Svinīgā sēde - Čehijas Republika
Priekšsēdētājs
Čehijas Republikas prezidenta kungs, es vēlētos jūs sirsnīgi sveikt Eiropas Parlamentā.
Václav Klaus
Čehijas Republikas prezidents. - (CS) Vispirms es vēlētos pateikties par šo iespēju uzstāties Eiropas Parlamentā, kas ir viena no galvenajām Eiropas Savienības iestādēm. Lai gan esmu šeit bijis vairākas reizes, man nav bijusi iespēja uzstāties plenārsēdē. Tādēļ es ļoti novērtēju, ka šodien man ir šāda iespēja. ES 27 dalībvalstu ievēlētie pārstāvji, kas pārstāv plašu spektru politisko viedokļu un uzskatu, ir vienreizēja auditorija, līdzīgi kā pati Eiropas Savienība, kas vairāk nekā pusi gadsimta ir pastāvējusi kā vienreizējs un svarīgs revolucionārs eksperiments, mēģinot uzlabot lēmumu pieņemšanu Eiropā, ievērojamu daļu no lēmumu pieņemšanas procesa nododot no atsevišķām valstīm uz Eiropas līmeņa iestādēm.
Šajā vizītē pie jums esmu ieradies no Prāgas, Čehijas Republikas galvaspilsētas, kas ir Čehijas valsts vēsturiskais centrs un nozīmīga vieta, no kuras nāk Eiropas idejas, Eiropas kultūra un Eiropas civilizācija. Esmu šeit ieradies kā Čehijas Republikas pārstāvis; tā ir valsts, kas savos dažādajos statusos vienmēr ir bijusi daļa no Eiropas vēstures, valsts, kurai bieži vien ir bijusi tieša un ievērojama nozīme Eiropas vēstures veidošanā un kura arī turpmāk vēlas uzņemties šo lomu.
Pēdējo reizi Čehijas prezidents jūs uzrunāja šeit pirms deviņiem gadiem. Tas bija mans priekšgājējs prezidents Václav Havel, un tas notika četrus gadus pirms mūsu pievienošanās Eiropas Savienībai. Pirms dažām nedēļām šeit uzstājās arī Čehijas premjerministrs Mirek Topolánek, nu jau kā ES Padomes prezidentvalsts vadītājs. Savā runā viņš koncentrējās uz konkrētiem jautājumiem, ko nosaka Čehijas prezidentūras prioritātes, un problēmām, ar ko saskaras Eiropas Savienības dalībvalstis.
Tas ļauj man runāt ar jums par vispārīgākām tēmām un jautājumiem, kas, no pirmā acu uzmetiena, iespējams, nav tik dramatiski cik pašreizējās ekonomiskās krīzes risinājumi, Krievijas un Ukrainas gāzes konflikts vai situācija Gazas joslā. Tomēr, manuprāt, šie jautājumi ir absolūti nozīmīgi saistībā ar Eiropas integrācijas projekta izstrādi.
Pēc nepilniem trīs mēnešiem Čehijas Republika ar pienācīgu cieņu pieminēs piekto gadadienu kopš pievienošanās Eiropas Savienībai. Šo gadadienu atzīmēs valsts, kas pretēji dažām citām jaunajām dalībvalstīm nejūtas neapmierināta ar nepiepildītām cerībām saistībā ar dalību ES. Tas nav nekas pārsteidzošs un to var racionāli izskaidrot. Mūsu cerības bija reālistiskas. Mēs labi zinājām, ka pievienojamies kopienai, ko veido cilvēki, nevis kāda ideāli izveidotai sistēmai, kurā nav ņemtās vērā īstas cilvēciskas intereses, mērķi, viedokļi un idejas. Interesēm un idejām jābūt pamatā ikvienam solim, kas tiek sperts Eiropas Savienībā, un tā tam vajadzētu būt.
No vienas puses, savu iestāšanos Eiropas Savienībā mēs uzskatījām par apliecinājumu no ārpuses tam, ka mēs salīdzinoši ātri, gandrīz piecpadsmit gadu laikā pēc komunisma sabrukuma, atkal esam kļuvuši par parastu Eiropas valsti. No otras puses, mēs uzskatījām - un joprojām uzskatām - ka izdevība aktīvi piedalīties Eiropas integrācijas procesā ir iespēja izmantot priekšrocības, ko sniedz jau tagad lielā ērā integrēta Eiropa, vienlaikus sekmējot paši savas idejas. Mēs uzņemamies savu daļu atbildības par Eiropas Savienības attīstību, un, sākot pildīt ES Padomes prezidentvalsts pienākumus mēs paturējām to prātā. Es stingri uzskatu, ka mūsu prezidentūras pirmās sešas nedēļas pārliecinoši parādīja mūsu atbildības pilno pieeju.
Šajā forumā visiem tiem no klātesošajiem, kuri to nezināja vai negribēja zināt, es vēlētos arī skaļi un ļoti skaidri atgādināt savu pārliecību, proti, - mums nav bijusi un nav nekāda alternatīva dalībai Eiropas Savienībā, un mūsu valstī nav nevienas atbilstīgas politiskas kustības, kas spētu vai vēlētos iedragāt šo pozīciju. Tādēļ mēs nesen mēs bijām pārsteigti, kad izskanēja vairākkārtīgi un pieaugoši uzbrukumi čehiem, kuru pamatā bija pilnībā nepamatots pieņēmums, ka mēs ceram īstenot citādu integrācijas projektu, kas atšķiras no tā, kam mēs pievienojāmies pirms sešiem gadiem. Taču tas tā nav.
Čehijas Republikas pilsoņi uzskatīja to pašu par sevi saprotamu, ka Eiropas integrācijai ir vajadzīgs un svarīgs uzdevums, ko kopumā viņi saprot šādi - pirmkārt, tas paredz likvidēt šķēršļus, kuri ir lieki un pasliktina situāciju attiecībā uz cilvēku brīvību un labklājību, kavējot personu pārvietošanos, kā arī preču un pakalpojumu apriti un apmaiņu ar idejām, politikas filozofiju, pasaules uzskatiem, kultūras normām un uzvedības modeļiem, un kuri laika gaitā ir izveidojušies Eiropas valstu starpā dažādu iemeslu dēļ, un, otrkārt, kopīgi rūpēties par sabiedrisko īpašumu, kam ir Eiropas nozīme, vai tādiem projektiem, kurus nav iespējams efektīvi īstenot tikai ar divpusējas sadarbības risinājumiem starp divām vai vairākām ES dalībvalstīm.
Centieni īstenot šos divus mērķus - likvidēt šķēršļus un izdarīt racionālu izvēli jautājumos, kas jārisina Eiropas līmenī - nav un nekad nebūs pilnībā pabeigti. Dažādas barjeras un šķēršļi pastāv joprojām, turklāt Briselē pilnīgi noteikti pieņem pārāk daudz lēmumu, nekā tam vajadzētu būt ideālā gadījumā. Pilnīgi noteikti dažādu dalībvalstu iedzīvotāji vēlas, lai šādu lēmumu būtu mazāk. Jūs, dāmas un kungi, arī to noteikti zināt. Tādēļ es vēlētos jums uzdot retorisku jautājumu, proti, vai katru reizi, kad balsojat, jūs esat pārliecināti, ka lemjat par tādu jautājumu, par kuru lēmums jāpieņem Parlamentā, nevis tuvāk pilsoņiem jeb katrā konkrētā dalībvalstī? Saistībā ar šodienas politiski korekto retoriku tika apspriests vēl citas iespējamas sekas, ko varētu radīt Eiropas integrācija, tomēr tās drīzāk ir otršķirīgas un neatbilstīgas. Tās vairāk attiecas uz profesionālu politiķu un ar tiem saistīto personu ambīcijām, nevis dalībvalstu parasto iedzīvotāju interesēm.
Iepriekš es norādīju, ka čehiem mums nav bijusi un nebūs alternatīvas dalībai Eiropas Savienībā, - un es priecājos to atkal uzsvērt un izcelt, - tomēr tā ir tikai puse no tā, ko vēlējos pateikt. Otra puse ir pilnībā loģisks apgalvojums, ka ir virkne iespējamu un likumīgu alternatīvu attiecībā uz Eiropas integrācijas metodēm un veidiem, kā tas noticis pēdējā pusgadsimtā. Vēsturei nav pieliekams punkts. Sūdzēties par to, ka status quo jeb pašreizējā ES institucionālā kārtība ir dogma ārpus jebkuras kritikas, ir kļūdaina rīcība, kas diemžēl turpina izplatīties, lai gan tā ir tiešā pretrunā gan ar racionālo domāšanu, gan Eiropas civilizācijas vairāk nekā divus tūkstošus gadu ilgo vēsturisko attīstību. Pieņēmums, ka "cik vien iespējams tuvāka Eiropa” jeb visplašākā dalībvalstu politiskā integrācija, kāda jebkad bijusi, ir vienīgais iespējamais un pareizais Eiropas Savienības attīstības ceļš, ir līdzīga kļūda, kas jāpieņem a apriori un tādēļ arī, līdzīgā veidā ir ārpus jebkuras kritikas.
Ne status quo, ne plašākas integrācijas postulātu, kas sniedz neapstrīdamus ieguvumus, nevar (un nevajadzētu) uzskatīt par Eiropas demokrātu svētumu. Viņi nespēj pieņemt, ka to izmanto personas, kas sevi uzskata par, citējot slaveno čehu rakstnieku Milan Kundera, Eiropas integrācijas "atslēgu glabātājiem”.
Turklāt ir acīmredzams, ka ES institucionālā kārtība pati par sevi nenozīmē beigas, bet ir līdzeklis, ar kura palīdzību tās tiks sasniegtas. Šīs beigas ir vismaz personīgā brīvība un ekonomikas pasākumi, kas nodrošinās labklājību. Citiem vārdiem runājot, - tirgus ekonomika.
Protams, to vēlas visu dalībvalstu iedzīvotāji, bet 20 gadu laikā kopš komunisma sabrukuma vairākas reizes ir apstiprinājies, ka lielāka šī vēlme un vairāk tas rūp tiem cilvēkiem, kuri ilgu laiku 20. gadsimtā ir piedzīvojuši tirāniju un cietuši no sekām , ko radījusi nefunkcionējoša, centralizēta un valsts pārvaldīta ekonomika. Šie cilvēki diezgan pamatoti ir jutīgāki un labāk pamana pazīmes vai tendences, kas liecina par cita veida beigām, kas nav ne brīvība, ne labklājība. Un pie šiem cilvēkiem pieder arī Čehijas Republikas pilsoņi.
Pašreizējā ES lēmumu pieņemšanas sistēma atšķiras no vēsturiski izmēģinātās un pārbaudītās parlamentārās demokrātijas metodes. Normālā parlamentārā sistēmā ir viena grupa, kas atbalsta valdību, bet otra - kas atbalsta opozīciju. Tomēr, ja vien es nekļūdos, Eiropas Parlamentā tā tas nav. Šeit ir tikai viena alternatīva, bet tie, kas uzdrošinās apsvērt citas alternatīvas, ir Eiropas integrācijas ļaunākie ienaidnieki. Tajā Eiropas daļā, no kurienes nāku es, vēl salīdzinoši nesen mēs dzīvojām tādā politiskā sistēmā, kur netika pieļautas nekādas alternatīvas un attiecīgi nebija parlamentārās opozīcijas. Caur rūgtu pieredzi mēs iemācījāmies, ka tad, ja nav opozīcijas, nav arī brīvības. Un tieši tādēļ politiskajām alternatīvām ir jābūt.
Bet tas nav viss. Attiecības starp dažādu dalībvalstu iedzīvotājiem un ES pārstāvjiem nav normālas attiecības, kādām būtu jābūt starp vēlētājiem un politiķiem, kuri pārstāv savus vēlētājus. Attālums starp ES pilsoņiem un viņu pārstāvjiem ir lielāks, nekā tas ir konkrētā dalībvalstī, un tas neattiecas tikai uz ģeogrāfisko aspektu. Bieži vien tiek izmantotas dažādas atsauces - demokrātijas trūkums, demokrātiskās atbildības zudums, tas, ka lēmumus pieņem nevis ievēlēti, bet iecelti ierēdņi, lēmumu pieņemšanas procesa birokrātijas slogs utt. Ierosinātās izmaiņas attiecībā uz status quo, kas bija iekļautas noraidītājā Eiropas Konstitūcijā vai Lisabonas līgumā, kurš stipri neatšķīrās no Konstitūcijas, tikai vēl vairāk palielinās šo trūkumu.
Tā kā nav tādas Eiropas tautas, Eiropas nācijas, šo trūkumu nevar novērst, stiprinot Eiropas Parlamenta lomu. Tas tikai vēl vairāk padziļinās šo problēmu, un dalībvalstu pilsoņi sajutīsies vēl atsvešinātāki no ES iestādēm. Risinājums nenozīmē mēģināt iedvest jaunu dzīvību pašreizējā Eiropas integrācijas sistēmā vai samazināt dalībvalstu nozīmi jaunas multikulturālas un multinacionālas Eiropas pilsoniskas sabiedrības izveidē. Šie ir mēģinājumi, kas jau iepriekš piedzīvojuši neveiksmi, jo tie neiekļāvās dabiskā vēstures attīstībā.
Baidos, ka mēģinājumi paātrināt un padziļināt integrāciju un pārveidot lēmumu pieņemšanu, kas aizvien vairāk ietekmē dalībvalstu iedzīvotāju dzīves līmeni Eiropas mērogā, var izraisīt tādas sekas, kas apdraud visu pozitīvo, kas Eiropā sasniegts pēdējā pusgadsimta laikā. Tādēļ nenovērtēsim par zemu daudzi dalībvalstu pilsoņu paustās bažas par to, ka lēmumus, kuri skar viņu dzīvi, pieņems kaut kur citur bez viņu iesaistīšanas un ka spēja ietekmēt lēmumu pieņemšanas procesu ir ļoti ierobežota. Līdz šim veiksmīgo ES darbību cita starpā noteicis tas, ka balsošanā vienlīdz vērtīgi bija visu dalībvalstu viedokļi un balsis, tādējādi tās nevarēja neņemt vērā. Es aicinu nepieļaut tādu situāciju, kad dalībvalstu iedzīvotāji dzīvo savu dzīvi, samierinoties, ka ES projekts nav viņu projekts, ka tas neattīstās tā, kā viņi gribētu, un ka viņu pienākums ir tikai samierināties ar to. Mēs ļoti viegli un ļoti ātri atkal varam nonākt tādos dzīves apstākļos, ko parasti uzskatām par pagātnei piederošiem.
Tas ir cieši saistīts arī ar labklājības jautājumu. Atklāti runājot, jāsaka, ka ES pašreizējā ekonomiskā sistēma ietver ierobežojumus attiecībā uz tirgu, turklāt tā pastāvīgi stiprina centrāli kontrolētu ekonomiku. Lai arī vēsture ir pārliecinoši pierādījusi, ka tas nekur neved, mēs atkal ejam pa to pašu ceļu. Attiecībā uz tirgus procesu stihiskumu noteikto ierobežojumu līmenis un ekonomikai piemērojamā politiskā regulējuma līmenis pastāvīgi palielinās. Nesen šādu attīstību vēl vairāk pastiprināja pašreizējās finanšu un ekonomiskās krīzes cēloņu nepareiza interpretācija, noveļot atbildību uz tirgu, nevis atzīstot patiesos cēloņus, kas gluži pretēji bija politiskās manipulācijas tirgū. Un atkal ir jāatceras manas Eiropas daļas vēsturiskā pieredze un mācību stundas, ko mēs apguvām.
Daudzi no jums, protams, zinās 19. gadsimta franču ekonomista Frederic Bastiat vārdu un viņa slaveno Sveču ražotāju lūgumrakstu, kas vēl līdz pat šai dienai ir labi zināms standarta dokuments, kas ilustrē absurdo raksturu saistībā ar politisko iejaukšanos ekonomikā. Eiropas Komisija 2008. gada 14. novembrī apstiprināja īstu lūgumrakstu no sveču ražotājiem, kas nebija tikai F. Bastiat manierē veidota fikcija, un uzlika 66 % nodokli svecēm, kas importētas no Ķīnas. Es nevarēju noticēt, ka 160 gadus veca literārs sacerējums ir kļuvis par īstenību, taču tieši tas arī notika. Šādu pasākumu ieviešanas nenovēršamās sekas plašākā mērogā nozīmēs to, ka Eiropa piedzīvos ekonomisko lejupslīdi, un ekonomiskā izaugsme palēnināsies vai pat apstāsies. Vienīgo risinājumu piedāvā liberalizācija un ierobežojumu atcelšana Eiropas ekonomikā.
To visu es saku tāpēc, ka man rūp demokrātiska un pārticības pilna Eiropas nākotne. Es cenšos jums atgādināt pamatprincipus, kuri gadsimtiem un gadu tūkstošiem ilgi ir bijuši Eiropas civilizācijas pamatā. Tie ir principi, kuri ir mūžīgi un vispārēji piemērojami un kurus tādēļ joprojām jāpiemēro šodienas Eiropas Savienībā. Es stingri uzskatu, ka dažādu dalībvalstu pilsoņi vēlas brīvību, demokrātiju un ekonomikas uzplaukumu.
Skaidrs, ka patlaban vissvarīgākais ir tas, lai mēs pārliecinātos, ka šo jautājumu atklāta apspriešana netiek pielīdzināta uzbrukumam pašai Eiropas integrācijas idejai. Mēs vienmēr esam uzskatījuši, ka tad, ja ir iespējams apspriest šos nopietnos jautājumus, esam uzklausīti, ja ir aizsargātas ikviena tiesības ierosināt alternatīvas vienam pareizajam viedoklim, neatkarīgi no tā, cik lielā mērā mēs tām nepiekrītam, - varam runāt par tieši tādu demokrātiju, kāda mums bija liegta četrus gadu desmitus. Piespiedu kārtā lielāko daļu savas dzīves esam pavadījuši, apliecinot, ka brīva ideju apmaiņa ir galvenais priekšnosacījums veselīgai demokrātijai, mēs ticam, ka šis priekšnosacījums tiks cienīts un ievērots arī turpmāk. Tā ir iespēja un neaizstājama izdevība, kas ļaus mums veidot brīvāku, demokrātiskāku un pārticīgāku Eiropas Savienību.
Priekšsēdētājs
Dāmas un kungi, prezidenta kungs, tā bija jūsu vēlme uzrunāt Eiropas Parlamentu. Mēs ar prieku ļāvām jums piepildīt šo vēlmi. Tomēr jūs, prezidenta kungs, kādā no iepriekšējiem Parlamenta sastāviem pilnīgi noteikti nevarētu uzstāties ar šādu runu.
(Aplausi)
Paldies Dievam, mēs dzīvojam tādā Eiropas demokrātijā, kurā mēs visi drīkstam izteikt savu viedokli.
(Aplausi un troksnis)
Dāmas un kungi, mēs esam viena Eiropas ģimene, un, kā jau ģimenē, arī pie mums pastāv viedokļu atšķirība. Prezidenta kungs, es piekrītu jums, kad teicāt - es tikai vēlos pateikt pāris komentārus, tomēr man tas ir jāpasaka - mēs esam cilvēku kopiena. Cilvēku kopiena raksturīgs tas, ka tai ir priekšrocības, stiprās puses, trūkumi un vājās puses. Mums visiem kopā jāstiprina šīs stiprās puses un jānovērš vājās puses. Esmu ar jums vienisprātis arī attiecībā uz to, ka mums ir jāpajautā, vai katru lēmumu, ko pieņemam, varbūt nevaram pieņemt citur. Tā tas ir, tomēr arī mūs valstu galvaspilsētas arī varētu pajautāt, vai daudzi lēmumi nebūtu jāpieņem mūsu pilsētās un pašvaldībās, nevis valsts līmenī.
(Aplausi)
Ļaujiet man vēl pateikt vienu beidzamo komentāru, kas attiecas uz Parlamenta izpratni par savu būtību - mēs pateicamies jums, ka atzināt, ka Eiropas Parlaments ir svarīga iestāde. Ja mēs nebūtu tik ietekmīgi, patlaban mēs nedarbotos kā likumdevējs 75 % gadījumu un kā viens no likumdevējiem 100 % gadījumos attiecībā uz Lisabonas līgumu, un tādā gadījumā lēmumus faktiski pieņemtu birokrātiskā veidā. Tomēr tagad šos lēmumus pieņem Eiropas Parlaments.
(Ilgstoši aplausi)
Paldies jums, prezidenta kungs, par šo apmeklējumu! Tā ilustrēja viedokļu dažādību Eiropā un mūsu Eiropas demokrātiju, bet demokrātijā galu galā svarīgs ir vairākums. Es vēlētos mudināt visus arī turpmāk kopīgi iestāties par šo demokrātiju, par Eiropu, vienotību un mieru!
(Ovācijas, deputāti pieceļas)
