Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt fredag den 17. november 2000, for genoptaget.

Erklæring af formanden
Formanden
Talrige kolleger har ønsket, at vi mindes Gaetano Martino i anledning af 100-året for hans fødsel.
Det er mig en ære i dag at hylde mindet om denne store europæer, hvis navn er uløseligt forbundet med Messina-konferencen, som i 1955 afstak vejen for Det Europæiske Fællesskab.
Gaetano var en berømt læge og politiker. Han beærede denne forsamling med sin tilstedeværelse igennem ti år, og han blev to gange valgt til formand i løbet af 1960'erne.
Dette formandskab var kronen på en lang politisk karriere, som havde ført ham gennem nogle meget høje embeder, først i det italienske Deputeretkammer, siden i regeringen, hvor han efter tur var undervisningsminister og udenrigsminister.
Som minister og som europaparlamentariker førte han især en modig kamp for oprettelsen af Det Europæiske Universitet i Firenze.
Det var nemlig hans opfattelse, at Europas fælles fundament var kulturelt og åndeligt.
Det europæiske projekt viste sig fra starten vanskeligt, fuldt af forhindringer. men Gaetano Martino overvandt dem med succes, idet han støttede sig til sin dybe humanistiske kultur og på sin urokkelige tro på Europa. Beviset herfor er, at han den 1. juni 1955, det vil sige mindre end et år efter forliset for Det Europæiske Forsvarsfælleskab, som var et ambitiøst projekt, på ny begyndte at væve på samlingsprojektet ved at stille forslag om Messina-konferencen, der, som alle ved, er kilden til Rom-traktaterne fra 1957. Således skete det, at den europæiske motor, som ellers gik i tomgang, pludselig kom i omdrejninger igen, og fællesmarkedet blev en realitet.
Vi har besluttet at samle Gaetano Martinos taler i en udgivelse, for de er opbyggelige for de unge, som ikke har oplevet den hårde efterkrigstid. I 1958 udtalte han fra talerstolen i Strasbourg, at vi for første gang i dette kontinents historie, som er præget mere af krig end af fred, er vidne til en generel sammenlægning af økonomien. Således er fremtiden sikret, og der tegner sig forude et stort fællesskab, som omfatter mennesker med forskellige sprog, vaner og anskuelser, og dette Parlament er et af dets institutionelle organer.
Kære kolleger, her kun få dage før Det Europæiske Råd i Nice, kan jeg kun udtale ønsket om, at arven efter Gaetano Martino og ånden fra Messina fortsat vil være en kilde til inspiration for os alle og i særdeleshed for dem, som har ansvaret for vores kontinents fremtidige skæbne.
  

Formanden
Kære kolleger, jeg havde, lige som De alle, helst set, at vi kunne åbne denne mødeperiode uden at skulle omtale nye ofre for ETA's terrorisme.
Desværre er et nyt voldsbudskab netop blevet afsendt til vores demokratier med det usædvanligt modbydelige mord på Ernest Lluch.
Den 22. november, eller samme dag som 25-året for kong Juan Carlos' kroning, som banede vejen for demokratiet i Spanien, skulle det blive en af dette demokratis højtstående personligheders tur til med sit liv at betale for sin tro på frihed, tolerance og respekt for medmennesket.
Side om side med Dem, hr. Enrique Barón Crespo, var han sundhedsminister i Deres land. Sammen, hr. Joan Colom, har De i 1960'erne kæmpet for demokratiet i Spanien. Ernest Lluch var kendt for at have været aktør i overgangsperioden i Spanien og for sit bidrag til Cataloniens autonome status, han var elsket for sin ligefremhed og respekteret for sine kvaliteter som politiker og stor universitetsmand, og han blev valgt af sine mordere alene på grund af sin kærlighed til retsstaten.
Til hans pårørende, til hans venner, til alle dem i Spanien, som tror på demokratiets styrke, udtrykker jeg min dybeste medfølelse.
Næsten en million spaniere uanset politisk tilhørsforhold rejste sig i protest mod dette ynkelige attentat. Europa-Parlamentet skylder sig selv at lade dem vide, at det står ved deres side, og jeg skal endnu en gang foreslå Dem at iagttage ét minuts tavshed som udtryk for vores solidaritet og vores bevægelse.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Protokollen for mødet den 17. november er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
Det er ikke tilfældet.
(Protokollen godkendtes)   

Formanden
Alle forslag til proceduren vil blive behandlet efter forhandlingen om topmødet i Nice i overensstemmelse med de ønsker, De har givet udtryk for. Som De ved, har vi en meget tæt dagsorden, og jeg har derfor truffet denne beslutning i medfør af de beføjelser, forretningsordenen giver mig til at sørge for, at vores møde afvikles i god ro og orden. De må derfor vente med Deres forslag.

Dell' Alba
Fru formand, jeg protesterer mod denne beslutning, for man kan komme med indlæg til proceduren af grunde, der er meget vigtige, meget seriøse. Det er ikke en måde at gøre tingene på. Sidst sagde De: "Efter fastlæggelse af dagsordenen". Det var allerede at stramme den, så ærlig talt, så kan man lige så godt anbringe dem efter stemmeforklaringerne. De har magt til at gøre det ifølge artikel 18, men man kan ikke gå ud fra, at indlæg til proceduren intet har at gøre med præcise, punktuelle spørgsmål, som medlemmerne har lyst til at stille ved mødets begyndelse, og det er vigtigt, at Parlamentet hører på dem. Jeg fastholder min protest mod denne beslutning.

Formanden
Det noterer jeg mig, hr. Dell' Alba.

Dagsordenen
Wurtz
Fru formand, dette er for at støtte forslaget helhjertet, da jeg er en af dem, der har anmodet om at få dette punkt optaget på dagsordenen. Parlamentet har ved flere lejligheder udtalt sig for en fast holdning i forhold til Kyoto-forpligtelserne. Jeg mener derfor, det var rigtigt af den europæiske delegation at indtage en sådan fast holdning, men nu skal der arbejdes på et nyt udkast til erklæring, og det haster meget. Derfor mener jeg også, at man skal gå frem, sådan som De foreslog, selv om der kommer en beslutning fulgt af en afstemning under vores december-mødeperiode i Strasbourg.
(Forslaget vedtoges)

Velkomstord
Formanden
Det er med meget stor glæde, at jeg i den officielle loge ønsker velkommen til delegationen fra den russiske Duma og fra Føderationsrådet, under ledelse af næstformændene for Dumaen, hr. Vladimir Lukin og fru Irina Khakamada, og næstformanden for Føderationsrådet, hr. Vladimir Varnavskyi.

Denne delegation er kommet til Bruxelles for at møde sine kolleger fra Europa-Parlamentet i anledning af det tredje møde i Delegationen til Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Rusland.
Jeg håber drøftelserne, diskussionerne har været frugtbare, og jeg ønsker Dem et behageligt ophold i Belgien og velkommen i Europa-Parlamentet.

Konferencen i Haag om klimaændringer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om Haag-konferencen, og jeg giver straks ordet til fru Wallström, på vegne af Kommissionen.

Wallström
Fru formand, mine damer og herrer, tak fordi jeg har fået lov til at afgive en redegørelse om mit indtryk af den sjette partskonference, den såkaldte COP6-konference, i FN's rammekonvention om klimaændringer, der har fundet sted i de seneste to uger i Haag. Efter intensive forhandlinger på både teknisk og ministerielt plan på basis af udkast til afgørelser med omkring 500 kantede parenteser, var det umuligt at opnå generel enighed om centrale politiske spørgsmål.
Den Europæiske Union koncentrerede forhandlingsindsatsen om at sikre Kyoto-protokollens miljømæssige integritet inden for områder som ændringer i arealanvendelsen og skovbruget, spørgsmålet om "dræn", forholdet mellem Kyoto-mekanismen og en lokal indsats, den såkaldte "supplementaritet", samt overholdelse. Det betød, at man var nødt til at foretage en afvejning af disse spørgsmål i forhandlingerne med de øvrige deltagere.
Med gode tekniske fremskridt i reglerne vedrørende Kyoto-mekanismerne og udviklingen af et overholdelsessystem, koncentrerede man sig i de afgørende forhandlinger om afvejningen mellem "supplementaritet" og "dræn". Der var imidlertid ikke tid til en fuldstændig vurdering af de sidst indkomne kompromisforslag om brugen af "dræn" med hensyn til deres indflydelse på de forskellige lande i og uden for Den Europæiske Union. Der var ikke desto mindre tilstrækkelige beviser for, at den miljømæssige integritet ville blive bragt i alvorlig fare. Derfor besluttede Den Europæiske Union ikke at gøre indsigelse mod disse forslag.
For ikke at lade mandatet for Buenos Aires-handlingsplanen, der løb indtil den såkaldte COP6-konference, udløbe uden konkret resultater eller opfølgning, har parterne besluttet at indstille COP6 og genoptage konferencen i maj 2001.
COP6-konferencen var ikke udelukkende negativ - ingenlunde. Der blev gjort fremskridt. Der blev f.eks. udarbejdet en række forslag som svar på udviklingslandenes behov og problemer, herunder ny finansiering og nye institutioner, men også en mere målrettet tilgang til klimaændringer inden for rammerne af Den Globale Miljøfacilitet. Der blev også gjort tekniske fremskridt på andre områder, bl.a. med hensyn til politikker og foranstaltninger vedrørende emissionsbegrænsning, kapacitetsfremme, teknologioverførsel, emissionshandel, fælles implementering og overholdelse. Der skal gøres mest muligt for at nå frem til endelige beslutninger, når mødet genoptages i maj.
Et andet positivt resultat af COP6 er, at den var med til at skabe en bedre forståelse for de øvrige parters holdninger. Denne viden er meget nyttig, og den bør udnyttes yderligere i de kommende måneder. Hr. Pronk var en meget dedikeret formand for COP6. Hans forslag ved udgangen af den anden uge skitserer en pakke og udgør noget af grundlaget for yderligere diskussioner og forhandlinger i de kommende måneder. Der var imidlertid ikke tilstrækkelig tid til at afslutte forhandlingerne på grundlag af dette dokument. Der gik for meget dyrebar forhandlingstid tabt med ministerielle redegørelser samt gentagelse af velkendte holdninger. Derfor var der ikke tid til at undersøge alle konsekvenserne af de forskellige forslag vedrørende dræn, der blev fremsat hen mod slutningen på konferencen. Det er et spørgsmål, der fortsat er omgærdet med stor usikkerhed.
Vi vidste alle, at Den Europæiske Union ville være nødt til at komme med indrømmelser for at få en aftale i stand med USA og dens allierede i paraplygruppen. I sidste ende var indrømmelserne fra de andre parter vedrørende "supplementaritet", overholdelse og Kyoto-mekanismerne imidlertid ikke tilstrækkelige til at kompensere for en svækkelse af målsætningen vedrørende emissionsbegrænsning, hvilket havde været resultatet, hvis forslaget om "dræn" var blevet vedtaget.
Hvad gør vi nu? Den Europæiske Union bør vurdere og forberede yderligere diskussioner. Med hensyn til at forberede det næste møde, bør EU ikke genoptage diskussioner om alle emner, men koncentrere sig om centrale emner - især "dræn"mekanismer, "supplementaritet" og en høj opfyldelsesgrad. Vi skal sikre en glat overgang fra det franske til det svenske formandskab og bevare en tæt kontakt med hr. Pronk. EU skal gennemgå sin holdning til de centrale spørgsmål og fremsætte nye forslag, hvor det er hensigtsmæssigt.
Kommissionen er fuldt engageret i bestræbelserne på at udvikle stærke fælles EU-principper sammen med det nye formandskab. Foruden den videre koordination inden for Den Europæiske Union bør man intensivere kontakten med andre parter. En absolut forudsætning for at nå til enighed om "dræn" på det næste møde er et fælles datasæt i stedet for beregninger fra hver enkelt part. EU vil uddybe sine relationer til alle de vigtigste grupper, og den vil også kontakte den nye amerikanske regering snarest muligt.
Da reglerne og de nærmere bestemmelser vedrørende Kyoto-protokollens funktion ikke er vedtaget, er vi nødt til at udskyde ratifikationen af protokollen til efter næste møde og COP6-mødet. De interne forberedelser til en ratifikation gennem det europæiske klimaændringsprogram og udviklingen af en EU-ordning for handel med emissionsrettigheder vil imidlertid fortsætte.
Mange tak for Deres opmærksomhed. Jeg er villig til at besvare eventuelle spørgsmål.

Jackson
Fru formand, jeg er ked af, at Haag-konferencen åbenbart var en meget frustrerende oplevelse for kommissæren, men jeg er glad for, at hun bevarer optimismen. Europa-Parlamentets delegation var også skuffet over forhandlingsresultatet, skønt det ikke kom som nogen overraskelse for os. Ligesom kommissæren kunne vi også forudse, at der ville blive problemer med "dræn".
De, der læser franske og britiske aviser, vil vide, at der er meget opmærksomhed på sammenbruddet i forholdet mellem den franske minister fru Voynet og den britiske minister hr. Prescott. Der var på en måde tale om et uafvendelig sammenstød - ligesom mellem Titanic og isbjerget. Hr. Prescott er nu sprunget læk under vandlinjen, og vi ved ikke, hvor længe han kan holde sig flydende.
Efter min opfattelse er et af problemerne, at en minister fra De Grønne ikke har frihed til at forhandle om grønne spørgsmål. Fru Voynet var forpligtet til ikke at give efter over for de amerikanske synspunkter. Det forventede man af hende, ikke sandt?
Her er mine spørgsmål til kommissæren: Mener De, at der er mulighed for en vis fleksibilitet i EU's holdning til "dræn"? Hvornår forventer De en genoptagelse af forhandlingerne? Var hr. Prescotts redegørelse i Underhuset virkelig sand? Han sagde i Underhuset, at den aftale, som han møjsommeligt havde formidlet med en Sherman-kampvogns ihærdighed, ville have forhindret de udviklede lande i at modtage støtte fra mekanismen for "ren udvikling" til at plante skove i udviklingslandene, hvilket lyder helt godt. Mange lande - og specielt de grønne grupper - følte, at det var et enormt smuthul. Aftalen ville have lagt loft over brugen af skovdræn fra USA's, Japans og Canadas side - et loft som Europa har bedt om - og have styrket de videnskabelige krav vedrørende lokale dræn.
Hvordan kan det være, at den - overraskelse - begejstrede rapport fra hr. Prescott om den aftale, han selv havde formidlet, blev forkastet af ikke blot fru Voynet, men, så vidt jeg ved - og det er mit sidste spørgsmål til kommissæren - også af de fleste andre miljøministre i Europa? Ifølge hr. Prescotts rapport til hans eget parlament, kom han med tilbud, der ikke var til at afslå.
Afslutningsvis vil jeg beklage det skete, men jeg håber, at vi ender med at dele fru Wallströms optimisme og får den aftale om klimaændringer, der er brug for.

Linkohr
Fru formand, først vil jeg gerne sige til Kommissionen, at den har gjort sit arbejde godt. Jeg kunne ønske, at Den Europæiske Union også ved de kommende konferencer taler med én stemme, og jeg mener, det er fuldstændigt overflødigt, at vi nu sinker os selv ved at give enkelte ministre skylden. På den måde kommer vi ikke videre!
Vi ved, at fiaskoen med konferencen ikke er afslutningen på en meget lang og meget kompliceret proces. Vi må videre. Men vi må spørge os selv, hvad vi kan gøre bedre. Det første spørgsmål, og det er også til Kommissionen, er, om denne metode med konferencer, som vi her har valgt, hvor 180 repræsentanter for forskellige lande skal blive enige om en fælles tekst, er en metode, som stiller for store krav til os, især når man til sidst er under tidspres, og uoverensstemmelser mellem de vigtigste forhandlingspartnere ikke er ryddet af vejen. Er det ikke på tide, at dette spørgsmål også behandles på G7-topmøderne for stats- og regeringscheferne i USA og Europa?
For det andet vil jeg alligevel ikke gøre livet så let for os. Når vi peger fingre ad amerikanerne, må vi ikke glemme, at en række fingre også peger tilbage på os. Det er ikke sådan, at europæerne har lavet deres hjemmearbejde. Hos os stiger CO2-udslippene, det ved vi, og det er meget ofte blevet diskuteret her. Spørgsmålet er så, om vi overhovedet har brug for en global aftale for at påbegynde reduceringen af udslip hos os selv. Jeg vil gerne minde Kommissionen om dens meddelelse om emissionshandel og konferencen i Haag, hvor det handlede om, at den under visse omstændigheder kunne fremlægge et direktiv, hvor de kvoter, der blev aftalt af miljøministrene i 1998, blev foreskrevet, og overtrædelser ville blive straffet med sanktioner. Mit spørgsmål er så, om De er parat til at gøre sådan noget, at fremlægge sådan noget, selv om Kyoto-processen endnu ikke er afsluttet. Hvad forhindrer os egentlig i at begynde med emissionshandel i Den Europæiske Union i 2005, når en række lande alligevel allerede er begyndt med emissionshandel inden for deres nationale grænser?
Som min sidste bemærkning vil jeg gerne sige, at jeg synes, det er godt, at De var bestemt i forbindelse med spørgsmålet om dræn, især fordi det er overordentligt vanskeligt at måle drænene nøjagtigt. Vi skal have målelige resultater med hjem, og med det mener jeg fysisk målelige resultater, og det har hidtil ikke været foreneligt med amerikanernes holdning.

Davies
Fru formand, disse forhandlinger vil nødvendigvis være hårde, men Kommissionens tjenestemænd troede, at man til slut kunne nå frem til en aftale, fordi verdens politiske ledere ganske enkelt havde for meget at miste ved at vende tomhændede hjem. Det er en enorm skuffelse, at der ikke blev indgået en aftale, og jeg beklager meget, at afslutningen på konferencen blev skæmmet af en strid mellem Storbritanniens vicepremierminister og det franske formandskab om vicepremierministerens kompromisforslag.
Det faktum, at amerikanerne efter hr. Prescotts temmelig larmende afrejse fremsatte nye forslag, der lå tættere på EU's holdning, viser, at det franske formandskab gjorde ret i at holde stand. Vi kom tættere på en løsning, men desværre randt tiden ud. Vi har nok desværre mistet fremdriften i forhandlingerne, så vi starter forfra til maj.
De interne uoverensstemmelser i Europa er særligt uheldige, fordi jeg havde indtryk af, at Den Europæiske Union forhandlede som et tæt sammenknyttet hold på tværs af partiskel og ud fra fælles principper, og at man havde fælles visioner og en fælles vrede over, at amerikanerne nægtede at påtage sig deres ansvar som verdens største producent af drivhusgasser.
Efter det, vi har hørt, må vi antage, at det amerikanske senat ikke vil ratificere Kyoto-protokollen, uanset hvor meget vi går på kompromis. Derfor skal vi lægge større vægt på at hente støtte fra andre nationer, på at få emissionshandlen i gang og på at gøre en indsats for at reducere Unionens bidrag til den globale opvarmning. Lad os håbe, at vi kan nå frem til en aftale til maj. I mellemtiden bør Europa gå i spidsen.
USA er stadig meget vigtig. Penge tæller mere i amerikansk politik end i EU's politik. Den amerikanske industri og olieselskaberne fortæller politikerne, at de skal forkaste Kyoto-protokollen, uanset hvad den amerikanske offentlighed siger. Mit spørgsmål til kommissæren er: Hvordan kan vi forklare den amerikanske industri, at det er i dens kommercielle interesse at støtte protokollen, så den kan sidde på pengekassen og få de amerikanske politikere til at makke ret? Hvordan kan vi trods kraftig modstand trække amerikanerne ind i det 21. århundrede med alle dets problemer?

De Roo
Fru formand, konferencen om klimaændringerne er mislykket, men der er faktisk gjort fremskridt. Atomenergi har ingen chance for et comeback. Udviklingslandene sagde: Hvis I stopper med atomenergi i de nordlige lande, vil vi heller ikke have atomenergi, ikke engang subsidieret. Også med hensyn til håndhævelse er der sket fremskridt. Udviklingslandene får 1 milliard dollars efter 2005. Hvis mekanismen for bæredygtig udvikling kommer til at fungere, modtager udviklingslandene årligt 5-25 milliarder dollars ekstra.
Hvad angår udviklingslandene, har formanden, hr. Pronk, gjort et godt stykke arbejde, men på miljøområdet var hans kompromis utilfredsstillende. Skovene var denne gang den store forhindring. For tre år siden i Kyoto ville USA have, at Rusland gjorde det muligt, at amerikanerne ikke behøvede træffe nogen foranstaltninger i deres eget land. Nu ville Clinton-regeringen have de billigste foranstaltninger, nemlig skovplantning. Naturligvis optager skove CO2, men når træerne er udvoksede, er denne virkning borte. Desuden brænder skove også, og det sker stadig oftere.
Løsningen må komme fra energieffektivitet og de vedvarende energikilder. Vores forhandlere på Den Europæiske Unions vegne ville faktisk lade der være et vist spillerum for skove, men ikke mere end 20% af alle de foranstaltninger, der skal træffes. Prescotts kompromis, hvor USA skulle have lov at reducere 1/3 gennem skove, 1/3 gennem varm luft og 1/3 gennem mekanismen for bæredygtig udvikling, var et dårligt, uacceptabelt kompromis. Heldigvis var 14 ud af de 15 miljøministre enige herom.
Men vi må videre, i Bonn i maj 2001 må der indbygges lighed. Enhver verdensborger har lige stor ret til CO2-emissioner, amerikanerne har ikke 200 gange så stor ret som afrikanerne. Kun hvis der indbygges lighed, vil udviklingslandene også efter 2012 deltage i kampen mod klimaændringer. For at opnå en stabilisering af klimaet med lighed skal USA reducere med 90%, og vi i Den Europæiske Union skal reducere med 80%. Kina skal stabilisere sine emissioner, og Indien skal have lov at udlede dobbelt så meget. I maj næste år er der brug for et gennembrud, om nødvendigt uden USA. Også uden USA skal og kan Kyoto-protokollen ratificeres. Jeg håber, at vi vil være så kloge at beslutte dette.

Meijer
Fru formand, industrien og trafikken fører til en kunstig opvarmning af vores atmosfære. En del af Den Europæiske Unions landes områder vil ved en fortsat opvarmning ændres til hav eller ørken. For fortsat at holde verden og Europa beboeligt er der brug for en kraftig ændring af vores økonomi. Europa-Parlamentet har for nylig udtalt sig til fordel for en række skridt i den rigtige retning.
Med hensyn til den europæiske holdning under klimakonferencen i Haag, der sluttede i lørdags og sandsynligvis er mislykket, viser der sig to stærkt modstridende opfattelser. Den ene opfattelse er, at vi seriøst bør holde fast ved aftalerne fra 1997 om at reducere med godt 5% i forhold til 1990. Det drejer sig nu om udformningen af disse Kyoto-forpligtelser, der allerede er indgået. Viljen til et kompromis med USA betyder forræderi mod den europæiske indsats.
Den anden opfattelse er, at Kyoto aldrig har været gennemførlig, fordi Amerika, Japan og Australien i for høj grad har modarbejdet den. Kun hvis deres forpligtelser til at gøre en indsats formindskes, er en verdensaftale nu mulig. Med kreativt bogholderi ville vi give indtryk af, at de allerede har opfyldt en stor del af deres forpligtelser.
I denne anden opfattelse har Den Europæiske Union svigtet, idet de grønne miljøministre fra Frankrig og Tyskland ikke var rede til at glemme Kyoto. Under opfølgningskonferencen i Bonn i maj 2001 bør der findes et sådant kompromis. Min gruppe foretrækker den første opfattelse.
Det er vigtigt, at Europa fastholder en tidligere indtaget holdning, også hvis det indebærer, at USA endnu ikke vil kunne underskrive en sådan aftale i Bush-regeringens periode. Af hensyn til de langsigtede resultater er det vigtigt, at vi overbeviser den amerikanske offentlighed om risiciene ved intet at gøre i stedet for at indgå et kompromis med dem, som modarbejder aftalen.
USA producerer den største forurening pr. indbygger. Der er offentligheden endnu ikke rigtig klar over, at ørkenen vil vokse, og at orkanerne vil tiltage. Velfærdsniveauet er højt, og prisen på olieprodukter er lav. Der synes man, at virkelige forandringer er en ulempe for industrien og forbrugerne. Derfor er det usandsynligt, at en verdensaftale nu skulle kunne blive godkendt af den amerikanske Kongres.
Når alt kommer til alt, står den tredje verden først ved begyndelsen af den industrielle udvikling. Deres fattigdom har gjort det nødvendigt for dem at sælge deres rettigheder til CO2-emissioner til rige lande, som dermed vil formindske deres egne forpligtelser. Disse lande vil i sidste instans ikke lade sig fratage deres ret til udvikling. Emissionen af drivhusgasser vil derefter stige stærkt. Det er en grund til ved opfølgningen af klimakonferencen at tage hensyn til denne virkelighed. Et kompromis må ikke betyde, at vi glemmer, hvad der er aftalt i Kyoto.

Fitzsimons
Fru formand, ligesom størstedelen af Parlamentet og de forrige talere er jeg overmåde skuffet over, at FN's verdenstopmøde om klimaændringer i Haag ikke var nogen succes. Det er beklageligt, at deltagerne ikke nåede til enighed om, hvordan man bedst begrænser emissionerne af drivhusgasser fremover.
For tre år siden blev der i Kyoto-aftalen udarbejdet en tidsplan for nedbringelse af drivhusgasemissioner. Kyoto-protokollen må under ingen omstændigheder udvandes. Det modsatte er faktisk tilfældet. Specielt den industrialiserede verden kan være nødt til at opstille endnu strengere grænser for nedbringelse af drivhusgasser fremover, hvis vi skal bremse og i sidste ende kontrollere virkningerne af den globale opvarmning.
Klimaændringsspørgsmålet er helt klart en af de største udfordringer i det 21. århundrede, hvis vi alle skal have en jord at leve på i fremtiden. Hvis ikke vi løser dette problem på en struktureret og strømlinet måde, vil den globale opvarmning stige og give alvorlige bivirkninger for land-, hav- og luftmiljøet samt ikke mindst for de menneskelige levevilkår. Det er allerede blevet sagt, at det næste møde om nedbringelse af drivhusgasemissioner vil finde sted i Bonn, og at det vil falde sammen med udgivelsen af en publikation fra FN's mellemstatslige panel vedrørende klimaændringer. Dette panel består af 3.000 videnskabsfolk fra hele verden, der vil komme med deres bud på, hvilke foranstaltninger der skal indføres, hvis vi skal nedbringe drivhusgasemissionerne.
Europa-Parlamentets Miljøudvalg har hidtil været fremme i forreste linje med hensyn til klimaændringsspørgsmålet. Vi går hånd i hånd med kommissæren med ansvar for miljøet, fru Wallström, i en række af EU's forordninger og direktiver, hvilket vil medvirke til at kontrollere drivhusgasser i Den Europæiske Union. Den Europæiske Union skal gå i spidsen for denne sag. Miljøudvalget og Parlamentet har vist et godt eksempel på, hvordan vi i fællesskab kan nedbringe drivhusgasemissionerne fremover.
Vi skal også fremover være energiske og beslutsomme i dette spørgsmål. De kommende generationer kommer til at betale prisen for vores manglende effektivitet i dette meget vigtige spørgsmål. Jeg vil rose kommissær Wallström for hendes indsats i Haag, og jeg ønsker hende al mulig held og lykke fremover.

Blokland
Fru formand, også hos os er skuffelsen stor over, at klimatopmødet i Haag er mislykkedes. Diskussioner om skyldsspørgsmålet fører for let til, at der ensidigt peges på USA. Efter min opfattelse var det i sidste instans Den Europæiske Unions stejle holdning, der medførte, at der ikke kom nogen aftale.
Diskussionen i Haag vedrørte først og fremmest spørgsmålet om alt det, der må medregnes i forbindelse med de i Kyoto aftalte reduktioner. I oktober kunne vi under forhandlingen om forslaget om emissionshandel vælge hensigtsmæssige og effektive muligheder for at reducere emissionerne. Desværre traf Europa-Parlamentet dengang ikke noget tydeligt valg.
For så vidt angår 50%-reglen, må jeg bemærke, at dette aldrig bør være et mål i sig selv. Hvis der kan opnås en aftale med USA om en lavere realiseringsprocentdel i eget land, er dette altid bedre end ingen aftale. Det samme gælder for den delvise medregning af CO2-optag såsom ekstra plantning af skove.
Selv om jeg misbilliger den amerikanske holdning, konstaterer jeg dog, at USA var rede til et acceptabelt kompromis ved afslutningen af konferencen. Den Europæiske Unions stejle holdning under ledelse af den franske miljøminister Voynet blokerede muligheden for en aftale. Nogle roser Den Europæiske Unions holdning, fordi den var standhaftig. I virkeligheden er chancerne for en aftale i fremtiden mindre, hvilket betyder, at vi er længere væk fra en hensigtsmæssig løsning af klimaproblemet.

Grossetête
Fru formand, jeg deler mine kollegers umådelige skuffelse over resultaterne af denne konference i Haag, som virkelig er en fiasko. Men jeg vil nødig forfalde til at deltage i de personlige stridigheder og gerne undgå denne slags fuldstændig negative diskussion. Lad mig lykønske Kommissionen, og dermed fru Wallström, som ikke har givet køb på de forpligtelser, hun altid har forfægtet, om mindskelse af udslippene, bl.a. af drivhusgasser.
Der er ingen tvivl om, at det er bedre ikke at have nogen aftale end at have en aftale, som er dårlig, og i dette tilfælde var det amerikanske forslag et discountforslag, der var fuldkommen uacceptabelt for Europa.
Under alle omstændigheder bliver en aftale kun accepteret og fundet acceptabel, hvis der er en ligevægt mellem Nord og Syd, mellem udviklingslandene og de industrialiserede lande. Jeg er allerede meget bekymret over brugen af retten til at forurene, som efter min mening kun kan hæmme den økonomiske udvikling i lande, som allerede er meget bagud.
USA's holdning, som søger tilflugt i tanken om de kulstofdræn, som skovene udgør, er uhørt, for i så fald gør man sig ingen anstrengelser. Lad os afvise de amerikanske diktater. Her kan man rigtig se Europas begrænsninger, Europa med dets skiftende formandskaber, som ikke har noget stærkt politisk image over for USA, og som ikke taler med én stemme. Her kan man endnu en gang se nødvendigheden af for enhver pris at reformere de europæiske institutioner og måden, de fungerer på. Hvornår får vi en stærk præsident for Den Europæiske Union, som er i stand til at tale med én røst på vegne af Europa over for vores partnere?
Lad os alligevel slutte med at udtrykke et håb. Haag-konferencen skal fortsættes, det har De fortalt os, fru kommissær, næste forår i Bonn. Vi vil være ved Deres side, fru kommissær, når det gælder om at holde stand over for USA og tage denne udfordring op.

Corbey
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, lad os sige det klart og tydeligt, klimakonferencen i Haag er mislykket, og det er skuffende, for der er stadig mere, der tyder på, at klimaet ændres meget hurtigere end forventet. Verden har derfor brug for et kraftigt politisk signal. Kyoto må ikke fortsætte med kun at være tomme løfter. Klimakonferencens fiasko er et forkert signal til offentligheden. Mange mennesker vil tro, at det ikke går så hurtigt med klimaproblemerne, når politikerne alligevel ikke gør noget på internationalt plan. Det underminerer også opbakningen af bæredygtig energi og energieffektivitet.
Klimaændringer har store konsekvenser i udviklingslandene. Lande som Indien, Bangladesh, Indonesien og Thailand konfronteres med oversvømmelser, som rammer millioner af mennesker. Vi betragter princippet om, at "forureneren betaler" som overordentlig vigtigt, men indtil nu er det tredjeverdenslandene selv, som skal betale udgifterne og sørge for tilpasning til klimaændringen. Det er efter min opfattelse uacceptabelt.
Fru kommissær, redegørelserne om klimakonferencens fiasko var ikke særlig troværdige. Forhandlerne erklærede bagefter, at aftalen var inden for rækkevidde. Det skortede ikke på politisk vilje. Parterne var kommet nærmere hinanden, og de udviste stadig større forståelse for hinandens kultur. Men desværre var der mangel på tid. Dette er efter min opfattelse ikke særlig troværdigt. Bag ved alle de smukke ord gemmer sig politisk afmagt. Den Europæiske Union skal omhyggeligt evaluere sin egen rolle. Det er ikke nok at give USA skylden eller at klage over manglende fleksibilitet hos andre. Vi har selv hele tiden sagt, at ingen aftale er bedre end en dårlig aftale, men det betyder ikke, at vi skal gøre vores egen politiske ønskeseddel til målestok for en god aftale. Klimakonferencen fortsætter til foråret. Vi skal altså nu se fremad.
Fru kommissær, jeg vil takke Dem for det behagelige samarbejde. Jeg vil til sidst stille Dem tre spørgsmål: For det første, hvordan bedømmer De selv Den Europæiske Unions optræden, og hvilke konkrete ting har De lært af fiaskoen i Haag? For det andet, hvordan benytter De de kommende måneder? Fører De drøftelser med USA om skovproblemet og om de videnskabelige kendsgerninger og uklarheder, som hele tiden spiller en rolle der? For det tredje, på hvilke punkter skal Den Europæiske Union efter Deres opfattelse gøre flere indrømmelser? Jeg er selv af den opfattelse, at vi med hensyn til supplementaritet måske kunne slække lidt mere på kravene. Jeg vil gerne høre Deres mening herom, og jeg takker Dem for Deres opmærksomhed.

Wijkman
Fru formand, tak kommissær Wallström for Deres indlæg. Jeg synes, at EU holdt udmærket sammen bortset fra de sidste kritiske timer. Det er imidlertid klart, at der er mange tabere efter et sådant møde. Jeg synes, at vi som politikere er tabere, fordi vi har udsendt et meget dårligt signal til utroligt mange engagerede mennesker. Det lykkedes os ikke at nå frem til en aftale.
For det andet synes jeg, at den del af iværksætterne og erhvervslivet, der tager problemet alvorligt og ønsker spilleregler, også er tabere. Derfor er det naturligvis utrolig vigtigt, at vi kommer hurtigt igen. Jeg synes, at EU gjorde ret i at stå fast i spørgsmålet om drivhusgasdræn. Det handler ikke bare om, at det er vanskeligt at kontrollere og måle, men også om, at flere forskere påstår - jeg ved ikke, om de har ret - at det, der i dag kan være drivhusgasdræn, i morgen kan være kulstofkilder. Jeg vil gentage det på engelsk: Forest turns from being carbon sinks to carbon sources. Hvis det er rigtigt, er det naturligvis utroligt risikabelt at blande det sammen allerede nu, når det er så vanskeligt at definere. Så vil jeg snarere sige, fru Wallström, at det er bedre at være mere generøs i den fortsatte dialog med amerikanerne med hensyn til emissions trading i almindelighed end at tilføje noget, der er meget vanskeligt at underbygge rent forskningsmæssigt.
Jeg var medlem af Parlamentets delegation. Vi havde et møde med en række amerikanske kongresmedlemmer. Det skræmte mig noget, at amerikanerne udviste både arrogance og uvidenhed. Jeg fik på fornemmelsen, at de under ingen omstændigheder vil ratificere Kyoto-protokollen. Jeg konkluderede, at der er behov for en større dialog på tværs af Atlanten i disse spørgsmål, ikke bare mellem regeringerne og Kommissionen, men ikke mindst i forhold til kongresmedlemmerne. Det kan vi fra Europa-Parlamentet måske være medvirkende til.
Til slut har jeg et spørgsmål: Selv om et møde i maj ikke skulle gå godt, er kommissæren så villig til at gå videre - villig til at gå i spidsen og anbefale en ratificering fra EU's side?

Moreira da Silva
Fru formand, kære kolleger, jeg vil gerne som formand for Europa-Parlamentets delegation ved COP6 først gerne give udtryk for min glæde over det fremragende forhold, som Kommissionen og Parlamentet udviklede i løbet af den uge. Hvis der var nogen steder, hvor der ikke var uenighed, var det i forholdet mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen. Og jeg kan kun beklage, at nogle af de femten landes ministre havde mere travlt med pressekonferencerne end med at skabe en ægte korpsånd, der kunne sikre en samlet politik for klimaændringerne.
Fru formand, COP6 havde som bekendt en meget stor betydning, fordi vi dermed skulle forlade den diskussionsfase, som vi havde befundet os i siden 1992, og skride til handling. Da det ikke lykkedes os at nå frem til en aftale, lykkedes det os heller ikke at nå målet om at skride til handling. Hvis vi skal sige det meget tydeligt, når nu vi gør regnskabet op, kan vi konstatere, at der blandt de tre parter kun var én, der søgte at nå frem til en samlet aftale om klimaændringerne, nemlig EU. For USA's vedkommende - men lad os også sige dét meget tydeligt, fra hele paraplygruppen - bliver der tyet til en lang række påskud for at undgå, at der blev nogen aftale overhovedet ved COP6 i Haag. Frem til maj, frem til Bonn, må EU sætte ind på to fronter. For det første på den diplomatiske front, hvor vi må gå ud fra, at det scenario, hvor USA ratificerer, er det mindst sandsynlige, således at der skal udfoldes diplomatisk aktivitet i forhold til de andre medlemmer af paraplygruppen. For det andet må der handles internt, så der kan skabes troværdighed. Kun denne troværdighed vil gøre det muligt for EU at tage føringen i ord og handling ved COP6-B i Bonn.

Wallström
Fru formand, jeg vil takke for Deres støtte og rette en særlig tak til Europa-Parlamentets delegation i Haag. Jeg kan faktisk huske, at jeg mødte fru Corbey, der var til stede hele tiden, til et møde kl. 5.30 en morgen. De var alle en stor støtte under mødet, hvilket jeg takker Dem for.
Vi diskuterer nogle gange klimaændringsspørgsmålet, som om virkningerne heraf kun vil kunne mærkes på langt sigt af vores børn og børnebørn. Der er imidlertid allerede sket klimaændringer, de findes allerede. Man kan måle, at indlandsisen smelter. Små østater i Stillehavet forsvinder langsomt, fordi vandstanden er stigende. Vi ser virkningerne i vores dagligdag. Skønt eksperterne er meget påpasselige med ikke at sige, at storme eller ekstreme vejrforhold skyldes klimaændringer, vil vi komme til at opleve mere ekstremt vejr, hvis klimaændringerne får lov til at fortsætte. Så det er også noget, der påvirker os. Selvfølgelig er det noget, der påvirker de kommende generationer, men som tidligere nævnt er det også et faktum i dag - specielt for befolkningerne i de fattige lande.
Hvad kan vi gøre nu? Det er ikke det rette tidspunkt til at fremsætte beskyldninger. Det er det rette tidspunkt til at beslutte, at vi ikke må svigte én gang til. Det er tvingende nødvendigt, at vi når frem til en aftale på det næste COP6-møde. Jeg er optimistisk, fordi jeg kunne mærke, at vi var ganske tæt ved målet, og at alle de tilstedeværende ministre forstod, at en reduktion på 5%, som der er tale om i Kyoto-protokollen, kun er en lille del af de forpligtelser, vi fremover skal indgå i. Dette er kun begyndelsen. Måske skal vi ikke bekymre os alt for meget over, at det tager lidt længere, nogle få måneder mere, at nå til enighed om reglerne og rammerne for driften af det enorme økonomiske marked, der skabes. Der er selvfølgelig behov for funktionsdygtige regler for at regulere et emissionshandelsmarked til en værdi af 12 milliarder amerikanske dollars. Der var for mange uløste problemer på forhandlingsbordet, og det skal vi forsøge at få styr på. Vi skal foretage vores egen vurdering af det skete og udarbejde de nødvendige dokumenter for at tage kontakt med de forskellige parter samt selvfølgelig med paraplygruppen. Det er i høj grad op til den amerikanske regering at fortælle os, hvem vi skal kontakte. Vi skal også bevare kontakten til udviklingslandene. På denne måde kan vi arbejde videre med problemet på en konstruktiv måde.
Nu vil jeg blot besvare spørgsmålene om, hvorvidt vi var fleksible. Disse forhandlinger er undertiden ekstremt kaotiske, og jeg tror, at man til enhver tid kan tage hjem og skue tilbage og sige, at vi begik den og den fejl. For de miljøministre, der var til stede i Haag - og De ved, at vi også har slået tonen an her - handlede det primært om at forsvare Kyoto-protokollens troværdighed og ukrænkelighed. Derfor kunne vi f.eks. ikke tillade nogen former for kreativ bogføring i visse spørgsmål. Amerikanerne præsenterede os for et forslag, der ville have reduceret deres forpligtelser med mellem 70% og 90%. Det kunne vi ganske enkelt ikke acceptere. Skulle vil sænke vores ambitionsniveau, når vi vidste, at der er brug for en ekstra indsats? Samtidig gav vi indrømmelser. Vi indledte diskussioner om emner, som vi tidligere havde omtalt som store smuthuller eller store potentielle smuthuller.
Vi var meget konstruktive, og vi forhandlede indtil sidste minut i Haag. Vi vil fortsat være villige til at give indrømmelser, men jeg synes, at vi var fleksible, samtidig med at vi forsvarede vores mærkesager, og det bør vi fortsat gøre. Nu ved vi, hvilke spørgsmål vi kan forvente på det næste møde. Jeg er fortrøstningsfuld, og jeg mener virkelig, at der er en forståelse for problemerne. Alle ministrene ved, at de ikke kan undslå sig den enorme opgave med at bekæmpe klimaændringerne. Det fremgik også tydeligt af Haag-konferencen. Vi vil gøre, hvad vi kan for at nå frem til en aftale, der kan underskrives af alle. Selvfølgelig vil opfølgningen på det næste COP6-møde eller fortsættelsen af COP6 være en ratifikation af en aftale inden for Unionen. Vi kan starte emissionshandlen tidligere. Vi kan træffe en lang række foranstaltninger, hvilket Kommissionen vil foreslå. Vi slår til, straks vi får chancen, og så snart de lovgivningsmæssige rammer er på plads.
Jeg takker endnu en gang for denne forhandling. Jeg har taget alle indlæg til efterretning, og vi vil selvfølgelig følge op på sagen og vende tilbage hertil, når som helst, Parlamentet måtte ønske det.

Formanden
Jeg takker kommissæren mange gange. Jeg takker kollegerne.
Forhandlingen er afsluttet.

Forberedelse af Det Europæiske Råds møde i Nice og handelspolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om forberedelsen af Det Europæiske Råd i Nice fra den 7. til den 9. december, herunder handelspolitikken.
Det er os en glæde at tage imod hr. minister Hubert Védrine.
Ordet er Deres, hr. rådsformand.

Védrine
Fru formand, mine damer og herrer formænd, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, jeg er kommet for at informere Parlamentet om, hvordan det franske formandskab forbereder Det Europæiske Råd i Nice. De emner, der er på dagsordenen, er meget vigtige, selv om de langt fra afspejler det samlede arbejde, der er udført, og de resultater, der er allerede er opnået i dette halvår.
Det Europæiske Råd skal i virkeligheden, som naturligt er, kun træffe afgørelse i de spørgsmål, der kun kan afgøres på dets niveau, i første række reformen af institutionerne, samt udstikke retningslinjer og give generelle politiske impulser. Den franske præsident vil selv den 12. december forelægge Dem en status over formandskabet. Det vigtigste emne, som vil optage medlemmerne af Det Europæiske Råd i Nice, er selvsagt reformen af institutionerne og den endelige udformning af det, der forhåbentlig bliver til Nice-traktaten.
Forud for Det Europæiske Råd afholder Pierre Moscovici og jeg endvidere næste søndag et ministerielt møde, hvortil jeg har indbudt d'herrer Brok og Tsatsos, samt et møde i regeringskonferencen mandag i anledning af mødet i Rådet (almindelige anliggender). Til den tid vil vi mere nøjagtigt kunne se, hvordan forhandlingerne tager sig ud i den sidste fase op til Nice. Vi får ved den lejlighed anledning til en meningsudveksling, som jeg håber bliver udbytterig, med Parlamentets formand.
Jeg vil derfor i dag kun gøre den foreløbige stilling op vedrørende de vigtigste emner, som diskuteres.
Det uformelle Europæiske Råd i Biarritz konstaterede og tillod reelle landvindinger i forbindelse med kvalificeret flertal og særligt forstærket samarbejde. Det var også anledning til en velkommen afklaring af spørgsmålene om Kommissionen og stemmevægtene, hvilket gjorde det muligt for hver enkelt medlemsstat bedre at forstå de andres målsætninger og vanskeligheder. Pierre Moscovici redegjorde herfor den 24. oktober. Vi har arbejdet på dette grundlag i de sidste uger og taget alle synspunkter i betragtning i vores søgen efter et kompromis, men samtidig har vi holdt fast i målsætningen om en ambitiøs aftale i Nice. Der er ingen som helst grund til i dag at sige, som man undertiden hører det, at formandskabet skulle mangle ambitioner. Det viser de tekster, der er fremlagt på regeringskonferencen med al ønskelig tydelighed, trods det at emnerne er ekstremt vanskelige, og jeg fornemmer da også hos De 15 en sand vilje til, at tingene skal lykkes.
Omkring kvalificeret flertal er arbejdet skredet pænt fremad. Med de anstrengelser, nogle medlemmer har gjort sig, hvis de da står ved det, skulle ca. 30 emner kunne overgå til kvalificeret flertal. Når det gælder koordinering af de sociale sikringsordninger, skatteforhold, asyl-, visa- og indvandrerspørgsmål, handelsforhandlinger om serviceydelser - et meget vigtigt område -, er der visse lande, der stadig har alvorlige problemer. Men vi tager til Nice i en positiv ånd, og vi har viljen til at gøre fremskridt inden for flest mulige aspekter af disse følsomme spørgsmål.
Europa-Parlamentets rolle er naturligvis et af de vigtige elementer i drøftelserne. På mange områder, hvor afgørelser med kvalificeret flertal kunne blive indført, er overgangen til fælles beslutningstagning allerede godkendt af et flertal, hvilket i meget stort omfang indfrier en del af Deres forventninger.
De 15 er efterhånden tæt på en aftale om en smidiggørelse af det tættere samarbejde. De har allerede den 24. oktober drøftet dette spørgsmål, og på mange punkter når regeringskonferencen frem til løsninger, der ligger nær på dem, Parlamentet har anbefalet som de bedste. Minimumsantallet af deltagende stater bør sættes til otte, mens klausulen om appel til Det Europæiske Råd, som for øjeblikket udmønter sig i en egentlig vetoret, skal erstattes med en ret til at rejse spørgsmålet. Parlamentet har fremsat forslag om dets rolle i iværksættelsen af de tættere samarbejder inden for fællesskabet. De vil blive drøftet.
Når talen er om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, har flere medlemsstater gjort gældende, at dette områdes særlige karakter efter deres opfattelse tilsiger specielle mekanismer, og de har især sagt det meget ihærdigt i de sidste dage. Vi vil drøfte dette på mødet næste søndag.
Hvad angår Kommissionen, var der to muligheder på bordet i Biarritz: dels et loft over antallet af kommissærer, dels en Kommission bestående af en repræsentant for hver medlemsstat. Men under forhandlingerne opstod der en anden løsning, som måske kunne tage hensyn til begge parters bekymringer. Den skulle bestå i, at vi som mål fastsætter et loft for Kommissionen, som skulle træde i kraft, når udvidelsen har nået en vis talmæssig udvikling. Dette loft skulle så medføre en ligelig rotation. Det er i hvert fald med henblik på Nice en seriøs vej, der endnu mangler at blive uddybet og tydeliggjort, men som et pænt flertal af delegationerne er parat til at arbejde videre med. Der er ligeledes sket fremskridt inden for arbejdet med at forøge kommissionsformandens beføjelser og eventuelt antallet af næstformænd.
Endelig er der, når det drejer sig om stemmevægtningen i Rådet, ligeledes to centrale løsninger på bordet efter forhandlingen i Biarritz: dels dobbelt flertal, dels en ny simpel vægtning. Der tegner sig en bevægelse - jeg siger det med forsigtighed, for flere medlemsstater har måske endnu ikke lagt sig fast på deres endelige holdning i denne sag -, men der tegner sig altså en bevægelse i retning af en ny simpel vægtning, hvis omfang og præcise vilkår naturligvis mangler at blive fastsat. Flere løsninger er blevet undersøgt og er blevet arbejdet på. Det er op til Det Europæiske Råd at træffe beslutning.
Jeg skal tilføje, at man endnu ikke har kunnet nå til enighed om fordelingen af pladser i Europa-Parlamentet. Deres eget forslag har formandskabet naturligvis lagt frem, og det udgør den ene af de to muligheder, der er på bordet. Også her skal der findes en løsning i Nice.
For at slutte denne hastige præsentation af forhandlingen har vi også gjort pæne fremskridt med styrkelsen af artikel 7 i traktaten, som for fremtiden skal omfatte et alarmsystem i tilfælde af, at Unionens grundlæggende rettigheder er i fare for at blive trådt under fode. Til gengæld har flere medlemsstater energisk forkastet tanken om en henvisning til chartret om de fundamentale rettigheder i artikel 6, som Europa-Parlamentet ellers gik ind for i sin henstilling af 14. november, og som vi som formandskab ligeledes lagde på regeringskonferencens bord. Visse stater gjorde sågar gældende, at en sådan henvisning ville bringe selve proklamationen af chartret i fare. Man kan beklage det, men jeg nødt til at konstatere det.
Til sidst et par ord om Domstolen. Arbejdet er stort set tilendebragt. Alle delegationerne accepterer at give Europa-Parlamentet muligheden for at modtage en udtalelse fra Domstolen om et udkast til international aftale. Selv om formandskabet ligeledes har foreslået, at retten til at anlægge sag ved Domstolen, som omtalt i artikel 230, udvides til at omfatte Parlamentet, har flere delegationer til gengæld modsat sig dette på nuværende stadium. Dette er et billede, så objektivt som det er mig muligt, af situationen forud for dette vigtige rådsmøde. I Nice er det, som De ved, vores målsætning at nå frem til en god aftale, som naturligvis indebærer kompromiser, men konstruktive kompromiser, ikke kompromiser, der trækker nedad. Stats- og regeringscheferne og ministrene vil i Nice bruge den tid, der er nødvendig på denne diskussion. De opererer oven i købet med, at rådsmødet kan vare til søndag med, hvis det ikke kan være anderledes.
At finde frem til en aftale, der kan få Unionen til at fungere efter nye landes tiltrædelse, nemlig alle dem, der i øjeblikket aktivt forbereder sig herpå, er en væsentlig satsning for Unionens fremtid og for en udvidet Union.
Det Europæiske Råd i Nice vil også komme ind på andre vigtige emner, som det franske formandskab har arbejdet meget energisk på.
For det første er der chartret om de grundlæggende rettigheder. Det glæder mig, at Europa-Parlamentet med stort flertal har godkendt det udkast, forsamlingen har forberedt, og som stats- og regeringscheferne ligeledes godkendte i Biarritz. Forudsætningerne er nu på plads, for at de tre institutioner kan proklamere dette charter i forbindelse med Nice-mødet. Vi har således opfyldt det mandat, som Det Europæiske Råd i Köln fastlagde, og Unionen vil herefter råde over et meget stærkt referencegrundlag, som klart og utvetydigt viser, hvilke rettigheder og værdier, den tror på. Overvejelserne om dette charters eventuelle juridiske status vil fortsætte efter Nice og kan finde sted i tilknytning til en bredere og mere langsigtet debat om Unionens fremtid.
Det Europæiske Råd vil også drøfte, hvor langt man er nået i tiltrædelsesforhandlingerne og dermed med udvidelsen. De drøftede selv dette spørgsmål den 3. oktober. Som De ved, anmodede det franske formandskab allerede i juli Kommissionen om at intensivere tiltrædelsesforhandlingerne, lade dem nå frem til de største vanskeligheder, ind til benet, dér hvor problemerne er, og udarbejde en status over, hvor langt hvert enkelt ansøgerland er nået, hvor man befinder sig i den enkelte forhandling, og hvilke vanskeligheder der endnu mangler at blive løst af hvert land og for hvert land. Vores mål var på denne måde at udarbejde et samlet overblik over denne proces og fastlægge en metode for den kommende periode.
På mødet i Rådet (almindelige anliggender) den 20. november havde vi en udmærket drøftelse på grundlag af de glimrende dokumenter, Kommissionen havde fremsendt til Rådet. Efter min opfattelse blev den intensivering af forhandlingerne, der har fundet sted, hilst bredt velkommen, og vi kan nu på det næste møde i Rådet (almindelige anliggender), og derefter i Det Europæiske Råd, fastlægge en klar og ambitiøs linje for det fortsatte arbejde på grundlag af de principper, der blev vedtaget i Helsinki, og det skulle bringe os frem til den længe ventede afslutning.
I Nice vil der forud for Det Europæiske Råd blive holdt et topmøde i Den Europæiske Konference. Der er netop blevet afholdt et møde i denne konference på ministerplan i Sochaux. Mødet i Nice vil give anledning til en meningsudveksling med alle ansøgerlandene om den institutionelle reform af Unionen, og mere alment om fremtidsudsigterne for Europa. Deres formand er naturligvis indbudt.
I og med at Den Europæiske Konference samler alle Unionens nuværende medlemsstater og dem, der en dag skal være medlemmer, tror jeg, den spiller en enestående og værdifuld rolle. Jeg håber, vi for fremtiden kan drage endnu større nytte af den, ikke mindst ved at åbne den for andre europæiske lande.
Jeg nævner i forbifarten det europæiske forsvarssamarbejde. Det er op til Det Europæiske Råd at træffe nogle vigtige beslutninger, men det vil jeg vende tilbage til senere under forhandlingen om fru Lalumières betænkning.
Endelig vil Det Europæiske Råd i Nice illustrere, hvilken prioritet det franske formandskab giver de økonomiske og sociale spørgsmål og alle emner, hvor Unionen kan imødekomme europæernes bekymringer. De mange redegørelser, formandskabet har fremsat her i Parlamentet, har også demonstreret denne prioritet. Mange aftaler blev allerede indgået under det portugisiske formandskab, i Lissabon og i Feira. De skulle indfries ved på det økonomiske område at fortsætte de anstrengelser, der var udfoldet for at omlægge Unionens tiltag til fordel for vækst og beskæftigelse. Det Europæiske Råd i Lissabon godkendte retningslinjer, der havde til formål at tilskynde til en innovativ og konkurrencedygtig europæisk økonomi.
Det drejede sig i særdeleshed om at berige indholdet af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik og sikre en bedre sammenkobling med retningslinjerne for beskæftigelsen. Det Europæiske Råd vil således få forelagt en rapport, som gør status over definitionen af indikatorer for effektivitet på områder som beskæftigelse, innovation, økonomisk reform og social samhørighed. På lignende måde skal retningslinjerne for beskæftigelsen forelægges Det Europæiske Råd, foruden en pakke, benævnt "beskæftigelse efterår 2000".
Som De ved er ØKOFIN-Rådet netop i mandags nået frem til en afgørende aftale om skattemæssig harmonisering. Disse spørgsmål havde været til diskussion i flere måneder, ja i flere år, og gav anledning til stærke forbehold fra visse medlemsstaters side. Der er derfor tale om et meget betydeligt fremstød fra alle De 15's side, og Det Europæiske Råd vil tage dette til efterretning.
Udviklingen af den sociale dimension i det europæiske projekt er et nødvendigt tillæg til de betydelige fremskridt, der er foretaget på det økonomiske område. I denne ånd gjorde det franske formandskab som opfølgning på Lissabon vedtagelsen af en social- og arbejdsmarkedspolitiske dagsorden til en af sine prioriteter. Formandskabet har indbudt samtlige berørte institutioner - det vil sige Europa-Parlamentet, men også Det Økonomiske og Sociale Udvalg, Regionsudvalget, det europæiske arbejdsmarkeds parter og mellemstatslige organisationer - til at bidrage til udarbejdelsen af denne dagsorden. Denne sociale dagsorden, som i øvrigt for en stor del er inspireret af en meddelelse fra Kommissionen, blev i går godkendt af Rådet (arbejds- og socialministrene). Det er en god uge for det europæiske arbejde. Den rekapitulerer målsætningerne og de initiativer, der skal tages i løbet af fem til 10 år, især på områder som arbejdsret, social sikring, social mobilitet, livslang uddannelse og bekæmpelse af forskelsbehandling og udstødelse. Den vil blive forelagt, og vi håber naturligvis, at den bliver stadfæstet i Nice.
Beskyttelsen af lønmodtagernes rettigheder i virksomhederne og forbedring af deres arbejdsvilkår figurerede ligeledes højt på det franske formandskabs program. Det Europæiske Råd vil således få forelagt en statusopgørelse over, hvor langt man er med forhandlingerne, med direktivet om information til og høring af arbejdstagerne og med projektet om europæiske virksomheder, hvis disse spørgsmål stadig ikke skulle være afgjort inden da, idet de desværre støder på vedholdende modstand.
I fortsættelse af topmødet i Lissabon havde det franske formandskab endvidere sat sig som mål at styrke det vidensbaserede Europa. Med dette for øje har Rådet godkendt en handlingsplan, som sigter mod at fjerne hindringerne for studerendes, underviseres og forskeres mobilitet. Denne handlingsplan vil også blive overdraget Det Europæiske Råd i Nice, om hvilket det, som De kan se, bestemt ikke er nogen overdrivelse at sige, at det ser ud til at blive vigtigt, men også meget overlæsset.
Herudover har Rådet med udgangspunkt i konklusionerne fra Feira og som en opfordring til at iværksætte en eEuropa handlingsplan for et informationssamfund, der er tilgængeligt for alle, arbejdet med fremskridtsindikatorer. En opgørelse over hvilke tiltag formandskabet har taget på dette område, vil blive fremlagt på Det Europæiske Råds møde i Nice. Forbrugerbeskyttelse har i højere og højere grad europæernes bevågenhed af indlysende grunde, som jeg ikke behøver gøre rede for her. Det franske formandskab satte sig som målsætning at definere forsigtighedsprincippet noget bedre. Der blev således nedsat en arbejdsgruppe, så snart vores formandskab tiltrådte, for at arbejde på dette. Den resolution, der er resultatet af dette arbejde, vil i morgen blive behandlet af Rådet (indre marked), stadig med henblik på Rådet i Nice.
De aktuelle spørgsmål gør, at temaet fødevaresikkerhed, og især oprettelsen af en uafhængig europæisk fødevaremyndighed, vil blive udførligt drøftet af stats- og regeringscheferne i Nice.
Et andet emne, som i stigende grad optager europæerne, og som har at gøre med udviklingen i søtrafikken og med de ulemper, der undertiden er resultatet heraf, er sikkerheden omkring transport til søs. En første pakke af foranstaltninger blev godkendt på mødet i Rådet (transport) i oktober. Det Europæiske Råd i Biarritz tog Kommissionens beretning om yderligere nødvendige foranstaltninger til efterretning. Jeg ved, at Europa-Parlamentet arbejder med den første pakke. Og De ved, hvor stor vægt medlemsstaterne lægger på en hurtig vedtagelse af teksterne. Uden at anfægte Parlamentets prærogativer har formandskabet for øvrigt opfordret til at fremme iværksættelsen af disse foranstaltninger, så snart det er muligt. Der bør i Nice gives en fornyet politisk impuls til hele dette problemfelt med henblik på det sidste møde i Rådet (transport) den 20. og 21. december, for man skal huske, at det franske formandskab ikke ophører med Nice.
Det har været det franske formandskabs ønske at lade ajourføringen af Kommissionens meddelelse fra 1996 om tjenesteydelser af almen økonomisk interesse være ledsaget af en overvejelse omkring de offentlige tjenester, eller, for at benytte det udtryk, der nu er anerkendt: "de almennyttige tjenesteydelsers" placering i Europa. Det har ønsket, at der fandt en bekræftelse sted af de grundlæggende principper, som er styrende for fællesskabets fremgangsmåde på dette område, og blandt hvilke det fremmeste er friheden for medlemsstaterne til at selv at definere og indrette deres offentlige tjenesteydelser under overholdelse af traktatens bestemmelser. Disse principper vil udtrykkeligt blive nævnt i en erklæring, som formandskabet ønsker at vedlægge konklusionerne fra Nice.
Endelig forberedes der for Det Europæiske Råd en erklæring om sportens særlige økonomiske, sociale og kulturelle særpræg og dens sociale funktioner i Europa.
Som De kan se, bliver drøftelserne særdeles fortættede i Nice. Deres formand vil naturligvis få lejlighed til at fremsætte Deres institutions synspunkter om samtlige disse emner og drøfte dem med stats- og regeringscheferne.

Prodi
Fru formand, hr. minister, kære parlamentsmedlemmer, i næste uge skal Det Europæiske Råd mødes i Nice. Dette topmøde giver stats- og regeringscheferne en historisk lejlighed, som de ikke må gå glip af. De får nemlig lejlighed til at tage en lang række emner op, og de skal således koncentrere sig om udvidelsens køreplan, styrke Lissabon-processen og den sociale dagsorden samt formelt vedtage chartret om grundlæggende rettigheder. Alle disse spørgsmål er vigtige, men sådan som De har foreslået mig, vil jeg i dag koncentrere mig om de vigtige beslutninger, der skal træffes i Nice.
Den igangværende debat drejer sig om forskellige spørgsmål, og jeg vil kort komme ind på tre aspekter. Det første aspekt er, at det er nødvendigt at afslutte regeringskonferencen med vedtagelsen af en traktat, der tilfører en reel merværdi. Det andet aspekt er vores sikkerhedspolitik i forbindelse med tacklingen af kriser, og endelig er det tredje aspekt, at det er nødvendigt at planlægge det forløb, vi skal følge efter mødet i Nice.
For det første er det således nødvendigt med en ny traktat. Hovedformålet med en ny traktat er, at Unionen fortsat skal kunne fungere efter udvidelsen. Om ikke så længe skal vores institutioner, som oprindeligt var planlagt til seks medlemsstater, nemlig administrere et antal medlemsstater, der er næsten fem gange så stort. Vi skal forberede os på denne udvidelse uden sidestykke. Ethvert spørgsmål, der ikke bliver løst i Nice, vil ende med at lægge hindringer i vejen for os, og lige så vel som vi beder ansøgerlandene om at opfylde alle kriterierne før tiltrædelsen, skal vi også holde vores egne løfter. Det betyder, at vi skal sørge for, at Unionen træffer nogle effektive og demokratiske beslutninger, som opfylder de europæiske borgeres forventninger.
Hele sidste vinter brugte Kommissionen mange kræfter på at forklare, hvorfor og med hensyn til hvilke specifikke spørgsmål man burde udvide regeringskonferencens oprindelige dagsorden. Især i vores skriftlige udtalelse i slutningen af februar angav vi det minimale ambitionsniveau for konferencen, hvis den skulle have et positivt udfald.
Jeg kan nu med tilfredshed konstatere, at forhandlerne er tæt på at nå frem til en aftale om de bestemmelser, der f.eks. vedrører det tættere samarbejde, Domstolen og de demokratiske værdier, som er omhandlet i artikel 7, og jeg konstaterer, at de europæiske politiske partier i højere grad deltager i vores medlemsstaters og institutioners demokratiske dagligdag. Jeg har også indtrykket af, at vi er ved at nærme os et fornuftigt kompromis, når det gælder Kommissionens sammensætning og stemmevægtningen i Rådet. Når blot man overholder et vist antal grundlæggende principper, tror jeg, at konferencen kan nå videre og til sidst nå til enighed på dette punkt, en enighed, som opfylder de små og store landes krav og forventninger.
Uanset kommissærernes antal er det vigtigt at give Kommissionens formand alle de beføjelser, der er nødvendige for en effektiv ledelse af Kommissionen. På samme måde skal man uanset, hvilken ændring der foretages af stemmevægtningen i Rådet, kunne sikre, at der ikke kan træffes beslutninger imod flertallet af medlemsstaternes vilje. Og den bedste og mest enkle måde at gøre dette på er det system, som forudsætter et dobbelt flertal, selv om vi er klar over, at dette system støder på nogle store vanskeligheder.
Vi går således langsomt fremad i den rigtige retning. Der er dog et område, hvor mangelen på fremskridt er meget bekymrende, og som efter begge vores institutioners mening er det vigtigste spørgsmål, vi skal løse, når vi forbereder os på udvidelsen, nemlig spørgsmålet om afgørelser med kvalificeret flertal. Hvis Unionen skal være effektiv, skal regeringskonferencen gøre betydelige fremskridt i den retning, og det indebærer også, at den fælles beslutningsprocedure skal gøres mere omfattende.
(Bifald)Medlemsstaterne finder det naturligvis politisk vanskeligt at give afkald på vetoretten på følsomme områder som socialpolitikken, asyl og indvandring, den fælles handelspolitik, samhørighed og skatter, også når der udelukkende er tale om nogle tekniske ændringer, som er nødvendige for at få det indre marked til at fungere. Hvis man hver især står fast på sine holdninger, tror jeg dog, at det bliver værre for alle. Matematikken og 50 års erfaring viser nemlig, at der ikke er nogen tvivl om, at en beskeden udvidelse er tilstrækkelig til at gøre det meget sværere at opnå enstemmighed. I en Union med 27 medlemsstater eller derover vil kravet om enstemmighed simpelthen ende med at forhindre enhver form for fremskridt på alle de områder, hvor dette krav fastholdes.
Mærk Dem mine ord: Hvis man bevarer medlemsstaternes vetoret, når det gælder retlige og indre anliggender, vil gennemførelsen af det program, man blev enig om i Tampere, blive alvorligt forsinket eller slet ikke kunne gennemføres. Og jeg vil sige rent ud til stats- og regeringscheferne i Nice, at de ikke skal gøre sig nogen illusioner i den retning.
De særligt følsomme områder, jeg talte om, omfatter også handelspolitikken. Jeg vil komme nærmere ind på dette aspekt, eftersom Parlamentet insisterede på, at der blev lagt særlig vægt på dette punkt på dagsordenen i dag.
Som De ved, er de økonomiske aktiviteter i dag grundlæggende baseret på tjenesteydelser. I henhold til de nuværende bestemmelser gælder enstemmighedskravet for visse aspekter af forhandlingerne om tjenesteydelser, netop fordi vores traktater oprindeligt var handelsaftaler for varer og ikke for tjenesteydelser. Det problem, som i øjeblikket er en hæmsko for vores handelspolitik, er, at eftersom forhandlingerne omfatter en lang række områder, herunder tjenesteydelserne, ender de enstemmige vedtagelser næsten uundgåeligt med at bremse et hvilket som helst fremskridt, ikke bare når det gælder tjenesteydelserne, men også når det gælder de materielle goder.
Vores handelspartnere, som i nogle tilfælde også er vores rivaler, er begejstrede for dette, fordi de kan regne med 15 vetomuligheder, og takket være udvidelsen bliver der meget snart mange flere. Desuden er situationen endnu værre, når en af medlemsstaterne stiller betingelser - undertiden af finansiel karakter - for at sige ja. En naturlig og enkel løsning - og flertallet var i øvrigt af denne opfattelse under konferencen - ville være at ændre de nuværende bestemmelser, så der træffes afgørelser med kvalificeret flertal om alle aspekter af disse forhandlinger, også tjenesteydelserne. Desværre er konferencens nuværende tekst meget kompliceret, meget uklar og meget lang, og der er to protokoller. På trods af denne teksts længde og komplicerede karakter er den dog også meget svag, og den giver således ikke den enkle løsning, vi har brug for på det enkle problem, vi har haft i så lang tid.
Der er således stadig meget, der skal gøres, før vi kan finde en passende løsning. For os afhænger det endelige resultat af mødet i Nice i høj grad af de konklusioner, man når frem til i afgørelserne med kvalificeret flertal. Jeg lover, at jeg vil gøre alt, hvad jeg kan, for at vi når frem til en aftale, der sikrer en merværdi.
Dagen efter mødet i Nice vil det uundgåelige spørgsmål være, om vi er tilfredse med resultaterne. Kommissionen vil svare ærligt og uden omsvøb på dette spørgsmål. I næste mødeperiode i Strasbourg vil jeg fortælle Parlamentet, hvorvidt den udvidede Union, vi alle har til hensigt at skabe, efter min opfattelse vil kunne fungere effektivt. Når alt kommer til alt, er det nemlig på baggrund af dette kriterium, at vi skal bedømme mødet i Nice.
(Bifald)
I Nice vil der desuden blive truffet nogle vigtige beslutninger, som skal give EU mulighed for at påtage sig sit ansvar på verdensplan. Konfliktforebyggelse og krisestyring er områder, hvor Fællesskabet sædvanligvis griber ind. Det er vores opgave at holde vores løfter i lyset af de nye ambitiøse målsætninger, som Unionen har sat sig. Det betyder, at Unionen skal udvikle en selvstændig evne til at træffe beslutninger og - såfremt NATO ikke også er involveret - iværksætte og lede militære aktioner under EU's kommando som et svar på de internationale kriser. I den forbindelse vil det være særlig nyttigt at skabe et frugtbart samarbejde mellem EU, FN, OSCE og Europarådet. For de pågældende medlemsstater - og det vil jeg gerne gentage - er det dog stadig således, at NATO er udgangspunktet for det fælles forsvar af dets medlemmer og fortsat vil spille en vigtig rolle i krisestyringen.
Som vi så i Kosovo, er krisestyring ikke kun ensbetydende med, at man kræver våbenstilstand, men også med at holde de stridende parter adskilt, redde og evakuere EU-borgere, hjælpe et stort antal flygtninge, levere fødevarer og medicin, kræve og opretholde lov og orden samt genskabe roen efter kaos.
Normalt bryder kriser dog ikke ud fra den ene dag til den anden, de kulminerer snarere, efter at spændingerne i et land eller område er eskaleret. Et af hovedformålene med vores fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik skal således være at mindske spændingerne og forhindre, at de giver sig udslag i en væbnet konflikt. Fællesskabet råder allerede over mange instrumenter til at gøre dette, hvilket ikke er noget nyt. F.eks. har næsten alle vores eksterne støtteprogrammer det formål at støtte demokrati og stabilitet. Det, vi skal gøre, er at samordne dem bedre og gøre dem mere effektive, og derfor er Kommissionen ved at vedtage de nødvendige interne foranstaltninger i den henseende.
Kommissionen er af den overbevisning, at kun en samlet indfaldsvinkel for krisen vil kunne sikre den sammenhæng og effektivitet, som er nødvendig for, at EU kan spille sin rolle fuldt ud på den internationale scene. Krisestyringen kræver, at Fællesskabet udviser en bedre reaktionsevne, men dette skal give sig udslag i en indsats med fuld respekt for vores institutionelle grundlag, sådan som det er defineret i traktaterne. Vi skal naturligvis samarbejde med de andre institutioner og med den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi skal dog træffe nogle beslutninger om dette grundlag allerede nu, for en krise er det værste tidspunkt, man kan fastlægge beføjelser og ansvar på.
Den debat, der fandt sted i forbindelse med konferencen, viste, at der var nogle spørgsmål, som var modne til at blive drøftet efter mødet i Nice, nemlig medtagelsen af chartret om grundlæggende rettigheder i EU-lovgivningen, sådan som minister Védrine sagde, en omstrukturering af traktaterne på baggrund af de eksisterende tekster for at kunne præsentere Unionens målsætninger og arbejdsmetoder mere klart for befolkningen, en tydelig skelnen mellem EU's kompetenceområder og medlemsstaternes kompetenceområder og endelig - hvilket er alt andet end uvæsentligt, hvis ikke jeg har misforstået tonen i debatten og Europas fremtidsudsigter - spørgsmålet om, hvilken balance der skal være mellem EU-institutionerne med udgangspunkt i Fællesskabets institutionsmodel, som allerede har vist sig at kunne fungere udmærket over længere tid.
Der er ingen tvivl om, at vi får travlt efter mødet i Nice, men det skal vi beskæftige os med senere. Lige nu skal vi tænke på den nærmeste fremtid under det franske formandskab og først og fremmest koncentrere os om at nå frem til en afslutning på mødet i Nice samt bane vejen for udvidelsen.
(Bifald)

Poettering
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, hr. formand for Rådet, kære kolleger. Hr. rådsformand, De står foran en stor opgave, fordi De har formandskabet, men også som fransk republik. Det blev fremhævet flere gange - og alt det, som hr. Prodi har sagt, er efter min mening relevant - De står foran en gevaldig udfordring med hensyn til flertalsafgørelser. Hvis informationerne er rigtige, er det Frankrig, der stadig tøver med at overgå til flertalsafgørelser i forbindelse med tjenesteydelser på det handelspolitiske område.
Hr. rådsformand, hvordan forventer De, at Tyskland gør fremskridt inden for asyl- og indvandrerpolitik? Hvordan vil De forvente, at Spanien gør fremskridt inden for samhørighedspolitik? Hvordan vil De forvente, at Østrig gør fremskridt inden for trafikpolitik? Hvordan vil De forvente, at Det Forenede Kongerige gør fremskridt inden for skattepolitik, når formandskabet, når Republikken Frankrig ikke foregår med et godt eksempel? Jeg vil gerne opfordre Dem til at foregå med et godt eksempel, så De kan opmuntre de andre til tilsvarende tiltag!

Hvis der i disse spørgsmål ikke opnås et acceptabelt resultat, vil vi ikke være længe om at placere ansvaret efter Nice! Vi mener også, at De i de spørgsmål, hvor vi endnu ikke får flertalsafgørelse, godt kan nedfælde i traktaten, at man ved overholdelse af visse frister kan overgå til flertalsafgørelse ved en enstemmig beslutning, for hvis man skriver det sådan i traktaterne, behøver man ikke hver gang at revidere traktaterne med en lang ratificeringsprocedure.
De har talt om medbestemmelse i Europa-Parlamentet. Det hilser jeg velkomment i alle spørgsmål, hvor der træffes flertalsbeslutning. Men det må så også gælde for de grundlæggende spørgsmål i den europæiske landbrugspolitik, hvor vi allerede i dag har flertalsafgørelse. Med henblik på ny stemmevægtning i Ministerrådet er jeg helt klart enig i det, som hr. kommissionsformand Prodi har sagt, nemlig at dobbelt flertal er et demokratisk system, og det må egentlig også være acceptabelt for Republikken Frankrig at kunne forholde sig tilsvarende i forhold til et andet medlemsland i en bestemt afstemningsprocedure. Vi har altså brug for en ny stemmevægtning med det formål at forhindre, at beslutningsdygtigheden ikke udelukkende ligger hos en majoritet af stater, der ikke huser den største del af befolkningen, men at det klare demokratiske princip skal gælde her.
Hvad angår Kommissionen, vil jeg gerne sige, at vi med forundring har set, at de store lande i de sidste måneder har ført en arrogant politik. Dette begreb er i vores gruppe ikke blevet brugt af mig, men ofte af medlemmer fra de mindre lande. De store lande har troet, at de kunne udøve pres på de mindre lande for at få dem til at acceptere, at de ikke længere skal være repræsenteret i Kommissionen. Hr. rådsformand, det kan man jo diskutere, men man kan ikke diskutere, om de små lande skal give afkald på en kommissær, hvis ikke kommissionsformanden i forvejen styrkes i sit embede, og hvis han ikke har ret til f.eks. at afskedige en kommissær, men nu har vi først brug for at styrke Kommissionen som fællesskabsorgan, og hvis De gør det og beviser, at vi ikke falder tilbage i et rent og skært regeringssamarbejde, hvis De styrker Kommissionen, så kan vi også en dag overveje, hvordan vi foranlediger en ny procedure! Men jeg advarer: Vi skal respektere de små landes værdighed, for når de store lande i Europa har bestemt, og når de store lande i Europa har skændtes, er det i vores kontinents historie altid gået ud over de små lande, og derfor vil jeg gerne bede Dem om, at der også tages hensyn til de små europæiske landes værdighed!
(Bifald)
Med hensyn til spørgsmålet om det forstærkede samarbejde er jeg enig i det, som De har sagt. Vi glæder os over, at sekretariaterne er taget af dagsordenen, og ligeledes vores britiske venner, der jo ellers har absolut forskellige holdninger i spørgsmålet om institutionel udvikling ligesom flertallet af vores gruppe og alligevel bliver ved med at være gode venner, er helt enige med os i, at disse sekretariater ikke bør være der, men at alt skal afvikles inden for fællesskabsproceduren. Kommissionen skal være impliceret, Parlamentet skal have indflydelse, og ingen må udelukkes.
Endelig kommer vi til chartret. Flertallet af vores gruppe mener, at chartret ikke kun bør proklameres højtideligt, men gøres til europæisk ret. Jeg ved, at det beklageligvis ikke opnås i Nice, men det er det første tiltag, hvis vi får den højtidelige proklamation. Yderligere tiltag skal så følge efter. Vi vil i Nice nå til et resultat, hr. rådsformand, men jeg vil gerne understrege, at hvis vi når til et dårligt resultat, er det rigtigt, hvad præsident Jacques Chirac har sagt, nemlig at vi så ikke får en traktat. Hvis resultatet er en dårlig traktat og ikke en virkelig ambitiøs traktat, og hvis vi kun opnår et dårligt resultat, som egentlig ikke gør det muligt at udvide Den Europæiske Union, bør man vedstå fiaskoen i Nice og give stafetten videre til svenskerne og senere til belgierne, for at vi så kan få et resultat, der forhåbentlig er et godt grundlag for udvidelsen.
Alligevel er vi interesseret i et resultat i Nice, men det skal være et ambitiøst resultat, og jeg ønsker for Dem, at vi opnår det, og at vi også kommer med et perspektiv, der rækker ud over Nice, f.eks. om Europas grundlæggende system, om en afgrænsning af kompetencer med hensyn til, hvad Den Europæiske Union gør, og hvad nationalstaterne gør. Også dette har vi brug for i fremtiden.
Som en sidste bemærkning vil jeg gerne sige noget helt upolemisk. I januar 1995 oplevede jeg i Strasbourg François Mitterand, der jo hører til Deres politiske partifamilie, og når jeg i dag følger partikongresserne i Deres land, ønsker jeg tit, at François Mitterands europæiske entusiasme også var til stede hos hans efterfølgere! Jeg ønsker for Dem, at De har denne entusiasme, så vi opnår et godt resultat i Nice, og at det bliver et godt resultat for os alle og for Europa!
(Bifald)

Barón Crespo
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, vi har lyttet til rådsformandens redegørelse for etapen, nu går vi ind i opløbssvinget. Jeg vil rette en opfordring til rådsformanden, for Europa-Parlamentet er ikke tilskuere til det, der sker, vi er aktører, og vi ønsker, at Nice skal være en succes, men efter at have lyttet til Deres redegørelse er sandheden den, at vi er nødt til at give udtryk for vores dybe bekymring over, hvor langt regeringskonferencen er nået, især hvis vi tænker på målet om at opfylde en uopsættelig forpligtelse, nemlig udvidelsen, og målet om, at vores institutioner skal fungere demokratisk og effektivt.
Rådsformanden tillader nok, at jeg minder ham om et tidspunkt, hvor det franske formandskab under præsident Mitterand forstod at give alt, hvad det havde at byde på: Rådet i Strasbourg i slutningen af 1989. Jeg håber, at det franske formandskab under præsident Chirac, som er hr. Poetterings gruppefælle, forstår at gøre det samme.
Jeg vil nævne to punkter, hvorpå der er sket fremskridt. Det er godt med de fremskridt, der er sket i forbindelse med artikel 7, med artikel 191 om de europæiske politiske partier og med afstemning med kvalificeret flertal i nogle artikler. Alligevel - og jeg henholder mig til det, som formanden har sagt - er vi for det første meget bekymrede, fordi vi fratages rettigheder ved en regeringskonference, hvor Parlamentet ikke forlanger meget. Samarbejdsproceduren - og jeg ser gerne, at Rådet præciserer det - erstattes med høringsproceduren i forbindelse med den økonomiske politik (artikel 99, stk. 5) og enstemmigheden opretholdes i artikel 13 (forskelsbehandling). For at styrke samarbejdet mener vi, at der under første søjle skal være samstemmende udtalelse fra Parlamentet, og jeg vil gentage vores bekymring og vores anmodning om, at Fællesskabets beføjelser på det handelspolitiske område styrkes og ikke svækkes.
For det andet mener vi, at der ikke kun skal gås efter kvalificeret flertal, men at der også altid bør være fælles beslutningsprocedure ved lovgivning.
Hvad angår de tre institutioners sammensætning og arbejdsgang, går min gruppe ind for det fælles beslutningsforslag. Vi mener, at Parlamentet, Kommissionen og Rådet skal finde en fælles og samlet løsning baseret på den dobbelte legitimitet, som kan sikre en ligevægt. Man kan ikke få en afbalanceret løsning i én institution og forbigå en anden. Jeg vil sige til hr. Poettering, som har gjort sig til talsmand for de såkaldte små lande, at her er vi alle små, hr. Poettering, der er ikke noget stort: Hvis der var et stort, ville det forsøge at dominere de andre. Jeg ville ønske, at Deres gruppe havde argumenteret for det, som De har anmodet Rådet om, da vi diskuterede fordelingen af pladser i Parlamentet.
(Bifald)Jeg vil særligt tale om et emne, som bekymrer Parlamentet meget - jeg lagde mærke til, at formanden for Kommissionen ikke nævnte det - og det er chartret om grundlæggende rettigheder. Det er et helt afgørende punkt. Vi taler hver eneste dag om, at vi skal være tættere på borgerne. Det dokument, som bringer os tættere på borgerne, og som yder ikke bare de nuværende borgere, men også dem, der bliver medlemmer ved udvidelsen, garantier, er chartret om grundlæggende rettigheder. Vi er stolte over det charter, og vi forstår ikke, hvad det skal forestille med en forhandling, hvor der kan stilles betingelser som dem, rådsformanden har nævnt, altså om, at hvis vi insisterer på, at chartret skal knyttes til traktaterne, vil man overveje proklamationen. Jeg mener, at det ville være et brud på det, der blev aftalt i Biarritz. Det er efter min mening helt uacceptabelt, og det bekræfter naturligvis, at vi skal ophøre med de lukkede regeringskonferencer, som har overlevet sig selv, så vi kan diskutere offentligt og få at vide, hvem der kan finde på at sige noget så skandaløst.
(Bifald)
Formanden tillader nok også, at jeg gentager, at vi mener, at det er vigtigt, at vi kan forsvare chartret med værdighed, uanset hvad vi gør efter Nice. Så vil vi endda - som præsident Chirac sagde, ikke her, men i Forbundsdagen - kunne diskutere den europæiske forfatning. Vi er parate til det, og vi mener, at det kan være et vigtigt skridt, men vi skal naturligvis gøre fremskridt og ikke tilbageskridt.
En sidste ting, fru formand, i forbindelse med den internationale politik. Jeg har med interesse lyttet til det, som rådsformanden har sagt. Jeg mener, at det er meget vigtigt, at der gøres en vedvarende indsats i forbindelse med den dramatiske situation i Mellemøsten, og jeg glæder mig desuden over de fremskridt, der er sket inden for udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitikken. Alt i alt, fru formand, mener jeg, at vi skal opfordre til - og jeg ønsker ikke at overdramatisere - at Nice munder ud i noget, som alle kan acceptere. Jeg må naturligvis sige, at jeg tror, at det ville blive meget vanskeligt for os at vedtage nogle Nice-aftaler, hvor chartret om grundlæggende rettigheder var udeladt.
(Bifald)

Cox
Jeg giver kommissionsformand Prodi ganske ret i, at dette er en historisk mulighed, som ikke må glide os af hænde. Deltagerne på Det Europæiske Råds møde i Nice bærer et ansvar for Europa, og de skal til dels opfylde en kontrakt, der blev udfærdiget i Helsinki i december 1999, og som vi skal føre ud i livet.
I Helsinki blev der sagt to ting til ansøgerlandene. Der var to låse på døren til udvidelsen. Den ene bestod i, at ansøgerlandene selv skal vedtage og implementere den gældende fællesskabsret. Det er den opgave, de har fælles med os. Den anden lås på døren består i, at de nuværende 15 medlemslande skal erkende, at der er et grundlæggende behov for at reformere og effektivisere forretningsgangen, så den bliver endnu mere effektiv, end den er i øjeblikket. Det er det uundgåelige mindstekrav til Nice-topmødet, og det er et stort og centralt mål. Når processen er ovre, skal alle vi parlamentsmedlemmer vælge, om vi kan afgive en samstemmende udtalelse eller ej.
Det er et stort ansvar. Jeg taler på vegne af en gruppe, der går helt ind for hurtigst muligt at udvide Den Europæiske Union. Jeg siger også, at vi vil lytte meget opmærksomt til hr. Prodis og Kommissionens analyse af Nice-traktaten samt til den åbenhed, han lover. Vi skal selv igennem en grundig analyse. Hr. formand, jeg beder Dem om at præsentere Europa-Parlamentet for et dokument, der fortjener Parlamentets samstemmende udtalelse, og et dokument, der kan leve op til den historiske udfordring, Europa står over for.
Udfordringen består i at genforene vores gamle kontinent. Udfordringen er en udvidelse af hidtil ukendt omfang, og det er det, Nice-topmødet skal forberede os til. Hvis ikke det lykkes, svigter man Europa, og når Europa-Parlamentet reviderer Nice-topmødet, kan det ikke tillade, at Europa svigtes. Jeg vil gerne sige, at med hensyn til en række af de konkrete punkter mener min gruppe, at det med Den Europæiske Unions nuværende udviklingstrin stadig vil være fornuftigt at have én kommissær fra hver medlemsstat i Kommissionen. Vi mener også, at det øger Unionens legitimitet.
Det bør ikke blive et spørgsmål, der lokker Unionen ind i en falsk strid mellem de stores og de smås interesser, når de fælles europæiske interesser er det centrale mål. På nuværende tidspunkt vil min gruppe foretrække en ny vægtning af stemmerne, det dobbelte flertal, men De har forklaret, at andre emner er under revision. Vi støtter et udvidet samarbejde men insisterer på, at det skal være åbent for alle og ikke udelukke nogen, og at det skal overholde den gældende fællesskabsret. Vi er stærkt knyttet til EU-chartret om grundlæggende rettigheder, og vi ønsker ikke at protestere mod chartret. Hvis vi udråber det til at være noget meningsfyldt, skal det finde rødder, og vi vil stadig anbefale, at det rodfæstes i artikel 6. Vi anbefaler, at proklamationen skal have en egentlig betydning, også selv om den endnu ikke helt og aldeles har retslig gyldighed. Vi støtter en revision af artikel 7, fordi Østrig-sagen har vist, at der er behov herfor.
Nice er en prøve på, om vores gamle kontinent er klar til en ny udvidelse, der gælder hele kontinentet. Jeg tror, at det kan lykkes os, men hr. formand, vi har brug for Deres formandskab til at mobilisere Rådet for Europa ved at anspore Det Europæiske Råd til at skabe historiske resultater på mødet i Nice. Der skal ikke blot være tale om et konstruktivt kompromis - det var Deres ord - der skal skaffes betydelige resultater. Vi sigter højt, og jeg håber, at Rådet, Kommissionen og Parlamentet i fællesskab kan nå målet. Nu siger jeg, at hvis der sigtes for lavt efter en kompromisløsning, vil vi nægte at overveje den, og det vil vi gøre med god samvittighed for Europa.

Hautala
Fru formand, det vigtigste mål på topmødet i Nice er at udvide Den Europæiske Union, og at forberede Unionen til denne udvidelse. Jeg kan også på min egen gruppes vegne sige, at vi går fuldt ind for, at udvidelsen kan finde sted så snart som muligt. Det er imidlertid vigtigt allerede nu at drøfte, hvad der skal ske efter Nice. Her har vi brug for visioner, og der er da også blevet præsenteret visioner i de seneste måneder. Vores gruppe støtter kraftigt, at man går i gang med at konstitutionalisere unionstraktaterne, og det vil også sige, at reformen af traktaterne er åben, og at også medborgersamfundet kan deltage i processen. Vi anser chartret om de grundlæggende rettigheder for et fremskridt. Dog kunne teksten være bedre, og det kan vi jo finpudse og præcisere efter Nice. Utvivlsomt vil noget af den til sin tid komme til at indgå som en del af den europæiske Unions forfatning. Men vi ville også ønske, at man i det mindste henviste til den i artikel 6 af traktaten om Den Europæiske Union, for borgerne burde allerede have glæde af dette charter om grundlæggende rettigheder.
Hvad angår de beslutninger, der i dette øjeblik er tættere på os, kan vi ikke understrege betydningen af flertalsbeslutninger nok. Topmødet i Nice kan ikke få succes, hvis ikke der gennemføres en øget brug af flertalsbeslutninger. Det er yderst vigtigt, at Europa-Parlamentet er centralt med i den fælles beslutningsprocedure, for ellers bliver det vanskeligere end før at udforme lovgivningsbeslutninger, da Europa-Parlamentet bringer åbenhed ind i beslutningstagningen. Lad os f.eks. tage miljøafgifterne. Når vi drøfter klimapolitik, kritiserer vi ofte USA for ikke at ville give afkald på sin suverænitet og indgå internationale aftaler om klimabeskyttelse, men blandt os selv er der medlemslande, som også holder fast ved illusionen om deres egen suverænitet og ikke ønsker at gå over til flertalsbeslutninger om f.eks. miljøafgifter. Dette må vi se at blive kvit.
Kommissionsformand Prodi bragte handelspolitikken på tale. Vi ønsker sikkert alle, at Den Europæiske Union skal spille en stærk rolle i den globaliserende verden, men kære Prodi, vores gruppe forudsætter, at man inden for handelspolitikken går over til åbenhed og gennemskuelighed som vilkår for, at Kommissionen får yderligere kompetence, og i øjeblikket er det faktisk ikke tilfældet.
Til sidst vil jeg også konstatere, at det i øjeblikket er vigtigt at sørge for, at Den Europæiske Union ikke kun bliver de store medlemslandes fællesskab. En sag, hvor der har været problemer i Parlamentet, er, at vi burde erkende, at den fremtidige størrelse på Parlamentet ikke kategorisk kan begrænses til 700, for dette begrænser også pluralismen i at komme til udtryk i Parlamentet. Det medfører, at vi bevæger os imod et topartisystem, og det kan ikke være demokratisk. Jeg appellerer til hr. Barón Crespo om at forstå denne sag, for jeg har en fornemmelse af, at de andre gruppeformænd støtter ambitionen om i en vis grad at lade Europa-Parlamentets størrelse stå åben. Dette ville være et virkelig betydningsfuldt standpunkt for Parlamentet, og det kan vi stemme om i morgen.

Kaufmann
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissionsformand, efter min mening har De 15's regeringer ikke ligefrem optrådt genialt. Den svage euro slingrer fra side til side, BSE-risikoen skubbes frem og tilbage i kompetencediskussionen, Unionen står over for den største udfordring i sin historie, men i stedet for at tage ivrigt fat på de presserende problemer har regeringerne indtil i dag forskanset sig bag lukkede døre i smålig strid om de resterende punkter fra Amsterdam.
I Nice oprinder sandhedens time. Topmødet vil kun blive en succes, hvis der vedtages en virkelig omfattende reform af institutionerne, og hvis der sendes et klart signal om, at Unionen er parat til udvidelsen. Dertil hører en effektiv og styrket Kommission, der kan udføre sin opgave som drivkraft i integrationen. Dertil hører et afbalanceret forhold mellem stemmerne i Ministerrådet blandt de små og store lande, og at der skal indføres flertalsbeslutninger i Rådet, inklusive på centrale politiske områder som skatte-, social- eller indenrigs- og retspolitik. En styrkelse af demokratiet kræver, at Europa-Parlamentet naturligvis også skal have medbestemmelsesret.
Men succes i Nice vil også sige, at der ikke blot må være en deklaration af chartret om grundlæggende rettigheder. Jeg mener, at det ganske enkelt er indiskutabelt, at flere regeringer bare har afvist spørgsmålet om at indføje en henvisning til chartret i traktatens artikel 6. Ligesom mine kolleger allerede har gjort, vil jeg gerne understrege, at en henvisning til chartret i traktaten for mig er en lige så uomgængelig nødvendighed som en bred offentlig debat med borgerne!
Hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, Unionen har ikke brug for en militær udrykningsstyrke og milliarder af programmer til modernisering af forsvarsmateriel. Succes eller fiasko i Nice vil derimod blive målt på, om regeringen omsider tager menneskers bekymringer og nød alvorligt. Det er godt, at titusinder går på gaden i Nice og aktivt kræver et socialt Europa. Kampen mod massearbejdsløshed, fattigdom og social udstødelse skal have højeste politiske prioritet i Den Europæiske Union. Jeg tager til efterretning, at det franske formandskab vil engagere sig i det, jeg vil blot bede Dem om, hr. minister, at fortælle Deres kolleger, at det ikke er ord, men handlinger, der tæller!

Berthu
Fru formand, hr. formand for Rådet, her kun en uge før Rådet i Nice må man konstatere, at vi endnu ikke har nogen særligt klar idé om, hvilke institutionelle ændringer der vil blive vedtaget. Det er sandsynligt, at der den sidste nat vil blive vedtaget nogle skridt, som vores nationale parlamenter ikke klart har diskuteret, og som man efterfølgende vil bede dem ratificere med henvisning til et nødvendigt kompromis. Det er ikke nogen god metode.
Specielt er vi på usikker grund med hensyn til det i mine øjne vigtigste spørgsmål, nemlig udvidet anvendelse af flertalsafgørelser i Rådet, og ikke mindst på to absolut vitale punkter. For det første artikel 67 om personers frie bevægelighed og indvandrerpolitikken. I forbindelse med Amsterdam-traktaten blev der givet løfter om, at dette spørgsmål ikke ville blive taget op de første fem år. Men, som sædvanlig, er disse løfter ikke blevet holdt. Lige så meget som vi mener, at internationalt samarbejde er uomgængeligt, lige så uacceptabelt er det at benytte flertalsafgørelser til at få et eller flere medlemmer til at bøje sig i disse suverænitetsspørgsmål. Man må udforske en anden vej, der er mere smidig, og som i højere grad respekterer hver enkelts afgørelser, nemlig europæisk samarbejde i flere hastigheder.
En anden gråzone er udvidelsen af fællesskabsprocedurerne fra artikel 133 til at gælde forhandlingen om internationale aftaler om tjenesteydelser, intellektuel ejendomsret og investeringer. Allerede på nuværende tidspunkt er forhandlingerne om varer gjort til et fællesskabsanliggende, men selv om Kommissionen nok taler med én stemme, så er denne stemme ikke i tilstrækkelig grad kontrolleret af staterne. Man registrerede de katastrofale konsekvenser heraf under Uruguay-runden. Lad os så ikke i morgen begynde med en ny multilateral aftale om investeringer eller en ny landbrugsforhandling efter Seattle.
Det der i dag er påtrængende nødvendigt, i forbindelse med handelspolitikken, er ikke at udvide anvendelsen af flertalsafgørelser, men at retablere Rådets styring af Kommissionen og at indføre en virkelig kontrol fra de nationale parlamenters side. Kort sagt, hr. rådsformand, vær standhaftig i dette spørgsmål, lad os retablere staternes kontrol, så kan vi sidenhen se på kompetencefordelingen.

Dell' Alba
Fru formand, jeg taler på vegne af de radikale parlamentsmedlemmer i gruppen.
Hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, det forekommer mig, at alle indlæggene - også det sidste indlæg og også dem med de mest ekstreme holdninger, som ikke svarer til mine - alligevel når frem til det samme resultat, nemlig at vi her få dage før mødet i Nice ikke er ved at have fundet en løsning på problemerne, men at de i stedet for at blive løst ved hjælp af den forældede metode, som regeringskonferencen er - og den bør ændres, hvilket allerede er blevet understreget - er blevet mere indviklede, idet der er udsigt til nogle løsninger, som ærligt talt er uacceptable. Her tænker jeg selvfølgelig på chartret om grundlæggende rettigheder, som vi undlod at stemme om, netop fordi vi vidste, at De ville gå i retning af at lægge det på hylden efter mødet i Nice, selv om De havde bildt vores befolkninger ind, at det var et bindende dokument med det formål at forsvare og fremme rettighederne. De vil ikke engang medtage det i traktaten, hvilket netop er et bevis på, at denne tekst skulle lægges på hylden.
Vi er desuden bekymrende over, hvad der kommer til at ske med Kommissionen, som er drivkraften bag den europæiske integration, og som med 20, 25 eller 30 medlemmer uden tvivl bliver et forretningssekretariat eller teknisk sekretariat for Rådet. Den bliver et organ, der ikke har mulighed for at spille den mindste rolle i den institutionelle ligevægt, som Fællesskabets stiftere har skabt.
Når det gælder flertalsafgørelser og stemmevægtningen, vil vetoer, som krydser hinanden, højst sandsynligt lamme Parlamentets og befolkningens krav om at gå i retning af en demokratisering af vores system og i retning af en generel udbredelse af flertalsafgørelser. Her vil jeg netop henvende mig til kommissionsformand Prodi, som med rette sagde, at han i Strasbourg vil fortælle os, hvorvidt Kommissionen vil kunne handle effektivt, og hvorvidt Unionen vil kunne handle effektivt efter topmødet i Nice.
Kommisionsformand Prodi, De deltager i topmødet i Nice, og De bliver på en måde talsmand for Parlamentets ønske, et ønske, som vi ganske vist har givet forsigtigt udtryk for, og som vil komme til udtryk i morgen med afstemningen om det dokument, der var et resultat af gruppernes kompromis, og som vi ikke har underskrevet. Hr. formand, De skal gøre indsigelse på mødet i Nice og tage ansvaret for, at vi ikke bliver passive tilskuere efter mødet i Nice, men at vi netop får mulighed for at spille vores kort ordentligt, ikke mindst når det gælder forsvaret af EU-institutionerne, først og fremmest Kommissionen og Parlamentet.

Bonde
Hr. formand, udkastet til Nice-traktaten er mere en forfatning for en forbundsstat end en aftale for et statsforbund. Unionens love skal som hovedregel vedtages med kvalificeret flertal, således at alle demokratier i de enkelte lande kan stemmes ned. Der er stadig 65 bestemmelser tilbage med enstemmighed i Amsterdam-traktaten. Der er nu forslag om, at der skal træffes afgørelse med kvalificeret flertal på 49 områder. Vi er altså ved at være ved vejs ende, hvis ikke det skal være en enhedsstat. Den kompetence, som Nice-traktaten giver EU, overgår hvad der er overladt til forbundsstatsniveauet i mange forbundsstater.
Og man går nu ind i nationalstaternes hjertekammer med flertalsafgørelser om dele af socialpolitikken, arbejdsmarkedspolitikken, skatterne, industripolitik, kultur, overnationale partier og sågar vores egen aflønning, således at vi bliver EU's højt betalte repræsentanter i medlemslandene i stedet for vælgernes hjemligt beskattede repræsentanter i EU-parlamentet. Indenrigs- og retspolitikken bliver genstand for flertalsafgørelse fra 2004. Handelspolitikken får EU-landene til at ligne en stat. Vi skal tale med én ubehagelig stemme i WTO. Udenrigs- og sikkerhedspolitikken skal også vedtages som flertalsbeslutninger. Kun om forsvaret skal der fortsat være enighed. Ellers er det småt med vetoret i den nye traktat, og lande uden vetoret er mere delstater end selvstændige nationer. Flertalsafgørelser indadtil, fælles repræsentation udadtil - det er jo opskriften på en stat. Det, som så er tilbage til forfatningskonferencen i 2004, er ikke indholdet, men skønskriften til en tekst, der også kan komme til at ligne en rigtig forfatning. Det vil sige en tekst med chartret med menneske- og grundrettighederne skrevet ind først, så spillereglerne og til sidst et bilag med de enkelte politikker, som kan ændres uden besværlig ratifikation.
Det eneste, man mangler, er demokrati. Demokratiet blev glemt undervejs. Og sådan er kernen jo i både Maastricht-, Amsterdam- og Nice-traktaten. Flere flertalsbeslutninger, hvor embedsmænd og ministre kan nedstemme vælgere og folkevalgte. I demokratier er det omvendt. Flertalsbeslutninger slagter vetoretten for de parlamentariske demokratier i medlemslandene, men EU bliver ikke selv et parlamentarisk demokrati. Med forstærket samarbejde slagter man også vetoretten over for traktatændringer, ikke formelt, men reelt, fordi et kvalificeret flertal fremover kan se bort fra modstand fra f.eks. Danmark, Sverige og Storbritannien eller andre steder, hvor man kunne få den udemokratiske idé at spørge vælgerne, hvad de mener. Føderalisterne kan få deres vilje med mere integration, og regeringerne i Sverige, Storbritannien og Danmark kan sluse landene ind, når beslutningerne er taget og alligevel binder i praksis. Nice overlader så meget magt fra vælgerne, at den bør behandles som en reel ændring af forfatningerne og kun træde i kraft, når den er godkendt ved folkeafstemninger i de lande, hvor det er muligt.

Hager
Hr. formand, allerede overskriften til dette punkt på dagsordenen henviser til betydningen af artikel 133 i diskussionen om omfanget af kvalificeret flertal. At den strækker sig til også at omfatte tjenesteydelser, er ganske vist forståeligt, men det har kun meget lidt at gøre med det centrale emne om den institutionelle reform, hvor der først og fremmest er behov for at finde en løsning, og kravet i punkt 7 i den fælles resolution om også at inddrage investeringer i handelskompetencen har endnu mindre med det at gøre. I betragtning af de nærmest dystre udsigter for succes vil det efter min mening ikke være noget intelligent skaktræk at belaste regeringskonferencen med endnu et komplekst og kontroversielt emne. Nemlig om regeringskonferencen kan udvides til også at omfatte søndag plus den traditionelle standsning af urene for på den måde at nå frem til en fornuftig løsning på dette spørgsmål, men det må drages i tvivl ud fra forhandlingernes nuværende status.

Van Velzen
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. Prodi, det vigtigste punkt for PPE-DE-Gruppen er en succesfuld afslutning af regeringskonferencen. Vi synes, det er afgørende som et meget vigtigt skridt mod en hurtig udvidelse af Den Europæiske Union. De må forestille Dem, hvordan man i de central- og østeuropæiske lande følger det, som sker i Nice. Der har netop været valg i Rumænien, hvor vi er chokerede over resultatet og fremgangen for et meget ekstremt parti. I begyndelsen af næste år er der valg i Polen og i Bulgarien, og hvordan man kan motivere befolkningen i disse lande, hvis Den Europæiske Union ikke skulle være i stand til at nå frem til en god traktat i Nice?
Den Europæiske Union, hr. formand, har brug for gode nyheder. En dårlig aftale er et bevis på, at vores regeringsledere ikke prioriterer udvidelsen af Den Europæiske Union. Hvordan kan vi investere for at skabe større opbakning hos befolkningen i Den Europæiske Union til yderligere udvidelse, hvis vores egne regeringsledere ikke er i stand til at nå frem til en god traktat? Men det er også et spørgsmål, hvormed vores regeringsledere viser, at der ikke er noget passende svar på de store spørgsmål, som vi konfronteres med i Den Europæiske Union. BSE, sikkerheden, udenrigspolitikken og forsvaret, Europas konkurrenceevne over for USA, alle den slags spørgsmål kan ikke længere løses på nationalt plan. Det er derfor ikke noget svar på den langsommelighed i beslutningstagningen, som stadig hersker inden for Den Europæiske Union.
Europa har behov for lederskab, tydelighed, valgmuligheder og handlekraft. Det vil befolkningen egentlig have. Når man ser, hvordan tilliden til euroen er undergravet, har befolkningen behov for at se, at vi gør fremskridt. Jeg tror således, at det franske formandskab har en stor opgave med omsider at optræde handlekraftigt med henblik på Nice.
Det er overordentlig trist, at der er opstået en situation, hvor store og små lande er kommet til at stå over for hinanden. Jeg synes, det er en kæmpestor psykologisk fejl, at der er skabt enormt stor mistillid. Jeg opfordrer indtrængende det franske formandskab til at gøre sig de største bestræbelser for, at denne kløft fjernes, for den er uhyre destruktiv.
Kommissionens rolle er væsentlig for os. Kommissionen er og bliver drivkraften, og hvis Kommissionens stilling ikke styrkes efter Nice, er det en sort dag for Europa. Jeg tror således, at det gælder om, at vi skal arbejde mindre mellemstatsligt og mere sammen med Kommissionen. Vi vil vurdere resultaterne af Nice ud fra spørgsmålet, om det fører til større effektivitet, større nyttevirkning, mere demokrati og en større gennemsigtighed, og det er det, det drejer sig om.

Berès
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissionsformand, Parlamentet skal udtale sig om det væsentlige. Og for Parlamentet er spørgsmålet om stemmevægtningen i Rådet og spørgsmålet om antallet af kommissærer væsentlige spørgsmål. Ikke desto mindre, hr. rådsformand, har vi tillid til, at De finder frem til den bedst mulige aftale på dette punkt. Vi forstår, at alle elementerne endnu ikke er på bordet, men jeg går ud fra, visdommen vil gå af med sejren en sen nat i Nice.
For os som Europa-Parlament består det væsentlige først og fremmest i at lade vores stemme høre der, hvor den er til nytte. Den er nyttig og uafviselig på to punkter. For det første vedrørende chartret. Alle, eller næsten alle før mig har her i salen sagt, at vi ønsker, at dette charter bliver genstand for en henvisning til artikel 6.2. Undervurdér endelig ikke Parlamentets vilje til at opnå dette. Princippet om afpresning ved proklameringen forekommer os ikke acceptabelt i lyset af konklusionerne fra det Europæiske Råd i Biarritz, selv om det kun var uformelt. Vi har endnu nogle dage til at overbevise alle Unionens borgere, også dem, der lever i lande, hvor man sommetider har det indtryk, at man i Bruxelles sammenbrygger det værste, dem, som synes, at skabelsen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, af et område med frihed, af sikkerhed og retfærdighed burde finde sted på ordentlig vis inden for rammerne af værdimæssige referencer, vi har endnu nogle dage til at overbevise dem om, at den bedste garanti mod uhyret fra Bruxelles måske netop er at integrere chartret i traktaterne. Og desuden ville det være noget paradoksalt at se, at det, der er godt for Unionen, ikke bliver anerkendt i traktaterne. Det ville være lidt af et juridisk paradoks at se Unionen tildele sig selv en værdireference og så finde sig i at leve videre med en traktat, der henviser til en anden organisations værdier.
Det andet punkt, jeg vil opholde mig ved, er selvfølgelig spørgsmålet om kvalificeret flertal. Hr. Poettering kritiserede ansvarligheden på begge sider. Men jeg vil minde ham om meningen med ansvarligheden: Man kan ikke skilte med en sag. Enhver må bevæge sig et godt stykke, hvis man for alvor vil have, at det kvalificerede flertal skal indføres overalt, så Unionen kan modtage nye lande i sin midte.
Til den ende er der flere forskellige forslag på bordet. Inden for handelspolitikken har Kommissionen udarbejdet et forslag, som skal studeres omhyggeligt. Vi er stemt for, at der sker en udvikling af den demokratiske ansvarlighed på dette område. Alligevel synes vi, at selv om dette forslag skal studeres omhyggeligt, så skal det også tillade enhver at bevare elementerne i identitetsgrundlaget, og først og fremmest naturligvis i Europas kulturelle identitet.
Som De ved, hr. rådsformand, så måler vi også kvalificeret flertal med en alen, der står i forhold til omfanget af den fælles beslutningstagning. Tillad mig i den forbindelse at henlede Deres opmærksomhed på et særligt punkt, nemlig omfanget af den fælles beslutningstagning inden for den fælles landbrugspolitik. Hvis vi stolede på demokratiet, ville det ikke kunne forekomme, at 45% af Unionens budget går uden om den fælles beslutningstagning. Det er selve landbrugets interesse, det gælder, mens på den anden side sundhed og miljø er omfattet af den fælles beslutningstagning. Europa-Parlamentets nylige beslutninger viser, at det er sig sit ansvar bevidst og ved, hvad der er i dets borgeres interesse. Dets stemme ville lyde stærkere, og de ministres stemme, som forsvarer landbruget, og hvis stemme taler for en bæredygtig udvikling, ville også lyde stærkere i Rådet, hvis den kunne støtte sig på beslutninger truffet ved fælles beslutningstagning.
(Bifald fra venstre) Dette, hr. rådsformand, er de elementer, ud fra hvilke vi vil evaluere resultaterne fra Nice, idet vi samtidig giver udtryk for, at vi holder fast ved det punkt, De nævnte, om tjenesteydelser af almen økonomisk interesse.
Ja, vi mener, at konklusionerne fra Nice bør omfatte en erklæring, der opfordrer Kommissionen til at udforme et rammedirektiv på dette område.

Duff
Regeringskonferencen har stadig problemer med at udvide antallet af kvalificerede flertalsafgørelser i Rådet. Måske skal vi skifte fokus til spørgsmålet om udvidet fælles beslutningstagning i Parlamentet. Parlamentet har vist sig at være en moden partner sammen med Rådet i proceduren med fælles beslutningstagning, hvor den i øjeblikket er gældende. Parlamentet har også vist sig at være en seriøs partner i forbindelse med udarbejdelsen af chartret, og det ville være særligt forfriskende, hvis den britiske premierminister hr. Blair offentligt ville indrømme det.
I øjeblikket er det ikke hverken logisk eller i overensstemmelse med præcise kriterier at udbrede proceduren med fælles beslutningstagning. Skønt den forrige traktat gjorde visse fremskridt med hensyn til at udbrede formlen, så indførte den også den sære formel med fælles beslutningstagning plus enstemmighed i sager vedrørende statsborgerskab, social sikring, selvstændiges rettigheder og kulturpolitik. Nice-traktaten bør gøre en ende på denne praksis og udvide proceduren med fælles beslutningstagning til yderligere ca. 30 politiske sektorer, herunder konkurrencepolitik, landbrug og fiskeri, strukturfonde, statsstøtte, transeuropæiske net, forskning og udvikling samt borgerskab. På et tidspunkt, hvor primitive magtbalancespørgsmål er temmelig problematiske for regeringskonferencen, er det fornuftigt, at vi koncentrerer os om samarbejde og tillid til Parlamentet samt om hurtigst muligt at udvikle et overnationalt europæisk demokrati.

Frassoni
Hr. formand, her står vi så foran et nyt europæisk topmøde, hvor mange af os vil være at finde i Nices gader sammen med tusindvis af borgere, og ligesom dem har vi ingen indflydelse på resultatet af forhandlingerne. Hr. formand, jeg er virkelig bekymret for, hvad der kan komme ud af den sidste forhandlingsnat, hvor det som regel er dem, der er bedst til at modstå trætheden og kedsomheden, som vinder. Det er den nat, alle betragter som den sidste mulighed for at løse de ubesvarede spørgsmål.
Dette er det mest negative og udemokratiske aspekt ved den mellemstatslige metode, nemlig det vilkårlige menneskelige aspekt, den købslåen, der finder sted i sidste øjeblik, og kravet om et resultat for enhver pris. Jeg er alvorligt bange for, at vi kommer til at stå med nogle mærkelige bestemmelser, f.eks. et senat af nationale parlamentsmedlemmer, en "hr. euro" eller "hr. WTO", en yderlige reduktion af Parlamentets beføjelser og en yderligere marginalisering af Parlamentet eller andre protokoller som den, man har foreslået for WTO, og som - hvis den bliver vedtaget - vil reducere Kommissionen til en lille hund i snor med mange herrer, der alle sammen trækker i hver sin retning.
Jeg tror, at de, der befinder sig på gaderne i Nice eller i de mange fora og møder, der er planlagt, i det mindste vil kunne presse på for, at man når frem til et resultat, nemlig at dette bliver den sidste regeringskonference, og at de uklare overvejelser om Europas fremtid, som hr. Védrine talte om, fører til, at man i Nice indleder et forløb, hvor man fastlægger tidsfristerne og metoderne for udarbejdelsen og vedtagelsen af en demokratisk forfatning for Europa.
Kære kolleger, lige et sidste ord om Parlamentet og dets modige ord for lidt siden. De skal passe på, at De ikke kommer til at gentage den pinlige situation, der fandt sted før den sidste udvidelse, hvor Europa-Parlamentet efter flere måneders trusler bøjede sig for regeringernes vilje. Jeg håber ikke, at den samme historie gentager sig denne gang.

Frahm
Hr. formand, jeg var en del af det aktive danske nej mod Maastricht-traktaten i 1992. Jeg vil tage stilling til Nice-traktaten, når jeg ser resultatet, men det er en noget skizofren oplevelse at høre debatterne her. Det ene øjeblik taler vi om at rykke Unionen tættere på borgerne, det næste øjeblik er vi i fuld gang med at opbygge en europæisk stat, som er ude af trit med, hvad borgerne ønsker. Det vigtigste på Nice-topmødet er efter min opfattelse, at man fastsætter en køreplan for, hvornår og hvordan EU bliver klar til udvidelsen. Vi fokuserer alt for meget på ansøgerlandenes parathed, og vi ignorerer alt for ofte, at f.eks. EU's landbrugsordninger og strukturfonde er en enorm hindring for, at udvidelsen kan finde sted. En beslutning i Nice f.eks. om, at ansøgerlandene skal have mulighed for at deltage i næste Europa-Parlamentsvalg, kunne være med til at lægge det nødvendige pres på EU selv, så udvidelsen kan blive en realitet.

Queiró
Hr. formand, kære kolleger, i sin erklæring den 9. maj 1950 fastslog Robert Schuman, at "Europa ikke skabes i en håndevending, men ved gennemførelse af konkrete foranstaltninger. Der må først etableres faktisk solidaritet". Dagen før Nice-topmødet finde jeg det passende at se på, hvordan det aktuelt forholder sig med denne "faktiske solidaritet", uden hvilken den europæiske opbygning indlysende nok hverken er ægte eller rigtig. Hvad angår afslutningen på regeringskonferencen, drejer det sig i Nice om at nå frem til en aftale, der forbedrer de europæiske institutioners måde at fungere på, men som ikke rører ved ligevægten mellem medlemsstaterne og selvfølgelig heller ikke den, der skal være mellem disse og Unionen. Alene den simple kendsgerning, at dette spørgsmål allerede nu er på dagsordenen, viser, at den politik, der skulle styrke tilliden mellem Unionens medlemsstater, har spillet fallit. Det er ikke kun os, der siger det; det gør det franske formandskab også, når den franske minister Pierre Moscovici i et interview for nylig har erkendt, at de holdninger, som især præsident Jacques Chirac og den tyske udenrigsminister Joschka Fischer har fremsat om Unionens fremtidige organisering, direkte har øget det klima af mistillid mellem små og store stater, der uundgåeligt kommer til at influere på resultaterne af Det Europæiske Råd i Nice. Jeg sigter her til idéen om at skabe en avantgarde af lande omkring aksen Paris­Berlin, som skal udmunde i en nygrundlæggelse af Europa, og til den farlige sammenblanding af begrebet om et forskelligartet Europa, der er sundt, og om et Europa i to eller flere hastigheder, der til gengæld er farligt.
Det beslutningsforslag, som vi skal stemme om, afspejler i et vist omfang dette ubehagelige forhold, da det er holdt i alt for generelle vendinger. Det er imidlertid også en tekst, hvis forfattere, selv om de er klar over, at de risikerer et snarligt politisk nederlag, afslører en vision, der først og fremmest er centreret omkring Europa-Parlamentet, som kræves tillagt mere magt og flere beføjelser, mens de nationale parlamenters afgørende rolle ikke nævnes med ét ord. Virkeligheden er dog ganske anderledes. Vi ved alle, at Nice-topmødet går ud på at afslutte arbejdet på en konference mellem regeringer, der ikke skal aflægge regnskab over for Europa-Parlamentet, men over for de respektive nationale parlamenter, hvilket ganske kategorisk understreger traktatrevisionens suveræne karakter.
Vi vil, hr. formand, slutte af med at give udtryk for vores ønske om, at Nice-topmødet bliver en succes ud fra det perspektiv, som vi her har opstillet, nemlig, at dets konklusioner sammenfatter de forskellige landes synspunkter, der mødes og bøjes mod hinanden i den stadige søgen efter samhørighed og udvikling, og som på den måde tager endnu nogle skridt mod den "faktiske solidaritet", som Robert Schuman talte om.

Brok
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissionsformand, på et møde i Parlamentet i dag sagde den lettiske statsminister bebrejdende til os: Vi laver vores hjemmearbejde! I den udtalelse gemmer spørgsmålet sig, om stats- og regeringscheferne i Den Europæiske Union også laver deres hjemmearbejde. Her har vi for øjeblikket et stort spørgsmålstegn. I Amsterdam blev stats- og regeringscheferne ikke rykket op, og denne klasse skal nu endnu en gang sidde efter i Nice. Hvis man ikke rykkes op anden gang, må det betragtes som den store krise i enhvert skoleforløb, og jeg frygter, at det er absolut muligt, at klassen heller ikke rykker op denne gang.
Lad mig vælge et andet billede. Den europæiske enhed er et maratonløb, hvor vi i de sidste årtier har tilbagelagt lange strækninger med succes. Vi bevæger os nu ind i opløbet for den europæiske enhed. Har vi nu kraft og kampvilje til dette opløb, eller mister vi orienteringen? Det er den problemstilling, som vi står over for i Nice, og jeg håber, at vi er stærke nok til at gennemføre en udvidelse med en stærk Union, og at vi ikke får en udvidelse, der fører til en svækkelse af Unionen. Set fra Europa-Parlamentets synspunkt skal to betingelser derfor være opfyldt. For det første Europa-Parlamentets handleevne til at udvide den kvalificerede flertalsbeslutning, men ikke på de områder, hvor det er relativt uinteressant! Man kan nævne 40 områder, hvor vi udvider flertalsbeslutningen, f.eks. når vi vælger medlemmer til Regionsudvalget. Jeg vil gerne give afkald på disse 40 områder, hvis vi får flertalsbeslutning på fem områder, hvor det virkelig er vigtigt, f.eks. inden for handels-, social-, rets- og indenrigs-, struktur- eller skattepolitik for nu at nævne de vigtigste. Her vil vi gerne opfordre stats- og regeringscheferne til, at de hver især giver afkald på deres eget legetøj for at få de andre til at give afkald på deres legetøj, så den ene ikke venter på, at den anden gør det, for så sker der ingenting! Det er jo den situation, som vi med denne regeringskonference har befundet os i i måneder, fordi ingen vil give afkald på deres legetøj. Jeg håber, at der er én, som vil give afkald på sit legetøj, når konferencen begynder, for at sætte de andre under pres, så der nu sker noget.
For det andet må det demokratiske underskud ikke vokse igen. I Amsterdam blev det aftalt, at hvor der er kvalificeret flertalsbeslutning, er der medbestemmelse. Hvis denne regel fraviges, vil det demokratiske underskud vokse, hvilket er i modstrid med Amsterdam. Jeg håber ikke, at det vil ske. Der er også et par gamle forpligtelser, der skal overvindes inden for konkurrencepolitikken, i Den Økonomiske og Monetære Union og på det landbrugspolitiske område, så der også skabes medbestemmelse her.
På denne regeringskonference skal vi også skabe balance mellem de store og små lande. Jeg vil gerne understrege, at befolkningen føler sig repræsenteret i Europa-Parlamentet, og det skal komme til udtryk i Europa-Parlamentet! Hvis forskellen mellem de store og små lande er for stor i Rådet, kan vi i løbet af nogle år frygte en stor legitimationskrise inden for Den Europæiske Union, fordi de små lande ikke længere føler sig hjemme, fordi de er bange for at miste deres identitet.
Jeg tror, at hvis de to betingelser om at skabe handleevne og standse det demokratiske underskud ikke opnås, kan Den Europæiske Union for første gang komme i den situation, at Europa-Parlamentet siger nej til en traktat!
(Bifald fra højre og fra midten)

Napolitano
Hr. formand, Parlamentets Udvalg om Konstitutionelle Anliggender har siden februar fulgt opmærksomt, ihærdigt og tillidsfuldt - og denne tillid gælder navnlig det franske formandskab - med i regeringskonferencens forløb måned efter måned. Vi er nu tæt på afslutningen, og de fremskridt, der er sket, samt de delvise resultater, man har opnået, er ikke forbigået vores opmærksomhed. Vi må dog være ærlige og sige, at meningsforskellene ikke er blevet mindre i løbet af næsten 10 måneders regeringskonference om væsentlige spørgsmål, minister Védrine, og der er ikke tegn på enighed, for slet ikke at tale om, at nogle af de emner, som Parlamentet nævnte i sin beslutning af 13. april, overhovedet ikke er blevet drøftet, hverken økonomistyringen eller det fælles forsvars institutionelle konsekvenser. Dette er en alvorlig grund til at tænke over den indviklede og resultatløse metode, man har fulgt, hvor der har været lange og gentagne drøftelser, hovedsagelig af teknisk karakter, mens man ventede på nogle mere indgående politiske afklaringer og forhandlingsforsøg, der fandt sted meget sent, nemlig først i oktober - og kun én gang - på Det Europæiske Råd i Biarritz. Erfaringerne fra i år får os til at mene, at den udvikling, der skal ske med Unionens konstitutionaliseringsproces - efter mødet i Nice og med henblik på Europas fremtid - ikke må finde sted ved hjælp af den efterhånden forældede metode med forhandlinger, der er forbeholdt regeringsrepræsentanterne. I Nice må man ikke meddele, at der indkaldes til en ny regeringskonference, for bortset fra hensigterne vil en sådan meddelelse i højere grad give anledning til misforståelser og uro end til enighed og forhåbninger.
Udvalget om Konstitutionelle Anliggender har givet sit bidrag med den beslutning, der blev vedtaget den 21. november, hvor udvalget understreger nogle punkter, som er virkelig afgørende for konferencens succes, og som jeg ikke vil gentage her. Jeg vil blot sige, at der er tale om nogle punkter, som er uundværlige for alle dem, der har den opfattelse, at det er nødvendigt at fremme integrationen i en udvidet Union i stedet for at svække eller bremse den. Vi begynder at tvivle på, at man - selv på højt plan - er fuldt bevidst om, hvad der står på spil. I den seneste tid har vi nemlig set, hr. formand, at der på en stadig mere tydelig og foruroligende måde er opstået et modsætningsforhold, som det tilsyneladende kun er nogle få regeringer, der vil undgå, og det er modsætningsforholdet mellem de modige beslutninger, der allerede er blevet truffet - den fælles valuta, det fælles forsvar, den store, historiske udvidelse af EU - og modviljen mod at drage de institutionelle konsekvenser heraf. Hvis dette modsætningsforhold får en negativ indflydelse på konferencens konklusioner, vil det bringe den europæiske konstruktion i krise. Og så er det bedre og sundere med en klar krise, der skyldes den manglende enighed i Nice, end en uklar krise, som skyldes et blændværk, der skal skjule, at konferencen har været en fiasko på nogle væsentlige punkter, når det gælder EU's udvidelse.

Van den Bos
Hr. formand, selv Paris er uenig om Nice. Den franske præsident og premierministeren synes at være mere optaget af deres egen politiske fremtid end af Europas fremtid. For så vidt som det franske formandskab kan kaldes konsistent, er det først og fremmest manglende neutralitet og favorisering af de store medlemsstater, og det selv om Unionen mere end nogensinde har behov for en formand, som søger konsensus. For at få plads til de nye lande skal alle medlemsstater rykke lidt sammen, men det gør de kun, hvis det virkelig ikke længere kan være anderledes. Det ser ud, som om nogle regeringer allerede nu affinder sig med en ny regeringskonference med henblik på udvidelsen. Regeringerne har tabt reformernes uopsættelighed af syne, fordi de stirrer sig blind på deres egen magtposition i de nye forhold.
Således understreger mange lande, at flertalsbeslutninger skal være reglen, og de foreslår samtidig så mange undtagelser, at der alt i alt er temmelig lidt tilovers. Hvis flertal ikke bliver reglen, blokeres beslutningsprocessen uigenkaldeligt, således som hr. Prodi netop med rette konstaterede. Hvis denne ikke ledsages af fælles beslutningstagning, udhules demokratiet endnu mere. Stemmevægten i Rådet skal øve retfærdighed mod medlemsstaternes befolkningsstørrelse, og det betyder, at der også mellem de større og de mindre lande indbyrdes godt må være nogen forskel. Under denne udvidelsesrunde skal alle medlemsstater beholde én egen kommissær. Først derefter må vi træffe beslutning om et nyt system på grundlag af de erfaringer, vi har gjort til den tid. Europa vil på en eller anden måde blive ændret drastisk, og lad os derfor ikke foregribe en situation, som vi på nuværende tidspunkt endnu ikke kan overskue.
Det er meget ønskværdigt at skabe et hierarki i Kommissionen, næstformænd, kommissærer og underkommissærer. Dette udvider desuden mulighederne for Parlamentet for at tale med de politisk ansvarlige medlemmer af Kommissionen i stedet for med tjenestemænd, som faktisk læser tekster op, som de også kunne have sendt. Chartret fortjener ikke at blive hængende i det lufttomme rum uden tydelig status. Ved ikke at indføje teksten i traktaten, men kun underskrive den politisk vil der kunne opstå store juridiske fortolkningsproblemer. Derfor skal chartret hurtigst muligt indføjes i en traktattekst. Regeringsledere, at give indrømmelser på det kommende topmøde er ikke noget politisk nederlag, men en sejr, det nye Europas sejr over det gamle Europa. Lad der ikke falde en skygge over Nice, og lad Paris igen være lysenes by.

MacCormick
Hr. formand, jeg vil gerne minde Rådet, Kommissionen og ikke mindst Parlamentet om en beslutning, vi vedtog den 26. oktober vedrørende bedre lovgivning. Dengang sagde vi, at i henhold til nærhedsprincippet og Den Europæiske Unions politiske og nationale mangfoldighed skal ændringsforslagene til traktaterne specifikt omfatte anerkendelse af og respekt for den politiske og lovgivende magt i medlemsstaternes interne politiske enheder i deres udøvende, lovgivende og juridiske forhold til EU's institutioner. Man har ikke hørt noget til dette aspekt af nærhedsprincippet under dagens forhandling, men det er meget vigtigt.
Det handler i høj grad også om Parlamentets størrelse. De nationer og regioner, som partierne i Den Europæiske Fri Alliance repræsenterer, er dybt bekymrede over, at hvis vi kombinerer vores maksimum på 700 med den aktuelle tanke om degressiv proportionalitet, vil de folk, som vi i øjeblikket kan repræsentere, i praksis ikke længere være repræsenteret her i Parlamentet. Det bliver et stort tab for det europæiske demokrati, og det vil fjerne institutionerne fra befolkningen i stedet for at føre dem tættere sammen.

Turchi
Hr. formand, kære kolleger, for en ung mand som mig giver mødet i Nice naturligvis store forhåbninger om, at vi får et nyt Europa, både set ud fra et institutionelt synspunkt og set ud fra et politisk synspunkt. Også den afgørelse, der med stort flertal blev truffet af det italienske Deputeretkammer så sent som i går, viser nemlig, at der er enighed om målsætningerne og indsatsen, når det gælder dette Råd. Det er dog vigtigt for os, at man under ingen omstændigheder udvider listen over spørgsmål, der skal afgøres med kvalificeret flertal, og at man med hensyn til Kommissionens sammensætning stadfæster princippet om én kommissær pr. medlemsstat.
Det er desuden en væsentlig faktor, at de nationale parlamenters uerstattelige rolle stadig er medtaget i traktaterne, netop fordi vi på denne måde fremmer det nye Europas forfatning. Det siger også sig selv, at et antal på 700 parlamentsmedlemmer ikke længere kan gælde for et EU med 27 eller 28 lande, medmindre der skæres ned på antallet af de små landes parlamentsmedlemmer, hvilket efter min mening ville være uretfærdigt.
Jeg vil ligeledes understrege, at det er meget vigtigt at give EU nogle stærke institutioner for at opveje det institutionelle tomrum med hensyn til den økonomiske fremskyndelse, der har været i forbindelse med euroen. Det nyder NAFTA, Mexico, Canada og USA nemlig godt af med dollaren.
Når det er sagt, skal Rådet i Nice efter min mening være et historisk Råd, både for os selv, for vores lande og for Europas fremtid.

Méndez de Vigo
Hr. formand, i Parlamentet, som er et pluralistisk parlament, har der i de foregående indlæg været en sjældent set enighed. Jeg tror, at alle, der har talt, er meget bekymrede for resultaterne af Det Europæiske Råd i Nice. Det drejer sig - i modsætning til det, min gode ven Elmar Brok har sagt - ikke om to eksaminer, som vi skal bestå, nemlig Amsterdam og Nice. Nej, spørgsmålet opstod meget tidligere. Jeg husker udvidelsen i 1995, hvor de institutionelle spørgsmål allerede blev rejst, og jeg husker en skrivelse fra kansler Kohl, hvori han sagde til os, at vi skulle godkende udvidelsen, og at de ville finde en løsning på det andet omgående. Det gjorde vi. Udvidelsen fandt sted i 1995, studiegruppen, som Carlos Wensterdorp ledede med stor succes, blev oprettet, Amsterdam kom, og nu skal vi have Nice, og vi er praktisk talt ikke nået længere, hr. formand. Vi har vendt og drejet de institutionelle spørgsmål uden at finde løsninger, som gør det muligt for os at løse den yderst ambitiøse opgave, som udvidelsen til 27 lande er.
Det er det, der bekymrer os, og det, der har bekymret alle talerne her i eftermiddag. Det er den besked, som vi vil overbringe til Det Europæiske Råd gennem Dem, hr. formand. De skal vide, at vi ikke vil bedømme det franske formandskab på dets overvejelser om økonomiske tjenesteydelser af almen interesse, selv om det er et meget vigtigt emne. Nej, vi vil bedømme det på mandatet fra Nice-konferencen, som er mandatet fra Finland plus tættere samarbejde.
På det område er der to aspekter, som er helt afgørende for Parlamentet: Hvilken udvidelse af kvalificeret flertal? Og vil der altid i forbindelse med den udvidelse være fælles beslutningstagning, når beslutningerne er lovgivningsmæssige? Det var den ene ting.
Den anden, hr. formand, er chartret om grundlæggende rettigheder. Der er ikke mange, der interesserer sig for de institutionelle spørgsmål, fordi de er vanskelige. Chartret om grundlæggende rettigheder - jeg har haft lejlighed til at tale om det mange steder - interesserer folk, for de forstår og mærker de grundlæggende rettigheder. Jeg synes, at vi gjorde et godt stykke arbejde i forsamlingen. Jeg mener, at vi har et godt charter, og at Rådet vil forspilde en stor politisk chance, for i det forslag, som De stiller, hr. formand, er proklamationen - det som min ven og gruppeformand, hr. Poettering, kalder freierliche Proklamation - en tilsløret proklamation. De siger, at vi proklamerer det, og farvel og tak. Det gør De, som om De passer på ikke at genere nogen.
Hr. formand for Rådet, det er dette Europæiske Råds store trumfkort. Hvis De ikke benytter Dem af det, er jeg bange for, at De vil vende tilbage hertil efter Det Europæiske Råd i Nice, andre formandskaber vil vende tilbage, og Parlamentet vil føle sig fristet til at gøre det, som Oscar Wilde sagde om, at måden at undgå fristelsen på var at falde for den, og dermed ikke vedtage Nice-traktaten til sin tid.

Tsatsos
 Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, så snart Nice-mødet er slut, nærmer sig det øjeblik, hvor Europa-Parlamentet skal svare på to historiske spørgsmål, der drejer sig om Den Europæiske Unions fremtid og om Parlamentets egen politiske troværdighed. Det erklærede mål for denne reform er at skabe mere effektive institutioner, som er bedre egnede til et udvidet Europa, og at reducere det demokratiske underskud, som uden tvivl findes.
Som traktatteksten ser ud på nuværende tidspunkt efter det arbejde, der er gjort på regeringskonferencen, opfylder den desværre hverken det ene eller det andet formål med reformen, og derfor opfylder den heller ingen af de to kriterier for en evaluering, som Europa-Parlamentet havde opstillet.
For at institutionerne kunne komme til at fungere mere effektivt, efterlyste vi en overgang fra enstemmighed til kvalificeret flertal, når Rådet skal træffe afgørelser. Naturligvis med undtagelse af alle spørgsmål af forfatningsmæssig betydning. Det er der ikke kommet meget ud af, som hr. Elmar Brok og hr. Méndez de Vigo gjorde rede for før. Men også hvad angår det vigtige spørgsmål om Den Europæiske Unions demokratisering, er vi meget skuffede i Parlamentet. Set ud fra en demokratisk synsvinkel ville det være indlysende, hvis en beslutning truffet med kvalificeret flertal i Rådet var uløseligt forbundet med en fælles beslutningstagning med Europa-Parlamentet, eftersom der er tale om en lovgivende handling. Det er der slet ikke tale om. I det styrkede samarbejde har man endnu ikke accepteret at indhente Europa-Parlamentets samstemmende udtalelse ved indledningen af proceduren.
Endelig er chartret om grundlæggende rettigheder ikke alene ikke indarbejdet i traktatteksten endnu, men man vil heller ikke acceptere, at det nævnes i artikel 6. Jeg skal naturligvis ikke undlade at nævne nogle positive elementer, f.eks. vedrørende de europæiske politiske partier og vedrørende artikel 7, som der er gjort rede for. Men Nice-traktaten kan ikke vedtages på grundlag af disse positive elementer. Naturligvis vil der blive lagt pres på os, kære kolleger, for at vi skal vedtage Nice-traktaten for enhver pris, og man vil påkalde sig faren for en institutionel krise, hvis der ikke kommer en traktat. Jeg er imidlertid bange for, at krisen bliver værre, hvis Europa-Parlamentet bøjer sig og stiller sig tilfreds med en åbenlyst utilfredsstillende traktat.
De nationale parlamenter venter på at høre vores mening. Vi har et historisk ansvar. Hvis Nice-traktaten viser sig at være resultatløs og vækker skuffelse, så lad os i det mindste sørge for, at befolkningen ikke også er skuffet over Parlamentet. Og en skuffende Nice-traktat kan der trods alt rettes op på, men Parlamentets utroværdighed vil holde sig i årevis. Et EU uden et troværdigt Parlamentet holder imidlertid ikke længe, og det er ikke godt.

Lucas
Hr. formand, debatten om artikel 133 og handelspolitik skal være en del af en langt større indsats for at bringe gennemsigtighed og demokrati ind i EU's beslutningstagning vedrørende handel. Det er i øjeblikket en af de mest centraliserede og uigennemsigtige sektorer. Det var et af de væsentligste kritikpunkter fra demonstranterne i Seattle, og det vil fortsat være et af deres kritikpunkter i Nice.
Mange af os er overbevist om, at en overførsel af kompetence fra medlemsstater til Kommissionen kun kan overvejes efter en komplet omstrukturering af EU's handelspolitikker og -processer som helhed, så de tilføres langt mere demokrati og gennemsigtighed, og så man sikrer, at de bygger på sand social og miljømæssig bæredygtighed. Det betyder, at det ikke kun er et spørgsmål om, at Parlamentet får en langt større rolle i beslutningstagningen vedrørende handel. Det er selvfølgelig vigtigt, og det overrasker mig, at ingen andre har nævnt det, da vi har brugt meget tid på det i udvalget. Men det betyder også, at Udvalg 133 skal omstruktureres: Det skal gøres langt mere ansvarligt, dets dagsorden og konklusioner skal være tilgængelige, og dets sammensætning skal være bred og omfattende. Først da, hr. kommissionsformand Prodi, vil nogle af os med glæde overdrage de meget vigtige områder - tjenesteydelser, investering og intellektuel ejendomsret - til Kommissionen.

Hyland
Hr. formand, EU-topmødet i Nice bliver forhåbentlig endnu et positivt skridt på vejen mod en europæisk integration. Den nylige beretning fra Kommissionen om udviklingen i de central- og østeuropæiske lande, der har søgt om medlemskab, er opmuntrende læsning. Jeg ønsker ikke på nogen måde at ødelægge nogle af disse landes håb om eller ret til at tilslutte sig Fællesskabet inden udgangen af 2002, men ikke desto mindre mener jeg hverken, at det vil være i deres eller medlemsstaternes interesse at nå til udløbet af denne frist uden først at skabe grundlaget for en ordnet overgang med færrest mulige forstyrrelser i de eksisterende medlemsstaters økonomier.
Vi må ikke glemme, at det er vores ultimative mål at skabe et økonomisk og socialt miljø, der sætter EU i stand til at blive en dominerende aktør i verdenshandlen, og hvor de central- og østeuropæiske lande deltager fuldt ud og nyder godt af en fredelig og stabil europæisk økonomi. Vi har tidligere vist, at dette mål er opnåeligt, og som borger i en medlemsstat, der har nydt godt af en planlagt overgang til medlemskab, har jeg positive forventninger til et udvidet og fredeligt Europa.
En udvidelse af Den Europæiske Union må imidlertid ikke forringe eller bortvejre indflydelsen fra de mindre medlemsstater, der ønsker at beskytte vigtige nationale interesser. Fra en irsk synsvinkel er det klart, at vi ønsker at bevare vores ret til at udpege et medlem af Europa-Kommissionen, der forvalter den fælles landbrugspolitik, fiskeripolitikken, transportpolitikken og andre vigtige EU-politikker. Jeg finder det også vigtigt, at vi bevarer kontrollen med beslutninger vedrørende beskatning og social tryghed.

Elles
Hr. formand, jeg henvender mig til kommissionsformanden og rådsformanden på fransk, så jeg kan blive forstået så godt som muligt.
Jeg vil i virkeligheden med mit indlæg tage en idé op, som min arbejdsgruppe inden for PPE-DE-Gruppen har fremsat, og ikke komme ind på min "konservative" delegations problemer, som er velkendte. Vi har store forbehold over for mange spørgsmål, især over for chartret om grundlæggende rettigheder, og det af flere grunde. Alt det vil jeg ikke tale om. Det vil en anden taler tage op. Idéen er som følger: at koncentrere sig om, hvad der skal ske efter Nice. Vi ved, efter præsident Chiracs tale her i salen i juli måned, at der udskiller sig mindst tre temaer, nemlig en forenkling af traktaterne, beføjelserne mellem det europæiske, det nationale og det regionale niveau, hvilket jeg med et amerikansk udtryk vil kalde staternes rettigheder - artikel 10 i Den amerikanske Forfatning - og for det tredje ligevægten mellem institutionerne; men her skal man måske især se på de nationale parlamenters rolle, det vil sige, hvordan kan vi styre vores institution i fremtiden? Vi afventer en rapport fra Kommissionen om dette spørgsmål om regeringsførelse.
Ville det ikke være en god idé, før vi går videre, at spørge vores befolkninger til råds og inddrage dem i, hvad vi foretager os, i stedet for at vente på et resultat, som derefter bliver sendt til folkeafstemning, uden at befolkningerne aner, hvad der er foregået? Jeg stiller derfor mit tredje spørgsmål: Hvordan vil denne sag blive grebet an, hvad er tidsplanen, hvilken procedure skal den følge, og i hvilket omfang inddrages borgerne i dette system?
Hr. formand, skal vi vente helt til næste regeringskonference, til 2003-2004, før vi kan få en debat om disse grundlæggende spørgsmål? Efter min mening skal vi begynde umiddelbart efter, resultaterne fra Nice foreligger.
For det andet er der proceduren. Formanden for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender har ret, man skal glemme regeringskonferencerne, man skal glemme vismænd, og man skal glemme lukkede døre. Man skal starte en stor debat blandt de europæiske borgere og inddrage dem i vores drøftelser. Og for det tredje er der inddragelse af - selvsagt - ansøgerlandene, men måske ikke de lande, med hvem vi endnu ikke har påbegyndt forhandlinger, som f.eks. Tyrkiet, for det forekommer mig at være lidt for meget af det gode.
Afslutningsvis beder jeg Dem, hr. rådsformand og hr. kommissionsformand, om at tænke over, hvilke mekanismer det er nødvendigt at integrere i Nice-traktaten, for at vi kan få denne store debat og undgå denne sovjetiske fremgangsmåde, hvor alt foregår bag lukkede døre, og starte denne debat med sigte på en ny europæiske ramme, konstitutionel eller ej, så vi kan have direkte kontakt med vores vælgere og notere os en stor sejr for Den Europæiske Union i fremtiden.

Corbett
Hr. formand, jeg taler ikke blot til formanden for Rådet, men også til alle medlemsstaternes regeringer, når jeg siger, at hvis ikke der skabes enighed i Nice om disse vanskelige spørgsmål, vil de ikke forsvinde. Det bliver ikke lettere at løse problemerne efter Nice, tværtimod. Derfor er det nødvendigt med en sidste kraftanstrengelse i de kommende to uger. Det gælder ikke mindst spørgsmålet om afgørelser med kvalificeret flertal. Alle regeringer siger, at der er behov for kvalificeret flertal, men de har hver især deres egen liste med forbehold. Problemet er, at hvis man lægger disse lister op ved siden af hinanden, er der meget få betydelige områder, hvor der er enighed om at gå over til afgørelser med kvalificeret flertal. Alle skal være villige til at ofre nogle af deres elskede undtagelser, hvis vi skal skabe resultater i Nice.
Selvfølgelig vil nogle af regeringerne blive angrebet af oppositionspartierne i deres medlemsstater, når euroskeptikerne siger "I opgiver den nationale vetoret". Men man må forstå, at hvis én har vetoret, så har alle de andre det også. Så hver gang man opgiver en vetoret i en Union med 27 medlemsstater, vil 26 andre vetoer også blive opgivet. Derfor kan de ting, man ønsker gennemført, ikke længere vetoes af andre. Alle kan nyde godt af et system med kvalificeret flertal.
Hvis flere afstemninger om lovgivning skal afgøres med kvalificeret flertal, så skal det gå hånd i hånd med fælles beslutningstagning, ikke kun for de nye områder, der skal afgøres med kvalificeret flertal, men også for de eksisterende områder, der allerede nu afgøres med kvalificeret flertal. Det er vigtigt for demokratiet på unionsplan. Hvis en EU-lovgivning skal vedtages, skal den bestå to prøver: den skal accepteres af de valgte regeringer, der mødes i Rådet, og den skal accepteres af de direkte valgte medlemmer af Europa-Parlamentet. Det er de to ting, der garanterer EU-lovgivningens kvalitet og acceptabilitet. Der er ikke noget at være bange for. Proceduren med fælles beslutningstagning har fungeret udmærket i det seneste år. I mere end en fjerdedel af sagerne er der ikke engang brug for Forligsudvalget - første- og andenbehandlingen i Rådet og Parlamentet er tilstrækkeligt til at nå til enighed. Hvis det fungerer her, hvorfor så ikke lade det fungere i hele lovgivningssprektret?
Til slut er der spørgsmålet om antallet af pladser i Europa-Parlamentet. Vi ved, at der skal være truffet en endelig afgørelse inden parlamentsvalget i 2009, hvor der vælges medlemmer for perioden frem til 2014. Til den tid er jeg overbevist om, at der vil være mindst 27 medlemsstater. Men der skal også skabes en første overgang for det Parlament, der skal vælges i 2004, fordi der vil komme nogle nye medlemsstater til inden eller under det Parlament, der skal vælges i 2004, og som sidder frem til 2009. Det er nu, vi skal skabe plads til udvidelse i det kommende Parlament. Hvis der kommer mange nye medlemsstater til, vil vi måske midlertidigt overskride grænsen på 700, men de første justeringer skal foretages nu. I den henseende er det lettere at tage to små skridt end ét stort skridt, så jeg opfordrer formanden til at holde ud, og jeg opfordrer alle regeringer til at indgå de nødvendige kompromiser i Nice.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, den kære Elmar Brok har lige talt her i Parlamentet om eksaminer og om, hvad eleverne gør for at bestå en eksamen. Og en af de ting, som eleverne i hvert fald gør for at bestå deres eksaminer, er at repetere stoffet, inden de skal eksamineres. Jeg vil gerne fortælle Dem, hvilke punkter, jeg mener, De bør repetere, så De kan bestå eksamen med udmærkelse.
For det første vil det være meget vigtigt, hr. minister - jeg henvender mig til Dem og gennem Dem til alle Deres kolleger - at man i Nice indgår en aftale, hvorved man kan bevare både forholdet mellem de forskellige magtkræfter, de store og de små, og den interinstitutionelle balance.
For det andet, hvad Kommissionen angår, er De også klar over, hvad vi alle ved, nemlig at Kommissionens problem ikke drejer sig om tal. Kommissionens problem er kvaliteten, nemlig at vi gerne vil have en ny Kommission med 27 medlemmer, men den skal have en politisk rolle, den skal have sin politiske rolle tilbage, og formanden skal have beføjelser, så Kommissionen kan udføre sit arbejde.
Hvad angår stemmerne i Rådet, synes jeg, at systemet med dobbelt flertal er det bedste, fordi det er mest repræsentativt og mest objektivt. Med hensyn til en større anvendelse af kvalificeret flertal er vi enige i, at vi vil få mange problemer, hvis vi ikke går i retning af en større anvendelse. Her vil jeg mene, at det som det første skridt bør give sig selv, at handelspolitikken kan indgå i en udvidelse af kvalificeret flertal.
Hvad udenrigspolitikken angår, lever vi jo i dag i hr. Solanas smukke verden, og derfor vil jeg sige, at hvis vi bevarer den fælles udenrigspolitik udelukkende inden for rammerne af regeringssamarbejdet, vil vi begå en stor fejltagelse. Den fælles udenrigspolitik bør helt og holdent inddrages i fællesskabsproceduren, for kun på denne måde kan vi få de nødvendige sikkerhedsventiler.
Endelig er jeg nødt til at nævne spørgsmålet vedrørende chartret, hr. rådsformand, et spørgsmål som optager millioner af europæiske borgere. Jeg er af det synspunkt, at man i Nice som et minimum bør acceptere det kompromis, som vi har ønsket i Europa-Parlamentet, nemlig at chartret knyttes sammen med artikel 6, stk. 2.

Seguro
Hr. formand, jeg vil gerne koncentrere mit indlæg om tre afgørende punkter. Formanden for Rådet behandlede spørgsmålet om forstærket samarbejde og sagde, at man er ved at nå til enighed i denne sag. Jeg vil gerne spørge både hr. formand Hubert Védrine og hr. formand Romano Prodi, hvilken rolle man tiltænker Kommissionen, hvad angår forstærket samarbejde inden for den anden og tredje søjle?
Det andet spørgsmål vedrører den samlede aftale, som min kammerat og formand for Den Socialdemokratiske Gruppe, Enrique Barón Crespo, allerede har gennemgået, og som heldigvis er med i det beslutningsforslag, Europa-Parlamentet givetvis vedtager i morgen. I dag har vi hverken i Rådet eller i Parlamentet en fordeling af magten i overensstemmelse med befolkningstallet i de enkelte stater, men derimod en ligevægt baseret på princippet om den dobbelte legitimitet, der hidrører fra, at der er tale om en union af stater og en union af borgere.
Man kan imidlertid forstå, at der lægges op til, at denne ligevægt nu skal ændres, og de store landes repræsentation skal styrkes såvel i Rådet og i Parlamentet. Dét er hverken rimeligt eller acceptabelt. Jeg vil derfor gerne endnu en gang insistere på, at det dobbelte flertal skal ligge til grund for beslutningstagningen i Rådet (for det er både forståeligt og rimeligt), og at den nuværende fordelingsmetode fastholdes i Europa-Parlamentet, og at der reduceres lineært, når nye medlemmer indtræder. Dette slutbillede forekommer mig det mest afbalancerede og retfærdige, ligesom det bedst tager hensyn til den historiske virkelighed, som Europas opbyggere ikke må se bort fra, nemlig, at staterne findes, og at der er et forhold mellem stat og borger i disse lande, så længe der ikke er et stærkere forhold mellem borgerne og Europa.
Til sidst om chartret om grundlæggende rettigheder. Rådsformanden har været oprigtig - og jeg takker ham for hans oprigtighed - og sagt, at der er lande, at der er regeringer, som slet ikke kan proklamere chartret, hvis det bliver en del af traktaterne. Det er uacceptabelt, at det siges på den måde. Hvad tænker en europæisk borger, når han hører, at regeringerne er parat til at nedskrive visse ting, men ikke er enige om, at disse ting skal have juridisk gyldighed? Hvad er det for et signal, vi giver ansøgerlandene, når vi siger til dem, at de for at komme med i det indre marked skal efterleve de krav, som vi opstiller, men at vi ikke kræver, at de ratificerer chartret om grundlæggende rettigheder? Ja, vi giver det signal, at EU behandler forbrugerne bedre end borgerne. Derfor bønfalder vi endnu en gang formandskabet om at sætte alle kræfter ind for, at der i Nice i det mindste kommer en henvisning til traktaterne, for det er den bedste måde at vise respekt for det arbejde, som er blevet udført af de medlemmer af Europa-Parlamentet, af Kommissionen og også af de regeringsrepræsentanter, der har været med til at forfatte chartret.

Beazley
Hr. formand, Letlands præsident har besøgt Europa-Parlamentet. Fru Vike Freibergas historie er et godt eksempel på det mod, som befolkningerne i de central- og østeuropæiske lande udviser i modgangstider. Som syvårig blev hun tvunget til at flygte fra sit hjemland på grund af den røde hærs fremmarch. Som flygtning skjulte hun sig i grøfter for at undgå beskydning fra sovjetiske fly. Vi kan også vælge at fremhæve Solidaritets heltemod i Polen, Den Tjekkiske Republiks præsident Václav Havel, eller de generationer i Ungarn, der siden 1956 har forsøgt at genvinde frihed og uafhængighed.
På den ene side, minister Védrine, har vi mod og tilmed heltemod. På den anden side har vi Det Europæiske Råd, der skal samles i Nice: Er det her, vi ser mod, beslutsomhed og vilje til succes? Som det fremgik af Deres tale, er der i øjeblikket tale om splittelse, skænderier og udsigt til fiasko. Vil De i Nice være i stand til at støtte Europa-Parlamentets beslutning, der kræver sikre forberedelser, så befolkningerne i Central- og Østeuropa kan stemme til de næste valg til Europa-Parlamentet i 2004? Vil De, kommissionsformand Prodi, og Deres kollega, kommissær Verheugen, give Kommissionen besked på at åbne disse kapitler for de ansøgerlande, der hidtil har levet op til vores krav, så vi i Nice kan se befolkningerne fra Central- og Østeuropa i øjnene og sige: Ja, vi har gennemført de nødvendige reformer, og i forbindelse med det næste valg til Europa-Parlamentet vil De også kunne deltage i Bruxelles og Strasbourg.
Jeg mener ikke, at fiasko kan accepteres. Vi har talt om resterne fra Amsterdam. Offentligheden i EU og offentligheden i ansøgerlandene vil ikke acceptere udsigten til Nice-rester og udsigten til endnu en regeringskonference i 2004.
Jeg håber, at vi vil kunne ønske det franske formandskab tillykke med resultatet, men hvis De fejler, vil vi være skarpe i vores fordømmelse.

Van den Berg
Hr. formand, ved første øjekast drejer Nice sig om de nødvendige tilpasninger og det, der ikke blev truffet beslutning om på tidligere topmøder, i lyset af udvidelsen. Men der står meget mere på spil. Nice drejer sig ikke kun om spørgsmålet om, hvorvidt medlemsstater vil opgive deres kommissær, det drejer sig først og fremmest om medlemsstaternes vilje til at udforme et europæisk politisk samarbejde, som på tværs af de nationale interesser varetager de europæiske borgeres interesser.
Vi har i den forløbne tid regelmæssigt kunnet konstatere, at dette politiske samarbejde var fuldstændigt fraværende. Et opsigtsvækkende eksempel er naturligvis de nationalt motiverede foranstaltninger, reaktionen på uroen på grund af de høje diesel- og benzinpriser, mens en fælles optræden kunne have øget det europæiske politiske samarbejdes troværdighed enormt i borgernes øjne.
Med Unionens uddybning for øje må regeringslederne i Nice derfor ændre kurs og udvide afgørelsen med kvalificeret flertal betydeligt. Hvis vi mener det alvorligt med uddybningen af det europæiske samarbejde, er det også absolut nødvendigt at træffe ordentlige bestemmelser om den demokratiske kontrol med den europæiske beslutningstagning. Derfor skal beslutningstagning med kvalificeret flertal altid knyttes til Parlamentets ret til fælles beslutningstagning. 80% af alle ændringsforslag fra Europa-Parlamentet er i den forløbne periode overtaget af Rådet. Således er der åbenbart et vældig stort kvalitativt bidrag fra vores side.
Som fru Berès sagde, er det naturligvis en uholdbar forskel, at vi på den ene side har ret til fælles beslutningstagning i forbindelse med forbrugeranliggender og samtidig kun har ret til at udtale os om landbrugsanliggender. Lad os lige tænke tilbage på den nylige BSE-krise. Hvad skal vi nu forklare vores borgere derom?
Hr. Méndez de Vigo har netop med rette henvist til chartret. Dette emne ligger naturligvis i høj grad Europa-Parlamentet på hjerte. Det udformer borgernes Europa konkret, chartret om borgernes grundlæggende rettigheder. Men nu hvor dette charter skal indføjes i traktaterne i Nice, har forskellige regeringer åbenbart vist deres modstand. Dette er uacceptabelt for os, for ved at indføje dette dokument i Den Europæiske Unions traktater optages retsstatens og den sociale velfærdsstats fundamentale normer og værdier i de europæiske strukturer.
Jeg vil advare mod, at vores regeringsledere indtager en for minimalistisk holdning i Nice. Som kommissionsformanden, hr. Prodi, sagde, er afgørelse med kvalificeret flertal sammen med den fælles beslutningstagning, artikel 62 og indføjelsen af chartret i traktaterne en lakmusprøve for vores regeringsledere. I Nederlandene har vi et ordsprog, som siger: Hvis man lægger lægten for lavt, snubler man over den. Vores europæiske projekt må ikke snuble over dette. Hvis vi snubler, vil Europa-Parlamentet forkaste det. Vi regner altså med succes, men det er op til Dem at gennemføre det.

Pronk
Hr. formand, vi kan i disse dage alligevel give udtryk for stor beundring for USA. Landet befinder sig i den største konstitutionelle krise i 100 år, og man siger blot: Det viser, hvor godt vores system er, at vi kan have en sådan krise.
Hvis vi blot havde lidt af denne mentalitet, hvis vi lagde noget mindre vægt på de ting, som går galt i vores verdensdel og kunne lægge noget mere vægt på de ting, der går godt, ville vi være en del lykkeligere, end det i øjeblikket er tilfældet.
Jeg er enig med alle, som har sagt, at Rådet skal aflægge en eksamen. Jeg er også skeptisk. Jeg håber, at det virkelig gør det, som Elmar Brok har rådet det til. Hvis det gør det, gør det det til en succes. Hvis det ikke er tilfældet, gør det det ikke til nogen succes. Dette gælder efter min opfattelse i særdeleshed for socialpolitikken og også for chartret, som på en eller anden måde vil blive anerkendt i traktaten.
Men hvorfor er det nu sådan, at vi altid tror, at vi gør det så meget dårligere end andre, selv om der ikke er nogen objektive grunde dertil? Jeg tror, at der til dels er en vis usikkerhed hos Parlamentet, også hos Rådet og ligeledes hos Kommissionen, når budskabet fremlægges, men på den anden side jo også er en vis følge af angrebene, de luskede angreb, fra de såkaldte skeptikeres side. Disse har intet at tilbyde. Hvad de tilbyder, er et "Balkan". Det er det, der er det allerværste. Balkan er skeptikernes ideal. Når vi hører hr. Bonde, er Balkan hans endelige ideal. Mere kan vi ikke forvente af ham. Når man så ser, at disse mennesker overhovedet intet alternativ har, men kun ville bringe os alle sammen ud i elendighed, og at vores industri ville klare sig meget dårligere end på nuværende tidspunkt, lyttes der alt for meget til dem. Jeg tror, at det også er op til Rådet at forsøge at handle ikke blot ud fra nationale interesser, men også ud fra de fælles europæiske interesser, for enighed gør stærk, og det må vi bestemt ikke glemme.

Schwaiger
Hr. formand, kære kolleger, et af de grundlæggende krav fra Europa-Parlamentet og ligeledes fra Kommissionen er en stærkere handleevne i Den Europæiske Union inden for handels- og udenrigspolitik. Det har De, hr. kommissionsformand Prodi, netop understreget for nylig. Når vi nu ser, at det franske formandskab, hr. rådsformand, spiller en afgørende rolle her, må vi også konstatere, at vi i dag, få dage inden regeringskonferencen, stadig står ved punkt nul. De har ansvaret for, at dette projekt lykkes, De, hr. rådsformand, har også den nødvendige frihed med hensyn til udformning. Vi skal ikke kun inkludere vareydelser i flertalsbeslutningen i Ministerrådet, men også de dertil hørende tjenesteydelser, investeringer, intellektuelle ejendomsrettigheder og konkurrencen, og tilsvarende skal traktatens artikel 133, stk. 1, ændres. Det er vores grundlæggende krav.
Vi, det vil sige Den Europæiske Union, står for 40% af handlen og tjenesteydelserne i hele verden, mens USA kun står for 20%. Derfor har vi på verdensplan ansvaret for den videre åbning af markeder og mulighederne for at indføre vores teknologisystemer og tjenesteydelser i mange lande i verden. Et stort flertal af regeringens repræsentanter - det har jeg personligt konstateret i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender - går ind for at styrke Den Europæiske Unions rolle og forlanger det også. Men tilsyneladende er det den franske regering, der her synes at gøre sig stædig, uden at det er nødvendigt. Vi må ikke glemme, at Frankrig som en stor økonomisk nation i Den Europæiske Union umiddelbart profiterer af, at Den Europæiske Union kan gøre sig gældende med én stemme over for de store handelsregioner i verden, USA, Canada og de asiatiske lande.
Vi går ud fra, at Frankrig på dynamisk vis med rette repræsenterer væsentlige interesser inden for sin egen kulturelle identitet, der også hænger sammen med Europas kulturelle identitet. Vi plæderer for en kompromisløsning, der forudser enstemmighed på de punkter, hvor disse interesser er berørt, og jeg tror, at der findes en måde at få gang i tingene på.

Rack
Hr. formand, inden en regeringskonference har der hidtil ikke været gode varsler. De åbne spørgsmål har vejet tungt, og den fælles grund været beskeden. Nu, få dage før denne regeringskonference, er varslerne stadig ikke gode. Denne gang er det paradoksalt nok varslet om konsensus, der giver mange af os politisk hovedpine. Den enhed, der bliver mere og mere sandsynlig fra dag til dag, er ganske vist ikke den mindste fællesnævner, men desværre en ret lille, en meget lille fællesnævner. Mange af os frygter derfor, at de institutionelle reformer, der vil blive resultatet i Nice, ikke rigtigt vil gøre Unionen i stand til at gennemføre den store udvidelse med 12 eller flere medlemsstater, i hvert fald ikke uden andre vidtgående reformer. Om det vil blive nemmere at opnå enstemmighed i den nye og større familie, tvivler jeg på. Men man har da i det mindste lov at håbe.
Ud over den globale balance på den kommende regeringskonference er der en lille detalje, men desværre ikke en elegant detalje, der bekymrer mig. I Nice-beslutningen, som vi her diskuterer, er der i punkt 6 et sidste komma. Her står, at proceduren i artikel 7 i traktaten om Den Europæiske Union, trussel mod demokrati, menneskerettigheder osv., skal Parlamentet også have initiativret. Det vil helt generelt berøre Kommissionens centrale rolle. Dens initiativmonopol er i den forbindelse altafgørende i vores Union. Men en initiativret hos Europa-Parlamentet vil også åbne døre i dette meget følsomme spørgsmål om partipolitisk vilkårlighed. Vil de europæiske socialdemokrater, der har stillet dette forslag, nu gøre alle valg, hvor et venstreflertal går tabt, til genstand for en europæisk landsforvisning? Jeg advarer mod det, og beder Dem om at stemme imod dette komma i morgen!

Tajani
Hr. formand, kære kolleger, med Jacques Chiracs aktive indsats har EU's franske formandskab henledt Europas opmærksomhed på en række emner, der er meget vigtige for vores fremtid. Hovedpersonerne på topmødet i Nice skal derfor udføre et vanskeligt og vigtigt stykke arbejde, der således står mål med de ambitiøse projekter.
Det bliver ikke nemt for Dem, kommissionsformand Prodi, og det bliver ikke nemt for stats- og regeringscheferne, som De skal løse de mange spørgsmål sammen med, nemlig den nødvendige udvidelse og reformen af institutionerne med en ændring af de mekanismer, som tiden efterhånden er løbet fra, så man når frem til en proklamering af chartret om grundlæggende rettigheder, der er det første egentlige skridt i retning af den europæiske forfatning, vi går ind for.
Når det gælder frihed, personlige rettigheder og videnskabelig forskning, skal befolkningerne og deres repræsentanter i Europa-Parlamentet og i de nationale parlamenter have det afgørende ord. Hr. formand, vi vil derfor gerne appellere til Parlamentet om, at nationale valgspørgsmål ikke kommer til at give genlyd i Bruxelles og Strasbourg. Vi er her nemlig for at skabe fremtidens Europa, som skal foretage en gennemgribende ændring af forældede mekanismer, og for at indføre en social markedsøkonomi, der skal skabe vækst og beskæftigelse. Vi kan ikke gøre alt dette uden befolkningernes deltagelse og fulde støtte. De skal betragte EU som et sted, hvor deres rettigheder beskyttes, og som en garant for deres fremtid, ikke som bureaukratiets højborg med en beskeden landsbypolitiks små fejder.
Lad os alle sørge for, at Nice ikke bliver en endestation, men derimod startskuddet for et stort projekt. Vi skal således alle glemme detaljerne og beskæftige os med det væsentlige, og for at gøre dette er vi nødt at tro fuldt og fast på det.
Hr. formand, i Forza Italia og PPE-DE-Gruppen tror vi på det, og sammen med Dem vil vi være hovedpersonerne i opbygningen af borgernes Europa.

Védrine
Hr. formand, jeg vil først takke parlamentetsmedlemmerne, for jeg synes, denne drøftelse er af høj kvalitet. Vi står over for et virkelig vigtigt og virkelig vanskeligt Europæisk Råd, og vi har i den slags tilfælde erfaring for en slags generel ophidselse, som man endog sommetider, hvis man ser godt efter, kan genfinde i visse avisartikler, og det er der ikke noget mærkeligt i for garvede europæere. Jeg synes, denne debat har været af høj kvalitet, meget fortættet, meget nyttig. Det er i øvrigt især netop det, jeg er kommet for at høre. Jeg skal tage hensyn til det, så vidt det er mig muligt. Jeg har i sinde at informere den franske præsident, som skal lede Det Europæiske Råds møde i Nice, premierministren og mine kolleger i Rådet (almindelige anliggender) næste mandag. Så i den henseende er det meget nyttigt.
Alligevel vil jeg godt sige, at, selv om denne øvelse er meget nyttig, fordi den giver anledning til mange rammende spørgsmål og forslag, synes jeg, den samlede farvetone er for negativ. Jeg synes ikke, den generelle tone i indlæggene - selv om de i øvrigt er usædvanligt forskellige og mangfoldige - at denne tone er dækkende for virkelighedens Europa i dag, som bevæger sig fremad, som gør betydelige fremskridt. Der er således en slags misforhold mellem de bekymringer, der kommer til udtryk, som jeg lytter til og naturligvis respekterer, og så fremskridtene, som for øvrigt er ganske betydelige. Eksempelvis vil jeg godt nævne den aftale, der netop er indgået om skatteharmonisering, og som for resten var ensstemmig; det er en aftale, man har søgt indgået i årevis. Jeg tror faktisk, det var tilbage i 1989, man første gang talte om den. Man skal derfor tillige være i stand til, som en af Dem sagde med henvisning til den amerikanske optimisme og den måde, hvorpå amerikanerne omtaler sig selv, man skal tillige være i stand til at sætte pris på det, der fungerer, og det, der går fremad.
Hvad angår metoden, så kan jeg ærlig talt ikke se, hvordan man kan gøre det anderledes, når man står med formandskabet. Dette hverv giver os ingen yderligere magt, det giver os ikke lov til at træde i de andres sted, det giver os ansvar, som vi tager på os bedst muligt. Jeg kan ikke se, hvilken anden metode, man kunne anvende, hvis man skal behandle emner, der er så komplekse som de institutionelle spørgsmål, end at tage problemerne ét for ét, se hvilke holdninger den ene og den anden har, prøve at skabe et vist manøvrerum, og spørge de andre efter tur, hvad deres muligheder er for at være fleksible, og så fremsætte forslag, som tager højde for alt dette.
Man kan gøre alt dette, men formandskabet kan ikke, når det føler sig blokeret i sine skridt og i sine ambitioner, undlade at tage hensyn til medlemsstaternes holdninger. Det ville ikke være demokratisk. Vedrørende chartret ved De f.eks. udmærket, at det franske formandskab var fyr og flamme i den sag. Men vi måtte altså konstatere, at flere medlemsstater endog nægtede at lade chartret se dagens lys, dersom det skulle have juridisk vægt. Visse medlemsstater sagde endda nej til, at man nævnede de sociale spørgsmål eller de nye rettigheder. Vi måtte derfor gå videre og indgå et kompromis, men der er ikke noget i vejen for, at vi erindrer, at der i Europas historie er politiske tekster, som har haft betydelig indflydelse på idéerne, mentaliteterne og de politiske fremskridt, selv når de i visse tilfælde ikke havde nogen, eller endnu ikke havde nogen retsgyldighed. Det er selve skoleeksemplet på det konstruktive kompromis.
Når man så først er kommet til denne aftale om en ordlyd, som i øvrigt er udmærket, og glimrende forberedt af forsamlingen, som er let læselig, og som har en vis stil, så er der nogle lande, som siger, at den skal integreres i artikel 6. Hvad gør så formandskabet, når vi nu som land deler denne strategi? Vi foreslog det i drøftelserne, og der var adskillige lande, som sagde: "Nej, hvis De holder fast ved artikel 6, så trækker vi vores tilslutning til selve princippet om chartret tilbage". Der er derfor slet ikke tale om ikke at proklamere den, det er ikke et spørgsmål om gennemsigtighed. Alt, hvad der foregår, er fuldkommen gennemsigtigt. Intet er overset. Alt er blevet drøftet udførligt. De ved alt om alt, men nogle lande gav kun deres tilslutning til teksten på betingelse af, at den forbliver rent politisk.
Hvad kan formandskabet gøre? Det kan ikke udelukke de pågældende lande fra diskussionen, som gør denne betingelse til et sine qua non. Formandskabet skal være demokratisk. Det taler De om hele tiden, men demokratiet er ikke noget, der kun findes hjemme hos Dem, det findes ligeledes i Rådet (almindelige anliggender), i Det Europæiske Råd, i alle møder, i alle debatter. Det må vi tage hensyn til. Det er ikke mangel på ambition, det er endog lige præcis, fordi vi har været meget ambitiøse i hele denne sag - og det er en betragtelig ambition at give sig i kast med en reform af institutionerne - at vi oplever, at der dukker så kraftig modstand op. Der ville ikke findes stærk modstand, hvis der ikke fandtes store ambitioner. Alt det hænger sammen.
Vi gør vores bedste, om jeg så må sige. Følgelig tror jeg ikke, der er nogen anden metode end at fortsætte fremad, at tydeliggøre tingene og komme til Det Europæiske Råd med en så hæderlig præsentation som mulig af hver enkelts holdning til hvert emne, naturligvis efter at have forsøgt at få dem til at flytte sig.
Jeg vil også sige, at jeg ikke tror, der er noget problem mellem store og små lande. Det er et udtryk, jeg benytter af bekvemmelighed, men sædvanligvis benytter jeg det aldrig. Jeg tror nemlig ikke, at et land, som er med i Den Europæiske Union, uanset dets størrelse, er noget lille land, for medlemskabet giver også det land indflydelse på alle store anliggender, hvilket indebærer, at denne klassiske skelnen i dag ikke længere er helt rammende. Og man kan jo se, på hvilken måde pressen anvender den.
I forbindelse med regeringskonferencen er det eneste emne, hvor man har sagt, at der var uenighed mellem store og små, Kommissionen. Det er oven i købet ukorrekt, for de forslag, der blev fremsat, var ikke forslag, de store lande stillede for at ramme de små. Det var en appel om, at alle skulle bringe ofre, også de små, de mellemstore og de store lande. Det var her, man så den tese udvikle sig, at der skulle være en konfrontation mellem store og små. Der er ikke hold i det. Det passer ikke. Og det gælder ikke et eneste af de øvrige vigtige emner på regeringskonferencen. Det gælder ikke et eneste af de andre emner på Det Europæiske Råd i Nice. Det er således en ukorrekt fremstilling, og jeg synes, det ville være på sin plads at ignorere den.
For så vidt angår, hvad der er blevet sagt om kvalificeret flertal, syntes jeg, hr. Poettering, at De kom lidt nemt om ved det - hvis De tillader udtrykket - da De udpegede et enkelt land og lod, som om det var tilstrækkeligt, at dette land kom i bevægelse i forhold til sine egne problemer, for at der ville ske store ting hos de øvrige lande. Det var præcis, hvad vi gjorde i forhold til Kommissionen. Da vi udviklede den idé om, at det i fremtiden ville være i vores interesse, at Kommissionen ikke var for stor, så den fortsat kunne være effektiv og bevare alle sine beføjelser, især sin initiativret, viste vi, at vi også var parate til at bringe dette offer. Faktisk omfatter ordningen med ligelig rotation også de store lande, som på et givet tidspunkt risikerer ikke at have nogen kommissær, lige som de andre. Der er ikke tale om forskelsbehandling.
Denne bevægelse har ikke udløst nogen kædereaktion. Den har ikke fremkaldt nogen form for opgivelse fra de andres side. Det samme gælder spørgsmålene om kvalificeret flertal. I dag er der 12 ud af de 15 lande, som mener, at der er emner, som de ikke kan overlade til kvalificeret flertal for øjeblikket. De accepterer princippet, de accepterer perspektivet, men de har legitime, demokratiske interesser at forsvare, og de er af den opfattelse, at forudsætningerne endnu ikke er til stede. Sådan er situationen, som jeg konstaterer den set fra formandskabet. Der er ingenting, der knytter nogles holdning sammen med andres. Det er ikke, fordi dette eller hint land har et internt problem, at et andet lands interne problem forsvinder. Vi har konstateret denne vanskelighed, uanset vores ambitioner, og som formandskab er vi ved flere lejligheder vendt tilbage til det, på flere møder - vi vender igen tilbage til det under mødet på søndag - men jeg kommer her for at beskrive situationen for Dem. Jeg kan ikke beskrive den udelukkende i den forstand, som De forventer. Jeg beskriver den for Dem, som den er.
Vi har arbejdet hårdt, men vi løber ind i dette gamle problem, og jeg tror ikke, at udviklingen kan være sat i gang af bevægelsen i et enkelt land, for vi støder igen og igen på nationale, politiske og demokratiske realiteter, som er meget stærke i 12 ud af 15 lande. Naturligvis skal man forsøge at komme videre, for dette er ikke tilfredsstillende. Det er ikke tilfredsstillende, og vi vil i den tid, der endnu skiller os fra Nice, endnu en gang forsøge at skabe et manøvrerum, men jeg ville alligevel gerne fremkomme med denne præcisering.
Jeg skal ikke tale meget længere. Denne meget interessante debat har været lang. Der venter os en anden debat, som ligeledes er interessant. Jeg vil bare gerne appellere til Dem: Jeg synes ikke, det er berettiget at gøre det siddende formandskab til en slags syndebuk i utide, for Rådet har endnu ikke fundet sted, og at kalde det en skuffelse, ligeledes i utide, for det er for tidligt at drage konklusioner. Jeg forstår godt alt det, der hører med til at vente: utålmodigheden, forhåbningerne, ambitionerne. Jeg forstår alt det, jeg hører det, jeg tager det med i betragtning, og jeg vil prøve at få det til at være til stede i vores tanker og i de politiske beslutninger, vi bliver konfronteret med, når der skal træffes vanskelige afgørelser i Nice.
I Nice er det ikke det franske formandskab, der får succes eller fiasko. Vi har ikke vedtaget nogen tekster, der står ikke skrevet i traktaterne, at det siddende formandskab frigjorde alle de andre fra deres prærogativer og fra deres ansvar: hverken de andre medlemsstater, eller Kommissionen, eller Parlamentet eller nogen anden. I Nice er det De 15, der står ansigt til ansigt med deres ansvar, De 15 som har besluttet at åbne tiltrædelsesforhandlinger med 12 lande, som vil mase på, som vil have et mere effektivt og et stærkere Europa på alle planer. Det er De 15 som sammen vil finde, eller ikke finde, svaret på de problemer, som i dag er formuleret klart, gennemsigtigt og demokratisk. Min overbevisning er, at De 15 vil finde en løsning på de problemer, som De hver især er kommet ind på, og som De har henledt formandskabets opmærksomhed på.
Jeg takker Dem endnu en gang for dette, og vi vil sammen finde denne løsning. Jeg tror, Parlamentet vil være i stand til at konstatere, at Den Europæiske Union har forbedret sine institutionelle mekanismer, så de kan gøre den i stand til at tage fat på den videre udvikling af Den Europæiske Union, som samler os alle.

Prodi
Hr. formand, jeg vil ganske kort rette en tak til formanden for at have ledt forhandlingen, til minister Védrine for hans indlæg og til parlamentsmedlemmerne for forhandlingens kvalitet.
Jeg vil blot komme nærmere ind på nogle særlige aspekter med hensyn til de kommende dage og understrege, at Kommissionen er besluttet på, at det skal være et topmøde på højt niveau, der endelig gør det muligt for vores institutioner også at fungere efter den store udvidelsesproces, vi er midt i, og som - hvilket jeg gerne vil minde om endnu en gang - er en af de få vigtige politiske beslutninger, man forventer sig af os i den nærmeste fremtid.
Jeg vil ligeledes gerne understrege, at Kommissionens beslutsomhed ikke kun er møntet på de aspekter, vi har talt om tidligere, men også på den opmærksomhed og interesse, man vil vise chartret om grundlæggende rettigheder. Jeg er udmærket klar over, at chartret ikke bliver til en forfatning her og nu, men jeg ved også, at det efter mødet i Nice vil være vores konstante udgangspunkt, når det gælder de principper, som EU-institutionerne går frem efter, og de fælles principper for de europæiske befolkningers fremtidige samarbejde.
Derfor er det så vigtigt, at man i Nice styrker fællesskabsmetoden samt EU-institutionernes - Rådets, Parlamentets og Kommissionens - værdi og måde at samarbejde på. Her i dag har vi måske i alt for høj grad glemt, at vi er sammen om én stor proces, og at vi ikke er en løsreven del af et system, men en samlende del af det kommende Europa.
Endelig talte De, hr. Védrine, om en situation, der måske er alt for spændt, og om en vis pessimisme. Jeg vil gerne svare på Deres appel med min egen appel. Jeg er udmærket klar over, at der er 15 lande, som skal træffe en afgørelse i Nice, og at formandskabets rolle ikke er at styre hele spillet selv, men jeg ved også af erfaring, hvilken rolle formandskabet skal spille, og hvilket ansvar det franske formandskab har. I de tidligere halvår har vi med stor tillid og stor ansvarsfølelse samlet en række vigtige beslutninger, der skulle træffes under det franske formandskab, da vi ved, hvilken rolle Frankrig altid har spillet for udviklingen af EU-insitutionerne. Selv om vi selvfølgelig ikke kan lægge hele ansvaret over på Frankrig, sådan som De så rigtigt sagde, er vi dog klar over, at Frankrig skal gå foran med et godt eksempel på sine store lederevner og evne til at være drivkraft.

Der er to punkter, som jeg gerne vil lægge meget tydeligt vægt på, eftersom de fremgik meget klart og væsentligt her i aften. Hvad stemmevægtningen angår, er det Frankrig, der har ansvaret for at foreslå en grundlæggende ligevægt mellem store og små lande og en ligevægt mellem de enkelte landes befolkning og individuelle styrke. Det er Frankrig, der skal få indførelsen af et Europa, som både er befolkningernes Europa og nationernes Europa, til at gå op i en højere enhed, og det er, hvad vi forventer. Men vi forventer os også noget andet af Frankrig. Vi er udmærket klar over, at det ikke kun er Frankrig, som er ophavsmand til uoverensstemmelserne og til de beslutninger, som landene ikke kommer videre med, men også Spanien og Tyskland. Bortset fra Belgien og Italien har alle landene nogle punkter, hvor de ikke bryder sig om at gå væk fra enstemmigheden og over til kvalificeret flertal.
Jeg er dog af den opfattelse, at formandskabets rolle også er af afgørende vigtighed i dette tilfælde, for jeg ved, at hvis Frankrig er i stand til at fortolke den almindelige interesse, når det gælder beslutningerne om artikel 133, vil ingen af de andre lande kunne stå fast på deres egne synspunkter. Vi venter alle på dette fremskridt, for det er ikke Frankrigs fremskridt, men hele Europas fremskridt.
(Bifald)
Dette er, hvad vi forventer os, hr. minister, netop fordi vi har stor tillid til Deres land, og fordi vi ved, at Frankrig har store lederevner i de vanskelige øjeblikke i EU's eksistens.
(Bifald)

Formanden
Tak, hr. formand for Kommissionen.
Som afslutning på disse redegørelser har jeg i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget ni beslutningsforslag fra otte grupper.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen.
  

Formanden
Som meddelt af formanden, fru Fontaine, ved mødets begyndelse går vi nu over til behandlingen af forslag til proceduren.

Van Orden
Jeg vil henvise til den skandaløse demonstration, der fandt sted i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik i går morges, hvor den tyrkiske udenrigsminister deltog i forhandlinger med os.
En række medlemmer fra en marxistisk-leninistisk gruppe forsøgte at afbryde mødet og truede formanden. Det var et misbrug af Parlamentets forhandlinger og en stor uhøflighed over for en fremtrædende gæst. Det var også en hændelse, der kunne have fået alvorlige konsekvenser. Hr. formand, vil De venligst få kvæstorerne til at finde frem til synderne og undersøge, hvordan de kunne få adgang til Parlamentet, så de kan formenes adgang fremover? Jeg vil også bede Dem om at stramme op på sikkerheden i almindelighed, så vi ikke kommer til at opleve gentagelser fremover.
Det er undertiden vanskeligt at få legitime gæster og grupper ind i bygningen, men folk med onde hensigter har åbenbart ingen problemer. Vi startede dette møde med at udtrykke vores kondolence over for det seneste offer for terrorhandlinger i Spanien. Noget kunne tyde på, at de ansvarlige for demonstrationen i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik kan have forbindelser til en tyrkisk terrorgruppe. Jeg er sikker på, at alle her i Parlamentet vil tilslutte sig min fordømmelse af alle former for terrorisme uanset det påståede motiv.
Hvad angår Tyrkiet, så stiller vi mange krav til den tyrkiske regering og den tyrkiske befolkning, der nu begiver sig ud på den lange vej mod tiltrædelse af Den Europæiske Union. Samtidig forventer vi, at oppositionsgrupperne i Tyrkiet udelukkende vil benytte sig af fredelige midler. Jeg vil præsentere Parlamentet for en erklæring, og jeg håber på støtte fra alle medlemmerne. Hr. formand, jeg vil være Dem taknemmelig, hvis De vil rapportere tilbage til Parlamentet om de ting, jeg har taget op.

Brok
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig hr. Van Ordens erklæring. I går trængte to personer ind på et møde i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik. De spolerede mødet og truede vores gæst, den tyrkiske udenrigsminister, verbalt og psykisk. Det var en farlig situation. Så vidt jeg ved, var det en kollega her i Parlamentet, der gav de to ballademagere adgang til Parlamentet. Jeg vil give navnet videre til formanden og bede hende om at undersøge sagen og tage nogle passende forholdsregler for at forhindre, at vi får sådanne ballademagere og faretruende folk ind i Parlamentet og dette sågar med hjælp fra medlemmer af Parlamentet! Jeg synes, det er absolut skandaløst, når medlemmer af Parlamentet anvender sådanne metoder!
Jeg vil gerne fremlægge et andet punkt for Præsidiet. Den situation, som vi har i øjeblikket, vil også i fremtiden give problemer for vores gæsters sikkerhed. Jeg mener, at vi skal træffe nogle sikkerhedsforanstaltninger, som vi endnu ikke har truffet, for at Parlamentets gæster kan føle sig som gæster i Parlamentet og ikke skal frygte trusler. I den forbindelse skal vi skabe de nødvendige organisatoriske og sikkerhedstekniske forudsætninger, og det betyder også, at gæster umiddelbart skal beskyttes af personer, der er uddannet til det, for vi kan jo ikke engagere udenlandske sikkerhedsfolk til at beskytte vores gæster. Jeg mener, at vi her står foran en ny udfordring, som jeg gerne vil bede Præsidiet om at tage sig af.

Swoboda
Hr. formand, jeg vil gerne på vegne af min gruppe give ordføreren for udvalget min fulde opbakning. Det handler ikke om at begrænse retten til demonstration - absolut ikke - det handler heller ikke om, at vi skal være et område med maksimal sikkerhed, men det handler om minimal sikkerhed. Vi kan ikke længere have udenlandske gæster i vores udvalg, hvis der ikke sikres en minimal beskyttelse. I udvalget havde vi både besøg af en præsident og Tyrkiets udenrigsminister, da det skete. Jeg vil gerne bede om, at det bliver taget alvorligt, så vi også i fremtiden kan modtage gæster i Parlamentet og også behandle dem som gæster.

Wurtz
Hr. formand, jeg kendte ikke til denne episode. Jeg er 100% imod, at lige meget hvem truer en indbudt minister, uanset om han er tyrk. Men mens vi nu taler om Tyrkiet, vil jeg godt gøre opmærksom på, at et medlem fra min gruppe, fru Uca, indtil i går repræsenterede min gruppe på en kongres, som et kurdisk parti, HADEP, afholdt i Tyrkiet. Hun var så uforsigtig at udtale en lille sætning på kurdisk, før hun gik over til sit nationale sprog, som er tysk. Øjeblikkelig forhindrede tyrkiske politistyrker hende i at tale, ikke bare på kurdisk, hvad hun allerede var holdt op med at gøre, men selv på tysk. Der skulle forhandlinger til, før hun kunne overbringe en hilsen fra min gruppe på tysk.
Så at sige samme dag oplevede en fremtrædende personlighed fra det cypriotiske parlament, hr. Christou, som for øvrigt tidligere har aflagt besøg i Europa-Parlamentet, at blive nægtet tyrkisk visum, da han, tænk Dem bare, skulle til et trepartsmøde i Istanbul mellem tyrkere, grækere og cyprioter, det vil sige et meget fredeligt foretagende. Jeg vil derfor foreslå Dem, hr. formand, at De anmoder fru formanden om at sende et brev til de tyrkiske myndigheder, naturligvis for at undskylde den gemenhed, der er overgået en af deres repræsentanter, men sandelig også for at minde dem om, at sådan behandler man ikke europæiske parlamentarikere eller parlamentarikere fra ansøgerlande, som begiver sig til deres land. Gæstfrihed her, gæstfrihed og respekt hisset.

Duff
På min gruppes vegne vil jeg gerne tilslutte mig klagen over denne meget alvorlige og meget skræmmende hændelse. Jeg vil gerne sige til hr. Wurtz, at det er en del af processen med at forsøge at skabe mulighed for en Europæisk integration af Tyrkiet, at vi viser dem det parlamentariske demokratis ukrænkelighed og styrke. Hvis vi hylder dette princip, skal vi i langt højere grad kunne byde vores gæster velkomne og garantere deres sikkerhed, end det var tilfældet i går. Hvis ikke vi er stolte over vores Parlament, kan vi ikke forvente, at tyrkerne vil kopiere os.

Alyssandrakis
Hr. formand, jeg vil gerne henlede både Deres og medlemmernes opmærksomhed på, hvad hr. Wurtz også nævnte, nemlig at den tyrkiske regering nægtede det cypriotiske parlamentsmedlem og parlamentets repræsentant for AKEL, Andreas Christou, adgang til landet, da han skulle deltage i et møde mellem tyrkiske, græske og cypriotiske partier i Istanbul. Jeg gør opmærksom på, at Andreas Christou er formand for det cypriotiske parlaments delegation til Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Cypern.
På Grækenlands Kommunistiske Partis vegne tager jeg afstand fra og fordømmer jeg denne seneste provokerende handling fra Tyrkiets side, et land, som vel at mærke søger om optagelse i EU, og jeg vil anmode om, at der udsendes en protest i Europa-Parlamentets navn.

Formanden
Jeg kan meddele Dem, at fru Fontaine dybt beklager denne alvorlige episode, dette er meddelt mig, og det tilslutter jeg mig på Præsidiets vegne. Det siger sig selv, at vi her i det europæiske demokratis Parlament bør garantere sikkerheden for alle vores gæster og enhver, som befinder sig i vores bygning. Naturligvis bør ytringsfriheden også respekteres. I mellemtiden har vores formand, fru Fontaine, anmodet generalsekretæren om en rapport. Denne rapport vil selvfølgelig blive forelagt hurtigst muligt. Formanden vil i forbindelse med rapporten ikke tøve med at træffe de påkrævede foranstaltninger og også inddrage de af Parlamentets organer, som skal inddrages heri, f.eks. kvæstorerne eller Præsidiet.

Tajani
Hr. formand, forleden aften i Bari - som er hovedby i regionen Apulien, der er en af de vigtigste italienske regioner - blev regionsregeringens formand, Raffaele Fitto, som var vores kollega her i Europa-Parlamentet indtil juni i år, overfaldet og mishandlet. Dette viser, hvordan verbale angreb kan føre til fysiske angreb. Parlamentet bør efter min mening vise sin solidaritet med en leder og vigtig italiensk politiker, der også har været medlem af Europa-Parlamentet, og det bør ligeledes fordømme sådanne episoder på det kraftigste og give udtryk for sin solidaritet med Raffaele Fitto.

Formanden
Jeg takker Dem for Deres bidrag, hr. Tajani. Vi vil tage det til efterretning på en passende måde.

Angelilli
Hr. formand, jeg tager blot ordet for at sige, at der er en delegation af ansatte i Telecom Italia til stede her i Parlamentet i dag. Telecom Italia er en førende virksomhed inden for telekommunikationssektoren. Formålet med disse ansattes besøg i Parlamentet er at indgive et andragende med over 10.000 underskrifter for netop at bede om EU-institutionernes støtte. Hvorfor det? Fordi de er blevet afskediget af deres virksomhed, selv om den har en solid økonomi og har haft fremgang i flere år. Telecom Italia er således en virksomhed, der øger tarifferne og reducerer antallet af arbejdspladser.
I de seneste par uger og i de seneste par dage har vi drøftet chartret om grundlæggende rettigheder og også om arbejdstagernes rettigheder. Det ville derfor være hensigtsmæssigt, at Parlamentet forsøgte at undgå, at vi på den ene side har nogle flotte principerklæringer, mens vi på den anden side kan se de nøgne kendsgerninger. Vi anmoder derfor Parlamentet og Kommissionen om at gøre en større indsats for at beskytte arbejdstagerne og bekæmpe arbejdsløsheden.

Poli Bortone
Hr. formand, i går fandt der en meget alvorlig begivenhed sted i Italien. Med den begrundelse, at piller ikke er skadelige, og med den påstand, at man kan helbrede kræft med marihuana, underminerede sundhedsministeren grundlaget for den enkeltes værdighed ved at anmode om narkotikaens frigivelse. Alt dette finder sted samtidig med, at man forbereder sig på mødet i Nice med et charter om grundlæggende rettigheder, i hvis præambel der står, at Unionen bygger på udelelige og universelle værdier såsom den menneskelige værdighed. Dette finder også sted samtidig med, at vi har et EU-handlingsprogram til forebyggelse af narkotikamisbrug, og netop fordi det er et forebyggelsesprogram, betragtes narkotika som et fænomen, der absolut bør undgås, og som efter min mening ikke bør støttes.
Også Pino Arlacchi, der er vicegeneralsekretær i FN og generelsekretær for FN's Internationale Narkotikakontrolråd, har kritiseret den italienske sundhedsministers udtalelser. Ministeren er tilsyneladende uvidende om de positive forebyggelsesresultater, der har været i USA og Spanien og endda i Bolivia og Peru, og har anmodet den italienske regering ...
(Formanden afbrød taleren)

Gorostiaga Atxalandabaso
Fru formand, ved mødets begyndelse mindedes De Ernest Lluch. Ernest Lluch, hans bror og jeg selv blev sammen med mere end 60 andre medlemmer af lærerstaben bortvist fra universitetet i Barcelona af Franco-regimet i 1966.
Siden da har jeg trods vores forskellige politiske tilhørsforhold respekteret Ernest Lluchs dybe engagement i kampen for dialog og forståelse, selv over for den aktuelle regerings autoritære holdning.
Den bedste måde at mindes Ernest Lluch på ville være at respektere hans budskab - dìaleg på katalansk - om fred i Baskerlandet.

Formanden
Tak, hr. Gorostiaga. Jeg anmoder Dem om at sætte Dem ned og fjerne skiltet.

Maes
Hr. formand, jeg vil gerne henlede formandskabets opmærksomhed på et brev, som vi har sendt i forbindelse med parlamentsmedlemmernes statut. Fru Hautala har i dette brev omtalt vores støtte og vores sympati for formanden, fru Fontaines, bestræbelser for at nå frem til forhandlinger om parlamentsmedlemmernes statut. Vi beklager derfor i allerhøjeste grad, at et møde, som var planlagt den 30. november, er aflyst. Vi opfordrer indtrængende til, at der sammenkaldes til et ekstra møde endnu inden det franske formandskabs afslutning, således at diskussionen om statutten kan afvikles succesfuldt.

Formanden
Tak, fru Maes. Jeg vil meddele dette til fru Fontaine, som på grundlag heraf vil træffe foranstaltninger.

Cornillet
Hr. formand, sidste år tog Rådet et glimrende initiativ, da det oprettede det første forum i Den Europæiske Union for menneskerettigheder. Dette glimrende initiativ er blevet fornyet i år, og dette andet forum vil blive afholdt den 12. og 13. december i Paris, det vil sige i de dage, hvor Europa-Parlamentet har session i Strasbourg.
Det er under alle omstændigheder en dårlig manér, for ikke at sige en krænkelse af Parlamentet, medmindre man mener, at medlemmer af Europa-Parlamentet ikke har noget at sige om menneskerettigheder, uanset de netop med stort flertal har vedtaget chartret om de grundlæggende rettigheder. De kommer til at være fraværende ved dette Den Europæiske Unions forum, hvor de sidste år var til stede i stort tal for at forhandle med ngo'erne og institutionerne.
Jeg anmoder derfor om, at vi ikke sender nogen officiel repræsentation til dette forum for at markere, hvad vi mener, og at der næste år opnås enighed om en dato, hvor parlamentsmedlemmerne kan være til stede, så man undgår at vælge en dato til dette vigtige møde, som ligger midt i Strasbourg-sessionen.

Formanden
De har ret, hr. Cornille. Det må om muligt gøres anderledes i fremtiden.

Díez González
Hr. formand, når hr. Gorostiaga bruger ordet dialog under henvisning til den myrdede Ernest Lluch, er det en krænkelse af hans minde og af de idéer, som ETA myrdede ham for. Hr. Gorostiaga, jeg foragter ETA's terrorister inderligt, men mennesker, der fejt udnytter denne demokratiske forsamling til at retfærdiggøre deres mord, fortjener samme foragt. Hr. Gorostiaga, De er en skændsel for Parlamentet.

Formanden
Kære kolleger, vi debatterer ikke noget som helst emne her. Selvfølgelig kan enhver på den anden side sige sin mening.

Galeote Quecedo
Hr. formand, jeg vil ikke indlede en polemik, men jeg er nødt til at sige, at der på en dag, hvor vi har iagttaget et minuts stilhed på grund af et nyt mord begået af ETA, er en her i Parlamentet, der forlanger dialog med netop dem, der har myrdet hr. Lluch. Det er efter min mening helt uanstændigt - som fru Díez har sagt - at mindet om Ernest Lluch misbruges.
Jeg tror, at Parlamentet på nuværende tidspunkt er helt klar over, hvad man kan forvente af hr. Gorostiaga, af den gruppe, som han repræsenterer, og af hans terroristvenner. Men jeg spørger hr. Gorostiaga, om han stadig har en rest af personlig værdighed tilbage, en rest af værdighed som menneske, så man kan forlange af ham, at han respekterer menneskelivet.

Gorostiaga Atxalandabaso
Jeg vil gerne besvare den skrækkelige handling fra de to kolleger her i Parlamentet, der tog afstand fra Ernest Lluchs idéer. Han kæmpede konstant for en dialog, han ønskede en dialog. Jeg vil blot sige, at alle ETA's aktioner giver anledning til ...

Formanden
Hr. Gorostiaga, jeg afbryder Dem. Nu har vi talt nok om det.

Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - Afghanistan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om to betænkninger og to mundtlige forespørgsler:
A5-0340/2000 af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om de fremskridt, der er gjort med iværksættelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik;
A5-0339/2000 af Lalumière for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om oprettelse af en fælles europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik efter Köln og Helsinki (2000/2005(INI));
B5-0549/2000 af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik til Rådet om den politiske situation og humanitær bistand i Afghanistan;
B5-0550/2000 af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik til Kommissionen om den politiske situation og humanitær bistand i Afghanistan.

Brok
Hr. formand, hr. formand for Rådet - hr. formand for rådet af forsvarsministre, som jeg ønsker at tiltale Dem - hr. kommissær, jeg mener, at udviklingen inden for udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik i år samlet set kan vurderes som overordentligt positiv. Eftersom vi altid diskuterer meget kritisk med Kommissionen og Rådet, vil jeg gerne med det samme ønske tillykke med, at den måde, hvorpå beslutningerne fra Köln og Helsinki gradvis blev gennemført i sidste uge, er resultatet af en fremragende indsats, og jeg vil gerne ønske alle parter tillykke.
Efter de dårlige erfaringer i Eksjugoslavien og de erfaringer, der har vist, at heller ikke krigsforebyggelse og civil krisestyring har gennemslagskraft, når man ikke samtidig kan give udtryk for, at man også kan gennemtvinge dette med militære midler, har de resultater, som vi har opnået, dog ført til, at regeringerne i de femten medlemsstater, Rådet og Kommissionen har opnået betydelige fremskridt. Jeg håber, at implementeringen af disse beslutninger ikke bare bliver stående på papiret, men at de kan gennemføres via de nationale budgetter, som der kræves her.
Hundredtusinder soldater er ikke til nogen gavn, hvis de samtidig er lamme og blinde! De er lamme, så længe der ikke er den nødvendige transportkapacitet i Den Europæiske Union og i medlemsstaterne. De er blinde, så længe der ikke er de nødvendige indhentningsmidler som f.eks. satellitsystemer til at indsætte disse tropper på en hensigtsmæssig og fornuftig måde, sådan som det nu er nødvendigt. I den forbindelse er vi også enige om, at rækkefølgen er korrekt. Den militære indsats er sidste udvej. Vores vigtigste opgave er med udgangspunkt i en fornuftig forebyggelsespolitik og en fornuftig civil krisestyring at sørge for, at det slet ikke bliver nødvendigt at anvende militære midler.
Jeg mener, at vi ud fra denne betragtning også skal etablere et tæt samarbejde mellem institutionerne i Den Europæiske Union og medlemsstaterne. Det er i dag primært Fællesskabet, der er ansvarligt for den civile krisestyring og forebyggelse og alle de instrumenter, der har med det at gøre. Den Europæiske Union har i sit budget fire gange så mange midler til rådighed til bistandshjælp som USA. Handelspolitikken ligger primært inden for Kommissionens kompetence. Jeg mener, at hvis dette samspil mellem det civile og militære skal fungere, må vi også sørge for, at der ikke er en institutionel dualisme mellem disse planer, men at dette derimod sammenføres.
Nu var det allerede inden Amsterdam Europa-Parlamentets opfattelse og også Kommissionens, at vi helst skal have en næstformand for Kommissionen, der er ansvarlig for udenrigspolitikken og samtidig skal overtage den højtstående repræsentants rolle med en særlig forpligtelse og forbindelse til Rådet. Politisk set kunne dette ikke gennemføres, og derfor har vi i dag to personligheder, der begge yder en fremragende indsats på deres egen måde. Problemerne opstår ikke på grund af disse personer, men i det institutionelle fletværk, og vi skal forsøge at holde dette så minimalt som muligt.
I øvrigt er dette også den opfattelse, der har med Europa-Parlamentet at gøre. Europa-Parlamentet vil helt og holdent deltage i denne politik, sådan som det står i traktaterne, og som måske vil blive forbedret i Nice-traktaten, og som det står i den interinstitutionelle aftale mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet om Europa-Parlamentets budgetkompetence på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område. Det vil sige, at Europa-Parlamentet også har budgetkompetence inden for civil krisestyring, og det har Rådet naturligvis også, mens de nationale parlamenter har budgetkompetence inden for forsvarspolitikken, for hæren er stadig ingen europæisk hær, men henhører under de nationale regeringer og de nationale parlamenter. Også indsatsordren er et nationalt ansvar, fordi hvert land suverænt afgør, om det skal deltage i en aktion.
Når opgavefordelingen er helt klar, skal vi sørge for at skabe en dialog mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, så vi som parlamentarikere på baggrund af udveksling af informationer på forskellige niveauer kan kontrollere de pågældende udøvende myndigheder på en fornuftig måde. Det er de udøvende myndigheders opgave at træffe beslutninger om udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik. Vi træffer beslutninger om penge og kontrollerer, om de bliver anvendt fornuftigt, og om der føres en fornuftig politik. Jeg mener, at der på den måde kan udvikles et fornuftigt koncept. Der er allerede forhandlinger i gang mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter for på den måde at skabe en fornuftig udvikling.
Når jeg taler om organisation, så mener jeg også, at Den Europæiske Union, der gør så store bestræbelser, også skal være ansvarlig for det. Jeg kan se, at tingene i f.eks. Kosovo ikke fungerer godt nok, og at vi snart får brug for en koordinator til koordinatorerne, fordi så mange institutioner er impliceret - ikke de europæiske, men mange andre - og det skal vi have kontrol over. Dette har jeg kun taget med i min betænkning som et delaspekt. Det stemmer overens med Lalumière-betænkningen, hvor dette punkt er fremstillet meget mere specifikt.
Men vi ved, at man i store dele af verden, f.eks. i Mellemøsten eller i Sydasien, hvor der i forbindelse med Kashmirkonflikten er stor risiko for krig, venter på, at Den Europæiske Union vil være i stand til at varetage en mæglerrolle, så ansvaret på denne måde kan fordeles på flere skuldre. Derfor har vi et stort ansvar med henblik på at sikre freden i både Europa og i hele verden. Jeg håber, at vi med dette redskab gradvis kan leve op til det.
I den forbindelse, hr. rådsformand, mener jeg også, at vi specielt i Afghanistan, som det her handler om, bør yde vores bidrag, så der omsider kan gøres en ende på de mord, der har fundet sted gennem årtier, og som et menneskeforagtende regime stadig fortsætter med over for befolkningen, så menneskene i Afghanistan kan leve i en fornuftig, fredelig og socialt retfærdig verden. Vi bør også yde vores bidrag til det.

Lalumière
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. forsvarsminister, hr. kommissær, med drøftelsen i eftermiddag af den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik er vi, som formand Brok lige har sagt, inde på et område, der gør os optimistiske vedrørende opbygningen af Europa. Siden Det Europæiske Råd i Köln, dernæst Helsinki, derefter Feira og forhåbentlig i morgen Det Europæiske Råd i Nice, har vi med glæde kunnet konstatere fremskridt i denne nye politik. Dette er ikke så tit, det sker, hr. forsvarsminister, og det glæder os.
Europa-Parlamentet bør i morgen, lige som det gjorde før topmødet i Feira, da det den 15. juni vedtog et beslutningsforslag, vedtage en tekst, der sammenfatter dets holdning her lige før Det Europæiske Råd i Nice. Jeg håber selvfølgelig, at et overbevisende flertal stemmer for det fremsatte beslutningsforslag. Jeg ved imidlertid allerede nu, at dette forslag ikke bliver enstemmigt vedtaget, og det er normalt, for det er et vanskeligt område, hvor man ser forskellige politiske holdninger til Unionens rolle i forhold til medlemsstaternes rolle, til militærets plads i forhold til det civile område, til Unionens plads i forhold til NATO og USA, til Unionens rolle i verden og det valg, det må træffe mellem på den ene side pacifisme og ikke-intervention, og på den anden side ønsket om at gribe ind i kriser.
Disse valg skaber af og til uenighed, men i dag er et flertal efterhånden ved at skille sig ud. Dette flertal bør, medmindre der sker noget uventet, støtte den linje, Ministerrådet, den højtstående repræsentant, hr. Solana, og Kommissionen har fulgt i halvandet år, særlig inden for kommissær Pattens ansvarsområde, som er civil konfliktforebyggelse. Men en sådan støtte, som, jeg ønsker, skal være klar og tydelig, indebærer mange spørgsmål og af og til advarsler. Jeg vil her nævne nogle af dem.
Først en kort bemærkning om et væsentligt problem, nemlig den nye EU-politiks forbindelse med NATO. Vi har diskuteret det meget i Udvalget om Udenrigsanliggender. Det fremsatte forslag bekræfter Det Europæiske Råds valg. Der er ikke tale om at konkurrere med NATO eller fratage det ansvaret for at forsvare Europa. Det drejer sig om at gøre Europa til en troværdig partner for USA ved at bringe Atlantpagten i ligevægt igen og give Den Europæiske Union en selvstændighedsmargen til selv at træffe beslutninger i krisetilfælde.
For det andet fremhæver beslutningsforslaget Parlamentets meget forståelige ønske om, at sikkerheds- og forsvarspolitikken skal hvile på to afbalancerede søjler, nemlig krisestyring med civile midler, og hvis dette ikke lykkes, med militære midler, således at de to søjler supplerer hinanden. Dette ønske om ligevægt får Parlamentet til at sørge omhyggeligt for en lige fordeling af de økonomiske midler, selv om vi godt ved, at den første søjle hører under EU-budgettet, mens den anden hører under de nationale budgetter.
For det tredje glæder vi os over at se ESFP lægge ud med et konkret tiltag, nemlig en hurtig udrykningsstyrke. Vi glæder os også over det allerede fuldførte arbejde, særlig på den nylige kapacitetsbidragskonference. Alt dette er med til at gøre denne politik troværdig. Det er også en lejlighed til at gøre status over de nationale hæres tilstand og styrke viljen til reform, som jeg konstaterede for nylig i Berlin angående Bundeswehr.
I forbindelse med de institutionelle reformer, som De har iværksat, vil jeg understrege vores ønske om, at Unionen får en sammenhængende, klar og effektiv kommandovej. Det er ikke tilstrækkeligt at oprette organer såsom Den Politiske og Sikkerhedspolitiske Komité, Militærkomitéen og militærstaben. Det er også nødvendigt, at den vertikale og horisontale forbindelse mellem de forskellige led fungerer effektivt og hurtigt. På baggrund heraf føler vi os ikke helt beroliget, og vi ønsker især, at Kommissionens, Rådets og den højtstående repræsentants magtbeføjelser i krisetilfælde beskrives nærmere.
Hr. formand, jeg vil kort gøre opmærksom på et større problem for troværdigheden af denne politik, nemlig budgetmidlerne. Der kan ganske rigtigt opnås besparelser, men vi kan ikke udelukke behovet for nye midler, hvis vi vil lukke de huller, der er konstateret, særlig på højteknologiområdet.
Hr. formand, jeg ville gerne, lige som hr. Brok, understrege Europa-Parlamentets og de parlamentariske institutioners rolle. Der er mange andre ting at fremhæve. Jeg vil henvende mig til repræsentanterne for Rådet og gøre dem opmærksom på Europa-Parlamentets vilje til at arbejde for denne sikkerheds- og forsvarstradition, som vi ikke er vant til at beskæftige os med, og vi håber, at topmødet i Nice bliver en stor succes.

Stockton
Under drøftelsen af fru Lalumières omfattende og interessante betænkning om den fælles europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål koncentrerede vi os om institutionerne og beslutningsprocesserne, herunder særlig behovet for parlamentarisk kontrol og demokratisk ansvarlighed.
Udviklingen af den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik er et vigtigt nyt fremskridt for det europæiske projekt, og derfor skal de eksisterende institutionelle rammer afklares. Det drejer sig ikke om, hvorvidt der findes juridiske argumenter for, at de eksisterende beføjelser er tilstrækkelige. Det må være klart, at den parlamentariske dimension skal inddrages. Intet medlem af et nationalt parlament ville overhovedet overveje muligheden af begrænset og alt andet end gennemsigtig demokratisk kontrol med sikkerhed og forsvar. Inden for rammerne af den operationelle sikkerhed er selv Senatet og Repræsentanternes Hus i USA dybt involveret i forsvarsministeriets operationer.
På grund af den mulige udvikling af den fælles europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik mener vi også, at traktatændringer bliver nødvendige, så denne udvikling kan ske åbent og demokratisk. Den højtstående repræsentants status skal ligeledes afklares i forhold til den eksisterende trekant og kommissæren med ansvar for eksterne forbindelser. Hr. formand, De er måske klar over, at mit parti i Det Forenede Kongerige har meget store forbehold med hensyn til denne politik, men jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke mine kolleger i Udvalget for Institutionelle Spørgsmål for deres støtte til fremsættelsen af en udtalelse, som jeg håber Parlamentet kan godkende.

Védrine
Hr. formand, da vi er blevet forsinket og på grund af mine forpligtelser bagefter, vil jeg forsøge at forkorte det indlæg, jeg havde forberedt, en smule. Det var langt, men jeg vil forsøge at få det væsentligste med.
Mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, fremlæggelsen af Lalumière- og Brok-betænkningerne giver mig lejlighed til her at gøre en første status over den vigtige udvikling på disse områder i de sidste måneder. Jeg vil først gøre rede for den vigtigste institutionelle udvikling inden for udenrigs- og sikkerhedspolitik, og særlig vedrørende spørgsmål i forbindelse med et fælles forsvar, og Alain Richard, som er min kollega på forsvarsområdet, vil gøre rede for alt det, der hører under hans ansvarsområde. Jeg vil derefter fremhæve hovedresultaterne i forbindelse med FUSP det sidste halve år. Jeg vil også forsøge at svare på hr. Broks mundtlige spørgsmål vedrørende Afghanistan.
Først styrkelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Hr. Brok erindrede for lidt siden om, at Den Europæiske Union i det forløbne år har markeret sig, og dette er blevet styrket af en udvikling, der vil vise sig at være meget vigtig for fremtiden. Som eksempel herpå kan jeg nævne den meget hurtige virkeliggørelse af et fælles forsvar. I forlængelse af det tyske, finske og portugisiske formandskab, har det franske formandskab arbejdet på at opfylde det mandat, det blev betroet i Feira. Jeg tror, at Det Europæiske Råd i Nice vil være en meget vigtig etape og resultat i denne forbindelse, særlig ved at skabe permanente strukturer for et fælles forsvar, hvilket burde gøre det muligt for Den Europæiske Union i løbet af 2001 at være klar til at styre en krise. Hr. Richard vil om lidt behandle spørgsmålet om kapacitet.
De institutionelle aspekter er ligeledes meget væsentlige, for de vil gøre det muligt for Unionen at forudse, træffe beslutninger og handle, det vil sige at sikre politisk kontrol og strategisk ledelse af en krisestyringsoperation. I Nice skal Det Europæiske Råd godkende flere beslutningsforslag, som jeg nu vil nævne. Først etablering af permanente politiske og militære strukturer, oprettelse af Den Politiske og Sikkerhedspolitiske Komité, Militærkomitéen og en militærstab for Den Europæiske Union. Det således etablerede vil blive suppleret af fastsættelse af procedurer for krisestyring og oprettelse af et krisecenter i generalsekretariatet. Som vedtaget i Feira vil disse nye strukturer blive indført hurtigst muligt efter Det Europæiske Råd i Nice.
Dernæst de permanente aftaler med tredjelandene og NATO. De kender vigtigheden af disse aftaler. Det drejer sig om at etablere fortrolige forbindelser og arbejdsforbindelser med NATO, ansøgerlandene og associerede lande, samtidig med at Den Europæiske Unions uafhængighed respekteres. Disse forbindelser skal bl.a. have form af møder mellem Det Nordatlantiske Råd og Den Politiske og Sikkerhedspolitiske Komité og møder mellem Den Europæiske Union og de 15 ansøgerlande og/eller associerede lande. Vi har ligeledes arbejdet på at styrke den civile kapacitet til krisestyring, særlig for at Den Europæiske Union kan nå det mål, den har sat sig på politiområdet.
Jeg vil ligeledes som svar på fru Lalumières bemærkninger i betænkningen om nødvendigheden af at styrke overvejelserne i forbindelse med konfliktforebyggelse, nævne, at den højtstående repræsentant og Kommissionen har udarbejdet anbefalinger til en forbedring af sammenhængen og effektiviteten i indsatsen på dette område, og jeg ved, at det svenske formandskab vil fortsætte med at arbejde i denne retning.
Jeg har ligeledes i Brok-betænkningen bemærket en række spørgsmål til og bemærkninger om en styrkelse af effektiviteten i Den Europæiske Unions eksterne aktioner. Det er et af de emner, jeg personligt har været meget optaget af. Jeg ønskede, at der skulle ske fremskridt på dette område, for det var tydeligt, at situationen ikke var tilfredsstillende. Derfor opførte jeg det endog på dagsordenen for det uformelle udenrigsministermøde i Evian i begyndelsen af september, og vi brugte et helt møde på det på grundlag af kommissær Pattens forslag og udkast.
Herefter gjorde vi store fremskridt. Rådet (almindelige anliggender) vedtog den 9. oktober konklusioner om styrkelse af koordinationen, forbedring af styringen og de nødvendige beslutningsinstrumenter. Rådet besluttede hvert år at arrangere en drøftelse af disse spørgsmål. Den første vil finde sted i forbindelse med sessionen i januar eller februar, hvor vi vil gøre rede for påbegyndelsen af anvendelsen af disse nye foranstaltninger. Jeg understreger, at alt dette er foregået i tæt samarbejde og fuld forståelse mellem Rådet generelt, den højtstående repræsentant, Kommissionen og specielt kommissær Patten.
Ligesom hr. Brok ønsker i betænkningen, skal Rådet have oversigter over alle forbindelser mellem Unionen og hvert enkelt partnerland stillet til rådighed, således at det bedre kan udnytte Unionens globale indsats, øge effektiviteten og bedre forberede drøftelserne af de eksterne aktioner. Til den første drøftelse i begyndelsen af det nye år vil Kommissionen udarbejde en situationsoversigt land for land for det forløbne budgetår, som skal vise status for aftalerne, udbetalinger og de beløb, der stadig ikke er indfriet for de vigtigste programmer, der er finansieret via EU-budgettet og af EUF (Den europæiske Udviklingsfond). Vi har derfor i forbindelse med dette arbejde været meget opmærksom på nødvendigheden for Kommissionen og medlemsstaterne af at opnå en bedre komplementaritet mellem deres bistandsforanstaltninger for tredjelande, samtidig med at Kommissionens særlige beføjelser naturligvis bibeholdes. Dette gælder også for foranstaltninger i medlemsstaternes traditionelle administrationer og for specialiserede foretagender.
Nu et par ord om de nye instrumenter, der blev indført ved Amsterdam-traktaten, og om de interinstitutionelle forbindelser, som jeg har bemærket, at De giver udtryk for nogen betænkelighed ved i betænkningerne. Siden maj 1999 er der blevet vedtaget 3 fælles strategier for Rusland, Ukraine og Middelhavslandene. Formandskabet har nu anmodet generalsekretariat og den højtstående repræsentant om at udarbejde en første evalueringsrapport om, hvorledes disse fælles strategier fungerer, samt om hvorledes de anvendes optimalt. Denne rapport burde kunne fremlægges under den drøftelse i begyndelsen af det nye år, jeg nævnte før.
En bemærkning om de interinstitutionelle forbindelser. Jeg kender godt de holdninger, hr. Brok hentydede til for lidt siden om, at den højtstående repræsentants opgaver burde have været varetaget af en næstformand for Kommissionen. Som De imidlertid selv bemærkede, hr. Brok, har hr. Solana, siden han tiltrådte og i den ånd, de forskellige formandskaber har ført tilsyn, arbejdet i fuld overensstemmelse med EU-traktatens bestemmelser og procedurer. Der er blevet koordineret, der har ikke været nogen nævneværdige problemer, og for at sige det lige ud fungerer alting godt. Vi har set, at i forbindelse med en række store problemer, vi har stået over for i denne periode, har vi fået etableret et tæt og konstruktivt samarbejde mellem alle institutionerne. Tag f.eks. det, der skete på Balkan, hvor man kan sige, at enhver har udfyldt sin rolle til fulde. Vi ser i dette område, som er den sydøstlige del af Europa, ubestrideligt en reel politik, som oven i købet begynder at bære frugt.
Jeg vil nu gøre en første, hurtig og selvfølgelig endnu foreløbig status over de aktioner, der er blevet iværksat under det franske formandskab for at markere Den Europæiske Union bedre internationalt. Jeg vil derfor hurtigt gennemgå nogle områder og begivenheder. Jeg fortsætter med Balkan, som jeg jo nævnte for et øjeblik siden. Situationen har ændret sig radikalt med magtskiftet i Beograd, selv om der naturligvis er meget at gøre endnu. Vi anvendte en ægte EU-strategi, der bestod i på et passende tidspunkt, det vil sige før valget, at give det serbiske folk et budskab, der var blevet udarbejdet i Evian og gik ud på, at hvis demokratiet sejrede, ville EU-politikken blive ændret grundlæggende.
Demokratiet sejrede efter de omskiftelser, vi kender. Vi har således holdt vores løfter, og lederne i det nuværende Jugoslavien har sagt, at EU's tilkendegivelse spillede en vigtig rolle i dette tilfælde og i denne periode. Der er således ved at ske en fornuftig udvikling. Vi er begyndt at genoprette forbindelser på alle niveauer med Jugoslavien. Dette betyder ikke, at vi regner med, at alle problemerne er løst. Vi ved udmærket godt, at både hvad angår Kosovo og Montenegro samt forbindelserne med nabolandene eller Jugoslaviens retslige forpligtelser, er der endnu meget at gøre eller ordne, men det betyder, at Den Europæiske Union anser det for afgørende at engagere sig fuldt ud i støtten til denne demokratibevægelse, indtil den har nået sine mål helt, den har konsolideret sig, og der herefter kan defineres en ny gennemgribende politik for Jugoslavien, særlig i forhold til dets naboer.
Det er på denne baggrund, at det nylige topmøde i Zagreb var meget vigtigt. Det blev afholdt i en anden sammenhæng for at give det serbiske folk et politisk budskab hen over hovedet på de daværende ledere. Ved hjælp af den indtrufne forandring kunne vi gøre dette topmøde i Zagreb til et ægte demokratisk møde mellem for første gang hele Den Europæiske Union og alle repræsentanterne for landene i det vestlige Balkan.
Vi arbejdede ligeledes på spørgsmålet om regionalt samarbejde, hvilket fremkaldte en vis modstand hos de lande i området, der ikke igen vil spærres inde i en fortid, de er kommet ud af. Jeg tror, at jeg kan sige, at takket være dette topmøde har de forstået, at der ikke er nogen modstrid mellem regionalt samarbejde og fremskridt, tilknytningen til Den Europæiske Union, særlig gennem stabiliserings- og associeringsprocessen, der blev stadfæstet og fastsat nærmere ved denne lejlighed.
På dette topmøde, der fandt sted på det franske formandskabs initiativ, kunne vi ligeledes bekræfte EU's forpligtelse over for dette område, da vi jo kort tid forinden havde truffet de nødvendige beslutninger om de store "Middelhavs" og "Balkan"programmer, samt informeret om, at det nye "Balkan"program, det såkaldte Carts-program, har fået bevilget 4,15 milliarder euro for perioden 2000-2006. Der er således endnu meget at gøre i forbindelse med konsolideringen af demokratiet og regionalsamarbejdet, men vi har en ramme og en retning, og jeg tror, at Den Europæiske Union ved, i hvilken retning den skal gå på dette område.
Samtidig har Den Europæiske Union i den samme periode fortsat udviklingen af sine forbindelser med de store strategiske partnere, som f.eks. Rusland, på topmødet mellem EU og Rusland den 30. oktober inden for rammerne af partnerskabs- og samarbejdsaftalen. Vores politik er klar. Vi vil på grundlag af principperne om demokrati, menneskerettigheder, retsstaten og markedsøkonomi både tilføre de mest hensigtsmæssige tilskyndelser og yde støtte til denne meget omfattende forandring, Rusland er i færd med, for til sidst, og det må tage den nødvendige tid, at ende med et stort land, der udvikler sig, bliver moderniseret på alle niveauer, der er fredselskende og er den type land, vi ønsker at have som nabo. Det er nødvendigt, at både fællesskabsinstrumenterne og de nationale instrumenter til samarbejde med Rusland bliver omdirigeret i denne retning.
Der blev ligeledes holdt et topmøde mellem EU og Ukraine den 15. september, og den frugtbare politiske dialog er nu udvidet til spørgsmål om eksport af konventionelle våben, sikkerhed og nedrustning, som OSCE's charter har fremhævet som værende et problem i forbindelse med Ukraine. Det er således ønskeligt, at det kommer til at indgå i denne dialog. Jeg vil gerne sige til hr. Brok, som dette bekymrede, at spørgsmålet om samarbejdet med Ukraine på en mere konkret måde, f.eks. inden for rammerne af FUSP, vil komme til at indgå i den rapport, der vil blive fremlagt i Nice, om de aftaler, der skal gøre det muligt for EU's partnere at bidrage til EU's militære krisestyring. For øvrigt gør Ukraine en særlig indsats i denne forbindelse, da det den 1. juli tilsluttede sig 15 erklæringer, som formandskabet havde udarbejdet for Den Europæiske Union.
Vi har ligeledes fortsat den transatlantiske dialog om Balkan, hvor der i forbindelse med hele den politik, Den Europæiske Union har ført, indbyrdes og løbende er blevet udvekslet oplysninger mellem USA og Europa, men også om Rusland og fredsprocessen i Mellemøsten, selv om min bemærkning snarere gælder perioden før de tragiske begivenheder, der startede i slutningen af september, end det nuværende tidspunkt.
Vi har ligeledes i denne periode sørget for at informere USA godt om den igangværende udvikling i den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, hvilket er en nødvendig betingelse for, at den kan udvikle sig i god forståelse, som det er tilfældet for tiden. Denne dialog slutter ikke med det nuværende formandskab, da der jo er fastsat et topmøde i Washington den 18. december og senere i Ottawa.
Vi stødte ind i et problem i forbindelse med Euro-Middelhavsmødet i Marseille, fordi mange af vores arabiske partnere fandt det vanskeligt at deltage i dette møde i denne sammenhæng. Vi holdt alligevel dette møde, og til sidst mødte de op med undtagelse af to. Jeg tror, at arbejdets forløb og intensiteten i drøftelserne af dette meget følsomme emne, berettigede afholdelsen af mødet, og det, det drejede sig om, var simpelthen at fortsætte den vigtige proces fra Barcelona, som i dag er sat tilbage på grund af situationen i Mellemøsten, men som stadig er en meget stor fremtidig idé og en strategisk idé på langt sigt, man ikke må betvivle på grund af de nuværende tragiske begivenheder, uanset hvor smertelige de er. Dette møde fandt altså sted. Vi informerede på mødet om budgetbevillingen for 2000-2006 til Meda II-programmet, det vil sige 5,35 milliarder euro, hvortil kommer de lån, Den Europæiske Investeringsbank har planlagt at yde, i alt næsten 13 milliarder euro. Dette er de væsentligste punkter i Den Europæiske Unions forpligtelser på dette område.
For så vidt angår Mellemøsten, vil formandskabet løbende holde kontakt til alle hovedpersoner selv i de sværeste øjeblikke. Vi har for første gang fået arrangeret det således, at Javier Solana kan deltage i topmødet i Sharm el Sheikh den 17. oktober. Vi udtalte os på vegne af De 15 i Marseille, men det var ikke hovedformålet med mødet i Marseille, som var at redde rammen for Euro-Middelhavssamarbejdet. Den Europæiske Union udtalte sig igen den 20. november om situationen i Mellemøsten i mere alvorlige vendinger, som forværringen af situationen gjorde nødvendig. Vi bliver ved med at være fuldt ud engageret, og det er muligt at gøre en række ting i de kommende dage og uger. Det nødvendige er det, De har i tankerne, nemlig først og fremmest at få standset volden og sørge for, at parterne kan genoptage forhandlingerne fra bunden uden forhåndsbetingelser.
For øvrigt deltager Javier Solana i det informationsudvalg, der holder møde på søndag i New York og forhåbentlig snart går i gang med arbejdet. Jeg overvejer efter Det Europæiske Råd i Nice at tage til New York på formandskabets vegne i forbindelse med arbejdet i dette udvalg.
Formandskabet har bestræbt sig på at udvikle Unionens forbindelser med de andre store regionale enheder og har arrangeret mange asiatiske møder, som f.eks. det tredje ASEM-topmøde og topmødet med Japan og Kina. Før dette blev der holdt et topmøde med Indien under det portugisiske formandskab, og der vil blive afholdt et ministermøde med ASEAN.
Vi stødte på et mindre problem angående spørgsmålet om Nordkorea, men jeg vil gerne her sige, at man skal holde spørgsmålet om oprettelse af diplomatiske forbindelser, som på et givet tidspunkt kunne virke malplaceret, men ikke er det egentlige grundlæggende spørgsmål, da nogle lande i lang tid har haft diplomatiske forbindelser, og andre ikke har. Vi har imidlertid besluttet at arbejde på det væsentlige i EU's politik i forhold til Nordkorea. Vi vedtog den 20. november retningslinjer for fælles handling over for dette land, og trojkaen kunne gå i gang på grundlag af disse retningslinjer.
EU's dialog med Afrika er blevet meget styrket på alle planer, herunder på ministerplan, og særlig inden for CDAO, men også SADEC. Det er for øvrigt tilfældet selv i dette øjeblik. Dialogen med Sydamerika er blevet fortsat både i New York, uden for FN's Generalforsamling, og på særlige punkter såsom Den Europæiske Unions støtte til præsident Pastranas fredsproces i Colombia samt hans sociale, økonomiske og institutionelle programmer.
Jeg vil ikke slutte denne gennemgang uden at understrege Unionens indsats i forbindelse med det, vi i dag kalder de store globale spørgsmål, særlig på menneskerettighedsområdet, hvor vi stadig må arbejde på at opnå sammenhæng i EU's politik i de internationale organer og få civilsamfundet bedre inddraget. Vi har fortsat denne indsats, der blev påbegyndt tidligere. Anden udgave af EU's årsberetning om menneskerettighederne er blevet forelagt i Europa-Parlamentet. Der vil blive arrangeret et forum om menneskerettigheder den 13. december i Paris.
Endvidere har det franske formandskab ført en politik til fremme og styrkelse af nedrustnings- og ikkespredningstraktater og har deltaget aktivt i konferencen for 2001 om ulovlig handel med lette våben og våben med lille kaliber. Formandskabet har ligeledes udarbejdet den anden årsberetning om anvendelse af en EU-adfærdskodeks for våbeneksport, som har været medvirkende til reelle fremskridt og skal godkendes af CAG den 4. december.
De kan se, at - og endnu en gang, jeg har forenklet mit indlæg meget - Den Europæiske Unions aktiviteter udvikler sig betydeligt på disse områder, og alle EU's partnere i hele verden tillægger dette en meget stor betydning.
Jeg vil slutte med at sige, at Rådet deler de bekymringer, hr. Brok har givet udtryk for vedrørende Afghanistan. Jeg erindrer om, at Unionen iværksætter foranstaltninger på grundlag af en fælles holdning fra januar 2000, der vedtog en fuldstændig embargo af våbenleverancer, pres på parterne, støtte til det internationale samfunds mæglingsbestræbelser, støtte til afghaneres mæglingsbestræbelser, bekæmpelse af narkotikahandel og hjælp til civilbefolkningen. Kommissionen har helt sikkert noget at sige hertil, hvis vi havde tid til det, men for at sige tingene enkelt, bliver alle vores aktive bestræbelser aldrig effektive, da det virkelig drejer sig om et mishandlet land, hvis alle nabolandene, eller lande, der er involveret på den ene eller anden måde og har indflydelse i Afghanistan, ikke beslutter en gang for alle at standse deres interventioner og indblanding.
Imidlertid er Taleban-styret indtil nu uimodtagelig over for de argumenter og det pres, der kommer udefra. Jeg ville gerne kunne sige, at vores pres og aktioner har vægt i den nuværende situation. Der er desværre en vis modstand og uafhængighed i situationen i Afghanistan over for alle disse foranstaltninger. Dette skal ikke tage modet fra os. Det er nødvendigt at fortsætte dem, og jeg ved, at mange medlemmer her i Parlamentet er meget opmærksomme herpå. Vi går altså videre på dette område. Det er et særligt punkt, men der blev stillet et særskilt spørgsmål, hr. formand, og jeg ønskede således at svare på det.

Richard
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, når jeg henvender mig til Dem, er jeg bevidst om, at jeg deltager i en markant udvikling i livet i Europa, for jeg tror, at det er første gang, at en forsvarsminister taler her i Parlamentet. Den 24. oktober redegjorde jeg for udviklingen i den fælles forsvarspolitik for Parlamentets Udvalg om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik. Jeg er glad for i fortsættelse heraf i dag at kunne forelægge resultaterne af kapacitetsbidragskonferencen den 20. november for Dem.
Jeg vil gerne indledningsvis sige, at jeg er enig i formuleringen af Parlamentets beslutning af 21. november om en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik. De siger, at en sådan politik ikke har til formål at konkurrere med Atlantpagten, der i dag danner grundlag for det fælles forsvar af dens medlemmer, eller stable en permanent EU-hær på benene. Formandskabet og formentlig alle medlemsstaterne deler denne opfattelse.
Vores mål er inden 2003 at få kapacitet til, at medlemsstaternes hære kan sættes ind sammen for at udføre Petersberg-opgaverne, når Det Europæiske Råd beslutter at iværksætte en militær operation på Unionens ansvar. På det vigtige område militær kapacitet satte medlemsstaterne sig i Helsinki det samlede mål inden 2003 at blive i stand til på 60 dage at mobilisere en styrke, der kan indsættes i mindst et år og nå op på hærniveau, det vil sige 60.000 soldater. En sådan styrke skulle være militært selvforsynende og have den nødvendige kommando-, kontrol-, og informationskapacitet og andre støtteenheder samt kapacitet til ledsagelse i luften og til havs. EU-medlemsstaterne besluttede ligeledes, stadig under Det Europæiske Råd i Helsinki for et år siden, hurtigt at fastsætte fælles mål for kapaciteten på det strategiske område.
De 15 har afsluttet det vanskelige arbejde med at omsætte disse mål til militær og teknisk form. Jeg vil understrege kvaliteten af det helt nye arbejde, som militæreksperter fra medlemsstaterne har udført under det midlertidige militærorgan, der først blev oprettet i marts måned. Jeg vil også understrege virkeligheden af og effektiviteten i samarbejdet med Atlantpagten, der har muliggjort en frugtbar udveksling om udviklingen af disse nye kapaciteter. Der foreligger således nu detaljerede militære planlægningsdokumenter, som lige er blevet vedtaget af Rådet (almindelige anliggender).
Først og fremmest kapacitetsoversigten, det vil sige et dokument på 300 sider, som nøjagtigt fastlægger den militære kapacitet, som Unionen anser for nødvendig for at kunne udføre alle Petersberg-opgaverne. Jeg erindrer om forskelligartetheden i disse opgaver, som omfatter humanitær bistand, evakuering af borgere og konfliktforebyggelse, men også adskillelse af krigsførende parter. Der foreligger altså en kapacitetsoversigt, som er godkendt af hele Unionen. Vi har nu også en oversigt over styrker, som omfatter tilbud om frivillige bidrag fra medlemsstaterne. Disse bidrag, der blev stadfæstet af De 15 på Det Europæiske Råd den 20. november, udgør en styrke på mere end 100.000 mand, ca. 400 kampfly og 100 krigsskibe. Disse bidrag gør det altså kvantitativt muligt til fulde at opfylde Rådets samlede mål.
Jeg vil gerne give to nærmere oplysninger om disse tal, som selvfølgelig kunne følges af andre tal, men jeg ønsker at være kortfattet og klar. Disse tal vedrører en styrke, der skal kunne sættes ind i mindst et år i forbindelse med en operation, der iværksættes af Den Europæiske Union, hvilket betyder, at hver medlemsstat i forhold til det lovede bidrag råder over en reserve, der muliggør de nødvendige afløsninger. Når jeg på den anden side nævnte et tal på 100.000 mand, betyder det ikke, at vi har til hensigt at gå ud over det mål, der blev fastsat i Helsinki, men at vi har en reserve med forskellige kvalifikationer og specialer, som kan sikre, at Rådets mål på 60.000 mand bliver nået, uanset de operationelle betingelser for anvendelsen af dem.
Jeg vil kort kommentere disse tal for at understrege, at selv om Den Europæiske Union har besluttet at etablere en militær kapacitet, kan det ikke ske som fiktion. En sådan styrke skal være stabil og troværdig, for alle her i Parlamentet kan forestille sig, og jeg ved det af personlig erfaring, at når en politisk, demokratisk myndighed står over for en voldssituation, den må reagere på, og beslutter at sætte en sådan styrke ind, kan den ikke tillade sig den luksus at indgå et væddemål. Den skal være sikker på denne styrkes troværdighed.
Resultatet af denne kapacitetsbidragskonference rækker videre end den oversigt, jeg lige har omtalt. Vi er rent faktisk blevet enige om at arbejde på at forbedre denne styrke kvalitativt. Medlemsstaterne har forpligtet sig til at gøre en indsats både på mellemlangt og langt sigt for at styrke deres kapacitet både operationelt og strategisk. Vi er særlig blevet enige om inden for rammerne af de igangværende reformer af de væbnede styrker, som fru Lalumière henviste til for lidt siden, at fortsætte med at styrke vores egen kapacitet og koordinere de nuværende projekter, der omfatter nationale og multinationale løsninger, for at øge styrkernes præstation. Det drejer sig især om at opnå en hurtigere mobilisering, at øge varigheden af indsættelsen og forbedre koordineringskapaciteten, hvilket kaldes den fælles styrkes interoperabilitet. Det drejer sig om at styrke den strategiske kapacitet, især den strategiske mobilitet, for hurtigt at dirigere de nødvendige styrker hen til et interventionsområde, oprette militærstaber til at lede og kontrollere styrkerne og midler til at informere dem.
Endelig ønsker vi at styrke nogle af den fælles styrkes muligheder for at gennemføre operationelle aktioner. Det drejer sig især om Combat Search and Rescue (eftersøgnings- og redningsaktioner under kamphandlinger), forsvarsmekanismer mod jord-til-jord missiler, præcisionsvåben og logistisk støtte. Dette er en række af de forslag, der blev fremsat i Parlamentets beslutning af 21. november.
Jeg vil komme med en anden bemærkning om dette globale projekt til forbedring af EU's militære kapacitet. Nogle mener, at det viser europæernes mangler og svagheder, men jeg har bemærket, at disse mangler og svagheder har eksisteret længe, og at indtil nu har ingen bekymret sig herom på politisk niveau, i det mindste ikke på EU-niveau. Den udvikling, vi har sat i gang, har gjort det muligt for europæerne at påtage sig deres ansvar, at se fremad, muligvis at anvende deres styrker i forbindelse med demokratiske politiske formål og vedtage beslutninger om spørgsmål, der i mange år har stået i baggrunden.
Det er således en ny kraft, der er sat i gang på grundlag af en politisk vilje fra medlemsstaternes side. Den vil være troværdig, hvis den varer ved. Derfor har vi vedtaget en opfølgnings- og evalueringsmekanisme, der vil blive godkendt af Det Europæiske Råd i Nice. Ved hjælp af en sådan mekanisme kan vi måle fremskridtene. Den er naturligvis baseret på Den Europæiske Unions fri beslutningsret og anerkendelse af den frivillige og politiske karakter af de indgåede forpligtelser. Ved hjælp heraf kan man sammenligne medlemsstaternes forpligtelser med deres yderligere beslutninger, og jeg tror, at den vil tilskynde regeringerne til at træffe hensigtsmæssige beslutninger.
Som De kan se, er europæerne fast besluttet på at yde en varig indsats for at gøre et fælles forsvar troværdigt. Dette sker ved en hurtig iværksættelse af de trufne beslutninger. Jeg erindrer om, at de 15 medlemsstater har sat sig som mål at gøre den fælles styrke operationel fra 2003. Det er vores ønske, at de permanente organer bliver oprettet hurtigst muligt efter Det Europæiske Råd i Nice. Det er nødvendigt at gøre systemet operationelt i 2001, og særlig EU's militærstab, og det bliver en opgave for vores venner i det svenske formandskab. Den skal hurtigt kunne råde over sit eget udstyr og procedurer. Fra nu af og til 2003 vil Den Europæiske Union gradvis, når de oprettede organer kan varetage deres opgaver, være i stand til at udføre nogle af Petersberg-opgaverne. Dette var i form af nogle bemærkninger, som nødvendigvis må være korte og således ufuldstændige for at følge reglerne her i Parlamentet, den status, man i dag kan gøre over de konkrete resultater på kapacitetsområdet, som enten allerede er godkendt eller bliver det under Det Europæiske Råd i Nice.
Tillad mig, hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, kort at gøre rede for den dybere politiske mening med denne nye opgave, som en stor del af offentligheden har godtaget, og som giver Europa et redskab til politisk indflydelse, som det manglede. Gennemførelsen heraf bygger på et klart ønske fra medlemsstaterne, der står i kontrast til de mange skuffelser på dette område, siden opbygningen af Europa begyndte. Jeg takker mine kolleger, som er udenrigsministre og forsvarsministre, for dette. De har gjort dette væsentlige fremskridt muligt, og jeg takker naturligvis også Europa-Parlamentet for dets interesse for dette nye, omfattende projekt.

Hume
Hr. formand, når vi drøfter forsvars- og sikkerhedspolitik og konfliktløsning, må vi aldrig glemme den meget basale grund til, at Den Europæiske Union overhovedet eksisterer. Det er verdenshistoriens bedste eksempel på konfliktløsning.
Når man ser på det forgangne århundrede, oplevede vi i dets første halvdel to verdenskrige - de værste i verdenshistorien med millioner af døde. Alligevel oprettede de samme mennesker i de selvsamme lande Den Europæiske Union i det samme århundrede, og uanset hvor i verden EU's grundlæggende principper anvendes, bringer de fred. Nu vi taler om konfliktløsning, hvorfor sender De så ikke denne filosofi i stedet for soldater, hvorfor overvejer De ikke at etablere en afdeling i Europa-Kommissionen for fred og forsoning og at udnævne en kommissær med ansvar for fred og forsoning i betragtning af det massive og fundamentale erfaringsgrundlag, som EU har inden for konfliktløsning?
(Bifald fra venstre)

Patten
Jeg vil gerne begynde med at kommentere det, min ven hr. Hume netop har sagt. Han har udrettet mere end de fleste med sin personlige form for konfliktløsning i en del af verden, som jeg kender godt, og hele verden har rost ham for hans indsats.
Han har naturligvis ret i det, han siger om Den Europæiske Unions bidrag til konfliktløsning. En japansk-amerikansk politolog skrev en bog med den ulykkelige titel "The End of History" i 1989. Vi har jo været vidne til en del historie siden 1989, men han havde helt ret i, at vi i 1989 var vidne til afslutningen på et særligt beskæmmende og alt for langt kapitel i europæisk historie. Vi ved alle, at hovedformålet med oprettelsen af Den Europæiske Union for grundlæggerne var at forhindre, at Europa skulle blive revet fra hinanden i endnu en borgerkrig. Det er ikke mindst det, der er opnået i de seneste år, hvor det liberale demokrati er blevet konsolideret på hele kontinentet, og det er den store opgave, som vi under det franske formandskab skal forsøge at løse i Nice. Vi står nu over for problemet med at sikre, at når vi taler om at konsolidere det liberale demokrati i Europa, mener vi hele det kontinentale Europa, for det er det, som udvidelsen og udvidelsesprocessen handler om. Det er derfor, udvidelsesprocessen ikke blot er et strategisk spørgsmål - ikke blot et økonomisk spørgsmål for os, men også et moralsk spørgsmål - et spørgsmål, som ligger meget tæt op ad, hvad hr. Hume talte om, da han omtalte konfliktløsning.
Jeg er dog ikke kommet for at tale om det, og jeg må svare min ven hr. Brok og fru Lalumière og takke dem for deres fremragende betænkninger. Sammen med beslutningsforslagene, som bygger på betænkningerne, udgør de nogle yderst ambitiøse retningslinjer for vores fremtidige arbejde. Det glæder mig, at de i det store hele i høj grad støtter Den Europæiske Unions eksterne aktiviteter, som er iværksat af Rådet, Kommissionen og min kollega Javier Solana siden hans ankomst for godt et år siden. Jeg er absolut enig i indholdet af disse beslutninger og betænkninger.
Det ville være ufornuftigt at prøve at komme ind på alle de punkter, der er omhandlet i betænkningerne og beslutningerne, og det er heller ikke det rette tidspunkt til at prøve at komme hele kloden rundt i en drøftelse af vores udenrigspolitik. Jeg vil i stedet blot komme med et par bemærkninger om nogle af kernepunkterne i den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik og den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som er fremhævet i de to betænkninger.
Som ministrene har påpeget i deres fremragende taler, har vi i de seneste uger oplevet en vigtig udvikling i retning af at styrke Europas bidrag til sin egen sikkerhed. Jeg vil ikke komme yderligere ind på det, og som jeg ofte har understreget, hører de militære aspekter ikke ind under Europa-Kommissionen. Europa-Kommissionen skal ikke - og jeg gentager, ikke - tage sig af disse spørgsmål. Den eneste ekspertise, som jeg måske kunne bidrage med i denne forhandling, stammer fra min tid som øverstkommanderende for garnisonen i Hongkong. Det er medlemsstaternes sag. Det er ministrene, der skal træffe beslutningerne. Det er ikke kommissærerne.
Jeg er temmelig overrasket over noget af det, der er sagt og skrevet om oprettelsen af denne styrke i det land, jeg kender bedst. Det er blevet sagt, at den underminerer NATO, men NATO har naturligvis gjort det helt klart, at man støtter det, som de europæiske ministre prøver at gennemføre. Vi hører, at USA er imod. I en overskrift i en af aviserne i Storbritannien i søndags stod der, at USA trækker sig ud af NATO, hvis EU-styrken bliver til noget, men faktisk støtter den amerikanske regering kraftigt initiativet. Det har den flere gange givet udtryk for. Hver gang et medlem af den amerikanske regering påpeger, hvor meget man støtter det, som Europa prøver at gennemføre, hører vi udtalelser i medierne i det land, jeg kender bedst, om, at de ikke ved, hvad der er i deres egen interesse. Hver gang det sker, tropper der en eller anden op, som regel fra en af de tidligere regeringer eller en for længst overstået periode i de transatlantiske relationer, som siger, at tingene har ændret sig, og at dette virkelig ville være ødelæggende for forholdet mellem Europa og USA.
Men en ting er fuldstændig sikker. For det første ville det virkelig være ødelæggende for forholdet mellem Den Europæiske Union og USA, hvis vi ikke gik videre med det, vi nu har foreslået - hvis det ikke skulle lykkes os at gennemføre det, vi har sat os for. For det andet er der noget andet, vi skal have afklaret. Der er ingen, der påstår, at USA har til hensigt eller ønsker at reducere sit strategiske engagement i forhold til Europa. Hvad man i stigende grad er ved at indse, er, at den amerikanske offentlighed - og det er forståeligt - bliver stadig mere tøvende over for at sætte amerikanske liv på spil for at klare konsekvenserne af små, blodige tragedier i Europa.
Jeg var i USA, mens debatterne kørte på "Larry King Live" og alle andre steder op til bombningen af Jugoslavien under Kosovo-krisen. Det var netop hovedindholdet i alle diskussionerne og alle debatterne dengang. Der er meget, der tyder på, som jeg har sagt, at hvis vi ikke gør mere selv, kan det få meget ødelæggende følger for vores forhold til USA. I Bosniens nyere historie har vi ofte set situationer, hvor nogle af vores soldater blev bragt i utålelige situationer, ikke kun militært, men også moralsk. Kosovos nyere historie understreger vigtigheden af, at Europa gør mere selv. Det prøver vi på nu, og det er rent ud sagt både tåbeligt og ondskabsfuldt at antyde, at dette betyder oprettelsen af en europæisk hær eller er et forsøg på at sparke amerikanerne ud af Europa.
Jeg er helt enig i det, min ven hr. Brok siger i sine generelle konklusioner om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi er nået langt, siden det i Maastricht i 1991 blev besluttet at tage skridtet fra et politisk samarbejde til en fælles udenrigspolitik. Der er lang vej igen, før vi har udviklet en stærk FUSP. Der er behov for øget sammenhæng og effektivitet i Den Europæiske Unions eksterne aktiviteter på tværs af alle skel.
Det sidste par års erfaringer har vist, at Den Europæiske Unions aktiviteter er mere end blot en sidestilling af deklaratorisk politik og teknisk samarbejde. Vi skal integrere tre elementer i et afsluttet hele, nemlig fællesskabspolitikkerne, FUSP, herunder den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, og medlemsstaternes nationale indsats. Der er på det eksterne område behov for et fornuftigt og følsomt partnerskab mellem Unionens institutioner, herunder Europa-Parlamentet, og en meget tæt koordinering med medlemsstaterne. Vores udfordring er at sikre, at verdens største handelsgruppe og leverandør af udviklingsbistand også spiller en politisk rolle. Vi kan yde et reelt bidrag, og det skal vi ikke vige tilbage for at gøre.
For Fællesskabet betyder det, at vi skal reformere vores bistand til tredjelande, forbedre vores interne procedurer og opstille rammer, inden for hvilke vi kan mobilisere alle Fællesskabets midler til at nå vores aftalte eksterne mål. Vi søger ikke nye ansvarsområder. Vi har ikke brug for nye ansvarsområder, men vi ønsker at udøve den magt, vi allerede har i henhold til traktaten, mere effektivt, og jeg er meget positivt indstillet over for Parlamentets ønske om at gøre det samme.
Hr. minister Védrine påpegede i sit indlæg, at vi har prioriteret reformen af vores eksterne indsats og effektiviseringen af vores programmer. Jeg har flere gange talt i Parlamentet om dette emne, og jeg vil ikke udbrede mig om det igen i dag. Men vi har gjort fremskridt, og det skyldes først og fremmest det franske formandskabs ledelse. Vi har arbejdet meget effektivt sammen om at sikre, at de europæiske skatteydere kan se, hvilken type programmer der udføres, og det har de ret til at se, og at bistandsmodtagerne rundt om i verden hurtigst muligt får den bistand, som de har brug for, idet man støtter de mest værdifulde projekter.
Jeg har noteret mig opfordringen i medlemmets betænkning til at skabe fælles strategier for Afrika, Latinamerika og det vestlige Balkan. Hvis vi tager det vestlige Balkan først, har jeg svært ved at se, at der skulle være behov for en fælles strategi for det vestlige Balkan, for vi har faktisk en ganske god strategi for det vestlige Balkan. Det fremgik af den rapport, som Javier Solana og jeg fremlagde for Rådet tidligere på året. Vores udfordring er nu at holde fast i den strategi og sikre, at vi kan få den til at fungere, sikre, at vi ved at stille disse lande et nærmere forhold til den europæiske familie i udsigt kan hjælpe dem til at gennemføre de økonomiske og politiske ændringer og reformer, som er påkrævet for at sikre deres stabilitet og velstand på langt sigt.
Jeg vil gerne takke fru Lalumière for at fremhæve den rapport om konfliktforebyggelse, som Kommissionen sammen med den højtstående repræsentant er ved at udarbejde til Det Europæiske Råds møde i Nice. Kommissionen har til hensigt at følge op på denne fælles rapport med en meddelelse til foråret om den fuldstændige integrering af konfliktforebyggelse i vores eksterne bistandsprogrammer. Med hensyn til krisestyring vedtog Kommissionen den 27. september et forslag til beslutning om oprettelsen af en fællesskabsmekanisme til koordinering af indgreb til beskyttelse af civilbefolkningen i krisesituationer. Dette udkast er nu forelagt Rådet, og jeg håber meget, at det snart bliver vedtaget.
Udkastet til forordning om oprettelse af en hurtig beredskabsordning, som skulle blive vedtaget inden årets udgang, gør det muligt for Kommissionen under samme budgetpost og på samme juridiske grundlag at udføre en række handlinger samtidig og således reagere hurtigt på en krise med en bred vifte af midler. Jeg vil også lige gentage, at vi taler om en hurtig beredskabsordning. Det er det, Kommissionen beder om. Kommissionen er ikke indblandet i oprettelsen af den hurtige udrykningsstyrke. Igen henviser jeg til den ikke altid lige afbalancerede mediedækning i mit eget land, hvor det ser ud til, at man har svært ved at forstå denne skelnen. Vi ønsker en administrativ ordning, som gør det muligt for den undertiden langsomme Kommission at reagere hurtigere i en krisesituation. Selv med vores tunge procedurer i Kommissionen har vi ikke brug for en styrke på 60.000 soldater til at gennemføre vores målsætninger. Vi har brug for Parlamentets støtte til at få godkendt disse udkast til forordninger så hurtigt som muligt.
Ligesom ministeren vil jeg blot sige en ting om Afghanistan som svar til hr. Brok. Ligesom ministeren er vi bekymrede over de tiltagende kamphandlinger, som vi har set i det nordøstlige Afghanistan i den seneste tid. Vi er bekymrede over den deraf følgende forværring af den humanitære situation for befolkningen, hvor mange tusinde har måttet flygte fra deres hjem for at undgå konflikten. Den Europæiske Union har i sin fælles holdning til Afghanistan af 14. januar i år forpligtet sig bl.a. til skabelsen af bæredygtig fred i Afghanistan. Her støtter den FN's centrale rolle gennem dens særlige udsending, hr. Vendrell, som forsøger at bringe konfliktens parter sammen i et forsøg på at danne en bred samlingsregering i landet. Den Europæiske Union har også opfordret til andre fredsbestræbelser, bl.a. i forbindelse med 6+2-gruppen og den tidligere konges og Den Islamiske Konferences fredsinitiativer i Afghanistan. Samtidig opfordrer Den Europæiske Union stadig kraftigt de involverede lande til at sætte en stopper for den militære, paramilitære og efterretningsmæssige indblanding i Afghanistan og standse al anden militær støtte til parterne i den afghanske konflikt.
Med hensyn til leveringen af bistand har Kommissionen først og fremmest gennem sit kontor for humanitær bistand, ECHO, truffet en række specifikke foranstaltninger i år med henblik på at afbøde virkningerne af den katastrofale tørke i landet ved at skaffe midler til fødevaresikkerhed og vinterpakker til den del af befolkningen, der er fordrevet af kampene i den nordøstlige del af landet. I år har disse hjælpeforanstaltninger og de, der er under forberedelse, indtil videre beløbet sig til over 14 millioner euro. Medlemsstaterne har også ydet individuelle bidrag ud over disse beløb.
Endelig kan jeg understrege, hvad andre allerede har sagt. Vi er nået usædvanligt langt på forbløffende kort tid. De, som undertiden anklager Den Europæiske Union for at lide af muskelsvind, for ikke at kunne tage initiativ, for ikke at have visioner, for ikke kunne komme videre og reagere på den moderne verdens problemer, skulle måske se på de fremskridt, der er gjort i de seneste måneder på meget kort tid med oprettelsen af FUSP, som har sin egen integritet og meget stor potentiel værdi. Det er et bemærkelsesværdigt bidrag. Jeg håber, at vi i Kommissionen kan bidrage til en fornuftig debat om konfliktforebyggelse. Vores andet store bidrag er at vise, at vi kan løse de opgaver, som vi allerede har fået stillet, meget mere kompetent i fremtiden, end vi har kunnet hidtil.

Formanden
 Mange tak, hr. kommissær Christopher Patten.
(Mødet udsat kl. 20.10 og genoptaget kl. 21.00)

Morillon
Hr. formand, hr. Brok har på udmærket vis sagt, hvad vores gruppe mener om udviklingen på forsvarsområdet og den vej, der endnu skal tilbagelægges på dette område. Her vil jeg blot sige til fru Lalumière, at den samme gruppe i morgen godkender hendes udmærkede betænkning, og derefter koncentrere mit indlæg om situationen i Afghanistan. Jeg var der i juni og kunne se både flygtningenes elendighed og de talebanske oprøreres fanatisme, som jeg selv kunne iagttage.
Efter at Talokan faldt i september, hvilket dannede baggrund for det første beslutningsforslag her i Parlamentet og er årsag til debatten i dag, er situationen blevet stadig værre, særlig på humanitært plan. Offensiven mod Talokan afskar den eneste forsyningsvej til Panchir-dalen og Chamali-sletten, hvor kommandant Massouds styrker er samlet, men også en stor del af de fordrevne og flygtede indbyggere.
Der er øjensynligt ikke mulighed for en militær løsning på dette område, som vi allerede har sagt, og jeg har følgelig noteret mig erklæringerne for lidt siden fra formandskabet for Rådet, som vil forpligte sig til at udøve ethvert nødvendigt pres på nabolandene, og særlig Pakistan, for at få dem til at ophøre med at blande sig på dette område og for at finde en politisk løsning. Jeg gentager imidlertid, at det er den humanitære situation, vi skal koncentrere os om, for den bliver mere og mere uholdbar. I dag er der mere end 30.000 familier på Chamali-sletterne, i Panchir-dalen og nordpå, hvor forbindelserne til Tadjikistan stadig er meget vanskelige. Halvdelen af dem har ikke husly og er berøvet alt.
50%, det vil sige 15.000 familier. Det er minus 3 til minus 6 grader for tiden i området, og de pågældende familier har som eneste proviant fået en sæk mel i løbet af den sidste måned. Det haster derfor med at iværksætte en løsning med humanitær bistand. Jeg mener, at der allerede er blevet anmodet herom. Der bør oprettes et lager i Duchambe. Jeg synes, at der skal oprettes en luftbro, som vi har kunnet gøre på andre tidspunkter og andre steder. Det gælder disse menneskers overlevelse.

Wiersma
Hr. formand, jeg vil koncentrere mit bidrag om fru Lalumières betænkning. På hele PSE-Gruppens vegne vil jeg udtale min anerkendelse af vores højt agtede kollega, Catherine Lalumiéres fortræffelige betænkning. Min gruppe støtter hendes holdning, og vi er taknemmelige for den afbalancerede tekst, hvori de rette ting prioriteres. Vi får jo en ny måde at gribe den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik an på, idet den civile dimension mindst har samme værdi som den militære. Den hurtige udrykningsstyrke synes at blive tilvejebragt med en ihærdig indsats, hvilket vi glæder os over. Medlemsstaterne har givet tilsagn, som øver retfærdighed mod tidligere udtalte ambitioner. Nu gælder det om også at skabe en effektiv, hensigtsmæssig europæisk enhed, som vil stå under entydig ledelse. Det vil efter min opfattelse blive den virkelige test for Den Europæiske Union. Der føjes en ny dimension til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det gør anmodningen om en ordentlig parlamentarisk kontrol indtrængende. Støtter Rådet og Kommissionen forslagene herom i Lalumière-betænkningen?
Vi fremsætter endnu to bemærkninger. De beskrevne udviklinger udgør et nyt incitament for den europæiske våbenindustri, og det kan den bruge. Men vi vil undgå pres på eksporten og vil derfor forbedre våbeneksportreglerne, og vi vil også støtte et ændringsforslag herom. Min gruppe erkender, at der vil opstå diskussion om de forskellige aspekter, men søger i første instans efter nye midler gennem omstrukturering. Vi udelukker ikke en eventuel forhøjelse af forsvarsudgifterne, men det skal faktisk undersøges ligesom andre prioriteter på f.eks. det sociale og det økonomiske område.
Vi synes naturligvis i høj grad om den vægt, der i betænkningen lægges på den civile dimension af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Sommetider får man indtryk af, at FUSP's fremtid er fuldstændig afhængig af udformningen af en autonom militær kapacitet. Er det berettiget? I hvert fald ikke efter mediernes opfattelse. Hensigten med den hurtige udrykningsstyrke er gennemførelsen af Petersberg-opgaverne. Vi må imidlertid ikke overdrive betydningen deraf. Jeg er ganske vist ikke enig med de kynikere, som siger, at Europa får endnu et uanvendeligt stykke legetøj. Det er imidlertid rigtigt, at den hurtige udrykningsstyrke i mange situationer ikke vil kunne anvendes med det samme. Vi ser den som et instrument, som kan anvendes ved siden af andre, eller rettere sagt, om muligt efter andre instrumenter.
Konfliktforebyggelse foretrækkes frem for militær krisestyring. EU er bedre rustet end f.eks. NATO til sådanne fredsbevarende og konfliktforebyggende opgaver. Vi ønsker en styrkelse af denne kapacitet. Vi er sommetider skeptiske over for Den Europæiske Unions bestræbelser på dette område. Der er opstået en slags fokusering på det militære instrument. På dette punkt synes det at være lettere at opnå resultater. Med hensyn til den anden del af beslutningerne fra Helsinki er man efter vores opfattelse ofte hyklerisk. På en sådan kritik reageres der ofte med en henvisning til de vigtigste mål for politiets indsats eller den hurtige udrykningsstyrke, som Kommissionen nu iværksætter. Vi støtter disse skridt, men der må ske mere for at styrke de civile aspekter af den europæiske sikkerhedspolitik. Vi vil have scenarier og en sammenhængende planlægning. Hvornår har vi brug for hvilke instrumenter? Den Europæiske Unions hemmelighed er dens civile grundlag, det vil vi tydeligt have udtrykt i Unionens udenrigspolitik.

Malmström
Hr. formand, hr. rådsformand, der går ofte meget lang tid, inden man kan se synlige resultater, når ting behandles på europæisk plan. Utålmodige medborgere klager over, at det europæiske bureaukratis møllehjul maler uendeligt langsomt. Inden for den europæiske sikkerhedspolitik er det imidlertid gået forbavsende hurtigt, efter det blev besluttet at oprette en fælles europæisk styrke i Helsingfors i december 1999. Det er godt, at det sker. Vi har brug for at vise os selv og omverdenen, at Europa har kraft og vilje til at forhindre en gentagelse af balkantragedien. Naturligvis skal EU tage et større ansvar i Unionens eget nærområde, hvad angår konfliktforebyggende foranstaltninger, krisestyring, fredsbevarende operationer osv.
I ELDR-Gruppen støtter vi fuldt ud Broks betænkning. I det store og hele støtter vi også Lalumières betænkning. Vi mener imidlertid, at man ikke kraftigt nok kan understrege betydningen af ikke at opbygge overlappende strukturer med NATO. Det virker derfor lidt unødvendigt at regulere i detaljer, hvordan f.eks. europæiske rumstyrker skal organiseres. Det er vigtigt at værne om den transatlantiske forbindelse og USA's fortsatte engagement i Europa. EU bør ikke udvikle sit eget forsvar med faste tropper.
Udviklingen går som sagt hurtigt. I land efter land er der i ugens løb indløbet rapporter om, hvor mange soldater, fly, ubåde m.m. landene kan bidrage med for at gøre styrken operativ. Hvis man følger debatten i nogle medlemslande, står det klart, at mange borgere opfatter begivenhedernes udvikling som lidt fortumlende. Kommissær Patten berettede om debatten i Storbritannien. I et andet land, der står mig nært, er diskussionens bølger gået ganske højt. I Sverige er der en noget halvsløv debat om neutraliteten, et begreb, som, de fleste af os indser, er et forældet levn fra den kolde krigs tid, som man ikke kan bruge til noget i dag. Ikke desto mindre har vi i Europa-Parlamentet, der repræsenterer borgerne, et ekstra ansvar for at føre denne debat og kritisk gennemgå og diskutere den spirende forsvars- og sikkerhedspolitik. Det indebærer, at der skal findes strukturer, så vi parlamentsmedlemmer kan få oplysninger om beslutninger, så vi kan diskutere, deltage og forlange ansvar. Borgerne skal imidlertid også så vidt muligt have adgang til informationer og dokumenter. Det er helt nødvendigt, hvis politikken skal skabe tillid.
Den såkaldte Solana-beslutning fra i sommer er blevet højlydt kritiseret her i salen. Den indebar, at alle udenrigs- og sikkerhedspolitiske handlinger automatisk skulle fritages fra gennemsigtighed. Det er selvfølgelig uacceptabelt. Det er også derfor, vi har bedt Domstolen om at prøve denne beslutning. Samme tanker om størst mulig åbenhed kommer til udtryk i Cashmans betænkning, som vi for to uger siden vedtog med et bredt flertal i Strasbourg. Jeg håber derfor på bred støtte til de liberale ændringsforslag, som netop berører spørgsmålet om åbenhed og gennemsigtighed for borgerne.
Til slut vil jeg udtrykke min gruppes store bekymring over den stadigt værre situation i Afghanistan, og vi opfordrer Kommissionen og Rådet til at gøre, hvad de kan for at øge bestræbelserne for at finde en fredelig løsning og bistå civilbefolkningen, ikke mindst her inden vinteren.

Lagendijk
Hr. formand, hr. Richard, hr. kommissær, jeg vil i mit bidrag begrænse mig til to vigtige områder i fru Lalumières betænkning.
Det første område vedrører konfliktforebyggelse og krisestyring. Jeg er glad for, at dette område udgør en så vigtig del af hendes betænkning, fordi det er baseret på den analyse, som De Grønne tidligere har foretaget, det siger jeg ærligt, nemlig at Den Europæiske Unions styrke er forebyggelse af konflikter, og at man først i sidste instans, desværre, skal kunne falde tilbage på militære midler. Et godt eksempel derpå er efter min mening stabilitetspagten for Balkan. Det er efter min opfattelse et eksempel på, hvordan det skal gøres i Den Europæiske Union, hvordan det med mange midler f.eks. med hensyn til demokrati, støtte af frie medier og undervisning, vises, at en konfliktforebyggende politik hjælper og nytter.
Hvad jeg håber, og i den henseende kan jeg støtte hr. Wiersma, er, at de ord, der står i betænkningen om konfliktforebyggelse, ikke kun er hykleri, men også virkelig omsættes i praksis til konkrete mål, som der investeres penge og politisk vilje i, ellers er vi meget længere fra målet, idet vi lover det gode og gør det dårlige.
Det andet område, som jeg vil komme tilbage til, er den militære dimension. Der er to punkter, som min gruppe kritiserede, og som til vores tilfredshed er optaget i fru Lalumières betænkning. Det første er Europa-Parlamentets rolle, som flere kolleger også nævnte. Det er stadig fuldstændig utydeligt i de nuværende forslag, hvilken rolle det bør have. Hvad mig angår, bør den gå ud på, at Europa-Parlamentet i fremtiden inddrages direkte i udarbejdelsen af det absolut nødvendige strategiske koncept og ligeledes i beslutningen om indsættelsen af den europæiske fredsstyrke, hvis det kommer så vidt. På dette punkt har jeg et meget konkret spørgsmål til hr. Richard. I de nederlandske medier dukker der til stadighed beretninger op om, at der i Saint Malo-aftalen, som hans land ved årets begyndelse indgik med England, findes en hemmelig protokol, hvori de to lande, Frankrig og England, siger og lover hinanden, at Europa-Parlamentet aldrig vil få medbestemmelse om nogen som helst del af sikkerhedspolitikken. Jeg vil gerne bede hr. Richard om en reaktion herpå og spørge ham, hvilken rolle Europa-Parlamentet efter hans opfattelse bør spille, hvis denne hemmelige protokol ikke findes.
Det andet punkt, vi kritiserede, og det er også optaget i fru Lalumières betænkning, er mangelen på et strategisk koncept. For at sige det ganske simpelt: Hvor, hvornår og hvordan bør denne europæiske interventionsstyrke optræde i fremtiden? Det er fuldstændig uklart for mig. Jeg var derfor ærlig talt lettere forvirret i sidste uge, da hr. Solana på spørgsmålet, om der foreligger et strategisk koncept, uden tøven svarede ja, ja, vi har et strategisk koncept, nu mangler vi bare tropperne. Jeg vil på dette punkt spørge hr. Richard,, om han er enig med hr. Solana. Findes der et strategisk koncept? Og hvis det findes, kan han så vise mig, hvor det står, for så vil jeg gerne læse det.
Til sidst et punkt, som vi kritiserede, men som desværre ikke er optaget i fru Lalumières betænkning. Jeg synes, at Europa-Parlamentets budskab skal være klart og tydeligt: Vi støtter denne udvikling, men dertil hører også, at der spares på de nuværende permanente hære, således at det bliver muligt at investere i nye midler, som også efter vores mening er nødvendige.

Wurtz
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. næstformand for Kommissionen, et andet medlem af min gruppe, hr. Modrow, vil komme med et indlæg om forsvarsspørgsmål. For mit eget vedkommende vil jeg holde mig til det, der i Brok-betænkningen kaldes hjørnestenen i FUSP, nemlig sikring af fred og frihed og konfliktforebyggelse. Jeg vil begrænse mig til et enkelt eksempel, der er højaktuelt og meget betegnende for det, der skal ændres i EU's politik, nemlig Mellemøsten, hvor hr. Brok med rette beklager, og jeg citerer "at Kommissionen konstant er ude af stand til at spille en konstruktiv rolle", og dette er det franske formandskab ikke medvirkende til.
Jeg er lige vendt tilbage fra Israel og Palæstina, hvor jeg i sidste uge har stået i spidsen for en delegation fra min gruppe. Jeg kan sige, at palæstinensernes forventninger til EU gør indtryk. Med et EU-flag på bilen kan man komme frem overalt, selv ind i de dårligst stillede flygtningelejre. Vi må ikke skuffe disse forventninger. Hvad forventer de af os? Hovedsageligt tre ting, som er inden for rækkevidde, hvis vi og hver enkelt regering udviser lidt politisk mod.
Den første forventning er, at vi anmoder om at udsende internationale observatører for at beskytte befolkningen. Lad os blot sige det samme, som Mary Robinson allerede har sagt til FN's kommissær for menneskerettigheder: ikke mere, men heller ikke mindre. Det, der f.eks. skete på hospitalet i Gaza, giver mareridt. Det må høre op. Hvis De er i tvivl, kan jeg anbefale at læse et interview, der stod i det store israelske dagblad Haretz den 20. november. Det afslører de utrolige ordrer, der gives til israelske eliteskytter, når de står over for palæstinensere på over 12 år. Det bidrager til at forstå den frygtelige status for disse to måneders intifada: 270 døde, heraf flest palæstinensere, og næsten 10.000 sårede, ofte handicappede for livet.
For det andet burde vi turde anmode den israelske regering om at standse den militære optrapning, som kun kan gøre ethvert håb om fred mere fjernt. At sige dette er ikke at udvise fjendtlighed, men både ansvarlighed i Israels interesse og i alle landene i Middelhavsområdet. Naturligvis skal vi udtrykkeligt fordømme ethvert angreb mod civile israelere, som det forfærdelige attentat mod en skolebus. Dette gjorde vi med det samme og på stedet, men det er ikke ved at kaste bomber over Gaza efter at have sænket det i mørke for at gøre et bedre indtryk på befolkningen, eller ved femten gange at kaste bomber over landsbyerne i Betlehem-området, som vi også besøgte, at man kan håbe på at komme ud af voldsspiralen.
Endelig for det tredje skal vi opfordre til at holde nye fredsforhandlinger ud fra de samme principper, som vi forsvarer i ethvert andet område af verden, nemlig kravet om overholdelse af international ret og Genève-konventionerne samt kravet om overholdelse af FN-resolutionerne. Det vil i dette tilfælde sige afslutning af besættelsen, herunder af Østjerusalem, afvikling af bosættelserne og anerkendelse af flygtningeproblemet.
Kernen i dette folkeoprør er de fortsatte krænkelser af disse grundlæggende rettigheder på trods af syv års forhandlinger og den deraf følgende forbitrelse. Det er derfor disse problemer, der skal løses for, at freden kan vende tilbage og blive varig. For øvrigt er mange israelere enige i det, opinionsundersøgelserne viser ud over formålet med at stemme, at et stort flertal af dem går ind for tanken om en fredsaftale med palæstinenserne, der omfatter afvikling af bosættelserne. Som en forening af mødre til soldater udtrykker det: Når vi har trukket vores børn ud af Libanon, er det ikke for, at de skal dø for bosættelserne.
Hr. formand, derfor skal Europa efter min mening beslutte sig til at handle nu. Hvis det sker ud fra den tænkemåde, jeg lige har nævnt, opfylder det ikke kun det palæstinensiske folks forventning, men det styrker den gunstige tendens til en retfærdig fred i selve Israel og giver verden et værdigt og respektabelt indtryk af sig selv. Således og kun således har Europa en chance for at overvinde sin magtesløshed i Mellemøsten og Middelhavsområdet.

Belder
Hr. formand, jeg vil gerne koncentrere mig om ændringsforslag 1 til Brok-betænkningen om oprettelsen af en international domstol for Saddam Husseins rædselsregime. Det skorter ikke på pålidelige oplysninger om det nuværende irakiske regimes karakter. Denne nyhedsstrøm øges stadig dag for dag. Ikke desto mindre er "angstens republik", som Saddams rædselsregime i årevis rammende er betegnet, stadig enormt undervurderet af mange vestlige politikere, også her i Europa-Parlamentet.
Denne fejlagtige vurdering kan imidlertid have katastrofale konsekvenser. For Golfkrigen er for Saddam Hussein efter eget udsagn langtfra afsluttet. Derfor gør han sig også utrættelige bestræbelser for at opbygge et arsenal af overordentlig grusomme massetilintetgørelsesvåben. Hvem ville for øvrigt kunne forhindre ham deri i dag? Han har i lang tid afvist FN-inspektionshold. I øvrigt fører den grusomme irakiske enehersker kampagne for et massivt arabisk angreb på staten Israel, ja, oven i købet til en direkte jihad, en hellig krig.
Hvad er, når vi skal være ærlige, mere indlysende end ihærdigt at dæmme op for den potentielle fare fra Saddam? Hvordan ser Rådet og Kommissionen egentlig i øjeblikket på det? Der er gode grunde til at frygte, at der ikke er tale om en europæisk fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik vedrørende denne alvorlige fare for verdensfreden! Følgerne af en manglende sanktionsordning mod Bagdad kan i hvert fald ikke overskues.
Ved malplaceret at påberåbe sig den irakiske befolknings nød - mangler Saddam virkelig penge til at afhjælpe denne?! - får tyrannen ved Tigris lidt efter lidt friere hænder internationalt. Hvortil? Til at volde død og fordærv i eget land og udenfor.
Kort sagt, det er på høje tid, at FN opretter en international domstol for nøje at undersøge alle forbrydelser begået af Saddams "angstens republik" og stille de skyldige for en domstol. Et initiativ dertil ville bestemt gøre Den Europæiske Unions fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik mere troværdig. Derfor støtter vi helhjertet ændringsforslag 1 til Brok-betænkningen.

Sichrovsky
Hr. formand, disse betænkninger om fremskridtene inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der bestemt er meget grundige og informative, påviser desværre også nådesløst Unionens svagheder på dette område. Til de adfærdsmønstre, som vi bestemt ikke kan være stolte af, hører de nærmest pinlige og ukoordinerede forsøg på at optræde som mægler i konflikten i Mellemøsten. Jeg mener, at vi europæere har et særligt ansvar for freden i Mellemøsten, men som vi desværre ikke lever op til og tilsyneladende heller ikke kan klare. De ensidige beskyldninger, sådan som vi også har måttet høre på her, fordømmelserne fra den ene eller anden part i denne konflikt og EU-landenes forskellige afstemningsforhold i De Forenede Nationer den 21. oktober 2000 - det har en af ordførerne i øvrigt kritiseret helt med rette - har i endnu større grad reduceret EU's chancer for her at overtage en produktiv og ansvarsfuld rolle.
Her drejer det sig ikke om forskellige fortolkninger af årsagerne til konflikten i de enkelte EU-medlemsstater og hos forskellige politikere - måske vil de ansvarlige omsider indse det - her handler det ene og alene om at støtte en fredsproces og om tilliden til de implicerede i denne konflikt. Både en levedygtig palæstinensisk stat og Israels legitime sikkerhedsbehov skal anerkendes af alle Unionens medlemmer, ellers vil der aldrig blive en fælles holdning til fredsbestræbelserne, og Europa vil i forhold til USA miste troværdigheden som mægler.
Konflikten i Mellemøsten kan derfor blive en slags duelighedsprøve for effektiviteten i den europæiske Mellemøstpolitik. Hvis vi som europæere ikke kan klare at påtage os en ansvarsfuld rolle uafhængig af USA i bestræbelserne på at løse denne konflikt, må vi regne med, at man heller ikke i forbindelse med andre konfliktområder vil have tillid til os som mægler.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, det må anerkendes, at der i de seneste måneder er sket store fremskridt inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og at en stor del af disse fremskridt er den højtstående repræsentants fortjeneste.
Som den franske forsvarsminister nævnte, er der også sket fremskridt på det forsvarspolitiske område. Oprettelsen på rekordtid af komitéer i Rådet, medlemsstaternes vilje til at forpligte sig til at bidrage til oprettelsen af en hurtig udrykningsstyrke og selve hr. Richards deltagelse i Parlamentets arbejde - i Udvalget om Udenrigsanliggender og på plenarmødet - er efter min mening positive kendsgerninger, som er værd at huske på.
Jeg vil stærkt understrege de fremskridt, som det franske formandskab har gjort inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og forsvarspolitikken, og det siger jeg især, fordi der under den foregående debat om Det Europæiske Råd i Nice blev givet udtryk for visse forbehold med hensyn til de generelle fremskridt under dette formandskab. Jeg mener imidlertid, hr. formand for Rådet, at det ikke ville være godt, hvis vi bedragede os selv, for det franske formandskab vil i bund og grund blive bedømt, ikke på de mål, der allerede er nået inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, heller ikke inden for forsvarspolitikken, men på de resultater, der opnås på Det Europæiske Råd i Nice, som er altafgørende for, om vores projekt kan gennemføres.
Jeg vil ikke, som hr. Patten sagde i eftermiddag, gennemgå hele Den Europæiske Unions optræden udadtil, men jeg vil fokusere på tre punkter, som efter min mening skal fremhæves. For det første, den debat, der er opstået, som følge af den tyske udenrigsministers udtalelser på Humboldt-universitetet, præsident Chiracs udtalelser i Berlin, den britiske premierministers tale i Prag og de artikler, som den italienske ministerpræsident og den svenske udenrigsminister for nylig har offentliggjort i pressen. Hvad angår FUSP, lægger de alle sammen mere vægt på det mellemstatslige område end på fællesskabsplanet. Hr. Giddens, som er ophavsmanden til det, der kaldes den tredje vej, har sagt, at Kommissionen er ude i en politisk nedtur, og at tyngdepunktet skal flyttes mod andre instanser, det vil sige mod Rådet. For os, hr. formand for Rådet, er Kommissionens aktion og den interinstitutionelle ligevægt afgørende.
For det andet ved jeg ikke, i modsætning til det, som den foregående taler sagde, om det ville være muligt eller ønskeligt, at Den Europæiske Union gjorde mere end det, den gør, hvad angår konflikten og optrapningen af volden i Mellemøsten, især nu med den overgangsperiode, som USA er inde i. Jeg formoder, at USA's 43. præsident udpeges inden længe, men jeg mener, at dette ville være en god lejlighed til, at Den Europæiske Union fordoblede sin indsats og bekræftede sit engagement i en konflikt, der er så tæt på os.
Det sidste punkt i mit indlæg vedrører Latinamerika. Jeg spørger mig selv - og jeg vil spørge hr. Patten på et tidspunkt - om de forhandlingsdirektiver, der blev vedtaget i lyset af Seattle-topmødet, og som Den Europæiske Union og Kommissionen i øjeblikket diskuterer med Chile og Mercosur, ikke burde revideres i betragtning af topmødets fiasko, og om det ikke er diskriminerende at betinge disse aftalers indgåelse af gennemførelsen af en ny runde i Verdenshandelsorganisationen. Det er efter min mening rent faktisk en diskriminerende betingelse, som der nu bør rettes op på som følge af den nye situation.
Hr. formand, til sidst vil jeg sige, at den interinstitutionelle ligevægt er meget vigtig for os. Det er vigtigt, at Kommissionen får den rolle, som den er berettiget til, og at den interne dimension, som allerede er ved at blive konsolideret i Den Europæiske Union, hænger sammen med indsatsen udadtil.

Swoboda
Hr. formand, hr. minister, hr. kommissær, mine damer og herrer, vi skal i dag behandle to meget vigtige betænkninger og en vigtig forespørgsel, der beskæftiger sig med en frygtelig, uacceptabel situation i Afghanistan. Alligevel vil jeg gerne koncentrere mig om Lalumière-betænkningen, fordi denne betænkning dokumenterer de fremskridt, som der utvivlsomt har været inden for den europæiske forsvars- og sikkerhedspolitik, og som også giver den en afbalanceret og demokratisk ramme. Afbalanceret, fordi betænkningen gør det helt klart, at vi for det første har brug for en analyse af de forskellige risikofaktorer i Europa og i området omkring Europa, for det andet forebyggelse, og for det tredje civil krisestyring. Først når alt det ikke fungerer, har vi brug for militær krisestyring. Alt dette vil ikke altid kunne følge efter hinanden tidsmæssigt, men vi har i fællesskab brug for det hele, og kun alle disse faktorer tilsammen udgør netop en sammenhængende, afbalanceret forsvars- og sikkerhedspolitik i Europa.
Men betænkningen omfatter også en demokratisk ramme, og det vil jeg især fremhæve her. Hr. minister, jeg vil især takke for, at De var med i udvalget, og at De er der i dag. Blot erstatter Deres personlige engagement ikke den demokratiske legitimering af den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. Forsvarspolitikken, spørgsmålet om udgifter til forsvaret, er et nationalt anliggende og skal følges og vedtages på nationalt plan af de nationale parlamenter.
Men der er også sikkerhedspolitikkens europæiske plan, og der er også Europa-Parlamentet som budgetmyndighed med hensyn til det europæiske plan og også den europæiske sikkerhedspolitik. Vi har brug for et samarbejde mellem det nationale og europæiske plan, og vi har derfor også brug for et demokratisk akkompagnement. Jeg ved, hr. minister, at De er skeptisk, De har nu igen sagt nej - De har allerede én gang tidligere sagt nej i Paris ved en anden lejlighed - men hinsides al politisk samhørighed bliver Parlamentet ved og vil forsøge at gennemføre det. Til sidst vil jeg gerne sige, at De også skal give den europæiske forsvarspolitik en parlamentarisk-demokratisk dimension!

Väyrynen
Hr. formand, jeg vil i dette indlæg koncentrere mig om at behandle fru Lalumières betænkning, som efter min mening er godt udarbejdet og klart formuleret. Beslutningen fra topmødet i Helsinki om at oprette et udrykningskorps er i medlemslandene blevet tolket på forskellig måde. I Finland og Sverige taler man om krisestyring, hvormed man i disse lande nærmest mener konventionel fredsbevarende aktivitet. Fru Lalumières betænkning genspejler flere NATO-landes opfattelse af, at et korps for hurtig indsats meget hurtigt skal udvikle sig til en hær, der er i stand til fuld krigsførelse. Man skal bl.a. have rådighed over tunge transportfly, hangarskibe, krydsermissiler og tankfly til brug ved lange bombetogter. Dette har man ikke sagt noget om til finnerne. Efter min mening burde Europas militære identitet være skabt inden for rammerne af NATO, hvor EU kun skulle holde sig krisestyringsopgaver. Jeg kan ikke acceptere EU's udvikling til en militæralliance og en militær stormagt. Nu hvor udviklingen af EU's militære dimension er iværksat, er det klogt at bestræbe sig på, at Unionen også på dette område differentieres internt. NATO-landene kunne skabe et forsvarsfællesskab inden for rammerne af Unionen, som kunne fungere som en stærk europæisk søjle i NATO. Så kunne de andre EU-medlemslande holde sig til den egentlige fredsbevarende aktivitet.
Der er visse detaljer i fru Lalumières betænkning, jeg ikke kan acceptere. Ved den endelige afstemning støtter jeg en forkastelse af betænkningen.

Schroedter
Hr. formand, kære kolleger, indtil i dag har Den Europæiske Union ikke levet tilstrækkeligt op til sit krav om at varetage sit ansvar for fred og især vedvarende stabilitet i verden. Den ville endda være uden konkurrence, hvis den ville forbedre de eksisterende instrumenter og frem for alt de forhåndenværende muligheder for civil konfliktforebyggelse samt anvende disse konsekvent. Efter Kosovo-traumet satte der ganske vist hektiske aktiviteter ind, men de gik i en helt forkert retning. Koncentrationen om rent reaktiv kriseforvaltning bragte den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik ud på et skråplan. Intet land ville dog påtage sig det ansvar at sende sine soldater til en region uden et politisk koncept og med en uvis udgang.
Men der findes ikke noget politisk koncept, og der eksisterer i virkeligheden stadigvæk ingen fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Nationale interesser vejer stadig tungest, frem for alt på det udenrigspolitiske område. Vi har netop set eksemplerne i Haag. Vi har eksemplerne i mellemøstenkonflikten. Det er absurd at adskille den europæiske udenrigspolitik fra institutionerne, som har fået overdraget ansvaret for de fleste af de instrumenter, som er nødvendige for at kunne virkeliggøre den. Det er ikke mine ord, men kommissær Pattens, og han har ret. Lige så absurd er det at koncentrere de økonomiske ressourcer primært om det militære udstyr. Hvis den europæiske udenrigspolitik udelukkende skal forstås som støtteinstrument for europæiske oprustningskoncerner, har den forfejlet sin opgave! Den kan kun genvinde sin troværdighed, hvis den har den civile indgangsvinkel som højeste princip, hvis den fører en effektiv, forebyggende politik med de til rådighed stående midler og iklæder disse økonomisk troværdighed. Forsømmelsen af denne brede vifte af redskaber til civil konfliktforebyggelse vil på langt sigt vise sig at være en fejl, og da er Rådets forklaringer ikke tilstrækkelige, ej heller hentydningen til, at vi allerede har truffet beslutninger, men det vil komme til at lyde nogenlunde sådan! Det er ikke indlysende, eftersom det samtidig bliver tydeligt, at disse beslutninger også kun har den reaktive indgangsvinkel.
Civil konfliktforebyggelse, og jeg understreger ordet forebyggelse, kan ikke kun være et appendiks til militær intervention. Den bliver først og fremmest effektiv, når vi frigør os fra Kosovo- og Srebrenica-traumet, når vi vender tilbage til en aktiv, forebyggende politik og udnytter de forhåndenværende ressourcer, og det allerede i den indledende fase, når vi drager omsorg for, at kriser og eskalationsrisici reduceres og nedtrappes. Det betyder, at aktioner, der har til formål at beskære eksporten af våben til ustabile regioner, skal være det første mål, som Rådet skal give sig i kast med, at vi er nødt til at have en retfærdig handelspolitik, at der skal være hjælp til bæredygtig udvikling og frem for alt en opbakning af demokratiske kræfter i det civile samfund. Også fremme af regionalt samarbejde er et fornuftigt instrument. EU har kun et problem, nemlig at den hidtil ikke har vundet offentlighedens interesse for sådanne aktioner, selv om disse er væsentlig mere bæredygtige og væsentlig mere effektive.

Korakas
Hr. formand, en konservativ tysker, hr. Brok, er gået sammen med en fransk socialist i, hvad jeg vil kalde en syndig akse, og præsenterer os for to betænkninger og beslutningsforslag, der indbyrdes supplerer hinanden, og som er en kappestrid i interventionsmilitarisme. Disse beslutningsforslag, suppleret af indlæggene fra udenrigs- og forsvarsministrene og fra hr. Patten, lader ingen tvivl om, at Den Europæiske Unions militarisering og aggressivitet er noget, der stikker dybt. Begge forslag går stærkt ind for et voldsomt stort militærmaskineri med den hurtige indsatsstyrke på 50 - 60.000 mand, hr. Rickard siger 100.000 mand, som spydspids, og med støtte fra luft- og søværn og endog med mobilisering af hangarskibe.
Det erklærede mål er i al sin hårrejsende kynisme Den Europæiske Unions militære intervention i tredjelandes område for at forebygge og håndtere kriser, der truer de europæiske værdier og interesser, uden en resolution fra FN' s Sikkerhedsråd, men blot med en appel fra generalsekretæren. Og af sikkerhedshensyn foreslår begge beslutningsforslag, mens de grundigt gør rede for den famøse FESFP og dens forbryderiske målsætninger, professionelle soldater, det vil sige lejesoldater, i alle EU-lande, som således blindt og uden tøven kan udføre de ordrer, de bliver givet. Herved vil operationer som de forbryderiske bombardementer af Jugoslavien og den fortsatte besættelse af Kosovo ifølge beslutningsforslagene kunne udføres med endnu større succes og på Den Europæiske Unions initiativ med NATO' s samtykke og samarbejde.
Jeg kan ikke lade være med at påpege, at ifølge hr. Brok er målet med FESFP at imødegå et massivt angreb fra sovjetblokken. Der er åbenbart ingen, der har fortalt ham, at denne blok, desværre for menneskeheden, ikke eksisterer længere. Dette er den nøgne sandhed: Som det var tilfældet før 1990, gælder det også i dag for ordførernes vedkommende og for lederne af Den Europæiske Union, at fjenden er de befolkninger, som ikke bøjer sig for den nye imperialistiske orden, men kæmper imod den, det er den folkelige bevægelse, der vil udvikle sig som en naturlig ting og rejse sig mod Den Europæiske Unions barbariske udenrigspolitik og socialpolitik, som skaber had hos befolkningen, krige, arbejdsløshed og fattigdom. Det er denne fjende, Deres FESFP er vendt imod.
Som De nok har forstået, stemmer vi imod begge betænkninger, og vi engagerer alle vores kræfter i kampen mod den politik, de udtrykker......
(Formanden afbrød taleren).

Oostlander
Hr. formand, jeg vil navnlig tale om betænkningen af fru Lalumière, som jeg har den størst mulige respekt for, fordi jeg synes, det er en betænkning, som meget praktisk handler om sager vedrørende vores sikkerhed og også andres sikkerhed omkring os. Men jeg vil først sige Dem noget om en række udtalelser, som mine kolleger for lidt siden fremsatte. De taler meget pænt og sympatisk om bestræbelsernes rækkefølge, nemlig først forebyggende aktion, så vidt muligt fredelige midler og først derefter militære midler. Når man hører det, siger man: Ja, det er naturligvis rigtigt, men opfordringen antyder i virkeligheden, at Den Europæiske Union og de europæiske medlemsstater i en anden sammenhæng tidligere alt for hurtigt har grebet til våben. Historien lærer os, at det desværre ofte var alt for sent, og at hundredtusindvis af menneskeliv kunne være sparet, hvis det var sket noget før. Jeg tror altså, at det, for at sige det sådan, egentlig ikke er rigtigt. Alligevel støtter jeg helhjertet bestræbelserne for at træffe forebyggende foranstaltninger for at undgå krig og enhver form for vold. Men vi må naturligvis ikke vende sagen om.
Jeg mener, hr. formand, at det forholder sig sådan, at offentligheden tror, også hvis man spørger den, at vi her i Europa-Parlamentet beskæftiger sig med udenrigs- og sikkerhedspolitik, og at tyngdepunktet for vores magt til at træffe beslutninger også ligger der, hvilket ikke er tilfældet. Det elendige er, at Rådet med 15 ministre træffer beslutning derom, at det alt sammen forløber temmelig langsommeligt, og at Europa-Parlamentet får skylden for det. Jeg er derfor overordentlig glad for, at vi alligevel gør fremskridt. Der er også den franske forsvarsministers optræden her i Parlamentet, som jo var en historisk begivenhed. Indholdet af hans tale var noget, som vi alle sammen kunne varme os ved. Vi kunne se, at der naturligvis sker fremskridt. Også hr. Pattens bestræbelser, hos os er han også meget populær ligesom hr. Solana, bifalder vi kraftigt, fordi der omsider sker noget.
Jeg synes også, at det er en overordentlig praktisk bemærkning i fru Lalumières betænkning, hvor hun siger: Prima, hr. Solana koordinerer mellem medlemsstater, og kommissær Patten sørger for mere initiativ fra Kommissionens side. Helst lod vi disse to fusionere til én person. Jeg har tidligere også sommetider sagt mindst enæggede tvillinger, men fusionen er endnu bedre inden for Kommissionens rammer. Jeg synes, det er overordentlig gode perspektiver, som fru Lalumière skitserer. På en sådan måde kan vi måske nå frem til, at alle vores midler også anvendes på en mere effektiv måde, både midlerne til forebyggende aktioner og til militære aktioner, om nødvendigt som led i Petersberg-opgaverne, og foranstaltninger efter militære aktioner, som f.eks. nu også er nødvendige i Kosovo. Der har vi behov for politifolk, men også mennesker, der kan holde administrationen i gang, og som f.eks. kan overtage borgmesterembedet et eller andet sted. Det er alle sammen embedsmænd, som efter min mening glimrende kan tages op i hr. Pattens portefølje og i hans hurtige udrykningsstyrke. Det er et overordentlig vigtigt element, fordi Kommissionen har meget at skulle have sagt derom, og Parlamentet således har meget kontrol. Jeg er altså tilbøjelig til at prioritere dette meget højt.
Hr. formand, så kommer naturligvis også spørgsmålet om, hvordan budgettet skal fordeles. Der står gode bemærkninger i betænkningen, og jeg tror, at vi ligesom fru Lalumière skal foretrække at finansiere det over fællesskabsbudgettet, så bliver det samtidig også ærligt fordelt, og desuden er der også kontrol med det. For så vidt angår kontrollen, skal Europa-Parlamentet naturligvis overtage stadig flere opgaver fra Den Vesteuropæiske Union og dennes forsamling. Jeg tror, det er godt. Jeg tror også, at det foreløbig er en forsigtig, realistisk vurdering, at hvad angår den praktiske anvendelse af tropper, vil de nationale parlamenter jo meget længe og måske altid beholde store beføjelser, og at et forum derfor er nødvendigt, hvor vi kan møde de nationale parlamenter for også at drøfte disse ting. Ikke et kontrolorgan, men et forum, og det bifalder jeg kraftigt.

Modrow
Hr. formand, den foreliggende betænkning er et carte blanche til militær intervention fra EU. Det finder jeg uacceptabelt. Da man kunne forudse, at Warszawa-pagten ville blive opløst, vedtog den af mig ledede DDR-regering i begyndelsen af 1990 en ny militærdoktrin, som tilsigtede kernevåbenfrihed, en sikkerhedspagt mellem staterne og gradvis nedrustning. Ingen vold, det var vores princip. Gennem Den kolde Krigs afslutning havde også NATO overflødiggjort sig selv. Men i stedet for blive opløst, muterer den fra en forsvars- til en angrebspagt og et tilsvarende forbund og udvider sin aktionsradius længere og længere mod øst. Begrundelsen for at danne en EU-interventionskampstyrke ligner i dag argumenterne for NATO's videre eksistens.
Det drejer sig ikke først og fremmest om at fjerne arnestederne for konflikter, men om at sikre adgangen til markeder, råstoffer og interesseområder militært. Jeg er tilhænger af, at EU på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område fortsat profilerer sig for bevarelse af freden og klipper navlestrengen til USA over. Men der skal andre præmisser til. For det første viser den krig, der stik imod folkeretten førtes mod Jugolavien, samt resultaterne af den - jf. de nye spændinger i Sydserbien - at militær magt ikke igen må blive et politisk middel. For det andet bør NATO gradvis opløses og ikke udvides østpå. For det tredje skal der oprettes en atomvåbenfri korridor, som Olaf Palme engang tilskyndede til, fra Østersøen til Sortehavet. For det fjerde skal OSCE styrkes og styrkes med passende midler til konfliktforebyggelse og -løsning ud fra sine sikkerhedspolitiske grundprincipper, og der skal ikke dannes angrebstropper. For det femte bør De Forenede Nationer opfordres til at indkalde til et topmøde om verdensfreden, hvor der skal drages en lære af krigene i det 20. århundrede, så folkeslagene på denne jord får en chance for at få et fredeligt 21. århundrede. Europa kunne foregå med et godt eksempel - oprettelsen af interventionstropper er helt sikkert det forkerte signal at sende!

Van Orden
Jeg må sige, at der er meget i Brok-betænkningen, som vi kan støtte, navnlig den betydning, som udvidelsen af Den Europæiske Union tillægges.
Men vi er især bekymret over udformningen af den fælles europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. Jeg siger dette på trods af de mange tilsyneladende forsikringer om emnet, som ved et mirakel er fremkommet i de seneste dage. Hvis den foreslåede europæiske kapacitet virkelig var beregnet på at styrke NATO eller alliancens muligheder, ville vi ikke have nogen problemer, men det er ikke tilfældet.
Unionen er fast besluttet på at etablere en autonom kapacitet for at opnå europæisk politisk integration. Hr. Richard siger, at han ikke ønsker at konkurrere med NATO, men han ønsker derimod at konkurrere med USA på det sikkerhedspolitiske område. Hr. Brok foreslår bl.a., at Den Europæiske Union skal sigte efter at operere militært i en ustabil zone i Asien, fra Afghanistan til Det Kinesiske Hav. Han nævnte Kashmir - det finder jeg foruroligende.
Lalumière-betænkningen foreslår, at EU's militære operationer skal finansieres af Fællesskabets budget, og selv de, der ikke deltager, forventes at betale til det. Der er et forslag om at henvende sig til Rusland om langdistancelufttransport, og i går foreslog russerne fælles indsamling af efterretninger med Den Europæiske Union. Der er nogle af de tilstedeværende, som ville foretrække Rusland som strategisk partner frem for USA. Fru Lalumière og hr. Brok ønsker, at EU's forsvarspolitik skal være underlagt Kommissionens næstformand, som skulle påtage sig det FUSP-ansvar, som nu påhviler generalsekretæren for Rådet. Med denne ordning ville Kommissionen komme til at føre forsvarspolitik.
Det er helt i skoven. Kommissionen skulle hellere koncentrere sig om de civile eksterne bistandsprogrammer og overlade de militære spørgsmål til nationerne på mellemstatsligt plan.
Lad først NATO beslutte, hvordan man vil håndtere krisen. Derefter kan europæere, som har opnået en større ekspertise, eventuelt påtage sig ansvaret for en bestemt opgave som aftalt i NATO for fire år siden. Vi må ikke bilde os selv ind, at de foreliggende forslag har denne hensigt.

Titley
Hvor det dog morer mig at finde ud af, at hr. Brok hele tiden har været en farlig revolutionær!
Jeg vil gerne lykønske fru Lalumière med hendes betænkning. Vi har helt sikkert opnået kæmpefremskridt i det europæiske forsvarssamarbejde i de sidste 12 måneder eller deromkring, men der er visse ting, vi skal huske på.
For det første er det et kernepunkt at opretholde konsistensen i Den Europæiske Unions eksterne politik. Medmindre søjle 1, 2 og 3 arbejder hen imod samme mål, vil ingen andre tiltag lykkes. Så det skal vi have in mente.
For det andet må vi ikke i vores optagethed af den militære dimension i de sidste par uger glemme behovet for civil konfliktforebyggelse. Og det ene må ikke være på bekostning af det andet, for så trækker vi faktisk i hver sin retning.
For det tredje, og selv om jeg bifalder den hurtige udrykningsstyrke, skal vi holde os det europæiske perspektiv for øje, da vi kun får denne ene chance. Det er ikke et spørgsmål om at være halvvejs inde eller halvvejs ude, alle medlemsstaterne skal forpligte sig til at få dette til at fungere. Vi bør derfor ikke prøve at tvinge den til at gøre noget, som ikke var hensigten. NATO er jo det fælles forsvars arm i Europa og Vesten. Den hurtige udrykningsstyrkes opgave er at skabe og opretholde fred samt Petersberg-opgaverne. Så vi skal have den rette kapacitet.
I øjeblikket har vi overhovedet ikke den kapacitet, og i sidste ende skal medlemsstaterne se på deres forsvarsbudgetter, som er meget forskellige fra land til land.
Jeg ønsker større konvergens i forsvarsudgifterne. Vi har også behov for ordentlig koordination. Vi har ikke brug for gentagelser, hverken hvad angår NATO eller i EU-medlemsstaterne. Vi bør arbejde sammen og koordinere vores indsats. Vi bør gå i retning af en mere omfattende indkøbspolitik, så vi får en mere effektiv forsvarsindustri, som giver mere valuta for pengene.

Schmid, Herman
Hr. formand, jeg vil pege på tre ting: For det første, at Lalumières betænkning indeholder et helt program for, hvordan EU skal blive en militær stormagt i løbet af ganske kort tid. Det kan jo virke ubegribeligt, når man tænker på, at Europa ikke har nogen fjender og ikke trues af nogen militærmagt.
For det andet handler betænkningen primært om offensive militære indsatser uden for EU's eget territorium. Stormagten EU skal kunne gribe ind overalt i verden, hvor EU's interesser eller værdier trues. EU bliver på sin vis en pendant til USA også på dette område. Jeg er overbevist om, at denne politik ville møde mistro hos Europas befolkninger, hvis bare de kendte til den.
For det tredje siger den meget udførlige betænkning ikke ét ord om de alliancefri stater eller om alliancefrihed som sådan. Det nærmeste, man kommer noget i den retning er en hånlig bemærkning i begrundelsens punkt 5 om "de såkaldt "neutrale" lande". De alliancefri lande skal protestere højt og tydeligt mod sådanne formuleringer og mod betænkningen i sin helhed.

Carlsson
Hr. formand, jeg vil ønske hr. Brok tillykke med hans paneuropæiske angrebsgruppe i både tale og betænkning. Han konstaterer, at udvidelsesforhandlingerne med 12 nye medlemsstater har vist sig at være de mest effektive instrumenter til stabilisering af Middelhavsområdet og Central- og Østeuropa. Det, vi nu retter vores opmærksomhed imod, er at styrke forudsætningerne for frihed og fred i Europa.
I Broks betænkning nævnes også embedet som højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. I længden tror jeg, at det nuværende forhold er en uholdbar situation.
Det er en spændende debat her i aften. Jeg glæder mig over enstemmigheden og frimodigheden i Parlamentets diskussion af Lalumière-betænkningen om Unionens sikkerheds- og forsvarspolitik.
For at skabe troværdighed i dette spørgsmål finder jeg det vigtigt, at Rådets medlemmer siger det samme i Bruxelles og EU, som de gør i deres egne hjemlande. I mit hjemland Sverige er der en udenrigsminister, der sætter FN-mandater før EU-instanser. Debatten handler der vældig meget om, hvorvidt Sverige som EU-medlem fortsat er et neutralt land. Man undres, men det er tilfældet.
Jeg tror også, at det er meget vigtigt, at de ambitioner, som EU nu giver udtryk for, følges op af konkrete ressourcer, da det ellers risikerer at blive tom snak.
Til slut vil jeg understrege vigtigheden af, at Unionens politiske ledere tydeliggør den aktuelle stærke ambition, hvis de vil have borgerne med på disse vigtige og vidtgående planer.

Souladakis
 Hr. formand, vi behandler i dag to betænkninger af væsentlig politisk karakter, idet begge i bund og grund drejer sig om FUSP. FUSP vil opleve mange udsving, mens den tager form, men den vil levere et væsentligt bidrag til det politiske Europa, man ønsker. Selv de, der spørger sig selv, hvad godt der kan komme ud af f.eks. beslutningen om oprettelsen af den såkaldte europahær, bør se på den vigtige politiske del af denne beslutning og dens indflydelse på Den Europæiske Unions samhørighed.
Under alle omstændigheder bør en fredelig løsning på alle uoverensstemmelser være vores faste princip. For at FUSP kan bevare sin politiske tiltrækning, bør den fastlægges på grundlag af Den Europæiske Unions medlemsstater, ikke ud fra en isolerings- eller udelukkelsestankegang, men med Den Europæiske Unions politiske samhørighed som et stærkt incitament. Der vil i sagens natur komme konflikter og kompromiser. Men Europa-Parlamentet bør bevæge sig imellem på den ene side betingelserne sat af regeringernes kompromiser og balance og på den anden side den realistiske utopi, som et samlet Europa udgør.
Der er spørgsmål vedrørende teknologi, forskning osv., hvor der må være en fælles strategi inden for forsvarsindustri, informatik, teknologi og rumforskning. Samtidig med at Europa styrker sine demokratiske institutioner, bør det også styrke sin økonomiske og sociale magt og samhørighed og sin militære kapacitet, så denne kan fungere som fredsstyrke og teknologisk banebryder. Europa må en dag nå frem til at have sin egen Cape Canaveral, sit eget NASA og sin egen Silicon Valley.

Doyle
Jeg er glad for denne lejlighed til at sige et par ord om militæret og ikke mindst civile foranstaltninger, navnlig her op til Nice-topmødet. Jeg vil også gerne udtrykke min påskønnelse af, at den første forsvarsminister har talt i Europa-Parlamentet. Det er sandelig en historisk begivenhed.
Noget af det vigtigste, vi har hørt her i aften, blev sagt af kommissær Patten tidligere, hvor han understregede, at vi taler om en militær beredskabsordning og ikke om en EU-hær. Jeg tror ikke, det kan understreges kraftigt nok. Selv nogle af de dokumenter, der er rundsendt sammen med rapporterne om vores drøftelser her i aften, taler f.eks. om en hurtig udrykningsstyrke i stedet for en hurtig beredskabsordning. Jeg må beklage dette, hr. Van Orden og andre, for mine kolleger på den anden side af Det Irske Hav har så meget at byde på på dette område. De har traditionen, erfaringen og øvelsen. Måske kan vi få en mere afbalanceret debat, når valget er overstået. De har så meget at byde på. Jeg er blot skuffet over deres holdning, og så siger jeg ikke mere.
Men jeg er meget stolt af den irske aftale og det irske bidrag. Jeg glæder mig over, at vi som en lille nation, der traditionelt har været "neutral", er med ved bordet og gør, hvad vi kan inden for det mandat, vi har fået af det irske folk. Ingen nation i Europa er filosofisk neutral. Der er visse nationer, som er militært neutrale, og der er forskel på de to ting. Irland har aldrig været filosofisk neutral. Vi har meget stærke meninger om uhyrlighederne og overtrædelserne af menneskerettighederne i visse dele af verden, og det tøver vi ikke med at sige. Vi har meget stærke meninger om, hvordan vi kan bidrage til at bevare og opretholde freden, og jeg håber, at vi altid kommer til at yde vores bidrag dertil. Vi kommer aldrig til at være filosofisk neutrale, og det må heller aldrig blive forvekslet med militær neutralitet.

Formanden
Mange tak, fru Doyle. Den første tilstedeværelse af en forsvarsminister i Parlamentet har været så historisk, at vi har reserveret aftenmødet til ham, for at det ikke skulle gøre for stærkt indtryk på medlemmerne.

Carrilho
Hr. formand, tillad mig, at jeg som det første lykønsker de to forfattere til de betænkninger, som nu er til debat, og særlig min kammerat Catherine Lalumière. Ligesom i Parlamentet i dag har massemedierne i de seneste uger sat fokus på spørgsmål, der er af betydning for EU's udenrigs- og forsvarspolitik. Jeg tænker her på oprettelsen af en hurtig udrykningsstyrke og overførelsen af WEU's funktioner til EU. Man kan sige, at der er kommet mere offentlig debat om disse spørgsmål. Ud over meningsforskellene er den bevidsthed fremherskende - tror jeg - at Europa befinder sig i en historisk situation, hvor dets rolle inden for verdenssamfundet skal afklares. At Europas borgere finder den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik vigtig, bekræftes også af Eurobarometrets meningsmålinger.
Selv om vi alle er enige om, at der skal gives prioritet til konfliktforebyggelse og til de ødelæggende følger af andre katastrofer, vil EU kun blive taget alvorlig, hvis vi også har beføjelser til at støtte humanitær indsats militært. Det fremskridt, som vi er ved at opnå på dette område, bør imidlertid tilsige os den allerstørste omtanke. Der skal skabes større klarhed og præcision omkring alle etaper i opbygningen af de fælles militære virkemidler, lige fra deltagelsesbetingelserne til kommandoen og det ansvar, som de forskellige lande skal påtage sig. Der skal også sikres demokratisk indflydelse på hele denne udvikling. Europa-Parlamentet udgør i samarbejde med de nationale parlamenter den efter vores opfattelse mest velegnede instans til dette formål. Jeg så gerne, at ministeren udtalte sig om dette sidste spørgsmål.

Gawronski
Hr. formand, under denne forhandling, hvor vi taler om alle verdens problemer, og hvor man selv vælger, hvilket emne man vil tale om, vil jeg gerne sige noget om Afghanistan, ikke mindst for at give udtryk for min tilfredshed med, at Udvalget om Udenrigsanliggender har godkendt mit ændringsforslag, som nu er en del af den tekst, vi skal stemme om i morgen, og som tydeliggør den totale fiasko for FN's narkotikakontrolprogram i landet. Man har lovet og givet millioner af dollars til Taleban-styret, for at det skulle holde op med at dyrke opium. Taleban-styret tog imod pengene og mere end fordoblede narkotikaproduktionen. Dette skyldes naiviteten hos dem, der bevilgede pengene - og derfor er jeg ked af, at det er en italiener, som er ansvarlig for dette program og dette agentur - men det skyldes også Taleban-styrets uansvarlighed, og derfor er det rigtigt at fordømme dette styre, sådan som man gør i beslutningsforslaget. Jeg spørger dog mig selv, om man ikke kunne have gjort kritikken skarpere og hårdere og måske også true med sanktioner over for det land, som mere end noget andet støtter dette styre, nemlig Pakistan. Uden denne støtte ville Taleban-styret bryde sammen. Hvorfor giver Pakistan denne støtte til Taleban-styret? Det er der forskellige grunde til, og en ikke uvæsentlig grund er, at når først Taleban-styret har erobret hele Afghanistan, ønsker Pakistan, at styret går løs på Kashmir og skaber indiskfjendtlige spændinger i området. Det er efter min opfattelse meget vigtigt at bryde denne onde cirkel, og vi kan kun håbe på, at dette beslutningsforslag bidrager hertil.

Paasilinna
Hr. formand, kære kolleger, jeg takker fru Lalumière for en meget lærd betænkning. Jeg hæfter mig ved to ting. For det første, at Unionens civile krisestyring ikke er blevet udviklet. Konflikter er af natur sociale, økonomiske, intellektuelle, økologiske og etniske. I alle disse tilfælde er en forebyggende civil krisestyring et bedre middel end en militær. Jeg frygter, at man stadig oftere og stadig hurtigere vil tage et udrykningskorps i brug i stedet for den civile krisestyring. Det europæiske flag bæres ikke fremad af en tank, men af socialt ligeværd, og i dette er der en principiel forskel. Jeg vil foreslå, at vi organiserer det lige så effektive og hurtige civile krisestyringscenter, som der nu er planlagt. Så handler vi i overensstemmelse med vores prioriteringer og vores egen filosofi.
Min anden frygt er, at de lande, som ikke ønsker at være med i NATO, alligevel bliver indblandet. Også her er der en løsning, der ville lette sagen: at tage Rusland med i krisestyringen. Det er øjensynligt, at Rusland ofte vil være enten en part af eller på anden måde have relation til de kriser, som vi står over for. Vi ved også, at præsident Putin ikke forholder sig udpræget negativt til det krisestyrende korps, hvilket efter min mening betyder, at der er muligheder for samarbejde, og når vi ved, hvilke typer konflikter der er tale om, så ville dette efter min mening være en anden, afbalancerende del af hele denne proces. Det ville lette de europæiske folks forståelse i hele dette spørgsmål.

Cushnahan
Jeg glæder mig meget over EU's forsvars- og udenrigsministres beslutning i sidste uge om at etablere en hurtig udrykningsstyrke på 60.000 mand. Jeg glæder mig især over, at den irske regering har tilsluttet sig dette initiativ fuldstændigt og givet tilsagn om, at vores forsvarsstyrker deltager med 850 mand.
Ligesom min kollega fra Fine Gael, fru Doyle, er jeg klar over, at dette ikke betyder oprettelsen af en europæisk hær, og før vi hører protesterne fra modstanderne af Irlands deltagelse, hvilket vi helt sikkert kommer til, vil jeg gerne påpege, at deltagelsen er frivillig og besluttes på individuel basis. Jeg vil gerne svare min anden kollega, hr. Van Orden. Jeg mener, at dette seneste tiltag er et meget vigtigt første skridt på vejen til at udbedre de mangler i EU's forsvarskapacitet, som på så grusom vis blev demonstreret i Bosnien-Hercegovina og også i Kosovo. Efter min mening bør vi bruge vores erfaringer til at erkende behovet for at skabe en europæisk forsvarspolitik og -kapacitet, hvilket efter min mening er en lige så vigtig del af den europæiske integration som den fælles valuta. På grundlag af disse erfaringer kan vi udvikle vores egne politikker på en sådan måde, at vi, uanset hvad hr. Van Orden måtte frygte, kan undgå at gøre USA til vores fjende eller være årsag til spændinger og pres i NATO.
EU-politik skal altid være baseret på partnerskabsprincipper, hvor vi forsøger at deles om NATO's aktiver, navnlig planlægning og efterretning samt våben, i stedet for at kopiere NATO's strukturer, især når vi har samme mål. Jeg mener, at EU vil få god gavn af disse erfaringer, når vi skal udvikle vores egen forsvarspolitik, og jeg håber inderligt, at det sker meget snart.

Sacrédeus
Hr. formand, i Brok-betænkningen om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik fremkommer følgende budskab i punkt 31: "Europa-Parlamentet henviser til, at det i og med, at Rusland er i en politisk union med Belarus, er vigtigt for Ruslands demokratiske legitimitet, at landets præsident og regering klart og tydeligt markerer det omfattende behov for demokratiske reformer i Belarus, ikke mindst på baggrund af den rapport, som den politiske trojka fra EU, Europarådet samt Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa (OSCE) forelagde i Minsk den 16. oktober 2000".
Jeg har forfattet dette ændringsforslag, som har fået støtte fra et bredt flertal i Europa-Parlamentets Udenrigsudvalg. Vil Rusland på langt sigt være i politisk union med et ikke-demokratisk regime?
Jeg vil også nævne navnene på fire personer, der er sporløst forsvundet i Belarus mellem 1998 og 2000, samt en politiker, der døde under uklare omstændigheder. Disse personer er Jurij Zaharenko, tidligere indenrigsminister og næstformand i Belarus' 13. højeste Sovjet samt formand for en strafferetlig forfølgning af præsident Lukatjenko; hr. Krasovskij, ven af næstformand Gonchar og forsvundet samtidig med ham; Dmitrij Zavadskij, fotograf for russisk TV, som forsvandt under mystiske omstændigheder fra flyvepladsen i Minsk den 7. juli i år, samt endelig Jurij Karpenko, leder af Civil Party og tidligere borgmester i Molodechno, som afgik ved døden hurtigt og under uklare omstændigheder i august 1999.
Til Patten, Solana og det tiltrædende svenske formandskab vil jeg sige: Kæmp for en kraftig og fælles indsats mod Belarus' antidemokratiske regime!

Richard
Hr. formand, jeg vil først takke Dem for Deres omsorg for dette mødes varighed, men, ser De, jeg har 21 års parlamentarisk erfaring, og følgelig er jeg uimodtagelig over for den slags tilfældigheder.
Jeg vil blot tilføje et par bemærkninger til indlæggene om Afghanistan for at sige, at Rådet har besluttet at yde humanitær bistand på stedet i den udstrækning, de operationelle betingelser tillader det.
Jeg vil dernæst komme med et par bemærkninger, som selvfølgelig kun kan omfatte en lille del af den meget frugtbare debat, der har fundet sted om Brok- og Lalumière-betænkningerne. Jeg tror, at den generelle tænkemåde i det store og hele er blevet godkendt, hvilket naturligvis tilskynder medlemsstaterne i deres arbejde og formentlig støtter Det Europæiske Råd i Nice.
Jeg vil først gøre rede for spørgsmålet om forsvarsmidlernes plads i EU's samlede politiske og praktiske redskaber. Mange talere har sagt, at der kun bør anvendes militære midler som sidste udvej inden for de muligheder, Den Europæiske Union råder over. Jeg kan selvfølgelig kun understrege dette princip, som også er medlemsstaternes princip. Lad os imidlertid spørge os selv om, hvad "som sidste udvej" vil sige. Som sidste udvej betyder, at alt andet er mislykkedes, og dette kan forekomme. Vi oplevede det i Europa for to år siden og for halvandet år siden i Kosovo. Trods alle politiske og diplomatiske bestræbelser og økonomisk pres kunne det ikke undgås, at volden brød ud midt i Europa, og at alle de europæiske værdier blev truet på en uacceptabel måde. Militær magt er derfor kun en sidste udvej, men hvis man ønsker, at den skal forhindre det uacceptable, skal den være pålidelig og troværdig.
Jeg tror også, at kombinationen af disse forskellige midler er en egenskab og en mulighed, der er særegen for Den Europæiske Union, og at det fremtidige arbejde, hvis denne politik udvikler sig og styrkes, er at udvikle en europæisk tradition for konfliktforebyggelse og -løsning. Vores erfaringer, som vi stadig anvender i dag, særlig på Balkan, har vist os, at europæerne gennem deres historiske erfaring, der er rig på konflikter, gennem deres forståelse af subtiliteter og af og til hårde tider og konfrontationer mellem lokalsamfund kan udvikle knowhow og anerkendte metoder til konfliktløsning.
Vedrørende spørgsmålet om overlapning vil jeg gerne understrege, at de ressourcer i form af militære midler, som medlemsstaterne frivilligt har accepteret at stille til rådighed for denne fælles styrke, er de samme styrker, som de fleste af dem stiller til rådighed for Atlantpagten. Der sker ikke en overlapning af styrkerne. Det er de samme styrker med det samme forberedelses- og beredskabsniveau som i de fleste lande. Mit land er selvfølgelig et af de lande, der ikke er medlem af NATO, men for de lande, der er medlem af NATO, sker der i forbindelse med forsvarsindsatsen imidlertid ikke overlapning mellem de styrker, der skal indsættes i NATO's aktioner, og de styrker, der kan stilles til rådighed for Den Europæiske Union.
Vedrørende spørgsmålet om koncept blev dette koncept vedtaget i 1992. Det drejer sig om Petersberg-opgaverne. De er baseret på en fast aftale mellem de europæiske regeringer og fastsætter retningslinjer, som, jeg mener, er afprøvet og i det store og hele godtaget af den europæiske offentlighed. Medlemsstaterne træffer selvfølgelig beslutning om aktionerne ved konsensus, hvis de skal iværksættes, og som flere talere har sagt, at når vi i erklæringerne understreger, at der ikke er tale om en EU-hær, er det fordi, der selvfølgelig ikke er en overnational myndighed, som vil kunne pålægge dem at indsætte deres styrker i en hvilken som helst operation.
Europa vil således ikke indgå en ny pagt, som jeg mener at have hørt, på grundlag af en udvikling, man har informeret utilstrækkeligt om. Det skal fungere på grundlag af nationale beslutninger, der træffes i et mellemstatsligt samarbejde under tilsyn af de nationale parlamenter, og ved udførelse af Petersberg-opgaverne og opfyldelse af principperne i FN-pagten, hvilket også indgår i vores erklæringer. Jeg tror, at en del af udviklingen af en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik er etablering af en kapacitet, en konkret støtte, der supplerer FN's opgave, som er at løse konflikter, herunder når krigsførende parter skal skilles ad.
Jeg svarer på denne måde på bemærkningen fra en taler om, at der skulle være indgået en aftale i Saint-Malo mellem Storbritannien og Frankrig for at begrænse Europa-Parlamentets rettigheder. Det er ikke det, det drejer sig om. Den aftale, der blev indgået i Saint-Malo og var en aftale mellem de 15 medlemsstater, gik ud på, at hvis man ønsker at have en praktisk, effektiv aktionskapacitet i Europa på forsvarsområdet, kan den kun eksistere på mellemstatsligt grundlag.
Glem ikke, at vi i 50 år har tøvet med, eller det er mislykkedes at give Den Europæiske Union en minimumskapacitet, således at den ikke kun bliver et magtesløst vidne til kriser, hvor volden tager overhånd. I dag er den eneste mulighed en mellemstatslig indsats. Den passer til alle demokratiske lande, fordi den bibeholder deres yderste ret til at træffe beslutning om anvendelsen af styrken. Det er rigtigt, at den parlamentariske kontrol således hovedsageligt foregår som følge af dette mellemstatslige valg internt i landene.
Jeg har for øvrigt bemærket, at alle de holdninger, Rådet har vedtaget, ikke omfatter eller kommer til at omfatte budgetbevillinger fra EU til at finansiere en hvilken som helst militær aktivitet. Betyder det, at en dialog mellem Rådet, der repræsenterer regeringerne, og Europa-Parlamentet er umulig på forsvars- og sikkerhedsområdet? Det forekommer mig, at denne debat, som alle glæder sig over, er et første bevis på det modsatte. Jeg tror, at der vil udvikle sig en positiv dialog.
Hvorfor? Fordi, hvis vi er konsekvente i forbindelse med de trufne beslutninger, vil EU's ansvars-, troværdigheds- og indflydelsesniveau i forbindelse med kriseløsning gradvis blive højere. Vi vil ikke længere blot være kommentatorer. Følgelig vil der ske en grundigere politisk overvejelse i offentligheden og i parlamenterne, også her i Parlamentet, af hvad en sådan kriseløsning ved hjælp af en komplet vifte af midler skal omfatte, og som en militær styrke kun er en del af. Og værdien i principperne og overvejelserne i Brok- og Lalumière-betænkningerne viser allerede og indvarsler, hvad en sådan debat kunne indeholde.
Der kunne findes flere former for tilnærmelse til de nationale parlamenter, men det, der er inden for rækkevidde og udgør et vendepunkt, som vi formentlig kan glæde os over indbyrdes, er, at 15 lande, som udgør denne Union og allerede har opbygget en politisk virkelighed, der har en positiv virkning på indflydelsesforholdene i verden, har valgt at give hinanden mulighed for at handle sammen i tilfælde, hvor volden truer vores værdier. De gør det på grundlag af vores fælles værdier. Jeg synes, at det er en god nyhed.

Formanden
Mange tak, hr. minister.
Jeg har modtaget ét beslutningsforslag i henhold til forretningsordenens artikel 42, stk. 5, for at afslutte forhandlingen.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Reform af Kommissionen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0327/2000 af Guy-Quint for Budgetudvalget om hvidbogen om reformen af Kommissionen (de aspekter, der vedrører Budgetudvalget) (KOM(2000) 200 - C5-0447/2000 - 2000/2217(COS));
A5-0329/2000 af Pomés Ruiz for Budgetkontroludvalget om hvidbogen om reformen af Kommissionen (de aspekter, der vedrører Budgetkontroludvalget) (KOM(2000) 200 - C5-0445/2000 - 2000/0200(COS));
A5-0326/2000 af Harbour for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om hvidbogen om reformen af Kommissionen (de aspekter, der vedrører Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked) (KOM(2000) 200 - C5-0446/2000 - 2000/2216(COS));
A5-0328/2000 af Lamassoure for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om hvidbogen om reformen af Kommissionen (de aspekter, der vedrører Udvalget om Konstitutionelle Anliggender) (KOM(2000) 200 - C5-0448/2000 - 2000/2218(COS)).

Guy-Quint
. (FR) Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger, Kommissionens afgang i marts 1999 har vist, at det er nødvendigt at reformere dens strukturer og arbejdsmetoder. Den energi, der skal bruges til at lave de reformer med, som Kommissionen er gået i gang med nu, skal først og fremmest bruges til at genvinde den offentlige menings tillid. Behovet for en reform er ubestrideligt, og målet dermed er at gøre Kommissionen til en eksemplarisk administration for de politiske projekter. Det er en væsentlig betingelse for at gøre opbygningen af EU troværdig.
Efter udarbejdelsen af de uafhængige eksperters betænkninger har Kommissionen under hr. Kinnocks indflydelse foreslået en reform af sin funktion i en hvidbog. Parlamentet anmodes officielt om at komme med en kort udtalelse, men kommissær Kinnock har bekræftet over for os, hvor vigtig vores holdning er for Kommissionens fremtidige arbejde, et arbejde, der på sigt skal forene os. I betragtning af opgavens omfang er fire udvalg blevet sat i arbejde, og en helt ny procedure er blevet iværksat med fire parallelle betænkninger. Jeg hylder her den indsats, der er ydet sammen med mine kolleger fra PPE-DE-Gruppen, hr. Pomés Ruiz, hr. Harbour og hr. Lamassoure.
Vi besluttede os for en metode til at behandle hele emnet med uden overlapning. Denne metode er blevet respekteret og har krævet af os, at vi arbejdede tæt sammen. Den har givet os mulighed for at bruge den samme fremgangsmåde, altimens vi respekterede hvert udvalgs kompetenceområder, og alt imens vi tilstræbte en reel grundlæggende sammenhæng mellem vores betænkninger. Dog vil jeg gerne understrege, at det for PSE-Gruppen er vigtigt, at denne reform gennemføres i overensstemmelse med traktaterne på en meget pragmatisk måde.
Sammenhængen mellem alle delene i reformen skal over for EU-borgerne sikre reel gennemskuelighed og et godt overblik over metoderne til politisk forvaltning af EU's projekter. Det giver sig selv, at moderniseringen af en så kompleks struktur som Kommissionen kræver situationsfornemmelse, tålmodighed og tillid fra de forskellige aktører og især fra personalet. Det er grunden til, at vi holder på, at den ikke skal tvinges ned over hovederne på folk, men det er vigtigt for os, at al personalet sættes ordentligt ind i hele dette moderniseringstiltag.
Reformen, hvis den kan udtænkes fra højere sted, skal være klar og fremlægges fagforeningerne og al personalet, og dette skal sættes ordentligt ind i hele dette tiltag. Vores vilje til at modernisere EF-personalepolitikken er meget stærk, og for at dette skal lykkes, må vi respektere visse principper, nemlig at sikre, at EF-personalet kun har én status, nemlig den interinstitutionelle. En status, der sikrer en lige grundløn til hver medarbejder, og som giver mulighed for reel mobilitet og en rigtig uddannelse. Det skal være sådan, at udviklingen i ansættelsen hele tiden garanterer ens muligheder for alle EU-borgere.
Budgetudvalgets udtalelse om reformen koncentrerer sig om disse vigtige aspekter med respekt for vores kompetencer. Som grundelement mindes der hele tiden om, at parallelt med enhver lovgivningsmæssig procedure skal alle budgetmæssige afgørelser tages i forbindelse med de årlige procedurer og den interinstitutionelle referenceaftale.
Parlamentet har et særligt ansvar over for borgerne. Og som én af grenene i budgetmyndigheden skal det sørge for, at de offentlige midler bliver brugt ordentligt. Derudover vil vi i fremtiden forud for enhver overvejelse være endnu mere påpasselige med, at det vedtagne budget nu også bliver brugt af Kommissionen og ikke omdirigeret på grund af, at systemet svigter, og vi vil være mere opmærksomme på at iværksætte de politiske ændringer, der vælges demokratisk af Parlamentet.
Alle de tiltag, der er foreslået i hvidbogen, skal hjælpe med til at modernisere og effektivisere hele Kommissionens funktion. Vi støtter Kommissionen, idet vi sørger for, at disse procedurer gør os i stand til så hurtigt som muligt at iværksætte en forvaltningskultur, der er rettet mod resultater og effektivitetskriterier, der tager hensyn til omkostningerne i forhold til fortjenesten, men også til vores politiske valg, og til, at decentralisering og uddelegering af autoritet er væsentlige punkter, men på betingelse af, at kontrol- og beslutningmyndigheden sikres.
Kommissionens meddelelse skal overbringe et fælles budskab til de forskellige institutioner. Rent konkret er det meget vigtigt, at procedurerne bliver lavet om, så de budgetmæssige afstemninger kan gennemføres. Manglende gennemførelse af budgettet, den overdrevne forskydning mellem budgettering og engagement, og betaling af kreditter, er en karikatur. Det er på høje tid, at vi finder ad hoc-procedurer, der kan gøre forvaltningen af Kommissionen troværdig igen. Til dette formål må procedurerne gås igennem igen, og der skal fastsættes realistiske mål, der på kort tid kan gøre det muligt at nedbringe de uindfriede forpligtelser, mindske den afstand mellem engagementer og betalinger, der gør en stor del af budgettet utroværdigt, gøre det muligt at afbryde kontrakter, hvis sammenhængen mellem de budgetmæssige kreditter og de politiske engagementer ikke længere eksisterer, samt at gøre det muligt at give tilskud og indfri forpligtelser med kort frist. Af hensyn til Kommissionens troværdighed, og dermed EU's, skal dens kredsløb for finansforvaltning reformeres meget hurtigt. På mellemlangt sigt er det vigtigt at få de budgetmæssige procedurer til at indgå i et bedre samråd mellem Kommissionen og budgetmyndigheden i begyndelsen af hvert regnskabsår for at undgå de store vanskeligheder, vi møder i november og december, og under forhold, der ikke gør det muligt ordentligt at gengive Parlamentets politiske forventninger samt at erkende nødvendigheden af den reelle modernisering af Kommissionens funktion.
En årlig evaluering af udviklingen af Kommissionens funktion og af denne reforms meromkostninger lægger op til et samråd i starten af hvert regnskabsår. Denne ordning kræver tid, men den er uundgåelig og vigtig for reformen.
Iværksættelsen af en samlet forvaltning pr. projekt skal ledsages af en ny kontoplan, der gør en gennemskuelig forvaltning mulig. Det er vi meget imødekommende overfor. Vi sørger for, at alle tekniske foranstaltninger kan udføres inden for Parlamentets fulde rettigheder som budgetmyndighed.
Det er med meget stor tilfredshed, at Kommissionen har set konlusionen på Bourlanges' betænkning om eksternalisering, der var taget med i ændringsskrivelsen. Til gengæld har medlemslandene med hensyn til komitologi for ofte nationale interesser, der er i konflikt med Fællesskabets, og undersøgelsen af dem sætter tempoet ned på beslutningsprocessen, og dens omkostninger forhøjes. Det ville derfor være godt, om reformen kunne give anledning til at begrænse disse interessers indgreb til de områder, hvor der ikke indgår nogen udgifter.
Jeg vil ikke tale længe om de menneskelige ressourcer, for de bliver behandlet af hr. Harbour. En uoverensstemmelse mellem Kommissionens menneskelige ressourcer og dennes nye opgaver samt dem, der kommer senere, giver sig selv, og det er ikke omplaceringen af personalet, der er nævnt i ændringsskrivelsen, og som kun drejer sig om 4%, der løser problemet med de menneskelige ressourcer.
Da Rådet sidste torsdag ved drøftelsen af budgettet accepterede ændringsskrivelsen i det væsentlige, beviste Rådet, at den anden gren af budgetmyndigheden dog ønskede at støtte Kommissionens reform.
Med hensyn til revision, finansstyring- og kontrol er det væsentlige beskrevet i hr. Pomés Ruiz' betænkning. Kommissionens holdning til den gennemgribende reform af finansforordningen har været kendt siden den 22. november. Vi har allerede udtalt os om reformen af fast track-proceduren ved afstemningen om hr. van Hultens betænkning. Dog minder vi om, at det er absolut nødvendigt, at finanskontrollen er uafhængig. Desuden er det fuldstændig ulogisk, at det kun er Rådet, der kan ændre finansforordningen, og vi gentager vores forespørgsel om forlig på dette punkt.
Reformen af Kommissionen er en vigtig begivenhed for institutionernes fremtid. Den arbejdsmetode, der blev valgt af Formandskonferencen, og som var forekommet nogen lidt risikabel, har taget tid. Men ser man på de fire betænkninger, har denne samrådsperiode gjort det muligt, at man nu kan danne sig et meget større og meget mere detaljeret overblik over reformen, hvilket har haft en positiv indflydelse på Parlamentets udtalelse. Disse betænkninger svarer til de første spæde skridt i retning af en reform af Kommissionen, der er en vigtig begivenhed for en reel modernisering af EU's forvaltning. Der vil komme mange andre betænkninger, og for mit vedkommende ønsker jeg, idet jeg føler mig fuld af ny indsigt efter disse ugers samråd, at der holdes fast ved denne metode fremover.
Jeg vil især gerne have lov at takke de tre andre ordførere, for jeg har virkelig sat pris på vores arbejde og den klarhed, med hvilken der er blevet dannet holdninger. De vurderingsforskelle, der dukkede op, er ikke blot af politisk karakter, men afspejler kun endnu mere de kulturelle forskelle i EU. De kommer af de meget forskellige måder, hvorpå den offentlige sektor forvaltes, hvilket hver dag ses i de forskellige institutioner i EU og også i de politiske grupper. Iværksættelsen af denne reform afspejler fint de vanskeligheder, som vi konfronteres med, men vi ved, at denne øvelse, ligegyldig hvor svær den er, er uundgåelig.
Vi har sammen bidraget til denne første væsentlige etape i EU's politiske fremtid og moderniseret dens forvaltning for, at den skal blive mere gennemskuelig og således mere tilgængelig for vores medborgere, så de bliver endnu mere overbeviste om, at deres fremtid kun kan udspille sig i et endnu stærkere EU.

Pomés Ruiz
Hr. formand, hr. Kinnock, fru Schreyer, kære kolleger, denne forhandling er højdepunktet i Parlamentets undersøgelse af hvidbogen om reformen af Kommissionen, en undersøgelse, der især har til formål at give Kommissionen fornyet energi, fornyet støtte, efter den overståede krise, som vi alle beklager.
Jeg vil gerne takke fru Guy-Quint, hr. Harbour og hr. Lamassoure oprigtigt for deres indsats. Vi fire ordførere har samarbejdet glimrende, og det betyder, at denne procedure, som i sig selv er kompliceret, i morgen kan munde ud i fire samordnede betænkninger uden indbyrdes overlapninger, der, som vi alle ønsker det, opmuntrer til det engagement og det ansvar, som kommissionsformand Prodi påtog sig.
Selv om der i de enkelte betænkninger behandles aspekter, som vedrører de enkelte udvalg, har de ét punkt til fælles: Der gives i dem alle fire udtryk for en generel positiv holdning til de reformforslag, som Kommissionen stiller i sin hvidbog, om end der er en vagtsom holdning over for gennemførelsen og udviklingen.
Det er mig en glæde at kunne meddele Dem, at min betænkning er blevet vedtaget enstemmigt i Budgetkontroludvalget bortset fra en stemmeundladelse, og at vi har været enige om igen at lægge vægt på behovet for en stærk, uafhængig, gennemskueligt og effektivt handlende Kommission, altså en rigtig søjle i det europæiske samarbejde. Og vi har også været enige om at konstatere, at en stor del af de mangler og uregelmæssigheder, der blev gjort opmærksom på under dechargeproceduren i 1996, skyldtes, at den tidligere Kommission ikke var i stand til at modernisere forvaltnings- og kontrolsystemerne og fuldt ud anvende de eksisterende regelsæt.
Under udarbejdelsen af min betænkning har jeg kunnet studere ikke blot hvidbogen, men også den anden beretning fra Den Uafhængige Ekspertgruppe og den beslutning, der blev vedtaget af Parlamentet den 19. januar i år og var foreslået af Michiel van Hulten, om nævnte ekspertgruppes arbejde. For Budgetkontroludvalget og for mig er det tilfredsstillende at vide, at Kommissionen under udarbejdelsen af hvidbogen i vidt omfang har ladet sig inspirere af de uafhængige eksperters forslag, og at den i stor udstrækning har inddraget de overvejelser, som Parlamentet gjorde sig den 19. januar.
Som repræsentant for det udvalg, der er ansvarligt for budgetkontrollen, understreger jeg i den betænkning, som udvalget har vedtaget, de aspekter af reformen, som fremhæver kompetencen på dette område. Og derfor har vi fuldt ud tilsluttet os, at der skal indføres en reel ansvarsfølelse hos tjenestemændene. Dette er grundlaget for Kommissionens nye forvaltningsfilosofi: Hver enkelt administrativ enhed bliver stillet til ansvar for, at alle dens handlinger er korrekte og lovlige. Generaldirektørerne får ansvar for den interne kontrol i deres generaldirektorater, uden at de respektive kommissærer og eventuelt kommissionsformanden af den grund på nogen måde fritages for det politiske ansvar for, hvordan deres tjenestegrene fungerer.
Den nye interne revisionstjeneste under Deres direkte ansvar, hr. Kinnock, som næstformand og ansvarlig for reformen, får til hovedopgave at analysere de funktioner og interne kontrolsystemer, der er i Kommissionen. Denne funktion er, som det fremgår af Revisionsrettens udtalelse nr. 4/97, meget mere bred og generel end den nuværende funktion, som den generelle ex ante-kontrol har.
I den forbindelse vil jeg minde om, at Parlamentet den 5. oktober i år gav grønt lys for en ændring af artikel 24, stk. 5, i den gældende finansforordning. På den måde har Parlamentet gjort en ende på det, som Revisionsretten har gjort opmærksom på siden 1981, og som den gentog i sin udtalelse nr. 4/97: den latente konflikt mellem beføjelsen til at give påtegning - og dermed til at godkende en udgift - og beføjelsen til senere at efterprøve den samme udgift ud fra principperne for forsvarlig økonomisk forvaltning. Denne ændring er fornuftig i overgangsperioden indtil vedtagelsen af den nye finansforordning, som i henhold til ekspertkomitéens anbefalinger, har til formål at skabe et kontrolsystem, der ikke er baseret på centraliseret ex ante-kontrol, men på ex post-revision, efterfølgende revision.
Kære kolleger, jeg mener, at det nye system vil vise sig at være mere effektivt end det eksisterende. I sin udtalelse nr. 4/97 gentager Revisionsretten sin holdning om, at finanskontrollen ikke altid har samme effekt. Over for den store effekt, som denne har i forbindelse med bevillinger, der forvaltes direkte af Kommissionen, går dens svaghed med hensyn til aktionsudgifter, som forvaltes decentralt, ikke upåagtet hen. Et bevis for denne svaghed er det overordentligt begrænsede antal afvisninger af påtegnelser, af godkendelser, fra Kommissionens side. Revisionsretten siger i sin udtalelse, at den godt kan gå ind for, at alle forudgående påtegninger afskaffes, på betingelse af at der indføres andre, mindst lige så sikre procedurer, der også kan omfatte andre end finansinspektøren.
Den anden faktor er netop den interne revisionstjeneste, som vil være helt uafhængig. Revisionsretten anfører også, at under den udtrykkelige forudsætning, at den anvisningsberettigedes rolle ...
(Formanden meddelte taleren, at taletiden var overskredet)
Jeg vil slutte med at sige, hr. formand, at dette ikke er tidspunktet for fornøjelser. Vi er ikke ligefrem i gang med at fejre sejre. Parlamentets støtte til reformen af Kommissionen skal få den til at løbe en risiko, tage et ansvar, som hr. Kinnick lovede, og også at indkredse. Den har pligt til at indkredse og påtage sig risici, ikke at undvige dem.

Harbour
Hr. formand, det er mig en udsøgt fornøjelse endelig, og jeg understreger ordet endelig, at kunne fremlægge denne betænkning her i aften. Jeg husker endnu, da jeg mødtes med næstformand Kinnock i december sidste år, hvor Parlamentet lod mig forstå, at jeg ville blive bedt om at påtage mig denne opgave. Det har altså taget 11 måneder at nå så langt. Det har været en meget behagelig oplevelse. Jeg vil gerne gentage, hvad mine kolleger har sagt om, at ordførerne har arbejdet vældig godt sammen. Det har været en fornøjelse at arbejde sammen, og jeg tror, at processen med at få gennemført den vigtige reform af Kommissionen, som er af afgørende betydning for Den Europæiske Unions fremtid, har fået tilføjet nye dimensioner, fordi vi fire har været involveret.
Min betænkning fokuserer på strategien for reformer vedrørende menneskelige ressourcer. Jeg understreger strategien, for selv om vi håber, at det ikke tager helt så lang tid, har Udvalget om Retlige Anliggender måske mindst to års arbejde foran sig med at undersøge alle de reformer af personalevedtægten, som vil blive et resultat af disse reformer. Så vi var meget opsat på, at de strategiske rammer skulle være på plads, og at det var de rigtige rammer. Generelt er vi tilfredse på det punkt, men vi læner os ikke tilbage af den grund, og jeg vil blot fremhæve, hvad, jeg mener, er nogle af de udfordringer, som Kommissionen står over for, og hvordan vi kan hjælpe den med at få gennemført denne meget vigtige reform. Noget af det, vi gerne ville gøre i udvalget, var ikke blot at se isoleret på spørgsmålet, men at se på, hvad der skete udenfor. Vi holdt en meget vellykket offentlig høring om reformerne med deltagelse af folk fra den private og offentlige sektor for at få indblik i det miljø og de organisatoriske og personalemæssige forandringer, der sker omkring os, og som Kommissionens reformer skal forholde sig til. Kommissionen kommer til at rekruttere de bedste medarbejdere på et meget konkurrencepræget marked.
Noget af det mest interessante ved de drøftelser var at se, hvordan beskæftigelses- og organisationspraksis i den private og offentlige sektor faktisk nærmer sig hinanden mere og mere. De store organisationer bliver overalt mere åbne, de bliver mere gennemsigtige, de bruger informationsteknologien på nye måder, de er på vej væk fra de traditionelle vertikale organisationsformer og udveksler oplysninger på tværs af organisationer og indbyrdes. Det er den vigtige erfaring, som Kommissionen skal trække på ved udarbejdelsen af reformens enkeltheder.
På den korte tid, der er til rådighed i aften, kan jeg ikke nå at gennemgå alle vores specifikke anbefalinger i enkeltheder, så jeg vil koncentrere mig om, hvad jeg mener er nøglen til, hvordan disse reformer skal gennemføres. Vi skal udvikle en organisation i Kommissionen, som har til formål at opstille klare mål for alle tjenestemænd og give dem de rette ressourcer til at opfylde de mål. Det drejer sig om de afgørende finansielle ressourcer, som både fru Guy-Quint og hr. Pomés Ruiz har fremhævet, og at give dem beføjelse til at bruge disse ressourcer efter hensigten. De skal have opstillet mål, som de kan måle deres resultater på, men også belønnes i form af løn og forfremmelser alt efter, i hvor høj grad de har nået målene.
Det er kernen i det, vi prøver at gennemføre. De mennesker, som gør karriere i organisationen, skal gøre det på en struktureret måde med bedre karriereplanlægning. De kan forvente at blive overflyttet til andre europæiske institutioner eller til nationale regeringer eller at komme til at arbejde i den private sektor. Det bør blive normen som led i en standardkarriere i Europa-Kommissionen. De kan også forvente, at de i løbet af deres karriere møder medarbejdere, som kommer ind udefra, f.eks. på en korttidskontrakt, som specialister - unge mennesker, som tilbringer 3-4 år i Kommissionen som led i deres karriereplan. Vi skal opmuntre dem, sideløbende med at vi opstiller strukturerede karriereplaner for de fastansatte i Kommissionen.
Vi forventer alt dette af fremtidens moderne organisation. Strategien er rigtig, men detaljerne skal også være rigtige, for at det virkelig kan lykkes. Når man leder en organisation, er det fint nok at have alle reglerne på plads, men der er så mange andre vigtige ting at tage højde for, bl.a. personalets holdning, deres engagement og støtte til planerne og deres forandringsparathed. Alt dette er afgørende, og det er også absolut nødvendigt, at alle inddrages, uanset om de er medlemmer af en fagforening eller ej.
Den øverste ledelse er af afgørende betydning. Næstformand Kinnock viser et fantastisk engagement i alt, hvad han gør. Han har styret denne proces med stort engagement, men det skal styres helt fra toppen. Det glædede mig, at vi fire alle fik lejlighed til at møde kommissionsformand Prodi for nylig. Han forsikrede os om, at han bakker fuldt og helt op om reformerne. Disse reformer skal så hurtigt som muligt strømme ned over os fra toppen, så Den Europæiske Union kan få den stærke Kommission, der er behov for, hvis vi skal kunne opfylde vores mål i de næste 20 år.

Lamassoure
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, på trods af sit omfang rejser indholdet af hvidbogen, der blev præsenteret af kommissær Kinnock, ikke direkte nogen institutionelle spørgsmål. Dog præsenterer denne hvidbog sig som første etape i et større projekt, der er blevet lanceret på kommissionsformand Prodis eget initiativ om det, der kaldes EU's ledelsesform. Et andet dokument er ved at blive forberedt om dette emne i Kommissionen.
Det er i denne ånd, for at lancere debatten med det samme, at Udvalget om Konstitutionelle Anliggender udspurgte sig selv, efter at have forelagt sagen for de tre andre udvalg, om, hvor effektiv den udøvende Kommission er politisk set. Er Kommissionen i dag i stand til at udføre de opgaver samt den politiske funktion, som den tilkendes ifølge traktaterne?
I et EU, som i fremtiden kommer til at tælle 30 medlemslande, med et Råd, der er blevet overfyldt, med et Parlament på 700 medlemmer, der taler 20 sprog, er Europa-Kommissionens rolle faktisk vigtigere end nogensinde, og det med henblik på at definere og forsvare de fælles interesser i EU. Derfor minder Udvalget om Konstitutionelle Anliggender os om sin tilknytning til en stærk udøvende kommission, der er uafhængig, effektiv, gennemskuelig og politisk ansvarlig.
Og for at garantere disse egenskaber insisterer vi på fem punkter. Punkt 1 drejer sig om, at ånden i en god ledelsesform ikke bør begrænse sig til Kommissionens forvaltningsopgaver. Den skal også inspirere sin lovgivende funktion vedrørende retsaktsforslag ved f.eks. at iværksætte en intern procedure til kontrol af subsidiaritetsprincippet og ved at føre bog over kronologien i procedurerne for at undgå for lange frister med hensyn til udarbejdelsen af lovteksterne. Et andet vigtigt punkt er, at Kommissionen er det eneste organ, der er i stand til at sikre en koordinering af al forberedelsesarbejdet i forbindelse med EU's afgørelser og opfølgningen derpå. Der, hvor den ikke gør det, bærer resultaterne præg deraf, det ser man tydeligt, bl.a. i anden og tredje søjle. Derfor opfordrer vi medlemslandene til at betro Kommissionen hovedrollen i forberedelsen og opfølgningen på Rådets egne møder og på alle ministerrådsmøder, hvilket kan gøres uden formelt at ændre på institutionerne.
Til gengæld er det ikke Kommissionens opgave selv at forvalte udførelsen af EU's politikker og ej heller de tilsvarende bevillinger. Det angives i hvidbogen, at ca. halvdelen af Kommissionens medarbejdere på nuværende tidspunkt sidder med forvaltningsopgsaver. Det er for lidt, hvis man mener, at Kommissionen selv burde forvalte. Der er alt for meget, hvis man mener, at den skal fritage sig for størstedelen af denne forvaltning, hvilket er tilfældet. Det er decentralisering, der bør være reglen, og det til fordel for de nationale administrationer og eksterne agenturer.
Med hensyn til agenturerne bør projektet omkring EU's ledelsesform give de tre institutioner lejlighed til at definere en fælles doktrin for det, der kaldes eksternalisering. Oprettelsen af uafhængige agenturer retfærdiggøres, hver gang en teknisk eller videnskabelig ekspertise er nødvendig, eller hvor en decentraliseret forvaltning synes at være at foretrække. Det har f.eks. været tilfældet med Det Europæiske Overvågningcenter for Narkotika og Narkotikamisbrug. Det vil i fremtiden være tilfældet med fødevaresikkerheden og flysikkerheden, men på betingelse af, at man undgår, at Kommissionens politiske ansvar bliver skåret væk, og at der sørges for, at Kommissionen har de juridiske midler til at afgive rapport til Parlamentet eller Rådet om, hvordan disse agenturer varetager deres opgaver.
Endelig bør vi også nu interessere os for EU's repræsentation udadtil. Vi talte i øvrigt om det i eftermiddags i forbindelse med debatten om den fælles udenrigspolitik. Der igen befinder vi os på grænsen mellem en god ledelsesform og det, der kan retfærdiggøre en institutionel reform, som kommissær Pattens overvejelser har vist det. Udvalget om Konstitutionelle Anliggender foreslår, at der laves en global oversigt over EU's eksterne repræsentation såvel over for lande uden for EU i internationale forhandlinger som i internationale organer, og at der oprettes en fælles diplomattjeneste. Debatten om ledelsesformen er således lanceret. Vi fortsætter med den i foråret ud fra konklusionerne i Nice og på basis af Kommissionens nye forslag.

Garriga Polledo
Hr. formand, kære kommissærer, mine damer og herrer, vi vil begynde med specielt at takke fru Guy-Quint for hendes forsøg på at skabe enighed under udarbejdelsen af betænkningen.
Budgetudvalget mener, at aktivitetsbaseret budgettering giver problemer, fordi udgifternes synlighed svækkes, og fordi vi ønsker at styrke Europa-Parlamentets beføjelser som budgetmyndighed. Vi kommer netop, som fru Guy-Quint udmærket ved, fra et budgetsamråd med Rådet, hvor det vanskeligste var at få fastlagt tydeligere og mere præcist, hvor grænserne for budgetmyndighed går for de forskellige.
Budgetudvalget mener, at Parlamentet ikke må miste kontrollen med tildelingen af administrative udgifter. Det beroliger os ikke særlig meget, at udgiftsområde 5 i de finansielle overslag forsvinder, efter at den aktivitetsbaserede budgettering er indført. Vi udtaler os ikke imod disse følger, men vi udtaler os til fordel for en beskyttelse af Parlamentets budgetmyndighed. Derfor ville en retning i reformen af Kommissionen, som i al diskretion fratog Parlamentet denne kontrol med de administrative udgifter, skabe interinstitutionelle problemer på kort sigt. En strategi, der sikrer Parlamentets kontrol- og beslutningsbeføjelser i forbindelse med udgifterne inden for det eksisterende udgiftsområde 5, vil imidlertid garantere, at reformen af Kommissionen kan forløbe uden de store overraskelser.
Med hensyn til KFB og overgangsperioden for afviklingen af dem insisterer min politiske gruppe på, at Kommissionen skal bestræbe sig mest muligt på at begrænse den overgangsperiode. Derfor spørger vi kommissæren: Kan Kommissionen garantere en overgangsperiode, der virkelig er tidsmæssigt begrænset?
Endelig er det nødvendigt at tage fat på det følsomme spørgsmål om forslaget om førtidspensionering. Vi afventer resultaterne af en trepartsdrøftelse, hvor dette spørgsmål bl.a. skal afgøres før den endelige vedtagelse af budgettet for 2001. Min gruppe afviser ikke tanken om, at dette forslag om førtidspensionering skal være bindende. Vi mener, at en manglende afklaring på det eksisterende forslag kunne medføre flere problemer end fordele, og vi har allerede alle sammen fået nogle signaler om ængstelse i tjenestemandskredse. Alligevel vil vi give Kommissionen en tillidsvotum i forventning om, at den præciserer forslagets omfang mest muligt.
I løbet af det kommende trepartsmøde håber vi, at der er godt nyt på mange områder, også på dette, og at reserven i udgiftsområdet til nye stillinger forøges. Det vil naturligvis markere Parlamentets gode vilje til at gennemføre denne reform sammen med Kommissionen.

Van Hulten
Hr. formand, det er i dag en vigtig dag for reformen af Kommissionen. Sådan ville jeg egentlig begynde mit indlæg, men når jeg ser ud over salen, begynder jeg at komme i tvivl. Det er betegnende for Parlamentets måde at arbejde på, at vi stadig ikke sætter de emner, hvor vi virkelig har indflydelse, øverst på dagsordenen, men i stedet først forhandler de emner, hvor Parlamentet ikke formelt har noget at skulle have sagt.
(Bifald fra hr. Kinnock) Seks måneder efter at Kommissionen fremlagde sine planer i en hvidbog, er Parlamentet nu klar til at komme med sin udtalelse. Jeg vil også gerne lykønske ordførerne. De har ydet en fremragende indsats under vanskelige betingelser. De var ganske vist selvskabte, men ikke desto mindre var de vanskelige. Når det drejer sig om så vigtige emner som dette, er det vigtigt, at der er enighed i Parlamentet, og jeg mener, at morgendagens afstemning vil vise, at vi er enige. Jeg vil gerne rette en særlig tak til hr. Pomés Ruiz, som har udarbejdet betænkningen for Budgetkontroludvalget. Han har udvist stor åbenhed over for de øvrige udvalgsmedlemmers holdninger. Resultatet af anstrengelserne er en række stærke betænkninger, som vil blive næsten enstemmigt vedtaget i Parlamentet i morgen. Så Kommissionen må hellere tage dem alvorligt.
Det er også en vigtig dag for reformen af Kommissionen, for Kommissionen har i dag vedtaget en række forslag, som jeg mener, vil være nøglen til at få genoprettet europæernes tillid til vores institutioner. For det første har Kommissionen accepteret behovet for regler til beskyttelse af personer, der rapporterer uregelmæssigheder. Krisen, som førte til Kommissionens afgang sidste år, viste, at der ikke var tilstrækkelige regler for, hvordan man behandler ægte, ærlige klager fra hårdtarbejdende tjenestemænd. Selv om vi måske stadig er uenige om hr. Van Buitenens rolle, er det klart, at han aldrig skulle have været straffet for at følge sin samvittighed.
For det andet har Kommissionen foreslået, at proceduren vedrørende disciplinærsager skal gennemgås. Det er også på høje tid. Kommissionen har nu besluttet at godkende henstillingerne fra Den Uafhængige Ekspertgruppe om, at Disciplinærrådet skal ledes af en uvildig formand. Det vil i høj grad medvirke til at gøre disciplinærprocessen mere retfærdig og nøjagtig, også i offentlighedens øjne.
For det tredje har Kommissionen vedtaget et forslag om, at der nedsættes en interinstitutionel rådgivende gruppe om standarder i den offentlige forvaltning. Det er på linje med de forslag, der er stillet af de uafhængige eksperter, og blev kraftigt støttet af Parlamentet i dets beslutning af 19. januar i år. Hr. Pomés Ruiz' betænkning redegør nærmere for Parlamentets holdning til denne sag. Det glæder mig, at Kommissionens forslag lader til at være på linje med den holdning, vi kommer til at vedtage i morgen.
Men vi har stadig store udfordringer foran os. Gennemgangen af systemet til finansiel forvaltning og kontrol er kun lige begyndt, og selv om jeg ikke er enig i den pessimistiske holdning, som min kollega fra PPE lige har givet udtryk for, mener jeg, at der stadig kræves en stor indsats. Decentraliseringen af den finansielle kontrol til generaldirektoraterne er et vigtigt skridt, men det kan kun fungere, hvis personalet er tilstrækkeligt uddannet, hvis der er tilstrækkelige ressourcer, og hvis linjecheferne påtager sig deres ansvar i tilstrækkelig grad. I denne sammenhæng er der to aspekter af processen, som især bekymrer os. For det første har Kommissionen stadig ikke gjort noget ved vores forslag om at etablere en ekstern instans for disciplinærsager på det finansielle område. Kommissionen kan have gode grunde til ikke at gøre det, men vi vil gerne vide, hvad de grunde er. For det andet kan min gruppe kun acceptere etableringen af et klagepanel, der skal kunne rådgive i forbindelse med eventuelle finansielle uregelmæssigheder som foreslået i hvidbogen, hvis det kan bevises, at det ikke på nogen måde kommer til at underminere OLAF.
Efter halvandet års drøftelser og forberedelse sætter Kommissionen nu handling bag sine ord. Reformprocessen er på rette vej og bliver gennemført, som Kommissionens statusrapporter har vist. Den eneste fare er efter min mening, at vi bliver selvtilfredse og giver efter for de konservative kræfter. De er overalt. I Parlamentet, i Rådet, i Kommissionen. Jeg opfordrer derfor Kommissionen til at forstærke sin indsats og sikre, at de første resultater foreligger om to år, så den europæiske befolkning kan se, at Kommissionen fungerer igen.

Virrankoski
Hr. formand, først vil jeg gerne takke de fire betænkningers ordførere for en god indsats. En forbedring af EU's administration er en af de væsentligste reformer i denne valgperiode. Hovedmålet med reformen af Kommissionen bør være en mindskelse af bureaukratiet, en forøgelse af effektiviteten og en fjernelse af de økonomiske uklarheder. Dette forudsætter en forenkling af arbejdsgangene, en overførelse af kompetence til et lavere niveau og en præcisering af beslutningsbeføjelserne. Nøglen til reform er en forøgelse og betoning af det personlige ansvar. Institutionernes chefer skal bære såvel det juridiske som det økonomiske ansvar for beslutningerne. En betoning af det personlige ansvar forudsætter bl.a. en hastig reform af personaleforskrifterne.
En reform forudsætter en aktivitetsbaseret budgettering. Organers og institutioners ledere bør have et vist spillerum i administrationen. Opmærksomheden må primært rettes mod de resultater, der skal opnås, og ikke mod arbejdsgangen. Kun således kan man udnytte de ressourcer, der står til rådighed, mere effektivt. En institution og chefen for denne bør have en klar mulighed for at anvende den bedst mulige administration. En uddelegering af ansvar forudsætter en afståelse af forhåndskontrol med finansieringen. Hvis der er mere end én beslutningstager, er der ingen, der bærer et klart ansvar.
En reform af administrationen er særlig nødvendig for at forbedre Den Europæiske Unions pengetrafik. Ved betaling af regninger må man i EU opnå samme praksis som i verden udenfor. De nuværende tre måneders betalingstid er for lang, for slet ikke at nævne, at mange betalinger trækker ud i over et år. Det er skandaløst, når man tænker på, at EU selv er talsmand for en modernisering af næringslivet. Min gruppe støtter kraftigt en reform af administrationen.

Rühle
Hr. formand, også min gruppe, De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance, støtter Kommissionens reformer, sådan som de er nedfældet i hvidbogen, og vi insisterer på en hurtig gennemførelse. Vi har i dag i Nice-debatten hørt det igen og igen: EU står over for store udfordringer, udvidelsen til i sidste ende 27 plus X stater bliver en styrkeprøve for de europæiske institutioner. Men samtidig har EU-institutionernes anseelse i befolkningen nået et lavpunkt - manglende tillid på den ene side, voksende problempres på den anden side. Oliekrise, klimaforandring, BSE-krise - for blot at nævne nogle af de mest presserende aktuelle problemer.
Vi har hårdt brug for en reform af institutionerne, som genskaber tilliden og styrker vores handlekraft. Vi har brug for legitimitet gennem en forbedring af effektiviteten, aktivitetsbaseret forvaltning, skabelse af en ansvarskultur, mere gennemskuelighed, administration og decentralisering efter nærhedsprincippet. Disse mål, som Kommissionen har sat sig, kan vi kun støtte. Ganske vist frygter vi, at der i detaljerne stadigvæk mangler tilstrækkeligt mod. Lad mig nu tage eksemplet gennemskuelighed. Her har Kommissionen ved sin tiltræden afgivet store løfter. Virkeligheden er desværre en anden. Det viser rammeaftalen med Europa-Parlamentet samt reglerne for adgang til information. Her ser vi endnu et vist efterslæb, og vi håber på, at Kommissionen får mere mod til gennemskuelighed.
Disciplinærforfølgelsen - også her er der givet løfter, men hidtil ingen klare regler, ingen klare udsagn om, hvordan disse regler skal implementeres, og heller ikke spørgsmålet om de eksterne er endnu endeligt afklaret. Her håber vi snart på et tydeligt udsagn. Whistle-blowers - her vil jeg gerne tilslutte mig, hvad hr. van Hulten allerede har sagt. Også her havde vi egentlig håbet på mere mod til åbenhed fra Kommissionen, mere mod til åben omgang med dette problem, fordi disse whistle-blowers jo også har bidraget til, at der, når det kom til stykket, blev taget fat på reformerne.
Budgetimplementering - også her er Kommissionen og Parlamentet nødt til i fremtiden at overveje, hvordan vi skal omgås backlog-problemet, hvordan vi sørger for, at der også ved implementeringen af nye programmer langsomt tages fat på spørgsmålet om committments, så vi ikke altid har dette store gab mellem løfter og deres indfrielse. Også med henblik på personalet kunne vi have forestillet os - netop Gruppen De Grønne - at Europa-Parlamentet ville komme Kommissionen mere i møde. Vi er af den mening, at opbygningen af personalet sågar går meget tøvende, for med henblik på de aktuelle opgaver med udvidelsen mod øst står der sikkert i fremtiden en endnu større personaleudvidelse på dagsordenen.
Men som sagt, her har der desværre ikke været støtte nok fra Europa-Parlamentet. Parlamentet må feje for egen dør. Samlet betragtet bedømmer vi tiltagene som rigtige og gode, og vi håber, at Kommissionen tager en dyb indånding og viser endnu mere mod i gennemførelsen.

Turco
Hr. formand, på trods af ordførernes indsats for at støtte Kommissionens arbejde må man dog konstatere, at der stadig ikke er fundet en overordnet og sammenhængende løsning på Den Uafhængige Ekspertgruppes anbefalinger, en løsning, der tager sigte på en styringspolitik og ikke kun på en bedre forvaltning af institutionen. Vi er tilfredse med, at Kommissionen har lovet en gradvis indførelse af en ny budgetkontoplan, men vi kunne godt tænke os at vide, hvornår denne proces vil være tilendebragt. Jeg vil blot minde om, at det ifølge eksperterne forholder sig således med den nuværende budgetkontoplan, at en stor del af støtten faktisk er kamuflerede kontrakter, som Kommissionen nægter at behandle som sådanne, eftersom støttens gennemskuelighed er endnu ringere end kontrakternes gennemskuelighed.
Jeg vil ikke komme nærmere ind på ansættelsesprocedurerne. Man forstår dog stadig ikke i dag det hemmelighedskræmmeri, der er i forbindelse med disse procedurer. Efter vores mening er den eneste mulige reform den, som Den Socialdemokratiske Gruppe foreslog, da den stillede tre ændringsforslag til vores kollega Böschs betænkning, som vi drøftede i sidste mødeperiode.
Jeg vil gerne slutte af med en bemærkning om komitologien. Ekspertgruppen skrev, at de komitéer, der består af medlemsstaternes repræsentanter, i praksis er tilbøjelige til at være en mekanisme, hvor de nationale interesser bliver repræsenteret i gennemførelsen af EU's politikker, undertiden i en sådan grad, at man deler byttet fra fællesskabsudgifterne imellem sig. På dette punkt er vi af den opfattelse, at Kommissionen hverken ser eller hører, og hvis den taler, hvisker den nogle gange. Hvad reformen af Kommissionen angår, er det efter vores mening tydeligt, at der er forskel på de ambitioner, man har givet udtryk for, og de kendsgerninger, der er blevet gennemført.

Van Dam
Hr. formand, i sit brev til romerne opfordrer apostelen Paulus sine læsere til at lade sig reformere gennem fornyelse af deres tankegang. Denne reform er nødvendig for at tjene Gud oprigtigt og kan ikke gennemtvinges ved hjælp af regler. Selv om reformen af Kommissionen ikke kan sammenlignes med det, som Paulus mente, indeholder dette bibelske princip en vigtig lærestreg for Kommissionen: Regler kan ikke aftvinge oprigtig lydighed.
Kommissær Kinnock forsøger med en ændring og forbedring af reglerne at styrke Kommissionens tjenestemænds ansvarsfølelse. Hvor god hensigten med reglerne end er, drejer det sig i sidste instans om gennemførelsen af disse regler. Det skal derfor undersøges, om de nye regler er gennemførlige. Reformen drejer sig i hovedsagen om en ændring af Kommissionens og dens tjenestemænds holdning og adfærd.
Den ændrede holdning bør komme til udtryk i offentlighed i forvaltningen. På dette område er reformplanerne stadig mangelfulde. Den foreslåede rådgivning i tilfælde af finansielle uregelmæssigheder underminerer ikke blot åbenheden, men også OLAF's arbejde.
Med et begrænset budget må Kommissionen foretage valg i sin opgavepakke. Vi må vælge mellem uddybning eller udvidelse af Unionen. De kommende år vil være præget af udvidelse. Det er derfor overraskende, at ordførerne Guy-Quint og Pomés Ruiz forbigår dette fuldstændigt og kun betragter reformen som et middel til europæisk politisk integration. Jeg mener, at reformen af Kommissionen bør ske i lyset af udvidelsen og skal fokusere på denne.

Zappalà
Hr. formand, kære kolleger, med forslaget til en reform af Kommisisonen fortsætter vi på vores vej mod de nye EU-institutioner. De er nye, fordi de skal ændres i forhold til de gamle institutioner, og det skal de på grund af de problemer, der opstod med den tidligere forvaltning, og på baggrund af den lange, detaljerede og ofte komplekse beretning, som Den Uafhængige Ekspertgruppe har udarbejdet. Sådan som det er tilfældet med enhver nyhed, der ændrer nogle faste situationer, er det klart, at det er nødvendigt at være opmærksom og omhyggelig. Den lovgivende magt hverken kan eller må lade følelserne løbe af med sig, og den må ikke acceptere nogle forslag i sin helhed, der - selv om de er fremsat af eksperter - ikke er i tråd med princippet om repræsentativitet. Eksperterne som sådan er teknikere, men lovgiveren må hverken gennemføre deres forslag automatisk eller selv optræde som ekspert. Det er nemlig lovgiverens rolle at lytte, rådspørge, overveje og herefter lovgive på eget initiativ, ellers er det bedre, at lovgiveren holder op med at føre politik og overlader lovgivningen til eksperterne.
Vi minder om, at allerede en del af reformen, som blev vedtaget i september sidste år - hvilket ikke gik så hurtigt, selv om den var i overensstemmelse med eksperternes forslag - blev afvist af Domstolen. Kommissionen, der er det grundlæggende institutionsorgan i EU's nuværende system, gennemfører med hele sin struktur den EU-politik, som Parlamentet og Rådet ønsker. Parlamentet skal ubetinget være i stand til at iværksætte en reform af Kommissionen på de hensigtsmæssige og nødvendige punkter, og det er selvfølgelig med det formål at skabe effektivitet og gennemsigtighed, men det er også med det formål at gøre det muligt for dem, der arbejder, at blive bevidste om sig selv, deres rolle, deres arbejde og dem, de arbejder for.
Jeg mener ikke, at der er noget organ i verden, som er af større og mere grundlæggende vigtighed. Vi er 15 lande - om kort tid bliver vi 20 eller derover - og et helt kontinent. Den mest industrialiserede del af kloden har hjemme i EU og dermed også i Kommissionen via dennes organer. Kommissionen og Parlamentet skal have nogle fremragende dygtige embedsmænd, som er bevidste om at være det, og som får en passende løn. De skal arbejde, men med alle de garantier og privilegier, der er passende for deres embede, og de skal være ansvarlige, men ikke være udsat for eventuelle ydmygelser. Ved at give den behørige anerkendelse til dem, der skal være dygtige og meget arbejdsomme for at blive ansat her, vil vi få nogle fremragende institutioner. Enhver anden løsning ville medføre en tilbagegang for det hele og ville måske få de problemer til at opstå igen, som vi allerede har haft tidligere, og på grund af hvilke vi netop er ved at foretage en reform.

Miller
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at udtrykke min anerkendelse af hr. Harbour og den indsats, han har lagt i denne betænkning. Ligesom hr. van Hulten sætter jeg stor pris på hans samarbejde med andre og hans åbenhed over for idéer og forslag fra andre politiske grupper. Samtidig takker jeg Kommissionen og dens medarbejdere for deres støtte og hjælp. Harbour-betænkningen er faktisk kun rammerne, skelettet. Der er stadig meget, der skal gøres, og jeg mener ikke, at Parlamentet kan hvile på laurbærrene. Vi har allerede hørt, at kommissæren tidligere i dag fremlagde en række dokumenter om enkeltdele af betænkningen. Som jeg har forstået det, vil Parlamentet ikke officielt se på disse dokumenter. Det er en fejltagelse, for Kommissionens personalereform kommer i sidste ende til at smitte af på Parlamentet, og det bør vi ikke glemme.
Jeg vil gerne tage fat på de ca. 26 ændringsforslag, som er blevet stillet til Harbour-betænkningen. Som forventet støtter vi ændringsforslag 1-6, som er stillet af PSE. Vi trækker imidlertid ændringsforslag 6 tilbage og beder om afstemning om sidste del af ændringsforslag 15, da vi ikke mener, at det nuværende system i ECB er hensigtsmæssigt i denne situation. Vi beder om, at ændringsforslag 20-23 betragtes som tilføjelser, da det i afsnit 10 ville være det glade vanvid at slette personalets inddragelse i opstillingen af jobmål og vurderingssystemets betydning for den personlige udvikling. Ændringsforslag 23 ligner noget, der er kommet til senere, og selv om vi ikke er imod det, bør det ikke erstatte det eksisterende afsnit 22. Vi støtter ændringsforslag 13, 14, 16 og 9, som er stillet af PPE. Vi er imod resten af ændringsforslagene, da de enten ikke tilføjer noget nyt til betænkningen eller slet og ret er fantasifostre.
Jeg vil gerne hurtigt sige noget om forandringer. Forandringer er aldrig lette. Mange mennesker er imod forandringer, fordi de er bange for det ukendte. Jeg må sige, at som medarbejder i en organisation, som gennemførte nedskæringer uden at konsultere det eksisterende personale, misunder jeg Kommissionens medarbejdere. Jeg må også sige, at som medarbejder i en anden organisation, hvor jeg blev afskediget på grund af nedskæringer, misunder jeg i høj grad Kommissionens medarbejdere deres måde at arbejde på og den kommissær, der arbejder sammen med dem. Det er ikke let at blive afskediget. Jeg ville ønske, at jeg var blevet tilbudt omskoling til et andet job i den organisation.

Beazley
Jeg vil gerne begynde med at anerkende hr. Harbour. Jeg mindes, hvad han sagde om, hvor længe denne betænkning havde været undervejs. og jeg vil opfordre Kommissionen til ikke at betragte tidsplanen som uendelig. Der har været et tomrum, og jeg vil gerne sige til Kommissionen, at det er vigtigt for os her i Parlamentet og ikke mindst for de europæiske folk, at Kommissionens selvtillid er genoprettet.
Må jeg nu have lov at henlede opmærksomheden på det, hr. Lamassoure sagde i sin begrundelse om Kommissionens institutionelle rolle og navnlig det politiske initiativ. Jeg er ikke ret tit enig med min kollega hr. van Dam, som sammen med mig er medlem af den estiske delegation. Men han sagde to ting, som jeg accepterer. Den ene var, at der er behov for en holdningsændring, og den anden, at udvidelsen har afgørende betydning for Kommissionens fremtidige succes. Hr. Lamassoure siger om udvidelsen, at Kommissionen, hvad angår tiltrædelsesprocessen, forventes at fremlægge en omfattende strategi, som afspejler Unionens interesse i dens politiske tidsplan, ikke blot en evaluering af de enkelte ansøgerlandes egnethed.
Da jeg tidligere var medlem af Parlamentet, var Jacques Delors formand for Kommissionen, og han arbejdede sammen med kommissær Brittan og før ham kommissær Cockfield. De ventede ikke på at få idéerne serveret fra Ministerrådet. De udtænkte selv programmet for det indre marked. De arbejdede altid tæt sammen med Parlamentet. De fremlagde ordningen og gennemførte den. Der var en vældig følelse af selvtillid og harmoni mellem institutionerne. Jeg vil blot sige til kommissær Kinnock, og jeg er sikker på, at han ikke behøver nogen opmuntring på dette område, at det ikke blot er et spørgsmål om ledelse eller tekniske detaljer, det er et spørgsmål om personale og om at tro på, hvad man gør, tro på, at Parlamentet kan samarbejde med Kommissionen. Vi må have et mål. Det mål er udvidelse, og det er meget vanskeligt at gennemføre, men vi forventer, at Kommissionen gennemfører det, og vi vil gerne samarbejde med den.

Medina Ortega
Hr. formand, enhver forvaltning har brug for at blive revideret regelmæssigt, at blive moderniseret. Som følge heraf støtter vores politiske gruppe Kommissionens forslag - hvidbogen - som er iværksat af kommissær Kinnock. I hr. Harbours betænkning vurderes forslagene positivt, og vi støtter også hr. Harbours betænkning, som er vedtaget af Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked.
Når Den Socialdemokratiske Gruppe gør det, vurderer den imidlertid, at Fællesskabets offentlige forvaltning fungerer forholdsvis effektivt. Husk på, at Kommissionens krise ikke var fremkaldt af fejl ved Fællesskabets forvaltning, men af politiske problemer, som havde meget lidt med forvaltningens funktion at gøre, og det ville være urimeligt at hævde, at Kommissionens krise skyldtes, at forvaltningen fungerede dårligt.
Det skal tages i betragtning, at Fællesskabets forvaltning er baseret på visse principper, som er godt indarbejdede i den kontinentale forvaltningspraksis, f.eks. karriereprincippet og princippet om beskæftigelsesstabilitet. Disse principper blev fastlagt efter en periode, hvor de offentlige hverv blev tildelt efter indflydelse, som belønning eller ved tyveri. I forhold til det var systemet med en stabil offentlig forvaltning en garanti for, at politiske ændringer ikke fik indflydelse på forvaltningens funktion. I et land som Spanien, hvor der har været stormfulde perioder i det politiske liv, har forvaltningen i det mindste været en garanti for stabilitet. Når vi erkender, at det er nødvendigt at modernisere forvaltningen, skal vi derfor sørge for at sikre disse grundlæggende principper for Fællesskabets forvaltning, der i øjeblikket varetages af meget kompetente tjenestemænd, som ofte med store personlige ofre må skifte bopæl for at slå sig ned i Bruxelles, og som får en løn, der svarer til den ydede indsats.
Vi går ud fra, at Kommissionen vil fortsætte med at stille konkrete forslag. Vi mener, at vi skal have lejlighed for at udtale os om dem, og at vi i hele den periode skal have mulighed for at hjælpe Kommissionen med at løse personaleproblemet. Men vi mener, at det er nødvendigt at respektere to grundlæggende principper. Det ene er anerkendelse af situationer, der er anerkendt i retten, tjenestemændenes såkaldte erhvervede rettigheder, og det andet er princippet om stabilitet, om garanti, og endog også organisationsretten, tjenestemændenes ret til beskyttelse af deres stilling, af deres karriere og også af deres faglige anseelse. Med det in mente opmuntrer vi Kommissionen og hr. Kinnock til at gå videre med reformindsatsen.

Costa Neves
Hr. formand, de herrer kommissærer, kære kolleger, det er med berettiget forventning, at vi følger denne reform. Jeg beklager, at den først kom i gang med Kommissionens afgang i marts 1999 på grund af uregelmæssigheder og dårlig administration. Borgernes tillid til de europæiske institutioner er blevet rystet, og det er sværere at genvinde den nu. Kommissionen har åbenlyse vanskeligheder med at gennemføre forskellige programmer. Betalinger forsinkes, og forhindringerne er velkendte. Der er kommet mange flere nye opgaver, procedurernes kompleksitet og langsommelighed er øget, strukturer, metoder og formelle betingelser er ikke blevet ændret. Resultatet kender vi, og det har krævet engagement og kompetence hos de mange, der arbejder i Kommissionen og dens administration.
Kommissionen må optimere anvendelsen af de til rådighed stående menneskelige ressourcer og må give adgang for nye. Dette er imidlertid ikke nok, hvis der skal ske en forbedring med hensyn til opgavernes udførelse og bevillingernes anvendelse. Strukturer og arbejdsmetoder må reorganiseres fra bunden, og arbejdsdelingen mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen må virkelig tydeliggøres. De to første institutioner skal fastlægge politikker og prioriteter og stille finansielle midler til rådighed. Kommissionen skal sørge for den finansielle forvaltning af Fællesskabets programmer.
Hvad det sidste angår, må Kommissionens udøvende rolle styrkes ikke mindst gennem en reform af komitologien. Det skal den, fordi, selv om Kommissionen ifølge traktatens artikel 274 gennemfører budgettet på eget ansvar, betyder medlemsstaternes varetagelse af nationale interesser via deltagelse i diverse forvaltningsudvalg og forskriftsudvalg, at Kommissionens forvaltningseffektivitet svækkes. Derfor skal det, der har fået betegnelsen komitologi, også ændres. Det er i bevidstheden om, at denne reform vil få succes, at jeg lykønsker de fire ordførere, ikke mindst fru Catherine Guy­Quint, hvis arbejde jeg har fulgt tættest.

Van den Berg
Hr. formand, Kommissionens tilbagetræden i foråret 1999 udgjorde faktisk en apoteose af et meget dybere liggende problem hos Kommissionen, nemlig ikke tydeligt definerede arbejdsstrukturer, som resulterede i manglende politisk ansvarlighed, opsplittede politiske prioriteter og utilstrækkelige resultater.
Kommissær Kinnocks hvidbog udgør en løsning på disse problemer, men den går samtidig meget længere, idet reformforslagene er baseret på grundprincipperne for en moderne europæisk offentlig organisation. I en sådan organisation bør vores borgere stå centralt, og borgerne forventer fra deres side simpelthen resultater og passende optræden, når deres interesser står på spil. Sager som BSE-krisen, oliepriser og drivhuseffekt har en udtalt europæisk komponent. Kommissionen skal således her spille en vigtig rolle. Resultater for borgerne kan kun opnås, hvis Kommissionen er i stand til at handle hurtigt, handle gennemsigtigt og bl.a. stå til ansvar over for denne offentlige organisation. Dette må altså være reformernes mål inden for Kommissionen.
Vi har alle sammen kunnet konstatere, hvordan angstkulturen har lammet beslutningsprocessen i Kommissionen, jeg taler her om tjenestegrenene og tjenestemændene, temmelig meget, har lammet den fuldstændigt, kan jeg godt sige. Således kan de eksterne forbindelsers område tjene som eksempel for de store problemer, som Kommissionen desværre stadig kæmper med. I tusindvis af projektansøgninger har i mere end et år ventet på en bedømmelse. Breve og anmodninger om information om sagers forløb behandles ikke eller med ligegyldighed.
Den slags tilstande har kraftigt skadet de pågældende borgeres og organisationers tillid. I dette lys fortjener den af kommissær Kinnock foreslåede ændring til effektivitet og aktivitetsbaseret management og budgettering al mulig støtte. Kommissionen kan dermed koncentrere sig om sine væsentlige opgaver og kraftigt øge sin effektivitet. Samtidig kan pakken med reformforslag bryde angstkulturen, således at embedsmandsorganisationen igen får tillid til sin egen kunnen, for der findes temmelig mange gode folk der.
Europa-Parlamentet kan dernæst lade Kommissionen stå til regnskab for de resultater, den opnår, idet de politiske prioriteter, som Parlamentet og Rådet har fastlagt, men samtidig også virkelig fokus på service over for borgerne, udgør de vigtigste bedømmelseskriterier.
Det er væsentligt, at tilliden til de europæiske offentlige tjenester hurtigt genvindes i offentlighedens øjne. Dette kan ikke opnås gennem for stor fokus på ordet "intern" i reformerne. Offentligheden må også have en fornemmelse af, at Kommissionen virkelig er tilgængelig og gennemsigtig.
Hvidbogen om den europæiske forvaltningspraksis, som for nylig blev præsenteret, indeholder mange gode initiativer hertil, men på andre områder skal der stadig opnås meget. Jeg tænker på dokumenters offentlighed over for borgerne, som vi bestemt endnu ikke er tilfredse med. Nu må vi definitivt afslutte kapitlet om svig, bureaukrati og Kommissionens fald. Lad os åbne en ny bog om en moderne europæisk offentlig organisation, som spiller sin konstitutionelle rolle behørigt, er klar til den kommende udvidelse og endelig med åbne arme modtager sin nye opgave, servicen over for den europæiske offentlighed.
Kommissær Kinnock og formand Prodi får fuld opbakning fra Den Socialdemokratiske Gruppe. Det betyder også, at vi absolut fortsætter med at være opmærksomme på de resultater og de kriterier, som er beskrevet så flot i hvidbogen.

Naranjo Escobar
Hr. formand, kære kommissærer, mine damer og herrer, jeg skal gøre det kort, men først vil jeg lykønske alle ordførerne. Den grundlæggende enighed, hvormed de har arbejdet, er en meget positiv ting, der vækker forhåbninger.
Forhandlingen drejer sig, som vi har kunnet konstatere, ikke så meget om reformens principper, mål og muligheder, som om procedurer, tempo, tidsplan, mulige funktionsforstyrrelser eller uønskede følger af den. Det er en nødvendig reform, uanset at årsagen til den ikke var den normale selvkritik, der opstår med tiden i en forvaltning med nogle årtier på bagen, men en ægte politisk krise.
Det, vi står over for, er imidlertid ikke en politisk reform med administrative følger, men en administrativ reform med politiske følger. Der er altså tale om en usædvanlig udfordring for de ansvarlige politikere, som skal finde frem til den bedste måde at garantere institutionernes styring på og samtidig den bedste måde, hvorpå borgerne kan sikres en god forvaltning.
Reformens succes er alles succes, og vi sætter alle sammen meget på spil. Da det er sådan, mener jeg, at det ikke bare er hensigtsmæssigt, men også nødvendigt at undersøge alle de muligheder, som den interinstitutionelle dialog giver. En dialog, der skal gøre den fælles beslutningsprocedure til den grundlæggende lovgivningsramme for Fællesskabets finanser. En dialog, der skal gøre det muligt at fastlægge fælles mekanismer for politikkerne for menneskelige ressourcer. En dialog, der skal give sig udslag i flerårige budgetaftaler inden for rammerne af de finansielle overslag. Kort og godt en dialog, der skal gøre det muligt for os at samarbejde om opfølgningen på og kontrollen med reformen.
Jeg tror, mine damer og herrer, at borgerne ikke er så interesserede i den konkrete udformning af reformen som i målene med den og følgerne af den. Borgerne vil vurdere os ud fra graden af gennemsigtighed, beslutningstagningens forbindelse med ansvaret, sammenhængen i ansvarsfordelingen og den effektivitet, der opnås til sidst.

Kinnock
Jeg har tænkt over det, som bl.a. hr. van Hulten meget relevant sagde tidligere, og vil forsøge at forklare, hvorfor Parlamentet, herunder jeg selv, havde den fornøjelse at lytte til en langvarig forhandling om udenrigsanliggender tidligere på dagen.
Jeg vil gerne påpege over for hr. van Hulten, at forskellen mellem den tid, som var afsat til den forhandling, og den tid, der er afsat til denne forhandling, samt den lejlighed ved hvilken de fandt sted, er meget let at forstå. For Europa-Parlamentet er udenrigsanliggender en central og interessant sag, og eftersom jeg hele livet har interesseret mig for disse ting, er jeg helt enig i, at det er en god grund. For Europa-Parlamentet er reform en central sag, som Parlamentet har afgørende indflydelse på i sin egenskab af budgetmyndighed og lovgivende forsamling. I politik er det derfor forklaringen på, at udenrigsanliggender får to timer og kommer først, og at reform får en time og kommer som nummer to. Jo mere indflydelse, De har på en sag, jo senere på aftenen forhandles den.
Hr. formand, jeg er taknemmelig for at få lejlighed til under denne forhandling at kommentere den udmærkede indsats, som Parlamentets fire ordførere, de fire musketerer, har ydet i forbindelse med Kommissionens hvidbog om reform. Det er også passende, at jeg ajourfører Dem om de seneste fremskridt med hensyn til gennemførelsen af vores strategi om at træffe foranstaltninger til en modernisering samt forberede de yderligere forbedringer, som vi skitserede i vores strategi for otte måneder siden. Det glæder mig meget, at min kollega Michaele Schreyer også er til stede og derfor naturligvis vil svare på de dele af betænkningerne, som specielt vedrører hendes budgetportefølje.
Jeg vil gerne begynde med at meddele Parlamentet, at Kommissærkollegiet, som hr. van Hulten sagde tidligere, i morges vedtog et forslag til en interinstitutionel aftale om at nedsætte et rådgivende udvalg om standarder i den offentlige forvaltning som beskrevet i punkt 1 i hvidbogens handlingsprogram. Det vedtog en foreløbig strategi for decentralisering og forenkling af beslutningsprocessen - noget, der i den sidste ende vil føre til betydelige produktivitetsforbedringer i Kommissionen og indskrænke det bureaukrati, som alle med rette snakker om.
Kollegiet vedtog også i dag omfattende forslag om reformen af politikken vedrørende menneskelige ressourcer. Disse dokumenter vedrører disciplinærsager, rapportering af uregelmæssigheder samt lige muligheder. De vil danne det formelle grundlag for den ved lov krævede høring af Kommissionen, dens personale og personalerepræsentanter, som naturligvis vil finde sted i de kommende måneder.
Vores tiltag i forbindelse med disciplinære procedurer omfatter flere nødvendige ændringer, bl.a. forbedring og omstrukturering af undersøgelsesfasen i disciplinærsager, som skal behandles af en specialiseret tjenestegren. Det drejer sig bl.a. om at gøre Disciplinærrådet mere permanent og professionelt med en kvalificeret specialist udefra som formand, at forbedre reglerne for berettiget suspension af tjenestemænd, herunder dem, der retsforfølges i kriminalsager ved nationale domstole, at konsolidere den vitale koordinering mellem Kommissionen og OLAF uden at sætte OLAF's nødvendige uafhængighed på spil, at justere de mulige sanktioner, så de er mere i overensstemmelse med eventuelle brud på personalevedtægten. Alle disse forslag fokuserer på at sætte Kommissionen og de øvrige europæiske institutioner, herunder Parlamentet, i stand til at gøre de disciplinære procedurer mere professionelle, konsekvente og hurtige, uden at det går ud over den anklagedes rettigheder.
Dokumentet om rapportering af uregelmæssigheder foreslår et system, der kan stå mål med de bedste systemer i medlemsstaterne. Det foreslår, at de eksisterende OLAF-bestemmelser om rapporteringspligt integreres i personalevedtægten. Det definerer retten til karrierebeskyttelse for de personer, der rapporterer om uregelmæssigheder på en ansvarlig måde. Det opstiller sikkerhedsforanstaltninger mod spøgefuld eller ondskabsfuld rapportering. Det understreger, at de, der modtager rapporter om eventuelle uregelmæssigheder, har pligt til at handle hurtigt, seriøst og effektivt. Det definerer mange klare procedurer i forskellige kanaler for rapportering af påståede uregelmæssigheder i og uden for den institution, tjenestemanden er ansat i.
Ud over retten til at rapportere til OLAF og højere op i tjenestemandens egen institution får denne også ret til at rapportere mistanker og beviser til rådsformanden, Parlamentet, Kommissionen, Revisionsretten og Ombudsmanden.
Bestemmelsen om eksterne kanaler er en vigtig og progressiv ændring, som jeg er sikker på vil være til fordel for institutionerne og deres medarbejdere og for Den Europæiske Union, ligesom det selvfølgelig vil være i offentlighedens interesse.
Endelig stiller dokumentet om lige muligheder specifikke forslag om politikker til at sikre lige beskæftigelsesmuligheder, således at der kan rettes effektivt op på den tydelige forskelsbehandling, som kvinder, personer fra etniske minoriteter og handicappede har været udsat for, uden at det går ud over kvalifikationerne. I disse dokumenter har vi igen forsøgt at følge de bedste eksempler på praksis i medlemsstaterne.
For at spare tid og anerkende relevansen af den enkeltes portefølje håber jeg, at Parlamentet er enigt i, at det er bedst at overlade besvarelsen af de relevante spørgsmål i fru Guy-Quints meget grundige og konstruktive betænkning fra Budgetudvalget samt de spørgsmål om finansiel kontrol, som fremhæves i hr. Pomés Ruiz' lige så produktive betænkning, til min kollega, kommissær Schreyer.
Hvis der var mere tid, ville jeg naturligvis gerne have svaret på spørgsmålene, men jeg er sikker på, at der nok skal blive lejlighed til det en anden gang. Lige nu vil jeg dog fokusere på et af hr. Pomés Ruiz' spørgsmål, som er blevet rejst af andre medlemmer i dag, nemlig spørgsmålet om, hvorfor Kommissionen ikke har reageret på det forslag, der er stillet i flere betænkninger fra Budgetudvalget, om, at der burde oprettes en separat instans til høring af disciplinærsager angående budgetmæssige uregelmæssigheder, enten i Revisionsretten eller i Domstolen. Jeg mener, at hr. van Hulten nævnte dette igen under denne forhandling.
Det er et rimeligt spørgsmål, og der er grundlæggende to grunde til ikke at behandle forslag om, at Kommissionen skal kunne benytte sådanne eksterne institutioner. For det første har Den Uafhængige Ekspertgruppe efter min mening med rette betinget sig, at en sådan instans skal være intern, ikke mindst fordi de øvrige to institutioner ifølge traktaterne har en meget specifik rollefordeling med hensyn til at kontrollere de finansielle konsekvenser og lovligheden af Kommissionens beslutninger i disciplinærsager. Det ville skabe uholdbare interessekonflikter for ikke at sige forfatningsmæssige krumspring, hvis en af retterne skulle blande sig direkte i Kommissionens interne procedurer. Desuden ville sådanne ændringer naturligvis også kræve traktatændringer. For det andet ville det i praksis få den uønskede effekt at forlænge den disciplinære procedure betydeligt, hvis en disciplinærsag skulle opdeles i de finansielle og de øvrige aspekter, og sagerne skulle høres i forskellige institutioner.
Jeg håber, at Parlamentet er enigt med mig i, at disse argumenter holder, som dokumentet om disciplinærsager viste i morges. I de fleste medlemsstater og i alle internationale organisationer er institutionen selv ansvarlig for personalets disciplin. Vi mener absolut, at det skal blive ved med at være tilfældet i alle institutionerne i Den Europæiske Union.
Hvad angår spørgsmålene om regeringer og menneskelige ressourcer i betænkningerne fra hr. Lamassoure og hr. Harbour, beklager jeg dybt, at der ikke ved denne lejlighed er tid til at komme med så detaljerede svar, som disse betænkninger fortjener. På dette tidspunkt må jeg nøjes med at sige, at jeg bifalder begge betænkningerne.
Jeg takker hr. Harbour for hans og udvalgets meget positive og velovervejede holdning til de komplicerede spørgsmål om modernisering af politikken for menneskelige ressourcer både i Kommissionen og i de øvrige europæiske institutioner. Betænkningen har givet os et nyt og meget nyttigt diskussionsgrundlag på mange af de relevante områder, og ved den offentlige høring om denne politik, som hr. Harbour organiserede, kunne man høre om metoder og holdninger i den offentlige og private sektor, som alle var yderst instruktive.
Jeg vil gerne takke hr. Lamassoure for hans konstruktive idéer og bemærkninger om den forfatningsmæssige sammenhæng, hvori den aktuelle reform forsøges gennemført. Han henleder med rette opmærksomheden på de store linjer og argumenterer, at det ville have været værdifuldt, hvis den kommende hvidbog om forvaltning var kommet før forslagene om administrativ reform. Ideelt set har han naturligvis fuldstændig ret. Jeg ved dog, at han og andre medlemmer er klar over, at den politiske prioritering af reformplanen betyder, at der ikke kan accepteres forsinkelser i gennemførelsen af denne plan. Jeg er dog sikker på, at vi kommer til at kunne trække direkte på analysen og principperne i hvidbogen om forvaltning næste år, når vi afslutter planlægningsfasen og påbegynder den fuldstændige gennemførelse af reformen og moderniseringen i løbet af de næste to år.
Jeg vil gerne udtrykke min taknemmelighed over for alle medlemmerne for deres store og velovervejede indsats på reformområdet i de seneste måneder. Jeg takker dem også for kvaliteten af de yderligere bidrag, som er fremkommet under aftenens forhandling, og det glæder mig at kunne sige, at det håb, som jeg sidste år udtrykte om, at Kommissionen og Parlamentet ville alliere sig om arbejdet med at gennemføre reformen, nu viser sig at være helt realistisk. Det vil jeg også gerne takke Parlamentet for, ligesom jeg takker for Deres tålmodighed her i aften.

Formanden
Mange tak, hr. næstformand. Jeg er overbevist om, at Parlamentet vil give Dem mulighed for at uddybe Deres synspunkter ved en anden lejlighed, da denne reform ikke afsluttes med den første afstemning i morgen. Derfor er jeg overbevist om, at vi vil få fornøjelsen af at lytte til Dem ved andre lejligheder i fremtiden.
Jeg giver ordet til fru Schreyer, som vil fuldende Kommissionens redegørelse.

Schreyer
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, Kommissionens reform er en grundlæggende reform. Det fremgår af hvidbogen, og jeg tror også, det fremgår meget tydeligt af Europa-Parlamentets betænkninger. Tyngdepunktet i reformen er forbedringen af finansforvaltningen. Det drejer sig ikke om punktvise ændringer, nej, ændringerne også netop på dette område er omfattende og substantielle. Den bedste nyhed er, at vigtige elementer i reformen allerede er gennemført. De står ikke kun på papiret, men er allerede en realitet. Andre elementer er i kladdeform, andre igen skal støttes af Europa-Parlamentet og af Rådet i beslutningsprocessen og gennemføres.
Jeg vil tillade mig i det følgende at komme ind på vigtige punkter i fru Guy-Quint og hr. Pomés Ruiz' betænkninger, som helt umiddelbart vedrører budgetproceduren, opstillingen af budgettet og gennemførelsen af budgettet. Begge emner behandles i finansforordningens reviderede udgave. Finansforordningens reviderede udgave er en vigtig del af reformen. Det primære mål i den reviderede udgave er en forenkling, øget gennemskuelighed, styrkelse af budgetprincipperne, det vil helt konkret sige færre undtagelsesbestemmelser, færre uforståelige særbestemmelser, og det vil sige en forbedring af effektiviteten i budgetproceduren.
Som noget helt nyt optages bestemmelser a la dem om licitation af kontrakter og finansiel bistand i finansforordningen. Bestemmelserne for de helt hverdagsagtige budgetposter bliver med andre ord klarere, og de bliver lettere at håndtere, og det vil forhåbentlig også fremover reducere fejlkvoten, det er vores mål.
Fru Guy-Quint, De har i Deres betænkning berørt mange punkter i den reviderede udgave af finansforordningen, men også givet udtryk for, at De var bekymret for, om der ville gå informationer tabt for Europa-Parlamentet gennem activity based budgeting. Jeg mener at kunne fjerne denne bekymring. Grundtanken i activity based budgeting er jo at tydeliggøre i budgettet, hvor mange penge der står til rådighed til hvilket politisk område både vedrørende aktion og administration. Vi vil anføre omkostningerne for et politisk område, og De har ret i, at et driftsbogholderi ikke er gennemført dermed, men vel nok en sammenfattende oversigt over de pengemidler, som står til rådighed for et enkelt politisk område, og det er en nyhed i Den Europæiske Unions budget.
Afskaffelsen af opdelingen af budgettet, sådan som det hidtil har set ud - med opdeling i administrationsomkostninger og omkostninger i forbindelse med de politiske tiltag - afskaffelsen af denne opdeling er den logiske konsekvens, men det betyder ikke, at omkostningerne til personale og administration ikke mere kan udledes, ikke mere opføres separat, men de opføres naturligvis også fremover på specifikke budgetposter, men de vil være henført under det relevante politiske område og ikke længere forsvinde anonymt i et almindeligt administrationsbudget for Kommissionen.
Denne aktivitetsbaserede fremgangsmåde har til formål at bringe ressourcer i bedre samklang med politiske prioriteter. Det er et instrument, som hjælper en til bedre at kunne bedømme og få overblik over omkostninger, og det er netop et forvaltningsinstrument, som også bedre kan dreje forvaltningen i retning af prioriteter. Det var jo netop også et hovedanliggende for Parlamentet, at politiske prioriteter blev gjort mere genkendelige. Lad mig gentage, at gennemskuelighed er målet, og jeg tror, at vi når dette mål.
Lad mig kort sige, hr. Garriga Polledo, at det finansielle overslags kategorier bevares. Det er et instrument til finansiel planlægning, og dette instrument bevares. Jeg er i øvrigt yderst glad for, fru Guy-Quint, i Dem at finde en fagkvinde, som garanteret ikke kun vil debattere finansforordningens reviderede udgave kompetent, men sandsynligvis også lidenskabeligt, i Parlamentet.
Jeg vil gerne komme ind på et punkt, som hr. Pomés Ruiz understregede helt specielt i sin betænkning, nemlig spørgsmålet om betalingsfrister, og De gør ret i at fremhæve dette emne så stærkt. Sidste år blev kun ca. to tredjedel af betalingerne erlagt inden for 60-dages-fristen, og jeg deler Deres kritik, det er ikke acceptabelt. Ganske vist forholder det sig sådan, at antallet af finansielle transaktioner er steget stærkt i de sidste år, men det er ingen undskyldning. Det må også for Kommissionen blive en selvfølgelighed, at betalinger erlægges inden fristens udløb, og dette mål har Kommissionen sat sig. Hvordan vil vi nå det? Jeg vil af en lang række skridt kun nævne nogle få. Bestemmelserne om afregningsspørgsmål i kontrakter bliver bl.a. forenklet, og Kommissionen vil i højere grad gå over til instrumentet fast refusion. Det er simpelthen også meget uøkonomisk for Kommissionen, når kontrakter løber på en sådan måde, at der for omkostninger X godtgøres 20%, for omkostninger Y 30%, og bilagene på de mindste beløb så ofte samles og kontrolleres. Her giver instrumentet fast refusion også en stor økonomisk fordel.
Så er det vigtigt, at datoen for, hvornår regningsbeløbet skal være Kommissionen i hænde, fastlægges entydigt. Derfor vil vi oprette et centralt register, hvor de indgående regninger indføres, og der nedfældes et krav om betaling af morarenter ved for sen betaling i finansforordningen og i kontrakterne, og det finansielle instrument er naturligvis altid et meget intensivt og hårdt instrument.
Hvad emnet eksternalisering angår, vil jeg kort henvise til, at Kommissionen her vil fremlægge et retsgrundlag. I øvrigt har Kommissionen i sin ændringsskrivelse til budgettet også taget udførlig stilling til spørgsmålet om KFB, Kontoret for Faglig Bistand, og jeg er meget glad for, at Kommissionens og Europa-Parlamentets forestilling om, hvordan dette spørgsmål skal behandles, går i samme retning.
Forvaltningsreformen skal forbedre Kommissionens arbejde. Til denne forbedring har vi brug for gode folk, et godt personale, og vi har brug for tilstrækkeligt personale. Derfor har Kommissionen forlangt ekstra stillinger hos budgetmyndigheden for næste år, og jeg er glad for afgørelserne, som blev truffet i sidste uge i medfør af forligsproceduren.
Med reformen forbereder Kommissionen sig på en bedre bearbejdning af nutidige, men også nye, fremtidige opgaver, og det er naturligvis en reform, som også forbereder Kommissionen på de nye opgaver i forbindelse med udvidelsen. Naturligvis vil vi bestræbe os inderligt for at gennemføre reformen så hurtigt som muligt, også selv om vi af og til bliver kritiseret for, at dette eller hint endnu ikke er blevet realiseret. Af og til glemmer man, at vi også lever i et demokratisk system, og at der gælder medbestemmelsesregler, og det er også godt, det forholder sig sådan. Reformen skal også støttes af Kommissionens personale, og det har brug for accept. Det har naturligvis også brug for accept i de øvrige institutioner og især støtte fra de valgte folkerepræsentanter, og for denne støtte - den kritiske såvel som den euforiske - vil jeg takke Parlamentet på det hjerteligste! Jeg ser, at vi tilsyneladende har påbegyndt reformen tids nok, for klokken er endnu ikke helt fem minutter i 12!

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Forbindelserne mellem EU og udviklingslandene
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0337/2000) af Sauquillo Pérez del Arco for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om effektiviteten af forbindelserne mellem EU og udviklingslandene og følgerne af reformen af Kommissionen for disse forbindelser (2000/2051(INI)).

Sauquillo Pérez del Arco
Hr. formand, selv om det bliver midnat, håber vi, at denne sidste betænkning om udviklingspolitikken - som vi også forsøger at få inddraget i reformen - ikke af den grund bliver mindre betydningsfuld, til trods for at den rent faktisk er den sidste.
Jeg vil indlede med at takke kommissær Nielson, som har prioriteret sin forpligtelse over for Parlamentet højere end andre vigtige aftaler, for hans tilstedeværelse under denne forhandling.
Udviklingsudvalgets betænkning, som jeg er ordfører for, drejer sig om følgerne af reformen af Kommissionen for effektiviteten af forbindelserne mellem Den Europæiske Union og udviklingslandene. Der er tale om en initiativbetænkning, for Kommissionen har ikke været så venlig at høre os på en anden mere officiel måde, til trods for at den har gjort det med andre aspekter af reformen. RELEX-reformen er mindst lige så vigtig som dem, vi lige har diskuteret, for det er den, der kan give omverdenen en idé om omfanget af ændringerne af Kommissionen.
Med udgangspunkt i den samme analyse som den, Kommissionen har anvendt, om den manglende effektivitet i Fællesskabets udviklingspolitik er der i denne betænknings konklusioner en divergerende opfattelse af, hvordan problemet skal løses. Efter Den Socialdemokratiske Gruppes og hele Udviklingsudvalgets mening er udviklingspolitikken en absolut nødvendig politik for Fællesskabets optræden udadtil, og den skal give svar på de eksisterende problemer i verden, hvoraf det største og mest dramatiske er underudviklingen.
En nødvendig politik, hvis gennemførelse skal ændres for at forfølge målet om bekæmpelse af fattigdommen. Det er de grundlæggende principper, som Kommissionen og vi er enige om. Alligevel mener vi ikke, at Kommissionen har taget højde for det i planlægningen af reformen. Kommissionen fastholder, om end på en nuanceret måde, en opdeling mellem politisk ansvar og udøvelseskompetence, og ud fra tidligere erfaringer forudser vi, at det vil være meget lidt operativt. Vi mener, at en kosmetisk reform er meningsløs i denne tid med gennemgribende ændringer.
Hr. kommissær, jeg er sikker på, at De og Deres tjenestegrene spørger Dem selv om de samme ting som jeg: Hvorfor ikke samle samarbejdsspektret? Hvorfor ikke give udviklingskompetencen i udviklingslandene til den kompetente kommissær på området? Det lyder absurd, men det absurde er det, som Kommissionen foreslår os nemlig, at De tager Dem af gennemførelsen af foranstaltninger, som andre har udformet, i forbindelse med visse lande, der regnes for udviklingslande, og af udformningen og gennemførelsen af politikker i forbindelse med AVS-landene.
Erfaringen viser os en anden vej. Måske den, vi foreslår i denne betænkning, som ikke sætter spørgsmålstegn ved kompetencefordelingen mellem kommissionsmedlemmerne, men blot tager den til efterretning. Udviklingskompetencen til kommissæren for udvikling, de politiske forbindelser til kommissæren for eksterne forbindelser osv.
Vi frygter, at absurditeten skyldes en intern debat i Kommissionen om, hvem der er hvem. Det dårlige er, at det går ud over udviklingspolitikkens effektivitet, og hvad værre er, over dem, der skulle have gavn af den. Det får vi at se til næste år, når vi får forelagt den evaluering, som vi har anmodet om, om resultaterne af reformen. Evalueringskriterierne vil være fremskridtene i fattigdomsbekæmpelsen, i komplementariteten med medlemsstaternes politikker, i sammenhængen mellem Fællesskabets politikker, i smidigheden i projektstyring, beslutningstagning og forenkling af procedurer.
Disse sidste aspekter berører især de ikke-statslige organisationer. De ikke-statslige organisationer, hr. kommissær, er en af søjlerne i Fællesskabets samarbejde, en ekstra værdi i den europæiske udviklingspolitik, og de skal derfor tages meget alvorligt. De store multilaterale organisationers betydning ophæver ikke vigtigheden af de små ikke-statslige organisationer, hvis betydning for udviklingen på lokalt plan, jeg ikke vil opholde mig ved, for den er alle, og især de støttemodtagende befolkninger, klar over.
Vi mener, at det er af afgørende betydning, at den hidtil skrøbelige dialog mellem Kommissionen og Forbindelsesudvalget for Ikke-Statslige Organisationer konsolideres. Vi ønsker kommissær Nielson lykke til. Vi anmoder kommissær Patten om at være så generøs som mulig for at fremme effektiviteten i udviklingspolitikken, som vi alle er engageret i, og hvis følger på det politiske og det menneskelige plan vi alle mærker på godt og ondt. Vi forlanger af kommissær Kinnock, som lige er gået, at der er størst mulig gennemsigtighed i gennemførelsen af reformen, og at de nødvendige menneskelige ressourcer stilles til rådighed. Og vi kræver dem alle sammen til regnskab.
Vi minder medlemsstaterne om, at der ikke i det europæiske samarbejde er plads til at lade sig friste til at føre udviklingspolitikken tilbage til nationalt plan. Det er tværtimod tidspunktet for at forsvare denne politiks europæiske dimension og bidrage til, at den rationaliseres. Komplementariteten er en af de væsentligste faktorer for at opnå succes med Fællesskabets udviklingspolitik, og det bør ikke være en teologisk debat, som den subsidiariteten er havnet i.
(Formanden bad taleren om at afslutte sit indlæg) Hr. formand, jeg vil slutte med at sige, at vi vil vedtage to ændringsforslag, mens tre andre ikke bliver vedtaget, som det allerede er blevet diskuteret i udvalget.

Novelli
 - (FR) Hr. formand, kære kolleger, jeg vil allerførst fremhæve kvaliteten af fru Sauquillos initiativbetænknig vedrørende reformen af Kommissionen og dens indvirkning på, hvor effektive EU's forbindelser er med udviklingslandene.
Et virkelig godt aspekt i denne betænkning er, at den lægger vægt på, at det er absolut nødvendigt at føre en omfattende udviklingspolitik for EU og de lande, der indgår heri, hvilket er det eneste, som harmonerer med vores kontinents kultur og udstråling.
Jeg vil gerne have lov til først at minde jer om nogle tal for at undgå eventuelle komplekser i forbindelse med nærværende projekt. Det skal siges og gentages, at EU med sine medlemslande yder mere end halvdelen af den offentlige udviklingshjælp, og således engagerer Fællesskabet sig mere og mere i form af ren EU-hjælp i modsætning til den fordom, der ofte dyrkes. EU's andel i hjælpen på verdensplan var for 30 år siden på 7%, mens den i dag er på 17%.
På 10 år, fra 1990, er EU's samlede ulandshjælp steget fra tre milliarder til nærved ni milliarder. Selvfølgelig er dette ikke nok, men det bør trods alt beskytte os mod bemærkninger om, at vores udviklinshjælp er ringe.
Det er af denne grund, at vi må tage en uundgåelig realitet i betragtning. Den ligger i eksistensen af de udviklingspolitikker, der føres af et vist antal medlemslande ved siden af EU's politik.
Den globale forbedring ligger derfor ud fra mit synspunkt i et pragmatisk tiltag, der går ud på bedst muligt at forsøge at koordinere medlemslandenes handlinger med Fællesskabets. Jeg tror, at det er den pris, der skal betales for, at vi kan supplere hinanden.
Det er i øvrigt på linje med erklæringen om regionalpolitik, om Rådets og Kommissionens vigtige politik den 10. november i år. Denne politik skaber en opdeling af arbejdet mellem Kommissionen og medlemslandene i forhold til deres komparative fordele.
Ud fra min overbevisning skal vi passe på to lige farlige skær. Dels en progressiv gennationalisering af udviklingshjælpen og dels et utopisk tiltag, der går ud på at gøre Europa-Kommissionen til den eneste aktør i udviklingshjælpen. Af denne grund går reformen af Europa-Kommissionen i den rigtige retning, idet den på en gang foreslår, at Kommissionen selv skal gøre en mere effektiv indsats samt at gøre de udviklingslande, der bliver tilgodeset i form af udviklingsprojekter, mere ansvarlige. Dette skaber selvfølgelig et problem med hensyn til de menneskelige ressourcer, der skal iværksættes, og som indtil nu har været utilstrækkelige, hvilket talerne har mindet os om. Jeg insisterer ikke mere på dette punkt.
Jeg vil gerne slutte af, hr. formand, med at fremhæve tre ændringsforslag, som jeg har fremsat for PPE-DE-Gruppen, ændringsforslag 1, 2 og 4, hvis idé er at gøre EU til en aktiv og ikke passiv deltager i udviklingshjælpen og samtidig at gøre EU opmærksom på en bedre brug af de bevilgede midler. PPE-DE-Gruppen stemmer for fru Sauquillos betænkning, idet vi ønsker, at dens ændringsforslag kommer i betragtning.

Van den Berg
Hr. formand, et ud af fem mennesker i verden har ingen adgang til sociale grundydelser. Europa er en økonomisk stormagt, og derfor er det meget berettiget, at vi også drøfter dette nu i tilslutning til forhandlingen om hvidbogen. Fru Sauquillo har taget et udmærket initiativ til også at inddrage Generaldirektoratet for Eksterne Forbindelser i denne interne uddannelse og dermed også sætte den på dagsordenen.
Vi har store problemer. Kommissæren har også konstateret det i sine dokumentere: stort efterslæb, manglende målsætninger, en angstkultur i tjenestegrenene med hensyn til udgifter og samtidig et alt for lavt niveau for projektforslag, meget spildtid og få effektive udgifter. Vi vil arbejde hen imod større ansvar. Vi vil arbejde hen imod efterfølgende kontrol. Vi vil arbejde hen imod større ansvar hos de offentlige myndigheder. Vi vil arbejde hen imod decentralisering. Vi vil arbejde hen imod en europæisk udviklingsfond, som er integreret i Parlamentet. Vi vil arbejde hen imod tydeligere målsætninger.
Parlamentet har sørget for alt dette, når det drejer sig om dets rolle i budgetforslaget for 2001. Det kommer vi tilbage til, for det er i sig selv gode rammer. Vi er meget tøvende med hensyn til hele den tekniske karakter, som reformerne nu får. For os er det vigtigere, at vi har en klar politisk fordeling: Et Parlament med tydelige målsætninger, en Kommission, som klart ved, hvad den vil, en kommissær, og heri støtter jeg fuldt ud fru Sauquillo, som 100% har ansvaret for hele verden, når det drejer sig om udviklingspolitik, som også får det fulde ansvar herfor inden for Kommissionen, og som derfor får menneskelige ressourcer til det, for uden disse menneskelige ressourcer er det naturligvis fuldstændig umuligt at gennemføre denne politik.
Jeg vil kort sammenfatte det. Lad os gøre en ende på denne angstkultur, også hos tjenestemændene. Lad os opbygge tillid mellem Parlamentet, tjenestegrenene og kommissæren, således at Europa kan præsentere noget i en verden med fattigdom, hvor vi kommer med et andet budskab. Feyenoord var som fodboldklub kendt for: "ikke ord, men handlinger". Lad også kommissæren gøre dette til sit logo.

Andria
Hr. formand, kære kolleger, jeg er helt enig i fru Sauquillos betænkning, når det gælder den indsats og det bidrag, som Udvalget om Udvikling og Samarbejde har givet til reformen. Hvis der med reformen sker en større inddragelse af Europa-Parlamentet, sådan som man ønsker i begrundelsen, bliver det nødvendigt at fastlægge en politik, der ikke kun er begrænset til de finansielle strømme og budgetposterne, som er et operativt aspekt, der kommer konkret til udtryk, når der ydes bistand til udviklingslandene. At yde bistand skal ikke blot betyde, at man gør støtten mere omfattende, men også, at man gør en indsats for andre, når de har problemer, eller hjælper dem med at gøre nogle ting, som de ikke kan klare selv.
Fattigdom og nød er ikke kun et resultat af økonomisk tilbageståenhed og udviklingsvanskeligheder, men skyldes ofte de stærkes undertrykkelse og udnyttelse af de svage samt de dygtiges egoistiske holdning til de udstødtes svaghed. Før vi taler om støtte til projekter, er det nødvendigt at forsøge at fjerne alle de eksisterende årsager til udnyttelsen, idet man finder og forfølger dem, der har draget fordel af, udnyttet eller misbrugt befolkninger i nød. Før den reformerede Kommission gør støtten mere omfattende, skal den iværksætte et projekt, hvor man undersøger, hvad der har skabt eller bidraget til at skabe de fattige befolkningers nød.
Vi taler ofte om at eftergive de underudviklede landes gæld. Dette udtryk får én til at tro, at der er tale om en næstekærlig handling eller om stor gavmildhed, men når man tænker efter, er det måske kun retfærdigt. Kommissionen skal også holde øje med, at dette sker på internationalt plan. På denne måde vil der opstå nogle bedre levevilkår, hvorved man mindsker kløften mellem de fattige, som konstant bliver fattigere, og de mange rige, der benytter sig af denne situation til konstant at blive rigere.

Howitt
Hr. formand, jeg er i dag vendt tilbage fra Mozambique, hvor Den Europæiske Union har været ansvarlig for en fremragende humanitær indsats efter oversvømmelseskatastrofen, men hvor der igen er genopbygningsprojekter, hvortil der allerede er afsat penge, der forsinkes, fordi vi venter på underskrifter i Bruxelles. Reform af den eksterne bistand, ja, tilstrækkelige personaleressourcer til at styre projekterne, ja, decentralisering til delegationer, ja, øget vægt på programmering, overgang til efterfølgende finansiel vurdering, strømlinede komitologiprocedurer, ja, ja, ja.
Her sent på aftenen, hvor vi er nødt til at udtrykke os kort og kontant, og hvor min kære kollega fru Sauquillo Pérez del Arco har måttet fremsætte en initiativbetænkning for at sikre parlamentarisk kontrol, bør Kommissionen lytte, når Europa-Parlamentet siger nej.
For det første vil svækkelsen af Generaldirektoratet for Udvikling medføre en deformering ikke en reform af bistanden til tredjelande. Vi ønsker et enkelt udviklingsdirektorat, som dækker politik og gennemførelse, som dækker handel og bistand, som dækker Asien, Afrika og Latinamerika, når Kommissionen stadig foreslår, at disse andre politikker skal barberes væk, stadig foreslår en blanding, hvor programmeringen foretages separat.
For det andet kræver vi, at de seneste års tendens til at fjerne den eksterne bistand fra udviklingslandene til fordel for lande tæt på EU's egne grænser, hører op. Reformmeddelelsen af 16. maj nævner ikke en eneste gang ordet "fattigdom", og det gør beslutningen af 9. oktober fra Rådet (almindelige anliggender) heller ikke. Vi skal sikre, at EU lever op til de løfter, der er afgivet ved FN-topmøder om, at udvikling er vigtigere end noget andet, og vi skal gøre det ved at garantere, at en fast procentdel af den eksterne bistand går til verdens mindst udviklede lande.
Endelig skal vi erkende, at hr. Pattens forslag om, at ansvaret for bistanden skal ligge i en direktion bestående af kommissærer med hr. Nielson som overordnet administrator, ikke er andet end et billigt salgsargument, som han har fundet i en lærebog om ledelse, og at det grundlæggende er uforeneligt med Kommissionens kollegiale struktur. Det er netop fordi, hr. Nielson er loyal over for det kollegiale ansvar, at han uden tvivl vil forsvare forslaget i aften. Så jeg håber, at andre i Kommissionen hører os, når vi siger, at vi har en højst effektiv udviklingskommissær. Lad os give ham det politiske ansvar for at udføre opgaven.

Ferrer
Hr. formand, den sidste årsrapport fra Verdensbanken viste nogle tal, der er så barske, at de er en skandale og samtidig en udfordring for den industrialiserede verden. I rapporten blev der gjort rede for, hvordan fattigdommen og underudviklingen rent faktisk vinder terræn, og for, hvor mange mennesker der findes, som ikke kan udøve deres umistelige ret til at leve et værdigt liv. Der er desuden frygt for, at den økonomiske globaliseringsproces øger vanskelighederne for de fattige lande og udvider den kløft, der adskiller dem fra de rige lande.
Disse fakta gør det helt nødvendigt med større engagement og større effektivitet i bekæmpelsen af fattigdommen og underudviklingen. For at Den Europæiske Union kan udfolde solidaritetspolitikken fuldt ud og opnå en endelig bekæmpelse af fattigdommen og af årsagerne til den, skal der ske en revurdering af Unionens aktioner og af strategien for udviklingsbistandspolitikken, således at effekten af denne indsats forbedres.
Derfor hensigtsmæssigheden i fru Sauquillos fremragende betænkning - som jeg også vil lykønske hende med - og i de forslag, den indeholder, for de viser den vej, som Den Europæiske Union bør følge for at klare de udfordringer, som det 21. århundrede byder på i forbindelse med udviklingssamarbejde. Nogle forslag, der er udarbejdet på basis af en evaluering af den aktuelle situation, og som tager højde for de hindringer, der ligger i vejen for fremskridtene på området, som specielt vedrører reformen af Kommissionens tjenstegrene, går ud på større beføjelser til delegationerne og styrkelse af de menneskelige ressourcer, der beskæftiger sig med udviklingspolitikken, tildeling af finansielle ressourcer, så de svarer til målene for Fællesskabets udviklingspolitik, forenkling af de administrative procedurer og - naturligvis - komplementaritet og sammenhæng i Unionens udviklingspolitikker.
Lad os håbe, at Kommissionen og Rådet er modtagelige for disse forslag, og at vi sammen hurtigst muligt kan bekæmpe fattigdommen endeligt og dermed bidrage til en retfærdigere verden.

Martínez Martínez
Hr. formand, da Europa-Kommissionen forberedte forslaget til reform af Kommissionen, hørte den ikke dem i Parlamentet, der beskæftiger sig med udvikling og samarbejde. Derfor besluttede Udvalget om Udvikling og Samarbejde på eget initiativ at udarbejde den betænkning, som vi nu drøfter. I den argumenterer vi for, at bistandspolitik til fordel for en mere retfærdig, afbalanceret og stabil verden ikke er noget underordnet, men skal være en ægte prioritet i Den Europæiske Unions politik, og for, at den indsats, vi gør, for at opnå det mål, skal opfattes som en væsentlig del af vores eget projekt.
Men i fru Sauquillos betænkning gør vi desuden opmærksom på nogle foranstaltninger, som efter vores mening er forkerte, i de reformer, som Kommissionen foreslår. Der er f.eks. en organisationsplan, hvor den enhed, der er ansvarlig for at formulere bistandspolitikken, og den enhed, der er ansvarlig for at føre den ud i livet, ikke er den samme. Vores udvalg var enigt i ordførerens synspunkt om, at det skal være kommissæren for udvikling, der både skal formulere og gennemføre politikken på området, om end han skal samordne den med de øvrige politikker med eksternt sigte.
Noget, der er endnu værre i Kommissionens forslag, er, at den territoriale adskillelse opretholdes. Det virker ikke rimeligt, at kommissæren for udvikling praktisk talt kun skal beskæftige sig med AVS-landene, mens relationerne med Asien, Latinamerika og Middelhavsområdet - som naturligvis også i høj grad er spørgsmål om samarbejde og udvikling - skal høre ind under dem, der fører politikken udadtil.

Nielson
Hr. formand, denne forhandling falder på et godt tidspunkt, da Kommissionen faktisk har taget vigtige nye skridt til at reformere de eksterne forbindelser. Den vedtog i dag at oprette et nyt kontor med ansvar for europæisk samarbejde fra identifikation til gennemførelse. Gennemførelsen af Kommissionens beslutning fra maj om reform af de eksterne forbindelser skrider fremad.
Reformen omfatter tre hovedelementer, nemlig forbedring af programmeringsprocessen, samling af forvaltningen af projektcyklussen igen samt decentralisering af beføjelserne til vores delegationer. Der sker store fremskridt inden for alle områderne.
Hvad angår landeprogrammerne, har Kommissionen vedtaget en standardramme for landestrategipapirer. Dette blev drøftet under mødet i Rådet (udviklingssamarbejde) for nylig, og det blev positivt modtaget af alle medlemsstaterne. Vi har nu en harmoniseret ordning til udarbejdelse af landestrategipapirer samt indikativprogrammer for samarbejde i alle udviklingslande. Det sætter det pågældende land i centrum, og det danner også grundlaget for tæt koordinering med medlemsstaterne og de øvrige donorer i det pågældende land. Det er et middel, som vi har overset i mange års drøftelser af, hvordan vi kunne forbedre koordineringen. Den klare fokusering på fattigdomsbekæmpelse som led i vores gennemgang af de politiske rammer og på et begrænset antal sektorer er af afgørende betydning for, at vores samarbejde kan få større effekt.
I Kommissionen har den tværgående kvalitetsstøttegruppe påbegyndt arbejdet under Generaldirektoratet for Udvikling. Det skal sikre, at strategipapirerne følger de aftalte retningslinjer og metoder, og jeg er sikker på, at denne gruppe vil bidrage til at forbedre landestrategiernes kvalitet og konsistens. Det dækker alle landene, og det er også en stor forbedring i forhold til den politik, vi støtter.
Sidst, men ikke mindst stiller jeg meget snart sammen med mine kolleger, kommissærerne med ansvar for eksterne forbindelser, lovforslag til Kommissærkollegiet om at ændre reglerne om det juridiske grundlag for alle instrumenter og budgetposter vedrørende eksterne forbindelser. På denne måde kan forvaltningsudvalgene fokusere på strategierne i stedet for individuelle projekter.
Hvad angår samlingen af projektcyklussen, er oprettelsen af det nye kontor formelt blevet vedtaget i Kommissionen i dag. Kontoret får ansvar for at forvalte alle faser i projektcyklussen. Fra begyndelsen af næste år overføres 250 tjenestemænd fra Generaldirektoratet for Udvikling og Generaldirektoratet for Eksterne Forbindelser til kontoret, og efterhånden vil der også blive ansat medarbejdere på kontrakt, samtidig med at Kontorerne for Faglig Bistand nedlægges. Her er tingene også gået temmelig hurtigt takket være budgetmyndighedens hjælp og forståelse.
Endelig er der iværksat et program til overdragelse af beføjelser til delegationerne. Om tre år vil arbejdsmetoderne være blevet forbedret væsentligt for ca. 120 delegationer eller tjenestemænd. Ud over de øgede finansielle beføjelser stilles de nyeste computer- og telekommunikationssystemer til rådighed. Her har budgetmyndighedens forståelse igen spillet en stor rolle, da man skulle skaffe bevillinger til denne omfattende omorganisering af den europæiske tjeneste for eksterne forbindelser. I 2001 overdrages f.eks. det finansielle ansvar til 22 delegationer, yderligere 15 delegationers computerfaciliteter opgraderes, og der allokeres yderligere 40 tjenestemandsposter til tjenestegrenene på området eksterne forbindelser. Oprettelsen af SEM i 1998 var første skridt til at forbedre leveringen af otte programmer. Selv om den reform tydeligvis var utilstrækkelig, og det er der ingen diskussion om i dag, skabte den faktisk grundlaget for en række af de ændringer, som vi nu er ved at gennemføre. Vi er nødt til at forenkle procedurerne for at kunne sætte farten op. Det er også nødvendigt at sikre, at programmerne let kan forvaltes af vores delegationer i fremtiden, og at de bliver mere tilgængelige for vores partnere.
Hvordan kunne vi tale om at øge gennemsigtigheden, da vi havde 46 forskellige licitationsprocedurer? Hvordan kunne vi forvente, at en delegationsmedarbejder skulle flytte fra Marokko til Mauretanien eller fra Botswana til Sydafrika, når de hver gang var nødt til at lære procedurerne for de enkelte programmer og relevante finansielle forvaltningssystemer fra bunden? Så forenklinger er meget nødvendige.
Beslutningen er korrekt, for så vidt som den anfører, at den uklare ansvarsfordeling inden for den samlede samarbejdscyklus er skyld i de problemer, vi har oplevet. Desuden gav SEM ingen løsning på det stadige paradoksproblem med otte omfattende administrative ressourcer. Beslutningen støtter en reform, som på et punkt er mere vidtgående end det, der er vedtaget af Kommissionen i dag. Den går ikke blot ind for samling af projektcyklussen, men af hele samarbejdscyklussen, herunder programmering, som nu hører under Generaldirektoratet for Udvikling og Generaldirektoratet for Eksterne Forbindelser. Her kan jeg kun sige, at reformen er en dynamisk proces. Kvalitetsstøttegruppen vil muliggøre en mere bevidst og bedre forvaltet overdragelse fra programmeringsdelen af kontorets samlede aktivitet. Det er noget, vi er særligt opmærksomme på, så dette kan komme til at fungere optimalt.
Jeg vil også gerne minde Parlamentet om, at beslutningen indeholder en bestemmelse om evaluering. Vi skal evaluere, hvordan det nye system fungerer, og hvis det er nødvendigt, vil vi gennemføre endnu mere omfattende reformer. Kommissionen er meget bevidst om vigtigheden af Parlamentets støtte til reformen af dens politikker og arbejdsmetoder. Jeg glæder mig over de positive anbefalinger i fru Sauquillos betænkning og over de meget positive bidrag, som er fremkommet under forhandlingen i aften. Jeg kan forsikre Dem, at jeg vil gøre mit bedste for at holde Parlamentet orienteret om forslag til politikker, og jeg bifalder opfordringen til Kommissionen om løbende at rapportere til Parlamentet om reformen af tjenesten på området eksterne forbindelser.

Formanden
Tusind tak for Deres bidrag, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet hævet kl. 0.30)

