Tiårsdagen for Ottawa-konventionen om forbud mod personelminer (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om tiårsdagen for Ottawa-konventionen om forbud mod personelminer.
Meglena Kuneva
medlem af Kommissionen. - (EN) Hr. formand! Jeg vil gerne takke Parlamentet for chancen for at diskutere dette meget vigtige spørgsmål og for kort at kunne kommentere beslutningsforslaget, som vi i dag har modtaget, om en minefri verden.
10 år efter vedtagelsen af Ottawakonventionen kan vi fejre, at der er sket anseelige fremskridt på vejen mod at nå konventionens målsætninger. 156 stater har ratificeret konventionen, og brugen af antipersonelminer er blevet mindsket betydeligt i de senere år. Der produceres færre miner, og dette farlige våben handles stort set ikke.
Siden vedtagelsen af Ottawakonventionen i 1997 har Det Europæiske Fællesskab ydet er meget målrettet indsats for at udbrede konventionen og opfylde dens målsætninger. Minerydning har indgået i Det Europæiske Fællesskabs bistand og udviklingsprogrammer i tredjelande, som har dækket et bredt udvalg af aktiviteter - destruktion af minelagre, undervisning i minefare, hjælp til mineofre, genoptræning og socialøkonomisk reintegration. En dertil indrettet budgetpost suppleret med støtte fra andre geografiske instrumenter understøttede EF's minerydningsstrategi og -styring. Der blev samlet tildelt ca. 275 millioner euro i perioden 2002-2007, hvilket gør EF til en af de største donorer på verdensplan. Som Parlamentet har anført i dets resolution, afsluttes EF's minerydningsstrategi i år. Der vil blive gennemført en evaluering for at vurdere, om strategien levede op til Nairobihandlingsplanen. En foreløbig intern analyse viser positive resultater.
Med ændringerne i Kommissionens eksterne finansieringsmekanismer i 2007 er budgetposten for antipersonelminer blevet erstattet af nye instrumenter for EF's eksterne bistand, som kan anvendes til at finansiere passende minerydningsaktioner. Geografiske budgetter for udviklings-, førtiltrædelses- og naboskabspolitik er nu de vigtigste finansielle instrumenter. I nødstilfælde kan aktioner inden for antipersonelminer og eksplosive krigsefterladenskaber også finansieres af budgettet til humanitære hjælpeforanstaltninger og det nye stabilitetsinstrument, som tillader, at pengemidler hurtigt kan mobiliseres i tilfælde af krise eller fremspirende krise.
Dette er det nye lovgivningsmiljø, som budgetmyndigheden har indvilliget i, at vi kan operere inden for. EF's overordnede tilgang forbliver dog uforandret: Landminer og andre eksplosive krigsefterladenskaber skal behandles inden for en bred ramme af humanitær bistand og langsigtede og bæredygtige socialøkonomiske udviklingsprogrammer. Lande, der ønsker bistand, skal prioritere minerydningsaktioner i deres henvendelser til Kommissionen. Vi deler fuldstændig Parlamentets bekymring, som også kommer til udtrykt i dets bemærkninger om strategien for stabilitetsinstrumentet, at der ikke må opstå et sikkerhedshul på dette vigtige humanitære felt.
Selv om midlerne og metoderne har ændret sig, er EF fortsat engageret i Ottawakonventionen. I 2007 tildelte Det Europæiske Fællesskab midler til minerydningsaktioner til et samlet beløb af mindst 33 millioner euro i følgende lande: Belarus, Bosnien-Herzegovina, Cambodja, Cypern, Etiopien, Guinea-Bissau, Jordan, Libanon, Senegal og Sudan.
Jeg kan forsikre Parlamentet om, at Kommissionen stadig er meget opsat på fortsat at understøtte implementeringen af Ottawakonventionen og dens bistand til tredjelande ved at destruere lagre af antipersonelminer, rydde områder for miner og hjælpe mineofre.
Stefano Zappalà
for PPE-DE-Gruppen. - (IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg takker kommissæren for hendes udførlige og dybtgående tale, som effektivt redegjorde for, hvad der allerede er sket på dette område. Det er dog et emne, som vi og andre fortsat bør være meget optagede af - som kommissæren allerede har nævnt, og som jeg har noteret mig - eftersom tallene er skræmmende.
Tidligere fik vi oplyst tal for hotelsikkerhed og sikkerhed på andre områder, og selv om et hvert menneskeliv er meget vigtigt, var der tale om relativt lave antal. Her taler vi om en helt anden situation: 10.000 til 20.000 mennesker rammes hvert år. Der er formentlig mere end en halv million mennesker, som er blevet lemlæstet i lande uden for EU, hvorfor det er en meget aktuel sag, og det er faktisk intet tilfælde, at den diskuteres 10 år efter Ottawakonventionen, men det er det til gengæld, at den behandles igen i Parlamentet efter kun to år. Vi behandlede sagen i en resolution i 2005, og nu diskuterer vi den igen. Vi diskuterer sagen igen, fordi der er en risiko for, at folk holder op med at tale om den.
Kommissæren - og jeg takker igen for hendes ord - fremhævede et par finansieringskanaler, hvorigennem vi fortsat kan bekæmpe antipersonelminer, og her mener jeg specifikt antipersonelminer. Jeg mener imidlertid, at der bør gøres meget mere. Alt for mange lande har endnu ikke underskrevet Ottawakonventionen, og der er alt for mange lande, som stadig har lagre af disse krigsredskaber. Alt for mange lande og landområder er stadig dækket med disse miner, og derfor skal vi tage minerydning meget alvorligt.
Jeg vil føje til det, som kommissæren nævnte, at 34 % - sådan ser dataene ud, men det vides endnu ikke, om statistikkerne er realistiske eller ej - om ikke andet i princippet er 34 % af ofrene for antipersonelminer, som er efterladt i tidligere krigshærgede lande, børn, hvilket gør sagen endnu mere alvorlig. Derfor synes jeg, at vi ikke alene skal fortsætte programmet, men også finansiere det bedre og i en længere periode.
Kommissionen og EU har allerede gjort et stort stykke arbejde: 335 millioner over de sidste 10 år, 33 millioner alene i 2007. Men jeg synes, at Rådet, Kommissionen og medlemsstaterne bør afholde et møde for at evaluere Ottawakonventionen, og at de bør gøre mere for at sikre, at alle verdens lande gør noget ved sagen og går i gang med at rydde miner, samt at brugen af antipersonelminer helt afskaffes i den nærmeste fremtid og hurtigst muligt.
Ana Maria Gomes
for PSE-Gruppen. - (PT) Hr. formand! Ottawakonventionen er resultatet af en global og effektiv indsats for en retfærdig sag, som stadig i dag forener regeringer, den offentlige mening og ikkestatslige organisationer. Selv visse stater, der ikke har tilsluttet sig konventionen - og desværre er der tale om 37 stater - har allerede delvist rettet sig efter konventionen.
Dette instrument fungerer derfor som indikator for deltagelsesgraden for lande i det globale værdisamfund. Som kommissæren nævnte, er det værd at huske på, hvad der allerede er opnået. I løbet af en periode på 10 år har staterne, der deltager i Ottawakonventionen, allerede destrueret mere end 41 millioner miner. Alene sidste år opfyldte Serbien, Montenegro, Angola, Cypern, Cape Verde og Letland deres forpligtelser og bortskaffede deres minearsenaler. 38 ud af 50 mineproducerende lande indstillede produktionen, herunder fire stater, der ikke deltager i konventionen: Egypten, Finland, Polen og Israel.
Fejringen af konventionens 10 års resultater er også en god anledning til at fremhæve, hvor meget der endnu skal gøres. Ti deltagerstater har endnu ikke fuldendt destruktionen af deres arsenaler, hvilke samlet udgør 14 millioner miner. To af de 10 deltagerstater har store arsenaler af antipersonelminer og påtænker ikke at tage skridt til at destruere dem. Det gælder Etiopien og Irak. Langt hovedparten af minerne besiddes af stater, som ikke deltager i konventionen. Kina alene råder endnu over et arsenal på 110 millioner af disse umenneskelige våben og holder samtidig produktion i gang. Det er måske endnu mere chokerende, at vores allierede, USA, der kæmper side om side med europæiske hære i bl.a. Afghanistan, og som heller ikke deltager i konventionen, ikke alene beholder dets arsenal på mere end 10 millioner miner, men at Pentagon sidste år tilmed bad om flere penge til to nye typer af miner, som er uforenelige med konventionen.
Man kan håbe på, at det atter vil lykkes den amerikanske kongres at lægge en dæmper på Det Hvide Hus' gavmildhed, når det gælder dette nye krigslegetøj.
EU har stadig sine egne interne problemstillinger, hvor Finland og Polen fortsat afviser at ratificere konventionen. Det bør dog ikke forhindre Europa i at kæmpe for, at definitionen af, hvad en antipersonelmine er, bliver så bred som overhovedet muligt. Det er skandaløst at se, hvordan nogle her i Parlamentet insisterer på at kategorisere de enkelte våbentyper efter formelle militære definitioner i stedet for, hvilken form for skade våbnet udretter. For en civilperson, der dræbes eller lemlæstes af en pansermine, betyder den nærmere, tekniske terminologi næppe det store.
På sit websted og i en helsides annonce, som han indrykkede i de portugisiske aviser i EU-Afrika-topmødets afsluttende dage, angreb oberst Gaddafi Ottawakonventionen og forsvarede antipersonelminer ved at kalde dem de fattiges våben. Her i Parlamentet er der dem, der i lighed med denne forbryderiske galning vil fortolke konventionen sådan, at den giver rige lande lov til at udvikle og anvende mere avancerede minetyper for angiveligt at opfylde et militært behov. Når vi står ansigt til ansigt med så uanstændige holdninger, bør EU's målsætning være ligetil: at kæmpe for en verden, som er fri for alle former for miner, og som ikke kræver flere civile mineofre.
Marios Matsakis
for ALDE-Gruppen. - (EN) Hr. formand! Ottawakonventionen om at forbyde miner har vist sit værd ved at redde tusinder af liv og beskytte tusinder af mennesker mod lemlæstelse.
Desværre er vi stadig langt fra målet om drastisk at reducere anvendelsen og produktionen af miner.
Når vi fejrer Ottawakonventionens tiårsdag, må vi også se på, hvordan vi sikrer, at alle verdens stater underskriver og ratificerer denne traktat. Det er min holdning, at vi bør gøre følgende: For det første bør vi udarbejde en meget omtalt sortliste over alle de lande, som ikke har underskrevet og ratificeret konventionen. Det drejer sig p.t. om 31 lande, heriblandt, beklageligvis, verdens største lande. Dvs. Kina, Indien, Rusland, USA og andre.
For det andet skal vi pålægge landene på listen ufravigelige og effektive sanktioner i et forsøg på som minimum at tvinge dem til at skrive under.
For det tredje bør vi oprette en meget effektiv og hurtig minerydningstjeneste, som stater, der af økonomiske grunde eller som følge af manglende ekspertise i at håndtere sådanne problemer ikke selv kan varetage opgaven, kan få hjælp fra. Derfor skal vi investere mere i forskning i, hvordan minerydning kan udføres mere effektivt.
For det fjerde skal vi sikre os, at alle de berørte lande opfylder deres forpligtelse til at give landmineofre en passende lægebehandling og social bistand. Til det formål skal der stilles en bedre støtteordning til rådighed for de fattige lande.
For det femte er det på tide, at vi ikke blot koncentrerer os om antipersonelminer, men om alle miner samt andre typer af våben, der kan kræve dødsofre, også efter en konflikt er afsluttet, såsom klyngebomber.
Ģirts Valdis Kristovskis
for UEN-Gruppen. - (LV) Hr. formand, fru kommissær! Jeg anerkender også de resultater, der er opnået med Ottawakonventionen. Jeg vil også rose de betydningsfulde resultater, som EU's har opnået ved at bakke op om konventionen. Men der er visse problemer. Pakistan, Indien og Kina insisterer på at opretholde brugen af antipersonelminer i deres forsvarsstrategi. I EU-medlemsstaten Finland ses dette spørgsmål beklageligvis som en åbning for en debat om muligheden for at erstatte antipersonelminer med klyngebomber, hvilket er uacceptabelt for EU. Det er et velkendt faktum, at USA og Rusland udvikler et nyt alternativ til konventionen: kontrollerede og selvdestruerende miner. Det giver anledning til spørgsmålet: Hvordan bør EU's medlemsstater og Ottawakonventionen nu forholde sig? Disse lande kan blive ansporet til at anskaffe nye, mere humane antipersonelminer. Jeg opfordrer derfor EU til øjeblikkelig at tage stilling til USA og Ruslands ønske om at udvikle disse nye antipersonelminer og træffe sine forholdsregler mod det.
Angelika Beer
for Verts/ALE-Gruppen. - (DE) Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer! Hvad er egentlig meningen med denne debat i dag? På fredag vil Parlamentet vedtage en beslutning, hvori vi først påpeger at have markeret Ottawakonventionens tiårsdag med en udstilling i Strasbourg, men hvori vi også tydeligt erklærer, at et forbud mod antipersonelminer ikke er nok, men også skal dække panserminer.
De 10 år, som Ottawakonventionen har eksisteret, har været skelsættende, fordi det er første gang, at et civilsamfunds søgsmål har ført til et internationalt forbud mod et masseødelæggelsesvåben, nemlig antipersonelminen. Det er meget sigende, at den eneste gruppe i Parlamentet, som ikke bakker op om denne konsensus, forsvandt efter hr. Zappalàs tale. Pointen er, at jeg ville spørge hr. Zappalà - i lyset af, at der f.eks. i 2005 alene i Afghanistan fandt 100 ulykker sted med panserminer - om han nogensinde har set et barn, der er blevet lemlæstet af en minesprængning i en skolebus, i øjnene og forklaret, hvorfor han synes, at antipersonelminer er uacceptable, men at panserminer er acceptable.
Sagen er, at jeg gerne vil høre ham og hans gruppe om, hvorvidt de blot har set én invalideret soldat eller de pårørende til en, som er blevet lemlæstet og dræbt af en pansermine, i øjnene, og hvordan de kan retfærdiggøre det. Der er ingen forskel på acceptable og uacceptable miner, men der er også behov for et internationalt forbud mod panserminer.
Jeg vil knytte en anden kommentar til spørgsmålet om finansiering. Stabilitetsinstrumentet er naturligvis nødvendigt og nyttigt - og jeg vil som ordfører fortsat gøre, hvad jeg kan for at fremme det - til udførelse af minerydningsarbejde som en kortsigtet foranstaltning. Vi ved dog også, at en kortsigtet foranstaltning, en strategi til at rydde vores verden for miner, ikke er tilstrækkelig. 2009 nærmer sig med hastige skridt, hvorfor vi kraftigt opfordrer til, at vi genoptager diskussionen om vedtagelsen af en selvstændig budgetpost. Hvis det er medmenneskelighed, vi taler om her, så skal vi have klare beslutninger.
Tobias Pflüger
for GUE/NGL-Gruppen. - (DE) Hr. formand! Ottawakonventionen er en succes takket være det opadgående pres fra sociale bevægelser. Det blev ikke startet af regeringer, men af bevægelsen mod landminer. I mellemtiden har 156 lande underskrevet konventionen, og det samme har 30 bevæbnede ikkestatslige aktører interessant nok også gjort. Problemet er, at konventionen ikke omfatter panserminer, som også skal forbydes, da lastbiler, busser osv. også rammes.
Eksporten skal stoppes, sådan at yderligere eksport på tværs af andre lande ikke længere er mulig. Pointen er, at andre miner, der minder om landminer, ligeledes skal forbydes. Jean-Claude Juncker præciserede det så smukt i 2004. Han sagde, at et forbud mod klyngebomber ville være den logiske forlængelse af forbuddet mod landminer. Jeg vil klart og tydeligt slå fast, at forsvarsindkøbsgrupper i EU producerer landminer. Jeg hentyder til de tyske firmaer Diehl, Rheinmetall og EADS. Disse brutale mordvåben skal afskaffes én gang for alle. Ikke bare her i EU, men i alle stater i verden.
Geoffrey Van Orden
- (EN) Hr. formand! Jeg er glad for at se kommissær Kuneva her i aften. Jeg er bogstaveligt talt lige stået af flyet og forventede ikke at komme til orde, men jeg glad for at have fået muligheden. Jeg er et af de nok få parlamentsmedlemmer, som faktisk var til stede ved Ottawakonventionens underskrivelse for 10 år siden. Jeg har i en lang årrække været stærkt involveret i kampagnen mod antipersonelminer, så jeg er meget glad for, at vi har denne debat.
Jeg tror, at det er helt afgørende, at vi holder os det reelle problem for øje. Vi var alle samlet i Ottawa for 10 år siden med det håb, at dette problem faktisk kunne udryddes i løbet af de efterfølgende 10 år. Her 10 år senere siger vi mere eller mindre de samme ting, som vi gjorde for 10 år siden, hvilket, jeg virkelig synes, er en skam.
Vi er nødt til at sætte tingene i perspektiv. Det lykkedes os at lave det forbud mod antipersonelminer, fordi ansvarlige væbnede styrker indså, at de kunne fjerne dette våben fra deres arsenal, og de bakkede fuldstændig op om beslutningen. Vi skal være meget opmærksomme på vigtigheden af at have vores væbnede styrker med inde i disse debatter, og derfor kan det være uhensigtsmæssigt at udbrede forbuddet til alle andre områder som eksempelvis panserminer. Der er stadig behov for, at disse våben kan anvendes af ansvarlige væbnede styrker i vores demokratier. Vi skal altid udpege de reelle skurke, som fra tid til anden benævnes med den høflige betegnelse de "væbnede ikkestatslige aktører" Der er reelt tale om oprørere og terrorister, og det er netop dem, der bruger disse våben i størst udstrækning rundt om i verden.
Hvis vi ser på det aktuelle problem i Afghanistan, hvor de antipersonelminer, som stadig lægges ud, lægges ud af Taleban. Det er dem, der nu og her skaber problemerne. Vi er derfor nødt til at rette opmærksomheden mod det egentlige problem. Jeg er virkelig glad for, at vi tager denne debat. Jeg tror og håber, at vi forsøger at løse problemet på den rigtige måde, og derfor bakker jeg helt op om vores tilgang.
Thijs Berman
(NL) Hr. formand! Fra tid til anden er det ærgerligt, at der ikke er en åben debat, for så kunne jeg svare hr. Van Orden direkte, men det gør jeg ikke.
Den verdensomspændende kampagne mod landminer kan ses som en stor succes. Tusinder af kvadratkilometer landområder er nu fri for landminer takket være mennesker, som sætter livet på spil i Bosnien, Angola og mange andre lande. Alligevel er der her 10 år efter Ottawakonventionens indgåelse stadig ingen grund til jubel.
Selv om 156 lande har underskrevet konventionen om forbud mod brug, oplagring, produktion og overførsel af personelminer samt om deres destruktion, og der er sket en nedgang - en drastisk nedgang - i handelen med dem, investerer bl.a. finansielle institutioner i Europa stadig i produktionen af landminer. Synderne her er nederlandske samt andre nationers banker og pensionskasser. Det er værd at gøre disse institutioner opmærksomme på konsekvenserne af deres investeringer i landminer.
Når alt kommer til alt, har landminer krævet over én million menneskeliv siden 1975. De kræver titusinder af liv hvert år. I løbet af denne debat vil landminer kræve mindst tre liv, 70 om dagen. Landminer har gjort 200 000 kvadratkilometer land utilgængeligt, og der er stadig 250 millioner af dem i omløb.
Regeringen i Burma og Rusland udlægger stadig miner, og det er noget andet end "terroristklubber", og dog ... den russiske regering ... Der er endnu 13 lande i verden, som enten producerer dem eller forbeholder sig retten til det at genoptage produktionen engang i fremtiden. I USA producerer virksomheder som Alliant Techsystems og Textron fortsat uforstyrret miner efter ordre fra den amerikanske regering.
Kommissær Kuneva! I Belgien er der forbud mod at investere i landminer, men i resten af Europa er virksomhederne stadig aktive. Ét medlem nævnte Rheinmetall og Thales. Produktionen skal indstilles, og det er præcist det, som vores beslutning kræver, eller rettere kræver endnu en gang, da Europa-Parlament stillede det samme krav tilbage i juli 2005. EU's medlemsstater skal blive enige om, at der ikke må være én eneste europæisk virksomhed eller finansiel institution, som stadig investerer i virksomheder, der udvikler eller producerer landminer i fremtiden. Det samme skal ske med hensyn til klyngebomber og panserminer, som eksploderer, så snart nogen kommer i nærheden af dem.
Våbenindustrien lader sig ikke påvirke af etiske argumenter. Truslen om et investeringsforbud kan være en hjælp. EU bør tage dette initiativ og gøre en undtagelse til reglen om, at politikere ikke skal blande sig i investeringsforhold inden for handel og industri. Hvad angår forhold, der er forbudt i henhold til internationale traktater, er politisk indgriben en moralsk og politisk pligt - og det bør indarbejdes i europæisk og national lovgivning med det mål at få en verden uden land- og panserminer, som fru Beer så rigtigt formulerede det.
Vi vil gerne høre kommissærens mening om denne sag. Kommissionen er nødt til langt om længe at tage initiativ på dette felt. Endelig bør Kommissionen optrappe minerydningsindsatsen. Vi har pengene. Vi har ekspertisen. Men den europæiske indsats halter bagefter.
Meglena Kuneva
Hr. formand! De sidste 10 år har været en succes, som mange her har været inde på, men der ligger åbenlyst stadig store udfordringer forude.
Hvert år dræber landminer stadig tusinder af civile og et endnu større antal tusinder mister lemmer, hvilket er medvirkende til, at lande ender i fattigdom, efter at konflikterne er overstået. Derfor vil vi fortsat aktivt støtte Ottawakonventionen.
Kommissionen er fast besluttet på fortsat at yde finansiel bistand til samfund og individer, som er blevet ramt af landminer, ved hjælp af alle forhåndenværende instrumenter.
Marios Matsakis
Hr. formand! Jeg må med beklagelse bemærke, at der under denne debat, nøjagtigt som det var tilfældet under de tidligere debatter om farligt legetøj og brandsikkerhed, ikke var nogen repræsentanter for Rådet til stede i Parlamentet. Det, synes jeg, er skammeligt.
Formanden
Vi viderebringer dette til Rådet.
Forhandlingen er afsluttet.
