme, ha a költségvetési fegyelemre vonatkozó szabályokat szigorúan betartatjuk. Polgárainknak tudniuk kell, hogy a pénzükkel megsegített nehéz helyzetben levő országok cserébe erős kontroll alatt tartják közszámláikat, máskülönben egyszerűen be fogják mondani az unalmast, ha szabad így fogalmaznom.
Végezetül pedig, ahogyan már említettem, meg kell teremtenünk a növekedés és foglalkoztatás feltételeit. Ebből az is következik, hogy be kell fejezni az európai belső piac kialakítását, és többet kell áldozni a kutatásra, innovációra, élethosszig tartó oktatásra és képzésre. Képviselőcsoportom szeretné, ha ezeken a területeken az uniós megközelítés érvényesülne a kormányközi megközelítés helyett, egyszerűen azért, mert ez a megközelítés sokkal hatékonyabb és fenntarthatóbb.
Van Rompuy úr, szeretném felszólítani, hogy biztosítsa, hogy a Szerződés legutóbbi Európai Tanácson megerősített reformját a lehető leggyorsabban lezárják.
A költségvetési vita még csak most kezdődik. Képviselőcsoportom az elkövetkező években továbbra is az európai államháztartások alapos felülvizsgálatára szólít majd fel, annak érdekében, hogy Európában ismét előálljanak a növekedéshez és foglalkoztatáshoz szükséges feltételek.
Barroso úr, vizsgáljunk meg mindent tüzetesen, ne ijedjünk meg, és ahogyan azt már többször is hangoztattam, nézzünk meg két-három különböző költségvetési példát: például, hogy képesek vagyunk-e kirántani Európát jelenlegi helyzetéből 1, 2 vagy akár 5%-kal? A források csökkentése nem fog sikerre vezetni. Amennyiben munkahelyeket kívánunk teremteni, további európai forrásokra lesz szükségünk és ez nem azt jelenti, hogy a tagállamoknak több pénzt kell majd költeniük.
Van Rompuy elnök úr és Barroso elnök úr, nem szabad félnünk. Terjesszék be ezeket a javaslatokat elénk, és mi, az állam- és kormányfők, valamint a Parlament kénytelenek leszünk megtalálni a helyes megoldást, vagy legalább több választási lehetőségünk lesz.
Stephen Hughes
az S&D képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, a decemberi Európai Tanács legalább politikai egyetértést hozott egy állandó válságkezelési mechanizmust illetően, de - látva a piacok karácsony utáni reakcióját, valamint a Portugália, Spanyolország és Belgium fizetőképességével kapcsolatos új aggályokat - fel kell tennünk a kérdést, hogy vajon nem arról van-e szó, hogy ismét "túl keveset tettünk, és azt is túl későn”? Maga a javasolt európai stabilitási mechanizmus is újabb kérdéseket vetett fel a pénzügyi piacokkal kapcsolatban, és a jelenlegi pénzügyi stabilizációs mechanizmust is elégtelennek tekintik. Ismételten lehetőségeket szalasztottunk el.
Decemberben a Parlament egyértelmű jelzést küldött a Tanácsnak az eurókötvényekkel kapcsolatban, de sem a Tanácstól, sem pedig a Bizottságtól nem érkezett konstruktív válasz. 2008 óta folyamatos tétovázás és belső civakodás jellemzi a tagállamok és az intézmények viszonyát, amelyet minden esetben harapófogóval kihúzott, és gyakran túl későn és kevés tartalommal megadott válaszok követnek.
A problémát legegyértelműbben az a tény tükrözi, hogy egész egyszerűen nem rendelkezünk a szükséges eszközökkel a mai gazdasági és monetáris kihívásokkal szemben. A rendelkezésre álló eszközök vagy nem megfelelőek vagy nem is léteznek. Intézményi döntéshozatali folyamataink összetettek és demokráciát nélkülözők, míg gazdaságpolitikai stratégiánk megosztott és hatástalan.
A pénzpiacok nem csupán a magas adósság-és deficitszintek miatt gyakorolnak nagy nyomást ránk, Barroso elnök úr: azért is teszik ezt, mert kárpótlást szeretnének kapni azért a kockázatért, hogy egy olyan projektnek kölcsönöznek pénzt, amely úgy tűnik képtelen beérni vagy beteljesíteni végzetét.
Ami ma az euróövezetet összetartja, nem is annyira az alapító atyák álma, mint inkább az alternatíva rémálomszerű volta: nevezetesen a rendszer teljes összeomlása. A válságkezelés csúfos kudarca az egész európai projektet holtpontra juttatja. Jelen pillanatban milyen esély van arra, hogy a felülvizsgált Szerződésből erősebb és demokratikusabb intézmények bukkannak majd elő?
Az olyan politikai integrációra történő intelligens felhívásoknak, mint például amilyent a múlt héten a német Bundesbank elnöke tett, valójában semmi esélyük sincsen. Ezek között a körülmények között, Barroso úr, egyszerűen meg vagyok döbbenve a Bizottság szociális Európa ellen intézett frontális támadásán, és a nemzeti munkaerőpiacokba történő beavatkozás tényén is, amit Írország esete is jól példáz. Az éves növekedési jelentés ténylegesen egy frontális támadás a munkavállalók régóta fennálló, és társadalmilag és gazdaságilag alapvető jogai, valamint a kollektív szerződések koncepciója ellen.
Amennyiben ezt az Európai Tanács jóváhagyja, úgy ez egy olyan stratégia lenne, amely a jelenlegi helyzetben a lehető legrosszabb megoldást jelentené. Nemcsak arról van itt szó, hogy előbb vagy utóbb kiderülhet, hogy ez egy gazdasági értelemben vett őrültség, hanem arról is, hogy nagyon károsan hatna az egész európai projektre.
Elnök úr, a nagy ötletek is megbukhatnak, és én személy szerint nagyon aggódom az európai projektért. Ahogyan azt a történelem is bizonyítja, az emberek egészen az utolsó pillanatig képesek tagadni a kudarc lehetőségét. Ismerjük el, hogy fennáll a kudarc lehetősége.
Farage úr bólogat. Ha nem teszünk lépéseket Van Rompuy elnök úr, Barroso elnök úr, azzal csupán muníciót szolgáltatunk Farage úrnak és szövetségeseinek. Lépjünk már, az Isten szerelmére!
Sylvie Goulard
Elnök úr, Van Rompuy úr, Barroso úr, két megjegyzést fűznék a tavaly decemberi európai tanácsi ülés következtetéseihez.
Az első megjegyzés keretén belül szeretném emlékeztetni önöket, hogy a válság egy egészen egyszerű oknál fogva gyakorolt ilyen egyedülálló hatást az Unióra: mi már a kezdetektől egy jogi közösség vagyunk és egy ilyen közösségben a törvények és a jog különösen fontosak. Ez nem a törvények betartása aláásásának kérdése, hanem arról van szó, hogy amikor egy ilyen komoly válsággal állunk szembe - amit az önök által kiadott éves növekedési jelentés is alátámaszt, elnök úr - akkor a jogi háttér vizsgálata helyett a tettek mezéjére kell lépni.
Azt állítják, hogy a Szerződések felülvizsgálata elengedhetetlen a piacok megnyugtatásához. Először is, ha lehetek oly arcátlan, úgy tűnik számomra, hogy az októberi európai tanácsi ülést követő tárgyalások nem kifejezetten a megnyugtatás irányába hatottak. Ezért feltétlenül legyenek nagyon óvatosak a piacok megnyugtatásával! Gondoljanak csak bele, mi történne, ha ez a felülvizsgálat kudarcot vallana.
Egy olyan országból származom, amely megtapasztalta egy elutasító népszavazás és a "B” terv hiányának következményeit. Ön is ott volt már Barroso úr. Esetenként mérlegelnünk kell, hogy mi is történik, amikor azt mondjuk a piacoknak, hogy "módosítanunk kell a Szerződéseket eddig és eddig a dátumig”, majd pedig reménykedünk abban, hogy ez így is lesz. Egyértelmű tehát, hogy a leegyszerűsített eljárást választják, abban a reményben, hogy minden úgy is lesz. Ha így történik, azzal lehet, hogy a piacokat meg lehet nyugtatni, de az embereket biztosan nem.
És itt következik második megjegyzésem: sok hűhó semmiért. Egy jogi kérdés miatt módosítják a Szerződéseket, és nem azért, hogy megadják a polgároknak a válaszokat, amelyekre várnak. Hatan vagyunk előadók, akik azon a "gazdasági kormányzási” csomagon dolgozunk, amelyet a Bizottság a Szerződések módosításának szükségessége nélkül alakított ki. Beleegyeztünk, hogy a Szerződés módosításának szükségessége nélkül dolgozunk, majd időközben közölték velünk, hogy "módosítani fogjuk a Szerződéseket”. Úgy tűnik, azt mondjuk az embereknek, hogy módosíthatjuk a Szerződéseket, a jogi bürokrácia útvesztőiben akár ilyen messzire is elmehetünk, de ha jobban megnézzük, igazából nem azért csináljuk, hogy komolyabban vegyék a 2020 stratégiát, vagy hogy több munkahely és növekedés legyen, aminek ők is a hasznát vehetik.
Mindezen felül a decemberi európai tanácsi ülés felkért minket, hogy dolgozzunk gyorsabban. Rendben, akkor gyorsítsuk meg a dolgokat! Szeretném megkérni a Tanácsot, hogy végezze gyorsabban a munkáját, Van Rompuy úr. A Parlament már ismertette jelentéseit. Van egy nagyon könnyű módja annak, hogy gyorsan haladjunk: közelítsenek önök a mi a álláspontjainkhoz, és cserébe mi nem úgy fogunk tekinteni az együttdöntésre, mint arra az eljárásra, amelynek során a Tanács döntést hoz, a Parlament meg alkalmazkodik hozzá.
Rebecca Harms
Elnök úr, Van Rompuy úr, ha az emlékezetem nem csal, a legutóbbi tanácsi ülés nem egészen úgy zajlott, mint ahogyan azt az önök összefoglalója leírta, ezért engedjék meg nekem, hogy kicsit másképpen foglaljam össze az ülést. Ha ma visszatekintünk a brüsszeli állam- és kormányfői csúcstalálkozóra, akkor egyértelmű mindenki számára, hogy a csúcstalálkozó legfontosabb eseménye az volt, hogy a Moody's hitelminősítő ügynökség leminősítette Írországot.
Ez volt az a pont, amikor mindannyiunk számára világossá vált, hogy milyen szintű kudarcot vallottunk a válság kezelése kapcsán, és ezzel még ma is bőven szembesülünk. Ha bárki összehasonlítja a különböző országok adósságválsággal összefüggő alapszámait, meglepve tapasztalhatja, hogy valójában milyen sikeres volt az euró elleni spekuláció. Ugyanakkor azt az országot, amely még Portugáliánál és Spanyolországnál is nagyobb bajban van, nevezetesen az Egyesült Államokat, a legkevésbé sem érintette meg a spekulánsok euró elleni hadjárata. Ez a dolgok jelenlegi állása.
Elkezdődött egy újabb év, és újabb problémákkal kell megbirkóznunk. Itt és most a találkozón előre jelzett problémával kellene foglalkoznunk, másként fogalmazva a találkozón meghozott döntések nem lesznek elégségesek. Véleményem szerint már mindannyian rájöttünk, hogy sok európai ország küszködik nehézségekkel. Hatalmas adósságállományok nehezednek rájuk, egyrészt a háztartások, másrészt az államháztartások oldaláról. Az Európai Unió számos tagállama képtelen lesz segítség nélkül kimászni ebből a gödörből.
Mi legyen a következő lépés? Véleményünk szerint az államadósság egyszerű csökkentése - amint azt számos ország, az Európai Unió és közös állásfoglalásainak bátorítására már meg is kezdte - önmagában nem elégséges, és ezek az országok már így is erejükön felül teljesítenek. Új megállapodásra kell jutnunk a tekintetben, hogy ez valóban működőképes legyen. Azt gondolom, hogy például a Magyarországon kialakult helyzet jelzésértékű a tekintetben, hogy mi lehet annak a következménye, ha az Európai Unió tagállamai között egyenlőtlenül oszlanak meg a javak, és ennek következtében nagy különbségek alakulnak ki az egyes országok között. Az államadósság csökkentése során sokkal nagyobb figyelmet kell fordítanunk a tisztességes magatartásra, mint korábban.
Ezenfelül, meggyőződésünk - és ezt szeretném még egyszer világosan leszögezni -, hogy a bankszektort át kell alakítani. Nem gondoljuk, hogy továbbra is indokolt lenne az adósságterhek növelése a területen leledző "élő halottak” megmentése érdekében. Teljes mértékben támogatom a Goulard asszony által mondottakat. Olyan megközelítésre van szükség, amely lehetővé teszi, hogy egy zöld New Deal keretében készíthessük fel az európaiakat a jövőre, illetve új utat tud kijelölni ebben a válságban. Szeretném még egyszer hangsúlyozni, hogy Európában jó élni, és sokat kell tennünk azért, hogy ez így is maradjon.
Timothy Kirkhope
az ECR képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, az Európai Tanács fontos döntéseket hozott a válságok jövőbeni kezeléséről, ugyanakkor Barroso elnök úrral is egyet értek a tekintetben, hogy a háttérben még mindig ott húzódnak a problémák: nevezetesen a költségvetési fegyelemhez való visszatérés szükségessége, illetve az, hogy bizonyos tagállamok nem hajlandóak komolyan elköteleződni a gazdasági reformok mellett.
Mindenki azt mondta, hogy ha bevezetjük az egységes valutát, akkor a tagállamok már nem bújhatnak ki a problémák szorításából valutájuk puszta leértékelésével, hanem ehelyett rá fognak kényszerülni arra, hogy a versenyképesség növelése érdekében megreformálják gazdaságaikat. Bár a felszínen ez egy vonzó lehetőségnek tűnik, sokunknak mégis igazunk volt, amikor mégsem dőltünk be ennek, hiszen utólag kiderült, hiú ábrándokkal kecsegtetett ez a perspektíva. Néhány tagállam megtalálta, hogy hogyan lehet mesterségesen aládúcolni gazdaságát: például részben az elfogadhatatlanul alacsony kamatszint és az egyéb jellegű korrekciós intézkedések totális elutasítása következtében előálló eszközárinfláció segítségével; vagy állami kölcsönforrások fenntarthatatlan mértékű beinjektálásával, bizonyos esetekben a fennálló költségvetési hiány elmaszkírozásának céljával.
Miközben természetesen meg kell találnunk a módját annak, hogy szembe nézzünk e politikák közvetlen következményeivel - és itt a költségvetési megszorítások létfontosságúak -; ennél talán még fontosabb, hogy elkötelezzük magunkat a gazdasági reformok mellett, hogy növeljük a munkaerőpiac rugalmasságát a munkahelyteremtés érdekében, megnyissuk a piacokat és felszámoljuk a kereskedelem akadályait, valamint serkentsük a magánbefektetéseket, hogy ezzel betölthessük a közszféra költségeinek visszafogása következtében előállt űrt.
A pénzügyi és gazdasági válság elkerülhetetlenné tette a gazdaságba való nagymértékű állami beavatkozást - de a tüneti kezelést semmi esetre se keverjük össze a gyógyítással. A hosszú távú megoldást nem a nagyobb állam jelenti. A megoldás a sikeres vállalatok és vállalkozók által generált gazdasági növekedésben, a versenyképes piacokon való működésben rejlik, amelyek képesek értéket szolgáltatni a fogyasztóknak, illetve munkahelyeket teremteni polgárainknak.
Ezért létfontosságú az Európa 2020 stratégia, az egységes piacról szóló jogszabály, és az Innovatív Unió, illetve meg kell adni az ezekhez a kezdeményezésekhez méltó figyelmet. Nagy a tét. Miközben mi ezzel a közvetlen válsággal foglalkoztunk, a világ más országai nem álltak meg, hanem - némelyikük a miénktől rendkívül eltérőnek látszó politikai értékrendekkel felszerelkezve - folytatták útjukat felfelé. Ha ebben a válságban nem találjuk meg a reformok felé vezető progresszív utat, relatív és feltartóztathatatlan hanyatlásra kárhoztatjuk magunkat, ami beláthatatlan következményeket ró majd értékrendünk előmozdítására, sőt egész bolygónk jövőjére.
Joe Higgins
a GUE/NGL képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, az állandó pénzügyi stabilizációs mechanizmus a gyakorlatban nem más mint az európai bankok újabb eszköze arra, hogy megvédjék magukat a pénzpiacokon folytatott felelőtlen spekulációik következményeitől. Ez egy olyan mechanizmus, amely Európa-szerte arra kényszeríti a munkásosztály tagjait, hogy ők fizessék meg a tönkrement pénzügyi rendszer és a válságokkal sújtott európai kapitalizmus által előidézett válság árát.
Barroso úr, Van Rompuy úr, kérem, válaszoljanak egy kérdésemre ma délelőtt - mert erre még nem került sor a mai napon -, mégpedig mondják meg nekem, hogy mi a morális háttere annak, hogy a spekulánsok és bankárok által az ír ingatlanpiacon felelőtlenül eljátszott több tízmilliárd eurós bedőlt magánhiteleket az ír lakosságra terhelik, arra az ír lakosságra, amelyet egyértelműen semmiféle felelősség sem terhel e tekintetben. Az önök IMF-EU által vezérelt írországi intervenciója nem mentőcsomag, hanem egy olyan mechanizmus, amely az ír adófizetőket az európai bankok hűbéreseivé teszi. Tönkreteszik szolgáltatásainkat és népünk életszínvonalát. Demokratának mondják magukat, de voltaképpen a piacok, pénzügyi piacok rabszolgáivá teszik Európa munkavállalóit; és ezek a piacok önöket is az orruknál fogva vezetik.
Az önök pénzügyi stabilizációs mechanizmusa a piacok által diktált gonosz fegyver, amely jó színben próbálja feltűntetni magát. Mi az írországi baloldal követelni fogjuk, hogy elfogadása előtt írjanak ki népszavazást a pénzügyi stabilitási mechanizmusról.
Nigel Farage
az EFD képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, melyik szó hangzik el a leggyakrabban az euróval kapcsolatban? Nem, nem a "kudarc”, bár lehetne az is. A "stabilitás”, nem igaz? Egy évtizeddel ezelőtt, mindenki azt hangoztatta, hogy az euró majd meghozza a stabilitást. Nos, egy évtizeddel később, azt kell mondanom, hogy stabilitás helyett az euró milliók számára csupán káoszt, ellentmondást és gyötrelmet hozott, és mindezek ellenére ma is elhangzott a "stabilitás” szó az euró kapcsán. Barroso úr és Van Rompuy úr is használta ma ezt a szót.
Sőt még büszkék is vagyunk magunkra, mert a múlt heti portugáliai kötvényárverés jól ment, holott valójában az történt, hogy az Európai Központi Bank az adófizetők pénzén saját adósságát vásárolta meg. Az önök nyugtató szavai, hogy "minden rendben van”, nem hihetőek.
Van Rompuy úr, ön szerint elhiszi ezt bárki? A portugál kötvényhozamok tegnap közel 7%-kal emelkedtek. Az Unió közvéleménye már nem támogatja a valutát, és a Spanyolországért folytatott csata még el sem kezdődött. A modell bukásra áll, és ennek ellenére meg szeretnék duplázni a mentőalapot. Sőt még a mentőalap hatókörét is ki akarják terjeszteni, hogy az EKB-val együtt folytathassák saját adósságaik felvásárlását.
A válság csak eszköz az önök kezében, amellyel egyre közelebb kényszerítenek bennünket a költségvetési unióhoz. Amennyiben sikerrel járnak, akkor nevezzük is át az Európai Uniót "Adósság Unióra”. Amennyiben sikerrel járnak, a déli országokat gazdasági börtönbe zárják, amelyben az emberek szenvedése végtelen lesz, miközben az északi országok azon kapják magukat, hogy az idők végezetéig ők fizetik meg azokat a hatalmas számlákat és kamatokat, amelyek gazdaságukhoz mérten sokkal magasabbak a normálisnál. Elérkeztünk egy olyan ponthoz, ahol igazából nem is számit már, hogy mit is mondanak. Senki sem hisz önöknek. Az emberek nem támogatják önöket. Én abban reménykedem, és azért imádkozom, hogy majd a piacok megtörik önöket.
Barry Madlener
(NL) Elnök úr, hölgyeim és uraim, Barroso úr nemes és üres szavaiból valójában mindössze egyetlen lényeges dolgot tudtam kiemelni, mégpedig azt, hogy a tehetős tagállamok feladata fizetni a szegényebb tagállamok helyett, hiszen itt tulajdonképpen erről van szó. Ráadásul úgy tűnik, a helyzet jó ideig nem is fog változni. Számos alkalommal elhangzott, hogy segítenünk kell más országoknak, de arról senki sem beszél, hogy pontosan hogyan is kellene ezt tennünk. Egy szó, mint száz, a holland állampolgároknak tulajdonképpen elő kell kapniuk pénztárcáikat és állni a gyengébb tagállamok számláját, azon tagállamokét, amelyek közül többen is tisztességtelen módon csatlakoztak az euróövezethez.
Barroso úr azt mondja: "Válasszák a fenntartható növekedést.” Ennyi üres szó, de azt nem árulta el, hogy ezt hogyan tegyük. Mi van, ha nem működik? Miért nem alakítunk ki egy forgatókönyvet, amely lehetővé tenné, hogy olyan országok, mint például Görögország, ismét bevezessék saját valutájukat? Úgy tűnik, hogy ez már nem lehetséges, és nem hajlandók ilyen jellegű forgatókönyveket írni, annak ellenére, hogy több közgazdász is azon a véleményen van, hogy ez remekül működne, és talán ez lehetne a legjobb választásunk.
Most térjünk át a növekedés és foglalkoztatás feltételeinek megteremtésére. Hogyan fogjunk neki? Az általam hallott általános üzenet az, hogy ezt a közkiadások csökkentésével kellene elérni, és mi Hollandiában pontosan ezt tesszük. Erre mit tesz az Európai Unió? Azzal jutalmazza Hollandiát, hogy még többet költ. Emlékeznek, amikor 6%-os költségvetésemelést kértek az EU számára? Természetesen akkor is a holland polgároknak kellett volna állniuk a számlát, ezért ebben a tekintetben sem nagy a hitelük.
Röviden, a mondanivalóm lényege a következő: Hollandia csökkenő gazdasági növekedéssel fizeti meg a szegényebb országok számláját. A holland polgárok 27 milliárd euró kockázatnak vannak kitéve, és ez az összeg úgy tűnik, nem csinál mást, mint növekszik. Minden évben nettó 4,5 milliárd eurót költünk az EU-ra, és ennek nagy része a gyenge lábakon álló tagállamokba irányul; az EU kiadásai növekszenek, viszont mindeközben nekünk csökkentenünk kell a kiadásainkat, és az euró értéke is egyre lejjebb csúszik, és a holland polgárok is egyre többet fizetnek. Elnök úr, az EU-ban nem lehet megbízni.
Olle Schmidt
(Kék kártyás kérdés Nigel Farage-hoz az eljárási szabályzat 149. cikkének (8) bekezdése szerint) Elnök úr, mindig - vagy legalábbis az esetek többségében - igen szórakoztató Farage urat hallgatni, mivel minden választ ismer és magának tesz fel kérdéseket.
De Farage úr, jobb lett volna, ha 16, 17 vagy akár 20 különböző valutánk van, mint ahogyan ez a kilencvenes években is volt, amikor a font sterling összeomlott? Ez javított volna Európa jelenlegi helyzetén? Ebben egyetlen közgazdász sem értene egyet önnel, Farage úr. Nem elég annyit mondania, hogy a múltban élünk. Most olyan kérdésekkel foglalkozunk, amelyek jelenleg is érintik Európát. Arra a kérdésre, hogy hogyan birkózzunk meg a mostani, illetve a jövőbeni helyzettel sosem válaszol. Maga populista és rendkívül könnyű saját kérdéseit megválaszolnia.
Nigel Farage
Elnök úr, egy évtizeddel ezelőtt valóban kijelentettem, hogy Görögországot és Németországot nem lehet közös monetáris unióba helyezni, illetve, hogy ez nem fog működni. Ha visszatekintünk a történelem eseményeire, arra ébredhetünk rá, hogy amikor az embereket hamis valuta-uniókba helyezik bele, amikor a kormányok úgy gondolják, hogy ők jobban tudják, mint a piacok, akkor mindig a kormányok vesztenek.
Azt kérdezik tőlem, hogy milyen megoldást tudok javasolni ma. Ez teljesen nyilvánvaló. Görögországnak, Portugáliának és Írországnak nincs helye ebben az euróövezetben. Amit tennünk kellene, amit Van Rompuy úrnak tennie kellene annak érdekében, hogy valódi vezetést szolgáltasson az az, hogy beiktatjuk a B tervet és engedjük, hogy ezek az országok visszatérjenek saját valutájukhoz, hogy kompetitív leértékelés lehessen és legyen valamiféle lehetőségük, mert a jelenlegi politikával módszeresen megöljük őket.
José Manuel García-Margallo y Marfil
(ES) Elnök úr, aki olvassa manapság az újságokat, az két dolgot tudhat meg: hogy kulcsfontosságú ponthoz érkeztünk a szuverén adósság válságban, illetve, hogy az európai reakció erre elszigetelt rendelkezések sorozata, amely nélkülözi a belső következetességet.
Jelenleg is napirenden van az európai szemeszter, a gazdasági kormányzási csomag, az átmeneti és az állandó mentőstratégia, az úgynevezett "eurókötvények” a szuverén adósságállomány azon részének a fedezésére, amelyet biztosnak lehet tekinteni, továbbá pedig egy, az Európai Beruházási Bankon és konkrét projektekhez kibocsátott kötvényeken alapuló cselekvési terv, amely szerepelt a belső piacról szóló bizottsági javaslatban.
A legelső dolog, amit az előadók tenni kívánnak, hogy mindezt egyesítsék, és egy teljes tervet alkossanak, egy végső képet, amit fel lehet mutatni a nyilvánosságnak. Másodszor pedig ez a terv legyen európai terv, amely nem osztja meg Európát - kerüljük el a "kétsebességes" Európa kialakulását - és amely egyszerre két célkitűzésért küzd azonos intenzitással: a költségvetési fegyelemért - amilyen mértékben erre szükség van -, valamint olyan gazdasági növekedésért, ami segít kilépnünk a jelenlegi válságból.
Egyetlen megjegyzésem van a mentő mechanizmussal kapcsolatban, amelyre a Tanács soros elnöke is utalt. Első nyilatkozatában azt mondta, hogy a mentőprogramban magánbefektetők vennének részt, amely megdöbbenést keltett, és az Európai Központi Bank elnökének tiltakozásában végződött. Elmagyarázták, ahogyan azt Van Rompuy úr is tette az imént, hogy először is ez eseti elbírálás alapján történne - de ebben ki dönt és milyen kritériumok alapján - és másodszor pedig, hogy az egész a Nemzetközi Valutaalap kritériumainak és politikáinak megfelelően történne. A Nemzetközi Valutaalap eddig egyetlen egy esetben alkalmazott ilyen jellegű mentőtervet, 2003-ban Argentínában. Ez akkor káoszba taszította az országot, amiből a mai napig nem tudott kikecmeregni, és a magán kötvénytulajdonosokat a mai napig nem fizették ki.
Ami az eurókötvényeket illeti, ma ezekkel kapcsolatban is számos kérdés felmerült. Szeretnék még kettőt hozzáadni a listához. Egy annyira likvid piac, mint az amerikai lenne szükséges ahhoz, hogy az euró, mint tartalékvaluta megfelelő lökést kapjon, lehetővé téve ezáltal a jegybankok és szuverén alapok számára, hogy tartalékaikat itt fektessék be.
Utolsó megjegyzésként azt szeretném mondani, hogy ezt az Európai Beruházási Banknak kell kiegészítenie, illetve a kötvényeknek reagálniuk kell a növekedésre.
Pervenche Berès
(FR) Elnök úr, Van Rompuy úr, ön hozzájárult ahhoz, hogy a kiemelkedő szakértőkből álló munkacsoport elnöke legyen. A munkacsoport olyan pénzügyminiszterekből állt össze, akiket szuverén adósságuk leminősítése fenyegetett. Tényleg ők lettek volna a legalkalmasabbak arra, hogy egy kiemelkedő szakértőkből álló munkacsoportot alkossanak? Az egyetértés hiánya, amely átjárja a Trichet úr, Barroso elnök úr és Merkel kancellár között jelenleg folyó vitát, csakúgy, mint a piacokon tapasztalható zavart, azt engedi sejtetni, hogy ez nem egy kiemelkedő szakértőkből álló csoport volt.
Önöket kérték fel, hogy kezeljék az euróválságot. Az eurót az európai polgárok, nem pedig a spekulánsok érdekeit szem előtt tartva kell kezelni. Annak érdekében, hogy ez megtörténhessen, kényelmi okokból beleegyeztek a Szerződés felülvizsgálatába, annak ellenére, hogy az elnökök értekezlete elmondta, mennyire felesleges is ez a felülvizsgálat, és ezt az eurócsoport elnöke is megerősítette.
Mindazonáltal elnök úr, Van Rompuy úr, azt kockáztatja, hogy a "túl keveset, túl későn” útjára terel minket. Való igaz, egyszer el fog jönni az a nap, amikor a Parlament bölcsességére lesz majd szükségük, egy egyezményre a Szerződés felülvizsgálatának érdekében azért, hogy a jövőben lehetőségünk legyen adóharmonizációra, egy európai kincstárra, kölcsönös adósságkezelési hitelekre, valamint, hogy a foglalkoztatást visszaállítsuk gazdaságpolitikánk középpontjába.
Amennyiben nem szeretnék, hogy a Szerződést felülvizsgálják, ragadják meg a bikát a szarvánál és vezessenek be erősebb együttműködést az euróövezeten belül annak érdekében, hogy kezelni lehessen a térség tagállamainak problémáit és feladatait, ahelyett, hogy engednék arrafelé úszni őket, amerre a piacok terelik.
Martin Callanan
Elnök úr, mivel ez az európai gazdaság egésze számára fontos ügy, és bár hazám (hála Istennek) nem tagja az euróövezetnek, én magam is üdvözlök néhányat azok közül az intézkedések közül, amelyeket az euróövezet tanácsa hagyott jóvá, különösen azt, amely szerint maguk az euróövezet országai legyenek felelősek saját problémáik megoldásáért.
Üdvözlöm továbbá annak kissé megkésett elismerését is a Tanács részéről, hogy a Szerződés 122. cikke teljes mértékben alkalmatlan a mentőmechanizmus támogatására. Itt nem természeti katasztrófákról van szó, amelyekre nincsen hatása és befolyása az érintett tagállamoknak. Mindazonáltal, az esetlegesen 2013-ban működésbe lépő mechanizmus alapjainak előkészítése közben nem szabad elfelejtenünk, hogy még most is nyakig benne vagyunk a válságban.
A helyzet továbbra is gyászos több tagállamban is: Portugáliának lesznek nehézségei, és esetlegesen Spanyolországnak és Belgiumnak is. Amit azonban igazán aggasztónak tartok, az a természetesen a válság demokráciára gyakorolt hatása ezekben az országokban, amelyek tulajdonképpen Barroso úr, Van Rompuy úr és mások által vezetett gazdasági protektorátusokká alakulnak át. Ezen országok szavazói által a kiadási prioritásokról, illetve a követendő gazdaságpolitikáról hozott döntések csak rendkívül korlátozott hatást érhetnek el. Ezek a döntések Brüsszel és a nemzetközi pénzügyi intézmények ellenőrzése alatt vannak.
Ha végre tényleg kilábalunk a válságból, alaposan meg kell vizsgálnunk, hogy miként állíthatjuk helyre a demokráciát ezekben az országokban, illetve azt, hogy ezeknek a nemzeteknek a szavazói saját nemzeti gazdaságpolitikájuk gazdái lehessenek újra.
Miguel Portas
(PT) Elnök úr, a politikában vannak ésszerű intézkedések, hibás intézkedések és nem megfelelő intézkedések. Az államadósság kibocsátása Európa számára ésszerű, bár Merkel asszony nem ért egyet ezzel. Az államadósság kibocsátása számunkra Európában ésszerű, bár Merkel asszony nem ért egyet ezzel. Ugyanakkor az valóban nem megfelelő, hogy a napvilágot látott hírek szerint elképzelhető, hogy az európai stabilitási mechanizmus és a Nemzetközi Valutaalap 6, vagy 7 százalékos kamat mellett felvásárolná a magánbankok által felhalmozott szuverén adósságállományt, miután például Portugáliában ugyanezek a bankok az Európai Központi Bank segítségével 1%-os kamat mellett finanszírozhatták önmagukat.
Van Rompuy úr, a kérdésem a következő: meddig várják még el Európától, hogy a pénzügyi tőke csodatevője legyen? Meddig folytatjuk még azt a gyakorlatot, hogy az magánadósságokat államadóssággá alakítjuk át? Meddig kényszerítjük még az európai adófizetőket, munkavállalókat és nyugdíjasokat olyan adósságok megfizetésére, amelyeket a most minket támadó bankszektor generált?
Ez az, ami valójában kockán forog ma itt.
Mario Borghezio
(IT) Elnök úr, hölgyeim és uraim, az Egyesült Államokban elfogadtak egy törvényt, amely kötelezi a Federal Reserve-t annak részletezésére, hogy a 3300 milliárd USD összegű mentőcsomagból pontosan mennyi is ment mely bankokhoz.
Kíváncsi vagyok, hogy bomlasztó hatású lenne-e megkérni önöket, hogy ugyanilyen átláthatósági kritériumokat fogadjanak el, persze amennyiben a pénzügyi és banki szuperlobbi nem akadályozza ezt meg. Mérlegeljük a helyzetet: milyen jövő vár erre a szabad országokat tömörítő erőltetett Unióra, amely lényegében azon alapszik, hogy az erősebb államok kimentik a gyengébbeket?
Hajlandóak vagyunk elismerni azt a realitást, hogy az euró tulajdonképpen csődbe ment valuta? Hogyan is gondolhatunk arra, hogy gyenge gazdasággal rendelkező országokat ennek használatára kényszerítünk? Elfogadható ez a centralizált monetáris politika az ilyen határozottan változékony kamatlábakkal rendelkező országok számára?
Maga Trichet úr is, aki tagadta, hogy fennállna az Európai Központi Bank fizetésképtelenné válásának veszélye, elismerte, hogy a tőkeemelés mögött álló egyik ok, hogy a Központi Bank megfelelő tartalékkal rendelkezzen az esetleges hitelkockázatok kiküszöbölésére, azaz a megvásárolt kötvények elértéktelenedése esetére. Továbbá itt az ideje, hogy új stressz-tesztnek vessük alá a legnagyobb bankokat, és - amint azt a gazdasági miniszter is kérte - nagyobb súllyal vegyük figyelembe a magas kockázatú banki adósságokat.
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
Ioannis Kasoulides
Elnök úr, a legutóbbi, a spekulánsoknak, a médiának és a piacoknak címzett tanácsi határozatok üzenete az volt, hogy az EU tagállamai minden tőlük telhetőt megtesznek az euróövezet és az euró megvédése érdekében. Függetlenül attól, hogy milyen belső tárgyalások lesznek, hogy szükség lesz-e a pénzügyi eszköz tőkéjének megkétszerezésére, illetve milyen döntés születik a kötvényvásárlási joggal kapcsolatosan, és hogy 2013 után a pénzügyi stabilitási mechanizmus vajon megszorításokat tartalmaz-e vagy elrendelik az eurókötvények eladását, mind olyan elképzelések, amelyeket egyik tagállam sem zár ki. Csak az időzítés képezi megbeszélés tárgyát: szükség van-e ezekre az intézkedésekre, és ha igen, mikor és milyen formában. A média és az elemzők ne ringassák magukat hiú ábrándokba. Az EU bevezeti, amit kell, amikor kell.
Ami a pénzügyi stabilitási mechanizmust illeti, a Tanács döntése kimondja, hogy a mechanizmus aktiválható "az euróövezet egésze pénzügyi stabilitásának megőrzése érdekében”. Egy kisebb tagállam képviselőjeként, szeretném, ha biztosítanának arról, hogy az olyan tagállamokat, mint Málta, Ciprus, Észtország vagy Szlovénia is beveszik, mert hiszen ha ezek az országok bajba kerülnek, ők nem elengedhetetlenek az euróövezet egésze stabilitásának szempontjából.
Anni Podimata
(EL) Elnök úr, el kell ismernünk, hogy bár intézményi és politikai szinten teljes mértékben felkészületlen módon történt, Európa már a kezdetektől fogva tett lépéseket a válság kezelésére. Kezdve a Görögországnak biztosított támogatócsomaggal csaknem egy évvel ezelőtt, az állandó stabilitási mechanizmus létrehozásáról szóló legutóbbi európai tanácsi ülés döntésein át, számos fontos lépést tettünk a válság kezelése érdekében. Ugyanakkor a piacok folyamatos és egyre növekvő nyomása, amely most már nem kizárólag a leggyengébb gazdaságokat érinti az euróövezetben, azt bizonyítja, hogy a válságra adott átfogó válasz helyett döntéseink szétaprózottak és elégtelenek voltak.
Éppen ezért összehangolt európai választ kell adni a válságra, amely nem helyettesíti a tagállamok felelősségét, vagy siklik át azon, hogy betartsák ígéreteiket és átalakítsák államháztartásaikat, hanem megvédi őket a piaci támadásoktól és segítségükre van erőfeszítéseik sikeres megvalósításában.
Elnök úr, néhány nappal ezelőtt az Európai Parlament állásfoglalást fogadott el, amelyben felszólította az Európai Bizottságot, hogy haladéktalanul készítsen megvalósíthatósági tanulmányt az eurókötvények ügyében.
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
Ilda Figueiredo
(PT) Elnök úr, lassan a szegénység és a társadalmi kirekesztés elleni küzdelem európai évének végéhez értünk. Számot vette-e már a Tanács az év során elért eredményeivel? Nem.
Ha megtették volna, már régen arra a megállapításra jutottak volna, hogy soha nem látott mértékben terjed a szegénység, és a szegénységben elő emberek száma ebben a gazdag Európában már meghaladja a 100 milliót, valamint rájöttek volna arra, hogy az általuk hozott döntések csak tovább fogják fokozni a munkanélküliséget, az egyenlőtlenségeket és a társadalmi kirekesztést. Ugyanakkor a különböző gazdasági és pénzügyi csoportok profitja egyre csak nő, csakúgy, mint a szuverén adósságokon generált spekulatív hozamok, amelyet az Európai Központi Bank iránymutatásai, illetve a Tanács és a Bizottság politikája is alátámaszt.
Ez lenne az euróövezet célja?
A törékenyebb gazdaságokat továbbra is nyomás alatt tartják és zsarolják, és a tüntetésekkel és a munkavállalók küzdelmeivel szembesülő kormányok a szakszervezetek és munkavállalók elleni elnyomást és erőszakot választják megoldásként, amint azt a tegnapi portugáliai események is jól illusztrálják.
Tiltakozásunk oka főként az afelől érzett felháborodásunkban és meggyőződésünkben keresendő, hogy mi másmilyen Európát szeretnénk: olyan Európát, amely a társadalmi előrehaladáson alapszik, amely tiszteletben tartja a munkából élőket és küzd ezeknek az embereknek a jogaiért. Higgyék el, a munkavállalókkal vállvetve harcolunk majd az önök politikái ellen.
Tunne Kelam
Elnök úr, örömömre szolgál, hogy elmondhatom, hogy Észtország ma 19. napja tagja az euróövezetnek, de Észtország már csatlakozása óta erre készült. Már hat évvel ezelőtt népszavazás döntött arról, hogy mit ábrázoljon a majdani észt euró érme. Ugyanakkor az euróövezeti csatlakozás nem pusztán egyéni választás kérdése - sokkal inkább a nagyobb fokú szolidaritásról, a kontinens egésze iránti közös felelősségvállalásról, illetve a stabilitáshoz való aktív hozzájárulásról szól.
A gazdasági válság idején sokkal nagyobb szerepet kap az etika és a morális értékek. Láthatjuk, hogy a gazdasági potenciál önmagában nem elégséges. Sokkal lényegesebb, hogy mennyire bízhatunk abban, hogy egy ország időben teljesítse kötelezettségvállalásait, és vállalja az adott esetben komoly szerkezeti reformokat is.
Üdvözlöm, hogy a Tanács egyet tudott érteni az európai stabilitási mechanizmus tekintetében, de a gazdasági növekedéshez és stabilitáshoz vezető út elsősorban az egységes piac, és ezen belül különösen az európai egységes digitális piac kialakításának befejezésében rejlik. Az utóbbit integrálni kell az európai egységes piac rendezési tervébe, illetve az európai digitális menetrendbe.
Ez valódi lehetőséget adhat arra, hogy növeljük Európa versenyképességét a világban. Az európai polgárok elvárják tőlünk, hogy megkönnyítsük az üzleti vállalkozások létrehozásának feltételeit a digitális szférában, ahol az elektronikus fizetési és azonosítási szolgáltatásoknak következetesnek és érthetőnek kell lenniük. Az egységes digitális piac megköveteli egyúttal, hogy határozott erőfeszítéséket tegyünk a szolgáltatási piac kialakítása érdekében.
Jean-Pierre Audy
(FR) Elnök úr, Van Rompuy úr, Barroso úr, hadd osszam meg önökkel két gondolatomat ezzel kapcsolatban.
Az első az állandó válságkezelési mechanizmust érinti. Azok az országok, amelyek nem tagjai az euróövezetnek, tulajdonképpen két kategóriába sorolhatók: az egyikbe az Egyesült Királyság és Svédország tartozik - és e két országnak nem kötelező bevezetni az eurót - míg a másikban található az összes többi ország, amelyeknek a száma az euróövezet tagállamaival együtt 25. Azt javaslom, hogy azok az országok, amelyek használják az eurót, részesüljenek különleges bánásmódban a mechanizmus keretén belül, de erre vonatkozóan jelenleg nincsenek rendelkezések.
Másodszor pedig szeretném felhívni a figyelmüket a nemzeti parlamentekre. Ezek nem vesznek részt az egyszerűsített eljárásban, hacsak az nem része a ratifikálási folyamatnak. Azt javaslom, hogy a nemzeti parlamentek képezzék részét a konzultációs eljárásnak, önkéntes alapon, hiszen felmerül a kérdés, hogy ki biztosítja majd ennek a jövőbeni mechanizmusnak a politikai irányítását, az Európai Parlament vagy a nemzeti parlamentek? Mivel az euróövezet nem rendelkezik parlamenti dimenzióval, ezért nem tudjuk, hogy miképpen szolgáltatjuk majd a mechanizmus politikai irányítását. Ezt a kérdést teszem ma fel önöknek.
Roberto Gualtieri
(IT) Elnök úr, Van Rompuy úr, hölgyeim és uraim, két jelentős problémát látok a 136. cikk javasolt módosításával kapcsolatban. Az egyik intézményi, a másik politikai jellegű.
Az intézményi probléma abban rejlik, hogy az Európai Unió működéséről szóló szerződés 3. cikke megállapítja, hogy az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozik azon országok monetáris politikájának meghatározása, amelyek az eurót használják, ugyanakkor ugyanezen szerződés 2. cikke szerint ezt a kizárólagos hatáskört a tagállam is gyakorolhatja, ha ezt az Unió engedélyezi. Nehéz megérteni, hogy miért van szükség a Szerződés reformjára egy olyan szabály miatt, amelyet a Szerződés egyértelműen meghatároz.
És akkor most térjünk át a politikai problémára: ha a Szerződés reformját választjuk, akkor a 2., 352. és 136. cikk helyett az európai stabilitási mechanizmus és ezzel az euró jövőjét is 27 különböző ratifikációs folyamat kényének szolgáltatjuk ki.
Mindenki érti, hogy ha a 27 ratifikációs folyamatból akár egyetlenegy is kudarcot vall, onnantól kezdve nehéz lesz "B” tervet találni az euró megmentésére. Felfogja az Európai Tanács, hogy ez az út rettentő veszélybe sodorja az euró jövőjét?
Ildikó Gáll-Pelcz
(HU) Elnök úr! Tisztelt elnök urak! Az euróstabilitás kérdése, a válságkezelési mechanizmus megoldása a legfontosabb operatív feladataink egy olyan növekedés elindításával, amely új munkahelyeket teremt, ezzel egy időben a tagállami államadósságokat csökkenti, minden tagállam egyetért. Ezen feladatok megoldása azonban nem akadályozhat meg bennünket abban, hogy eltoljunk olyan kérdéseket, olyan stratégiai kérdések tárgyalását, mint az innováció, ami decemberben már megtörtént. A következő, februári csúcs alkalmas lesz arra, hogy fontos stratégiai döntések szülessenek meg olyan fontos témában, mint az energia. A magyar elnökség megkezdte az energiacsúcs előkészítését. A legfontosabb szabályok már megszülettek az elmúlt évben. A földgázellátás-biztonsági rendelet életbe lépett. Tisztelt elnök úr! Arra kérem, nyugtasson meg, hogy nem történhet meg, hogy az energiacsúcs témáját felülírja az eurózóna stabilitása miatti aggodalom!
Nikolaos Salavrakos
(EL) Elnök úr, amint azt ön is tudja, az USA kormánya ebben a jelenlegi hitelválságban már másodszorra is arra kényszerült, hogy drasztikusan beavatkozzon a piaci folyamatokba, hogy két bedőlt bankot és az ING biztosítót megmentse. Ezért 700 milliárd USD-nak megfelelő összegű pénzügyi támogatást pumpált bankrendszerébe. Ezen intézkedések ellenére az USA gazdasága további segítségre szorult, és bárminemű takarékossági elővigyázatosság nélkül a kormány nemrég újabb 600 milliárd USD-vel segítette meg a gazdaságot, hogy az mielőbb kilábalhasson a válságból. Az Amerikai Egyesült Államok egyértelműen új pénz kibocsátásával reagált az eseményekre.
Az USA gazdaságával szemben az euróövezet tartja magát a költségvetési fegyelem és a szigorúan ellenőrzött monetáris politika elveihez, amivel teret ad a különböző spekulációval foglalkozó vállalkozásoknak, hogy a nyomásnak kevésbé ellenálló országok kárára spekuláljanak. Elnök úr, javaslom, hogy vegyük fontolóra a pénzkínálat bővítését ("quantitative easing”) az euróövezetben; és lehet, hogy a megoldás olyan egyszerű lesz, mint Kolumbusz tojása.
Liisa Jaakonsaari
(FI) Elnök úr, nem kétséges, hogy Európa feje fölött ott lebeg Damoklész kétélű kardja - azaz a gazdasági válság és az egyre növekvő nacionalizmus - amely erők most összefonódtak, és együtt fejtik ki hatásukat.
Hughes úr ma a Szocialisták és Demokraták Progresszív Szövetsége Európai Parlamenti Képviselőcsoportja nevében feltette a kérdést, hogy vajon ma az alapító atyák álma tartja össze Európát vagy összeomlásának rémképe. Sajnálatos módon az összeomlás rémképe ma a jellemző trend. Ezért remélem, hogy a Bizottság erőteljesebb elkötelezettséget fog mutatni a szociális Európával összefüggő kérdések mellett. Nagyon furcsa lenne, ha puhán állna ezekhez az ügyekhez. Most már nem is az a kérdés, hogy a politikát a piacok vagy a politika irányítja-e: a politika most már az utcán van. Egyre nagyobb szerepet kapnak a demonstrációk és a politika egyre nagyobb részben kerül a szélsőséges csoportok és a szélsőjobboldal kezébe. Ezért a Bizottságnak a szociális Európával összefüggő kérdések tekintetében fontossági sorrendet kell felállítania. Sajnálatos módon azonban semmi sem történik.
Seán Kelly
Elnök úr, sok felszólalóval ellentétben én szeretném dicsérettel illetni Van Rompuy és Barroso urat, mert ők legalább proaktívak voltak a jelenlegi válság során, és olyan intézkedéseket vezettek be, amelyek reméljük, sikeresnek bizonyulnak majd. Azt még ma nem tudhatjuk, hogy ez a siker bekövetkezik-e majd. Amennyiben igen, hősök lesznek. Ha nem, akkor minden bizonnyal gonosztevők, de amit el lehet ismerni, azt ismerjük el. Remélhetőleg a felügyeleti rendszer garantálja majd, hogy a jelenlegi helyzetet előidéző hibák többsége a jövőben ne fordulhasson elő.
Ami saját országomat illeti, mi sajnos kénytelenek voltunk igénybe venni a mentőcsomagot, és ennek nagyrészt saját bankjaink és a gyenge kormányzás volt az oka. Néhány hónapon belül új kormányunk lesz, és remélhetőleg ez meghozza majd a hőn áhított politikai stabilitást is, de ezúton szeretném megkérni Van Rompuy urat és Barroso urat, hogy próbálják meg csökkenteni a mentőcsomag jelenlegi, túlzott magas kamatszintjét, mert ez működésképtelenné teheti országunkat.
José Manuel Barroso
a Bizottság elnöke. - Elnök úr, először is hadd jegyezzem meg, hogy ez a vita megvilágította a válság és a válságra adott válaszok összetettségét. Csak egy dolgot mondanék önnek - és egyértelműen látszik, hogy a többség egyetért az európai eszményekkel, és az európai válaszok szükségességét is látják - mégpedig, hogy nem szabad megengedni, hogy tulajdonképpen lényegtelen különbségek osszanak meg bennünket.
Amint azt már önök is megjegyezték, valódi, az európai integrációt néha veszélyeztető kihívással állunk szemben ma. Ez a veszély a mai vitában is egyértelműen megmutatkozott. Hallottam egy-két nacionalista és elfogult megjegyzést, amihez, őszintén szólva én nem vagyok hozzászokva itt az Európai Parlamentben.
Ezek egy kisebbség szavai voltak, mindazonáltal elhangzottak, és az európaiak, az úgynevezett gazdag és az úgynevezett szegény európaiak közötti különbségeket próbálták felerősíteni. És most hadd kérdezzem meg azoktól, akik az európai szolidaritás ellen, illetve a gazdagok és a szegények közötti különbségeket elmélyítendő szólaltak fel itt ma - és itt hadd adjak hangot megdöbbenésemnek - hol voltak önök, amikor Európa az önök mezőgazdasági termelőit támogatta a háború után, hogy legyen mit ennie a népnek? Hol voltak önök, amikor Európa az önök országainak fejlődése és versenyképességének növelése érdekében infrastruktúra-fejlesztéseiket támogatta? Hol voltak önök, amikor Európa létrehozta a belső piacot, hogy önök eladhassák szolgáltatásaikat és termékeiket? Hol voltak önök, amikor Európa volt az önök országai gazdaságának és növekedésének alapja a háború után?
Kizárólag önző, rövidlátó és pillanatnyi véleményekre lehet ezeket az európai egység ellen irányuló megállapításokat alapozni. Azt gondolom, ez egy komoly probléma, és ezt önök közül is többen kiemelték. Arra kérem mindazokat, akik egyetértenek az európai eszmével, hogy próbáljunk meg összefogni, hogy valóban átfogó választ tudjunk adni egy olyan kérdésre, amely - komolyra fordítva a szót -, lássuk be, konszenzust igényel. Néha ez egyáltalán nem könnyű dolog egy 27 tagállammal rendelkező Európai Unióban, és most már 17 tagállammal rendelkező euróövezetben - hadd üdvözöljem Észtországot ebben a körben -, illetve egy olyan döntési folyamatban, amely egyáltalán nem egyszerű, részben azért, mert ez az Unió a demokrácia alapelveire épül. Tehát nemcsak az európai intézmények vannak, hanem van 27 demokráciánk is.
Az előttünk álló feladat rendkívül nehéz. Ezért kérem mindazokat, akik egyetértenek az európai eszmével, ne hagyják, hogy a politikai irányultságbeli különbségek elvonják a figyelmüket a fontos dolgokról.
Kedves Hughes úr, tiszteletben tartom a szociális Európával kapcsolatos fenntartásait, de fogalmazzunk nyíltan ebben a kérdésben. Mi a legjobb módja annak, hogy politikai családunk kiemelkedő tagjai által vezetett görög, spanyol, vagy portugál kormányokat támogassuk? Elképzelhető, hogy az, hogy támogatjuk az általuk oly bátran megkezdett reformokat, vagy az, hogy pusztán elmondjuk nekik, hogy ezek a reformok az európai értékek ellen irányulnak?
Strukturális reformokra van szükség Európában, beleértve a munkaerőpiacot. Ez a valóság. Ha megkérdeznék Papandreou miniszterelnök urat, Zapatero miniszterelnökök urat és Sócrates miniszterelnök urat, elmondanák önöknek, hogy pontosan ezt teszik, sőt lehet, hogy még ennél is tovább akarnak menni. Hiszem, hogy az a legjobb módja annak, hogy támogassuk a különböző sebességgel zajló bátor erőfeszítéseket Európában, ha az igazság nyelvét használjuk.
Ebben a kiélezett versenyről szóló világban, és néhány erősebb feltörekvő gazdaság nyomása alatt, vagy alkalmazkodunk vagy saját szociális piacgazdaságunkat sodorjuk veszélybe. Szükség van rá, és végig fogjuk csinálni, anélkül, hogy megkérdőjeleznénk a munkavállalók jogait. Még egyszer hadd - egy pillanat, mindjárt válaszolok, nem felejtettem el a kérdését -, véleményem szerint rendkívül fontos, hogy tiszteletben tartsuk a szociális párbeszéd elveit. Tegnap is elmondtam, ma is megerősítem. E nélkül a költségvetési konszolidáció és szociális reform nélkül azonban, nem tér vissza a bizalom, és bizalom nélkül nem lesz növekedés sem, és növekedés nélkül nem fogunk tudni munkahelyeket teremteni polgárainknak.
Hadd válaszoljam a következőket, a Parlament mélyen tisztelt ír képviselőjének, aki feltett kérdésében arra utalt, hogy Írország problémáit Európa okozta: Írország problémái bizonyos ír intézmények felelőtlen pénzügyi magatartásában, illetve az ír piac felügyeletének hiányában gyökereznek. Most Európa részt vállalat a megoldásból, és megpróbál Írországon segíteni. De nem Európa idézte elő ezt a felelőtlen költségvetési helyzetet és felelőtlen pénzügyi magatartást.
Európa megpróbál segíteni Írországnak, mert fontos, hogy kiderüljön, ki a felelős. Ezért olyan fontos számunkra, akik hiszünk az európai eszmékben - és egyértelműen mi vagyunk többségben -, hogy amennyire csak lehet, közös válaszokat tudjunk adni.
Egy másik érv, amit már többen is megemlítettek, az ambíció szintjével függ össze. Még egyszer hadd szögezzem le a Bizottság álláspontját. Az integrált válaszok szempontjából a legambiciózusabb álláspontot képviseljük. Ezért lesz kész a Bizottság támogatni bizonyos intézkedéseket, amelyeket önök javasoltak. De most olyan helyzetben élünk, amelyben hisszük, hogy ilyen válságos időkben, ilyen piaci labilitásban különösen fontos, hogy hozzájáruljunk a tagállamokkal kapcsolatos konszenzus kialakításához, és a válságra adandó válaszok kiválasztása tekintetében valójában voltak közöttünk ellentétek.
A Szerződés módosítása kapcsán önök is tudják, hogy mi volt a Bizottság álláspontja. Már az elejétől kezdve mondtuk, hogy véleményünk szerint a Szerződés módosítása nélkül lehetetlen állandó mechanizmust létrehozni. De az Európai Unió legalább egyik tagállama - hiszen ezekben a kérdésekben az egyhangúság kötelező - világosan elmondta, hogy szükség van a Szerződés módosítására. Mivel úgy gondoljuk, fontos számunkra az állandó stabilitási mechanizmus, a Bizottság konstruktív szerepet vállalt a Szerződés eme korlátozott mértékű módosításában. Ezért azt gondolom, nagy hiba lenne a részünkről, ha most különböznénk össze ezen; mivel a stabilitást szeretnénk megerősíteni, véleményem szerint fontos lenne, hogy egyet tudjunk érteni a Szerződés eme korlátozott mértékű módosításában.
De vagyunk néhányan, akik még ennél is tovább mennének. Én személy szerint szeretnék továbblépni a közösségi megközelítés szerkezetének kialakítása és elmélyítése terén. De felelősségteljesen kell viselkednünk ebben a különleges pillanatban, amelyet átélünk, és a legnagyobb közös osztó helyett meg kell próbálnunk megtalálni a legambiciózusabb közös nevezőt. Ezért szeretném ismét elmondani, hogy az előterjesztett javaslatok némelyike bár rendkívül érdekes volt, nem képes ebben a pillanatban a szükséges konszenzusos támogatást megtalálni, és a Bizottságnak nagyon óvatosan kell bánnia azzal, hogy mennyire járul hozzá ennek a konszenzusnak a figyelmen kívül hagyásához.
Végezetül, hadd jegyezzem meg, hogy mindenkinek részt kell vállalnia. Nem szeretem az ellentéteket; a gazdagok és szegények közötti, az új és régi, illetve a centrum és a periféria közötti ellentéteket. Európában minden állam ugyanazzal a méltósággal rendelkezik, és a tagállamok megkülönböztetését hangoztató elképzelések valójában nagy veszélyt jelentenek az európai projektre. Hogyan csináljuk akkor? Meg kell kérnünk minden támadható pozícióban lévő tagállamot, hogy tegyenek meg minden tőlük telhetőt, és a megfelelő makrogazdasági stabilitás, a költségvetési konszolidáció és a szerkezeti reformok eszközeivel állítsák helyre a gazdaságaik iránti bizalmat. Azzal nem segítünk nekik, ha azt sugalmazzuk, hogy elkerülhetik ezt az utat; az nem segítség.
Ugyanakkor a jelenleg jobb helyzetben levő országok pedig mutassanak szolidaritást ezekkel az országokkal szemben. Véleményem szerint kulcsfontosságú, hogy erős választ adjunk az euróövezet stabilitása kapcsán; hogy ne csak az események után kullogjunk - ahogyan már számtalanszor megtörtént a múltban -, hanem elébe tudjunk menni a történéseknek; hogy olyan átfogó választ adhassunk, amely helyreállítja az euróövezet és az Európai Unió egészének eltökéltsége iránti bizalmat, és nemcsak a szavak, de a tettek szintjén is. Ez fontos dolog; ez hitelesség kérdése. A nyilatkozatok is fontosak, de nem elégségesek; fontos hogy tegyünk lépéseket, mint ahogy az is fontos, hogy mindannyian elköteleződjünk az erősebb kormányzás iránt az euróövezetben és az Európai Unióban is. Erre kérnek bennünket a piacok is.
A döntések meghozatala és végrehajtása tekintetében felfogásbeli problémák merülnek fel. Tehát erősebb kormányzásra van szükség az euróövezetben; erősebb gazdaságpolitikai koordinációra van szükség az Európai Unió egészében, és alapjában véve mindannyiunknak el kell köteleznie magát a szolidaritás és felelősség elvei mellett. Ez nem csak felelősség, de szolidaritás kérdése is. Ez nem csak szolidaritás, de felelősség kérdése is. Csak ekkor érhetünk el stabilitást, és jövőbeni jólétünk alapja pedig nem más, mint a stabilitás.
Herman Van Rompuy
Elnök úr, hölgyeim és uraim, felszólalásomat néhány pozitív ténnyel kezdeném. Kérem, bocsássák meg nekem, hogy néha pozitív próbálok lenni.
Először is, a gazdasági növekedés sokkal erősebb most, mint amire egy pár hete vagy hónapja gondoltunk. Néhány országban már a munkanélküliség is elkezdett csökkenni. Ki mert volna erre akár gondolni is 2008-ban vagy 2009-ben? Az elmúlt 70 év legnagyobb válságát követően az Európai Unióban általánosságban tekintve a foglalkoztatás 2010-2011-ben ismét növekedésnek indul. Hadd mondjam el ismét: pár hónapja még csak nem is sejtettük ezt - és lám, mégis ez történik.
Másodszor, természetesen a válság még mindig tart, de közös valutánk - legalábbis 27 ország közös valutája - stabil, annyiban amennyiben az amerikai dollárral szembeni árfolyama jelenleg 1,30. Hajdanán ez az arány 0,85 volt. Akkoriban senki sem állította, hogy az euró veszélyben van. Más kontinensekhez és más nagyobb valutákhoz képest fizetési mérlegünk stabil, és más országokhoz képest költségvetési hiányunk gyakorlatilag a fele az ezekre az országokra jellemző deficitnek. Ezért ez máris megmagyarázza, hogy minden problémánk ellenére az euró miért stabil valuta. Ezt szerettem volna kiemelni, mielőtt áttérünk más témákra.
A helyzet az, hogy tisztában vagyunk vele, hogy tovább kell haladnunk az úton, de nem árt emlékeztetni magunkat, hogy - amint azt a legutóbbi alkalommal is elmondtam - a megfelelő eszközök nélkül léptünk be az euróövezeti válságba, amely inkább az euróövezet, mint az euró válsága. Gyakorlatilag mindent azonnal, rögtönözve kellett kialakítanunk. Ez közös felelősség, de talán magyarázattal szolgál a tekintetben, hogy miért nem tudtuk olyan gyorsan haladni, mint amit az elején elképzeltünk, vagy amit a körülmények szükségessé tettek volna.
Ugyanakkor semmink se volt. Volt egy Stabilitási és Növekedési Paktumunk, amit senki sem tartott be. Nem volt makrogazdasági felügyelet. Nem volt válságkezelési mechanizmusunk, sem ideiglenes, sem állandó, és nem voltak erős intézményeink, amelyek pénzügyi felügyeleti feladatokat láthattak volna el. Mindent ebben a helyzetben kellett azonnal megalkotnunk, a válság kellős közepén, és ez közös felelősség. Néhányan azt mondták: "Ez túl kevés, és már nem is aktuális”. Nos, ha megnézzük, hogy alig vagy egyáltalán nem voltak eszközeink, akkor egyértelműen látszik, hogy miért nem alkalmazható erre a helyzetre a "túl kevés, túl későn” megállapítás, és miért sokkal találóbb, ha a helyeztet inkább a "lépésről lépésre” kifejezéssel írjuk le. Ez egy megfelelő magyarázat.
Egy másik pont, amit szeretnék kiemelni az az, hogy önök közül többen azt mondták, hogy "Igen, de a válságot még mindig nem sikerült megfékezni”. Nézzenek körül, milyen fejlemények vannak a piacokon. Ugyanakkor, ugyanabban a mondatban mások - gyakorta ugyanazok az emberek - azt mondják, "Nem szabad hagyni, hogy a piacok diktáljanak”. Vagy az egyik vagy a másik érv kerül előtérbe, mindenesetre nem mindig látszik az összefüggés.
Ami pedig a meghozott intézkedéseket illeti, a tagállamoknak bizonyos reformokat keresztül kell vinniük, nem csak azoknak a tagállamoknak, amelyeknek problémáik vannak, hanem minden tagállamnak: olyan reformintézkedéseket kell hozniuk, amelyek felszabadítják a foglalkoztatási és növekedési kapacitásokat. A reformok természetesen sokszor fájdalmasak. Természetesen hatalmas feladat, hogy tisztességes módon közöljük az emberekkel, hogy mit kérünk tőlük.
De hadd emlékeztessem önöket, hogy azok közül az országok közül, amelyek most gyorsabban lábalnak ki a válságból sokban nem most. hanem négy, öt vagy akár hat éve hozták meg ezeket a kemény intézkedéseket, amelyek akkoriban a társadalom nagyon is merev ellenállásába ütköztek. De hatékonynak bizonyultak a növekedés és a foglalkoztatás serkentése szempontjából. Nehéz idők jönnek, de keményebben kell dolgoznunk, hogy tisztességesebben osszuk el a terheket. Uniónk sok érdemi példát tud mutatni arra, hogy ez a jó megközelítés.
Szükség van a reformokra tagállami szinten, és természetesen az Unió szintjén, de különösen az euróövezetben. Ezért nagyon fontos, hogy a lehető leghamarabb létrejöjjön a munkacsoport által meghatározott gazdasági kormányzás, amelyet a Bizottság Parlament felé intézett hat javaslata alapján, illetve az együttdöntési eljárásban érintettek egyetértésének elősegítése érdekében vitattak meg. Ez rendkívül sürgető.
Ezt mindenféleképpen meg kell tennünk, ha az euróövezetben tovább kívánunk lépni a gazdasági növekedés és a gazdaságpolitika további konvergenciájának útján. Annak érdekében, hogy ezt az euróövezet országainak megállapodásaival el tudjuk érni, nem csak gondolkodnunk kell rajta, de munkánkkal is ebbe az irányba kell haladnunk, hogy a következő néhány hétben vagy hónapban le tudjuk zárni a folyamatot. Talán a Bizottság javaslataival foglalkozó munkacsoport által meghatározottaknál is mélyebbre kell hatolnunk az euróövezet kapcsán, mert hiszen a közös valuta esetében nagyobb szükség van a közös gazdaságpolitikára, illetve az euróövezet minden tagjának párhuzamos fejlődésére.
Elfelejtettük volna a szerkezeti gazdasági növekedést? Nem. Pontosan ezért döntöttünk márciusban, a válság közepén az Európa 2020 stratégiáról. Ezért lesz néhány nap múlva a februári tanácsi ülés témája az innováció és az energiapolitika. Mindazon problémák közepette, amelyeket a válság miatt vagyunk kénytelen megoldani, nem szabad szem elöl tévesztenünk a hosszabb távú kilátásokat, a növekedés és a foglalkoztatás szerkezeti kilátásait. Továbbá a közeljövőben arra készülünk, hogy létrehozzuk a 2010-ben, a válságból való kilábalás érdekében megalkotott eszközök javításának globális megközelítését.
Van menetrendünk - sőt, nagyon is világos menetrendünk van. Haladhatnánk gyorsabban? Mindenképpen! Amint azt már említettem, két akadály látszik. Az első abból a tényből fakad, hogy mindent azonnal kellett megalkotnunk, a másik pedig abból, hogy konszenzusra, a 27 tagállam, a 27 demokrácia konszenzusára volt szükség, mert hiszen demokráciában élünk.
Hölgyeim és uraim, azok vannak többségben e Parlament sorai között, akik támogatják az európai projektet. Ne essünk abba hibába, hogy mindenáron megpróbáljuk túllicitálni egymást, hogy ki a legeurópaibb. Véleményem szerint egyre nagyobb a szakadék azok között, akik támogatják és azok között, akik nem támogatják az európai projektet, de minden problémánk ellenére az a legfontosabb, hogy kitartóan, a lényegre koncentrálva haladjuk célunk felé. Ez sokkal fontosabb, mint az egyedül elért előrehaladás. Az európai projekt szempontjából az egy cél felé történő haladásba vetett közös elhatározás számít, amint az az Európai Tanács decemberi ülésén is sokszor elhangzott.
Ezzel a fokozatos, progresszív megközelítéssel fogjuk elérni célunkat. Meggyőződésem, hogy jó irányba haladunk. Meggyőződésem, hogy van közös akaratunk. Meggyőződésem, hogy el fogjuk érni a célunkat.
(Taps)
Elnök
Köszönöm a jelentését, elnök úr! Az Európai Tanács következő ülésére február 4-én kerül sor, és utána, szintén februárban hallhatjuk Van Rompuy elnök úr következő jelentését.
A vitát lezárom.
Írásbeli nyilatkozatok (az eljárási szabályzat 149. cikke)
Bastiaan Belder
Az Európai Tanács állandó sürgősségi alapot fog létrehozni az euróövezet részére. Erre valóban szükség lehet, ha az euró gyenge országai által kibocsátott államkötvényekkel vissza kívánjuk szerezni a pénzügyi piacok bizalmát. Ugyanakkor itt rögtön felmerül a kérdés, hogy mi képezi gazdasági és monetáris uniónk alapját. Azok, akiket megbíztak ennek az alapnak a létrehozásával, nem biztosak benne, hogy a tagállamok megfontoltan vezetik költségvetéseiket, vagy betartják a Stabilitási és Növekedési Paktum szabályait. Én örültem volna, ha az Európai Tanács többet mondott volna az euróövezet jelentős egyenlőtlenségeiről, beleértve a tagállamok eltérő versenyképességi pozícióit is.
Elképzelhető, hogy a monetáris unió sokszínűsége oly méreteket ölt, ami lehetetlenné teszi egy egységes kamatszint kialakítását? Vagy léteznek megfelelő megoldások a különböző tagállamok versenyképességi pozíciónak, költségvetésének, társadalmi és gazdasági szerkezetének egységesítésére?
Ennek érdekében az ideiglenes sürgősségi alap terhére lehívandó további garanciákhoz az euróövezet gyenge lábakon álló országainak konkrét vállalásokat kell tenniük és bizonyítaniuk kell, hogy előrehaladást értek el a költségcsökkentések és a szerkezeti reformok terén. Kívánom a Tanácsban képviselt tagállamoknak, hogy megfelelő bölcsességgel tudják kezelni ezt a kérdést! Célkitűzéseink között kell szerepelnie a megállapodásoknak való megfelelésnek, illetve hogy a jövőben ne lőjünk ismét túl a célon. Ezért e tekintetben a tagállamok és az Európai Bizottság is kiemelt felelősséggel bír.
João Ferreira
Az európai kapitalista integráció folyamatának jellege és célkitűzései egyre nyilvánvalóbbak, ahogyan a kapitalizmus EU-beli válságának hatásai mélyülnek. Ezek a hatások számos tagállamban súlyosbítják a gazdasági és társadalmi helyzetet, és egyre inkább kiélezik az egyensúlytalanságokat. A legutóbbi európai tanácsi ülés egyértelműen rávilágított erre. Nem történt említés az EU-n belüli társadalmi helyzetről, a 2010-ben folyamatosan emelkedő munkanélküliségről, a szegénységről, és a társadalmi kirekesztettségről a szegénység és a társadalmi kirekesztés elleni küzdelem európai évében. Egyetlen szó sem hangzott el ennek okairól. Nem beszéltek a pénzügyi tranzakciók megadóztatásáról vagy az adóparadicsomok megszüntetéséről. Most egyszerűsített eljárással akarják módosítani azt a Szerződést, amelynek a tervek szerint egy egész generáción keresztül ki kellett volna tartania. Ezt kívánja az EU mindenkori vezetése, annak érdekében, hogy kialakíthasson egy olyan mechanizmust, amelyről azt hiszi, hogy "maximálisan összhangban van a [Nemzetközi Valutaalap] politikáival”. A jövőben szeretnék szorosabbra húzni a kényszerzubbonyt bizonyos országokon, mint például Portugália, amely országok ezáltal a pénzügyi tőkével kapcsolatos megalázó nyomás, zsarolás és fenyegetés céltábláivá válnak; és mindez az EU bűnrészességével zajlik. Mindeközben tovább mélyülnek az úgynevezett gazdasági kormányzással és a kért "szerkezeti reformokkal” összefüggő társadalom- és demokráciaellenes intézkedések.
Niki Tzavela
Legutóbbi könyvében Nagy-Britannia korábbi miniszterelnöke, Gordon Brown úr azt írta, hogy az EU késlekedése, hogy döntést hozzon a görög gazdasági válsággal kapcsolatban, oda vezetett, hogy a Görögországnak 90 milliárddal nagyobb összeget kellett felvennie kölcsönként. Németország obstrukciói a kölcsönalap növelésére és átstrukturálására vonatkozó folyamattal szemben dominóként döntik a földre Görögországot és Írországot. Kérdésem a Bizottság felé a következő: miképpen lehet kompenzálni a Tanács késedelmes döntései miatt károsult tagállamokat? Segítséget nyújt-e a Bizottság Görögországnak annak megállapításában, hogy mitől nőtt adósságállománya azóta, hogy nyilvánosságra hozták a görög válság tényét?
(Az ülést pár pillanatra felfüggesztik)
