Verdenstopmødet - klimaændring
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om
redegørelser fra Rådet og Kommissionen om konklusionerne fra verdenstopmødet om bæredygtig udvikling;
betænkning (A5-0237/2002) af Hulthén for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Kommissionens meddelelse om iværksættelse af det europæiske klimaændringsprograms første fase (KOM(2001) 580 - C5-0164/2002 - 2002/2072(COS)).
Ved denne forhandlings begyndelse er det mig en glæde at give ordet til rådsformanden, hr. Haarder, vores tidligere kollega og næstformand for Europa-Parlamentet, der nu taler på Rådets vegne som rådsformand.

Haarder
. Mange tak, hr. formand, for denne meget venlige velkomst. Verdenstopmødet i Johannesburg fandt sted 26. august - 4. september 2002. Der var meget stor deltagelse fra parlamenter, ngo'er og erhvervslivet. Det danske formandskab - den danske miljøminister - lagde meget stor vægt på at holde tæt kontakt med Europa-Parlamentets deltagere. Det tror jeg, flere af de tilstedeværende vil kunne bekræfte.
Jeg vil gerne komplimentere Parlamentet for Lannoyes betænkning, der blev vedtaget i april. Den var et vigtigt dokument i hele processen. Vi stod over for en kæmpe udfordring. Som ledende aktør skulle vi fremme de synspunkter, der blev fastlagt på de forudgående rådsmøder for miljø-, udviklings- og udenrigsministre og i Sevilla. Vi skulle skabe et godt resultat, få størst mulig indflydelse, og det var ikke så let i betragtning af de mange synspunkter og divergerende interesser, vi alle kender.
Beslutningen om at holde topmødet blev som bekendt truffet af FN's Generalforsamling i efteråret 2000, samme år hvor Millenniumtopmødet vedtog de otte millenniummål om fattigdomsreduktion frem til år 2015. Mandatet til Johannesburg fra Generalforsamlingen var bl.a. at identificere nye udfordringer og muligheder for bæredygtig udvikling, samt politikker og midler til at støtte udviklingslandene og lande med overgangsøkonomier i deres bestræbelser.
Parallelt med forberedelsesprocessen til Johannesburg afholdtes to andre internationale møder på ministerniveau: WTO-ministermødet i Doha i november 2001, som vedtog dagsordenen for forhandlingsrunden om handel og udvikling, og udviklingsfinansieringskonferencen i Monterrey i marts, hvor der blev indgået en historisk aftale om finansiering og god regeringsførelse. Samtidig fremkom - for første gang i mange år - nye og substantielle bistandstilsagn fra de rige lande. Disse tilsagn vil fra 2006 forøge det samlede bistandsvolumen med ca. 25 pct. årligt.
Vi havde i EU stærke ønsker om at fastsætte mål for udviklingen på en række områder, som ikke er dækket af millenniummålene eller af tidligere vedtagelser. Vi havde ønsket at fastholde tidligere opnåede resultater med hensyn til menneskerettigheder, arbejdstagerrettigheder, ligestilling og god regeringsførelse, og vi havde ønsker om at sikre en effektiv opfølgning.
Vi fik på en række punkter ønskerne indfriet, og jeg vil nu nævne de væsentligste.
Med hensyn til globalisering lagde vi vægt på at afspejle de positive muligheder, der ligger i globaliseringen og på at understrege den sociale dimension og virksomhedernes ansvar.
Fattigdomsbekæmpelse fik vi defineret som afgørende for bæredygtig udvikling i en sammenhæng, der omfatter såvel stigning i velstanden som adgang til rent drikkevand, sanitet, energi, bedre sundhed og ligestilling.
Vi fik etableret en række konkrete og tidsbestemte mål inden for områderne fattigdom, sundhed, miljø og naturressourcer. Blandt de væsentligste er målsætningen om at halvere andelen af mennesker uden adgang til basale sanitære faciliteter inden 2015. Det skal ses som et supplement til millenium-målsætningen om inden 2015 at halvere andelen af mennesker uden adgang til rent drikkevand. Endvidere blev der vedtaget målsætninger om inden 2015 at genoprette og regulere fiskebestande, som kan sikre et bæredygtigt fiskeri, inden 2020 at sikre et absolut minimum af risici og skadevirkninger på sundhed og miljø ved produktion af kemikalier, og inden 2010 at reducere tabet af biodiversitet væsentligt.
Hertil kommer en aftale om at etablere et 10-årigt rammeprogram for bæredygtig produktion og forbrug, som tager fat på den helt afgørende problemstilling vedrørende afkobling mellem økonomisk vækst og nedslidning af miljøet.
De vanskeligste forhandlinger førtes uden tvivl om målet vedrørende vedvarende energi. På grund af modstand fra især USA, Japan og OPEC-landene blev der ikke vedtaget et konkret tidsfastsat mål, men vi fik en målsætning om snarest at øge den globale andel af vedvarende energi. Det er dog værd at bemærke, at det for første gang er lykkedes os på et internationalt topmøde at få en så stærk tilkendegivelse til fordel for vedvarende energi. Det er den stærkeste tilkendegivelse, der endnu er vedtaget. Herudover afgav EU i samarbejde med en række andre lande en erklæring om at arbejde videre med sagen.
Med disse mål og målsætninger fra Johannesburg er der sammen med millenniummålene sat en konkret dagsorden for de næste 10-15 års arbejde med nationale, regionale og internationale indsatser.
Vi fik bekræftet tilsagnene vedrørende handel og subsidier fra Doha om at øge markedsadgangen for ulande og støtte udfasning af handelsforvridende subsidier. Johannesburg satte et forstærket politisk fokus på selve WTO-processen og dens betydning for udviklingslandene. I de kommende forhandlinger har vi således en stærk forpligtelse til at leve op til disse forventninger.
Vi fik bekræftet aftalen fra Monterrey om udviklingsfinansiering og betydningen af god regeringsførelse for at tiltrække investeringer og finansiering. De donorer, der havde givet nye tilsagn om finansiering i Monterrey, bekræftede dette. Hertil kom, at en række EU-lande under topmødet tog initiativ til i fællesskab at skaffe yderligere frivillige bidrag på ca. 80 millioner USD for at hæve den globale miljøfacilitet til det niveau på 3 milliarder USD, som oprindeligt havde været målet for genopfyldningen.
Endelig fik vi slået fast, at den sociale dimension skal fremmes, og at den tidligere opnåede konsensus om kvinders rolle, rettigheder og ligestilling skal fastholdes. EU afgav en erklæring herom, da spørgsmålet om kvinders rolle ikke fik så stærk en placering, som vi helst havde set.
Der lægges vægt på det nationale ansvar for god regeringsførelse, respekt for menneskerettigheder og fundamentale friheder. Det lykkedes at fastholde, at de nationale bæredygtighedsstrategier - som kan være formuleret som fattigdomsstrategier - skal være klare til gennemførelse i 2005. Jeg skal i øvrigt tilføje, at de oprindelige folk jo også blev nævnt i erklæringen.
Med hensyn til partnerskaber blev der lagt op til et stærkere samspil mellem offentlige aktører, private organisationer og private virksomheder i gennemførelsen af de opstillede mål. EU lancerede derudover to nye ambitiøse initiativer inden for prioritetsområderne vand og energi, nemlig det såkaldte "Water for Life" og "Energi til Fattigdomsbekæmpelse og Bæredygtig Udvikling".
Jeg er enig med Parlamentet i, at det afgørende er gennemførelsen, at gøre ord til handling. Der blev i Johannesburg skabt et momentum for en mere effektiv gennemførelse af dagsordenen for bæredygtig udvikling. Den private sektor kommer kraftigere på banen. Der var en klar melding fra virksomhederne om, at de har et ansvar i deres investeringer og produktion for lokalsamfund og for miljø.
Den internationale opfølgning vil ske i FN-regi. Det er et vigtigt spørgsmål, der skal arbejdes videre med. Også Verdensbanken og Verdenshandelsorganisationen bør inddrages.
Ordene skal gøres til handling. Formandskabet vil lægge stor vægt på effektiv opfølgning af både den interne og den globale dimension af EU's forpligtelser for gennemførelsen af bæredygtig udvikling. I den sammenhæng påhviler der os en særlig forpligtelse til at følge op på vore egne initiativer vedrørende vand og energi.
Til slut, hr. formand, vil jeg gerne nævne, at der i går var ASEM-topmøde mellem 25 europæiske og asiatiske stats- og regeringsledere. Det topmøde blev forberedt på et møde mellem økonomiministrene fra de samme lande under mit forsæde i torsdags, og jeg vil gerne sige, at store dele af den dagsorden, vi her har drøftet, blev drøftet med vore asiatiske partnere, og det blev besluttet at indlede en stribe forberedende aktiviteter mellem EU og Asien, således at vi kan være sikre på, at vi får fremskridt i Cancún og andre steder, hvor WTO-processen skal fortsættes. Til sidst vil jeg gerne sige, at det er vigtigt, at vi i Europa gør os klart, når vi taler om disse ting, at vel er vi store, men vi har brug for partnere, som vil det samme som os. Og det glæder mig og kommissær Pascal Lamy meget, at vi kom så langt, som vi gjorde med vore asiatiske kolleger i sidste uge og i går. Jeg synes derfor, at der er grund til en lille smule optimisme med hensyn til muligheden for at tage væsentlige skridt også i de kommende år.
Wallström
- (EN) Hr. formand, vi glæder os over denne mulighed for at præsentere Kommissionens vurdering af resultaterne af verdenstopmødet om bæredygtig udvikling i Johannesburg, der sluttede for tre uger siden.
På en måde er det lidt tidligt at komme med en endelig vurdering af resultatet. Tiden og vores egne ihærdige bestræbelser vil vise, om dette topmøde skaber de resultater, der udeblev i Rio de Janeiro. Som vi sagde flere gange hen imod slutningen på forhandlingerne, har vi alle ordene, og nu er det vores fælles pligt at omsætte ordene i effektive handlinger.
Jeg vil ikke forsøge at forenkle tingene unødigt og sammenfatte hele topmødet i ét ord som en succes eller en fiasko, men Kommissionen mener generelt, at vi kan være tilfredse med resultaterne af topmødet i Johannesburg. Det lykkedes os at skabe et nyt momentum i den bæredygtige udvikling, og resultaterne fra topmødet fører os i den rigtige retning.
Folk vil selvfølgelig sammenligne med topmødet i Rio i 1992. I perioden efter Rio lød den umiddelbare vurdering fra bl.a. nogle ngo'er, at det havde været en fiasko. Nu betragtes det som et afgørende øjeblik i kampen for en bæredygtig udvikling.
Topmødet i Rio var meget forskelligt fra topmødet i Johannesburg på nogle vigtige punkter. For det første er det politiske klima i 2002 meget anderledes, end det var for 10 år siden. På en vanskelig politisk baggrund var det primært op til EU at kæmpe for den bæredygtige udvikling i Johannesburg. Man kan sige, at vi stort set var den eneste motor i hele denne proces.
Lad mig minde Dem om, hvordan det europæiske mandat blev fastlagt. Under forberedelserne forud for topmødet udsendte Kommissionen to særmeddelelser. Den ene er fra februar 2001 og hedder "10 år efter Rio: Forberedelse af verdenskonferencen om bæredygtig udvikling i 2002", og den anden er fra februar 2002 og hedder "Mod et globalt partnerskab for bæredygtig udvikling".
På grundlag af disse meddelelser vedtog Rådet adskillige konklusioner i 2001 og 2002, der tilsammen udgjorde EU's forhandlingsplatform for verdenstopmødet om bæredygtig udvikling.
Det er særligt værd at bemærke Rådets (udviklingssamarbejde) konklusioner fra den 30. maj 2002, der indeholder en detaljeret liste over EU's målsætninger. Europa-Parlamentet kom også med en udtalelse i en beslutning, der blev vedtaget den 16. maj 2002.
Overordnet set arbejdede vi hen imod en gennemførelse af millenniumudviklingsmålene. I særdeleshed målet om at halvere antallet af folk, der lever i ekstrem fattigdom, inden 2015.
Udryddelse af fattigdom var det overordnede tema, som alle de konkrete spørgsmål blev kædet sammen med. Fra EU's side gik vi ind for at vise vores reelle vilje ved at opstille kvantificerbare mål med tidsplaner og overvågningsmekanismer i gennemførelsesplanen.
Nu vil jeg gerne koncentrere mig om nogle centrale resultater fra Johannesburg, som hr. Haarder allerede har nævnt, men som jeg finder det værd at gentage.
Jeg vil først fremhæve det faktum, at man er nået til enighed om et sæt nye mål som en del af gennemførelsesplanen.
Jeg vil nævne fem af disse. For det første ønsker man inden 2015 at halvere antallet af mennesker, der ikke har adgang til basale sanitære faciliteter. Det drejer sig i øjeblikket om 3 milliarder mennesker eller halvdelen af verdens samlede befolkning. Dette nye mål supplerer millenniumudviklingsmålet om adgang til rent vand.
For det andet ønsker man inden 2020 at sikre et absolut minimum af risici og skadevirkninger på sundhed og miljø ved fremstilling og brug af kemikalier.
For det tredje ønsker man senest i 2015 at genoprette og regulere fiskebestande, som kan sikre et bæredygtigt fiskeri.
For det fjerde ønsker man i 2005 at starte gennemførelsen af nationale bæredygtighedsstrategier.
For det femte ønsker man inden 2010 at standse tabet af biodiversitet, sådan som parterne tidligere enedes om på konventionen om den biologiske mangfoldighed. Tilslutningen fra alle stats- og regeringschefer er et væsentligt fremskridt.
Et andet vigtigt resultat er aftalen om at indføre 10-årige rammer for programmer om bæredygtigt forbrug og bæredygtig produktion, hvor de industrialiserede lande går i spidsen for den globale indsats.
Med hensyn til globalisering blev man som tidligere nævnt på topmødet enige om at styrke handlens betydning for den bæredygtige udvikling - f.eks. ved at fremme handlen med miljøvenlige og organiske produkter fra udviklingslandene - samt ved at styrke den internationale indsats for virksomhedsansvar.
EU's energimål blev behandlet i konklusionerne fra Rådets formandskab den 30. maj 2002, hvor EU atter bekræftede sit engagement i millenniumudviklingsmålet om at halvere antallet af ekstremt fattige mennesker samt andre millenniumudviklingsmål inden 2015 gennem levering af tilstrækkelige, økonomisk overkommelige og bæredygtige energiforsyninger.
I overensstemmelse med dets generelle holdning til fordel for en koncentreret og resultatorienteret gennemførelsesplan har EU bl.a. også støttet indførelsen af et kvantitativt tidsfastsat mål for at øge de vedvarende energikilders andel af det samlede energimiks.
Skønt det ikke lykkedes os at få opstillet et bestemt mål for vedvarende energikilder i handlingsplanen, blev vi enige om snarest at øge den globale andel af vedvarende energikilder ganske betydeligt. Vi blev også enige om at gennemføre fælles aktioner for at fremme de fattiges adgang til energi. Disse aftaler og eventuelle fremskridt vil blive vurderet regelmæssigt.
EU skabte også en "koalition af frivillige" om vedvarende energi. Den omfatter lande og områder, der er villige til at opstille mål og tidsfrister for en stigning i de vedvarende energikilders andel af det samlede energimiks.
Denne koalition lægger et fortsat pres på de modvillige parter, og den vil formentlig styrke udviklingen af vedvarende energi i hele verden. Koalitionen vil opstille et mål for vedvarende energi, der vil fungere som et gulv og ikke som et loft.
Som et apropos hertil har der allerede været positive udviklinger inden for klimaændringer. De, der allerede har ratificeret Kyoto-protokollen, har bekræftet, at de snarest muligt vil opfylde deres forpligtelser, og andre opfordres til hurtigst muligt at tiltræde den. Meddelelserne fra Polen samt de russiske og canadiske premierministre betyder, at protokollen meget snart vil træde i kraft.
Europa-Kommissionen talte med én stærk stemme i Johannesburg. Som kommissær for miljøet delte jeg med Poul Nielson (kommissær for udvikling) ansvaret som chef de file for forberedelserne forud for Johannesburg. Vi deltog begge i forhandlingerne på ministerplan på verdenstopmødet for bæredygtig udvikling. Koordineringen blev yderligere forbedret af kommissionsformandens tilstedeværelse i Johannesburg.
Jeg er nu glad for at give ordet videre til min kollega Poul Nielson, der bl.a. vil tale om behovet for opfølgning og gennemførelse af vores WSSD-forpligtelser.

Nielson
. (EN) Hr. formand, som fru Wallström ganske rigtigt sagde, vil jeg tale mere specifikt om handel, finansiering og opfølgning, men først har jeg nogle få generelle bemærkninger.
Man skal huske på, at topmødet i Johannesburg var en FN-konference. Det betyder, at delegationerne skal opnå konsensus. Ingen får alt.
Som fru Wallström sagde, er det politiske klima ændret siden 1992. Det er næsten, som om de ikke-statslige organisationer og 77-landegruppen har opgivet at forvente en konstruktiv multilateral tilgang fra USA's side - som om USA ikke er en del af regnestykket om bæredygtig udvikling. Den holdning gælder ikke i forhandlingslokalerne, hvor USA naturligvis er en reel forhandlingspartner, hvilket vi kunne se, da USA og OPEC-medlemmerne gjorde fælles sag mod målene for vedvarende energi. Men der blev skabt konsensus i Johannesburg, og det alene er positivt.
Jeg vil gerne gå lidt mere i dybden med handelsspørgsmålene. Jeg har noteret en vis bekymring på dette område. Forhandlingerne var særdeles vanskelige. Udviklingslandene fokuserede på handel og på landbrugsstøtte. Det tvang EU til at gøre en stor indsats for at værne om Doha som stedet, hvor det reelle indhold diskuteres, og til at undgå en generel afsporing af den multilaterale dagsorden.
Jeg har bemærket punkt 6 i beslutningsforslaget, og jeg vil gerne understrege, at jeg ser det som en korrekt udlægning af problemet. Det lykkedes os at undgå en afsporing af den multilaterale dagsorden, men selvfølgelig brugte vi al vores forhandlingskapital på at forsvare det, som alle var blevet enige om for mindre end et år siden.
Det er imidlertid meget opmuntrende - og man kunne kalde dette for "EU-førerskab" - at vi undgik en gentagelse af den desorganiserede "overbelastning af dagsordenen", der var årsagen til sammenbruddet i Seattle. Når de ikke-statslige organisationer siger, at topmødet i Johannesburg var en fiasko, fordi det ikke lykkedes at genåbne Doha og Monterrey, så er det en selvskabt og unødvendig misforståelse af selve hensigten med topmødet i Johannesburg. Det er en ringe hjælp, at nogle medlemmer af Europa-Parlamentet åbenbart deler denne misforståelse.
I Doha blev der diskuteret handel i november 2001. I Monterrey blev der diskuteret finansiering i marts 2002. Det var medvirkende til at sikre et vellykket topmøde i Johannesburg. Den multilaterale dagsorden var bedre organiseret til topmødet i Johannesburg. Det satte os i stand til - trods førnævnte problemer - under slutspillet at koncentrere os om de centrale emner på topmødet i Johannesburg.
EU vil fortsat fremme sin positive dagsorden om handel til fordel for udviklingslandene. Der er meget at rapportere om her.
For det første er vi foran andre vigtige handelspartnere, når det gælder markedsadgang - primært takket være Alt undtagen våben-initiativet.
For det andet indleder EU og AVS-landene på fredag forhandlinger om regionale økonomiske partnerskabsaftaler i medfør af Cotonou-aftalen. Jeg kan gå mere i dybden, hvis der er spørgsmål hertil.
For det tredje vedtog Kommissionen en meddelelse om handel og udvikling, der var stilet til Rådet og Europa-Parlamentet. I denne meddelelse præciseres det, hvad der skal gøres for at hjælpe udviklingspartnere med at profitere af den nationale, regionale og globale handel. Kommissionen efterkommer hermed inden for en måned den politiske erklæring fra Johannesburg samt opfordringen om øget handelsrelateret bistand.
De relevante Doha-bestemmelser citeres løbende i teksten. Johannesburg-teksten indeholder også en opfordring til at gennemføre Doha-dagsordenen, og udviklingslandenes behov udgør kernen i forhandlingerne, uden at det forstyrrer forhandlingerne om subsidier og afgifter. Med hensyn til subsidier er der direkte citater fra Rådets konklusioner i Johannesburg-teksten. Teksten bekræfter også teksten om adgang til lægemidler og TRIPs.
Kort sagt er Johannesburg-teksten om handel og finansiering i overensstemmelse med det mandat, som Rådet (udviklingssamarbejde) udstedte den 30. maj. Det er ikke noget dårligt resultat.
Beskeden fra de sydlige delegationer var imidlertid klar og utvetydig: "Norden skal vise, at den for alvor opfatter Doha som en udviklingsrunde". Det er en nyttig påmindelse, som vi fra Kommissionens side både hilser velkommen og finder vedkommende.
Med hensyn til finanser blev millenniumudviklingsmålene fuldt ud bekræftet på topmødet i Johannesburg, og der blev også tilføjet nogle få vigtige mål. Bæredygtig udvikling er fortsat et centralt mål i den politiske erklæring fra Johannesburg, og det giver os en sammenhængende ramme for at gennemføre udfaldet af alle større FN-konferencer.
Kampen mod fattigdom blev prioriteret højt i alle gennemførelsesplanens kapitler. Det er et skridt i den rigtige retning, at man på topmødet prioriterede fattigdomsbekæmpelse i forfølgelsen af målsætningerne om adgang til energi, vand og sanitet samt en retfærdig fordeling af fordelene ved biodiversiteten.
Vi har derfor sunde fælles målestokke for, om fællesskabet af nationer gør tilstrækkeligt. Det vedtagne finanssprog sikrer en dynamisk post-Monterrey-proces, hvilket fastholder presset for mere statslig udviklingsbistand. Det kommer sikkert ikke som nogen overraskelse for Dem, at bidragyderne efter min mening bør gøre langt mere. Hvis De ønsker konkrete svar om EU's kurs, bør De kigge på de enkelte EU-medlemsstaters statsbudgetter for 2003. Det agter jeg at gøre.
Med hensyn til Europa-Parlamentets rolle har der været nogen debat om parlamentsmedlemmernes rolle under topmødet, samt om samarbejde med Kommissionen. Da nogle udtalelser er fremsat offentligt, vil jeg benytte lejligheden til kort at reagere.
Kommissionen var glad for at modtage et betydeligt antal parlamentsmedlemmer i EU-delegationen, hvilket har været tilfældet ved alle vigtige FN-konferencer. Medlemmerne deltog aktivt i topmøderne og interagerede med Kommissionen under briefinger, topmødebegivenheder, sideløbende arrangementer med videre, alt sammen med henblik på at repræsentere Europas interesser.
Som institutionerne havde aftalt, deltog parlamentsmedlemmerne som observatører i delegationerne, og de tog ikke del i forhandlingsmøderne. Der var ingen afvigelse fra den etablerede praksis i Johannesburg. Jeg tror, at jeg vil gentage dette. Der var ingen afvigelse fra den etablerede praksis i Johannesburg.
Kommissionen gjorde sit bedste for at støtte parlamentsmedlemmerne. De blev regelmæssigt informeret om forhandlingerne, og Kommissionen lyttede opmærksomt til deres synspunkter. Højtstående embedsmænd fra Kommissionen afholdt dagligt orienteringsmøder. Det viser, hvor højt vi vægter en åben informationsformidling. Både kommissær Wallström og jeg selv deltog i denne proces, og jeg mødtes med Europa-Parlamentets delegation tre gange under topmødet, ligesom jeg deltog i en række sideløbende parlamentariske arrangementer, bl.a. to arrangementer afholdt af De Grønne.
Alt dette fandt sted inden for de nuværende rammer, der specifikt nævnes i kommissionsformand Prodis brev med accept af parlamentarisk deltagelse. Da nogle af parlamentsmedlemmerne rejste dette spørgsmål under topmødet i Johannesburg, påpegede jeg, som jeg skulle, over for dem, at vi ikke var mødt op med nye regler, og at vi ikke havde bemyndigelse til at ændre på disse ordninger i Johannesburg. Sådanne ændringer kræver en trepartsbeslutning med deltagelse af Kommissionen, Rådet og Europa-Parlamentet. Hvis det at være en loyal vogter af aftaler gør én gammeldags, så foretrækker jeg det frem for at være moderne, hvis det betyder, at man ikke er i stand til at respektere aftaler.
Nu har jeg nogle få bemærkninger vedrørende opfølgning. Partnerskaber mellem regeringer, virksomheder og det civile samfund bliver en forudsætning for at leve op til løfterne fra Johannesburg. Vi glæder os over de mere end 200 partnerskaber, der blev søsat under topmødet. Disse partnerskaber vil forhåbentlig tilføje nye ressourcer og ekspertise og mobilisere en indsats på alle niveauer.
Men det er partnerskabernes kvalitet og størrelse, der er afgørende, ikke blot deres antal. Cotonou-aftalen er "kun" et partnerskab, men det dækker 15 EU-medlemsstater og 77 udviklingslande og har en finansprotokol på 15,2 milliarder euro. Vi starter ikke helt fra bunden.
Europa-Kommissionen vil koncentrere sig om en stærk EU-gennemførelse af de to EU-dækkende partnerskaber om vand og energi, der blev iværksat i Johannesburg.
Under topmødet skrev EU og dets afrikanske partnere under på en strategisk EU/Afrika-partnerskabsaftale om vand og sanitet. I forbindelse med EU's vandinitiativ er dette et vigtigt skridt hen imod udvikling af konkrete aktioner, der baseres på stærkt ejerskab og engagement fra de afrikanske partnere.
Overordnet set er det klart, at en effektiv implementering af resultaterne fra topmødet i Johannesburg er ensbetydende med, at intentioner omsættes i handling via et udviklingssamarbejde på regionalt, nationalt og lokalt plan.
EU skal fortsat gå i spidsen. Det Europæiske Råd har allerede indvilliget i at gennemgå EU's strategi for bæredygtig udvikling på sit forårsmøde i 2003 med speciel fokus på en praktisk gennemførelse af Johannesburg-forpligtelserne. I forbindelse med forberedelserne af denne revision agter Kommissionen at fremsætte forslag baseret på meddelelsen "Mod et globalt partnerskab for bæredygtig udvikling", som blev udsendt tidligere i år. Et af de vigtigste interne problemer, der skal behandles i forårets sammenfattende beretning for 2003 forud for Det Europæiske Råds forårsmøde, er, hvordan forbrugs- og produktionsmønstrene i EU kan gøres mere bæredygtige.
Afslutningsvis vil jeg sige, at Den Europæiske Union kan være tilfreds med den rolle, den spillede i Johannesburg - og jeg vil fremhæve "Den Europæiske Union". Samarbejdet mellem Kommissionen og Rådet var også en meget positiv oplevelse.
EU mødte op med langt den længste ønskeseddel. Men selvfølgelig er faren for skuffelse større, desto højere ambitionsniveauet er. De ikke-statslige organisationer og pressen fokuserer på disse mangler. Sådan er det. Men som ansvarlige politikere skal vi være forsigtige med ikke at drage den konklusion, at vi af den grund skal være mindre ambitiøse fremover. Kommissionen mener ikke, at EU - eller resten af verden - har råd til at være mindre ambitiøse.
Hulthén (PSE)
Hr. formand, jeg vil gerne takke det danske formandskab og Kommissionen. Jeg vil starte med det positive og sige, at jeg er helt enig med Kommissionen og Rådet om, at vi ikke skal være for kritiske og negative over for resultaterne af Johannesburg-topmødet. Det er ikke muligt at måle de resultater, der trods alt er opnået, når vi kan se, at flere mennesker har adgang til vand, ordentlig sanitet, mad og et miljø med færre kemikalier. Jeg mener, at vi må sige, at dette virkelig er en gevinst, og at vi sammen skal tage æren, for uden EU var vi nok aldrig nået så langt, som vi gjorde i Johannesburg. Det er måske også her, en del af Parlamentets frustration ligger. Lige siden tiden før Göteborg-topmødet har vi i Parlamentet arbejdet aktivt for en bæredygtig udvikling. Mange har sammenlignet vores ønskeseddel med en slags overpyntet juletræ. Alligevel er vi blevet enige om kravene og om den proces, som vi ønskede, at Unionen skulle gennemføre for at opnå de nødvendige ændringer. Vores frustration skyldes, at vi kan se, at vi endnu ikke har opnået disse resultater. Hvis vores ønskeseddel betragtes som et overpyntet juletræ, kunne man sige, at resultatet fra Johannesburg mere ligner et juletræ uden nåle - men dog et juletræ.
Vores frustration skyldes også, at vi ikke er i stand til at udnytte vores evner og viden ved topmøderne. Jeg mener stadig, at Kommissionen bør tage dette budskab til efterretning. Det er et spørgsmål om forholdet mellem Parlamentet og Kommissionen. Dette bør imidlertid give anledning til langt mindre frustration end den situation, vi rent faktisk burde være frustrerede over, nemlig situationen rundt om i verden. Det er det problem, vi i virkeligheden burde diskutere i dag. De problemer, der måtte findes mellem Parlamentet og Kommissionen med hensyn til, hvem der skal sige hvad ved de internationale møder, kan tages op i et andet forum end her i salen, og nu skal vi koncentrere os om de problemer, som vi virkelig skal gøre noget ved.
Det er fint, at der nu fokuseres på, at vi skal i gang med selve arbejdet. Vi må sikre, at de forpligtelser og løfter, som EU afgav i Johannesburg, nu kommer til udtryk i de faktiske politikker, og at de er synlige på vores budget. Jeg vil gerne have, at Rådet og Kommissionen vender tilbage til Parlamentet til februar for at rapportere om, hvad der er sket indtil da, og hvad der skal ske i fremtiden, således at forpligtelserne fra Johannesburg kan gennemføres. I den forbindelse vil jeg naturligvis fremhæve bistanden. Medlemsstaterne ligger beskæmmende langt fra standarden med hensyn til international bistand. Kun få af dem lever i praksis op til standarden.
Jeg vil gerne sige lidt om de øvrige forpligtelser, som EU har indgået, f.eks. i Kyoto, og om, hvordan det ser ud med vores eget klimaprogram, som Kommissionen godkendte for et års tid siden, et toårigt program, der omfatter den ene halvdel af strategien til bekæmpelse af klimaændringer i Europa. Vi vender tilbage til den anden halvdel, handlen med emissionskvoter, til oktober gennem hr. Moreira da Silva. Det er en skam, at vi ikke kan diskutere emissionskvoter også i denne forbindelse, men jeg vil imidlertid sige noget om den rapport, som Kommissionen offentliggjorde for et års tid siden.
Vi har gjort gode fremskridt på grundlag af Kommissionens forslag, men Kommissionens program har mangler på en lang række vigtige områder. Landbrugspolitik er f.eks. stadig ikke med, men det kan måske komme med i programmet nu, hvor der er gået et år. Med hensyn til vores mål og den reduktion på 8%, vi ønsker at gennemføre, skal princippet fortsat være, at klimapolitikken skal danne grundlag for energipolitikken. Dette skal være bestemmende for udformningen af vores fremtidige energipolitik. Vi må sikre, at dette kommer til udtryk i vores forskningsprogrammer og i de direktiver, som Kommissionen har lovet, f.eks. direktivet om offentlige indkøb på energiområdet.
Transport er fortsat det største problem. Der findes ingen gode løsninger, et forhold, der kan beskrives som pinligt. De lokale eksempler er mindre pinlige. Den bilfrie dag over hele Europa på søndag vidner om et kolossalt engagement af den slags, vi bør sørge for langt hyppigere end tidligere.
Langen (PPE-DE)
Hr. formand, jeg taler i egenskab af ordfører for udtalelsen om det europæiske klimabeskyttelsesprogram. Hr. Nielson, jeg har undret mig over den selvtilfredshed, som De har udstrålet under Deres indlæg om resultaterne fra Johannesburg. Der er kun få beviser, der kan dokumentere det, og at skælde pressen ud nytter og ændrer heller ikke noget ved det.
Jeg vil gerne tale om klimebeskyttelsesprogrammet, som omfatter 42 punkter, og især om de 10 punkter, som bør gennemføres inden for de næste to år. Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi har alt i alt hilst dette program velkomment, fordi vi er af den opfattelse, at medlemsstaternes foranstaltninger alene ikke er tilstrækkelige. Men der kan ikke herske nogen tvivl om, at ansvaret for overholdelsen af klimebeskyttelsesmålene i første omgang ligger hos de stater, der har underskrevet Kyoto-protokollen, altså også hos medlemsstaterne i EU, at burden sharing er en frivillig aftale inden for EU, og at de foranstaltninger, som Kommissionen foreslår, og som Parlamentet støtter, ikke må forpurre disse mål.
Derfor kommer det ved vurderingen af foranstaltningerne efter Industriudvalgets opfattelse an på, om de mest effektive og billigste foranstaltninger træffes først. Det handler altså ikke om at iværksætte nogle foranstaltninger, der koster mange penge, og som sætter spørgsmålstegn ved EU's industripolitiske konkurrenceevne, men man skal derimod tage affære dér, hvor det hele kan gennemføres hurtigst.
Til det formål har vi to forslag: For det første er der biobrændslen, det er rigtigt, men dyrt, og for det andet er der emissionshandlen. Hvad angår emissionshandlen, har Industriudvalget eftertrykkeligt krævet, at der indføres en frivillig eksperimenterende fase indtil 2008, og at der ikke gennemtvinges nogen handel før det tidspunkt. Jeg mener, at man skal betragte dette mål, disse overvejelser ud fra industripolitiske synspunkter.
Før mig var der fire talere fra Skandinavien. Jeg mener, at vi alle har et fælles ansvar for, at vi ikke taber de industripolitiske mål og erhvervslivets konkurrenceevne af syne, uanset hvor nødvendigt det er, at vi støtter et fornuftigt europæisk klimabeskyttelsesprogram så meget som muligt.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil tale om topmødet i Johannesburg. Hvad angår Hulthén-betænkningen, vil min kollega Peter Liese tage sig af den. Til forskel fra hvad mange forsøgte at gøre, nemlig at fordømme topmødet som en fiasko, allerede inden det var begyndt, tog Parlamentet til Johannesburg med et ganske højt ambitionsniveau og afviste dermed at deltage i det kyniske spil, som de personer spillede, der ville sænke forventningerne, før de tog af sted, for så bagefter at gøre de små sejre til store.
Og det gjorde vi af to grunde. For det første fordi vores planet krævede det. Jorden befinder sig i alarmtilstand, både miljømæssigt og socialt, hvorfor det ikke var acceptabelt for Europa-Parlamentet, at topmødet skulle ende med et blot tåleligt resultat. For det andet, fordi det var en mulighed, der ikke havde eksisteret i de seneste 10 år, og som ikke vil vise sig igen i de næste. Det ville derfor være tragisk ikke at udnytte denne mulighed. Vi tog altså af sted med et højt ambitionsniveau, med en følelse af stor enhed og solidaritet mellem alle de politiske grupper. Og ved topmødets afslutning må jeg sige, at det ikke, selv om det afgjort bevægede sig i den rigtige retning og nåede længere end i Rio, kom så langt, som det burde. Det er rigtigt, at der blev opnået nogle resultater, men disse resultater er slet ikke tilstrækkelige til at vende de tegn på manglende bæredygtighed, som vores planet udviser.
På den positive side vil jeg ud over det, som det danske formandskab og Kommissionen har fremhævet med hensyn til tidsplaner og mål, navnlig for fattigdom, for vand og for sundhed, som noget positivt pege på topmødets ændrede karakter. I Rio nåede vi frem til begrebet bæredygtig udvikling, i Johannesburg knyttede vi handling til dette begreb. Dét var et kvalitativt spring for topmødets karakter. For det andet med hensyn til indholdet, hvor begrebet bæredygtig udvikling blev sat i tæt forbindelse med miljø og fattigdom. Dét mener jeg også var et kvalitativt spring, nemlig på samme tid at ville udrydde fattigdom og standse ødelæggelsen af miljøet. For det tredje aktørerne, hvor indsatsen mod den manglende bæredygtighed ikke mere kun er en forpligtelse for nationerne, staterne. Med det enorme antal partnerskaber, der blev etableret, er det civile samfunds deltagelse sikret. Offentlig og privat er knyttet til målsætningen om bæredygtig udvikling.
På den negative side var det en skuffelse, at der ikke blev opstillet noget mål for de vedvarende energikilder eller for genopretningen af biodiversiteten. Jeg vil dog gerne tilføje et punkt, der ikke er blevet omtalt, hverken af det danske formandskab eller af Kommissionen, og som jeg finder negativt, nemlig, at der ikke var noget ønske om en institutionel reform på miljøområdet. Dette topmøde kunne være blevet brugt til en greening af de eksisterende institutioner, Verdensbanken, WTO, men også til at oprette nye institutioner med globalisering til fordel for bæredygtig udvikling som opgave. Jeg tænker eksempelvis på en miljøverdensorganisation. Dette spørgsmål blev ikke nævnt, det blev ikke omtalt, det var ikke med på topmødets dagsorden, og dét var beklageligt.
Et sidste ord, også om den negative side, angående Kyoto: Mange har sat Kyoto på dette topmødes positive side. Jeg sætter det på den negative. Det er rigtigt, at Rusland, Canada, Indien og Kina fremsatte nogle meget sympatiske erklæringer om fremtiden. Men det, som dette topmøde skulle gå ud på, var ikke hverken erklæringer eller hensigter om Kyoto, men derimod, at det skulle føre til praktisk gennemførelse af Kyoto-protokollen. Og 10 år efter topmødet i Rio er Kyoto stadig ikke blevet omsat til praksis.
Afslutningsvis et par ord om Parlamentets rolle og forholdet til Kommissionen og til Rådet. Vi er vant til, på disse topmøder, at rose Kommissionen og kritisere Rådet. Denne gang var det omvendt. Forholdet til det danske formandskab var fremragende og præget af åbenhed og godt samarbejde, men denne gang havde vi desværre ikke det samme niveau af samarbejde med Kommissionen, som vi har været vant til fra konferencerne med kommissær Wallström om klimaændringerne. Vi havde et fremragende samarbejde på klimakonferencerne. Denne gang var der desværre hverken tilstrækkeligt med åbenhed, samarbejde eller fælles optræden.
Lange (PSE).
Hr. formand, kære kommissærer, hr. formand for Rådet, topmødet i Johannesburg var i sandhed et topmøde, hvor det netop ikke længere handlede om de fine ord, som er blevet ytret så ofte, men om en aftale om konkrete skridt. Jeg mener også, at det var på tide, for kendskabet til, hvad der er nødvendigt, har længe været til rådighed. Netop når man ønsker at gennemføre bæredygtig udvikling globalt, handler det naturligvis om fattigdomsbekæmpelse, om social sammenhæng i mange lande i verden, fordi det er fundamentet for en bæredygtig udvikling, for en miljørigtig adfærd.
Så meget mere beklagelig fandt jeg den nuværende amerikanske regerings adfærd, som med alle taktiske kneb har forsøgt at forhindre konkrete aftaler netop for i sidste ende at sætte sine egne økonomiske interesser igennem. Det mener jeg, at man skal sige med al tydelighed, især når man ser, hvordan EU som motor for dette topmøde har forsøgt at lægge de rigtige spørgsmål frem på bordet og også at tage fat på de rigtige målsætninger for gennemførelsen af en bæredygtig udvikling. Det er desværre kun blevet gennemført halvt, især fordi den største industrination i verden har blokeret. EU var motor, pegede i den rigtige retning, især hvad angår spørgsmål om vandforsyning, sanitation og og miljørigtig produktion.
Jeg syntes også, at de daglige diskussioner med Kommissionen var gode og rigtige, jeg er også taknemmelig, fordi rådsformandskabet tre gange meget udførligt har diskuteret med parlamentsdelegationen. Men Parlamentets krav om, at i det mindste delegationslederen skal inddrages i EU-koordineringen i morgen og kan observere og kommentere de konkrete forhandlingsprocesser dér, eksisterer fortsat.
Når nogen imidlertid peger på de rigtige spørgsmål med fingeren, så viser mindst tre fingre tilbage hertil. Det er også sådan i spørgsmålet om en bæredygtig udvikling. Den ene finger er vores landbrugspolitik. Hvordan kan vi virkelig offensivt forlange en ændring af den globale produktion, når vi gennem vores landbrugspolitik, gennem subventionering forhindrer den fornuftige handel, når vores landbrugssubsidier udgør et mangefold af det, vi giver ud i udviklingsbistand?
Den anden finger: Hvordan ser det ud med fair trade-systemet i verden? Når man ser på kaffebøndernes aktuelle situation, kræver det en tydelig revision af handelssystemet og også af de internationale finansielle strømme, som skal være indrettet på retfærdige investeringer og ikke på kortsigtet profitmaksimering. Den tredje finger peger helt sikkert på spørgsmålet om en bæredygtig politik i vores egne aktiviteter. Hvordan lykkes det os egentlig i EU at lede transport og private husholdninger i en bæredygtig retning? Kun når vi selv tydeligt kan vise, at vi også selv gennemfører det, som vi kræver af andre, er vi troværdige globalt. Derfor er klimabeskyttelsesprogrammet, som vi diskuterer her, også en vigtig byggesten med henblik på at kombinere miljøpolitikkens element med økonomisk ydeevne og social retfærdighed.
Sanders-ten Holte (ELDR).
Hr. formand, spørgsmålet i dag er, i hvilket omfang Johannesburg-topmødet har ført til konkrete resultater, og hvilken rolle EU har spillet i den forbindelse. Er der sket fremskridt på dette ambitiøse område? Er der fastlagt nye, klart definerede mål og frem for alt tidsrammer? Er de tidligere mål blevet bekræftet? Et spørgsmål, som efter min mening er endnu vigtigere, er: Hvordan kommer vi videre? Vil vi gå i aktion over hele verden? Det er på høje tid! Hvis vi anlægger en overordnet betragtning og ser på det klima, som kendetegnede forhandlingerne, har min gruppe den holdning, at resultatet er forholdsvis positivt. Det kunne have været værre. Men vi ønsker bestemt også at kritisere nogle enkelte ting. Jeg vil dog gøre det klart, at vi er særligt tilfredse med den rolle, EU har spillet. Det var en pionerrolle, bestemt med hensyn til en verdensomspændende indsats for at sikre, at 1 million mennesker har adgang til grundlæggende sanitære faciliteter og på deres egen måde opnår menneskelig værdighed, bedre sundhed og et bedre levemiljø.
Vi nåede endvidere til enighed om at begrænse overfiskning og farlige kemikalier og om at gøre multinationale selskaber ansvarlige for destruktiv praksis. Disse ting er også faste bestanddele på dagsordenen. Vi glæder os ligeledes over forpligtelsen vedrørende integration af kønsaspektet. Vi tror også, at de liberale idéer, som vi har insisteret på så længe, er solidt grundfæstet i handlingsplanen. Jeg henviser naturligvis til kampen mod korruption, opretholdelse af retsstatsprincippet, demokrati, menneskerettigheder og forsvarlig forvaltning. Disse er efter vores mening væsentlige aspekter, der skal tages op, før vi kan begynde at indgå nye partnerskaber med udviklingslandene.
I det store og hele og i betragtning af klimaet skal vi være glade for, at det lykkedes os at overtale verden til ikke at gå ind for tilbageskridt, trods stærk modstand fra USA og visse andre lande. De udviste virkelig manglende vilje til at nå frem til fornuftige aftaler. Navnlig USA satte hælene i ved enhver lejlighed. Det forstår jeg ikke. Det er især, fordi EU stod samlet, at vi overhovedet gjorde fremskridt. Jeg så det med egne øjne: Det var EU, når det er bedst. En sand aktør på verdensplan. Vi var foregangsmænd. EU satte dagsordenen igen og igen. Derfor bør vi rose forhandlerne.
Der er også ting, vi vil kritisere. Efter vores mening skøjtede EU for hurtigt hen over spørgsmålet om vedvarende energi. Efter vores mening burde det nye partnerskab for energi have været iværksat på en bedre måde, og det skulle have været drøftet forud herfor i Parlamentet. Mit sidste punkt drejer sig om politisk legitimering, som jeg lagde stor vægt på, og jeg er enig med de øvrige medlemmer af Europa-Parlamentet. Jeg skal ikke komme nærmere ind på det. Vi forspildte en mulighed, fordi EU ikke i højere grad handlede som Dritte im Bunde (tredje led i alliancen).
Endelig vil jeg imidlertid alligevel gerne udtrykke min tak, min respekt og min ros. 
(Formanden fratog taleren ordet)
Miranda (GUE/NGL).
Hr. formand, FN's generalsekretær, Kofi Annan, sagde ved afslutningen af topmødet i Johannesburg, at man ikke kan forvente, at den slags konferencer udretter mirakler. Jeg vil gerne hertil føje, at resultaterne fra de foregående konferencer, navnlig Rom og Monterrey, heller ikke gjorde det. Men lad os dog i det mindste være enige om, at det er rimeligt at håbe på mere end det, der blev nået. Og der var virkelig behov for væsentlig mere.
Vi ønsker selvfølgelig ikke at forklejne nogle af de målsætninger, der blev opstillet, eller nogle af de foreløbige mål, der blev vedtaget, især adgang til rent drikkevand og basale sanitære faciliteter, anvendelse og fremstilling af kemiske produkter og genopretning af fiskeressourcerne, for ikke at tale om andre tidligere opstillede målsætninger, der her blev bekræftet. Vi må imidlertid heller ikke glemme eller lukke øjnene for de klare fiaskoer, som vi fik på flere andre områder, navnlig på området for vedvarende energi, som EU satsede så meget på, men hvor resultaterne blev langt ringere, end man kunne ønske sig.
Derudover kan man også kun beklage, at de for de opstillede mål nødvendige midler og sågar den dertil hørende politiske vilje i vid udstrækning slet ikke er blevet defineret, især hvis man betænker de opstillede tidsrammer. Selv om der som nævnt blev formuleret nogle nye målsætninger, fremkom der på finansieringsområdet intet relevant eller konkret ud over de tamme løfter fra Monterrey, hverken om statslig udviklingsstøtte eller om ophævelse af gæld. Vi ignorerer ikke, at det blev besluttet at oprette en solidaritetsfond til udryddelse af fattigdom. Vi bemærker dog også, at den er baseret på frivillighed og således ikke har forpligtende karakter, hvorfor det næppe kan forventes, at der kommer større resultater ud af dét. Denne fond viser imidlertid mere end tydeligt, hvorledes de udviklede lande ikke har ydet den statslige bistand, som de forpligtede sig til for nogle årtier siden. I stedet for tilstrækkelige ressourcer er vi endnu en gang henvist til gode hensigter af samme slags som mange af dem, der blev fremsat i Rio, og som erfaringen har vist ikke er blevet til meget andet. Men først og fremmest har topmødet i Johannesburg ikke klart og objektivt afstukket en vej frem, en vej, som kan følges, hvis topmødets centrale mål - der også var dets motto - nemlig bæredygtig udvikling, skal blive til virkelighed. Vi havde på dette område meget gerne set, at forpligtelserne, ansvarligheden og målsætningernes klarhed havde haft samme niveau som dem, der vedtages på topmøderne om handel. Det er imidlertid tydeligt, at hverken den politiske vilje eller de politiske prioriteringer er de samme, især ikke for dem, der sætter dagsordenen for disse begivenheder. Det er her på sin plads at erindre om, at udenrigsminister Colin Powell slog tonen an, da han udtrykkeligt udnævnte handlen til at være udviklingens motor og sagde, at Johannesburg er et vigtigt skridt på vejen mellem Doha og fremtiden. Meget af det, der skete i Johannesburg, giver mening, når det ses i lyset af disse to udtalelser, der reducerer alt til at dreje sig om handel.

Turmes (Verts/ALE).
Hr. formand, den manglende succes i Johannesburg skyldtes ændringer i det politiske klima. Det politiske klima ændres ikke blot i USA men også i EU, fordi den politiske dagsorden er langt mere domineret af handel, end den var i 1992. Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance tror ikke længere, at vi vil være troværdige i G77-landenes øjne, hvis ikke vi ændrer på dette og lægger fire hjørnesten ind i vores internationale politik.
For det første er overvågning ikke nok. Der er brug for en bindende aftale i EU om 0,7% af den statslige udviklingsbistand. For det andet skal vi holde op med at give eksportstøtte til landbruget. For det tredje skal vi gøre fremskridt i Europa med hensyn til produktions- og forbrugsmønstre. For det fjerde skal vi standse vores handelsdominans og genskabe en bedre balance mellem multilaterale miljøaftaler og handel samt indføre bindende aftaler for storkapitalen med hensyn til dens virksomhedsansvar og sociale ansvar.
Hvis vi ser på forhandlingsforløbet i Johannesburg - og det er en anden grund til den manglende succes - så var der den første uge en kommissær, der primært var interesseret i handelsspørgsmål. Der kan have været meget gode grunde til, at kommissæren for miljø kun kunne deltage i godt 48 timer, men oveni dette havde en kommissær fastlagt en stor del af forhandlingerne - uden demokratisk kontrol - under hemmelige forhandlinger flere måneder forud for topmødet.
Endelig var vi mindre velforberedte med hensyn til energipartnerskabet end vandpartnerskabet. Det var endnu en grund til, at vi ikke kunne gøre hastige fremskridt på dette område. Og De, hr. kommissær, underskrev et brev, hvori De forsøgte at genoptage spørgsmålet om kerneenergi i dette partnerskab. Kan De komme med en klar tilkendegivelse af, at Europa-Parlamentet vil blive langt mere involveret i dette partnerskabs fremtid i overensstemmelse med anmodningen i vores betænkning?
Sandbæk (EDD).
Hr. formand, det vi står tilbage med efter Johannesburg, er få konkrete fremskridt og mudrede perspektiver for det fremtidige globale arbejde for bæredygtig udvikling. Det, som skulle have været Johannesburg-topmødets klimaks - den politiske erklæring - endte som en svag og rodet sammenklipning af forskellige landes særinteresser, der ikke tør omtale menneskerettigheder direkte, som lader virksomhederne selv kontrollere, om de lever op til deres ansvar, og som slettede henvisningerne til, at løfterne fra Rio ikke er indfriet. En erklæring, der aldrig formåede at tage fat om nældens rod og ændre på de forhold, der virkelig kunne gøre en forskel for verdens fattige.
Hverken EU eller USA har villet give ulandene indrømmelser på bistands- og handelsområdet. Både Lange og Turmes nævnte EU's landbrugsstøtteordninger, som jo er helt fundamentale. Derfor har det også været svært at opnå forbedringer for miljø og menneskerettigheder. Og det var så resultatet af adskillige timers forhandlinger bag lukkede døre - i skærende kontrast til flere af erklæringens afsnit, der taler om bred inddragelse af partnere.
Johannesburg-topmødet blev en bekræftelse af 10 års erfaring med USA som aktør i global miljø- og udviklingspolitik. Først udvander de aftalerne, og så tilslutter de sig alligevel ikke. EU har desværre heller ikke meget at prale af. "Lad os indgå en aftale, der kan erstatte fortvivlelse og mørke med håb og lys for hundrede millioner af mennesker", sagde Anders Fogh Rasmussen i sin tale på topmødet. Jeg har desværre svært ved at genfinde de smukke ord i de endelige resultater. Vand og sanitet - det er da positivt, men når man ser på f.eks. løfterne fra Cairo, og på hvor få af dem der er blevet indfriet, så vil jeg gerne se implementeringen gennemført, før jeg tør tro på disse løfter.
Har globale topmøder udspillet deres rolle? Både og. Så længe verdens rige ledere ikke har reelle intentioner om at skabe forbedringer for verdens fattige, så kan pengene bruges bedre end til at afholde dyre konferencer og topmøder. For ingen fattige bliver mætte af luftkasteller.

Kronberger (NI).
Hr. formand, den internationale offentlighed bliver efterhånden træt af at høre om rapporter om miljøtopmøder med ringe resultater. Der blev håbet meget på Rio, i det mindste hvad angår teoretiske tiltag og store ord. De handlinger, der har fulgt efter, var så skuffende, at den internationale miljøbevægelse næsten er forstummet.
I Kyoto var man i det mindste i stand til at formulere en målsætning. De lange perioder frem til gennemførelsen er absolut lammende. Johannesburg var som ventet en ny skuffelse. Ethvert mislykket topmøde skader mere, end det gavner, fordi det medfører en resignerende stemning.
Alligevel vil jeg også gerne nævne det positive fra Johannesburg. EU har for første gang vist en konkret farbar vej, fremlagt en klar strategi i form af en udvidelse af vedvarende energi. Naturligvis er det beklageligt, at den globale forøgelse på 1% ikke blev vedtaget. Men for EU er der nu mulighed for inden for EU at dokumentere, være forbillede for, præsentere, at skiftet til vedvarende energi er et all winner-system, at vi ikke blot kan mildne klimakatastrofen hermed, at vi skaber fem gange så mange arbejdspladser end med traditionel energi, at vi skåner ressourcerne på verdensplan, at vi udvikler teknologier med vedvarende energi, som vi kan eksportere. Man må tænke på, at 2 milliarder mennesker i verden er uden elektricitet.
Vi skal bevise aktivt nu og arbejde hårdt for at få gennemført målene fra hvidbogen om vedvarende energi i praksis. Jeg vil gerne påpege, at vi med vores hensigt om at gennemføre en fordobling inden 2010 allerede er temmelig meget bagud.

Formanden.
Jeg vil nu informere Dem om fortsættelsen af vores arbejde. Vi skulle have afsluttet denne del kl. 10.00, hvorefter der ville være 45 minutters fri debat efter ønske fra de parlamentsmedlemmer, som er til stede i salen. Desværre var der næsten ingen, som overholdt deres taletid, hvilket dog heldigvis ikke gjaldt for rådsformanden. Før vi tager hul på denne fase af forhandlingen, har de to kommissærer dog bedt om lov til at tale om fru Hulthéns indlæg - regner jeg med - hvorefter de vil tale igen efter de andre indlæg. Jeg vil opfordre de to kommissærer til at gøre det kort i deres tale her midt i forhandlingen.

Liese (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg mener, at vi endnu en gang bør bede kommissærerne om at tage stilling efter forhandlingen og ikke midt i det hele. Nu er det parlamentsmedlemmernes tur!

Formanden.
Hr. Liese, det er allerede planlagt, at kommissærerne skal tale til sidst. Det er jeg godt klar over. Men de to kommissærer har udtrykkeligt bedt om lov til at tale nu, og jeg kan ikke nægte dem ordet.

Nielson
. (EN) Hr. formand, vi er helt i Deres hænder. Vi kan gøre det, præcis som De vil.

Formanden.
Jeg vil gerne takke de to kommissærer for deres imødekommenhed. Det forekom mig faktisk også lidt mærkeligt med tre indlæg i løbet af forhandlingen. De to kommissærer vil således svare til sidst, det vil sige efter den frie debat, der finder sted nu, hvorefter medlemmerne igen får mulighed for at tale.

Liese (PPE-DE).
Hr. formand, jeg taler som skyggeordfører for PPE-Gruppen om den betænkning, fru Hulthén har udarbejdet, men jeg kan ikke andet end at vise min forundring over især kommissær Nielsons adfærd. Det, mine kolleger, der var i Johannesburg, fortæller, og også den måde, hvorpå han har optrådt her i dag, får mig til at tvivle på, om det virkelig er fornuftigt at lade en parlamentsdelegation deltage på sådanne topmøder på den måde.
Men nu til Hulthén-betænkningen. Jeg takker fru Hulthén for hendes fremragende betænkning, som handler om klimabeskyttelse. Oversvømmelserne i Tyskland og i nabolandene har så at sige skyllet dette emne op til overfladen igen. Vi kan ganske vist ikke sige, at disse konkrete oversvømmelser var en følge af klimaændringerne, men vi ved alle, at sådanne hændelser tiltager, hvis vi ikke handler hurtigt nu. Derfor er det europæiske klimabeskyttelsesprogram vigtigt, men de konkrete foranstaltninger, som Kommissionen hidtil har foreslået, er ikke ambitiøse nok. Emissionshandlen er meget omdiskuteret her i Parlamentet, og kommissæren ved, at jeg støtter hr. Moreira meget i hans bestræbelser på at forbedre Kommissionens forslag og ikke at udvande det. Imidlertid er Kommissionens forslag om emissionshandel netop kun en del af en omfattende strategi. På områderne transport og budget er der gjort for lidt hidtil, og det kan endda føre til alvorlige forvridninger, f.eks. til ulempe for jernebanen og til fordel for lastbiltrafikken, hvis vi ikke passer på her.
Vi venter stadig på forslaget om energieffektivitet ved udstyr. Fru Palacio burde hurtigt fremlægge et meget ambitiøst forslag, således at vi også har en omfattende strategi her. Jeg vil især gerne henlede mine kollegers opmærksomhed på nr. 16 i Hulthén-betænkningen. Her handler det om afskaffelse af miljøfjendtlige, klimafjendtlige subsidier. Et vanskeligt emne, men vi står ved det, og det handler om indførelse af en indtægtsneutral drivhusgasbaseret emissionsafgift for alle områder, som ikke er omfattet af emissionshandlen. Det vil sige, at industrien også skal spørge sig selv, når den kæmper mod emissionshandlen, om den måske hellere vil have denne drivhusgasbaserede emissionsafgift i stedet, og så tror jeg, at vi vil få en saglig diskussion om emnet.

Read (PSE).
Hr. formand, jeg bifalder den del af beslutningsforslaget, der vedrører sundhed og sundhedsmæssige mål. For det første er en reduktion af forekomsten af hiv/aids - en sygdom, der har reduceret den forventede levetid i Afrika syd for Sahara fra 62 til 47 år - et helt afgørende mål. Pålidelige overslag viser, at hvis sygdommen fortsætter som hidtil, så vil hver anden 15-årige pige i Sydafrika dø af hiv/aids. Man kan f.eks. bekæmper sygdommens udvikling gennem en videreudvikling af mikrobicider. Denne særlige form for forebyggende behandling kan fremhæves, fordi den i modsætning til konventionelle beskyttelsesformer giver kvinder mulighed for at tage ansvaret for brugen. Problemet er, at der ikke investeres nok i udviklingen af mikrobicider, og at en behandling stadig ligger flere år ud i fremtiden. Det er et reelt problem at skaffe penge til kliniske forsøg.
For det andet skal parlamentsmedlemmerne gøres opmærksomme på Europa-Parlamentets eget arbejde med det sjette rammeprogram. Gennem dette program har EU givet høj prioritet til bekæmpelsen af fattigdomsrelaterede smitsomme sygdomme såsom aids, malaria og tuberkulose.
Endelig vil jeg nævne adgangen til lægemidler. Jeg håber, at de aktuelle contretemps vedrørende TRIPs og mulige hindringer for de mest moderne lægemidler meget snart vil blive løst. Der er også mangel på generiske lægemidler, billige lægemidler og andre behandlingsformer, der er lige så vigtige i lande med udbredt fattigdom og meget dårlig vandkvalitet. Det er en prioritet, og EU skal gøre sit yderste for at afværge en af de største trusler mod verdens befolkning - sygdom.

González Álvarez (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg har tre indledende spørgsmål.
For det første er alle vi, der var til stede der, bekendte med Europa-Parlamentets positive rolle, som - det er sandt - var drivkraften bag det, der fandt sted. For det andet er der USA's negative rolle, som f.eks. pressede de lande, det kunne presse - jeg er bange for, at det om kort tid bliver for mange - for at der ikke skulle blive indgået en aftale om vedvarende energi. For det tredje deltog vores gruppe - en delegation på 11 medlemmer - i det officielle topmøde, det alternative topmøde, og den besøgte to townships - kaldet Soweto og Alexandra - og kunne ved selvsyn se, hvad det betyder at mangle vand eller sanitet og bo under særdeles dårlige forhold.
Jeg må tilstå, de herrer kommissærer, at jeg efter at have besøgt de to townships syntes, at forhandlingerne på det officielle topmøde var meget fjernt fra virkeligheden, fra den så nærliggende virkelighed, der fandtes så tæt på det officielle topmøde, der var så sikkert og luksuriøst. Det er en følelse, jeg er nødt til at give udtryk for, og derfor er jeg enig i den kritiske ånd i Miljøudvalgets beslutning, der klart understreger, at der i spørgsmål som f.eks. beskyttelse af biodiversiteten og vedvarende energi ikke er klare og konkrete mål. Og på de områder, hvor der er mere konkrete mål som f.eks. fattigdomslempelse, er der heller ikke tydelige økonomiske mål. Med andre ord blev der på topmødet ikke talt om et mål, som har været alment kendt i mere end 30 år, nemlig 0,7% i udviklingsbistand. Og udviklingsbistanden falder hele tiden i stedet for at vokse. De øvrige betragtninger er kun tomme ord, hvis der ikke er en udviklingsbistand på 0,7%.
Til trods for at vi er kritiske over for resultatet af topmødet i Johannesburg, er det korrekt - og her er jeg enig med udvalget og resten af kollegerne - at der skal ske en opfølgning på minimumsaftalerne for at sikre, at de bliver opfyldt.
Lannoye (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har hørt de to kommissærer understrege, at EU har spillet en positiv rolle under forhandlingerne i forbindelse med topmødet i Johannesburg. Jeg tror, det er sandt, at EU har spillet en positiv rolle. Jeg må henlede alles opmærksomhed på, at det er afgørende, hvis man virkelig vil gøre fremskridt under sådanne topmøder, at være troværdig i forhold til de partnere, der deltager i forhandlinger og drøftelser.
Imidlertid skæmmes vores troværdighed af den omstændighed, at EU på en række områder fører en politik, som er i modstrid med EU's erklærede målsætning. Ser vi eksempelvis på den fælles landbrugspolitik, viser den aktuelle debat om hr. Fischlers forslag, at flertallet af medlemsstaterne er forbeholdne, når der skal forandres, når vi skal afgive de rettigheder, vi har tiltaget os med hensyn til eksportstøtte. Vi må og skal gøre en indsats for at bevæge os i den retning, for at fjerne eksportstøtten, for at skabe den omtalte troværdighed i forhold til de lande, som lider under denne støtte.
Gør vi ikke det, hvorledes skal vi da ved topmøder af denne art kunne få folk til at lytte til os og tage os lidt mere alvorligt, end tilfældet er i dag? De lytter ikke til os, fordi vi ikke er troværdige. Jeg tænker i denne forbindelse på landbrugspolitikken, og jeg tænker på fiskeripolitikken. Også på sidstnævnte område foreligger der et reformforslag. Hvis vi ikke er i stand til at ændre disse politikker på behørig vis, vil vi opleve, at vores ord ikke tillægges øget vægt under kommende topmøder. Det drejer sig ikke kun om topmødet i Johannesburg. Der følger mange efter. Det er helt afgørende, at vi sikrer orden i eget hus, inden vi vender os belærende mod omverdenen.
Cunha (PPE-DE).
Hr. formand, udformningen af punkt 6 og 7 om den fælles landbrugspolitik og landbrugsstøtten afslører efter min opfattelse tre store politiske fejltagelser. Den første er et totalt manglende kendskab til Doha-erklæringen, hvor EU accepterede at reducere eksportstøtten, men fik gennemført, at alle andre former for støtte, herunder de kreditter, som USA og andre landes statsvirksomheder yder, også skulle reduceres. Det var en stor sejr for EU.
Den anden grund er, at denne udformning viser en fuldstændig naivitet i analysen, hvor man tror, at en ensidig reduktion i støtten fra EU's side skulle kunne løse problemerne. Især på et tidspunkt, hvor USA netop har vedtaget en landbrugspolitik, hvor man øger støtten, og især når man ved, at denne nye amerikanske politik øger presset på verdensmarkedspriserne. Og så meget mere som dette land er den største eksportør af landbrugsprodukter til den tredje verden, og ikke kun EU.
Den tredje grund er den tavshed, som der i denne erklæring er om EU's Alt undtagen våben-initiativ, som indtil dato er det stærkeste, det mest relevante og det mest generøse tilbud til de fattigste udviklingslande i verden. Det er uforståeligt, at det er blevet fortiet her, at det ikke er blevet nævnt. Vi påskønner med andre ord ikke vores egne bestræbelser. Derfor er den måde, som punkt 6 og 7 i denne erklæring om landbruget er udformet på, det, som man i politik kalder at "skyde sig selv i foden". Det svækker EU, som hidtil har været den stærkeste motor til fordel for de fattigste landes interesser. Det er derfor under den afstemning, som vi skal have i morgen, ganske afgørende at få rettet disse fejl.

Goebbels (PSE).
Hr. formand, i politik er det sådan, at man efter hvert internationalt møde taler mere om de kendeligt fortsat utilfredsstillende resultater end om de fremskridt, der rent faktisk er gjort.
Sådan var det efter Rio, og sådan var det efter Kyoto, om end både Rio og Kyoto i mellemtiden er blevet uomgængelige referencer, når der tales om bæredygtig udvikling. Begrebet bæredygtig udvikling er blevet en besværgelse, en slags trylleformular, som nævnes i tide og utide. Det er efter min opfattelse klart, at bæredygtig udvikling forudsætter generel økonomisk og social udvikling. Fattigdommen er den største hindring for en ansvarlig forvaltning af naturressourcerne og bevarelse af miljøet. Ansvarlig globalisering bør give sig udslag i en global økonomisk udvikling, som muliggør en reel global solidaritet. Offentlig udviklingsbistand er ikke tilstrækkelig, heller ikke hvis det lykkes at fordoble eller tredoble denne. 50 milliarder dollars i offentlig bistand er ikke meget. Amerikanerne bruger et tilsvarende beløb til vedligeholdelse af plæner! I 2001, som ikke var noget gunstigt år for internationale investeringer, nåede de private investeringer rettet mod udviklingslandene op på mere end 200 milliarder dollars, eller fire gange så meget som den offentlige bistand. For at sikre, at de private investeringer når ud til alle lande, er det afgørende, at man forhandler sig frem til en multilateral aftale om beskyttelse af investeringerne, hvilket bl.a. indebærer, at der må oprettes internationale voldgiftsinstanser, som gør det muligt at bilægge tvister. Ingen privat investor, heller ikke etiske investeringsfonde, vil foretage investeringer uden at have sikkerhed og uden at have udsigt til afkast. I mangel af multilaterale regler, vil vi se en sand strøm af bilaterale aftaler. Der findes allerede mere end 1.200 af slagsen! Ved indgåelse af bilaterale aftaler er det imidlertid ikke den fattigste, der bestemmer vilkårene. Bæredygtig udvikling kræver globale standarder, også når det gælder investeringer og beskyttelsen af disse.

Mantovani (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil hverken komme med en positiv eller negativ udtalelse om verdenstopmødet i Johannesburg. Måske er det tilstrækkeligt at sige, at det var et nødvendigt og nyttigt møde, selv om den optimisme, vi så i Rio for 10 år siden, er blevet afløst af en vis skepsis over for fristerne og de målsætninger, der skal nås. Vedtagelsen af både en handlingsplan - der bl.a. drejer sig om fattigdomsreduktion, sundhed, teknologioverførsel og handel - og den politiske erklæring om en global forpligtelse til at samarbejde for bedre at kunne udnytte og fordele naturens ressourcer og energiressourcerne er en ambitiøs målsætning for såvel de industrialiserede lande som udviklingslandene, når det gælder om at skabe ligevægt i forholdet mellem den nordlige og sydlige halvkugle, og når det gælder udviklingspolitikkernes bæredygtighed. Jeg håber dog, at denne konference ikke bare var en parade af stats- og regeringschefer, men at den først og fremmest understregede den centrale placering, som spørgsmålene om bæredygtig udvikling i dag har på den internationale politiske dagsorden. I Johannesburg mærkede man netop nødvendigheden af en overstatslig ledelse, som konstant tager sig af verdens mange miljømæssige, økonomiske og sociale problemer, og som er særligt opmærksom på de fattige lande og udviklingslandene.
Også spørgsmålet om de fattige landes og udviklingslandenes gæld er så afgjort et centralt punkt, der har afgørende betydning for, om strategien for en bæredygtig udvikling på lang og mellemlang sigt bliver en succes. I den forbindelse er gennemsigtighed - som skal opnås ved at føre udviklingslandenes regnskab over på edb - en forudsætning for, at man kan fortsætte eftergivelsen af gammel gæld.
Corbey (PSE).
Hr. formand, jeg vil fokusere på det europæiske program for klimaændringer. Jeg kan helhjertet tilslutte mig alt det, som Anneli Hulthén har sagt om denne sag, men jeg savner et aspekt, nemlig kommunikation med borgerne. Siden oversvømmelserne for nylig begynder alvoren ved de potentielle klimaændringer at gå op for folk, men få er klar over, eller endnu mindre overbevist om, behovet for handling. Jeg vil foreslå tre punkter, der kan lette kommunikationen med borgerne.
For det første mener jeg, at borgerne skal have klare valgmuligheder. Selv om medlemsstaterne spiller en vigtig rolle her, kan Kommissionen gøre meget for at præcisere valgmulighederne. Hvad er konsekvenserne f.eks. af at nedsætte hastighedsgrænsen på motorveje til 100 km/t? Hvor meget kan vi vinde ved det? Hvad betyder det, hvis alle huse udstyres med et solpanel eller bruger lavenergipærer? Er det kun en dråbe i havet, eller gør det virkelig en forskel? Hvis valgmulighederne blev præciseret, kunne borgerne også engagere sig i klimaspørgsmålene. Politikken på klimaområdet kunne så også integreres i en klimastrategi.
For det andet bør politikken på klimaområdet i langt højere grad ses i en udviklingssammenhæng. Det er dyrt at investere i vedvarende energi, men det er umagen værd. I øjeblikket har 2 milliarder mennesker ikke adgang til elektricitet. Den bæredygtige energi er lokal og kan give udviklingen en kolossalt skub fremad. Dette budskab skal ikke kun udsendes i Johannesburg, men også i Bruxelles og Strasbourg og helst hver eneste dag.
For det tredje har vi brug for et flagskib. Medlemsstaterne skal i fællesskab investere i udviklingen af vedvarende energi og energieffektivitet. Noget i retning af Airbus-projektet. Det sjette rammeprogram for forskning og artikel 169 giver gode muligheder på dette område. Et flagskibsprojekt er synligt for borgerne og kan spille en central rolle med hensyn til at skabe offentlig bevågenhed.
Hr. kommissær, efter min mening kunne man ønske sig lidt mere entusiasme for en klimapolitik. Hidtil har vi især udsendt et negativt signal og et dystert budskab. Borgerne ville i højere grad engagere sig, hvis der blev lagt større vægt på kommunikation og de politiske aspekter.

Langenhagen (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har lige fået det bekræftet fra forskellige fiskeriministre i Reykjavik i Island. Disse fiskeriministre kom fra USA, Chile, Norge, Sri Lanka, Tunesien, Færøerne osv. De siger enstemmigt, at man er på rette vej med afgørelsen fra Johannesburg. Det er jo sjældent, at der er tilstrækkeligt med virkelige politiske afgørelser. Alle har snarere travlt med at sætte en ekstra glorie over deres personlige eller nationale egoisme, især når den internationale offentlighed ser på dem.
Denne gang var der dog tale om en ægte afgørelse i forbindelse med bæredygtighed og den så hårdt plagede fiskerisektor. Denne principielle enighed opstod meget hurtigt. Budskabet lyder: "Her er der ikke mere at diskutere. Vi skal handle." Det er Johannesburg-appellen til verden. Her mener man også os, os i Europa og her i Europa-Parlamentet.
Reformen af den europæiske fiskeripolitik haster. Den har høj prioritet og må heller ikke blive en kastebold mellem alt for gennemsigtige forhandlingstaktikker og spil for at samle pluspoint på andre politiske områder. Man kalder det også at mødes på halvvejen på bekostning af fiskeriet. Man erkendte det umisforståeligt i Johannesburg. Inden 2015 skal det føre til en bevarelse af bestandene. Nu skal vi skynde os. Jeg håber, at det lykkes for os! Netop for os her i EU som led i en forestående reform, som ikke længere udskydes.

McNally (PSE).
Hr. formand, kære kommissærer, De vil begynde at finde gentagelser i indlæggene. Glimrende! I et multinationalt og tværpolitisk organ betyder det, at budskabet trænger igennem. Vi er f.eks. alle enige om, at energien tegner sig for langt størstedelen af emissionen af drivhusgasser Nogle af os mener, at kerneenergi er dyr, umoderne, potentielt farlig og en rigtig dårlig løsning på energiproblemer. Men vi er alle enige om, at transporten er det største energiproblem, og at fossile brændstoffer hurtigst muligt skal erstattes af alternativer. Hvordan? Vi er enige om, at vedvarende energi og energieffektivitet er vigtigt, hvis man ønsker at løse problemet. Det anerkendte man i Johannesburg, men desværre kun i et begrænset omfang. Vi bør imidlertid gøre en hurtig indsats i hele EU. Husk på, at man i Johannesburg anerkendte energiens centrale betydning for fattigdomslempelse, og at det nye EU-program Coopener om vedvarende energi og energieffektivitet i udviklingslandene vil medvirke til at sikre noget af den tilgængelige finansiering. Dette program er vigtigt.
Der er i øvrigt et meget stærkt kønsaspekt i tilvejebringelsen af energi på grund af kvindernes opgaver i udviklingslandene.
De mislykkede bestræbelser på at nå målene for vedvarende energi - en fiasko, som USA er hovedansvarlig for - kan overvindes med goodwill og en målrettet indsats fra EU's side. Med hensyn til gennemførelse, så hjælper det ikke en døjt at bære mapper fra det ene møde til det andet. Det er det, der sker mellem topmøderne, der betyder noget, og jeg vil opfordre kommissærerne til at bruge deres lovgivningsmæssige beføjelser og tilsynsmuligheder til at sikre, at løfterne fra Johannesburg føres ud i livet, selv om det ikke gør det alene.

Evans, Jillian (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg var et af de medlemmer, der deltog i topmødet i Johannesburg og var så heldig at træffe nogle af de tusindvis af mennesker fra hele verden, der mødtes for at skabe øget opmærksomhed på behovet for menneskeorienterede politikker. Vi hørte konstant, at topmødet skulle ændre tilværelsen for verdens fattigste, hvis det skulle være en succes.
Vi forventede ikke voldsomme ændringer, og det fik vi heller ikke, men der blev gjort beskedne fremskridt. Der blev f.eks. taget skridt i retning af bedre forvaltning. Jeg håber, at Parlamentet aktivt vil støtte et universelt medlemskab af UNEP for miljøministre. Det kunne være udgangspunktet for en verdensmiljøorganisation.
Det fører os frem til det centrale spørgsmål om håndhævelse og overvågning. Vi ved af erfaring efter Rio, at det er én ting at indgå aftaler, men noget andet at sikre håndhævelsen af dem. Vi glæder os over, at det endelig er muligt at sætte Kyoto-protokollen i kraft, men det har været en lang og vanskelig proces. Hvordan vil der ske fremskridt efter Johannesburg? Det står ikke klart. Johannesburg-erklæringen omfatter et tilsagn om en altomfattende proces med deltagelse af den type grupper, der mødtes omkring stopmødet, men hvordan skal det gennemføres i praksis? Det regionale og det lokale plan er også vigtigt. Vi ved, hvordan den private sektor skal involveres, men hvordan vil de forskellige myndighedsniveauer blive involveret?
Endelig glæder det mig, at ønsket om at medtage bioteknologi som en iboende del af bæredygtighed blev afvist i Johannesburg trods USA's anstrengelser. Netop på det tidspunkt, hvor topmødet var på vej til at bruge en humanitær krise som påskud for at yde bistand i form af genetisk modificerede fødevarer til nogle af verdens fattigste lande. Det fjerner valgfriheden, underminerer den menneskelige værdighed og modarbejder bæredygtighed. Det skal vi fortsat afvise.

Sornosa Martínez (PSE).
Hr. formand, de herrer kommissærer, når vi er kritiske over for resultaterne af verdenstopmødet i Johannesburg om bæredygtig udvikling, er det, fordi vi i virkeligheden forventede meget mere. Vi kender den kritiske situation, jorden befinder sig i, forværringen, forureningen, manglen på naturrigdomme, også den ekstreme fattigdom, som en stor del af befolkningen lever under, som gør, at disse mennesker lever og dør under umenneskelige forhold, som tvinger dem til at udvandre til andre dele af verden, hvor der er bedre betingelser. Og selv om det er sandt, at der er opnået aftaler, så er det også sandt, at der er en lang række andre aftaler, det ikke har været muligt at undertegne. De sagde, fru Wallström, at tiden var inde til at gå fra ord til handling, og det samme sagde FN's generalsekretær med andre, men lige så overbevisende ord. Men det var ikke muligt, og til trods for de europæiske institutioners gode vilje er problemet med at nå de aftaler, der skulle have været et minimumsgrundlag for at løse de alvorlige problemer, vi har på jorden, ikke blevet løst.
Jeg synes, at kommissæren har ret, når hun siger, at frustrationen ikke må få politikkerne til at holde op med at stille ambitiøse forslag. Frustrationen bør gøre os endnu mere ambitiøse, og selv om det bliver i form af frivillige aftaler, bør de europæiske institutioner, Kommissionen, Rådet og Parlamentet, gå videre med alle disse forslag - mange flere end dem, der ligger på bordet - for reelt er det muligt, at bevarelsen af livsbetingelserne på jorden afhænger af, at EU foregår med et godt eksempel og viser denne vilje.
Hvis vi - alle landene - viser denne vilje og denne forpligtelse over for aftaler, programmer, datoer - ikke med ord men med handlinger - er det muligt, at de aftaler, der fortsat er frivillige, bliver udvidet til andre lande, og det er muligt, at den gode europæiske adfærd kan bidrage til, at Johannesburg i fremtiden ikke bliver det, den er i dag.
Lage (PSE).
Hr. formand, de herrer kommissærer, jeg kommer i tanke om, at den franske filosof Voltaire i figuren hr. Pangloss lod karikere en optimisme, som kom til udtryk hos den tyske filosof Leibniz, der mente, at "alt går mod det bedre i den bedste af alle verdener". Hvis Voltaire skulle komme tilbage hertil, tror jeg også, at han ville lave en karikatur, og givetvis en meget udtryksfuld, af dem, der i dag mener, at alt går mod det værre i den værste af alle verdener.
Denne næsten fantastagtige pessimisme, som mange kommentatorer, mange politikere og mange medlemmer af Europa-Parlamentet hengiver sig til, har ikke nogen eksistensberettigelse. Den har ikke nogen eksistensberettigelse, fordi man på topmødet i Johannesburg, efter min mening, anviste den rigtige vej, anviste retningen, stillede den rigtige diagnose, og EU agerede korrekt på topmødet i Johannesburg, hvad man burde takke for og ikke hele tiden stille sig kritisk an.
Topmødet anviste den rigtige vej, men man skal også være klar over, at de rige lande skal betale udgifterne ved den politik, der blev formuleret i Johannesburg, og at der skal oprettes kontrolmekanismer for, som det allerede er blevet sagt her i dag, at man kan gå fra ord til handling. Jeg tror også, at topmødet i Johannesburg har tjent til at demonstrere en del frygtsomhed og svage punkter i analysen af klodens tilstand. Jeg vil nøjes med at nævne en enkelt, hvis man tillader, nemlig spørgsmålet om fødselsregulering og verdens befolkning. Det går ikke at lade være med at røre ved dette problem, fordi man er bange for de religiøse dogmer, sådanne dogmer, som Voltaire fordømte, eller fordi man er bange for at blive betragtet som malthusianer. Vi ved jo alle, at det er lige præcis dér, hvor befolkningen vokser hurtigst, at der er størst fattigdom og ødelæggelse af naturen. Derfor kan vi heller ikke komme uden om spørgsmålet om fødselsregulering, om en samlet regulering af verdens befolkning, når vi taler om jordens overlevelse og om et mere menneskeværdigt liv for de mennesker, der lever på den.

Formanden.
Nu kommer vi til talerne fra de politiske grupper. Den gode nyhed er, at jeg kan være fleksibel med hensyn til tiden. Taletiden kan udvides, hvis talerne ønsker det.

Wijkman (PPE-DE).
Hr. formand, den foregående taler henviste til Voltaire. Lad mig henvise til en dansk forfatter, H.C. Andersen, som skrev en historie, som mange af os har læst, Kejserens Nye Klær. Undertiden føler jeg, at den diskussion, vi fører, minder lidt om netop den historie. Enhver kan se, at kejseren er nøgen, men vil ikke, tør ikke, sige det ligeud.
Jeg er således en af dem, der ikke på nogen måde anser Johannesburg-topmødet for en succes. Jeg mener, at det var godt, at mødet fandt sted, at der blev skabt en masse kontakter, og at der blev taget en række rigtige beslutninger. I lyset af de problemer, vi står over for på denne lille planet, fattigdommen, der fortsat breder sig hurtigt, spredningen af smitsomme sygdomme, de mange miljøproblemer, og navnlig den fantastisk hurtige teknologiske udvikling på mange områder, er der behov for en eller anden form for lovgivningsmæssig ramme, hvis det skal fungere ordentligt. Det, vi nåede frem til i Johannesburg, er ikke tilstrækkeligt. Desværre er jeg bange for, at vi vil mødes her igen om fem eller 10 år og da vil se, at en hel del af de problemer, man med rette har identificeret i forbindelse med Johannesburg, er blevet værre.
Lad mig tage et emne op, hvor jeg mener, at det endelige resultat fra Johannesburg lader en hel del tilbage at ønske. Allerede i Rio de Janeiro i 1992 kunne man se, at de eksisterende produktions- og forbrugsmønstre ikke fungerer i en verden med mellem syv og otte milliarder mennesker. Samtidig ønsker alle, at de fattige lande skal udvikle sig. Derfor er det indlysende, at produktions- og forbrugsmønstrene må ændres. Det, jeg havde håbet på fra Johannesburg, var, at de rige lande reelt ville forpligte sig til at bistå ved moderniseringen af produktions- og forbrugsmønstrene i de fattige lande. Dette gælder energiproduktion, som nu vokser meget hurtigt, det gælder transport, det gælder håndtering af kemikalieaffald, landbrug og vand. Hvert år investerer lande som Kina, Indien, Mexico, Indonesien og Brasilien hundreder af milliarder amerikanske dollars eller mere i ny energiproduktion. Hovedparten består af kulbrinteteknologi. Det er i vores egen interesse at hjælpe dem med lån på gunstige betingelser, med støtte og med teknisk samarbejde med henblik på at sikre, at den nødvendige udvikling på energiområdet sker på en miljøvenlig og effektiv måde. Desværre har vi ikke instrumenterne til det. Jeg glæder mig over de initiativer, som Kommissionen tog vedrørende vedvarende energi. Jeg mener, at det var virkeligt godt, navnlig i lyset af Kommissionen tidligere tvivl om, hvorvidt man ville gøre en energisk indsats på dette område. Jeg vil med glæde bidrage til udarbejdelsen af de nærmere bestemmelser, men det er en meget begrænset foranstaltning sammenholdt med det store behov, der findes.
Jeg mener, at vi har brug for en indsats af en helt anden størrelsesorden. Tilsyneladende har vi erkendt dette for sent. Om nogle få år vil vi uden tvivl afsætte flere ressourcer til dette område, men vi har brug for dem nu.
Til sidst vil jeg gerne sige, at vi simpelthen stiller for store forventninger til denne form for internationalt samarbejde. Jeg mener, at kommissær Wallström kom med en meget rigtig bemærkning i dagene efter Johannesburg-topmødet. Hun sagde, "at det er muligt, at vi må finde andre veje, at vi må identificere lande, der ønsker at gå videre, herunder forhåbentlig Den Europæiske Union". Vi bør måske oprette partnerskaber med virksomheder, der ønsker at gå hurtigere og længere frem, med folkebevægelser, med forskere osv., så vi kan få mere fart på inden for nogle af de områder, hvor situationen er særligt kritisk. Vi har simpelthen ikke et politisk system på internationalt plan, der kan matche den udvikling, der finder sted i øjeblikket, hvor så mange forskelligartede problemer nødvendiggør fælles regler.
Jeg ser frem til, at Kommissionen tager initiativer på disse områder. Jeg vil anmode Kommissionen om i hvert enkelt tilfælde at inddrage Parlamentet på et tidligere tidspunkt. Vi har aldrig haft lejlighed til at udtale os om de initiativer, som Kommissionen har taget vedrørende vand og energi, hvilket er temmelig frustrerende i lyset af, at vi uomtvisteligt har lagt engagement og interesse for dagen på disse områder.

Scheele (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne med det samme komme ind på hr. Wijkman og hans sammenligning med eventyret af H.C. Andersen om Kejserens Nye Klær. Jeg tror, at der er mange kolleger, som når de finder ud af, at denne kejser er fuldstændig nøgen, også vil sige det på samme klare måde her i plenarforsamlingen. Jeg mener, at vurderingen både af EU's rolle og af resultaterne af topmødet i Johannesburg er meget vanskelig. Ingen af os er tilfreds med resultaterne. Vi havde ønsket mere vidtgående resultater på forskellige områder.
Jeg vil dog gerne sige, at EU's rolle, Europas rolle efter min mening var en god, også en godt koordineret rolle. Det bør også siges her, at koordineringen mellem EU og de fremtidige kandidatlande lykkedes ved de vigtigste krav. Jeg er naturligvis hverken tilfreds med Kommissionens adfærd over for os eller med informationspolitikken. Jeg vil gerne henvende mig direkte til kommissær Nielson. Vi forventede ikke, at alle vores krav skulle gå igennem. Men nogle gange er det sådan, at tonen skaber musikken, og nogle gange var forhandlingsmåden eller kommunikationen med parlamentsmedlemmerne på vores side ikke tilfredsstillende.
Jeg deltog i denne delegation som medlem af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, og finansieringen af udviklingen var selvfølgelig også et stort emne i Johannesburg. Det stod også klart, at man ikke ville gå tilbage til tiden før Monterrey. Man må også spørge sig selv generelt, om det er fornuftigt at arrangere sådanne FN-topmøder med korte mellemrum og så som slutresultat kun have en lille forhandlingsvolumen ved et topmøde om bæredygtighed. Men det er selvfølgelig ikke Kommissionens eller Parlamentets ansvar, men FN's.
Jeg har et helt konkret spørgsmål til Kommissionen: Hvordan vil man i fremtiden kontrollere, om der leves op til forpligtelsen fra Monterrey om at stille i gennemsnit 0,39% af bruttonationalproduktet til rådighed til udviklingssamarbejde fra 2006? Vil man fortælle Parlamentet om udviklingen? Jeg kommer fra Østrig, og på dette punkt er jeg naturligvis ikke stolt af mit land, da vi er et af nummer sjok-landene, hvad angår støtte til udviklingssamarbejde. Nu til det konkrete spørgsmål. Jeg ved, at De ikke kan opstille de nationale budgetter, men hvordan vil den efterfølgende followup se ud, også i forhold til Europa-Parlamentet?
Et punkt, jeg har savnet fuldstændigt i Johannesburg, var spørgsmålet om befolkningsvæksten, spørgsmålet om den reproduktive sundhed. Jeg har mere opfattet formuleringerne i slutteksten som uklare. Man taler kun om sundhed, om mødre, men ikke om den reproduktive sundhed. Jeg mener, at netop i forbindelse med den bæredygtige udvikling er spørgsmål som familieplanlægning og reproduktiv sundhed væsentlige. Men jeg vil gerne takke for EU's klare holdning på dette område. Vi ved, at USA har forhindret ethvert fremskridt med de fundamentalistiske stater, og at man er langt bag efter handlingsprogrammet fra Kairo om reproduktiv sundhed.

Maaten (ELDR).
Hr. formand, Parlamentets fornemste opgave er at overvåge Kommissionen og generelt Rådets og Kommissionens resultater i Johannesburg. Efter min mening viser denne forhandling, at vi kan se ret positivt på den rolle, Europa spillede. Jeg mener, at kommissær Wallström havde ret i, at EU var drivkraften bag Johannesburg-topmødet. Så vidt jeg kan se, er der for lidt substans i resultaterne fra Johannesburg, men det er rent faktisk mere på trods af EU's indsats end som følge af den. Jeg mener, at vi kan være tilfredse med den rolle, vi selv spillede i det forum.
Alligevel er resultatet af Johannesburg generelt betragtet for magert. Ikke på et eneste område har man fastlagt kontrollerbare og faste mål, og sanktioner i tilfælde af manglende overholdelse af de allerede svage målsætninger mangler fuldstændig. Jeg mener, at det skyldes, at disse mål var for abstrakte. Alle går ind for renere vand, mindre fattigdom og mere uddannelse, men efter min mening skulle stats- og regeringscheferne have brugt mere energi på gennemførlige og konkrete projekter. Rio-topmødet har allerede lært os, at indgåelse af aftaler, der ikke kan håndhæves, er ganske formålsløst.
På trods af dette er der som nævnt under forhandlingen opnået nogle positive resultater. Jeg vil især nævne fremskridt med hensyn til renere vand, hygiejne og sygdomsforebyggelse. Disse elementer er naturligvis af central betydning, navnlig for de fattigste grupper af verdens befolkning. En anden positiv tendens er det, der endelig siges i dokumenterne om fiskeri og energi, selv om dokumenterne på sidstnævnte område let kunne have været mere konstruktive i kapitlerne om vind- og solenergi samt vandkraft. Det er imidlertid også noget, der ikke skaber problemer i EU, men som har givet store problemer andre steder. Disse tekster er optimistiske, selv indledningen til teksten om landbrug og relevante tilskud er optimistisk efter min mening. Imidlertid er det naturligvis ikke EU, vi kan takke for det, faktisk tværtimod. EU kunne godt have været lidt mere imødekommende på dette område. Men vi kender jo alle den interne situation. Det er et spørgsmål, hvor vi må nå frem til et bedre standpunkt indbyrdes, og jo før, jo bedre. Landbrug er stadig et svagt punkt for os alle i de internationale forhandlinger, og det har vi kun os selv at takke for, og det kræver engagement fra vores side. Det vedrører også spørgsmålet om miljøskadelige stoffer, noget, som vi ved, at kommissær Wallström ønsker at tage op i EU. Det spørgsmål hænger sammen med landbruget, men også alle andre former for tilskud, som vi yder i EU, ligesom det sker på verdensplan. Det forhold, at vi kun gjorde få fremskridt på dette område i Johannesburg, bør være et incitament til at tage spørgsmålet op både inden for EU og uden for som et prioriteret spørgsmål.
Til sidst vil jeg gerne kommentere Parlamentets delegations rolle. Oprindeligt havde jeg ikke til hensigt at nævne det, men eftersom spørgsmålet nu er blevet taget op så åbenlyst, vil jeg gerne sige et par ord. Delegationen blev i øvrigt ledet på bedste vis af vores kollega hr. Moreira da Silva. Jeg vil gerne på min gruppes vegne udtrykke vores taknemmelighed over hans måde at løse sin opgave på. Jeg vil også gerne takke det danske formandskab. Vi - i hvert fald de medlemmer fra min gruppe, der deltog i Johannesburg-topmødet - var begejstrede for kommunikationen på topmødet. Jeg er imidlertid noget overrasket over kommissær Nielsons bemærkninger i den forbindelse. Jeg kan godt forstå, at det er ubehageligt at blive overvåget af besværlige parlamentsmedlemmer, men det er stadig nødvendigt, at vi gør fælles sag på en mere effektiv måde ved sådanne lejligheder. Vi må skabe bredere støtte. Jeg mener, at de parlamentsmedlemmer, der deltog i topmødet, havde en positiv indstilling, og at et bedre samarbejde og en bedre kommunikation vil være til gavn for os alle. Jeg fandt kommissærens bemærkninger temmeligt syrlige, og miljøet er syrligt nok i forvejen, så der er ikke behov for syrlige bemærkninger fra en kommissær. 
Derfor håber jeg, at der fremover, også ved andre konferencer - for dette var ikke et enkeltstående problem, men et problem, som også gør sig gældende andre steder - vil kunne etableres et bedre samarbejde mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Samarbejde er flydende og kræver en positiv indstilling, ikke kun hos Parlamentet, men også hos de øvrige institutioner, og det vil i sidste ende gavne os alle.

Papayannakis (GUE/NGL).
Hr. formand, Kommissionen og Rådet må undskylde mig, men de vurderinger, vi foretager her i Europa-Parlamentet, sker på grundlag af de beslutninger, vi traf inden Johannesburg. Der foreligger nogle beslutninger, og vi havde en forhandling, og på grundlag heraf vil jeg slet ikke sætte spørgsmålstegn ved de positive ting, vi kunne konstatere i Johannesburg, både det, som fru Wallström har givet udtryk for, og det, som de øvrige medlemmer, der var sammen med mig i Johannesburg, har sagt. Jeg vil ikke gentage disse ting, ligesom jeg heller ikke vil gentage de negative ting, alt det specifikke, støtten, de vedvarende energikilder osv., som mine kolleger også har været inde på.
Jeg vil tillade mig at vende tilbage til et par andre punkter, som måske ikke er blevet fremhævet tilstrækkeligt. Inden Johannesburg sagde vi, at der bør være balance mellem på den ene side udvikling og handel og på den anden side miljøbeskyttelse. Denne balance blev ikke fundet. Selve Johannesburg-teksten er fuld af henvisninger, forbehold og forholdsregler for at undgå, at vi generer handlen. Den er skrevet halvvejs ud fra Verdenshandelsorganisationens interesser, og der findes ingen tilsvarende institution med den samme store magt og indflydelse, som kan stå over for Verdenshandelsorganisationen. Det er en kendsgerning. Det er ikke godt, jeg siger ikke, at det er fatalt, men det er i hvert fald en kendsgerning.
En anden ting, vi har sagt, er, at vi er nødt til, på den mest praktiske måde, at medregne omkostningerne til miljøbeskyttelse i netop vores produktion og netop vores forbrug. Det betyder helt konkrete foranstaltninger, det betyder afgifter, forbud, politiske bestemmelser og en række andre ting, som stadig drøftes, men i stedet har vi fået en formulering, der siger, at vi skal ændre produktionsmetoder og forbrugsvaner. Hvorfor ikke? Meget ambitiøst og flot formuleret, må jeg sige, men det siger ikke noget om, hvad det er. For mig er det uforståeligt, og det er det også for mine økonomistuderende på første år.
En tredje ting, vi sagde, var, at vi ville forsøge i det mindste at holde fast ved og naturligvis bygge videre på og gennemføre konklusionerne fra Rio. Et enkelt eksempel: Hvad blev der af forsigtighedsprincippet? Hvorfor blev det til en forsigtighedsmodel? Hvad indebærer dette for fremtiden? For den politik, vi, USA og andre skal føre? Hvorfor insisterede USA så meget på dette?
En fjerde ting, vi fremhævede, var miljøbeskyttelsespolitikken og den internationale dimension af miljøbeskyttelse og bæredygtig udvikling. Her er der intet sket. Og De må undskylde, men ikke alene fik vi ikke en verdensmiljøorganisation, den blev meget hurtigt skrottet, inden Johannesburg-konferencen overhovedet var startet, men man forbigik også enhver debat om en bedre politisk koordination af de gamle og de nye organisationer, f.eks. mellem Bretton Woods og Verdenshandelsorganisationen, med bæredygtig udvikling som politisk mål. Hvorfor? Hvordan skal vi nu kunne følge en tankegang, hvor vi sætter mål, finder midler, foretager overvågning og kontrol og i sidste ende pålægger sanktioner? Hvilket er essensen af governance. Det er netop, hvad governance betyder. For hvis det ikke betyder andet end moralske pegefingre over for den tredje verdens lande, selv om det også kan være nyttigt, er det for lidt og temmelig hyklerisk fra vores side. Jeg synes, der er sagt pæne ord uden mål, midler og tidsplaner. Vi er nødt til at følge dem op.
Jeg vil foreslå og opfordre til, at vi tænker os godt om. Europa-Parlamentet kan med et ad hoc-udvalg - jeg tror, det kan lade sig gøre via vores forretningsorden - hele tiden overvåge gennemførelsen af alle de pæne ord, der er blevet sagt i generelle træk i Johannesburg, så vi også kan se, hvad Kommissionen og forårets rådsmøde bringer med sig, og hvad der sker internationalt, så vi ikke bare er bagkloge som Epimetheus og udtaler os positivt eller negativt om det, som andre har gjort, uden at vi har foretaget nogen overvågning.

De Roo (Verts/ALE).
Hr. formand, lad os sige det rent ud. Johannesburg var ikke nogen succes. Resultaterne var skuffende, men jeg glæder mig over, at Kommissionen nu fremkommer med en afbalanceret vurdering frem for de overoptimistiske synspunkter, den fremsatte umiddelbart efter topmødets afslutning. Hvis topmødet skulle bedømmes i henhold til den nederlandske karakterskala, skulle det efter vores mening have 4 ud af 10. Det dumpede med andre ord.
Jeg er nødt til at rette Kommissionen på et enkelt punkt, nemlig biodiversitet. På verdensplan har man ikke aftalt, at vi skal standse reduktionen af biodiversitet inden 2010. Det eneste, man har besluttet, er, at udryddelsen af arter skal reduceres betydeligt, mens 100 ministre i Den Haag så sent som i foråret opfordrede til, at reduktionen af biodiversitet skulle afsluttes senest i 2010, hvilket vi også har givet udtryk for på europæisk plan.
Spørgsmålet er naturligvis, hvorfor Europa har opnået så lidt. Selvfølgelig er det klart, at USA stort set ikke ønskede noget som helst, men mange G77-lande er også trætte af uopfyldte løfter. De blev lovet mere udviklingsbistand, mens de i realiteten modtager mindre. Derfor er det logisk, at disse G77-lande har fokuseret på den traditionelle kamp mod fattigdom og for rent drikkevand, sanitet og energi til de fattige. Det er, hvad de har fået, og det er positivt.
Vi må imidlertid ransage vores egen samvittighed. For mange af de centrale aktører i Europa, navnlig kommissærerne Lamy og Nielson, så kun Johannesburg som en etape på vejen mellem Doha og Cancùn. Derfor havde Europa stort set intet at tilbyde G77-landene. Det bliver ikke bedre af, at vi stadig ikke har gennemført reformer af vores egen landbrugspolitik, og at vi anser vores egne handelsinteresser for vigtigere end bæredygtig udvikling. Vi har ikke fejet for egen dør med hensyn til landbrug, fiskeri, transport, energi og materialeforbrug.
Jeg tror ikke, at megatopmøder af denne slags kan fungere fremover. Vi bør gå i retning af FN-topmøder, hvor man arbejder i retning af specifikke mål, og her er Kyoto det bedste eksempel. Hvis det ikke er muligt at indgå en traktat på verdensplan, skal Europa i det mindste handle konsekvent i eget hus. Det, vi har brug for, er f.eks. en FN-traktat, i henhold til hvilken multinationale virksomheder skal udarbejde en arbejdsmarkeds- og miljørapport, der skal gennemgås af uafhængige revisorer. Det kan vi starte med i Europa. Det er også nødvendigt, at store virksomheder, måske over en fem- eller 10-årig periode, forpligter sig til at anvende de samme miljøstandarder uden for Europa som inden for. Det gør Volkswagen allerede. Når alt kommer til alt, har Sydafrika og Namibia ikke nogen miljølovgivning for slet ikke at tale om et system til at sikre håndhævelsen. Vi kan ikke afvente en verdensomspændende regulering på miljøområdet.
Et andet eksempel er skovrydning. I Rio lykkedes det ikke at udarbejde en traktat, og det skete heller ikke i Johannesburg, men der er noget, vi kan gøre i Europa. Hvorfor foreslår Kommissionen ikke, at der indføres en tydelig mærkning af tømmer og tømmerprodukter? Et grønt mærke til bæredygtigt tømmer og et rødt mærke til forkert produceret tømmer. Min gruppe ønsker, at vi vælger en upartisk fremgangsmåde på det handelspolitiske område. Jeg håber, at fru Wallström vil deltage i de forberedende møder forud for Cancùn, og at hun vil repræsentere Europa ved topmødet i Cancùn om et års tid, for kun på den måde kan vi bevise, at vi tager bæredygtig udvikling alvorligt.

Blokland (EDD).
Hr. formand, jeg betragter bæredygtig udvikling som et udtryk for Guds befaling til menneskene om at dyrke og bevare jorden. Det er vigtigt at ramme den rette ligevægt mellem sociale, økonomiske og miljømæssige aspekter. Desuden bør vi forsøge at skabe denne ligevægt i både de udviklede lande og udviklingslandene. Johannesburg-topmødet kulminerede med en handlingsplan, hvor man især fokuserer på de økonomiske mål og ikke i så høj grad miljømålene. Derfor kan det næppe kaldes for en ligevægt.
For 10 år siden oprettede man en juridisk ramme for klima og biodiversitet i Rio. Man har udarbejdet Kyoto-protokollen på klimaområdet, men ratificeringen og gennemførelsen giver fortsat anledning til stor bekymring. Med hensyn til biodiversitet valgte vi status quo for 10 år siden. Som Alexander de Roo nævnte tidligere, er denne målsætning nu blevet udvandet i Johannesburg til en langsommere reduktion af biodiversiteten. Desuden lykkedes det ikke topmødet at nå frem til en endelig aftale om vedvarende energi. Trods de store europæiske ambitioner, og det er bestemt ikke nogen kritik af kommissærerne, er der ikke skabt yderligere pres for at få indført en bæredygtig udvikling på verdensplan.
Heldigvis er der også en række positive ting at berette, herunder målsætninger for drikkevand og sanitet, kemikalier, fiskebestande, kampen mod fattigdom, sult og børnedødelighed. Med hensyn til udviklingsbistand har de rige lande imidlertid gennem de sidste 10 år lovet, at de vil bruge 0,7% af deres BNP på denne bistand. Hvornår vil det ske? Jeg ville gerne have fastsat en frist for dette.
Kampen mod fattigdom kan give muligheder for miljøbeskyttelse, for det er korrekt, at hvis folk mangler mad, husly og rent drikkevand, er miljøbeskyttelse ofte et problem, som udskydes til senere. Vi må med andre ord skabe en støttestruktur for miljøbeskyttelse, og derfor er vores primære opgave at gøre noget ved kampen mod fattigdom.
Hvis aftalen fra Johannesburg-handlingsplanen om, at handelspolitikken ikke må påvirke de fattige landes udvikling og skal tages alvorligt på miljøområdet, vil det få vidtrækkende konsekvenser for den europæiske landbrugs- og handelspolitik. Jeg vil gerne høre begge kommissærers syn på dette.
Mange synes at være tilfredse med resultatet af FN-konferencen i Johannesburg om bæredygtig udvikling. Så må vi se, om mine børnebørn ser tingene på samme måde om 20 år. Det er imidlertid et krav, hvis vi ser på fru Brundtlands indsats for at nå frem til en god definition af bæredygtig udvikling. Gennemførelsen af målsætningerne vil bestemt bidrage til dette.

Della Vedova (NI).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, fru kommissær, hr. kommissær, jeg tror, at vi alle sammen går stærkt ind for, at det er nødvendigt at forbedre miljøkvaliteten. Efter min mening bør vi dog tage udgangspunkt i, at livskvaliteten i verden - og på rigtig mange områder også miljøkvaliteten - ikke bliver ringere og ringere, sådan som nogle til gengæld vil bilde os ind, og derfor bør vi afholde os fra enhver form for dommedagsprofeti og huske på de dommedagsprofetier, som miljøbevægelsen kom med i 1970'erne - lige fra Stockholm til Rom-klubben - og som ikke holdt stik. Det betyder dog ikke, at vi ikke behøver at gøre så stor en indsats for at tage de miljøspørgsmål op, som også var medtaget på dagsordenen i Johannesburg.
Jeg vil gerne sige to ting i den forbindelse. For det første er jeg overbevist om noget, som andre parlamentsmedlemmer også har mindet om flere gange, nemlig at en af de afgørende faktorer for forbedringen af mange befolkningers livskvalitet og således også af miljøet er, at der lukkes op for den internationale handel. På dette punkt tror jeg, at amerikanerne - som vi altid kritiserer så skarpt - har ret, og EU bør efter min mening gøre en større indsats med hensyn til landbrugspolitikken, landbrugsprotektionismen og andre former for protektionisme. Vi skal huske, at der i Alt undtagen våben-initiativet - som Kommissionen er så stolt af, hvilket ikke er helt uberettiget - er taget højde for, at landbrugsprotektionismen skal høre op i 2009 for de allerfattigste landes vedkommende, når det gælder produkter som sukker, ris og bananer. Det er sådan en indsats, vi europæere skal gøre!
For det andet er de lande, som beskytter miljøet mest, demokratiske lande, hvor man overholder menneskerettighederne, og lande med en åben økonomi. Man talte om at sætte udviklingsbistanden op. Jeg vil dog gerne minde navnlig kommissærerne og kommissær Nielson om, at en stor del af den bistand, som Europa bevilger, går til finansieringen af diktaturer, udemokratiske lande og lande uden en åben økonomi. I disse lande fører en sådan finansiering ikke til en forbedring af hverken miljøkvaliteten eller miljøpolitikkerne.

Haarder
. Hr. formand. Jeg vil gerne takke for en god og omfattende debat. Jeg vil gerne indlede med at takke hr. da Silva og hr. Maaten for de smukke ord om samarbejdet mellem EU's institutioner i Johannesburg. Jeg vil viderebringe disse ord til den danske miljøminister, som i dag har møde med sin kinesiske kollega om bl.a. de spørgsmål, vi drøfter her. Der afholdes jo som bekendt EU-Kina-topmøde i dag i København, og derfor kan han ikke være til stede her.
Fru Scheele ønskede, at der også havde været koordination med ansøgerlandene. Jeg er informeret om, at der faktisk var en daglig konsultation med ansøgerlandene. Det synes jeg også er meget vigtigt. Når hun siger, at der ikke var nævnt noget om kvinder og sundhed i erklæringen, vil jeg gøre opmærksom på, at det ret konkret blev nævnt, at man skal reducere de miljømæssige trusler mod sundheden. Det skal ske i overensstemmelse med menneskelige rettigheder og fundamentale friheder, og det skal være i overensstemmelse med nationale love og kulturelle og religiøse værdier. Så der var jo altså noget med om det.
Jeg har noteret mig hr. Langes ønske om, at medlemmer af Parlamentet skulle være med til morgenmøder. Jeg har noteret det. Det er ikke noget, jeg kan give tilsagn om her, men vi skal jo lære af vore erfaringer, og jeg takker derfor for forslaget.
Mange har været inde på spørgsmålet om EU's landbrugspolitik, og det skal jeg ikke føje meget til. Man kan nok ikke bestride, hvad hr. Lannoye og hr. Maaten har nævnt, at landbrugspolitikken er et af problemerne, når vi fra vores side i EU skal søge at skabe enighed om en mere bæredygtig fremtid. Jeg vil gerne nævne igen, at der på ASEM-topmøderne i sidste uge og i denne uge på kinesisk foranledning er truffet beslutning om at afholde et forberedende møde om landbrugspolitikken i Beijing, således at de europæiske lande og de asiatiske lande kan være så godt rustet som muligt til mødet i Cancún. Der er altså skred i tingene. Der bliver i hvert fald lejlighed til at fortsætte denne dialog med en række andre lande.
Jeg har med stor interesse noteret fru Corbeys forslag om at skærpe borgernes bevidsthed om, hvordan de selv kan bidrage, og uden at referere hvad der blev sagt, vil jeg gerne takke både fru Langenhagen, fru McNally, hr. Wijkman og mange andre for deres engagerede indlæg.
Jeg har noteret mig de litterære eksempler, der har været fremført. Andersen og Voltaire, "Kejserens nye klæder" og Panglos, som uanset hvad der sker i Voltaires "Candide", mener, at alting er indrettet på den viseligste måde. Det er jo morsomt, og det skal vi altid holde os for øje, for Andersen og Voltaire havde jo en skarp sans for menneskets trang til sorgløshed, når det er bekvemt. Jeg synes dog, at det her ved afslutningen af mit indlæg må være mig tilladt at påpege, at EU's institutioner gjorde et godt arbejde i Johannesburg. Som fru Wallström sagde, var EU motoren i processen. Der blev sat nye mål og eksisterende mål blev strammet op. Der blev fastsat visse tidsfrister. Nu gælder det om at fastholde hinanden på det, om selv at gå foran og derved at opnå berettigelse til at holde andre fast på disse målsætninger. For opfølgningen er det afgørende, som også hr. Papayannakis sagde her til sidst. Nu gælder det opfølgningen. Det ser jeg frem til, og derfor vil jeg gerne, før jeg overlader ordet til kommissærerne, sige dem tak for det meget store arbejde, de har udført og kommer til at udføre i forbindelse med opfølgningen.
Formanden.
Jeg vil gerne takke kommissærerne for deres samarbejde, idet de har indvilliget i at tale sidst under forhandlingen i stedet for ved starten på forhandlingen.

Nielson
. (EN) Hr. formand, jeg vil fortsætte lige der, hvor hr. Haarder sluttede. Kommissionen ser frem til dette arbejde. Som fru Hulthén understregede ved starten på forhandlingen, ser vi også frem til at vende tilbage til Parlamentet til februar for at diskutere, hvordan opfølgningen skal organiseres. Alt dette er ganske positivt.
Der er et nyt aspekt, som er meget vigtigt: Vandinitiativet og energiinitiativet er EU-initiativer. Vi bevæger os ind på et nyt område. Det defineres ikke kun af Kommissionens handlinger. Vi har nu et landskab, som det ser ud efter topmødet i Monterrey, fordi vi skal til at bekendtgøre og iværksætte globale EU-aktioner, hvilket også gør det ganske interessant.
Nu vil jeg vende mig mod diskussionen om, hvordan vi betragter denne sag - med tilfredshed, pessimisme, optimisme osv. Fra et litterært synspunkt er det ikke helt korrekt at sige, at kejseren var nøgen. Han havde tøj på, men kun nattøj. Så man kan retfærdigvis spørge, om han var halvnøgen eller halvt påklædt. Der findes ikke noget entydigt svar herpå, ligesom der heller ikke findes noget entydigt svar på, hvilken fremgangsmåde vi skal benytte inden for dette område.
Helt fra begyndelsen - selv i Johannesburg, da vi forsøgte at besvare spørgsmål på pressekonferencen - prøvede vi at undgå udtrykkene "succes" eller "fiasko", fordi det stod klart, at det aldrig ville bringe os eller de folk, vi taler med via medierne, tilstrækkeligt tæt på en professionel og korrekt evaluering.
I løbet af diskussionen havde vi forsøgt at tackle problemet med den bevidste opskruning eller nedtoning af forventningerne forud for mødet, hvilket er blevet omtalt som velovervejede arbejdsmetoder. Det giver god mening, men sandheden er, at vi med globale FN-møder som dette skal justere forventningerne ind efter virkeligheden. Vi befinder os i de mellemstatslige processers rige. Det er ikke rimeligt at sammenligne det med det, vi kan gøre i Europa, hvis vi slår os sammen. Alle taler om det internationale samfund. Det findes ikke, men vi forsøger at skabe det. Det er her, vi står. Jeg plæderer for professionel realisme i vores vurdering af disse ting.
Skønt der blev gjort fremskridt, havde vi generelt foretrukket langt større fremskridt. Men at give udtryk for utilfredshed, sådan som hr. Turmes gjorde, da han sagde, at vi ikke kom tilbage med hele juletræet komplet med pynt og det hele, er et eksempel på manglende realisme. Det er råvarerne, der skaber resultater.
Jeg spørger mig selv, om en sådan debat finder sted i noget andet politisk centrum i det rige Nord. Jeg tvivler på, at USA's Kongres på samme måde som os ville afsætte en dag til diskussioner efter Johannesburg. Det ville være rart, hvis det skete, men jeg vil gerne minde om, at det ville være forkert at tro, at det kun var på grund af USA's holdninger og modstand mod multilaterale aftaler, at de forløb så vanskeligt. Det er en farlig illusion at tro, at hele G77-gruppen er meget begejstret for disse forskellige mål eller for at engagere sig i et specifikt energimiks inden for en vis tidsramme. Sådan er det ikke i virkeligheden. De ting, der skal ændres, er ikke lette at ændre.
Hr. Moreira da Silva nævnte noget meget vigtigt, der karakteriserer indikatorer for fremskridt. De er mere specifikt handlingsorienterede sammenlignet med Rio, men det her er præcis det, vi bør gøre i forbindelse med Johannesburg. Dernæst pegede fru McNally og andre på den tættere og tydeligere forbindelse mellem miljøet og fattigdom. Det er utroligt vigtigt at rykke tættere på virkeligheden.
En række talere har været inde på spørgsmålet om balancen mellem handel, udvikling og miljøet. Vi skal huske, at det grundlag, som vi kunne arbejde ud fra i Johannesburg, var meget klart defineret af Rådets beslutninger, der præciserede vores mandat. Egentlig havde Europa et klart ønske om og behov for at holde sig til Doha-metoden. Vi kunne hverken lægge noget til eller trække noget fra. Det var det politiske grundlag, som vi kunne forhandle ud fra i Johannesburg. Der er sikkert nogen, der ikke kan lide det, men det var en diplomatisk sejr for Europa, at vi vendte tilbage fra Johannesburg med en metode, der klart bar vores fingeraftryk, og som afstak en klar og åben Doha-kurs, sådan som den bør være.
Husk lige på, at nedsmeltningen i Seattle skyldtes en overbelastning af den internationale dagsorden. Hvis ikke vi havde ryddet op og gjort, hvad vi gjorde i Doha og Monterrey, så verden kunne diskutere bæredygtig udvikling i Johannesburg, så ville det hele have været et stort rod, der havde bremset vores forsøg på at løse problemerne med at liberalisere og fjerne støtten til landbruget. Alt det er nu en del af Doha-kursen. Det ville have lidt skade, hvis vi havde forsøgt at "omgøre" Doha i Johannesburg.
Hvad angår den institutionelle debat, så er det et problem for nogen, at jeg beskrev den barske virkelighed, der gælder for institutionelle aftaler. Jeg bemærkede hr. Haarders bemærkninger om, at han ikke kunne love ændringer her i dag. Mærkeligt nok er det præcis, hvad jeg fortalte parlamentsmedlemmerne i Johannesburg. Jeg kunne ikke forpligte mig til at fravige den interinstitutionelle aftale. Vi bør heller ikke blot betragte denne forhandling som en diskussion mellem parlamentsmedlemmerne og en kommissær. Normalt siger man, at der skal to til en tango, men med EU-institutionernes kompleksitet skal der tre til en tango.
Det er derfor en misforståelse, når nogen tror, at det kun er en diskussion mellem Parlamentet og Kommissionen. Hvis man ser på, hvad der reelt foregik i Johannesburg, vil man forstå, at vi gjorde vores yderste for at informere parlamentsmedlemmerne. Jeg havde gerne set fuld parlamentarisk deltagelse indtil afslutningen på topmødet. Desværre var det kun meget få parlamentsmedlemmer, der efter weekenden blev i Johannesburg til det sidste. Rejseomkostningerne for parlamentsmedlemmerne og deres ni assistenter var givet bedre ud, hvis Parlamentet havde ladet deres repræsentanter blive under de internationale møder i stedet for at kalde dem hjem midt i forløbet. Det ville have styrket samarbejdet.
Jeg vil sige til fru Evans og fru McNally, at en integreret tilgang til energi, køn, fattigdom, sundhed og befolkning - noget, som fru Scheele også pointerede - svarer præcis til den type fremgangsmåde, der er påkrævet. Fru Evans understregede også betydningen af at håndhæve kontrollen. Det gøres bedst ved at indarbejde det i landestrategien og den regionale strategi for at sikre ejerskab i Syden. I betragtning af hvad jeg tidligere sagde om den manglende entusiasme hos mange af Sydens lande over for at gøre disse ting, er det utroligt vigtigt, at det er forankret i deres egen planlægning.
Fru Scheele spurgte også, hvordan vi kontrollerer de finansielle forpligtelser til udviklingsbistand, som medlemsstaterne og EU indgik i Monterrey. Heldigvis findes der allerede en kontrolmulighed i form af de rapporter, der udarbejdes for Komitéen for Udviklingsbistand i OECD. Det betyder, at alle donorlande er forpligtet til at indsende oplysninger, som Kommissionen bruger som feedback. Der vil blive afholdt regelmæssige diskussioner for at sikre, at stigningen faktisk finder sted.
Diskussionen om reproduktiv sundhed og rettigheder dominerede topmødets sidste dage. Det er endnu en grund til, at vi gerne havde set flere parlamentsmedlemmer i dette tidsrum. Artikel 47 i den politiske erklæring var resultatet af et stort slag, der blev udkæmpet dag og nat, inden det endelig med støtte fra Canada lykkedes os at få de fastlagte Kairo-betingelser accepteret. De blev genindført i teksten, og vi undgik et stort nederlag til den mørke koalition af De-ved-nok-hvem. Vi endte med noget acceptabelt. Det var et uvelkomment drama. Det er meget foruroligende at være nødt til at kæmpe for sådan noget.
Jeg har dækket nogle af aspekterne. Den enorme opfølgningsopgave bliver en kæmpe udfordring. Vandinitiativet - forsøget på at organisere et regionalt samarbejde om alle afrikanske flodsystemer - bliver et enormt projekt. Vi håber, at det også kan udnyttes i de generelle bestræbelser på at skabe et mere stabilt regionalt samarbejde, hvilket også vil gavne demokratiet, stabiliteten og handelsliberaliseringen. Vi betragter således ikke kun vandinitiativet som et formål, der står alene, men også som noget meget positivt med hensyn til indirekte virkninger.

Goebbels (PSE).
Hr. formand, siden kl. 9 i morges har vi talt om konklusionerne fra verdenstopmødet i Johannesburg. Der er parlamentsmedlemmer, som har fundet fornøjelse i at angribe Kommissionen med henvisning til, at den ikke var tilstrækkelig meddelsom. Jeg finder personligt, at Kommissionen gjorde en god indsats i Johannesburg. Den forsvarede de europæiske holdninger, selv om den ikke kunne påtvinge resten af verden EU's synspunkter. Har Kommissionen ikke fundet tilstrækkelig tid til at pleje visse parlamentsmedlemmers selvfølelse, og har de siddet og kedet sig på hotelværelserne, er det ikke nogen katastrofe. Jeg finder i øvrigt, at de pågældende parlamentsmedlemmer, som rettede kritik mod Kommissionen, i det mindste burde blive i mødesalen og påhøre kommissærernes og Rådets svar.
Moreira da Silva (PPE-DE).
Hr. formand, som De ved, stod jeg i spidsen for Parlamentets delegationen i Johannesburg, og jeg vil gerne præcisere en enkelt punkt, fordi jeg mener, at kommissær Nielson blander tingene lidt sammen. Kommissær Nielson har ikke forstået, hvorfor vi roser Rådet og kritiserer Kommissionen, fordi Parlamentet ikke fik den institutionelle rolle, som det burde have fået.
Jeg vil forsøge at forklare det en gang til, men lad os holde det institutionelle plan, Parlamentets rolle, ude fra det politiske samarbejde. På det institutionelle plan ønsker vi, at både Kommissionen og Rådet støtter os i, at vi har ret til at deltage i EU's daglige koordinationsmøder. Det er en sag, der må løses i forbindelse med den kommende revision af den interinstitutionelle aftale. Noget helt andet er det politiske samarbejde, og vi følte på det punkt åbenhed fra Rådet, men mangel på samme fra Kommissionen. Og det har vi det ikke så godt med, for vi var ikke vant til en sådan adfærd fra Kommissionens side. Vi var vant til dens engagement, til fælles pressekonferencer for Parlamentet, Kommissionen og Rådet, til åbenhed og til, at Parlamentet blev involveret, hvilket vi denne gang desværre kun mærkede fra Rådets side.

Papayannakis (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg var også i Johannesburg og tilbragte ikke ret meget tid på hotellet, og det var ikke, fordi jeg brugte tiden på Johannesburgs berømte barer.
Jeg har følgende kommentar: Kommissæren var temmelig nedvurderende i sin omtale af medlemmernes ophold i Johannesburg. Han sagde, at vi tog af sted, før forhandlingerne sluttede, og at vi hellere skulle være blevet, til de sluttede. Hvis vi gerne vil tages alvorligt, mener kommissæren sikkert.
Jeg vil gerne bede Dem, hr. formand, om at bekræfte, at Præsidiet havde påbudt vores delegation i Johannesburg at rejse tilbage til Europa senest søndag for at deltage i plenarmødet i september.

Formanden.
Reglerne siger, at medlemmerne ikke kan være på mission under Parlamentets plenarforsamling.

Wallström
Hr. formand, jeg vil gerne byde tilhørerne velkommen til denne forhandling i Europa-Parlamentet. Vi diskuterer to forskellige ting, skønt de hænger sammen. Vi diskuterer en betænkning af det svenske parlamentsmedlem fru Hulthén om bekæmpelse af klimaændringer. Først vil jeg kommentere betænkningen, og derefter vil jeg komme med nogle afsluttende kommentarer til diskussionen om Johannesburg. Nu vil jeg tale svensk en kort stund.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.
Jeg har modtaget et beslutningsforslag

Isler Béguin (Verts/ALE)
Vi ved, der savnes internationalt engagement, når det gælder bæredygtig udvikling til begrænsning af fattigdommen og bevarelse af miljøet. Vi er dog fortrøstningsfulde, når det gælder videreførelsen af de principper, der blev vedtaget i Rio. Og det var ikke nogen selvfølge. Hvem bærer skylden herfor?
Fællesskabet bærer et ikke ubetydeligt ansvar for denne beklagelige mangel på fremdrift. Den fælles fiasko vidner om tab af troværdighed.
At ville samle flertal blandt G77-landene, der stod sammen i Rio og Kyoto, samtidig med at Unionen inden for egne grænser må notere manglende succes, når det gælder målsætningen om bæredygtig udvikling, må betegnes som grotesk. Eksemplerne er talrige og taler deres eget tydelige sprog. Biodiversiteten, der var genstand for en aftale i Rio, forringes til stadighed. Arter forsvinder, og der forvoldes uoprettelig skade på leve- og voksesteder. Handlingsplanen om biodiversitet er hæderlig, om end den indskrænker sig til fromme ønsker. Der er en udbredt tilbøjelighed til i mange medlemsstater at glemme "fuglebeskyttelsesdirektivet" og "habitatdirektivet".
Vi må kræve det samme af os selv, som vi kræver af andre. Vi bærer et vigtigt både politisk og moralsk ansvar i denne sammenhæng. Kommissionen bør sætte sig som mål, at den årligt præsenterer de fremskridt, der er gjort med hensyn til at indarbejde bæredygtig udvikling i samtlige fælles politikker.
Det er en forudsætning for at genskabe EU's troværdighed, at vi sammen med vores partnere på den internationale scene nydefinerer en politik til bekæmpelse af fattigdom og til bekæmpelse af industrielle processer, som ødelægger flora og fauna.

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. I mandags tog jeg ordet til forretningsordenen vedrørende artikel 2, og i går fik jeg rettet i protokollen for at præcisere meningen med dette punkt. I mine kommentarer til mandag antydede jeg, at der var en risiko for, at et vist møde blandt Pesca-ministre bevidst skulle forstyrre Parlamentets handlefrihed. Hr. Jové Peres var en af de berørte ordførere, og han afgav en redegørelse i morges. Jeg accepterer fuldt ud, hvad han sagde, og jeg vil gerne undskylde, hvis jeg har bragt ham i forlegenhed.
Formanden.
Kære kolleger, for 50 år siden blev det første møde i Det Europæiske Kul- og Stålfællesskabs Fælles Forsamling - forgængeren for Europa-Parlamentet - afholdt her i Strasbourg.
Derfor kan vi i dag fejre 50 års parlamentarisme i hjertet af vores fælles europæiske projekt og virksomhed samt 50 års bidrag fra parlamentsmedlemmerne til en vedholdende og bæredygtig fred med velstand.
Ved den lejlighed bød Jean Monnet, der var formand for Den Høje Myndighed, den 10. september 1952 velkommen til "den første europæiske forsamling med beslutningsbeføjelser". Dagens næste taler var Konrad Adenauer, der sagde, at den nye forsamling "markerede et friskt og betydeligt fremskridt i projektet med at skabe et nyt Europa".
I dag kan jeg på Parlamentets vegne anerkende og hylde den berømte efterkrigsgeneration af pionerer inden for europæisk integration. Ved at hylde deres uudslettelige bedrifter forpligter vi i dag vores egen energi som et direkte valgt Europa-Parlament. Vi forpligter os til at tjene den opvoksende slægt af europæere ud over hele kontinentet, når vi bevæger os fremad for at tage imod den historiske og uovertrufne udvidelse, der venter forude.
For at markere denne årsdag vil jeg gerne invitere Dem til at deltage i en ceremoni, der vil finde sted i dag kl. 13.00 på pladsen ved siden af parlamentsbygningen. Det europæiske flag vil blive hejst, og et kulmineorkester fra Saar vil spille et stykke musik. Alle er velkomne.
Jeg vil også gerne minde Dem om en invitation til åbningen af en udstilling om Europa-Parlamentets og den europæiske integrations historie. Udstillingen - En historie med en fremtid - åbner officielt kl. 14.45 i eftermiddag i besøgsområdet i Louise Weiss-bygningens stueetage.
Formanden.
Nu vil jeg gerne byde en delegation på fem senatorer og syv parlamentsmedlemmer fra Chile velkommen i tilhørerlogen.

Delegationen ledes af senator Gabriel Valdés, der er formand for Senatets udenrigsudvalg.
Delegationen er i Strasbourg for at deltage i det fjerde interparlamentariske møde mellem Europa-Parlamentet og Chile, der afholdes i dag og i morgen.
Som De ved, har EU og Chile underskrevet en aftale om økonomisk partnerskab og politisk samordning og samarbejde.
På vegne af Parlamentet byder jeg delegationen velkommen og ønsker den et vellykket interparlamentarisk møde.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er afstemning.
Indstilling ved andenbehandling (A5-0287/2002) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om livsforsikring (7328/1/2002 - C5-0230/2002 - 2000/0162(COD)) (Ordfører: Lord Inglewood) 
(Formanden erklærede den fælles holdning for godkendt)

Indstilling ved andenbehandling (A5-0282/2002) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om det fælles glossar for offentlige kontrakter (CPV) (8171/1/2002 - C5-0266/2002 - 2001/0179(COD)) (Ordfører: Zappalà) 
(Formanden erklærede den fælles holdning for godkendt)
Betænkning (A5-0279/2002) af Smet for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om kvindelig repræsentation blandt arbejdsmarkedets parter i Den Europæiske Union (2002/2026(INI)) 
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Betænkning (A5-0237/2002) af Hulthén for Udvalget om Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Kommissionens meddelelse om iværksættelse af det europæiske klimaændringsprograms første fase (KOM(2001) 580 - C5-0164/2002 - 2002/2072(COS)) 
Før afstemningen

Hulthén (PSE)
Hr. formand, i punkt 21 i betænkningen kræver vi et forslag fra Kommissionen "i løbet af sommeren 2002". Da sommeren allerede er forbi, vil jeg gerne ændre det til "inden udgangen af 2002".

Formanden.
Jeg er sikker på, at Parlamentet vil acceptere det.
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)

Betænkning (A5-0294/2002) af Bradbourn for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om EF-tilskud til forbedring af godstransportsystemets miljøpræstationer (KOM(2002) 54 - C5-0054/2002 - 2002/0038(COD)) 
(Parlamentet vedtog forslaget til lovgivningsmæssig beslutning)
Betænkning (A5-0312/2002) af Santini for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets direktiv om forbedret adgang til domstolsprøvelse i forbindelse med grænseoverskridende sager gennem fastsættelse af fælles mindsteregler for retshjælp og andre finansielle aspekter i civile retssager (KOM(2002) 13 - C5-0049/2002 - 2002/0020(CNS)) 
(Parlamentet vedtog forslaget til lovgivningsmæssig beslutning)
Betænkning (A5-0301/2002) af Schmid for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om status over fem år med den europæiske beskæftigelsesstrategi (Hughes-proceduren) (KOM(2002) 416 - (2002/2152(INI)) 
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Stemmeforklaringer
Betænkning af Smet (A5-0279/2002)

Goodwill (PPE-DE).
Hr. formand, denne betænkning blev også vedtaget i henhold til forretningsordenens artikel 110a, som ikke giver mulighed for forhandling eller for at stille ændringsforslag til betænkningen. Den britiske delegation i PPE-DE-Gruppen har tidligere forsøgt at ændre betænkninger, som den ikke kunne tilslutte sig. Med den nye bestemmelse har vi imidlertid ikke andre muligheder end at stemme imod visse betænkninger.
Hovedparten af denne betænkning er udtryk for politisk korrekt sludder af værste skuffe. Kvinder indtager stadig flere topstillinger i samfundet, og situationen vil blive stadig bedre, idet kvinderne, i hvert tilfælde i mit land, er bedre end mændene til at komme ind på universiteterne. Vi støtter ikke kvoter eller indgriben med de metoder, som f.eks. fagforeninger benytter til at udvælge deres medarbejdere.
Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder taler om mainstreaming af kønsaspektet og bryder samtidig dette princip ved sin blotte eksistens.

Arvidsson, Gunilla Carlsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman og Stenmarck (PPE-DE)
De Moderates delegation i Europa-Parlamentet har stemt imod fru Smets betænkning om kvindelig repræsentation blandt arbejdsmarkedets parter i EU (A5-0279/2002).
Princippet om lige rettigheder for alle er en af hjørnestenene i vores samfund. Rettigheder er og skal forblive individuelle. En kollektivisering af rettigheder kan være et første skridt i retning af at mindske deres betydning.
Europa-Parlamentet bør principielt ikke udtale sig om, hvordan uafhængige organisationer som arbejdsgiverforeninger og fagforeninger skal struktureres. Det er op til dem og deres medlemmer.
Desuden ønsker De Moderates delegation, at Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder afskaffes, og at dets arbejdsområder overdrages til Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender.

De Sarnez (PPE-DE)
Foranlediget af Miet Smets glimrende betænkning er der grund til endnu en gang at beklage de manglende statistikker om kvinders repræsentation i arbejdsmarkedets parters organisationer.
Der er ganske vist lagt mange strategier for at afhjælpe kvindernes underrepræsentation i de pågældende organisationers ledelser, i delegationer med henblik på socialt samråd og i rådgivende organer. Ikke desto mindre bør der, som anbefalet af ordføreren, på europæisk plan iværksættes en systematisk indsamling af oplysninger om den rolle, kvinder spiller i beslutningsprocessen. Der er dog ingen tvivl om, at iværksættelsen og effektiviteten af de foranstaltninger, der træffes, fortsat helt og holdent afhænger af, at den politiske vilje er til stede i organisationerne.
Bevidstgørende kampagner i forbindelse med valg blandt arbejdsmarkedets parter og opbygningen af netværk mellem kvindelige forhandlere for at fremme kvinders repræsentation har vist sig nyttige.
Efter at have læst denne fremragende betænkning kan jeg kun anbefale, at man stemmer for beslutningsforslaget, og jeg erindrer om, at det er påtrængende nødvendigt, at Kommissionen snarest påbegynder en effektiv indsamling af oplysninger og opretter en database for kvinders repræsentation blandt arbejdsmarkedets parter.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Uca (GUE/NGL)
Jeg har stemt for betænkningen om kvindelig repræsentation blandt arbejdsmarkedets parter i EU. Ifølge en statistik fra Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation ligger andelen af kvinder med ledelsesfunktioner under 25%. Det er alt for lidt! Jeg mener, at en afbalanceret repræsentation af kvinder med ledelsesfunktioner i fagforeninger er særligt vigtig, da disse spiller en vigtig rolle i forbindelse med fremme af lige muligheder ved overenskomstforhandlingerne.
Forskellige undersøgelser har vist, at kvinders deltagelse i overenskomstforhandlinger er meget lille. Det medfører, at kvinders interesser får for lidt opmærksomhed på arbejdsmarkedet. Kvinder ved, hvilke konkrete arbejdsbetingelser kvindelige arbejdstagere har, og hvor der er uligheder. Hvis der var flere kvinder med ved forhandlingernes ror, er jeg sikker på, at kvindernes interesser ville få større opmærksomhed på arbejdsmarkedet. Jeg opfordrer derfor arbejdsmarkedets parter til at udarbejde støtteprogrammer for kvinder, således at kvinders deltagelse i beslutningsorganerme styrkes. Kvindelige arbejdstageres interesser må ikke ignoreres!

Zrihen (PSE)
Europa-Parlamentet har sat sig som mål at være proaktiv, når det gælder kvinders deltagelse i de forskellige organisationers beslutningsorganer, og Miet Smets betænkning udgør i denne forbindelse en vigtig milepæl, hvorfor jeg også med glæde støtter betænkningen her i Parlamentet.
Det er særdeles vigtigt at gennemføre strategier, som tager sigte på at fremme en mere afbalanceret repræsentation i organer for socialt samråd. I sådanne organer træffes netop beslutninger, som er afgørende for kvinderne, når det gælder lige muligheder på arbejdspladsen og erhvervsmæssige avancementsmuligheder. Varetagelsen af kvindernes interesser forudsætter således, at der tilvejebringes præcise statistiske oplysninger, hvilket er første og helt nødvendige skridt hen imod virkelig afbalanceret repræsentation. Øget kvindelig repræsentation vil således bidrage til, at alle politikker, der defineres af arbejdsmarkedets parter, ses i et nyt perspektiv.
Den foreliggende betænkning betegner et skridt i denne retning og bør udmøntes i praksis, hvilket yderligere vil styrke Europa-Parlamentets troværdighed set i lyset af de mål, det har sat sig. Det vil kræve samarbejde af arbejdsmarkedets parter, og i særdeleshed af arbejdsgiverorganisationerne, hvis indsats i denne henseende må betegnes som utilstrækkelig.
Betænkningen finder selvsagt også anvendelse i forbindelse med udvidelsen. Det er vigtigt, at vi allerede nu begynder at inddrage ansøgerlandene i bestræbelserne for at sikre en afbalanceret kvindelig repræsentation.

Goodwill (PPE-DE).
Hr. formand, denne betænkning blev vedtaget i henhold til forretningsordenens artikel 110a, som ikke giver mulighed for forhandling eller for at stille ændringsforslag til betænkningen. Den britiske delegation i PPE-DE-Gruppen har tidligere forsøgt at ændre betænkninger, som den ikke kunne tilslutte sig. Med den nye bestemmelse har vi imidlertid ikke andre muligheder end at stemme imod visse betænkninger. Selv om vi støtter store dele af Hulthén-betænkningen og naturligvis også dens målsætninger, kunne vi ikke stemme for en pakke, der indeholder henvisninger til europæiske miljøafgifter. Skat er et anliggende for medlemsstaterne. Det ligger ikke inden for EU's beføjelser.

Alavanos (GUE/NGL)
Anneli Hulthéns betænkning har gode intentioner og træffer realistiske foranstaltninger til overholdelse af første fase af forpligtelserne i Tokyo-protokollen, samtidig med at den tager forbehold for de mange mangler i teksten.
De vigtigste punkter er følgende:
For det første bør der vedtages et direktiv for at fremme kombineret kraft og varme, som kan sikre lave omkostninger og højt udbytte.
For det andet bør man prioritere et direktiv om fremme af biobrændselsbaseret kraft. 
For det tredje bør Kommissionen fremlægge en meddelelse inden udgangen af 2002 om kvantitative miljømål inden for den europæiske transportsektor, så transporten også kan bidrage til Kyoto-aftalens mål om en reduktion på 8% af de gasemissioner, som fremkalder drivhuseffekten, samtidig med at man understreger nødvendigheden af at lade alle motorkøretøjer være omfattet af fællesskabsstrategien for reduktion af CO2-emissioner. Brændstoffer og teknologier med lave eller ingen emissioner skal støttes. Og det er meget vigtigt at fremme anvendelsen af biobrændsel og anvende økologiske brændstoffer inden for transportsektoren.
For det fjerde bør Kommissionen for industriens vedkommende straks udarbejde et forslag til rammedirektiv om fluoriserede gasser for at mindske emissionerne på alle områder.
For det femte kræves et snarligt forslag til direktiv om øgede energieffektive offentlige indkøb. 
For det sjette bør der fra EU's side være en minimumsreaktion på USA's passivitet, således at EU på politisk plan øjeblikkeligt fordømmer USA's mangel på miljøforanstaltninger og forsøg på at underminere Kyoto-protokollen.

Arvidsson, Gunilla Carlsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman og Stenmarck (PPE-DE)
Vi har stemt for fru Hulthéns betænkning (A5-0237/2002).
For De Moderate er det vigtigste miljøspørgsmål at undgå en udvikling, der kan forårsage klimaændringer på vores planet. For os er det klart, at brugen af kulbrinter til energiproduktion skal udfases. Arbejdet med miljøpolitik skal i højere grad være fokuseret på emissioner af kuldioxid og andre drivhusgasser.
Vi har stemt for denne betænkning, fordi vi mener, at forsøgene på at nedbringe emissionerne af kuldioxid og opfylde målsætningerne i Kyoto-protokollen er vigtige. Det betyder imidlertid ikke, at vi støtter betænkningen i dens helhed. I punkt 16, 26, 34 og 35 tales der om at koordinere og harmonisere miljø- og energibeskatningen. Vi er modstandere af, at EU skal forvalte medlemsstaternes skatter og afgifter. Der skal også træffes en beslutning om miljøafgifter i henhold til subsidiaritetsprincippet. Det kan være nødvendigt med forskellige kuldioxidafgifter i de forskellige medlemsstater, idet disse skal ses i sammenhæng med andre foranstaltninger, som medlemsstaterne skal gennemføre for at nå de lavere emissionsmål.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Godstransport ad landevej er vokset betydeligt gennem de seneste 20 år. Det har ført til flaskehalse og pres for at blive ved med at udvide motorvejene og bygge nye veje. Denne transportform fylder temmelig meget, larmer og bidrager i betydelig grad til drivhuseffekten. Kommissionen konkluderer med rette, at dette problem skal løses ved at flytte transport fra landevej til bane, indre vandveje og kystfart. Et flertal i Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme er imod dette og ønsker at skåne vejtransporten. Man siger, at det er for dyrt at skifte transportform, og at alternativerne også har problemer med kapaciteten og indsigelser af miljøhensyn. Det er sandt, at de ofte aldrende diesellokomotiver skal gøres renere, og at kanalnettet er blevet forsømt. Nu kaster man sig over dette som et argument for at uddele tilskud med henblik på at begrænse forureningen og den tætte trafik på vejene. Desuden er man i færd med at halvere tærsklerne for disse tilskud. Det er også korrekt, at den resterende vejtrafik skal gøres renere. Alligevel er jeg bange for, at der kun vil ske få ændringer, selv om EU deler mange flere penge ud. Vejtransport vil så få skatteyderne til at betale regningen for de nødvendige miljøinvesteringer, og kravet om flere motorveje vil fortsat være stigende.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for denne vigtige betænkning, fordi jeg finder Kommissionens forudsigelser om en stigning i vejgodstrafikken på op til 50% frem til 2010 ganske foruroligende. Jeg er helt enig i de mål, som Marco Polo-programmet opstiller, og i ordførerens perspektiv på de foranstaltninger, der skal til for at mindske trængslen på vejene og forbedre miljøpræstationerne i transportsystemet som helhed. Også jeg mener, at overbelastningen udgør en trussel både for miljøet og for den økonomiske vitalitet, og jeg går derfor ind for foranstaltninger, der kan mindske overbelastning og forurening og stimulere overflytning af gods fra vejtrafik til nærsøfart, baner eller indre vandveje. Man skal imidlertid også være opmærksom på overbelastning og flaskehalse i disse andre transportformer, så Marco Polo-programmet ikke fører til, at overbelastningen flyttes fra en transportform til en anden.

Miller (PSE).
Hr. formand, på min gruppes vegne vil jeg gerne have lov til at udtrykke min skuffelse over, at ændringsforslag 6 fra udvalget gik igennem. Hele dette direktiv drejede sig i virkeligheden om retshjælp på tværs af grænserne. Hvis man fjerner hele det grænseoverskridende aspekt og forsøger at se på hele spørgsmålet om harmonisering af retshjælp i hele EU, vil det - efter min personlige og min gruppes mening - uvægerligt blive noget forfærdeligt rod.
Hvis vi havde holdt os til ændringsforslaget fra De Liberale og udelukkende havde koncentreret os om retshjælp på tværs af grænserne, kunne vi nok have siddet med et brugbart dokument foran os i dag. Det gør vi desværre ikke. Men når det er sagt, stemte vi for direktivet i sidste ende. Der er andre dele, som vi føler, at vi kan støtte, og vi overlader det så til Ministerrådet at, forhåbentlig, rede trådene ud i de dele, der desværre blev vedtaget.

Berthu (NI)
Umiddelbart efter anslagene den 11. september opfordrede Rådet Kommissionen til hurtigst muligt at undersøge forholdet mellem opretholdelse af den indre sikkerhed og overholdelse af internationale forpligtelser med hensyn til asylret. Resultatet var skuffende, idet Kommissionen kun beskæftigede sig med et enkelt spørgsmål, nemlig hvordan man sikrer, at terrorister og andre kriminelle udelukkes fra asylproceduren. Det må betegnes som en noget snæversynet behandling af problemet.
Til gengæld er der et andet spørgsmål, som Kommissionen helt undlader at behandle i sit dokument. Hvad ville der ske, hvis en betydelig del af et tredjelands befolkning søgte om asyl i en eller flere medlemsstater, fordi de i hjemlandet var truet af undertrykkelse?
Verden har ændret sig siden 1950. Genève-konventionen blev til med det formål at beskytte enkeltpersoner, som er forfulgt. I dag må vi, set i lyset af globaliseringen og de gode rejsemuligheder, være forberedt på, at det på et tidspunkt er hele befolkninger, der påberåber sig konventionen. Millioner af flygtninge, som ville destabilisere vores lande.
Det er det centrale spørgsmål i dag. Regeringerne har pligt til at tage spørgsmålet op og supplere de eksisterende bestemmelser om traditionel asyl med alternative former for beskyttelse.

Kirkhope (PPE-DE)
- (EN) Delegationen fra det britiske Konservative parti kan fuldt ud støtte et bedre samarbejde mellem de juridiske myndigheder, navnlig i forbindelse med fuldbyrdelse af domme og gennemførelse af retsprocessen over hele Europa. Begge dele hjælper det britiske erhvervsliv og bidrager til gennemførelsen af det indre marked. Men vi opfatter ikke foranstaltningerne i betænkningen som nyttige, og som følge af de ressourcemæssige følger af at tilbyde gratis retshjælp, uanset sagens berettigelse, til enhver, der ønsker at føre en retssag, anser vi dem for både naive og umulige at gennemføre i praksis.
De britiske Konservative kan derfor ikke støtte foranstaltningerne i denne betænkning.

Alavanos (GUE/NGL)
Medlemsstaternes bekæmpelse af arbejdsløsheden burde faktisk være et af ØMU-kriterierne. De kvantitative og kvalitative mål, som blev opstillet på topmødet i Lissabon, og deres inddragelse i EU's hovedmål om at fremme et højt beskæftigelsesniveau har fremmet bekæmpelsen af arbejdsløsheden og resulteret i en reduktion på 13 millioner i antallet af arbejdsløse.
Det mål om fuld beskæftigelse, som blev sat i Lissabon, er imidlertid en politisk forpligtelse, som statslederne har indgået, og der er ikke tale om en retligt bindende forpligtelse.
For at man kan bekæmpe arbejdsløsheden i medlemsstaterne, er de europæiske regeringer imidlertid nødt til at lære af hinanden, koordinere deres strategier og udveksle eksempler på bedste praksis.
Herman Schmids betænkning om retningslinjerne for beskæftigelse kan med sine forslag bidrage til en grundig evaluering af disse retningslinjer.
Men hvad hvis en medlemsstat som Grækenland har fået de samme henstillinger vedrørende bekæmpelse af arbejdsløsheden siden 1998, selv om arbejdsløsheden i det sidste årti fra 1990 til 2000 er steget fra 6,3% til 11,1%? Sikring af beskæftigelsen bør være en prioritet og ikke et tomt ritual.

Arvidsson, Gunilla Carlsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman og Stenmarck (PPE-DE)
Vi kan ikke støtte betænkningen, idet man her opfordrer til koordinering inden for områder, som efter vores mening håndteres bedst på nationalt plan, herunder koordinering af beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitik. Vi mener, at disse spørgsmål fortsat skal behandles på nationalt plan, idet der findes store forskelle medlemsstaterne imellem, og disse vil blive endnu større efter udvidelsen. I en europæisk politik på disse områder kan man ikke tage hensyn til de store forskelle, der findes medlemsstaterne imellem. Vi mener endda, at koordinering og harmonisering på disse områder kan bringe det fortsatte EU-samarbejde i fare. Derfor tager vi ikke stilling til de konkrete foranstaltninger i betænkningen, men stemmer imod den af principielle årsager.

Caudron (GUE/NGL)
Når der gøres status efter fem år med den europæiske beskæftigelsesstrategi og før den endelige vedtagelse af retningslinjerne for beskæftigelsen for 2003, er det vigtigt at erindre om, at arbejdsløshed fortsat er en svøbe og den primære årsag til social udstødelse. Der er således grund til at stille krav om forskellige initiativer. Vi må anmode Kommissionen om at analysere årsagerne til den ringe økonomiske vækst i Unionen og udarbejde forslag til fremme af en effektiv og signifikant vækst, således at efterspørgslen efter arbejdskraft øges.
Hvad angår metoden, drejer det sig om at styrke de nationale parlamenters rolle i forbindelse med udarbejdelsen af nationale handlingsplaner for beskæftigelsen. Og det drejer sig om at sikre Europa-Parlamentets rolle inden for rammerne af den fælles beslutningsprocedure, når det gælder beskæftigelsesmæssige anliggender, som henhører under den åbne koordinationsmetode. Og så drejer det sig om samtidig at sikre øget inddragelse af arbejdsmarkedets parter.
Hvad angår realiteten, er der grund til at lægge vægt på udviklingen af de lokale og regionale arbejdsmarkeder og dermed på ny sætte gang i initiativer, som skal tiltrække erhvervsinvesteringerne og fremme den økonomiske balance, den sociale samhørighed og beskæftigelsen i de mindst udviklede områder og regioner. Det bør ligeledes overvejes, hvorledes man sikrer bedre integration af legale indvandrere på arbejdsmarkedet.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) EU og dets forgængere er blevet båret frem af de store internationale koncerners ønske om et frit marked med en fælles valuta. Resultatet er, at arbejdsgivernes interesser har været tungtvejende i EU's forvaltningsstrukturer og EU's politik. I 50 år har man opfordret til øget fokus på solidaritet med dem, der aldrig kommer til at indtage økonomiske magtpositioner. Handelsbevægelsen bad om et "socialt Europa", og Rådet, Kommissionen og Parlamentet gav indtryk af, at et socialt Europa var på vej. For tre år siden opgav man officielt denne ambition. Det sociale topmøde i Lissabon i 2000 drejede sig ikke om pensioner, sociale ydelser, nedsat arbejdstid, offentlige investeringer, bedre offentlige tjenester og økonomisk stabilitet, men om omfattende privatiseringer og øget profit til virksomhederne. Med denne tankegang forventer man at vinde slaget om konkurrencen mod USA og Japan. Man påstod, at ubegrænset økonomisk vækst uden omfordeling automatisk ville løse alle sociale problemer. Der er nu risiko for, at socialpolitikken bliver fuldstændig underlagt den økonomiske politik. I forbindelse med denne politik ser man fuldstændig bort fra, at krisen i 1929 kun kunne bremses gennem en aktiv indgriben fra regeringens side i henhold til økonomen Keynes' anbefalinger. I lyset af den faldende vækst og den stigende arbejdsløshed er den neoliberale metode den sikre vej til en samfundsmæssig katastrofe. Min kollega Herman Schmid har ret, når han fordømmer enhver fremtidig brug af denne metode inden for beskæftigelsespolitikken.

Patakis (GUE/NGL)
Højere arbejdsløshed og meldinger om nye fyringer er den status, der kan gøres over fem års europæisk beskæftigelsespolitik. EU's omstruktureringspolitik skaber ikke arbejdspladser, den indskrænker antallet af arbejdspladser, og det gælder især fuldtidsstillinger og faste stillinger, samtidig med at den såkaldte vækst fratager millioner af mennesker retten til arbejde eller tilbyder dem deltidsbeskæftigelse som en ringe erstatning med de økonomiske og sociale konsekvenser, det har for en families liv.
Glædesrusen er derfor grundløs og svarer slet ikke til virkeligheden, når den udbredte og langvarige arbejdsløshed - og vi taler om årtier - svinger omkring 10% og ledsages af mere og mere udbredte former for tidsbegrænset og midlertidig beskæftigelse, endog med økonomisk støtte til arbejdsgiverne, for at få en kunstig reduktion af arbejdsløsheden, når den fordeles på flere arbejdsløse.
Aktiv beskæftigelsespolitik bruges som alibi for at belønne storkapitalen, samtidig med at man fratager familier deres grundlæggende ret til overlevelse. Den "beskæftigelsesegnethedsmodel", der foreslås, kan måske gøre, at det i de officielle statistikker ser ud, som om arbejdsløsheden er reduceret, men frygten, usikkerheden, elendigheden og fattigdommen i arbejderfamilierne bliver ikke mindre.
Erklæringerne om bekæmpelse af fattigdom og om fuld beskæftigelse osv. er hykleriske, og deres eneste formål er at skabe illusioner hos arbejderklassen og dæmpe de sociale problemer, som den politik, der tjener de multinationale interesser, selv har skabt.
Derfor opfordrer vi arbejdstagerne til at gå sammen om at vælte denne befolkningsfjendtlige politik.

Ribeiro e Castro (UEN)
Selv om jeg er uenig i nogle afsnit, har jeg besluttet at stemme for denne betænkning om status over fem år med den europæiske beskæftigelsesstrategi, idet jeg især bifalder, at ordføreren i sine bemærkninger om den fremtidige beskæftigelse i EU opfordrer virksomhederne til at lægge større vægt på at skabe mere familievenlige arbejdsbetingelser. Jeg bifalder ligeledes, at der anlægges et perspektiv på beskæftigelsesegnethed livet igennem som et primært redskab til social integration, især fordi gennesnitsalderen for den erhvervsaktive befolkning i alle Unionens lande er stigende. Det bliver stadig vigtigere at lade såvel den nationale beskæftigelsespolitik som den europæiske beskæftigelsesstrategi handle om et mere værdigt arbejdsliv og ikke kun om de økonomiske aspekter ved at bringe EU's produktivitet på højde med USA's, som flere gange nævnes i Kommissionens meddelelse. Beskæftigelse bør, ud over at være "produktiv beskæftigelse", også være en måde for mennesket til at realisere sig selv og til social integration.

Sacrédeus (PPE-DE)
Med Luxembourg-processen indførtes en ny arbejdsmetode inden for EU. Den indebar nye initiativer med henblik på at styrke Unionens beskæftigelsespolitik. Efter fem år kan vi nu sige, at denne strategi har været en succes, selv om meget stadig skal forbedres.
Den åbne koordinationsmetode er ikke baseret på lovgivning, men på fælles politiske målsætninger. Dette har vist sig at være en effektiv metode til forvaltning af beskæftigelsesspørgsmål. Parlamentet har ikke beslutningsbeføjelser inden for den åbne koordinationsmetode. En rolle baseret på den fælles beslutningsprocedure, som nu kræves i betragtning R i den vedtagne betænkning, vil undergrave den åbne koordinationsmetode. Som svensk kristelig demokrat kan jeg ikke støtte dette.
I betænkningens betragtning E kritiserer man også søjlen om iværksætterånd, idet man erklærer, at fokuseringen på små og mellemstore virksomheder har været for snæver. Den erklæring er i direkte modstrid med de svenske kristelige demokraters politiske prioriteringer. Også af denne grund har jeg været ude af stand til at stemme for betænkningen.

Formanden.
Stemmeforklaringerne er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 12.40 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om
betænkning (A5-0296/2002) af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om de fremskridt, der er gjort med iværksættelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (7330/2002 - C5-0205/2002 - 2002/2010(INI));
redegørelser fra Rådet og Kommissionen om Mellemøsten;
betænkning (A5-0286/2002) af Titley for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Rådets tredje årsberetning udarbejdet i overensstemmelse med punkt 8 i de operative bestemmelser i Den Europæiske Unions adfærdskodeks for våbeneksport i Den Europæiske Union (2001/2254(INI)).
I dag vil to ministre tale på Rådets vegne: hr. Møller for det danske formandskab og hr. Yiannitsis for det kommende græske formandskab. Som De ved, deltager Danmark på grund af sine folkeafstemninger og de traktatmæssige forhold ikke i behandlingen af forsvarsspørgsmål, og derfor har vi den usædvanlige situation, som måske er uden fortilfælde, at en trojka er i aktion her i Parlamentet. Vi ønsker både hr. Møller og hr. Yiannitsis velkommen.

Møller
. Hr. formand, hr. kommissær, ærede parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer.
Det er naturligvis en glæde at tale til Europa-Parlamentet om EU's fremskridt inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Som påpeget i udvalgets betænkning står EU over for store globale udfordringer. Der er forventninger hos vores egne befolkninger og i tredjelande om, at EU kan medvirke til at løse konflikter og dæmpe spændinger ude omkring i verden. Jeg vil i min redegørelse her koncentrere mig om følgende emner: Afghanistan, kampen mod terrorisme, Mellemøsten, Irak, Indien, Pakistan, Rusland og Afrika. For så vidt angår ICC henviser jeg til min øvrige redegørelse.
Min græske kollega, Europaminister Tassos Yiannitsis vil gøre rede for aspekter af arbejdet på den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik, ESFP.
Som sagt vil jeg starte med Afghanistan. Situationen der er jo stadigvæk skrøbelig, men Loya Jirga-processen er fortsat et godt grundlag at bygge på. Langt flere flygtninge og internt fordrevne end forventet er vendt hjem, og det viser, at der er håb for deres lands fremtid.
Afghanistan står desværre stadig over for meget vanskelige udfordringer. Det nylige mordforsøg på Karzai og andre terrorangreb vidner om de alvorlige sikkerhedsproblemer. Uden intern sikkerhed kan man hverken opnå en stabil regering eller en holdbar udvikling. Centralregeringens rolle må derfor styrkes, og krigsherrernes indflydelse indskrænkes. Civilsamfundet og kvindernes rolle og rettigheder må ligeledes styrkes. De afghanske institutioner og den grundlæggende infrastruktur må genopbygges. Der må gennemføres reformer inden for retsvæsen og politi, og der må oprettes en national hær under civil kontrol. De resterende flygtninge og internt fordrevne skal kunne vende tilbage, og deres reintegration skal støttes.
Vi opfordrer indtrængende det internationale samfund, herunder navnlig Afghanistans naboer, til fortsat at støtte en yderligere stabilisering af Afghanistan. FN spiller her en helt central rolle gennem FN's særlige repræsentant Brahimi.
EU vil fortsat gøre, hvad der står i vores magt, for landets genopbygning og for den fulde gennemførelse af Bonn-aftalen. Det lovede vi under den særlige debat i FN i sidste uge at gøre. Vi vil opretholde vores stærke engagement i den humanitære bistand og genopbygningsbistanden, og EU vil nøje følge arbejdet i den nye afghanske menneskerettighedskommission. Vi forventer, at de involverede EU-medlemsstater fortsætter med at bidrage til ISAF-tropperne.
Det danske formandskab giver dernæst bekæmpelse af terrorisme højeste prioritet. Vi gennemfører den europæiske handlingsplan til bekæmpelse af terrorisme som planlagt. Vi vil fortsætte vores bestræbelser på at indarbejde bekæmpelse af terrorisme i alle aspekter af EU's udenrigspolitik.
Hidtil har EU's opfølgning navnlig fokuseret på EU's interne foranstaltninger, hvor der er sket betydelige fremskridt i retning af implementering. Særligt EU's implementering af FN's Sikkerhedsråds resolution 1373 om indefrysning af terroristgruppernes økonomiske og finansielle midler skal her nævnes. Dette arbejde vil selvfølgelig blive fortsat under det danske formandskab.
I tilgift vil det danske formandskab med udgangspunkt i Det Europæiske Råd i Sevilla, EU's handlingsplan og rådskonklusionerne af 22. juli 2002 navnlig sigte på at flytte EU's politik fremad, for så vidt angår EU's internationale rolle i kampen mod terrorisme, herunder navnlig samarbejdet med tredjelande og relevante internationale organisationer.
I Sevilla-erklæringen definerede Det Europæiske Råd den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks bidrag til bekæmpelsen af terrorisme, herunder sikkerheds- og forsvarspolitikkens bidrag. Rådet vedtog som en opfølgning heraf den 22. juli en række afgørelser med henblik på gennemførelse af Sevilla-erklæringen. Det betyder bl.a. en revision af terrorismebekæmpelsesaspekterne i forbindelserne med tredjelande, herunder aftalemæssige relationer med tredjelande og specifikke foranstaltninger, der kan bistå tredjelande med at opfylde deres forpligtelser i henhold til FN's Sikkerhedsråds resolution 1373.
Formandskabet lægger vægt på, at rådskonklusionerne bliver fulgt op af operative skridt. En række konkrete skridt er allerede blevet taget.
Så vil jeg sige et par ord om ikke-sprednings- og nedrustningspolitikken. Vi har taget ikke-sprednings- og nedrustningspolitik op til fornyet overvejelse som led i den globale bekæmpelse af terrorisme. Vi finder det meget vigtigt, at denne ikke-sprednings- og nedrustningspolitik bliver styrket, og vi tager den op over for alle i de trojka-samarbejder, vi har. Rådet vedtog den 15. april 2002 hele 42 konkrete foranstaltninger, der skal medvirke til at styrke multilaterale instrumenter, eksportkontrol, samarbejde og politisk dialog.
Det danske formandskab står her over for to store udfordringer: for det første at fortsætte indsatsen for, at det i november i Haag kan lykkes at iværksætte den internationale adfærdskodeks mod spredning af ballistiske missiler og for det andet at styrke konventionen om forbud mod biologiske og kemiske våben.
Det fører jo meget logisk videre til Irak. I Mellemøsten udgør Irak fortsat en alvorlig kilde til bekymring, hvad angår masseødelæggelsesvåben. Vi er enige med præsident Bush på dette punkt, som han understregede i sin tale til De Forenede Nationers Generalforsamling for nylig.
Irak har overtrådt adskillige af Sikkerhedsrådets resolutioner vedrørende landets nedrustningsforpligtelser. Disse forpligtelser skal efterleves øjeblikkeligt. EU er fast besluttet på at støtte De Forenede Nationers fortsatte bestræbelser med henblik herpå.
Sikkerhedsrådet har bl.a. krævet, at Irak skal give FN's våbeninspektører ubetinget og uhindret adgang og sørge for, at landets myndigheder samarbejder i det ønskede omfang. EU har fuldt ud støttet dette krav.
Iraks regering meddelte den 16. september FN's generalsekretær, at Iraks regering accepterede at lade våbeninspektørerne vende tilbage. Sikkerhedsrådet undersøger nu, om den irakiske tilkendegivelse modsvarer Sikkerhedsrådets krav for så vidt angår våbeninspektionerne.
Formandskabet er enig med FN's generalsekretær Kofi Annan i, at Sikkerhedsrådet må leve op til sit ansvar, såfremt Irak fortsat nægter at samarbejde.
Så skal jeg her sige noget om Mellemøsten. Det er jo snart to år siden, at den voldelige israelsk-palæstinensiske konflikt brød ud igen. En række positive fremskridt især på reformområdet har dog på det seneste - siden sommeren - givet anledning til forsigtig optimisme.
Det er EU's holdning, at fremskridtene bør udnyttes til at genoptage politiske forhandlinger mellem Israel og palæstinenserne, der kan give begge parter konkrete udsigter til en fredelig løsning af konflikten.
EU har derfor bestræbt sig på et konkret bud på, hvorledes dette mål kan nås. På det uformelle udenrigsministermøde i Helsingør den 30.-31. august i år færdiggjorde EU sit forslag til en køreplan, eller vejviser til fred, for vejen frem mod etableringen af en palæstinensisk stat inden sommeren 2005. Forslaget, som konkretiserer præsident Bush's vision og det arabiske fredsudspil om en palæstinensisk stat inden tre år og tager stærkt afsæt i det arabiske fredsinitiativ, forudser tre faser: Først indgåelse i år af en israelsk-palæstinensisk sikkerhedsaftale, der skal standse volden og bane vejen for de palæstinensiske præsident- og parlamentsvalg, der afholdes - formentlig - den 20. januar 2003. Efter disse valg skal der indledes forhandlinger om oprettelsen af en palæstinensisk stat med midlertidige grænser, og det skal ske i efteråret 2003. Her går vi så ind i tredje fase, hvor der skal indgås en endelig fredsaftale, som tager stilling til de vanskelige spørgsmål om Jerusalem, grænsedragning, flygtninge og bosættelser, som skal være løst inden den endelige oprettelse af en palæstinensisk stat i midten af 2005.
Parallelt hermed - for at man kan få en omfattende fred - skal der gøres bestræbelser på at genstarte forhandlingerne i det syriske og libanesiske spor, således at processen kan føre til en samlet fredsløsning i Mellemøsten.
Under min rundrejse til Mellemøsten i begyndelsen af september blev forslaget generelt godt modtaget af parterne i regionen. De arabiske lande tog positivt imod forslaget. Også fra israelsk side hilste man forslaget velkommen, om end Israel ytrede en række forbehold over for visse elementer i forslaget.
På Mellemøstkvartettens møde den 17. september i år blev der opnået enighed om, at kvartetten, bl.a. på grundlag af EU's udspil, i løbet af de kommende uger vil søge at nå til enighed om en færdig fælles køreplan for de tre faser for etableringen af en palæstinensisk stat inden august 2005. Der var også tilslutning til EU's forslag om at afholde en international donorkonference om støtte til den palæstinensiske reformproces inden årets udgang. Det danske EU-formandskab har tilbudt værtskab for konferencen og dermed også for det kvartetmøde, der forventes at blive afholdt i forbindelse med donorkonferencen.
EU og Formandskabet arbejder i overensstemmelse med erklæringen fra Det Europæiske Råd i Sevilla for afholdelsen af en tidlig fredskonference, som vil kunne drøfte og nå til enighed om en køreplan for vejen frem mod en varig fred i Mellemøsten. Jeg har noteret mig, at også Europa-Parlamentets Udenrigsudvalg i sin seneste betænkning om udviklingen i EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik deler denne holdning. Medlemmerne af Mellemøstkvartetten er enige om at fortsætte drøftelserne om tidspunktet og modaliteterne for en sådan international fredskonference.
Det er mit klare indtryk, at kvartettens medlemmer ser meget ens på situationen, og at vi derfor relativt hurtigt vil kunne nå frem til en fælles køreplan. Det danske formandskab har til hensigt at fortsætte denne linje og arbejde aktivt for en detaljeret køreplan, som kan bane vejen for en fredelig løsning af en af de længstvarende konflikter i nyere historie. Jeg har også noteret mig, at sikkerhedsresolutionen fra i går netop omtaler nødvendigheden af, at EU's og kvartettens fredsplan/køreplan kommer videre på trods af det, der er sket den seneste uge.
Der er nemlig, som I alle ved, sket det, at der har været to selvmordsaktioner i Israel. De varsler ilde med hensyn til at opnå de fremskridt, som ellers var på vej efter sommerens "task forces" og "working groups", efter kvartettens endossering og videreudbygning af EU's vejviser til fred. Nu er der så kommet disse alvorlige tilbageskridt. Vi havde ellers også grund til optimisme, fordi det bl.a. med EU's mellemkomst lykkedes at få Fatah og Tanzim til at erklære et moratorium for angreb mod civile israelere. Sidste uges aktioner viser imidlertid, at militante grupper som Islamisk Jihad ikke har til hensigt at følge Fatahs og Tanzims moratorium. Formandskabet har over for begge parter stærkt beklaget såvel de palæstinensiske selvmordsbomber som den israelske gengældelse. Israel har ret til at bekæmpe terror, men den hårde israelske gengældelse, herunder belejringen og beskydningen af Arafats hovedkvarter i Ramallah, vil ikke bringe fred og sikkerhed til det israelske og palæstinensiske folk. Formandskabet har i de seneste dage været i meget tæt kontakt med parterne samt Rusland, USA og Egypten om situationen, og vi har sendt repræsentanter til området.
Det er afgørende, at den bebudede amerikansk/jordansk/egyptiske støtte til de palæstinensiske politi- og sikkerhedsstyrker meget hurtigt kommer i gang, så der kommer et enstrenget sikkerhedssystem på palæstinensisk side, som Israel føler sig nogenlunde tryg ved. Vi må undgå at lade de radikale grupper afspore de politiske initiativer endnu en gang.
Radikale grupper truer jo også freden i forholdet mellem Indien og Pakistan, som fortsat er spændt. EU er fortsat parat til at bidrage til de internationale bestræbelser på at mindske den nuværende krise, fremme tillidsskabende foranstaltninger og skabe betingelserne for en dialog mellem parterne om en varig løsning på konflikten.
Der gennemføres i disse uger lokalvalg i Jammu and Kashmir. Optakten til valgene har været voldelig og har givet anledning til bekymring. Det er dog vores forhåbning, at valgene i Jammu og Kashmir vil kunne bane vejen for en genoptagelse af dialogen mellem Indien og Pakistan om en langsigtet løsning. Indien har modsat sig internationale valgobservatører, men repræsentanter for en række EU-landes ambassader i New Delhi er til stede under valgene.
Så vender jeg mig til Europa, til vor nærmeste nærområde, Rusland. Det spiller selvfølgelig en meget væsentlig rolle for den fredelige udvikling i Europa, hvorledes EU har det med Rusland, og hvorledes Rusland har det med os. Forberedelserne til topmødet mellem EU og Rusland, der finder sted den 11. november 2002 i København, vil give os mulighed for at gøre status over fem års partnerskab og samarbejde. Vi vil møde nye udfordringer i forbindelse med udvidelsen. Det ved vi alle. I første omgang lægger formandskabet særlig vægt på en hurtig løsning på spørgsmålet om Kaliningrad-enklaven. Rådet skal den 30. september drøfte den undersøgelse, som Kommissionen har forelagt om dette spørgsmål, med henblik på at finde en løsning under overholdelse af gældende fællesskabsret og i samråd med Polen og Litauen. Rusland indgår i vor strategi omkring den nordlige dimension, men vi agter også at fremlægge en strategi for vores nye naboer, fordi der i forbindelse med den kommende udvidelse vil være et naturligt behov for at overveje en ny samlet strategi over for EU's nabostater mod øst efter udvidelsen, det vil sige Ukraine, Belarus og Moldova. Formålet med en sådan strategi vil være at fremme demokratiske og økonomiske reformer i de tilgrænsende lande og styrke det grænseoverskridende samarbejde med disse lande. Rådet vil den 30. september 2002 gennemgå de bidrag, der allerede er fremkommet om EU's forbindelser med de nye naboer. En meddelelse, som Kommissionen skal forelægge i løbet af efteråret, vil naturligvis supplere disse overvejelser og føre frem til en beslutning forhåbentligt i december.
Nu rykker jeg så væk fra Europa, og vi tager ned til Afrika. Der hersker, som I alle ved, kritiske forhold i det sydlige Afrika, hvor EU er bekymret over den forværrede situation i Zimbabwe, herunder de seneste angreb på medierne, den fortsatte chikane mod landmændene og præsident Mugabes udnævnelse af en ny hardline regering, der kaldes et "krigskabinet".
EU strammede den 22. juli restriktionerne over for Zimbabwe ved at tilføje en række navne på listen over personer, der er omfattet af rejseforbud. Samtidig besluttede EU at fortsætte samarbejdet med de andre internationale parter med henblik på at finde en løsning i Zimbabwe.
De restriktioner, EU har indført, er rettet mod personer, som vi betragter som ansvarlige for krisen i landet. Men EU støtter fortsat Zimbabwes befolkning, der lider under følgerne af Mugabes politik, ved at sende massive mængder fødevarehjælp, der skal lette hungersnøden i landet, og ved at tilbyde social og lægelig hjælp.
EU noterer sig med stigende bekymring, at der hastigt er ved at udvikle sig en fødevarekrise i det sydlige Afrika, og at den humanitære situation forværres. Fællesskabet og dets medlemsstater har allerede reageret ved at yde fødevarehjælp og humanitær bistand for i alt 490 millioner EUR til området. Denne bistandsindsats er primært rettet mod de hårdest ramte lande, nemlig Zimbabwe, Malawi og Zambia.
En række politiske afgørelser og foranstaltninger truffet af regeringerne i området, især Zimbabwes, har bidraget yderligere til at forværre den i forvejen alarmerende humanitære situation. Vi har derfor gjort det klart, at fødevarehjælp under ingen omstændigheder må benyttes som et politisk redskab, og at modtagerlandene skal sikre, at den distribueres retfærdigt og helt uden politiske hensyn.
Lad mig til slut udtrykke formandskabets tilfredshed med forløbet af det topmøde, vi netop har haft i København, ASEM-mødet. Mit indtryk er, at alle fra de asiatiske lande og de europæiske lande var tilfredse med mødet. Der kom også - ud over uformelle samtaler - konkrete initiativer på bordet, som der nu skal arbejdes videre med, herunder eventuelle ungdomssportslege i asiatisk regi. Vi ønsker at styrke båndene mellem Europa og Asien, og mulighederne for samarbejde på såvel det økonomiske som det politiske og kulturelle område er store.
Inden jeg nu til slut giver ordet til Tassos Yiannitsis, vil jeg sige, at jeg er enig i betænkningens bemærkninger om EU's vellykkede indsats på Balkan. Det er lykkedes EU at føre en region præget af opløsning og ustabilitet tilbage i den generelle europæiske udvikling. Med overtagelsen af FN's politimission i Bosnien den 1. januar 2003 vil EU yde endnu et væsentligt bidrag til videre fremme af stabiliteten på Balkan.
Yiannitsis
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det er mig en stor ære at tale til Dem i dag i egenskab af Grækenlands viceudenrigsminister og informere Dem om de militære og forsvarsmæssige aspekter af den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. Jeg vil navnlig takke det danske formandskab for det fremragende samarbejde, vi har omkring dette helt nye eksperiment med dobbelt formandskab, som ikke er helt let.
Jeg vil indledningsvis sige, at det belgiske og det spanske formandskab har været meget produktive og gjort en stor indsats for udviklingen af den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, hvilket de bør have anerkendelse for.
Jeg vil gerne nævne en række begivenheder i denne forbindelse. Den første, og måske allervigtigste, er sidste års officielle erklæring fra Laeken om, at EU nu er parat til at udføre bestemte operationer og gradvist er på vej mod fuld operationel kapacitet, som vil gøre det muligt at påtage sig de mest krævende af Petersberg-opgaverne
Den anden ting, som jeg gerne vil nævne, drejer sig om udviklingen af den militære kapacitet, som måske er den vigtigste faktor i fuldførelsen af EU's operationelle kapacitet, og hvor der ligeledes er sket væsentlige fremskridt. Der er afholdt en konference med henblik på forbedring af kapaciteten, hvor ikke kun medlemsstaterne, men også tredjelande havde lejlighed til at komme med yderligere bidrag, og der blev i Laeken vedtaget en handlingsplan for denne kapacitet.
Det spanske formandskab bør også anerkendes for sin indsats for at gennemføre den pågældende plan. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at erklæringen fra Laeken om delvis operationel kapacitet ikke kun er af teoretisk værdi. Den er udtryk for vores politiske vilje til at bringe den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitiske mekanisme i anvendelse, selv om den ikke er helt færdig. Dette betyder i praksis, at vi politisk set har givet grønt lys til at påtage os konkrete operationer på Balkan såsom politimissionen i Bosnien og Task Force Fox i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Endvidere har det spanske formandskab lagt særlig vægt på det beslægtede spørgsmål om udrustning og taget initiativer i denne forbindelse.
Den fjerde ting er gennemførelsen af den første EU-øvelse, som fandt sted under det spanske formandskab, og hvor der var mulighed for at afprøve de procedurer, der er udarbejdet, samtidig med at de konklusioner, der kunne drages af øvelsen, er en værdifuld støtte, når vi senere skal forbedre disse procedurer. I forbindelse med den proceduremæssige operationelle ramme for den forsvars- og sikkerhedspolitiske mekanisme vil jeg heller ikke undlade at nævne, at man i Sevilla vedtog de overordnede retningslinjer for finansieringsordningen for de militære operationer, som også er et meget vigtigt aspekt.
Der er naturligvis også gjort et stort arbejde med at fastlægge mekanismen til udvikling af kapaciteten, som er grundværktøjet i den militære forvaltning. En stor del af arbejdet er allerede fuldført, og der er enkelte punkter, som skal forbedres, for at mekanismen kan bringes i funktion. På den anden side er dels forholdet mellem EU og NATO dels spørgsmålet om deltagelse af de medlemmer af alliancen, som ikke er EU-medlemmer, stadig uafklaret.
Hvad det første spørgsmål angår, kan jeg ikke konstatere nogen nævneværdige fremskridt. Der er ingen tvivl om, at der er sket fremskridt, navnlig med forhandlingen inden for NATO om de enkelte spørgsmål, der vedrører relationerne mellem de to organisationer. Men overordnet set må man drage den konklusion, at der er lang vej igen, hvad angår relationerne mellem de to organisationer.
Det uafklarede spørgsmål om deltagelse er af nogle blevet angivet som årsag til denne forsinkelse. Jeg vil gerne påpege, at dette ikke er helt korrekt. Ganske vist vil en løsning på dette spørgsmål gøre det nemmere at få de permanente ordninger på plads, men det uafklarede spørgsmål er ikke årsagen til, at der ikke er sket fremskridt inden for de konkrete spørgsmål. Også her er der sket fremskridt, som kom til udtryk i konklusionerne fra Sevilla, takket være det spanske formandskab, der i samarbejde med Generalsekretariatet og med hjælp fra visse samarbejdspartnere, som er aktivt involveret i hele spørgsmålet, udformede et samlet kompromisforslag inden Sevilla. Desværre er dette forslag endnu ikke blevet anvendt. Imidlertid fortsætter formandskabets og Generalsekretariatets bestræbelser i overensstemmelse med det mandat, der blev givet i Sevilla.
Hvad angår relationerne til tredjelande, skete der ligeledes væsentlige fremskridt i Sevilla med vedtagelsen af ordninger, som er en udvidelse af de ordninger, der var vedtaget i Nice, om involveringen af potentielle samarbejdspartnere som Canada, Rusland og Ukraine i den europæiske forsvars- og sikkerhedspolitik. Hvad angår EU's overtagelse af Task Force Fox-operationen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, har der været seriøse forberedelser. Men da en af de grundlæggende forudsætninger for overtagelsen af denne aktion er, at der foreligger permanente ordninger mellem EU og NATO, hvilket ikke ser ud til at være muligt inden udgangen af oktober, bliver det sandsynligvis nødvendigt at finde alternative løsninger. De ting, jeg har nævnt, er naturligvis ikke en udtømmende vurdering af den europæiske forsvars- og sikkerhedspolitiks udvikling i løbet af det sidste år. Der er sket mange andre vigtige og mindre vigtige ting, men tiden tillader ikke, at jeg gennemgår dem alle.
Mine damer og herrer, det europæiske forsvarstiltag bidrager til at opfylde de europæiske borgeres krav, som bliver mere og mere tydelige for hver dag, der går, om en stærkere rolle til EU i sikkerhedsspørgsmål. Vi er sikre på, at Europa-Parlamentet med den direkte forbindelse, det har til de europæiske borgere, og med sin engagerede holdning til de store spørgsmål i EU vil bidrage til denne nye dimension, som vi er ved at opbygge i EU. Vi er bevidste om, at vi med den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik åbner nye veje for EU, og det samarbejde, vi etablerer fra starten, er meget vigtigt. Vi for vores vedkommende vil gøre alt, hvad vi kan, under vores formandskab.
Til sidst vil jeg gerne takke Europa-Parlamentet og dets formand, fordi jeg har fået mulighed for at gøre rede for det forsvarsmæssige aspekt af den politik, som Grækenland har overtaget formandskabet for i indeværende halvår.

Patten
Hr. formand, jeg er blevet bedt om at reagere på Brok- og Titley-betænkningerne og ligeledes afgive en erklæring om Mellemøsten. Jeg vil gerne starte med hr. Broks betænkning.
Den giver et meget fint overblik over de opnåede fremskridt og de nye udfordringer, der opstod i 2001/2002. Da vi mødtes for 11 måneder siden for at drøfte den foregående FUSP-betænkning, var vi netop blevet ramt af terrorangrebene i USA og krigen i Afghanistan. I dag har billedet ændret sig dramatisk. Den 11. september har haft kolossal betydning for verdenspolitikken.
Jeg er enig med hr. Brok i, at der i øjeblikket er fire store opgaver for vores fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Ingen af dem er lette at løse: For det første er der vores partnerskab med USA. Kompleksiteten og mangfoldigheden af dette uundværlige partnerskab vil uundgåeligt skabe en vis friktion. Vi står sammen imod terror, vi deler nogle fælles værdier. Men vores fortolkning af disse værdier er ikke altid den samme.
Det amerikanske lederskab siden krigen har hvilet på to søjler, som måske kan gengives med præsident Trumans og general Marshalls arbejde: først inddæmning af truslen, dernæst udarbejdelse af et globalt regelsæt og globale institutioner, der kan fremme demokrati, åbne markeder og retsstaten, både på kontinenterne og internationalt. Den metode, som førte til så stor fremgang og stabilitet i sidste halvdel af forrige århundrede, er stadig den rette i dag. Derfor er alle Parlamentets medlemmer enige om, at den rette vej til løsning af Irak-problemet går gennem FN.
I vores samarbejde med USA, men også mere generelt, har EU udvist beslutsomhed ved at forfølge denne multilaterale indfaldsvinkel til udenrigspolitik. Det er vores klare overbevisning, at multilaterale aftaler og konventioner, FN, G8, OSCE og andre er nøglen til at løse de sikkerheds-, udviklings- og miljøproblemer, som verden står over for.
Strukturerne inden for ESFP og dets forhold til NATO er særligt relevante. Jeg er bekymret over, at trods nærmest utrættelige bestræbelser fra mange sider, er Berlin-plus-spørgsmålet fortsat uløst med de velkendte konsekvenser for vores ønsker for Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien.
Endelig er vi i det forgangne år fortsat med at udbygge vores bilaterale forhold til alle større lande i verden. Blandt disse er Rusland en strategisk partner af stadig større betydning. I dag har vi en ambitiøs, omfattende bilateral dagsorden med Rusland, herunder en struktureret og intensiv dialog om fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Dette partnerskab hjælper os også med at tage følsomme spørgsmål som Tjetjenien op.
Jeg er i det store og hele enig i hr. Broks bemærkninger vedrørende vores regionalpolitiske dagsorden. Betænkningen indeholder en række velkomne forslag, såsom oprettelse af en parlamentarisk Euro-Middelhavsforsamling, nye initiativer i vores partnerskaber med Asien og Latinamerika og støtte til Det Nye Partnerskab for Afrikas Udvikling i Afrika syd for Sahara (NEPAD).
Jeg vil især komme ind på fire spørgsmål. På Vestbalkan må vi sikre, at vi samarbejder for at bevare integriteten i stabilitets- og associeringsprocessen. Disse aftaler skal ikke betragtes som signaler om politisk velvilje. Ingen har interesse i at indgå aftaler med lande, før de objektive kriterier for en aftale er opfyldt.
Jeg har allerede drøftet spørgsmålet om Irak med Parlamentet tidligere på måneden, hvor jeg sagde, at vi må fortsætte presset for at få Irak til at overholde FN-resolutionerne. Den politiske indflydelse på Irak foregår i øjeblikket i New York, og sådan skal det netop være.
Jeg er fortsat meget bekymret over situationen i Afghanistan. Attentatforsøget på præsident Karzai og bomben i det centrale Kabul tidligere på måneden er kun de seneste eksempler på den skrøbelige situation i Afghanistan. Vi må ikke spare nogen anstrengelser for at hjælpe centralregeringen med at udbrede sin myndighed til hele landet. I forbindelse med FN's Generalforsamling deltog jeg i et vigtigt møde for de vigtigste donorlande i Afghanistan, hvor vi understregede betydningen af hurtigst muligt at opfylde vores respektive løfter.
Uanset den regionale dagsordens betydning må den ikke hindre os i at tænke fremad. Der er langsigtede strategiske spørgsmål, som vi skal holde os for øje. For det første er der f.eks. den institutionelle ramme for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Traktaterne har en kompleks arkitektur, og vores arbejde inden for FUSP fører os helt ud til de institutionelle grænser. Konventets arbejde vil snart føre til nye forslag til forbedring af de nuværende ordninger. Jeg ser frem til at deltage i diskussionerne i Dehaene-arbejdsgruppen.
For det andet er der forberedelserne af udvidelsens konsekvenser for FUSP og ESFP. Udvidelsen vil få stor betydning for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Sammen med det danske formandskab er vi gået i gang med at overveje konsekvenserne af dette. Vi skal gøre FUSP's strukturer fleksible nok til at klare 10 nye medlemsstater eller flere. Gennem Wider Europe-initiativet vil vi kigge nærmere på, hvordan vi kan tilrettelægge forbindelserne, og hvor det er muligt søge partnerskab med "det nærmeste udland" mod øst, sydøst og syd.
For det tredje vil jeg nævne krisestyring og konfliktforebyggelse, som skal gøres til et tværgående spørgsmål for alle initiativer under FUSP og de eksterne forbindelser. Vores arbejde med konfliktindikatorer vil være af central betydning, når den diplomatiske indsats og bistandsprogrammeringen skal geares til konfliktforebyggelse og krisestyring. Vi skal gennemføre Göteborg-programmet for forebyggelse af voldelige konflikter, og vi må styrke vores politikker for menneskerettigheder og fremme af demokrati yderligere.
Der er mange eksempler på, at FUSP giver operationelle resultater, når vi virkelig samler nationale ressourcer og EU-ressourcer både i Kommissionen og Rådet. Jeg ser frem til at samarbejde med Parlamentet om at forbedre vores mekanismer i denne henseende og om at udvide principperne om fuld demokratisk kontrol og ansvarlighed til også at omfatte FUSP. Men jeg må sige, og jeg håber ikke, at det vil blive betragtet som en revolutionær bemærkning, at uanset hvor meget vi diskuterer forbedring af instrumenterne, uanset hvor meget vi diskuterer den institutionelle arkitektur, er det min vurdering på grundlag af tre års erfaringer, at der ikke findes nogen erstatning for politisk vilje.
For det andet skal jeg kort komme ind på hr. Titleys glimrende betænkning om adfærdskodeksen for våbeneksport. Denne kodeks er politisk bindende for medlemsstaterne, og Kommissionen spiller en begrænset rolle i denne proces. Ikke desto mindre glæder vi os over de fremskridt, der er sket inden for Rådet med hensyn til at forbedre gennemførelsen af kodeksen og forbedre den åbenhed, der sikres gennem årsberetningen.
Vi glæder os over Parlamentets intense interesse i dette emne og navnlig den konstruktive og meget ambitiøse holdning, der kommer til udtryk i hr. Titleys betænkning, hvor Rådet opfordres til at fortsætte og styrke sit arbejde på dette område yderligere. Vi er enige i mange af de forslag, der fremsættes i betænkningen, såsom forslagene om våbenmæglere og licensproduktion af militært udstyr samt kontrol med de endelige brugere af våbeneksport. Vi glæder os over forslagene om, at alle medlemsstater skal offentliggøre nationale årsberetninger for at sikre, at tiltrædelseslandene inddrages mest muligt i informationsudveksling og underretning om afvisning af tilladelser samt for at fremme tredjelandes overholdelse af kodeksen.
Formandskabet har talt om Mellemøsten og om den positive stemning på mødet i kvartetten den 17. september. Jeg er sikker på, at Parlamentet er klar over det kæmpemæssige arbejde, som det danske formandskab har lagt i forberedelserne af dette møde. Det var konstruktivt, og mødet blev brugt til at fastlægge grundlaget for en mulig fredsplan samt for yderligere international støtte til reformen i Palæstina.
Desværre giver situationen på stedet os ikke grund til at tro, at situationen snart vil bedres. Der var en rolig periode på seks uger - i hvert fald en slags ro, selv om 50 palæstinensere blev dræbt i denne periode. Så kom de afskyelige selvmordsbomber. Der var også bombningerne af den palæstinensiske skole, og så ekskalerede volden igen.
Retfærdigvis skal det siges, at der var visse tegn på bedring, som stort set har været ubemærkede. Vi blev opmuntret af erklæringen fra Fatah/Tanzim om, at man havde til hensigt at standse angrebene på civile israelere. Udenrigsminister Shimon Peres kaldte Fatah-dokumentet et "første daggry i en ny årstid, forhåbentlig" tilføjede han, "forår". Men denne nye forståelse synes at være forduftet, og Den Palæstinensiske Myndighed og præsident Arafat er igen blevet angrebsmål som gengældelse for selvmordsangreb begået af dem, der ikke tror på fred.
Lad mig endnu en gang understrege - som jeg har gjort flere gange over for Parlamentet - at vi fortsat må insistere på, at Den Palæstinensiske Myndighed skal gøre alt, hvad den kan, for at stoppe terroren. Vi må udøve det allerstørste pres på Den Palæstinensiske Myndighed for at få den til at forhindre terrorangreb og bringe terroristerne for retten. Men hvordan fremmer det fredens sag at fratage Den Palæstinensiske Myndighed alle beføjelser og alle midler til at gøre disse ting? Hvordan kan det forbedre sikkerheden at ødelægge Den Palæstinensiske Myndighed? Hvordan bidrager isolationen og forsøgene på at ydmyge præsident Arafat og Den Palæstinensiske Myndighed til kampen mod terror? Eller for den sags skyld forsøgene på at drive ham i eksil. Ikke underligt, at FN's generalsekretær i denne uge sagde, at den israelske politik havde spillet fallit, idet den sandsynligvis vil øge ekstremismen snarere end mindske den.
I den mindre dystre afdeling gennemgik kvartetten den palæstinensiske reformproces, som synes at være på rette spor i det omfang, dette er muligt i den nuværende situation. Reformen af den økonomiske og budgetmæssige styring fortsætter med støtte fra EU og med pres fra EU. I den forbindelse glæder jeg mig - som et positivt første skridt - over Israels beslutning om at udbetale 45 millioner amerikanske dollars til Den Palæstinensiske Myndighed gennem den samme bankkonto og samme overvågningsmekanisme, som blev oprettet som et resultat af vores støtte til Den Palæstinensiske Myndighed. Jeg gentager: gennem samme bankkonto og ved hjælp af samme overvågningsmekanisme, som blev oprettet som et resultat af Europa-Kommissionens og EU's indsats. Jeg håber, at ironien i den bemærkning ikke er spildt på dem, der har kritiseret vores indsats for at fremme reformerne i Den Palæstinensiske Myndighed. Og jeg håber, at Israel øjeblikkelig vil frigøre de resterende beløb.
En stor del af det palæstinensiske samfund betragter valg som en væsentlig del af reformprocessen. Presset for få afholdt valg må opretholdes. Begivenhederne i Det Palæstinensiske Lovgivningsråd i den seneste uge og den palæstinensiske regerings afgang viser, at der er ved at opstå en reel demokratisk debat inden for det palæstinensiske samfund. Det er et meget positivt tegn på parlamentarisk aktivitet. Jeg håber virkelig, at der snart vil blive dannet en ny palæstinensisk regering, der er engageret i reformprocessen, og at resultaterne fra de seneste par måneder ikke vil gå tabt.
EU er parat til at yde bistand, hvis der findes en minimumsgaranti for, at valgene bliver frie og retfærdige. Selv om vi fuldt ud støtter palæstinensiske valg og det palæstinensiske folks behov for at vælge deres egne ledere, advarer vi fortsat mod afholdelse af valg, hvis de juridiske, administrative og logistiske rammer for valgene, herunder det politiske miljø, ikke er på plads. Og hvordan kan disse ting komme på plads, hvis der er udgangsforbud, hvis der er kampvogne i gaderne?
Men trods fremskridtene på reformdagsordenen bliver den humanitære og økonomiske situation stadig værre.
Dette blev for nylig fremhævet af FN's udsending Catherine Bertini i hendes nøgterne rapport om den humanitære situation i de palæstinensiske områder: To tredjedele af befolkningen lever under fattigdomsgrænsen, og op mod halvdelen af befolkningen er arbejdsløs i øjeblikket. Der skal ske dramatiske ændringer af situationen, hvis vi skal undgå en humanitær katastrofe. Men vi skal gøre mere end blot bekæmpe krisens symptomer. Vi må tage fat på årsagerne. At levere humanitær bistand kan kun være en kortsigtet foranstaltning - at forbedre økonomien skal være vores mål.
Her vil jeg gerne nævne, at EU's humanitære arbejde rammes kraftigt af den begrænsede bevægelsesfrihed, ikke blot inden for de palæstinensiske områder, men allerede ved ankomsten til grænsen. I år har vi hidtil haft over 20 tilfælde, hvor Israel har nægtet humanitære grupper fra EU adgang.
Endelig aftalte kvartetten at afholde et møde på ministerniveau i ad hoc-forbindelsesudvalget med deltagelse af de vigtigste donorer fra det internationale samfund. På mødet vil man gennemgå den økonomiske og humanitære situation på Vestbredden og i Gaza samt bestræbelserne på at støtte og fremme reformprocessen i Den Palæstinensiske Myndighed, herunder udsigterne for afholdelse af valg.
Jeg vil gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på, at donorerne uundgåeligt vil blive bedt om at identificere mulighederne for yderligere finansiering. Jeg vil gerne advare Parlamentet om, at jeg sandsynligvis vil vende tilbage til Parlamentet og hele budgetmyndigheden for at drøfte disse spørgsmål i den nærmeste fremtid.
I de sidste seks måneder har vi gjort visse politiske fremskridt. Perspektiverne er langt klarere nu, og palæstinenserne og donorsamfundet arbejder hårdt på at opbygge institutionerne og reformere de eksisterende strukturer. Men der er risko for, at det bliver en slags virtuel politik, mens situationen i virkeligheden blot bliver værre og værre. Hver eneste dag taler vi om fred, hver eneste dag er der mennesker, der dør - palæstinensere og israelere Hvor meget længere skal dette fortsætte? Hvor meget længere skal israelerne og palæstinenserne leve i Gethsemane?
Brok (PPE-DE)
Hr. formand, jeg vil gerne sige tak til Rådet og Kommissionen, fordi de allerede har svaret på ordførerens bemærkninger, som han endnu ikke har fremført. Jeg vil gerne minde Dem som mødeleder om, at der står følgende i artikel 120, stk. 5, i forretningsordenen: "Under forhandlingen om en betænkning får Kommissionen og Rådet ordet, normalt umiddelbart efter at ordføreren har forelagt sin betænkning." Nu vil De se, at der ganske vist også vil være en fremlæggelse fra Rådets side, men det er betænkningen, der står på dagsordenen. Jeg mener ikke, at det er den rigtige måde at behandle udvalgenes arbejde omhyggeligt på i plenarforsamlingen. Mange tak!
Formanden.
Tak, hr. Brok, for det indlæg til forretningsordenen. Som De ved, er der tale om en forhandling under ét om to betænkninger og erklæringer. I forbindelse med forhandlingen under ét var det de politiske gruppers kollektive vilje at benytte den anførte rækkefølge. Jeg er de politiske gruppers tjener i forbindelse med fastsættelsen af dagsordenen, og eftersom dette er en forhandling under ét og ikke blot en forhandling om betænkninger, mener jeg, at det er op til grupperne at forsøge at tilrettelægge forhandlingen, som de har gjort. Hvis De er imod dette, hvis De ikke ønsker at benytte denne metode fremover, vil jeg bede Dem gøre indsigelse over for de politiske grupper. Dette er en forhandling under ét, ikke kun en forhandling om betænkninger. Jeg vil ikke starte en diskussion om det. Deres synspunkt er taget til efterretning, men dette er ikke det rette sted at løse spørgsmålet.

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. Møller, formand for Rådet, kommissær Patten, hr. Yiannitsis, stedfortrædende forsvarsminister for Grækenland, kære kolleger, forhandlingen i dag giver anledning til at gøre status over den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i Europa, at fremhæve det positive, men også at nævne det kritiske. Jeg vil først gerne takke de to ordførere, hr. Brok og hr. Titley, hjerteligt for de fremragende betænkninger, som de har forelagt.

Hr. Swoboda, vi kan stadig diskutere det. Jeg ville ikke have haft nogen indvendinger, hvis begge ordførere havde forelagt deres betænkning, men det var ikke min afgørelse, og jeg har heller ingen anledning til at drage formandens afgørelser i tvivl, altså er det ikke min sag, og derfor vil jeg heller ikke udtale mig om det.
Til de positive elementer i den europæiske udenrigspolitik hører et emne, som vi slet ikke har nævnt hidtil. Det er de centraleuropæiske landes tiltrædelse af EU. Det er for øjeblikket stadig et udenrigspolitisk emne, og når disse lande er medlemmer af EU, er det et indenrigspolitisk emne. Det er egentlig en stor succeshistorie, at vi snart - vi håber, at det bliver i slutningen af året - når frem til en afslutning på forhandlingerne med 10 lande i Europa. Det hører til de store succeser i europæisk politik. Balkan blev nævnt, også det er udtryk for en positiv udvikling. Dér spiller EU en positiv rolle for stabilitet, sikkerhed og demokrati.
Der blev talt om Afghanistan, også her handler europæerne. 13 ud af de 15 stater i EU er engageret militært eller på anden måde i Afghanistan. Det besynderlige er, at selv om vi - EU og medlemslandene - er de største bidragydere, bliver det egentlig næsten ikke bemærket. Hvis amerikanerne giver 1 million dollar til et eller andet, så ved hele verden det. Hvis vi giver 1 milliard euro, så er det den bedst bevarede statshemmelighed i Europa, har jeg nogle gange indtryk af. Vi skal overveje, hvordan vi kan forbedre vores PR-arbejde endnu mere.
Hvad angår Irak, støtter vi i høj grad, at USA's præsident bestræber sig på at inddrage FN i denne sag, og vi opfordrer alle medlemslande i EU til at indtage en fælles holdning i denne sag som europæere. Vi mener, at det er uansvarligt, hvis et eller flere medlemslande går en særlig vej. Det skader ikke kun dette lands forhold til USA, men er også udtryk for manglende solidaritet med europæerne i EU. Vi kan nemlig kun påvirke den amerikanske politik og verdenspolitikken, hvis vi som europæere handler i fællesskab. Vi skal forvente af den irakiske diktator nu, at han åbner sit land for inspektioner - den britiske regering fremlagde i går et vigtigt dokument - og hvis disse inspektioner på stedet ikke er mulige, så har den irakiske diktator i sidste ende ansvaret, hvis det er nødvendigt at gribe ind militært.
Hvad angår Mellemøsten, kan jeg tilslutte mig alt det, hr. Patten sagde. Vi står fast ved, at voldsspiralen skal brydes, at terroren fra selvmordskommandoerne skal stoppe. Men også Israels reaktioner er fuldstændigt urimelige, palæstinenserne har også en værdighed. Derfor kan jeg kun opmuntre Rådet og Kommissionen til at holde fast i politikken om at tale fornuftigt med begge parter. Andre gør det ikke på denne måde, vi skal spille en vigtig rolle, fordi begge parter - den ene måske lidt mere end den anden - stoler på os. Som europæere skal vi netop også gå til dem, som krænkes i deres værdighed. Vi siger med al tydelighed, at Israel har ret til at leve inden for sikre grænser, men det palæstinensiske folk har også ret til at leve i fred og inden for sikre grænser. Man skal også give repræsentanterne for det palæstinensiske folk mulighed for at udtale sig og vise en fornuftig vej ind i fremtiden.
Den stedfortrædende forsvarsminister for Grækenland har med rette gjort opmærksom på den endnu ikke eksisterende aftale mellem EU og NATO med hensyn til adgangen til NATO's planlægningsstrukturer og militære kapaciteter. Vi håber, at det snart vil føre til enighed, og opfordrer også vores tyrkiske partnere til at bidrage til en løsning.
Som afsluttende bemærkning vil jeg gerne sige, at hr. Patten talte om, at Europas udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitiske instrumenter skal forbedres. Vi håber, at konventet stiller vigtige forslag herom, og hvis EU er så handledygtigt og så engageret som i Afghanistan, må det også komme til udtryk gennem institutionerne, som handler effektivt. Derfor vil vores gruppe arbejde hårdt på, at konventet bliver en succes, for dette hænger nært sammen med EU's succes i den fælles udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik.
(Bifald)

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, ærede formænd for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil begrænse mit indlæg til spørgsmålet om Mellemøsten, for jeg forstår, at det er den aftale, Parlamentet traf i mandags. Bagefter mener jeg, at vi skal drøfte betænkningerne af Brok og Titley - og jeg lykønsker begge kolleger med deres indsats - og resten af min gruppe vil tale om de øvrige emner.
Hr. rådsformand, kendsgerningerne er hårdnakkede, og for øjeblikket giver de ikke meget håb for den forsigtige optimisme, De har givet udtryk for i forbindelse med Mellemøsten. Desværre får vi hver eneste dag den ene mere forfærdelige og alvorlige nyhed efter den anden.
Vi fordømmer uforbeholdent de massive selvmordsattentater mod befolkningen. Vi fordømmer ligeledes, at der fortsat sker en række dødsfald hver eneste dag, men jeg synes i særdeleshed, at vi nu skal henvende os til den israelske regering - den Sharon-ledede regering - idet han udmærket ved, at den fysiske og politiske ødelæggelse af Den Palæstinensiske Myndighed og dens hovedkvarter ikke vil medvirke til at gøre en ende på attentaterne og fremme ønsket om, at der kommer en enstemmig aftale på internationalt niveau, oprettelsen af den palæstinensiske stat, og endnu mere på et tidspunkt, hvor der i Palæstina sker ting, som er vigtige for demokrater, nemlig en trussel om et mistillidsvotum, en regering, der træder tilbage, og bekendtgørelse af folketingsvalg. Det er noget, vi skal være meget opmærksomme på i dette område af verden og i denne sammenhæng.
Derfor skal vi nu, idet vi er tro over for vores multilaterale indfaldsvinkel og vores respekt for FN - og lad os huske, at det var FN, der oprettede den israelske stat ved hjælp af en resolution - sige til Israel, at det skal opfylde samtlige FN's resolutioner, og at ingen har ret til under påskud af, at de er partiske, selv at vælge de resolutioner, han vil gennemføre. Dette bør være vores klare linje, og derfor vil jeg her give udtryk for min gruppes støtte til resolution 1435 og anmode om en øjeblikkelig tilbagetrækning af de israelske styrker inden for, uden for og omkring Ramala og en tilbagetrækning af besættelsesstyrkerne fra de palæstinensiske byer. Denne vej er i overensstemmelse med den tretrinsplan, De nævnte.
Vi byder også den erklæring, som den højtstående repræsentant er kommet med, velkommen, og vi beder Dem om at indlede en mere håndfast linje i forbindelse med kvartetten, så der kommer reelle ændringer.
Forhåbentligt vil hr. Patten tillade mig, at jeg anmoder ham om at informere os om et vigtigt budgetmæssigt og politisk aspekt i forbindelse med hans henvisning til sammenfaldet af indbetalingerne fra Israel og EU på den samme konto. Jeg beder ham om at sende Parlamentet en detaljeret rapport om den israelske stats ødelæggelser i det palæstinensiske område, som er blevet betalt af EU-budgettet.

Skatteyderne, vores borgere har ret til at få det at vide, og det skal være offentligt.
Jeg slutter, hr. formand, med at sige, at De skal fortsætte Deres arbejde, for det er absolut nødvendigt, og der er ingen anden vej for at overvinde en situation, hvor det eneste spørgsmål, vi hele tiden skal stille os, er, hvor meget blod, der skal udgydes, før parterne bliver i stand til at overvinde denne tragiske optrapning.
(Bifald fra venstre)
Van den Bos (ELDR).
Hvordan kan vi forhindre USA i fremover at træffe ensidige foranstaltninger eller i at gennemføre forebyggende angreb, når og hvor de ønsker, endda uden vores godkendelse? Blot at påberåbe sig FN og folkeretten er ikke tilstrækkeligt til at ændre Washington fra at gå enegang til at blive en holdspiller. Kun hvis EU bliver bedre organiseret rent politisk og militært, kan den være en værdig atlantisk partner. Men så længe de europæiske ledere lægger større vægt på interne politiske overvejelser end på en fælles udenrigspolitik, vil vores bestræbelser på dette område være forgæves, og vi vil fortsat give USA det nødvendige politiske spillerum til, at landet kan sætte sin egen dagsorden.
Dette gælder navnlig i forholdet til Irak. EU må sætte en liberal kurs midt mellem to socialdemokratiske yderpunkter: hr. Schröder, valgkampsopportunisten, og hr. Blair, præsident Bushs afdelingschef i London. Presset for at få Saddam Hussein til at give uhindret adgang til alle våben og ødelægge alle farlige våben må intensiveres til det højest mulige niveau. Naturligvis kan man så ikke udelukke en eventuel militæraktion. Hvis vi fortsat tillader, at Saddam Hussein ignorerer FN-resolutionerne, vil han blive til stor fare for sine omgivelser og for selve FN's Sikkerhedsråd.
En militær indsats kræver naturligvis en udtrykkelig godkendelse fra Sikkerhedsrådet. Hvis det internationale samfund forener sine kræfter, vil de atlantiske allierede skulle følge trop. Kun med Europas hjælp kan USA håndtere verdens problemer effektivt. Politiske og kulturelle forskelle må ikke få os til at glemme Europas og USA's fælles interesser.
Selv om det udvidede EU får større vægt på globalt plan, skal beslutningsproceduren tilpasses, og vetoretten må afskaffes. Det er dog fortsat væsentligt, at en fælles udenrigspolitik i Europa bliver vigtigere end de politiske lederes egen nationale profil. Hvis dette ikke ændrer sig, har vi kun os selv at takke for, at USA egenhændigt kan overtage kontrollen med verden.

Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg finder rådsformandens redegørelse om Mellemøsten foruroligende. Få regioner i verden, om nogen, oplever en konflikt, som har så basal indvirkning på den globale stabilitet. Få regioner huser en stat, som i et sådant omfang og med en sådan vedholdenhed krænker international ret, menneskerettigheder og FN's resolutioner. Og der er afgjort ikke andre associerede stater, som behandler EU med en sådan nonchalance, idet man ødelægger de palæstinensiske infrastrukturer, som vi har finansieret, og nægter hr. Solana og hr. Moratinos adgang til besatte palæstinensiske områder. Og få stater, om nogen, reagerer med en sådan foragt på de opfordringer, vi retter til dem, endsige torpederer de fredsbestræbelser, vi søger at fremme.
Denne situation til trods taler rådsformanden om optimisme og ser den primære hindring for freden på palæstinensisk side. Det er dog forbløffende! Det er helt berettiget, når De på det kraftigste tager afstand fra selvmordsaktionerne og enhver terrorhandling, som er rettet mod uskyldige, det være sig i Israel eller i et hvilket som helst andet land. Den Palæstinensiske Myndighed fordømmer i øvrigt også systematisk disse aktioner og har gentagne gange søgt at bringe dem til ophør. Men hvad har hr. Sharon gjort de seneste seks uger, hvor der har været relativ ro, for at bløde den spændte situation op og skabe fornyet dialog? Hr. rådsformand, dagbladet Ha'aretz leverer svaret i Deres sted, når det erindrer om, at 30 civile palæstinensere er blevet dræbt i august. Og et andet dagblad, Yedioth Ahronot, tager afstand fra den uansvarlighed, disse forbrydelser vidner om, sammenholdt med at antallet af terrorangreb var faldet betragteligt, som det anføres i bladet. Det er sandheden, og den bør frem, hr. rådsformand.
Hr. Sharon skaber heller ikke sikkerhed og fred for sit eget folk ved på ny at besætte palæstinensiske byer, ved at øge antallet af bosættelser, ved at udsulte befolkningen eller ved at knuse alt, der kan holde håbet om en palæstinensisk stat i live, herunder i særdeleshed Den Palæstinensiske Myndighed. Der lyder også til stadighed værdige og modige røster i Israel, som påpeger dette.
De omtaler Helsingør-fredsplanen. Hvilken troværdighed kan den tillægges, hvis De viger uden om det, der er udgangspunktet for tragedien i Mellemøsten? Hvilken katastrofe kan denne blodige og hastigt eskalerende magtstrategi ikke føre til, hvis de, der har en smule myndighed, ikke af al styrke søger at standse Ariel Sharons fremfærd? De har end ikke stillet krav om, at belejringen af præsident Arafats hovedsæde ophæves, eller krav om tilbagetrækning af de israelske styrker. Generer det Dem slet ikke, at De er langt mere tilbageholdende end eksempelvis kommissær Patten? De bør være på højde med situationen og de forventninger, verden har til EU. Det var beklageligvis langtfra tilfældet i dag.
(Bifald fra venstre)

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, ud over de synspunkter, vi i nogen tid har gentaget, vil jeg gerne fremføre to bemærkninger.
Hvad angår Mellemøsten, har verdens tilstand ændret sig, vi ser en ny udvikling, som ikke er kommet med i hr. Broks betænkning, og heller ikke i hr. Titleys. Den amerikanske regering præsenterer os for en ny strategi, som ændrer verdensbilledet. I henhold til denne strategi er der situationer, som kræver forebyggende intervention, lyder det fra den amerikanske regering. Det er den første tese. Den anden lyder: Hvis FN er for, er det godt. Er FN imod, ændrer det intet, så gennemfører vi aktionen sammen med vores venner.
Jeg anmoder EU om at affatte et memorandum, som reaktion på denne nye tilstand. Og lad mig understrege, at det ikke er hr. Schröders, hr. Blairs, hr. Chiracs eller nogen som helst anden leders mening, jeg beder om. Det er Europas reaktion på en tilstand, som betegner et brud med de seneste 50 års udvikling.
I de seneste 50 år har vi forsøgt at etablere en global retsorden, at fastlægge globale bestemmelser med udgangspunkt i globale institutioner som eksempelvis FN. Det er tydeligt, at der i en region som Mellemøsten er to stater, to enheder, som ikke respekterer FN's beslutninger. Israel overholder ikke FN's beslutninger, sandt nok, men heller ikke den palæstinensiske bevægelse overholder dem. Jeg tilslutter mig således fuldt ud fordømmelsen af Israel, af Israels politik, men jeg kan ikke tilslutte mig den rent verbale fordømmelse af attentaterne fra palæstinensisk side. Det er et af problemerne. Vi står over for to lejre, som ikke respekterer FN's beslutninger, som ikke respekterer de politiske magthavere. De berørte befolkninger har imidlertid begge brug for politiske magthavere, som overholder de krav, verdenssamfundet stiller. Begge parter har behov for en politisk ledelse, som respekterer de krav, der stilles.
Europa opnår derfor efter min mening ingen resultater i Mellemøsten, i modsætning til USA, medmindre vi viser samme indføling og samme sympati over for israelere og palæstinensere, medmindre vi nærer de samme følelser for israelere og palæstinensere. Beslutter nogen, beslutter en politisk magt at tage parti for en af parterne, har vi tabt. I så fald har vi tabt, for så er der ingen vej videre.
Derfor er EU's rolle så afgørende. EU er i dag den eneste politiske enhed, som både kan tale til fornuft og yde bistand til såvel israelere som palæstinensere. Det er denne politiske linje, Europa bør følge. Vi skal, afgjort, tage afstand fra Ariel Sharon, når han anlægger blokade mod Arafat. Og vi skal, afgjort, tage afstand fra palæstinenserne, når de skjuler terrorister.

Collins (UEN).
Hr. formand, i en periode på seks uger var der en form for fred i Mellemøsten, og vi rettede vores opmærksomhed mod Irak. Den fred er nu rystet af nye terrorhandlinger, der har til formål at få fredsprocessen til at lide skibbrud. Endnu en gang angreb selvmordsbombemændene i Israel. Flere har mistet familiemedlemmer, og flere ofre er føjet til den tragiske historie om konflikten i Mellemøsten. Så satte israelerne kampvogne ind i Ramallah og den nordlige del af Gazastriben. Palæstinensiske børn blev angrebet i deres skolegård i Hebron.
Begge sider må vise deres engagement for freden ved at udvise størst mulig tilbageholdenhed, hvilket EU-formandskabet opfordrede til i sin seneste erklæring. Magt kan ikke undertvinge magt, men fred kan bygges på fred. Belejringen af den palæstinensiske ledelses bygninger virker imod hensigten. At begrænse den palæstinensiske ledelses bevægelsesfrihed bidrager ikke til at bekæmpe terroren. Det er svært at se, hvordan dette kan føre til en reform af Den Palæstinensiske Myndighed.
Alt for længe er det palæstinensiske folk blevet nægtet dets legitime rettigheder. Dets mulighed for at overleve undergraves konstant. De hjemsøges af fattigdom. Uden arbejdspladser og de basale tjenesteydelser tvinges de til at leve under forfærdelige forhold. Israels befolkning lever også i usikkerhed. Angreb og modangreb fører ingen vegne. Parterne må gå fremad. Sikkerhedsspørgsmålene skal løses, men ikke på bekostning af palæstinensernes økonomiske og humanitære behov.
EU ønsker at arbejde tæt sammen med FN, USA og Rusland om at finde ud af, hvordan man kan tilskynde parterne til og bistå dem med at bringe konflikten til ophør og gå i retning af en varig fred. Konflikten må slutte. Vejen fremad går gennem samarbejde og dialog, og der må etableres en varig fred. Det skal være vores mål. Jo længere konflikten fortsætter, jo mere bliver den en kilde til regional ustabilitet.

Coûteaux (EDD).
Hr. formand, det, som er kritisabelt ved Brok-betænkningen og generelt ved den indfaldsvinkel, der kendetegner den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, er - som vi tidligere har påpeget, men det står stadig mere klart - den nærmest blinde tro på, at de europæiske stater med logisk nødvendighed er forbundet ved en slags naturgiven almen europæisk interesse i forhold til resten af verden, hvorfor det står skrevet i stjernerne, at der findes en udenrigspolitik, som er indlysende, som i alt fald de indviede er bekendt med, og som sikrer, at EU som en givet sag bliver en væsentlig aktør på den internationale scene.
Denne opfattelse giver sig, bl.a. i den foreliggende betænkning, udslag i, at man allerede på nuværende tidspunkt kræver, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik gøres til et fællesskabsanliggende. En tanke, den franske præsident i øvrigt, og med rette, kritiserede i august måned, men den fremføres uophørligt og finder grobund i den førnævnte blinde tro på en allerede eksisterende fælles interesse og dermed fælles udenrigspolitik.
Kendsgerningerne, krise på krise, gør imidlertid denne opfattelse til skamme. Kriserne på Balkan, først i Bosnien og senere i Kosovo, og i mellemtiden kriserne på det afrikanske kontinent i De Store Søers Område, de forskellige faser i kriserne i Mellemøsten. Alle bærer vidnesbyrd om, at EU aldrig har været initiativtageren og aldrig har optrådt som andet end statist, i forhold til USA selvsagt. Vi kan kun reagere på de initiativer, der udgår fra USA, og hvad værre er, i en vis forstand - eller hvad man især må glæde sig over, hvis man ved, hvad EU består af, nemlig uafhængige nationer - i adskillige af disse krisesituationer, og ikke mindst i dag i forbindelse med Irak-krisen, optræder dette ynkelige Europa ikke blot som statist, men også uden fælles linje. De markante divergenser mellem London og Berlin og til dels også Paris er åbenlyse.
Hr. formand, kære kolleger, vi burde måske på et tidspunkt tage selve begrebet fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik op til fornyet overvejelse. Efterhånden nærmer vi os det absurde, når vi uophørligt gentager, at næste gang vil vi gøre det bedre, og at nu vil vi, ved den ene betænkning efter den anden, være i stand til at definere en fælles udenrigspolitik. En sådan er og vil altid være et fantasifoster. Før eller siden må vi efter min opfattelse overveje, om den overhovedet er mulig.

Kronberger (NI).
Hr. formand, den aktuelle verdenspolitiske situation, som er tilspidset dramatisk siden den 11. september sidste år, taler i høj grad for en fælles europæisk udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det bliver dog ikke nemt. Da USA kort før jul i 1999 - dengang stadig under Bill Clinton - og England bombarderede Baghdad uden FN-mandat, skrev jeg i en østrigsk avis, Der Standard, en kommentar, der kulminerede med påstanden om, at der med dette bombardement, som dengang blev afvist i Frankrig, Italien, Rusland og også i en skarp protest fra Vatikanet, var kommet en fin revne gennem Europa.
Jeg overlader det til Dem i dag at bedømme, om denne kløft er blevet større eller mindre i mellemtiden. Jeg vil også gerne bede Dem om at overveje, om det ved et angreb på Irak eller endda, som mange høge i den amerikanske regering ønsker, tilmed på Iran med det formål samtidig at styrte regimet i Saudi-Arabien, Syrien og Egypten ikke også vil ramme massive europæiske interesser.
Det skal i hvert fald bifaldes, at EU's udenrigsministre udtalte sig imod en militær intervention i Irak på det uformelle rådsmøde i Helsingør. Det giver håb om, at den aktuelle verdenspolitiske tendens i Europa, som fastsættes af USA, nemlig at erstatte folkeretten med næveretten, ikke finder tilslutning.

Brok (PPE-DE)
Hr. formand, kære kolleger, jeg mener, at EU både i sin historie og i sin aktuelle optræden har tilvejebragt et stort bevis på sin evne til at skabe fred, nemlig udviklingen og udvidelsen af selve EU. Unionen er et område med stabilitet, demokrati og velfærd, og udvidelsen af EU er en udvidelse af dette område. Efter min mening er det en afgørende begrundelse for det fornuftige i at have en selvstændig europæisk politik, der handler om at gå videre på disse områder.
Herfra skal vi også bygge broerne til de lande på vores kontinent, som endnu ikke kan, skal eller vil være medlemmer af EU i dag. F.eks. er forholdet til Rusland af afgørende betydning for udvidelsen af EU, her skal der etableres et positivt forhold, vi må ikke bygge nogen nye grænser, men disse grænser skal derimod blive til broer. Hr. Patten, det, Kommissionen har foreslået nu i forbindelse med Kaliningrad, synes at være et skridt i den rigtige retning for at finde et begyndelsespunkt, hvor der tages højde for de små landes interesser samt deres sårbarhed og deres suverænitetskrav, der samtidig forbedrer deres evne til at deltage i Schengen-samarbejdet, men som også tager hensyn til, at Rusland har en vis interessse her. Jeg håber, at disse forhandlinger fører til et konstruktivt resultat, som omfatter begge synspunkter. Jeg ved, at netop det danske rådsformandskab har en særlig interesse i denne sag.
Også hvad angår andre spørgsmål, f.eks. i forbindelse med Barcelona-processen, er EU godt på vej. Vi bør meget stolt sige, at vi giver tre gange så meget ud af EU's budget til forebyggelse i udenrigspolitikken, end USA gør af sit budget. Vi bør engang imellem også tale om de positive elementer. Men - og nu kommer det store men - i de virkelige spørgsmål om krig og fred har Europa stadig ikke nogen stemme. Det, vi har vist i forbindelse med Irak i de seneste uger, hvad enten man har løbet ukritisk efter Washington eller ukritisk har sagt nej af valgkampsmæssige grunde, betyder, at der ikke er nogen fælles europæisk holdning. Men kun i fællesskab kan vi udøve det nødvendige pres, således at diktatoren på den ene side holder fingrene fra masseødelæggelsesvåbnene, og der på den anden side kan tvinges en afvejningsproces med USA frem, der både tager højde for risiciene ved en militær intervention og alle muligheder for en fredelig løsning på problemet med at fjerne masseødelæggelsesvåbnene i Saddam Husseins hænder, og det i samarbejde med FN.
Vi har ikke i nogen af de to retninger vist de evner, der skaber sikkerhed for borgerne, en sikkerhed, som siden den 11. september helt tydeligt ikke længere stopper ved bestemte grænser, men vi ved også, at der er mulighed for, at der kun er få terrorister, som er aktive med farlige våben i vores egne lande, og som er i stand til at ødelægge tusindvis af menneskeliv.
Det hænger sammen med, at de fleste mennesker i medlemsstaterne endnu ikke har forstået, at det kun er muligt at varetage nationale interesser på grund af medlemsstaternes lidenhed og svaghed, hvis vi samler vores kvalifikationer. Først når vi virkelig har forstået det, og det er blevet tydeligt for borgerne - nej, borgerne skal gøre det tydeligt for regeringerne, for 70% af borgerne i EU er for en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik! Kun i udenrigsministerierne i vores lande har man endnu ikke forstået det!
Det hænger også sammen med det militære beredskab. Jeg er sikker på, at den 60.000 mand store europæiske hurtige udrykningsstyrke opstilles på papiret inden næste år. Men vil den have nogen effekt, da den er blind og lam, fordi den ikke har nogen transportkapaciteter og ikke nogen satellitmuligheder? Er den virkelig parat til at gå i aktion, således at den kan bidrage til sikring af freden? Er vi i stand til at udarbejde en militærpolitik, som gør os uafhængige, som giver os teknologiske muligheder, som også er af stor betydning for den civile konkurrenceevne? Hr. Titley vil kommentere det nærmere i sin betænkning. Har vi indtil nu løst problemet med Amber Fox og Makedonien? Har vi de rigtige bestemmelser for at forhindre, at EU og Tyrkiet blokerer hinanden gensidigt? Det hele viser blot, at vi i virkeligheden ikke er kommet afgørende videre, hvad angår krig og fred, på grund af nationale showeffekter og egoisme.
Jeg mener, at meget af det gode, der blev sagt efter den 11. september, allerede er blevet glemt i dag og er låst nede i regeringernes skrivebordsskuffer, efter at det først var blevet bragt frem. Lad os f.eks. tage spørgsmålet om indre og ydre sikkerhed. Lad os hente de store taler fra de 15 regeringschefer frem, som de holdt efter den 11. september, og se, hvad der er blevet gennemført i praksis heraf. Så vil vi også betragte det som en bundrekord. Vores plan vil efter min opfattelse kun lykkes, hvis vi skaber et rum, hvor den fælles europæiske vilje i forbindelse med udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitikken kan udvikle sig. Derfor er konventet af så stor betydning. Vi skal skabe en institutionel reform, hvor Europa taler med én stemme, og det med én stemme, som kan kontrolleres parlamentarisk, hvis budget kan kontrolleres parlamentarisk, det vil sige med én stemme, som kommer fra Kommissionen, hvor en udenrigskommissær selvfølgelig skal have en særlig legitimationsbinding til Rådet.
Men opbygningen af dobbeltstrukturer, som man prædiker i stor stil nu - det har ikke noget at gøre med de personer i toppen, der handler, og som udfører et fremragende arbejde - koster penge, og 80% af energien går til interne magtkampe i stedet for til at udvikle europæiske holdninger udadtil. Det har noget at gøre med vores menneskelige natur, men jeg mener, at vi bør overvinde dette. Det kommer overhovedet ikke til at fungere med 25 medlemsstater om kort tid! Det viser, at EU i forbindelse med disse spørgsmål i sidste ende må erkende, hvor dets interesser er. Jeg tror, at borgerne er nået længere, end vi handler politisk, og derfor bør Europa-Parlamentet føre denne kampagne meget hårdt. For det er medlemslandenes regeringer, der svækker Europa. Vi bør styrke Europa igen!
(Bifald fra højre)

Titley (PSE)
Hr. formand, først vil jeg gerne takke kommissær Patten for hans venlige ord tidligere. Når vi drøfter adfærdskodeksen, er vi nødt til at placere den i en meget præcis sammenhæng. Først må vi erkende, at adfærdskodeksen er den mest omfattende internationale kontrolforanstaltning over for våbeneksport, der findes. Ingen andre steder er der tale om en tilsvarende udveksling af oplysninger om våbenhandel. Vi må også erkende, hvor langt vi er nået. Engang fik vi at vide, at det ikke var muligt at gennemføre en adfærdskodeks. Dernæst, at hvis vi fik en, ville det ikke blive andet end en hensigtserklæring. Så, at der ikke ville blive offentliggjort en årsberetning. Og så, at Parlamentet aldrig ville blive hørt om en sådan årsberetning. Alle disse ting er vi kommet forbi, og vi kan se, at kodeksen nu er i brug og har udviklet sin egen indbyggede dynamik. Så medlemsstaterne er rent faktisk blevet bragt længere frem, end de oprindeligt ønskede, da de startede med at være ret mistroiske over for en adfærdskodeks. Vi bør erkende disse ting og fremføre al vores kritik på den baggrund.
Anvendelsen af kodeksen fører medlemsstaterne i retning af mere dialog, gensidig forståelse og større konvergens. For mig er det fascinerende, at årsberetningen viser, at vi gør fremskridt netop på de punkter, som Europa-Parlamentet har taget op. Vi har ofte opfordret til, at man skulle skride ind over for våbenmæglerne, og vi mener, at det har været en grundlæggende svaghed ved adfærdskodeksen, at den ikke vedrørte dette spørgsmål. Derfor glæder vi os over, at det fremgår af den tredje årsberetning, at der i Rådet er aftalt retningslinjer for kontrol med våbenmæglerne, at medlemsstaterne skal søge at registrere våbenmæglerne, og at disse lovbestemte kontroller skal suppleres med sanktioner. Det hilser vi velkomment. Men der siges ikke noget i årsberetningen om, hvordan dette skal ske. Vi har brug for en tidsplan for udviklingen, så alle medlemsstaterne skrider ind over for våbenmæglerne.
Vi har opfordret til større åbenhed, både på nationalt og europæisk plan. Vi erkender, at en del af problemet med manglende åbenhed skyldes, at medlemsstaterne indsamler oplysninger på forskellig måde. Derfor glæder vi os over forbedringerne i den tredje årsberetning, men der er stadig problemer med dataindsamling og rapportering. Vi håber på, at Danmark med sin nordiske entusiasme for åbenhed vil gøre fremskridt på dette område i sin formandsperiode.
På nationalt plan glæder vi os over, at der i den tredje årsberetning opstilles en matrix, hvor man forsøger at finde ud af, hvor oplysningerne stemmer overens, og hvor de ikke gør. Vi håber på, at disse oplysninger ikke bruges til at sænke informationsniveauet til laveste fællesnævner. Vi bør arbejde for at gennemføre bedste praksis på dette område. I henhold til adfærdskodeksen skal medlemsstater, der udsteder licens til en transaktion, der i alt væsentligt er identisk med en transaktion, som en anden medlemsstat tidligere har afvist at give licens til, rådføre sig med den pågældende medlemsstat. Vi har aldrig været klar over, hvad en "identisk transaktion" betyder, så vi glæder os over, at det i den tredje årsberetning hedder, at "denne bestemmelse vil blive fortolket bredt" - men vi er stadig ikke sikre på, hvad det betyder. Indtil vi finder ud af, hvad det betyder, vil der herske betydelig usikkerhed om klausulen om "ingen underbyden". Jeg mener, at vi bør spørge om, hvorvidt disse transaktioner har identiske konsekvenser. Hvis dette er tilfælde, er der tale om identiske transaktioner, og vi vil meget gerne vide, om der fandt en rådføring sted om den seneste saga om den belgiske eksport til Nepal.
Vi har anmodet om, at disse diskussioner under alle omstændigheder skal være multilaterale og ikke bilaterale. Derfor glæder vi os over tegnene på, at der bliver tale om multilaterale diskussioner i tilfælde, hvor der ikke er enighed om, hvorvidt der skal gives licens. Vi håber, at dette princip vil blive udvidet, selv om vi erkender de problemer, det indebærer. Vi har også bedt om, at der skal gøres en større indsats med hensyn til certificering af den endelige bruger, så vi glæder os over, at COARM-arbejdsgruppen arbejder i denne retning. Vi vil gerne have, at der oprettes en europæisk database, der kan hjælpe de mindre lande, der finder certificering af de endelige brugere og opfølgningen særligt besværlig.
Vi har også bedt om, at der træffes foranstaltninger vedrørende licenseret produktion i udlandet. Og igen glæder vi os over, at der er sket fremskridt på dette område i den tredje årsberetning. Vi så imidlertid gerne en præcisering af adfærdskodeksen med hensyn til våbeneksport til områder med ustabilitet. Hvordan fortolker medlemsstaterne dette, navnlig i forbindelse med åbenlyst ustabile områder som Indien og Pakistan over Kashmir eller situationen i Mellemøsten?
Endelig vil jeg sige, at den tredje årsberetning er et kolossalt fremskridt, men ved nærmere eftersyn drejer store dele af den sig mere om ord og hensigter end om handlinger. Min konklusion er følgende: Vi er kommet et langt stykke af vejen, meget er blevet gennemført, men der resterer fortsat et stort arbejde.

Von Wogau (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, på topmødet i Helsinki kunne man få det indtryk, at vi faktisk befinder os på vejen mod en fælles europæisk forsvarspolitik. Dengang fastsatte stats- og regeringscheferne også ambitiøse mål, og i begyndelsesmånederne kunne man gå ud fra, at disse mål ville kunne opnås forholdsvis hurtigt og også inden for den fastsatte tidsramme.
Når vi ser på det i dag, kan vi konstatere, at vi kort tid før udløbet af den fastsatte frist er langt fra at have opnået disse mål. Når det bliver foreslået i dag, at NATO bør indsætte og opbygge en kriseinterventionsstyrke, understreger det, at vores amerikanske venners tillid til, at vi som europæere faktisk kan træffe de nødvendige afgørelser, også er væk. Det bør få os til at tage et nyt tilløb i denne retning, for den europæiske kriseinterventionsstyrke er efter min mening et vigtigt skridt hen imod en sikring af freden omkring EU.
Nu til de fælles regler for våbeneksport. Her vil jeg gerne takke hr. Titley for hans fremragende betænkning. Vi har fælles regler for våbeneksport, vi har en fælles kodeks, en adfærdskodeks, men disse regler fortolkes forskelligt. Vi har for nylig oplevet, at et medlemsland forbød eksport, som så blev tilladt i et andet medlemsland. Det må ikke ske mere fremover, for vi har brug for fælles regler, men også anvendelsen af disse regler skal være fælles. Det vil sandsynligvis blive sådan, at en adfærdskodeks ikke er tilstrækkelig, men at disse regler også skal forankres i en lov.
Vi befinder os, netop når vi taler om våbeneksport, også på forsvarsområdet på vej mod et fælles marked. Derfor er det efter min mening vigtigt, når vi taler om transport af militært udstyr inden for EU, og reglerne for eksport desværre ikke længere anvendes, at denne transport bliver nemmere. For alle 15 lande i EU handler det jo om et værdifællesskab af demokratiske stater. Derfor mener jeg, at dette er muligt, og hermed er det også muligt med væsentlige besparelser, som ifølge fagfolk beløber sig til 240 millioner euro årligt.
Til sidst vil jeg gerne gøre opmærksom på, hvor vigtig den demokratiske kontrol på dette område er. Derfor ville jeg ønske, at opmærksomheden omkring denne forhandling var endnu større. Hvis man ikke kun taler om udenrigs-, men også om forsvarspolitik, taler man om krig og fred. Det kan kun demokratisk valgte parlamenter træffe beslutning om. For øjeblikket ligger denne byrde i første omgang på skuldrene af kollegerne i de nationale parlamenter, men jo mere denne europæiske politik udvikler sig, desto mere skal Europa-Parlamentet også overtage denne afgørende opgave.
Menéndez del Valle (PSE).
Hr. formand for Rådet, jeg mener ærlig talt ikke, at hr. Sharon ønsker politiske alternativer, men kun militære. Han er igen begyndt at bruge uforholdsmæssig magt.
Det er rigtigt, at de palæstinensiske selvmordsattentater er forkastelige - det ved vi alle - men hvad gjorde hr. Sharon i de perioder, hvor der ikke var nogen attentater? Lad os huske hans krav i juni 2001 om syv dage uden vold, før han ville komme med politiske indrømmelser. I december 2001 var der tre ugers ro. I 2002 var der seks uger. Har hr. Sharon foretaget den mindste politiske gestus ved disse lejligheder? Nej, men i løbet af disse seks ugers ro dræbte Thahal snesevis af palæstinensere. Jeg spørger Rådet, her og nu, om det ikke er et dårligt varsel.
Hr. Sharon har foretaget militærangreb på nøgletidspunkter med den hensigt at svække de perioder, hvor der ikke fandt selvmordsattentater sted. Sidste gang, da alle de palæstinensiske grupper under pres fra Arafat overvejede muligheden for at stoppe selvmordsattentaterne mod civile i Israel, var hr. Sharons politiske svar at bombe en hel bygning i Gazastriben og dræbe snesevis af personer, herunder 11 børn.
Hr. Sharon er - det skal vi være klar over - aldrig kommet og vil aldrig komme med politiske indrømmelser, med undtagelse af dem, han bliver pålagt, for han er ikke interesseret i fred. Hr. Sharon er interesseret i palæstinensisk pacificering, ydmygelse og kapitulering, men ikke i en ægte retfærdig fred.
Hr. formand, situationen er særdeles alvorlig for Arafats fysiske sikkerhed, for den palæstinensiske identitet, der trædes under fode af Israel - nærmere bestemt af hr. Sharon - og for området, for hr. Sharon vil fortsætte ad krigens vej, indtil den falder sammen med invasionen af Irak, som ensidigt er besluttet af USA, og til den tid vil hr. Sharon benytte lejligheden til definitivt at likvidere resterne af Oslo-processen, "de modiges fred".
Vil EU fortsat begrænse sig til at udtrykke sin dybtfølte bekymring over det, der sker?
(Bifald fra venstre)

Malmström (ELDR).
Hr. formand, i Brok-betænkningen diskuteres fremskridtene inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Der er bestemt sket fremskridt, men der resterer fortsat et stort arbejde, præcis som ordføreren siger. Udenrigspolitikken er et af de vigtigste områder, hvor vi virkelig har brug for et stærkt europæisk samarbejde. Kun gennem en konsekvent indsats og ved at tale med én stemme kan EU spille en rolle på den internationale arena.
For os liberale er det vigtigt, at udenrigspolitikken er baseret på en klar strategi, der er kendetegnet af forsvaret for demokrati og menneskerettigheder, respekt for internationale konventioner, frihandel, konfliktstyring og samarbejde med andre nationer og organisationer. Vi skal gøre tydeligt opmærksom på vores krav og værdier. Hvis den berømte menneskerettighedsklausul skal have nogen form for troværdighed, er det vigtigt at finde værktøjer, der giver mulighed for at anvende den. Hvis vi ikke aktiverer menneskerettighedsklausulen på trods af de skrækkelige anslag mod menneskerettighederne i vores partnerlande, vil klausulen kun føre til spot og spe.
For os liberale er det også vigtigt at gennemgå udenrigspolitikken nøje. De valgte repræsentanter og offentligheden skal så vidt muligt have mulighed for at følge med i og kontrollere, hvad der sker. Naturligvis er der undtagelser, men min gruppe er ikke helt tilfreds med den aftale, der er indgået om adgangen til udenlandske dokumenter.
Der er meget godt at sige om hr. Broks betænkning. Min gruppe støtter også hr. Titleys betænkning fuldt ud.
Tillad mig afslutningsvis at sige, at vi bestemt er uenige med den amerikanske regering på mange punkter, og vi har ofte kritiseret den her i salen. Den antiamerikanske holdning, der ofte udstråler herfra, klinger imidlertid noget hult, når den udelukkende anvendes som undskyldning for at skjule vores egen svigtende evne til at udforme en klar, fælles politik i spørgsmål som Irak og Mellemøsten.

Morgantini (GUE/NGL).
Da jeg talte med nogle af de andre parlamentsmedlemmer, sagde nogle af dem: "Vi er ikke enige med Bush, men hvis vi skal vælge mellem Saddam og Bush, vælger vi Bush." Jeg mener til gengæld, at der er en anden udvej end at slå ihjel og dø, og at det er den udvej, som vi skal vælge. Det er en udvej, som ikke skal være en filosofisk erklæring, men en politisk strategi, nemlig at leve. Den beslutning, som Bush har truffet om en forebyggende krig, bringer os i virkeligheden tilbage til pax romana, de gamle romeres fred. De kaldte det fred, men ødelagde alt. Efter 1945 sagde vi europæere, at vi aldrig mere ville have krig. Det er denne strategi, som vi skal følge på en værdig måde, for vi rammes også på vores værdighed, når man lyver på en sådan måde, som man gør i øjeblikket. Der er ingen tvivl om, at Saddam bør udskiftes, men det er også nødvendigt, at hans folk ændrer sig. Vi skal støtte Iraks demokrati og sørge for, at landet følger FN-resolutionerne, men vi skal også sørge for, at det ikke kun er Saddam, som følger FN-resolutionerne, men også Israel. Der er hundredvis af erklæringer og resolutioner, som Israel ikke har fulgt.
Kommissær Patten spurgte, hvor længe palæstinensere og israelere skal plages af lidelser og død. Ja, hvor længe? Jeg tror, at det vil stå på lige så længe, som vi hører udtalelser ligesom den, rådsformanden kom med i dag. Så længe vi fortsætter på den måde, vil palæstinensere og israelere være plaget af lidelser og død, for det står klart for enhver, at Sharons politik er en forbryderisk politik, der både ødelægger hans eget folk og det palæstinensiske folk. Det er dog ikke kun volden og grusomheden, som bekymrer mig, men også den politiske beslutning om at kolonisere et land. I disse dage, hvor alle er opmærksomme på belejringen af Muqata, har Sharon nemlig taget området i Rafah og genåbnet lufthavnen i Kalandria som en israelsk lufthavn. Det er en kolonikrig, der føres i øjeblikket.
Hvis der skal blive fred, er det efter min mening absolut nødvendigt, at vi lytter til de israelere og palæstinensere, som siger lige ud, at den militære besættelse er skyld i denne situation. Vi kan virkelig ikke fortsætte på den måde.
Jeg er meget opbragt og bedrøvet, for vi har alle sammen - og det gælder også mig selv - ansvaret for det, der sker i Mellemøsten, og for de fortsatte drab, som finder sted i området.
(Bifald fra venstre)

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, den tid, vi har til rådighed, giver os ikke mulighed for at gratulere ordførerne, hr. Brok og hr. Titley, og til at kommentere det, vi alle er enige om. Jeg er nødt til at lægge bånd på mig selv, selv om jeg må sige, at mange af de dybtfølte udtalelser virkelig rører mit hjerte. Selv om vi alle er enige i ønsket om fred, sætter vi undertiden spørgsmålstegn ved metoderne, og undertiden står vi tvivlende over for de metoder, der anvendes til at opnå fred, og frem for alt ønsker vi ikke at acceptere konsekvenserne. Vi har trods alt ikke nogen fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og det har vi brug for i første søjle med bidrag fra Parlamentet.
Jeg vil også gerne kommentere hr. Titleys fremragende betænkning om våbenhandel. I sin begrundelse identificerer hr. Titley de flaskehalse, der fortsat bekymrer os.
Jeg vil især fokusere på den flaskehals, der skyldes den manglende gennemførelse af forskellige bestemmelser, hvoraf den første er adfærdskodeksen. Selv om den er på plads, kan den ikke håndhæves, hverken på europæisk plan eller i de enkelte lande. Forskellige lande mangler fortsat at indarbejde adfærdskodeksen i deres egen lovgivning og tilføje de nødvendige strafferetlige bestemmelser. Jeg vil især gerne påpege, at selv et land som Belgien, hvor adfærdskodeksen er indarbejdet i lovgivningen - og den lov roses her - dagligt overtræder denne lov. Belgien leverer våben til lande som Nepal, mens Tyskland f.eks. har afvist at gøre det. Dette er en omgåelse af adfærdskodeksen. Jeg vil gerne påpege, at Belgien leverer våben til Pakistan, Indien og en række af disse såkaldt følsomme lande. Og det bringer os frem til det punkt, som hr. Titley rejste. De følsomme lande er de mest ømtålelige, men de er også vores bedste kunder ...
(Formanden afbrød taleren)
Musumeci (UEN).
Hr. formand, siden Parlamentets sidste forhandling om situationen i Mellemøsten, der fandt sted i maj måned, er det politiske billede kommet til at se yderst sort ud. Lidt mere end en times flyvetid fra min hjemstavn, Sicilien, ser vi den ubønhørlige fortsættelse på det drama, der involverer to folkeslag, som vi har venskabelige, historiske, kulturelle og handelsmæssige forbindelser til. Præsident Arafat er stadig spærret inde i sit hovedkvarter, der ikke er andet end et usselt cementskur, og han har ingen bevægelsesfrihed. De islamiske terrorister bliver ved med at udgyde blod i Israels byer ved vilkårligt at ramme civilbefolkningen.
I EU er vi alle enige om, at det er nødvendigt at oprette to frie og selvstyrende stater, og at det er den eneste måde at skabe fred i Det Hellige Land på. Men hvor troværdigt er EU? Indbyggerne fra min hjemstavn spørger mig, hvor troværdige vi medlemmer af Europa-Parlamentet kan være, og hvordan man kan være en ægte EU-tilhænger, når EU bliver ved med at forholde sig passivt til det folkedrab, der fortsætter få kilometer fra dem. Og de spørger mig, hvorfor man ikke afholder en stor international konference om Palæstina-spørgsmålet og oprettelsen af to stater, en konference, hvor EU, USA, Rusland og FN deltager, sådan som den højtstående repræsentant for FUSP har givet udtryk for ønsket om.
Hvis EU ikke yder en politisk og diplomatisk støtte foruden den økonomiske støtte, vil man ikke kunne befri de to folkeslag fra hadets tyranni. Lad os sørge for, at EU virkelig bliver synonym med en konkret indsats, fællesskab og enighed.

Berthu (NI).
Hr. formand, i redegørelserne fra Rådet og Kommissionen om Mellemøsten blev der lagt stor vægt på den vejviser til fred, EU har udarbejdet, og som vores partnere i kvartetten, USA, Rusland og FN, har taget til sig.
Den vej, der således tegner sig hen imod to staters sameksistens, fortjener efter vores opfattelse den største opmærksomhed, men vi frygter, at den i lige så ringe grad som de foregående bliver gennemført, for den savner et konkret udgangspunkt. Forudsætningen for, at processen kan sættes i gang, for at den israelske hær trækker sig tilbage fra de besatte områder, er, at selvmordsaktionerne rent faktisk ophører, da de bremser alt. Attentaterne fortsætter imidlertid, og Den Palæstinensiske Myndighed fordømmer kun modstræbende terroristerne, om end man ikke åbent beskytter dem.
Vi opfordrer derfor til, at der føres en besindig politik, som må starte med, at de halvhjertede forholdsregler over for terrorister reelt bringes til ophør. Vi opfordrer til klar fordømmelse af Hamas og islamisk jihad og foranstaltninger i konsekvens heraf. Vi opfordrer også til reform og ansvarliggørelse af Den Palæstinensiske Myndighed, hvilket er en forudsætning for, hr. formand, at dialogen kan genoptages.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, medlemmer af Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne tilslutte mig de tidligere talere og give udtryk for min bekymring over den fysiske og moralske belejring, som lederen af Den Palæstinensiske Myndighed, Yassir Arafat, er udsat for. Det er tydeligt, at denne politik hverken bidrager til at reducere terroraktiviteten - men tværtimod stimulerer den og forøger den - eller bidrager til en demokratisering af Den Palæstinensiske Myndighed, der havde planlagt parlaments- og præsidentvalg til januar næste år, ligesom den heller ikke bidrager til at finde sikkerhedsventiler, som kan bruges som en udvej for den ødelæggende situation, som regionen gennemlever.
Hr. formand, jeg synes, at vi skal bede rådsformanden om klart og tydeligt at kræve en løsning på situationen. Denne løsning indebærer nødvendigvis, at belejringen af lederen af Den Palæstinensiske Myndighed skal ophæves, og at FN's resolutioner overholdes. EU, hr. formand, skal klart og tydeligt kræve, at FN's resolutioner overholdes.
Det er også, hr. formand, absolut nødvendigt med en våbenhvile, som gør det muligt for Den Palæstinensiske Myndighed at kontrollere terrorhandlingerne. Det er latterligt at sige, at lederen af Den Palæstinensiske Myndighed skal kontrollere de palæstinensiske terrorhandlinger, når han for øjeblikket kun kæmper for at overleve.
Jeg synes også, at det er absolut nødvendigt at træffe en række foranstaltninger, som kan bringe den israelske militære undertrykkelse, som forårsager utallige ofre, hvoraf størstedelen er civile, til ophør.
Det er tydeligt, hr. formand, at det kun er på disse præmisser, at kvartettens initiativer, en fredskonference for regionen, og EU's gode ønsker om fred, forståelse, harmoni og forsoning, kan blive fremherskende i regionen. 
Lalumière (PSE).
Hr. formand, mit indlæg skal på ingen måde stå i modsætning til de glimrende betænkninger, der er udarbejdet af vores kolleger, hr. Brok og hr. Titley. Jeg bifalder såvel betænkningerne som ordførernes mundtlige indlæg. Ordførerne peger med rette på de fremskridt, der er gjort det seneste år, når det gælder den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, herunder eksempelvis opbygning af organer under den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, indsatsen til bekæmpelse af terrorisme og konfliktforebyggelse. Jeg tænker på Balkan og på situationer, hvor der har været tale om krisestyring.
Ud over at notere disse fremskridt, må vi imidlertid også konstatere, at den seneste tid ikke har budt på større succeser. EU's stemme er ofte dårligt nok hørbar. Flere talere har påpeget dette, hr. rådsformand. Lad mig nævne et par eksempler. I Afghanistan har EU været fraværende på det militære plan, om end medlemsstaterne har været til stede. På det civile plan har Unionen endnu en gang ydet betydelig humanitær og materiel bistand, men har indtaget en meget forsigtig politisk holdning. I Irak har EU, stillet over for USA's ønsker, udmærket sig ved at erindre om den rolle, FN bør spille i denne sammenhæng. Men hvad kan den højtstående repræsentant stille op, når medlemmerne af Ministerrådet indtager modstridende holdninger?
Hr. formand for Rådet, hvad gør De selv i dag på vegne af EU? De har overhovedet intet foreslået! Og hvad er der blevet af vores storstilede Middelhavspolitik, ikke blot i Mellemøsten, men også i Maghreblandene og Mashrek? Det er ikke her i Europa-Parlamentet, vi finder svaret på, hvad der skal gøres.
Afslutningsvis vil jeg fremsætte en enkelt bemærkning. Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik er mellemstatslige politikker. Endnu en gang ser vi, at denne metode har sin begrænsning. Hvis regeringerne holder fast ved deres uenighed eller vælger tavsheden og passiviteten, hvis EU derfor ikke har nogen reel udenrigspolitik og heller ikke nogen reel sikkerhedspolitik, bør vi ændre metode og måske gå over til fællesskabsmetoden. Svaret ligger først og fremmest i Deres hænder, de herrer ministre. Som kommissæren rigtigt påpegede, er den politiske vilje imidlertid altafgørende.
Van Hecke, Johan (ELDR).
Jeg vil frem for alt gratulere hr. Titley, for ligesom EU-kodeksen fra 1998 var et vigtigt skridt i retning af en mere konsekvent og gennemsigtig europæisk politik, udgør de forskellige Titley-betænkninger et konstruktivt og vigtigt bidrag fra Parlamentets side med henblik på at nå frem til en bindende, europæisk adfærdskodeks. Behovet for denne kodeks blev for nylig åbenlyst i mit land, Belgien, hvor en minister trådte tilbage på grund af en våbenleverance til Nepal. I øvrigt skal jeg beklage, at en række parlamentsmedlemmer fra De Grønne har benyttet denne betænkning som springbræt for nationale politiske ytringer, og jeg er overrasket, hr. Staes, over, at de fremsætter ændringsforslag, hvori de fordømmer en beslutning, der er truffet af den belgiske regering, mens deres grønne kolleger støttede den selvsamme beslutning i regeringen.
Det er imidlertid af langt større betydning, at den belgiske regering har udtrykt sin vilje til at indarbejde bestemmelserne i adfærdskodeksen i den nationale lovgivning, hvilket vil betyde, at kodeksen bliver juridisk bindende. Jeg håber, at dette bliver et eksempel til efterfølgelse for andre medlemsstater. På denne måde kan vi forhindre, at våbenordrer, der afvises af ét land, bliver accepteret i et andet land. Desuden citerer hr. Titley med rette den nuværende belgiske lov om våbenhandel som eksempel. Denne lov giver mulighed for skrappe sanktioner over for folk, der handler med våben uden tilladelse.
Problemet ligger imidlertid ikke kun i oprindelseslandet. Det bliver en alvorlig sag, når våbnene når deres endelige bestemmelsessted. Et velkendt forskningscenter i Bruxelles meddelte i denne uge, at halvdelen af våbenhandlerne ikke opfylder de lovbestemte krav om modtagelsescertifikat. Dette indebærer, at der findes et tvingende behov for et effektivt inspektionssystem med henblik på at overvåge de endelige bestemmelsessteder. Det er helt afgørende at have kendskab til, hvis hænder våbnene ender i. Ellers er en europæisk adfærdskodes, uanset de allerbedste hensigter, fuldstændig nytteløs.

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske hr. Titley med hans betænkning og jeg vil gerne give min støtte til den og til det, som Titley sagde i sin fremlæggelsestale om det videre arbejde med dette område. Derimod har jeg en række problemer med betænkningen af Brok. Den indeholder efter min mening fantastisk mange nyttige og vigtige ting, men den er vægtet forkert. Vægtningen er i alt for høj grad lagt på den militære sikkerhedspolitik, mens den civile og økonomiske sikkerhedspolitik kommer til at stå i skyggen. Og det anser jeg for en fejlprioritering, fordi det faktisk er netop det område, hvor EU har en enestående mulighed og har nogle enestående ressourcer. Man kan sige, at der nu ligger en fuldstændig åben arena foran os på dette område. USA prioriterer ensidigt den militære sikkerhedspolitik. Det er vores styrke at komme ind på dette felt. Vi skal bruge vore handelsaftaler, vore mange kontakter osv. i en kamp for fred, menneskerettigheder og demokrati. Desværre har mit eget land været med til at forhindre nogle af disse muligheder ved f.eks. ikke at ville være med til at genforhandle associeringsaftalen med Israel. Det er den associeringsaftale, som Israel bryder gang på gang. Endelig med hensyn til Irak: Hvor er beviserne for, at Irak har masseødelæggelsesvåben? Nu har jeg studeret det væld af rapporter, der er kommet. Jeg har nærlæst dem. Det er verdens stærkeste efterretningstjenester, der har arbejdet med dette som eneste mål. Der er ikke skyggen af bevis. Hvad skyldes det?

Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne sige noget om Brok-betænkningen, der, som den foregående taler sagde, indeholder mange gode ting, men også en række yderst komplicerede spørgsmål, hvoraf jeg gerne vil komme ind på de to.
Det første punkt vedrører punkt 20 i hr. Broks forslag til beslutning, hvori det hedder, at hvis EU ønsker at være troværdigt, er der behov for en ekstra indsats på visse medlemsstaters forsvarsbudget. Dette er en alvorlig misfortolkning og analysefejl. EU-landenes samlede udgifter til forsvar og sikkerhed udgør 50% af udgifterne i USA. De ekstra muligheder, der følger heraf, udgør kun 10%. Dette betyder, at det er af vital betydning, at samarbejdet og effektiviteten forbedres. Med andre ord kan EU gøre meget mere for de samme penge. Derfor er min gruppe fuldstændig overbevist om, at der ikke er behov for en forøgelse af forsvarsudgifterne, at det er umuligt at gennemføre rent økonomisk og fuldstændig uønsket ud fra en politisk synsvinkel.
Det andet punkt vedrører bemærkningen fra hr. Yiannitsis, rådsformanden vedrørende sikkerhed, som naturligvis ikke må forveksles med Sikkerhedsrådet. Desværre har De været nødt til at gentage, hvad mange af Deres forgængere har sagt før Dem, nemlig at man endnu ikke er nået frem til et kompromis om EU's anvendelse af NATO-midler. Dette kan betyde et af tre: Enten stiller Grækenland sig stadig hindrende i vejen, og Tyrkiet overgår det i vilje til at blokere, eller begge lande blokerer. Jeg beder Dem, hr. Yiannitsis, spare os alle for en skuffelse i den henseende. Behovet for en fælles EU-indsats har aldrig været større, og som De selv sagde, har støtten i befolkningen aldrig været større. Jeg opfordrer Dem til for en gangs skyld at overgå Dem selv. Vis os, at Grækenland, og dette gælder også Tyrkiet, ikke er fanget i fortiden. De, Grækenland, kan gøre EU en stor tjeneste, men De kan også gøre det modsatte. Valget er Deres.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, med hensyn til Brok-betænkningen er jeg fortsat skeptisk med hensyn til formelt at indføre en FUSP eller en ESFP. Jeg foretrækker at bevare en national udenrigspolitik og arbejde gennem NATO.
De seneste begivenheder i forbindelse med Irak har sat spørgsmålstegn ved den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks levedygtighed. Ikke desto mindre arbejder jeg konstruktivt med EU's virkelighed, og jeg anerkender den positive rolle, som Javier Solana gennem kvartetten har spillet i Mellemøsten med hensyn til at fremme en langsigtet fred mellem Israel og Palæstina. Jeg støtter navnlig Ruslands rolle som vores strategiske partner. Ikke desto mindre støtter jeg den højtstående repræsentants rolle som en mellemstatslig udsending og ønsker ikke disse vitale områder lagt ind under Fællesskabet. Endvidere støtter jeg USA's målsætninger om at befri verden for den fare, som Saddam Hussein udgør.
Jeg stod bag ændringsforslaget om det alvorlige spørgsmål om organiseret kriminalitet på Balkan. En stor fordel ved EU's udvidelse på lang sigt er, at et land som f.eks. Ukraine kommer med, men dets ønsker om at tilslutte sig EU ignoreres desværre af Kommissionen. Udvidelsen vil binde disse lande til Vesten, fremme økonomisk fremgang og muliggøre en langt mere koordineret kamp mod kriminalitet og illegal indvandring, når organisationer som Europol har et formelt mandat.
Et andet af mine interesseområder er Indien, som helt klart er blandt de mange potentielle stormagter, der befinder sig midt i en indenlandsk ændringsproces. Med den økonomiske liberalisering udgør Indien et voksende marked for EU's virksomheder. Et multikulturelt, verdsligt demokrati i en ellers urolig region er en kilde til stabilitet med sin politik om ikke-førsteanvendelse af atomvåben. Det er et bolværk mod ekstremismens fremmarch, navnlig regionale, islamiske tendenser, som bl.a. er kommet til udtryk i angrebene mod kristne og vestlige mål i Pakistan. De er tegn på en ukontrolleret stigning i religiøs fanatisme i landet trods præsident Musharrafs retorik. Så sent som i går blev 34 hinduer dræbt på tragisk vis ved en islamisk terrorbombning mod et hinduistisk tempel i Gujarat.
Jeg deler ikke alle målsætningerne i Brok-betænkningen, men jeg er fortsat en interesseret iagttager af denne revolutionerende ændring fra bystaten for omkring 2.000 år siden til det 19. århundredes nationalstat og til de EU-medlemsstater, vi er vidne til i dag.

Poos (PSE).
Hr. formand, eftertiden vil utvivlsomt huske kansler Gerhard Schröders nej til krig som det, der udløste en egentlig europæisk udenrigspolitik. Hr. Schröder havde mod til at sige, hvad langt størstedelen af borgerne tænker, når det gælder præsident Bush. Hans nej er et udtryk for Europas frigørelse fra Pentagons imperialistiske ambitioner. Den omtalte forebyggende og isolerede krig ville være en uretfærdig krig, da den ikke ville bero på et mandat fra FN's Sikkerhedsråd. Den ville have givet ubehagelige politiske efterdønninger i Europa, og den ville have en alvorlig økonomisk bagside. Den ville sætte hele den arabiske verden i brand, og den ville heller ikke være i Israels interesse, da landet i en rum tid ville se sig omdannet til en belejret fæstning.
Krigen ville imidlertid først og fremmest gå ud over det palæstinensiske folk. I dag befinder palæstinenserne sig i et fængsel under åben himmel, indespærret, fanget og udsultet. Ifølge de analyser, der er foretaget af den luxembourgske komité for en retfærdig fred i Mellemøsten, ville krigen udgøre en alvorlig fare for palæstinenserne. I bedste fald ville den give sig udslag i en betydelig forværring af undertrykkelsen, i værste fald, hvis hr. Sharon fik held med sit forehavende, ville resultatet blive en massiv fortrængning af befolkninger, bosættelser i de besatte områder og regulær israelsk annektering af disse. Forberedelserne til denne undertrykkelse var allerede så vidt fremskredet, at hr. Sharon havde beordret bulldozerne sendt af sted, også selv om det ikke kom til noget angreb mod Irak. Det ville være tilstrækkeligt, at verden så den anden vej.
Hr. formand, om nogle måneder vil FN's våbeninspektører kunne fortælle os, om det irakiske våbenarsenal er fantasi eller virkelighed. Der er således stadig tid til fuldt ud at gennemføre Sikkerhedsrådets resolution 687/91, og jeg henvender mig i denne forbindelse til Dem, hr. formand for Rådet. I henhold til denne resolution er afvæbning af Irak en del af det initiativ, som skal skabe et område i Mellemøsten, som er fri for masseudryddelsesvåben og løfteraketter. Den nye verdensorden, som den nuværende præsident Bushs far proklamerede efter Golfkrigen, gik hurtigt i glemmebogen.

Schroedter (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne tilegne mit indlæg til den meget fine betænkning, som hr. Titley har udarbejdet. Stop for våbenoverførsler og licenstildelinger hører som bekendt til de mest effektive metoder til konfliktforebyggelse, og det gælder i øvrigt også for Mellemøsten. Når man betragter tallene og ser, hvor meget der er blevet leveret til Mellemøsten det sidste år, behøver man egentlig ikke at undre sig over så mange ting.
Selv om det hører til EU's mål at prioritere konfliktforebyggelse højest - for det er billigere end at afslutte militære konflikter efterfølgende - eksporteres der fortsat uanfægtet til konfliktområder. Belgierne leverer våben til borgerkrigsområdet Nepal, Storbritannien overtræder kriterium 3 i kodeksen med sin levering af skærme til kampfly, og Sverige, Frankrig og Storbritannien overtræder nr. 4 i kodeksen med deres levering af tungt krigsmateriel til Indien, uden at der regnes med nogen konsekvenser. Det er netop svagheden ved kodeksen, for den er ikke bindende og fastsætter ikke nogen sanktioner over for dem, der alligevel leverer våben til konfliktområder.
Vi skal ikke blive overraskede, hvis skatteyderne klager, fordi vi i EU på den ene side yder udviklingsbistand til disse lande, og de på den anden side ødelægges igen med deres eget krigsmateriel. Derfor skal adfærdskodeksen udformes således, at den virkelig stopper våbenoverførsler til kriseområder. Det skal være vores mål!
Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, målet med politikken over for Irak er ikke at undgå krig for enhver pris, og det er ikke bare at få våbeninspektørerne tilbage. Målet er at afvæbne Saddam Husseins styre, så han ikke længere udgør en trussel mod os eller sine naboer i regionen. Vi skulle have handlet tidligere. Den 11. september har nu gjort os mere opmærksomme over for potentielle trusler. Hvis vi lader Saddam fortsætte på samme måde, hvilket budskab sender vi da til andre med onde hensigter?
Min kritik af den britiske regering går på, at den har ventet alt for længe med at udkæmpe slaget om den folkelige opinion, og at dens indsats for at skabe en koalition af politisk støtte blandt europæerne helt klart har været ringe. Eksemplet Irak viser endnu en gang, at EU's fælles sikkerhedspolitik er skrøbelig, og ikke overraskende bekræfter den de vidt forskellige interesser blandt EU's medlemsstater.
Til forskel fra hr. Poos opfatter jeg ikke hr. Schröder som min talsmand. Nogle medlemmer her i Parlamentet reagerer antiamerikansk pr. refleks. Jeg havde håbet, at de i stedet ville være motiveret af behovet for at styrke Vestens sikkerhed i en farlig verden. Dette kræver et stærkt og uangribeligt partnerskab med USA.
Brok-betænkningen afslører helt andre bevæggrunde. Den drejer sig kun om at styrke EU og navnlig at forstærke Kommissionens rolle. Her er jeg uenig. Det har intet at gøre med at styrke vores borgeres sikkerhed. I går hilste NATO's forsvarsministre i Warszawa forslagene om en NATO-ledet militær reaktionsstyrke velkommen. 20.000 mand vil blive anvendt til kortvarige kamphandlinger med høj intensitet. Dette vil være et supplement til de øvrige NATO-reaktionsstyrker, der allerede findes, og tilskynde andre NATO-allierede end amerikanerne og briterne til at stille en begrænset, veltrænet og veludstyret styrke til rådighed, som er parat til at påtage sig hasteopgaver på globalt plan.
De europæiske lande bør glemme forvirringen med en europæisk reaktionsstyrke, der er uafhængig af NATO, og i stedet koncentrere sig om at forbedre de militære muligheder for operationer i alliancens regi.

Souladakis (PSE).
Hr. formand, hvis en neutral observatør skulle iagttage de aktuelle kriser, ville vedkommende konstatere en spænding omkring Irak og en anden spænding omkring Mellemøsten og samtidig konstatere, at der stort set ikke findes en europæisk politik for disse to brændpunkter. Betyder det, at der ikke findes en sådan politik? Hvis vi ser på andre områder i verden, er der en klar politik. Men der er også et fællestræk. I de kriser, hvor vi har interveneret, har vi ikke interveneret hverken for at skabe kriser eller for at afværge dem. Vi intervenerer kun for at styre kriserne.
Og dog var EU til stede i Mellemøsten i den eneste periode, hvor vi havde en positiv udvikling, nemlig i forbindelse med aftalen mellem den senere myrdede premierminister Rabin og Arafat. Hvad viser dette? Det viser, at der skal lægges mere arbejde i opbygningen af EU's tredje søjle. Der er brug for en strategisk doktrin, der skal fastlægges ud fra bestemte overordnede principper, som vi alle kan være enige om.
Hvilke overordnede principper er så dette? For det første respekt for den europæiske politiske kultur. For det andet respekt for folkeretten. For det tredje balance i forholdet mellem alle magtpolerne på verdenskortet. For det fjerde en forståelse af, at en fælles forsvars- og sikkerhedspolitik kræver visse minimumspolitikker på andre områder. Som eksempel kunne jeg tænke mig at spørge kommissæren, hvordan det går med Galileo. Hvordan går det med den berømte udvikling af det fælles EU-transportfly, selv om det ikke er et EU-anliggende? Når det er sagt, mener jeg, at der er sket meget vigtige fremskridt, men det er nødvendigt med langt flere, da en fælles udenrigs-, forsvars- og sikkerhedspolitik udgør en fast bestanddel af den økonomiske udvikling, af freden og af enhver anden udvikling. Jeg mener, at Brok-betænkningen giver en temmelig løs ramme for en strategisk militær forståelse, som vi lidt efter lidt skal gøre stærkere med en klar orientering hen imod international fred, sikkerhed og samarbejde som det endelige mål.

Staes (Verts/ALE).
Hr. formand, mine damer og herrer, først og fremmest er jeg skuffet over, at den neoliberale Johan Van Hecke stadig spiller ud med sine kristelig-demokratiske tricks. Efter hans pacifistiske tale vil jeg gerne bede ham lade stemmeafgivningen være styret af hans samvittighed snarere end af indpiskeren hos de flamske liberale demokrater. Jeg kan fuldt ud tilslutte mig hr. Titleys bemærkning om det absolutte behov for en multilateral diskussion, når en medlemsstat har afvist at give tilladelse. I den forbindelse vil jeg anbefale, at man stemmer for ændringsforslag 1 og 7, som vanskeliggør underbudspolitik. Det siges med rette, at adfærdskodeksen skal være absolut bindende. Det er det centrale i vores ændringsforslag 2 og 8. Efter Nepal-krisen vil den belgiske regering langt om længe indarbejde adfærdskodeksen i den nationale lovgivning. Jeg vil gerne opfordre de øvrige 14 regeringer til endelig at følge det belgiske eksempel.

Stockton (PPE-DE).
Hr. formand, man plejede at sige, at krig er for alvorlig en sag til at blive overladt til generaler. Jeg er bange for, at forsvar i dag er for alvorlig en sag til at blive overladt til politikere. Jeg frygter, at politikerne ud fra et forståeligt, men misforstået ønske om, at EU skal have sin egen forsvarsstyrke, går videre med planer, der i bedste fald er udtryk for ønsketænkning og i værste fald er farlige. Hvis planen går ud på at kopiere ØMU-ordningen i forhold til EU, forudser jeg, at ESFP vil forhindre NATO i at fungere korrekt og effektivt.
Jeg har læst hr. Broks betænkning, og selv om jeg finder store dele af den - navnlig i den oprindelige tekst - interessant, er jeg bange for, at forslagene vil skabe flere problemer, end de løser. Lad os være ærlige, Europas væbnede styrker har fået deres indsatsevne forringet til et sørgeligt niveau. Europas nationale regeringer er ikke enige, og der er ingen sammenhæng med hensyn til militære operationer. Ingen af de erfaringer og det raffinement, som NATO under store anstrengelser og med stor omhu har udviklet på både den politiske og den operationelle front, kan genfindes i nogen af disse forslag. Uden en forhøjelse af forsvarsudgifterne, der vil være uacceptabel for vores vælgere, kan Europas væbnede styrker ikke etablere og opretholde en større operation uden for det umiddelbare nærområde.
Ingen kan nægte, at NATO's resultater er noget, vi skal søge at beskytte og ikke undergrave. Det er på tide, at premierminister Blair holder op med at flirte med andre tanker. Han bør slå fast, at Storbritanniens og de øvrige europæiske NATO-medlemmers fremtid udelukkende ligger inden for NATO. Forsvarspolitik er bogstaveligt talt et spørgsmål om liv og død: død ikke for politikere, men for soldater, søfolk og piloter. De må ikke udsættes for fare, fordi man ønsker tættere politisk integration i Europa.

Formanden.
Ærede medlemmer, Præsidiet kan oplyse, at det er ved at sørge for at få stoppet støjen, der skyldes, at en sikkerhedsanordning, som ikke kan slås fra inden for en vis tid, automatisk er gået i gang. Vi er altså nødt til at arbejde under disse ugunstige forhold.

Swoboda (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære ordførere, Europa står sikkerheds- og forsvarspolitisk helt sikkert ved en skillevej: Enten lader vi os, især af nogle hardliners i den nuværende amerikanske regering, påtvinge en kurs, som især i Mellemøsten ville føre til en endnu farligere krise, eller også har Europa modet og kræfterne til at afbryde en sådan ond cirkel.
Man kan, ja, man skal i høj grad tvivle på, om det helt klart afskyelige styre i Irak skal fjernes udefra med militære midler. Men både moralsk indsigt og politisk fornuft taler indtrængende imod at intervenere i Irak, så længe Israel ikke er parat til at gennemføre FN's resolutioner, så længe Israel ikke er parat til at lade palæstinenserne vælge deres politiske ledelse frit og uden pres.
De seneste begivenheder viser netop, at den nuværende regering - og det er ikke selve landet Israel - ikke er villig til at yde sit til at bryde voldsspiralen og stabilisere regionen. Hvor ville det dog være meget mere fornuftigt og succesfuldt at lade vores kolleger i Det Palæstinensiske Lovgivende Råd udføre deres legitime politiske arbejde. Man får det indtryk, at Sharon-regeringen slet ikke ønsker demokratiske beslutningsstrukturer og frie valg i Palæstina. Enhver regerings selvfølgelige ret til at forsvare sig mod terror bruges ofte blot som påskud.
Mellemøsten er en region, hvis sikkerhed er med til at bestemme vores sikkerhed i Europa. Derfor skal Europa værge sig mod privat terror, mod urimelige statslige militærforanstaltninger og ensidige interventioner udefra, der ikke er omfattet af FN-resolutionen. Kun på denne måde kan retten til en selvstændig stat og selvbestemmelse i eget land gennemføres. Efter den generelle anerkendelse af Israel, også fra de arabiske staters side, skal anden halvdel af denne FN-resolution - årtier efter grundlæggelsen af Staten Israel - nemlig oprettelsen af en palæstinensisk stat, gennemføres.
Den bedste og mest vellykkede metode til at sætte en stopper for terroren - og det, hr. rådsformand, bør man sige klart og tydeligt - er at anerkende alle de naturlige rettigheder, som tilkommer ethvert menneske og ethvert folk, også det palæstinensiske folk.

Møller
. Hr. formand, jeg vil gerne takke Parlamentet for debatten. Det har været interessant at lytte til de mange indlæg og holdninger. En samlet vurdering af indlæggene siger ganske klart, at vi skal have mere fremskridt i FUSP'en, vi skal have mere fælles udenrigspolitik. Jeg er glad for, at det også er konklusionerne i Parlamentets betænkning og hr. Elmar Broks indlæg. Men jeg vil gerne sige følgende: i betragtning af at vi er 15 lande, for hvem udenrigspolitikken er et suverænt anliggende, så er det jo egentlig ganske godt klaret, at vi i virkeligheden så ofte har en fælles udenrigspolitik. Den fælles udenrigspolitik er faktisk reglen og ikke undtagelsen. Det lykkes kun, hvis vi lytter til hinanden og skaber konsensus, men det bestræber vi os alle sammen på. Det er rigtigt, at der er forskellige meldinger i udenrigspolitikken, men når vi kommer frem til slutafgørelsen for den fælles udenrigspolitik, så er det normalt, at vi træffer den i fællesskab. Det gælder Mellemøsten, og det gælder Irak. Der er der jo konsensus på trods af de ofte forskellige offentlige udmeldinger.
Det er dog klart, at Parlamentet har ret i, at indflydelsen er størst, når vi står sammen. Og hvis man laver splittelse i EU, så mister man også indflydelse. Deri har Parlamentet ret.
Det bør dog understreges, at EU faktisk er blevet en af de ledende aktører i bestræbelserne på at skabe fred i Mellemøsten. Det er mit indtryk, at det til en vis grad er forbigået Parlamentets opmærksomhed, at det er den europæiske fredsplan, der arbejdes på for øjeblikket. Sådan en har vi faktisk ikke haft før. Vi har haft en fransk og en tysk, vi har haft en amerikansk, vi har haft en arabisk, men vi har ikke haft en europæisk. Og den europæiske fredsplan førte jo også til, at der blev oprettet arbejdsgrupper, taskforces i juli måned, som faktisk har ført reformprocessen gradvis frem i Mellemøsten. Penge, der trods alt er ført tilbage til Palæstina. Arbejdere, der trods alt har fået lov til at forlade Palæstina og arbejde i Israel. Jeg erkender, at min tale ved indledningen nok var for optimistisk, og det beklager jeg. Men det indgik også i min tale, at den optimisme, jeg havde følt, var slået i stykker ved sidste uges begivenheder. Og jeg beklager, at jeg således ikke udtrykte mig tilstrækkelig tydeligt med hensyn til den pessimisme, som igen er ved at få overtaget i Mellemøsten.
Så kan vi vælge at være pessimister og lade være med at gøre noget som helst. Det er det letteste her i verden at være pessimist. Da får man jo altid ret. Vi er nødt til at arbejde med optimisme, ellers er det ikke til at holde ud at arbejde. Og derfor har vi skabt den fredsplan, som blev vedtaget i kvartetten og - som jeg nævnte forleden dag - nu også er Sikkerhedsrådets plan. Har Europa-Parlamentet oplevet det før i Mellemøsten? Det tror jeg egentlig ikke. Og det er jo så i kraft af et godt samarbejde med Rusland, med FN, med USA, hvor vi ikke søger at finde modsætninger, men prøver at finde det fællesskab, der bærer. Det er - som Parlamentet her ganske rigtig siger - og det er jeg enig i, og det er hele Europa, hele verden enig i, to stater, to stater der lever fredeligt ved siden af hinanden, og man kan undre sig over, at der skal udgydes så meget blod i området for at nå frem til det resultat, vi alle ved, det vil ende med. Det kan ikke ende anderledes. Og derfor retter vi hele tiden en kraftig appel til begge parter. Vi opfordrer terroristerne til at standse terroren og den israelske hær til at standse den overdrevne brug af magt. Det er det budskab, vi hele tiden giver. Det er i øvrigt det samme budskab, som Kofi Annan gav FN's generalforsamling forleden dag, hvor han sagde, at fredsprocessen må være drevet af håb og af gerninger. Gerninger fra palæstinensernes side, der går ud på, at de virkelig stopper terroren, og håb fra Israels side, således at de virkelig gør det klart, at det ender med en palæstinensisk stat. For ellers lykkes det ikke at stoppe terroren.
Den europæiske politik, Ministerrådets politik er derfor ganske tydelig og svarer altså til den politik, der også er den globale politik. Jeg er helt enig med hr. Cohn-Bendit i, at vi ikke må glemme palæstinensernes ansvar for at bekæmpe terroren, og vi lægger faktisk, som nogle har været inde på, pres på begge parter. Jeg talte forleden aften en time med Sharon om, at det førte ikke til noget at lave den belejring, der finder sted. Han når ikke sine mål på den måde. Det er blevet sagt ganske tydeligt. Det er ligeledes blevet sagt til Arafat, at han er nødt til at sikre, at der ikke kommer en terrorist ind i Israel.
Til slut vil jeg sige - hovedemnet var jo Mellemøsten - at det med hensyn til Irak også er lykkedes at føre den europæiske holdning igennem. Den europæiske fællesholdning er, at man skal følge Sikkerhedsrådet. Den europæiske holdning er, at man skal støtte Sikkerhedsrådet. Det betyder så også, og det er den fælles holdning, vi vedtog i Helsingør, at vi skal lytte til Sikkerhedsrådet og være villige til at imødekomme Sikkerhedsrådets ønsker til os. Der er ikke nogen splittelse i den europæiske holdning, som vi har vedtaget den i udenrigsministerkredsen. Den går ud på at følge Sikkerhedsrådet. Og det er jo også det, der har givet bonus, fordi USA accepterer jo også at følge Sikkerhedsrådet og gå til Sikkerhedsrådet.
Til sidst vil jeg takke hr. Titley for betænkningen om adfærdskodeksen vedrørende våbeneksport. Jeg tilslutter mig hr. Titleys afsluttende ord om, at meget er gjort og mere skal gøres. Med hensyn til gennemsigtighed, "transparency", som hr. Titley var så venlig at forvente af det danske formandskab, vil jeg gerne sige, at det ønske imødekommer vi meget gerne. Den fjerde årlige rapport under det danske formandskab vil øge gennemsigtigheden ved at give flere statistiske data og tilføje et kompendium over vedtaget praksis for at vise, hvordan kodeksen bliver implementeret af medlemsstaterne.
Rapporten vil også indeholde nye aftaler om transit, slutbrugercertifikater og produktion af militære artikler på licens i tredjelande. Det er sådan, at medlemsstaterne er forpligtet til at regulere våbenmellemhandel. Adskillige medlemsstater har indført lovgivningen, andre forbereder en sådan lovgivning. Hr. Titleys betænkning og den opbakning, den har fået her, belærer mig om, at Parlamentets støtte til de anstrengelser, som det danske formandskab gør sig, er meget velkomne og meget værdifulde. Tak.

Yiannitsis
Hr. formand, jeg vil også gerne takke Dem for denne forhandling og for de ting, der er kommet frem bl.a. vedrørende den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik, hvor der er draget mange direkte og indirekte konklusioner.
Jeg vil blot fremhæve to ting: For det første det spørgsmål, som blev rejst af hr. von Wogau, som gjorde opmærksom på et interessant hul i den europæiske forsvars- og sikkerhedspolitik, der har at gøre med et manglende fælles marked. Vi er enige i, at vi har med et område at gøre, hvor samarbejde, hvad enten det er inden for produktion eller inden for forskning og udvikling, og i det hele taget samarbejde mellem landene kan give vigtige resultater. Det er et hul, hvilket også fremgår af hr. Broks betænkning, der trækker nogle interessante ting frem vedrørende sikkerheds- og forsvarsområdet, som vi som sagt er enige i. Vi tror, at Europa, som har gjort så stor en indsats og opnået resultater med forskning og udvikling inden for den ikke-militære del af økonomien, kan udvide den samme indsats til forsvarsområdet, hvis det vil have større selvstændighed, uafhængighed og udviklingskapacitet og samtidig udnytte de økonomiske fordele heraf.
Min anden bemærkning vedrører det spørgsmål, som hr. Lagendijk rejste. Jeg har som repræsentant for formandskabet informeret om de bestræbelser, der gøres for at løse problemet. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at den løsning, man bør stræbe efter, er udformningen af en europæisk forsvars- og sikkerhedspolitik, som er åben over for de tredjelande, som gerne vil være med i EU's nye tiltag. Den skal imidlertid også garantere visse principper: princippet om en uafhængig EU-beslutningsproces og om institutionernes suverænitet. Det er principper, som Parlamentet selv har krævet, og som også findes i traktaterne, og derfor sørger vi for, at de bliver overholdt. Og jeg er overbevist om, at vi med den systematiske indsats, der gøres, og med den pragmatiske ånd, som alle parter kan udvise, kan opnå et forhåbentlig snarligt resultat.

Patten
- (EN) Hr. formand, der er et par punkter, som jeg gerne vil tage op. For begge gælder det, især for det første, at jeg håber at kunne sige en del mere i løbet af de kommende måneder.
Det første er, at utilfredshed med USA ikke er det samme som at have en europæisk udenrigspolitik.
Tilsvarende mener jeg ikke, at en formodning om, at alle europæiske initiativer er forkerte, og at den mindste antydning af uenighed med USA er at ligne med højforræderi, er det bedste grundlag for at beskytte de nationale interesser hos nogen af EU's medlemsstater.
Det forbavser mig altid, at nogle af de mest indædte beskyttere og protesterende i forbindelse med national suverænitet synes at fortrænge det synspunkt, så snart Richard Pearl tager ordet.
Så i tilstedeværelse af min som altid ærede og adelige ven og forlægger, stadig adelig trods New Labours forfatningsmæssige anslag, anbefaler jeg som altid den gyldne middelvej. Men hvis vi skal vælge denne gyldne middelvej med europæisk multilateralisme og lægge større vægt på vores ende af det transatlantiske reb og være i stand til at reagere som modpart og undertiden som modvægt, må vi som europæiske politikere være parat til at tage de politiske og økonomiske konsekvenser. Jeg håber, at vi i stigende grad vil være parat til det.
Der er en anden ting, som jeg vil sige som svar til det ærede medlem, hr. Barón Crespo. Han bad om en opgørelse over ødelagte, EU-finansierede projekter. Han erindrer sikkert, at vi forsøgte at levere tal for Kommissionens projekter for nogle få måneder siden. I øjeblikket forsøger vi at få oplysninger fra medlemsstaterne om alle deres projekter. Det bliver ikke lettere som følge af situationen på stedet. Så snart vi har de oplysninger i en så præcis form som muligt, vil vi naturligvis dele dem med det ærede medlem og hele Parlamentet. Det er et vigtigt punkt, og det bør være muligt at nå frem til et tal.
Men det mest bekymrende er de bristede forhåbninger for de palæstinensiske områder og, må man også sige, de bristede forhåbninger for Israel. Jo før vi får fred, jo før kan vi genoprette en rimelig levestandard og livskvalitet for alle de mennesker, der bor i den region.
Boumediene-Thiery (Verts/ALE)
Endnu en gang oplever vi, at den israelske hær begår overgreb i Palæstina. I Europa forstærker vi indsatsen mod terrorisme, men vi tier, når det gælder den statsterrorisme, som dagligt dræber uskyldige, der modsætter sig bosættelser og besættelse!
Kan De forklare mig, hvorfor man afviser sanktioner over for Israel, eksempelvis indefrysning af associeringsaftalerne? Hvorfor tier man, når Sharon krænker menneskerettighederne, mens man fordømmer dem, som andetsteds lader hånt om demokratiske frihedsrettigheder? Hvorfor ser man passivt til, når bosættere besætter en stat og deres regering ignorerer FN's resolutioner? Hvorfor er de internationale konventioner uomgåelige for alle lige med undtagelse af Israel, som foretager ulovlige arrestationer og anvender tortur? Hvorfor sætter man interventionsstyrker ind til bekæmpelse af etnisk udrensning i visse områder, mens man intet gør for at beskytte det palæstinensiske folk?
Vi kræver retfærdighed for nogle og accepterer straffrihed for andre! Hvad venter vi på? Hvorfor handler vi ikke, inden det er for sent? Venter vi på udryddelserne, så ingen længere kræver retfærdig fred, ret til eget land og til at leve der i værdighed? Efter et sådant folkedrab, vil vi høre Dem sige: aldrig mere! Stands massakren! De har magt hertil.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om Den Internationale Straffedomstol, opfølgning på EU's udenrigsministermøde (Helsingør den 29.-30. august 2002).
Møller
. Fru formand, hr. Kommissær, ærede parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer. Som det fremgår af dagsordenen, er jeg blevet bedt om at afgive en erklæring i dag under overskriften "Situationen vedrørende Den Internationale Straffedomstol (ICC) som opfølgning på det uformelle udenrigsministermøde i Helsingør den 29.-30. august 2002". Jeg er opmærksom på, at anmodningen om denne redegørelse skal ses ud fra Parlamentets ønske om at blive holdt informeret om overvejelserne i EU i anledning af USA's anmodning til medlemsstaterne om at indgå bilaterale aftaler, som skal have til formål at forhindre overførelse af amerikanske statsborgere til Domstolen. Det er ganske forståeligt, at Parlamentets medlemmer gør sig bekymringer om denne sag, lige så vel som Parlamentet gjorde sig bekymringer om USA's ASPA-lovgivning (American Service Members' Protection Act), idet fastholdelsen af Domstolens integritet og effektivitet er af central betydning for os alle.
Jeg vil gerne indledningsvis pege på, at der siden mødet i Helsingør er sket andre udviklinger vedrørende ICC, og jeg håber, at de vil få en mere positiv og langsigtet virkning for de spørgsmål, som for tiden optager vore venner på den anden side af Atlanten. Den første samling af ICC-deltagerstater blev afholdt i New York fra den 3. til 10. september.
Jeg er glad for at kunne berette, at denne generalforsamling fik et godt forløb. Den var blevet godt forberedt af Den Forberedende Kommission (PrepCom) i New York. De foreliggende tekstudkast var blevet gjort færdige takket være en bemærkelsesværdig og koncentreret indsats fra alle delegationer i løbet af de 10 samlinger i Den Forberedende Kommission. Vi kan glæde os over, at samme produktivitet og kompromisvilje kom til udtryk under ICC's første generalforsamling, således at de foreliggende dokumenter kunne vedtages, uden at nogen lå under for fristelsen til at genåbne diskussionen om de kompromiser, der tidligere var opnået konsensus om.
Nu er tiden så kommet til at rette fokus mod Straffedomstolens funktion i Haag. Det er nu op til diplomater og politikere at give Domstolen mulighed for at fuldføre, hvad der blev påbegyndt i Rom og fortsat i New York. ICC må etablere sig som en effektiv og uafhængig institution, som kan imødekomme de krav, som det internationale samfund stiller i dag. Domstolen må udøve sin jurisdiktion effektivt og uafhængigt på samme måde, som vi forventer det af vore nationale retssystemer.
Naturligvis vil ICC's evne til at fungere på en ordentlig måde afhænge af, at der ikke lægges alvorlige hindringer i vejen. Og det fører mig jo så ind på den problematik, som jeg nævnte indledningsvis, og som formentlig også optager forsamlingen her meget, nemlig spørgsmålet om USA's anmodning om bilaterale aftaler om ikke-udlevering.
Ærede medlemmer, som Formandskabet har sagt ved tidligere lejligheder, deler EU og USA de samme grundlæggende værdier. Vi bekender os begge til frihed og demokrati, forsvar for menneskerettighederne og retsstatsprincippet og ansvarlighed over for domstolene. Derfor har vi altid ment, at USA skulle være blandt deltagerne i Rom-statutten. USA ville kunne bidrage særdeles positivt til Domstolen og dens funktion. Siden 1998 har vi forsøgt at imødekomme amerikanske bekymringer i relation til visse bestemmelser i statutten, men disse bestræbelser har jo, som sommeren viste, været forgæves. Parlamentets medlemmer vil være bekendt med den nyeste del af historien: Nemlig at USA ved en erklæring af 6. maj i år besluttede, at USA ikke agtede at deltage i den statut, som USA faktisk undertegnede under Clinton-administrationen. Vi mener, at USA's beslutning er forkert, og EU har offentligt beklaget det amerikanske skridt.
Jeg skal ikke kede medlemmerne eller forlænge tiden med for mange detaljer, men jeg mener, at det kunne være nyttigt, hvis jeg i denne sammenhæng kort placerer den diskussion, vi havde i Helsingør om de bilaterale aftaler.
USA's anmodning om bilaterale aftaler blev første gang drøftet af Rådet i Den Udenrigs- og Sikkerhedspolitiske Komité (PSC) den 26. juli. I PSC var der enighed om et foreløbigt fælles svar, som medlemsstaterne kunne give til USA under bilaterale kontakter. Det fælles svar gik i det væsentlige ud på at fortælle amerikanerne, at EU står fast på sine forpligtelser til at støtte ICC og Rom-statuttens integritet, at det amerikanske forslag har vidtrækkende implikationer, som nødvendiggør en nærmere analyse, som vi også indbød kandidatlandene til at deltage i; samt at vi vil komme tilbage med et svar, så snart analysearbejdet er afsluttet. Den Udenrigs- og Sikkerhedspolitiske Komité (PSC) besluttede at komme tilbage til sagen i begyndelsen af september, efter at Rådets folkeretseksperter (COJUR) havde drøftet sagen den 4. september.
I mellemtiden blev det besluttet, at det ville være nyttigt med en kort diskussion af sagen på mødet i Helsingør i slutningen af august. Her var vi enige om, at EU ikke skal acceptere noget, der kan underminere Den Internationale Straffedomstol. Vi var samtidig enige om, at EU ikke skal optrappe vanskelighederne i forhold til USA, men at vi skal se på mulighederne for at imødekomme USA. Vi bekræftede, at de juridiske eksperter skulle se på sagen med henblik på at nå frem til en fælles vurdering, som kan lede frem mod enighed om en fælles konstruktiv linje fra EU's side på rådsmødet den 30. september.
Ærede medlemmer, vi befinder os ved afslutningen af reflektionsperioden. På EU's møde med USA i New York blev vi enige om - USA og EU - at se på, om vi kunne finde en fælles position. Det betyder så også, at USA var villig til at bevæge sig, ellers var der ikke grund til yderligere analysearbejde. Der tegner sig derfor nu visse konturer af en fælles linje. Der er i EU-kredsen enighed om, at enhver løsning må tage højde for allerede indgåede, relevante aftaler med USA og må være baseret på tre grundlæggende principper, som skal reflekteres, hvis Rom-statuttens integritet skal bevares.
Det er klart, at det foreliggende amerikanske forslag ikke kan forenes med forpligtelserne over for Straffedomstolen. Omvendt er det heller ikke nogen løsning blot blankt at afvise det af den grund, men tværtimod forsøger vi så, som jeg nævnte, at finde en linje, der kan bære både respekten for Domstolen og sikre, at vi kan få en ordning også med USA.
Disse principper vedrører spørgsmålet om at undgå straffrihed for de groveste internationale forbrydelser, spørgsmålet om gensidighed samt spørgsmålet om personkredsen.
Hvad angår spørgsmålet om straffrihed - som ligger i det amerikanske forslag: Skal der findes en løsning, må den indeholde en passende bestemmelse, der udelukker straffrihed for personer, der har begået forbrydelser omfattet af Domstolens jurisdiktion, altså ingen straffrihed for folk, der har begået forbrydelser omfattet af Domstolens jurisdiktion.
Hvad angår spørgsmålet om gensidighed: Så ønsker vi ikke gensidighed. Det er ikke acceptabelt at nå frem til et resultat, som udelukker udlevering af statsborgere fra ICC deltagerstater.
Hvad angår personkredsen: Så ønsker USA en regel, der udelukker alle personer fra udlevering til ICC - altså alle amerikanske personer. I EU er der enighed om, at en løsning kun vil kunne omfatte bestemte personkategorier fra ikke-deltagerlande. Den nærmere personafgrænsning diskuteres fortsat frem til den 30. september.
Jeg vil gerne understrege, at vores analyse og overvejelser ikke på nogen måde er tilendebragt, de fortsætter. Formandskabets juridiske eksperter holdt så sent som i går et møde med amerikanske samtalepartnere med henblik på at udveksle synspunkter og informationer. Vi vil nu arbejde hårdt for at nå frem til en løsning, som kan imødekomme USA's bekymringer, hvis det er muligt, og hvis det kan ske uden på nogen måde at underminere Domstolen. Både under bilaterale kontakter og på et møde med USA's udenrigsminister Powell, som jeg nævnte, har vi gjort det meget klart, hvor vigtigt det er for os, at Rom-statuttens ånd og bogstav respekteres. Jeg har også sagt det på det møde, jeg havde den 3. juli og igen i sidste uge i New York.
I min indledning her i dag understregede jeg, at tiden nu er kommet til, at Straffedomstolen skal vise, at den er i stand til at fungere som en effektiv og uafhængig retsinstans. Vi må håbe, at USA kan blive overbevist om at anlægge en mere positiv linje, når Straffedomstolen i praksis har haft lejlighed til at vise, at den fungerer i overensstemmelse med de højeste retssikkerhedsstandarder og ikke ligger under for misbrug af politisk art.

Patten
. (EN) Fru formand, det glæder mig i dag at tale om Europa-Kommissionens fortsatte støtte til Rom-statutten og en effektiv international straffedomstol. Jeg mener ligesom Parlamentet, at oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol er en afgørende milepæl i udviklingen af international menneskerettighedslovgivning.
Tyranner vil ikke længere blive fritaget for straf for folkedrab, krigsforbrydelser og forbrydelser mod menneskeheden - indbefattet almindeligt forekommende udbredt mord på civile, tortur og massevoldtægt - ved at bruge den nationale suverænitet som skalkeskjul. Det internationale samfund behøver ikke længere at oprette internationale krigsforbryderdomstole efter handlingen - efter at de forbrydelser, som vi alle beklager, allerede er blevet begået.
I det 21. århundrede vil potentielle tyranner og massemordere på forhånd vide, at det internationale samfund er rede til at kræve dem til regnskab for omfattende krænkelser af menneskeliv og menneskelig værdighed. Vi tror og håber, at bevidstheden herom vil bidrage til, at sådanne forbrydelser ikke forekommer så ofte og ikke bliver så alvorlige. Hvis dette imidlertid ikke bliver tilfældet, og de relevante nationale retslige myndigheder ikke vil eller kan gribe ind, har det internationale samfund et supplerende strafferetssystem, som er retfærdigt, gennemskueligt og effektivt.
EU går helt og holdent ind for Den Internationale Straffedomstol. Principperne i Rom-statutten og reglerne for, hvordan Den Internationale Straffedomstol skal fungere, er helt på linje med EU's principper og mål. Konsolideringen af retsstatsprincippet og overholdelse af menneskerettighederne samt fredsbevarelse og styrkelse af den internationale sikkerhed i overensstemmelse med FN's charter og som fastlagt i EU-traktatens artikel 11 er af største vigtighed for os.
Vi har bestræbt os på at få oprettet Den Internationale Straffedomstol. Vi har bevilget midler til projekter for at sikre den bredest mulige ratifikation og gennemførelse af Rom-statutten, og vi har afsat flere penge hertil.
Selvfølgelig er der stadig praktisk arbejde at udføre, før Den Internationale Straffedomstol kommer til at fungere efter hensigten. Vi skal bl.a. øge antallet af og udvide det geografiske omfang af stater, som har underskrevet og ratificeret Rom-statutten. I dag har 139 stater underskrevet statutten, og 81 har ratificeret den. Det er et imponerende antal, men det skal forøges. Der er især et hul blandt de asiatiske lande. Kommissionen vil fortsætte med at opfordre tredjelande, som endnu ikke har underskrevet og/eller ratificeret statutten, til at gøre dette. Vi vil også samarbejde med lande, som har ratificeret statutten, for at sikre rettidig vedtagelse af den nationale gennemførelseslovgivning, der er nødvendig for at samarbejde med Straffedomstolen, og udøve national strafferetslig jurisdiktion over forbrydelser, som er omfattet af statutten.
For øjeblikket er det mest kontroversielle spørgsmål selvfølgelig de bilaterale aftaler i henhold til Rom-statuttens artikel 98, som formandskabet henviste til. Kommissionen støtter udenrigsministrenes beslutning fra Helsingør om at udarbejde et svar fra EU vedrørende artikel 98, som skal forsøge at imødekomme de amerikanske bekymringer uden samtidig at underminere Rom-statutten.
Lige så snart EU's holdning til artikel 98 er fastlagt nærmere - forhåbentlig sidst på måneden - vil vi sammen med ansøgerlandene og EØS-landene arbejde på at bibeholde en fælles holdning til Den Internationale Straffedomstol.
På længere sigt støtter Kommissionen også en løbende dialog mellem EU og USA om Den Internationale Straffedomstols fremtid. En åben dialog mellem EU og USA om disse spørgsmål er af afgørende betydning for, at Straffedomstolen i sidste ende kommer til at fungere effektivt. Vi er ikke enige med USA om Straffedomstolen. Vi beklager, at USA har ladet alle vores forsikringer under forhandlingerne og senere gå upåagtet hen. Vi beklager, at de har afvist at acceptere et "ja". Sådan er det altså. Uden bitterhed, men med vedholdende beslutsomhed, må vi fortsætte med at forsøge at få Straffedomstolen til at fungere.
Der ligger en oplagt udfordring heri, nemlig at sikre, at udpegelsen af dommere og anklager til Den Internationale Straffedomstol bliver retfærdig, gennemskuelig og fuldt ud i overensstemmelse med kriterierne i Rom-statutten. Retfærdighed, gennemskuelighed og overensstemmelse er vigtigt for at sikre den nye institutions legitimitet i verdens øjne. EU-medlemsstaterne skal sørge for, at håndteringen af denne proces bliver et positivt eksempel. Parlamenter, faglige sammenslutninger og ngo'er over hele verden kan også bidrage til denne proces ved at anbefale mulige kandidater, som parterne kan tage i betragtning, og ved at vurdere kandidaternes kvalifikationer.
Til slut vil jeg sige, at Kommissionen i høj grad værdsætter Europa-Parlamentets utrættelige indsats for at få en stærk og effektiv international straffedomstol. Vi ser frem til at fortsætte dette positive samarbejde i forbindelse med Den Internationale Straffedomstol også efter domstolens første egentlige samling i efteråret 2003.

Poettering (PPE-DE).
Fru formand, hr. Møller, formand for Rådet, kommissær Patten, kære kolleger, jeg vil først komme med to indledende bemærkninger. For det første vil jeg gerne takke min kollega og ven Arie Oostlander hjerteligt, fordi han har aftalt afgørelsen med de andre grupper, således at vi forhåbentlig kan vedtage en bred fælles holdning i morgen.
For det andet er der lidt rod med tidsplanen her, og siden kl. 17.30 har ledelsen i vores gruppe holdt møde. Det er meget klogt, at gruppeformanden er til stede, så jeg beder om forståelse for, at jeg går lige efter min tale, hvilket jeg aldrig har gjort før.
Hvorfor har det internationale samfund oprettet Den Internationale Straffedomstol? Den blev oprettet, fordi Rom-statutten for domstolen siger, at de alvorligste forbrydelser, som berører det internationale samfund som helhed, ikke må forblive ustraffede. Det er præcis vores gruppes holdning. Vores værdier er menneskets værdighed, frihed, demokrati og retsstaten, og ingen har ret til, undtagen i tilfælde af selvforsvar, at dræbe et andet menneske eller at krænke et andet menneskes værdighed. Denne værdighed gælder for alle, for jøder, for muslimer, for kristne, for hinduer, for buddhister, for mennesker uden religiøs bekendelse, for mennesker fra store og små stater, for alle mennesker på denne jord. Ingen og intet land har ret til at unddrage sig straf for forbydelser, som berører det internationale samfund som helhed. Ingen, intet menneske og ingen stat, står over den ret. Derfor ønsker vi en handledygtig, en effektiv International Straffedomstol, og jeg bifalder i høj grad de klare ord fra rådsformand Møller og fra kommissær Patten. Vi forventer af alle regeringer og parlamenter i EU-medlemslandene, at de gør alt for, at Den Internationale Straffedomstol kan arbejde fornuftigt og effektivt. Vi opfordrer især tiltrædelseslandene til ikke at indgå aftaler, før vi er blevet enige om en fælles holdning i EU, og jeg håber meget for Dem, at det lykkes at udarbejde en sådan fælles holdning den 30. september. Jeg beklager meget, at Rumænien som tiltrædelsesland har indgået en aftale uden først at afvente EU's holdning. Det er ikke nogen solidarisk handlen med EU.
Lad mig til sidst sige dette: Selv om der selvfølgelig udtrykkes lidt kritik af USA i beslutningen, er det dog ikke nogen anledning for os til at indtage en antiamerikansk holdning. Der er her snarere tale om et eksempel på, at vi har forskellige opfattelser, og det skal vi give udtryk for uden at ophøre med at være partnere og venner med amerikanerne. I et partnerskab er det normalt, at man giver udtryk for meningsforskellene, og i øvrigt bør vi europæere handle mere i fællesskab. Der er mere anledning til at stille os selv spørgsmål end til at kritisere amerikanerne. Det vil sige, at også her er europæernes enhed egentlig allerede en del af svaret.
Sakellariou (PSE).
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, aftalen om Den Internationale Straffedomstol er et uundværligt instrument til gennemførelse af folkeretten. Oprettelsen af Straffedomstolen er et projekt for EU og samtidig symbolet på vores værdisystem. Derfor betragter Parlamentet aftalen som et element i de politiske kriterier fra København.
Princippet i denne aftale er enkelt og entydigt. Den, der har begået folkemord eller en krigsforbrydelse, den, der har gjort sig skyldig i forbrydelser mod menneskeheden, må ikke forblive ustraffet. Derfor er det absolut uforståeligt, at der stilles krav om, at det ikke er alle forbrydere, der skal stilles for en domstol, men at nogle af dem, uafhængig af forbrydelsens alvor, skal undtages fra denne strafforfølgelse, blot fordi de er i besiddelse af et bestemt pas. Dette krav fra Bush-regeringens side ville være fuldstændig i strid med meningen og formålet med Den Internationale Straffedomstol. Af to grunde er det ikke bare absurdt, men også uacceptabelt.
For det første er det uacceptabelt, fordi undtagelsen af alle statsborgere i en stat kun ville tillade en selektiv jurisdiktion og derfor føre universalprincippet ad absurdum. For det andet er det uacceptabelt, fordi det anser alle statsborgere i en stat for at være potentielle krigsforbrydere. Jeg protesterer på det bestemteste imod denne generelle antiamerikanisme.
Nogle stater - hidtil 12 stk. har givet efter for det enorme pres fra USA og har underskrevet en bilateral aftale med USA. Jeg beklager det dybt og mener, at det vil få konsekvenser for vores forhold til disse stater. Europa-Parlamentet vil i hvert fald indtage en meget klar holdning til det i morgen i en fælles beslutning fra fire grupper - det er også en undtagelse, fru formand, at der indgives en fælles beslutning her i Parlamentet.
Watson (ELDR).
Fru formand, oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol er et stort skridt hen imod en global håndhævelse af retsstatsprincippet, som er grundlæggende for alle liberale demokratier. Selv om ad hoc-krigsforbryderdomstole, som i forbindelse med Rwanda og det tidligere Jugoslavien, udfører et uvurderligt arbejde, kan de ikke erstatte en permanent domstol med mandat og ret til at retsforfølge forbrydere, uanset hvor de skjuler sig. Vi behøver blot at se på Kroatiens afvisning af at udlevere general Bobetko til domstolen i Haag med den begrundelse, at det ikke var Kroatien, der var aggressoren, for at se, hvilke problemer der kan opstå.
Under forhandlingerne om Rom-statutten gav EU sig meget for at opnå et resultat, der kunne imødekomme de amerikanske bekymringer. Derfor beklager Den Liberale Gruppe her i Parlamentet dybt, at en række lande har nægtet at underskrive Rom-statutten for Den Internationale Straffedomstol. Det drejer sig om Iran, Irak, Nordkorea og USA. Hvis vi holder os til det gamle mundheld "vis mig dine venner, og jeg skal sige dig, hvem du er", hvilket budskab sender USA's tilstedeværelse i gruppen af nægtere så til verden? Især når dette ses i sammenhæng med USA's desavouering af Kyoto-aftalen, FN's konvention om barnets rettigheder og konventionen om biologiske våben. Det er slemt nok, at USA nægter at ratificere Rom-statutten, men at forsøge at kvæle den ved fødslen ved at indgå bilaterale aftaler med lande såsom Israel og Rumænien for at forhindre, at amerikanske statsborgere udleveres til Den Internationale Straffedomstol, er forfærdeligt.
FN's Sikkerhedsråds resolution 1422 skaber også en farlig præcedens og bør ikke fornys til juli næste år. EU skal gøre sit bedste for at undgå at underminere Den Internationale Straffedomstol, før den har begyndt sit arbejde. Jeg vil derfor indtrængende opfordre rådsformanden til at tage de uvejrsskyer, der samler sig over dette spørgsmål, i betragtning og samle EU-medlemsstaterne under én paraply. I en ustabil tidsalder er det forståeligt, at EU ønsker at undgå et sammenbrud i de transatlantiske forbindelser, men alle EU-lande skal støtte enhver aftale med USA, og den skal være i overensstemmelse med Rom-statutten. Hvis vi endnu en gang viser, at vi ikke kan stå samlet, vil det underminere EU's troværdighed i udenrigsanliggender yderligere.
Vi må bringe orden i vores eget hus. De lande, der ønsker at blive optaget i EU, herunder Den Tjekkiske Republik, Litauen og Malta, skal forstå, at de værdier, som Den Internationale Straffedomstol repræsenterer, er af afgørende betydning for EU, og at en hurtig ratificering af Rom-statutten kan forhindre, at deres optagelse bliver forsinket. Vi opfordrer Rumænien til ikke at ratificere den bilaterale aftale med USA, og det er også vigtigt for EU at handle samlet inden for Den Internationale Straffedomstol med hensyn til økonomisk støtte og udpegelse af dommere, anklager og personale. Ved at handle samlet kan EU i høj grad bidrage til at få Den Internationale Straffedomstol til at fungere, og derved berolige USA med, at Domstolen er seriøs og ikke er en trussel for lovlydige amerikanske statsborgere. Vi skal arbejde på at få amerikanerne om bord på et senere tidspunkt. Ingen regering må glemme, at vi kræves til regnskab ved den offentlige menings domstol.
Fru formand, til sidst vil jeg sige, at Den Internationale Straffedomstol er et symbol på den verden, som vi kæmper for - en verden, hvor menneskerettigheder og international lovgivning vil blive overholdt overalt, og først og fremmest en verden, hvor de skyldige i de mest modbydelige forbrydelser ikke kan finde tilflugt. Lad os sammen arbejde på at give Domstolen en flyvende start, når den begynder at virke til januar.
Fru formand, jeg beder også rådsformanden og kommissæren om at have mig undskyldt, men jeg er nødt at forlade plenarmødet, da jeg skal være formand for et møde i mit parti.
Manisco (GUE/NGL).
Fru formand, vi må se kendsgerningerne i øjnene, hvad angår USA, Den Internationale Straffedomstol og EU. Kendsgerningerne er, at USA's regering fuldstændig har forkastet Rom-statutten om Den Internationale Straffedomstol, at FN's Sikkerhedsråd under pres fra USA har udskudt al retsforfølgelse fra Den Internationale Straffedomstol først indtil juli 2003 og derefter indtil 2004 eller 2005, og at den bilaterale aftale om immunitet, som USA har indgået med en række udenlandske regeringer, bl.a. to europæiske regeringer, nemlig Storbritannien og Italien, er et forsøg på at indføre en lov til beskyttelse af amerikanske styrker i udlandet - en lov, der ville give militære retssager overalt, ja, selv i Nederlandene, bemyndigelse til at frigive amerikansk personel, der bliver tilbageholdt af Den Internationale Straffedomstol.
Behøver vi andre beviser på, at den amerikanske regering har til hensigt at torpedere Den Internationale Straffedomstol?
I dag er der amerikanske styrker i 140 lande over hele verden, og i mere end halvdelen af disse lande har USA permanente baser. Vi står altså over for en supermagt, som kun tillader at anvende sin egen lovgivning for dens militærstyrker eller civile personale.
Som kommissær Patten lige har givet udtryk for, kan det at skælde ud på USA ikke gøre det ud for en europæisk udenrigspolitik. Jeg er fuldstændig enig med ham. Forhåbentlig er han enig med mig i, at det heller ikke kan gøre det ud for en europæisk udenrigspolitik at jamre, klynke og give efter gennem en endeløs, nytteløs transatlantisk dialog om et så alvorligt spørgsmål.

Lagendijk (Verts/ALE).
Fru formand, mine damer og herrer, vi er i gang med en meget usædvanlig forhandling. Med god grund, med meget god grund, er der fra parlamentsmedlemmerne bred opbakning til Den Internationale Straffedomstol og til fordømmelse af USA's holdning om at kvæle Den Internationale Straffedomstol i fødslen. Det blev senest udtrykt i meget skarpe vendinger i den internationale sikkerhedsplan, der fremlægges i denne uge. Som hr. Møller allerede har sagt, debatteres dette emne desværre ikke længere uden for Parlamentets mødesal. Rådet arbejder på et kompromisforslag. Spørgsmålet er ikke længere om der skal gøres undtagelser, men hvor langt man skal strække sig for USA.
Hermed stilles Parlamentet og alle andre, der er venligt stemt over for Den Internationale Straffedomstol, over for et frygteligt dilemma. Man kan enten vælge ikke at acceptere et kompromis, hvilket fører til et delt Europa og fortsat modstand fra USA, eller man kan gå ind for en skadesreduktion ved f.eks. kun at lade undtagelsen gælde for soldater på fredsmissioner. Det vil resultere i et forenet Europa, gøre en ende på den amerikanske opposition og muligvis føre til en tilbagetrækkelse af den diabolske Hague Invasion Act. Det er vores valgmuligheder, uanset om vi kan lide dem eller ej.
Det rejser det uundgåelige spørgsmål - og jeg vil samtidig appellere til hr. Møller i hans egenskab af rådsformand - om et sådant kompromis vil resultere i en permanent og strukturel underminering af Den Internationale Straffedomstol. Her trækker min gruppe grænsen. Og jeg vil også kraftigt opfordre hr. Møller til at trække grænsen her med hensyn til Rådets kompromisvilje.

Belder (EDD).
Desværre er konflikter og uretfærdighed kendetegnende for vores tid. Ofrene for forbrydelser mærkes for resten af livet, hvorimod gerningsmændene ofte slipper uden straf. Når de nationale retssystemer svigter, vil Den Internationale Domstol forhåbentlig kunne medvirke til at genskabe retfærdigheden. Derfor støtter jeg oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol og håber, at mange lande vil anerkende dens kompetence.
Når man stræber efter retfærdighed, er det imidlertid lige så vigtigt at stræbe efter visdom, ærlighed og fornuft. Ellers kan midlet vise sig at være værre end sygdommen. Som romerne sagde, summa ius, summa iniura, den største retfærdighed er den største uretfærdighed.
Det er netop her, at den nuværende beslutning om Straffedomstolen har sine mangler. Beslutningen fejler, hvis statutten om oprettelse af Den Internationale Straffedomstol inkluderes i den gældende fællesskabsret. Hvis det sker, vil dette krav være lige så eksplicit som et adgangskrav for kandidatlandene, hvilket er urimeligt. I den nuværende fase kan EU ikke udvide sine politiske kriterier og pludselig opstille nye krav.
Endvidere truer beslutningen med at skærpe polemikken omkring Straffedomstolen. Tonen i beslutningen vil ikke ligefrem få amerikanerne til at tilslutte sig det europæiske synspunkt. Den vil nok snarere have den modsatte virkning. En kontrovers af denne art vil være til stor skade for Den Internationale Straffedomstol.
Den Internationale Straffedomstol vil have større glæde af en afpolitisering. Kun i et politisk roligt klima kan Den Internationale Straffedomstol udvikle mere legitimitet og forhåbentlig få lande som USA til at glemme deres indvendinger imod den. Man bør derfor ikke udelukke midlertidige kompromiser. Det er i denne ånd, jeg har fremsat ændringsforslag, som forhåbentlig vil blive vedtaget til Den Internationale Straffedomstols eget bedste.
Dell'Alba (NI).
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, mange har kaldt Den Internationale Straffedomstols statut for det vigtigste internationale dokument næst efter FN's charter. Vi radikale har været af denne opfattelse i mange år, og vi har kæmpet i mange år - og kæmper stadig - for, at denne domstol bliver oprettet og udviklet, og at den gradvist får en universel domsmyndighed, som omfatter det størst mulige antal lande.
Der var mange, som nævnte USA, og faktisk drejede næsten hele forhandlingen sig om USA-spørgsmålet, men jeg vil også gerne minde om, at der er mange andre af verdens store lande, som mangler, nemlig Kina, Rusland, Indien, Indonesien, alle de arabiske lande med undtagelse af Jordan - en undtagelse, som vi glæder os over - og næsten hele Asien med meget få undtagelser. Der er således stadig meget, der skal gøres. Det er selvfølgelig rigtigt at beskæftige sig med USA-spørgsmålet og med USA's diplomatiske offensiv for at opnå en undtagelse og ikke mindst en slags straffrihed for sine egne borgere, men jeg vil gerne gentage her, at EU's store indsats - og Kommissionens arbejde samt den handlingsplan, som Rådet har vedtaget, er vigtigt i den forbindelse - skal tage sigte på domstolens universelle domsmyndighed, der kan sikre dens autoritet og status, og som også konkret kan vise domstolens åbenlyse modstandere såsom USA's nuværende regering, at der måske en dag er en anden regering, som kan få landet til at gå i en anden retning. Et bevis på dette er, at den tidligere præsident Clinton for et par dage siden offentligt beklagede, at det ikke lykkedes ham at få Rom-statutten ratificeret, mens han var præsident.
Dette er således væsentligt, og det er væsentligt, at Rådet vedtager en holdning, som tager højde for vigtigheden af at bevare statuttens integritet, og som - såfremt det lykkes at indgå et kompromis med amerikanerne - tager højde for problemet med den manglende gensidighed, for nødvendigheden af, at skyldige eller sigtede borgere under alle omstændigheder bliver dømt af amerikanske domstole, og ikke mindst for, at en eventuel undtagelse i så fald kun bør gælde for militært og civilt personale, som er sendt på mission af USA, og bestemt ikke - sådan som amerikanerne beder om - omfatte alle amerikanske borgere uden skelnen, for dette ville virkelig være uacceptabelt og uholdbart.

Oostlander (PPE-DE).
Fru formand, Den Internationale Straffedomstol er et stort fremskridt i bestræbelserne på at forbedre den internationale retsorden og respekten for menneskerettigheder. Som sådan er det et skridt væk fra de barske magtmotiver i politik. EU er selv et eksempel på en politisk struktur med hovedvægten på et Fællesskab baseret på retsprincipper. Derfor lægger vi stor vægt på en yderligere konsolidering af Den Internationale Straffedomstol, så den kan vinde den brede offentligheds tillid. Forsøget på at begrænse Den Internationale Straffedomstols anvendelsesområde af magtpolitiske grunde er stik imod hensigten med domstolen.
Man kunne selvfølgelig forvente, at nogle stater ville gøre indvendinger imod en sådan domstol. Vi havde imidlertid forventet, at sådanne indvendinger ville komme fra f.eks. slyngelstaterne. De har en del at frygte fra Den Internationale Straffedomstol, hvilket også er meningen. Den Internationale Straffedomstol skal have en præventiv virkning, hvilket er særligt nyttigt ved uddannelse af soldater samt over for politikere, der er ved at komme på gale veje. USA's forsøg på at underminere Den Internationale Straffedomstol kommer som en stor overraskelse for os. Vi antog, at USA havde de samme grundlæggende juridiske begreber som EU. Jeg tror faktisk, at definitionen på USA's egeninteresse nævner demokratiets fremme. Det betyder, at USA selv fortsætter med at forfølge demokratiet inklusive den tilhørende lovgivning. Vi understreger endnu en gang, at aftalen med domstolen skal være en fast bestanddel af den gældende fællesskabsret. Det er en følge af Københavnskriterierne. Derfor ønsker vi at indtage en fast holdning med hensyn til bilaterale aftaler og hylde det faktum, at Rumænien allerede har skiftet standpunkt til det mere fornuftige. Vi håber også, at Rådet samt Kommissionen, hvor det måtte være nødvendigt, vil bringe dette emne på bane i dialogen med de lande, vi omgås, samt i særdeleshed i dialogen med alle kandidatlandene. Beslutningen er tilstrækkelig klar. Jeg efterlyser større selvkritik, når EU uddeler kritik.
USA påtager sig broderparten af alle fredsmissioner. EU har altid brug for amerikanerne til at tage affære. Det betyder, at amerikanerne også løber den største risiko for at begå alvorlige bummerter. Europæernes risiko er noget mindre. Der ville således blive mere vægt bag Europas kritik, hvis EU var villig til at acceptere en mere afpasset del af operationerne i FN-regi, hvilket der fortsat skal forhandles om. Det er vigtigt, at vi kun får en ægte tydeliggørelse af Den Internationale Straffedomstols vedtægter at se, specielt som en forklaring på de formentlig ubegrundede ængstelser. En såkaldt aftale med USA skal til enhver tid holdes inden for denne statuts ikke så frygteligt stramme rammer.
Van den Berg (PSE).
Fru formand, balladen mellem Europa og USA over Den Internationale Straffedomstol udgør en trussel for de europæiske medlemsstaters fælles udenrigspolitik. For nogle få uger siden havde vi kurs mod en katastrofe, da Italien og Storbritannien truede med at indgå bilaterale aftaler med USA, hvilket ville betyde, at visse lande (inklusive USA) eller visse grupper af borgere (inklusive amerikanske soldater) for evigt ville være fritaget for retsforfølgning af Den Internationale Straffedomstol. En underskrivelse af en sådan aftale vil være skadelig for godkendelsen af Den Internationale Straffedomstol. Jeg henviser her til den fornuftige juridiske vejledning, som Europa-Kommissionen har skaffet.
Heldigvis ventede Det Forenede Kongerige og Italien i sidste instans på en europæisk høring, og her i Parlamentet kan vi nu give en udtalelse om sagen på forhånd.
Selve Den Internationale Straffedomstols eksistens er på spil, da destruktive bilaterale aftaler underminerer dens eksistensberettigelse. Det er endnu en gang spørgsmålet, om Europa er i stand til at tale med én stemme. Ikke blot som handelsmagt men også som bærer af værdier og normer i denne barske og usikre verden samt som beskytter af menneskerettigheder og den internationale retsorden som helhed betragtet. Et delt Europa, hvor nogle medlemsstater ønsker at udnytte artikel 98 til permanent at fritage USA eller amerikanske borgere fra retsforfølgning - herunder også al-Qaeda-terrorister med amerikanske pas - vil skade idealet om et Europa, der bidrager til den globale fred, stabilitet og sikkerhed.
Ifølge traktaten om Den Internationale Straffedomstol kan og skal alle nationer inklusive USA selv retsforfølge deres egne menneskerettighedskrænkere i de første ni måneder. Kun i de tilfælde, hvor det ikke lykkes, bliver Den Internationale Straffedomstol involveret. Det afhænger derfor af den nationale indsats, om Den Internationale Straffedomstol skal intervenere. Det bør også være en tilstrækkelig garanti for USA. Europa bør derfor forblive urokkelig og fortsat tale med én stemme. Derfor vil jeg bede medlemsstaterne om at opgive destruktive bilaterale aftaler med USA og opfordre Rådet til at forblive forenet.

Gollnisch (NI).
Fru formand, Den Internationale Straffedomstol har til formål at dømme personer, som begår forbrydelser af alvorligste karakter og med international rækkevidde. Et prisværdigt mål, så meget mere som det blev sat ved udgangen af det blodigste århundrede i menneskehedens historie: folkedrab, der ramte armenierne i 1916 og jøderne i 1940'erne, hundrede millioner døde under kommunismen, kristne i Sudan blev brutalt dræbt af islamister, en million irakiske børn sulter på grund af den blokade, der har ramt landet ... og vi kunne fortsætte. De fleste af ophavsmændene til disse forbrydelser har imidlertid haft held til at undslippe menneskers dom. Kun de tyske nationalsocialister og de japanske ledere blev stillet for retten af sejrherrerne, hvoraf nogle rettelig burde have befundet sig på anklagebænken. Til gengæld har internationale socialister som Lenin, Trotskij, Stalin, Mao og Pol Pot været beskyttet af total immunitet.
Ville Den Internationale Straffedomstol have forhindret disse forbrydelser eller i det mindste have sikret, at gerningsmændene blev straffet? Jeg tror det næppe. De lande, der har indgået aftalen om oprettelse af domstolen, har ikke samme retsopfattelse. De stærke vil fortsat kunne unddrage sig retsforfølgelse, og selv her i Parlamentet er der talere, heriblandt hr. Poettering, som udtaler, at Rumænien begår uret ved at acceptere en bilateral aftale, mens der ikke rettes bebrejdelser mod USA, som har tilskyndet Rumænien til at indgå aftalen.
I statutten for Den Internationale Straffedomstol hedder det, at denne kun har en subsidiær funktion, såfremt landene giver afkald på at udøve deres suveræne ret, eller såfremt de ikke har mulighed herfor. Var det tilfældet, er det vanskeligt at forstå amerikanernes voldsomme modstand mod domstolen. Man kunne mene, de demonstrerer en vis kynisme ved at ændre holdning i ellevte time.

Posselt (PPE-DE).
Fru formand, i dag er Rumænien blevet nævnt op til flere gange. Jeg er også af den opfattelse, at man ikke kun bør kritisere de små fattige, ludfattige, der afpresses, men i høj grad også de store rige, som selv gennemfører afpresningen. Dette viser, at EU har brug for en fredelig, suveræn holdning over for USA, og den mangler. På den ene side har vi en regeringschef i London, der opfører sig, som om hans land var den 51. forbundsstat i USA. På den anden side har vi en regeringschef i Berlin, der taler, som om han forveksler Baghdad med Washington, og han modtager den første lykønskning efter valget fra Saddam Hussein. Jeg mener, at begge dele er forkert. Vi har brug for en fredelig, suveræn, men kritisk og selvstændig holdning over for USA. Dette er ikke mindst i USA's egen interesse.
Det er et passende svar på den 11. september at styrke international ret og dets instrumenter, altså netop også Straffedomstolen, som vi har kæmpet for i mange år, og som er et uundværligt instrument. For faktisk udfører straffedomstolene for det tidligere Jugoslavien, for Rwanda et fremragende arbejde. Men de bringes altid i miskredit af propagandaen som sejrsjustits. Med urette! Men for at have objektive målsætninger på lang sigt har vi netop brug for en styrkelse af den internationale strafferet, hvad angår forbrydelser mod menneskeheden samt folkedrab, og vi har brug for en International Straffedomstol, som er der på samme måde for alle. Vi skal se én ting helt klart: Historien lærer os, at Folkeforbundet f.eks. mislykkedes, fordi denne storartede idé udgik fra USA, men USA medvirkede ikke selv i Folkeforbundet. Vi appellerer til vores amerikanske partnere og venner om sammen med Europa at styrke den internationale ret og Straffedomstolen, fordi vi ellers giver stater i den arabiske verden, men også Kina og Rusland - jeg nævner Tjetjenien og Tibet - et alibi til at ignorere international ret på deres område. Derfor skal Europa tale selvbevidst, men fredeligt og fornuftigt og på partnerskabsbasis med USA.

Díez González (PSE).
Fru formand, det eneste, jeg kan sige, i løbet af næsten et minut, er, at jeg er en stærk tilhænger af Den Internationale Straffedomstol, men jeg vil sige endnu en ting.
Den Internationale Straffedomstol vil blive en bremse for diktaturer og et skjold mod uretfærdigheder. Som bekendt er straffrihed grobund for diktaturer og kriminelle.
Den Internationale Straffedomstol er et svar på kravet fra millioner af borgere fra hele verden, som betragter straffrihed for forbrydelser som en overtrædelse af deres mest grundlæggende rettigheder. Endelig er Den Internationale Straffedomstol et absolut nødvendigt instrument mod den straffrihed, der bliver fremmet af den straffrihed, som USA gør krav på. Vi kan og vil ikke underkaste os USA's pression.
I morgen vil Europa-Parlamentet med sin beslutning vise, at vi har et fælles ansvar over for Den Internationale Straffedomstol, og at vi ved, at når det gælder menneskerettigheder, kan man ikke være neutral.
Fava (PSE).
Fru formand, USA har en besynderlig opfattelse af international lov og ret. I går hørte vi, at man i Washington - hvilket er i strid med traktaten om ikke-spredning af bakteriologiske våben - ikke vil give tilladelse til inspektioner i de amerikanske virksomheder, og man glemmer således, at man netop er ved at starte en krig af samme grund. Nu hører vi, at amerikanerne heller ikke betragter Den Internationale Straffedomstol som andet end en irriterende, fiks idé fra europæernes side. Det står i dag klart for enhver, at en hvilken som helst bilateral aftale, som giver USA en særstilling eller immunitet, ville være i strid med tankegangen i Rom-traktaten. Her henvender vi os til Rådet, for det er nødvendigt med en udtrykkelig og øjeblikkelig indsats fra alle de europæiske regeringers side, og først og fremmest fra Berlusconi-regeringens side, fru formand. For et par dage siden fik Berlusconi-regeringen os nemlig til at frygte, at man ville give den amerikanske regering nogle uacceptable smutveje og således en gang for meget ignorere, at når det gælder en værdi som fred og international lov og ret, er der ikke nogen, som er mere end andre, for alle er borgere med de samme rettigheder og de samme pligter.

Lund (PSE).
Fru formand, oprettelsen af ICC er jo et kvantespring i kampen for menneskerettighederne. Til gengæld er USA's afvisning af Straffedomstolen endnu et forsøg på at svække hele FN's autoritet. Det er efter min opfattelse tydeligt, at USA forsøger at udnytte sin stormagtsposition alene til at varetage sine egne snævre interesser.
Og jeg vil i forhold til Straffedomstolen gerne advare Rådet og Kommissionen imod at lave et sminket kompromis, hvor man pakker en reel immunitet for amerikanske statsborgere for deres krigsforbrydelser ind i alle mulige snørklede, juridiske spidsfindigheder.
En straffedomstol uden amerikansk medvirken er naturligvis en svækket domstol. Men en straffedomstol med en formel amerikansk deltagelse, hvor amerikanske krigsforbrydere alligevel reelt bliver immune, det vil være en total underminering af domstolens autoritet. Sådan hverken kan eller bør et retssystem være indrettet.

Sousa Pinto (PSE).
Fru formand, oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol er et fremskridt for civilisationen. Men hvis Den Internationale Straffedomstol skal kunne leve fuldt ud op til sit formål, og hvis international ret skal kunne hævdes med større troværdighed, må dens universelle gyldighed sikres. EU og dens medlemsstater må derfor træde i karakter for at bremse USA's forsøg på at udvande Den Internationale Straffedomstols legitimitet og via bilaterale aftaler at tildele sig selv en privilegeret immunitetsstatus.
At retten skal være over magten og således have forrang for magtbalance og den stærkeres ret i den internationale orden, er en generøs idé, der dog stadig er langt fra at være fuldt virkeliggjort. Men retfærdighedens forrang i den internationale orden bliver en from fiktion, hvis den eneste eksisterende supermagt afviser at underkaste sig de institutioners jurisdiktion, som skal sørge for, at international ret gennemføres.
Denne afvisning udgør virkelig et alvorligt tilbageslag, fordi den sender et særdeles dårligt signal til verdenssamfundet, et signal om princippernes uafhjælpelige svaghed og kynismens vedvarende styrke i internationale forhold. Det store dilemma, som verdenssamfundet i dag står over for, er således valget mellem en orden, der hviler på retten, og en orden, der hviler på en forenklet modsætning mellem det godes og det ondes styrker, i hvis kamp retten ses som en ubelejlig hindring.

Leinen (PSE).
Fru formand, Deres forklaring her var ikke så klar som hr. Pattens. Jeg er dog bekymret for, at EU-udenrigsministrene trods alle bekendelser til Den Internationale Straffedomstol bliver svage og undergraver Rom-statuttens troværdighed bag klausuler den 30. september. Hvis det universelle ved Straffedomstolen forringes, udhules Rom-statutten. Det må ikke være sådan, at vi får en andenklassesret i folkeretten.
Artikel 98 er ikke noget grundlag for bilaterale aftaler, fordi den kun var planlagt mellem kontraherende stater. Det var en artikel, som amerikanerne selv foreslog. Den gælder ikke mellem stater, som overhovedet ikke vil anerkende Straffedomstolen. Jeg håber dog meget, at EU siger nej den 30. november og ikke lader sig mørbanke.

Titley (PSE).
Fru formand, først vil jeg rette hr. Posselt. Den første, der ringede til den tyske kansler Schröder, efter han havde vundet valget, var den britiske premierminister. Ligesom alle andre beklager jeg USA's holdning, men jeg har en række spørgsmål til Rådet om Kommissionen.
For det første er aftaler i henhold til artikel 98, stk. 2, ikke helt i overensstemmelse med bogstavet og ånden i Rom-statutten? Hvis de følgelig er en del af statutten, kan de vel ikke siges at underminere den? For det andet sagde mange lande til USA, at det i stedet for direkte at afvise Den Internationale Straffedomstol skulle anvende artikel 98, stk. 2. Er det så ikke svært at kritisere dem for at have anbefalet det? For det tredje fastslår det amerikanske udkast til en aftale så ikke klart og tydeligt, at parterne gav udtryk for, at de havde til hensigt at undersøge og retsforfølge krigsforbrydelser, og opnår den derfor ikke det mål, som vi ønsker? Kan vi derfor ikke støtte os til denne holdning i stedet for at indtage yderligtgående holdninger i denne debat?

Theorin (PSE).
Fru formand, det er helt afgørende, at EU fuldt ud støtter Den Internationale Straffedomstol.
For det første kan artikel 98 i Rom-statutten om Den Internationale Straffedomstol ikke anvendes på den måde, som USA foreslår. Den gælder kun for NATO eller lignende organisationers aftaler om at beskytte soldaterne fra de bidragende stater, og den gælder ikke generelt for USA's tropper eller statsborgere.
For det andet bryder ethvert land, der indgår en traktat med USA, ikke blot Rom-statutten, men også den internationale lov. I sine traktater med Rumænien og andre lande foreslår USA ikke blot, at amerikanske statsborgere ikke skal kunne retsforfølges, men også at agenter ikke skal stilles for retten, hvilket vil være katastrofalt for den internationale lov.
For det tredje giver traktaterne den amerikanske regering lov til frit at beslutte, om der skal iværksættes undersøgelser eller retsforfølgning, hvor det er hensigtsmæssigt. Det er ikke blot i strid med Rom-statutten, men også med den generelle pligt til at retsforfølge internationale forbrydere.
For det fjerde er det ikke acceptabelt at underminere Den Internationale Straffedomstol ved at beskytte borgerne fra verdens eneste supermagt mod at blive stillet til ansvar for alvorlige krigsforbrydelser, hvilket ville give indtryk af, at det kun er sejrherrens lov, der gælder.

Møller
. Fru formand. Jeg vil gerne takke Parlamentet for dets meget stærke interesse i at sikre og bevare ICC. Det er også Ministerrådets opfattelse, at ICC skal beskyttes, integriteten skal bevares, og at ICC skal komme i gang. Og det er også det danske formandskabs indstilling. Vores opfattelse er den, at vi den 30. september skal sørge for, at EU-landene arbejder sammen, og at EU-landene også kan komme til samme resultat. EU-landene skal også helst svare det samme til amerikanerne. Man skal være opmærksom på, at det er en bilateral opgave at give amerikanerne et svar. Det er ikke Kommissionen, der besvarer amerikanernes henvendelse. Der er tale om bilaterale henvendelser, og vi kan derfor kun fremsætte en henstilling til, hvorledes vi anbefaler, at der svares. Det er det eneste vi kan gøre, men jeg går også ud fra, at henstillingen så bliver fulgt.
Vi har haft - som hr. Oostlander var inde på - en dialog med kandidatlandene, og vi fastholder dialogen med kandidatlandene om dette spørgsmål. Jeg er fuldstændig enig med hr. Torben Lund i, at vi ikke skal have et sminket og hult kompromis. Det var vist noget i den retning, hr. Lund sagde. Fordi det er da rigtigt nok, at når regnen kommer, så vil sminken falde af, og det vil kunne betyde, at det hele falder sammen. Vi er af den opfattelse, at vi skal have en global domstol, som vil have en effektiv afskrækkende virkning med hensyn til de krigsforbrydelser, der er beskrevet i domstolens statutter.
I forhold til USA må man se i øjnene, at USA ikke deltager i domstolen, men vi vil fortsat prøve at få USA med i domstolen. Vi har flere gange drøftet det med USA, men USA er altså ikke med. Det er en kendsgerning her i livet, og man kan så vælge at blæse på det eller prøve at få en ordning, som betyder, at amerikanerne er med i en international retsorden. Og der kan man udnytte de bilaterale henvendelser til at lave en aftale efter de retningslinjer, som jeg nævnte, og som overhovedet ikke er forskellige fra dem, som hr. kommissær Patten nævnte. Der er ikke nogen forskel mellem Kommissionen og Rådet overhovedet i det spørgsmål. Hvis man kan lave nogle formuleringer, som betyder, at amerikanerne indgår i det internationale retssystem uden at være medlem i ICC, så er det dog at foretrække, fremfor at amerikanerne står udenfor og uden noget retssystem. Og det er det, bestræbelserne går ud på.
Jeg vil gerne orientere om, at amerikanerne heller ikke ønsker straffrihed. Det står ingen steder i hr. Powells henvendelse, at de ønsker straffrihed. Det har aldrig været et amerikansk ønske. De ønsker selv at straffe, men de ønsker ikke, at disse forbrydelser skal være straffri. Det, der er tale om, er, at de ønsker selv at straffe. Og man må så indse, at det vigtigste er, at disse personer bliver straffet, hvis ikke vi ikke kan få dem straffet i Haag.
Det fremgår af det brev, som Powell har skrevet til de enkelte lande, og også af Powells bemærkninger til EU på vores ministermøde med ham. I denne forbindelse skal man jo huske på subsidiaritetsprincippet, som gælder alle, der er medlemmer af ICC. Der er et subsidiaritetsprincip. Det er jo kun meningen, at domstolen skal dømme, hvis et land ikke selv gør det. Det er jo princippet. Og det vil sige, at det kunne være noget værd, hvis amerikanerne gav en garanti om at opføre sig som os andre, nemlig at dømme selv. Jeg regner da også med, at Danmark selv dømmer. Og det vil sige, at jeg ikke regner med, at nogen dansker ender i Haag. Jeg regner med, at vi selv dømmer, hvis vi har krigsforbrydere. Det må da være landets egen opgave at sige, at en given sag er så alvorlig, at den skal vi nok selv tage os af. Domstolen skal kun inddrages, hvis det pågældende land ikke kan eller ikke vil.
På den baggrund nærer jeg altså et rimeligt begrundet håb om, at vi kan finde frem til en løsning, som betyder, at ICC er uanfægtet, at dens integritet er bevaret, og at endnu flere lande forpligter sig til at dømme krigsforbrydelser, end tilfældet er i dag. Det er jo det centrale punkt. Der kommer ikke et kompromis, som betyder, at domstolen er svækket, og at der er straffrihed for disse forbrydelser. Det kommer der ikke.

Titley (PSE).
Hr. formand, jeg fik ikke et entydigt svar fra Rådet. Er artikel 98-aftaler ikke fuldstændig i overensstemmelse med Rom-traktaten?
Møller
. Svaret er ja.

Formanden.
Jeg har modtaget to beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 37, stk. 2

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler til Rådet og Kommissionen:
B5-0258/2002 og B5-0259/2002 af Barón Crespo for PSE-Gruppen til Rådet og Kommissionen om situationen i Mercosur;
B5-0446/2002 og B5-0447/2002 af Frassoni, Lipietz, Nogueira Román og Mayol i Raynal for Verts/ALE-Gruppen til Rådet og Kommissionen om situationen i Mercosur;
B5-0449/2002 og B5-0450/2002 af Marset Campos, Di Lello Finuoli, Vinci og Modrow for GUE/NGL-Gruppen til Rådet og Kommissionen om situationen i Mercosur;
B5-0451/2002 og B5-0452/2002 af Salafranca Sánchez-Neyra, Oostlander og Morillon for PPE-DE-Gruppen til Rådet og Kommissionen om krisen i Mercosur-landene;
B5-0453/2002 af Gasòliba i Böhm og Sanders-ten Holte for ELDR-Gruppen til Kommissionen om Mercosur;
B5-0454/2002 og B5-0455/2002 af Queiró for UEN-Gruppen til Rådet og Kommissionen om Mercosur.

Barón Crespo (PSE).
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil først og fremmest takke Parlamentets øvrige grupper, der har støttet vores initiativ af 8. august om en mundtlig forespørgsel efter en rundrejse i Latinamerika for at konstatere krisens virkninger og de latinamerikanske landes forventninger til EU. For det andet glæder jeg mig over kompromisbeslutningen, hvor Europa-Parlamentet vil vise - jeg håber, at det gør det i morgen - sin enstemmige støtte til en klar og beslutsom linje fra Kommissionen og Rådet.
Der er tre aspekter i den forespørgsel, vi rejser. Det første er, at vi efter de meget positive erfaringer med associeringsaftalen med Mexico, og den, vi netop har undertegnet med Chile, mener, at forhandlingerne skal fremskyndes - kommissær Patten besøgte Rio de Janeiro i juli sammen med kommissær Lamy - af tre grundlæggende årsager. For det første fordi vi skal konsolidere Mercosurs politiske og økonomiske integration. For det andet fordi det er et stabilitetsinstrument - det håber vi, det vil blive - som vil indgyde investorerne tillid, som vil blive en økonomisk vækstfaktor, og som vil medvirke til en demokratisk konsolidering i disse lande. For det tredje er det sidst, men ikke mindst fordi vi er den største investor og den største handelspartner i regionen, større end USA. Og det er hensigtsmæssigt, at vi taler om handel, om økonomi og om emner som Den Internationale Straffedomstol, WTO, Kyoto m.v. for at konsolidere disse alliancer.
Det andet aspekt er, at vi kan komme videre med nogle af de midlertidige forslag, vi stiller for øjeblikket, idet vi skal tage hensyn til behovet for bistand for at komme ud af krisen - jeg tænker især på visse landbrugs- og fiskeriaspekter, der kan blive konsolideret efterfølgende.
Det tredje aspekt er, at vi står over for et vigtigt problem i forbindelse med EU's repræsentation i de internationale organer, hvilket - det indrømmer jeg - er vanskeligt at løse. Vi skal behandle det i konventet, og vi skal konsolidere vores holdninger, men De må erkende, at i tilfældet med Kommissionens mission til Rio de Janeiro befandt kommissær Patten sig ikke i den samme situation som kommissær Lamy. Kommissær Lamy har en handelsmæssig magt, som han viste under vores forhandlinger i WTO. Hvad angår Den Internationale Valutafond, synes vi, at selv om vi tilsammen råder over 30% af stemmerne på grund af de særlige forhandlingsrettigheder, vejer USA - med 17% - tungere end os. Vi skal finde en løsning på dette, som gør det muligt for os inden for rammerne af traktaternes artikel 99 at få en fælles repræsentation, som afspejler vores ansvar og størrelse.
Lipietz (Verts/ALE).
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, det fælles beslutningsforslag om Mercosur, som vi støtter, afspejler efter min opfattelse på afbalanceret vis EU's bekymring, når det gælder den alvorlige krise, der ryster Mercosur-landene, og som kan brede sig til Det Andinske Fællesskab.
Beslutningsforslaget giver klart udtryk for den solidaritet, europæerne føler med befolkningen, som vi er knyttet til med historiens bånd og med venskabs- og familierelaterede bånd. Solidariteten giver sig desværre ikke udslag i en samordning af medlemsstaternes holdninger i de internationale finansielle organer, som trods alt i vid udstrækning bærer ansvaret for krisen i Argentina, sådan som en af IMF's tidligere cheføkonomer, professor Stieglitz, klart har påvist. I beslutningsforslaget opfordres med rette til en samordning af vores politikker for at støtte Mercosur-landene økonomisk og indføje de nye overordnede retningslinjer i den aftale mellem EU og Mercosur, der i øjeblikket forhandles om. Dette gælder også anliggender som udlandsgæld, etiske regler for virksomhederne og de europæiske banker.
Der er således mange gode elementer i beslutningsforslaget, og dog besvarer det ikke det spørgsmål, man givetvis vil stille i de sydamerikanske lande, nemlig om Europa reelt ønsker at redde Sydamerika. For at imødekomme vores venner i Mercosur, må vi være lydhøre over for deres krav og være parate til at "sætte prikken over i'et". Det er baggrunden for de tre ændringsforslag, vi har stillet til vores eget beslutningsforslag. For det første drejer det sig om en klar afvisning af finansielle vilkår, som yderligere forværrer befolkningens armod i Mercosur-landene, herunder lønnedgang eller indskrænkning af de offentlige tjenester. For det andet drejer det sig om, at EU giver afkald på de subsidier, som indebærer eksport af landbrugsprodukter til dumpingpriser, og som i vid udstrækning er årsag til Mercosur-landenes vanskeligheder. Endelig foreslås der nedsat et bilateralt borgerudvalg, som i forhandlingerne inddrager enheder, der er repræsentative for vores samfund.

Marset Campos (GUE/NGL).
Fru formand, vores gruppe støtter den fælles beslutning, som for det første som anført af tidligere talere påpeger Den Internationale Valutafonds særlige ansvar for det argentinske folks lidelser og nogle af følgerne af denne situation. Det er derfor nødvendigt, at EU og medlemsstaterne optræder samlet, så Den Internationale Valutafond kommer med en løsning på al denne lidelse og disse store behov.
For det andet vil jeg gerne understrege, at denne løsning indebærer, at der skabes stabil beskæftigelse. Det er nødvendigt at genoprette økonomien, og vi skal sørge for, at folk får tilliden tilbage. Det er vigtigt for EU, at Latinamerika har tillid til os, og vi skal derfor opprioritere dette spørgsmål.
Endelig synes vi, at associeringsaftalen skal indeholde en del af det nuværende forslag, så det bliver effektivt og hurtigst muligt træder i kraft i Mercosur.
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Fru formand, Mercosur-landene gennemlever en politisk, økonomisk og social krise uden fortilfælde. Det er ikke en konstatering, vi kommer med, men en konstatering, der blev fremført at Mercosurs statschefer på deres møde i Asunción i september.
Sandheden er, at omstændighederne ikke er til meget hjælp: præsidentvalg i Brasilien i de kommende uger, en bemærkelsesværdig devaluering af realen i de seneste dage, et fald på den brasilianske børs, forurening i Uruguay, præsidentvalg til marts og permanent krise i Argentina, ligeledes præsidentvalg til april næste år i Paraguay - hvis de bliver afholdt, eftersom der blev erklæret undtagelsestilstand, da delegationen besøgte landet i juli måned.
Hvis vi ser os omkring på kontinentet, er udsigterne heller ikke særlig lovende: ustabilitet i Venezuela, en særdeles følsom situation i Colombia, et bemærkelsesværdigt fald i Perus præsident Toledos opbakning i befolkningen - Toledo besøger Parlamentet til december - og en generelt dårlig situation i regionen. Det vil sige, at de fremskridt, der er opnået inden for sameksistens og demokratisering, er i fare, hvis der ikke sker fremskridt i bekæmpelsen af fattigdommen. Hvad siger Mercosur-landene om dette? De siger mere Mercosur, mere integration og mere og bedre demokrati.
Vi skal komme med et beslutsomt svar på disse problemer, og jeg synes, at det, hr. Barón sagde, er særdeles fornuftigt, nemlig at vi, som Europa-Parlamentet har anmodet om ved mange lejligheder, skal give associeringsaftalen et skub. Vi beder Kommissionen om, at den, når valget er overstået, fremmer de kapitler, der endnu ikke er afsluttet. De signaler, han har givet Kommissionen om at bevilge 200 millioner euro og en forhøjelse af Hilton-kvoten er meget positive, og jeg tror, at vi skal blive ved med at sende disse positive signaler.
Parlamentet har anmodet om - og det er et initiativ, der ikke vil koste en euro ekstra - at der bliver skabt en regional solidaritetsfond med de budgettildelinger, der allerede findes. Jeg beder Kommissionen om at overveje dette initiativ, og jeg synes, at det er særlig vigtigt, at EU's medlemsstater støtter en hurtig løsning og aftale med Argentina i Den Internationale Valutafond. Så vidt jeg husker, er der i dag kun to medlemsstater, der effektivt støtter denne aftale mellem Argentina og Den Internationale Valutafond.
Fru formand, vi skal vise solidaritet med Argentina, fordi jeg synes, at landet fortjener det, og fordi denne solidaritet tydeligvis vil blive til vores egen fordel.
Jeg slutter, fru formand, med at minde om en kendt argentinsk ministers udsagn om, at det ikke hjælper noget at rejse på første klasse, hvis der er en passager på turistklasse, som rejser med en bombe i håndbagagen.
Gasòliba i Böhm (ELDR).
Fru formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, jeg vil gerne komme ind på nogle punkter, der allerede er blevet rejst. Jeg understreger for det første Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppes støtte til at fremskynde forhandlingerne og nå til en ny aftale, som under alle omstændigheder følger den planlagte tidsplan, og om muligt at fremskynde den for at komme med et positivt budskab om EU's velvilje i denne integrationsproces. Der har været positive signaler, inklusive Kommissionens bistand på 200 millioner euro, som vi synes skal suppleres, som det fremgår af forslaget til fælles beslutningsforslag. Det bør ligeledes gøres nemmere at bruge de handelsmæssige præferenceordningsmekanismer for at fremme samhandlen og den økonomiske genrejsning af regionen.
Vi synes, at denne proces om større integration og større samarbejde fra EU's side, i overensstemmelse med de internationale finansielle organer, skal sikre og konsolidere solide, troværdige og stringente økonomiske programmer for at genskabe tilliden til den økonomiske genoprejsning og til investeringsstrømmen, som Mercosurs økonomier, og især Argentinas, behøver for at komme ud af den særdeles alvorlige økonomiske, sociale og politiske situation, de lider under i dag.
Vi synes også, at den argentinske krise, hvad angår de forskellige henvisninger, der har været til de internationale finansielle institutioner og til Den Internationale Valutafond i særdeleshed, endnu en gang viser, at der er behov for, at EU optræder mere direkte, med egen stemme, for at behandle denne slags spørgsmål i disse organer.
Queiró (UEN).
Fru formand, den krise, der har ramt visse lande i Latinamerika, og mere specifikt Mercosur, er synlig for enhver. Disse vanskeligheder fortjener derfor vores opmærksomhed, ikke blot Parlamentets opmærksomhed, men også Rådets og Kommissionens opmærksomhed. Disse lande står over for politiske, økonomiske og sociale udfordringer, der kræver et permanent internationalt samarbejde baseret på solidaritetsfølelse og gensidig respekt. De fleste af os er enige i dette mål, selv om det, som naturligt er, føles særlig stærkt af de medlemsstater, der som min egen, Portugal, stadig har særlige kulturelle, historiske og sproglige bånd til disse lande. Vi ser relationerne mellem EU og Mercosur-landene som strategiske relationer, der kan sammenlignes med dem, som vi udvikler til andre dele af kloden, og som vi almindeligvis prioriterer højt. Vi siger det ikke kun i lyset af de nævnte principper om solidaritet eller forsvar, i denne region, af retsstaten og den økonomiske model, der baserer sig på det frie initiativ og anstændige forhold for arbejdstagerne, men også fordi et fornyet, konkret partnerskab EU-Mercosur kan betyde en mere afbalanceret politisk og økonomisk tilstedeværelse for EU og dens medlemsstater i den del af det amerikanske kontinent.
På denne baggrund beder vi Rådet - i kølvandet på det nylige topmøde i Madrid - om at opprioritere samarbejdet med Mercosur-landene og lade dette samarbejde finde udtryk i konkrete foranstaltninger, der bliver mere end blot retoriske tilkendegivelser om solidaritet med deres folk. Der behøves stærke politiske signaler, der kan bekræfte EU's tillid til regionen og befæste det politiske samarbejde på princippet om samarbejde til fordel for begge parter.
Jeg vil her gerne føje en anden overvejelse til, nemlig, at man ikke kan imødegå den amerikanske unilateralisme - der jo især kommer til syne i udenrigs- og forsvarspolitikken - blot med den kritik, som man hører i visse intellektuelle kredse i Europa. Denne kritik, der ydermere ikke ledsages af forslag om politiske og finansielle foranstaltninger til at overvinde årsagerne til en vis europæisk underlegenhed, kunne meget vel finde et højere udtryk i styrkede strategiske aktioner af denne type, som ville bidrage bedre til ligevægten i forholdet mellem de to kontinenter i en atmosfære af samarbejde og enighed om værdier, der er fælles for begge.
Til slut, hr. formand, bør de problemer, som regionen for tiden lider under, ikke påvirke udviklingen af de forhandlinger, der i øjeblikket pågår mellem EU og Mercosur. Tværtimod bør krisen - som vi ved er kompleks og vanskelig - stimulere til, at man hurtigst muligt når frem til en tilfredsstillende aftale for begge parter. Vi er således ikke i tvivl om, at alle vil vinde ved at udnytte de muligheder, som styrkede forbindelser normalt indebærer, så der kan ske en hurtig genrejsning af Mercosur-landenes økonomi og en vækst i deres forbindelser med EU.

Møller
. Fru formand, angående de præferenceordninger, som er blevet nævnt mange gange under debatten, kan jeg sige, at alle Mercosur-deltagerstater kan drage fordel af EU's generelle præferenceordning. De kan specielt gennem GSP's generelle ordninger få mulighed for at øge deres egne eksportindtægter, fremme deres egen industrialisering og tilskynde til en diversificering af deres økonomier som et stabilitetsinstrument, sådan som hr. Barón Crespo var inde på.
Alle her må være opmærksomme på, at medlemmerne af de internationale finansielle organer, navnlig Bretton Woods-institutionerne, Den Internationale Valutafond og Verdensbanken hver for sig er suveræne stater. De er ikke underlagt diktat eller fælles beslutningstagning i Det Europæiske Råd. Derfor er det op til disse stater selv og ikke til Rådet at beslutte, hvordan de skal optræde i disse internationale finansielle organer.
Ikke desto mindre er det klart, at samordning mellem EU-medlemsstaterne i henhold til EU-traktatens artikel 19 kan være til gavn for deres arbejde i disse institutioner. I overensstem-melse hermed sker der rent faktisk en vis uformel samordning på mellemstatsligt plan inden for rammerne af ovennævnte institutioner.
Med hensyn til medlemsstaternes indsats for at afhjælpe situationen i Mercosur-landene deltager de fuldt ud og aktivt i IMF's arbejde for at sikre stabilitet og et bæredygtigt økonomisk opsving i regionen. Det ville også være dumt andet. De foranstaltninger, der er truffet for at støtte Paraguay, Uruguay og senest Brasilien, har fået opbakning fra EU-medlemsstaterne, og der arbejdes på at sikre et stærkt, bæredygtigt og troværdigt IMF-program for Argentina, som skitseret i Rådets konklusioner af 21. januar 2002.
I forespørgslen fra hr. Barón Crespo for PSE-Gruppen anføres det, at forhandlingerne om associerings- og frihandelsaftalen med Mercosur forventes afsluttet i 2003. Parterne har ikke sat nogen frist for afslutningen af forhandlingerne, som derfor afhænger af, hvordan disse udvikler sig. Forhandlingsdeltagerne på ministerplan har i juli i år vedtaget et ambitiøst arbejdsprogram for de kommende 12 måneder. EU har forpligtet sig til at nå frem til en omfattende aftale med Mercosur og gøre yderligere fremskridt i forhandlingerne.
Lad mig derfor konkludere, at Rådet er fuldt opmærksom på den alvorlige krise i Mercosur-landene - især Argentina. Og det er fuldstændig rigtig, at det skal tages alvorligt. Vi er derfor interesseret i at styrke forbindelserne mellem EU og Mercosur og fremme handlen, og vi havde også møde med dem under generalforsamlingen i New York i sidste uge. Først og fremmest må alle her være opmærksomme på, at vi skal gå hjem og sige til vore egne regeringer, at de selv skal arbejde i IMF for institutionerne, og de skal sige til Mercosur-landene, at de selv først og fremmest må gennemføre de økonomiske omlægninger.

Patten
. (EN) Fru formand, Kommissionen deler fuldt ud det ærede medlems opfattelse af, at Mercosur-landenes økonomiske problemer er blevet værre i sommerens løb. EU og Kommissionen er bekymrede over den økonomiske uro, som berører hele Mercosur-området. Den blev udløst af den økonomiske krise og bankkrisen i Argentina, som smittede af på andre Mercosur-lande såsom Uruguay og Brasilien. Som følge heraf peger de sociale og økonomiske indikatorer, som det ærede medlem gjorde opmærksom på, tydeligt i den forkerte retning. Fattigdommen stiger, og BNP er faldet i alle Mercosur-lande.
Krisen kræver dybtgående økonomiske og politiske strukturreformer. Kommissionen mener, at en løsning på den finansielle og økonomiske uro er en mere dybtgående og hurtigere regional integration. EU og Kommissionen støtter fuldt ud integrationsprocessen i Mercosur-landene, særlig på dette for regionen så afgørende tidspunkt.
Det europæiske budskab om støtte til yderligere integration som en løsning på den nuværende krise bekræftes af EU's ihærdige bestræbelser på at fremskynde forhandlingerne om en associeringsaftale mellem EU og Mercosur. Aftalen vil skabe bedre adgang til markedet for Mercosur-landenes eksport til EU, og den vil styrke Mercosur som et fælles marked. Endvidere vil det set ud fra et politisk og samarbejdsmæssigt synspunkt være et klart signal om en styrkelse af forbindelserne mellem EU og Mercosur.
Som bekendt er forhandlingerne mellem EU og Mercosur meget ambitiøse og omfatter tre søjler, nemlig politisk dialog, samarbejde og en omfattende handelsdagsorden. Indtil i dag har vi faktisk færdiggjort de politiske kapitler og samarbejdskapitlerne. På det nylige ministermøde i Rio den 23. juli 2002, som jeg deltog i, hvilket det ærede medlem bemærkede, blev der udarbejdet et omfattende arbejdsprogram for handelsforhandlingerne. Programmet omfatter et ministermøde i anden halvdel af 2003, som skal være startskuddet til det, der forhåbentlig bliver sidste fase af forhandlingerne.
Ud over de interregionale forhandlinger har Kommissionen overvejet andre former for bistand for at afhjælpe Mercosur-krisen. For det første har EU på handelsområdet truffet en vigtig beslutning om at øge Hilton-oksekødskvoten for to Mercosur-lande, nemlig med yderligere 10.000 t til Argentina og i første omgang med 1.000 t til Paraguay. Det er også værd at erindre, at Mercosur-landene, som rådsformanden har gjort opmærksom på, i længere tid har nydt godt af EU's generelle præferenceordning. Den seneste revision af ordningen trådte i kraft den 1. januar 2002 og skulle udløbe den 31. december 2004. På nuværende tidspunkt er det ikke muligt midlertidigt at regulere den generelle præferenceordning udelukkende for Mercosur-landene, som det er blevet foreslået. Vi bestræber os imidlertid på at hjælpe Mercosur-landene, således at de stadig kan nyde godt af den nuværende ordning.
Medlemsstaternes holdninger til krisen i Sydamerika er også blevet koordineret ved hjælp af fælles holdninger fra Rådet og offentlige erklæringer om Argentina. Jeg må sige, at dette ikke svarer til koordineringen af holdningerne i Den Internationale Valutafond. Mercosur-krisen viser, at det ville være ønskeligt, hvis EU talte med én stemme og havde mere indflydelse på internationale økonomiske forhold.
Som Parlamentet ved, kan Kommissionen ikke blande sig i definitionen af de kriterier, som er fastsat af en international organisation som IMF - hvor som sagt EU-medlemsstater er repræsenteret - for bevilling af lån til visse lande i krise. Godkendelsen af bistand fra IMF er baseret på dets egne kriterier og er forbundet med bæredygtige økonomiske programmer, som regeringerne i de lande, der er berørt af finansielle eller økonomiske problemer, har foreslået. Efter vores mening er det naturligt, at de betingelser, der er pålagt af internationale organisationer som IMF for bevilling af lån til strukturel tilpasning i lande i krise, er forskellige fra de betingelser, der stilles af internationale samarbejdsorganisationer som FN's Udviklingsprogram. Sådanne organisationer har andre mål, hvilket forklarer, hvorfor FN's Udviklingsprogram lægger mere vægt på samfundselementet i samarbejde.
Men ud over diskussioner om fortrinene ved internationale organisationers kriterier bør vi ikke glemme, at krisen gør en grundlæggende økonomisk reform i hele regionen nødvendig.
Endelig vedtog Kommissionen i august en omfattende samarbejdspakke til gavn for Mercosur-landene, som omfatter 200 millioner euro for 2002-2006. Programmerne i pakken dækker regional integration, økonomisk reform, social udvikling og bekæmpelse af fattigdom, modernisering af staten og miljøbeskyttelse.
Der er bevilget yderligere 48 millioner euro for 2002-2006 til samarbejde med Mercosur-landene generelt, og de omfatter tre prioriterede områder, som er støtte til gennemførelse af et indre marked i Mercosur-landene, støtte til institutionalisering og støtte til det civile samfund i Mercosur-landene.
I alt er der en pakke på 250 millioner euro, der stilles til rådighed i perioden 2002-2006, og det er planen, at 30 millioner euro heraf bevilges for 2002. Forhåbentlig er det endnu et tegn på vores langfristede forpligtelse over for Mercosur.
Lad mig komme med endnu en kort bemærkning. Vi har netop holdt møder i København med ASEM-landene og individuelle møder med Sydkorea, Kina og Indonesien. I de seneste år - i det mindste indtil den nylige krise og til en forandring - har de europæiske investeringer i Sydamerika været større end investeringerne i Asien. Det er interessant at sammenligne de to regioner og f.eks. sammenligne opsparingskvoten i Asien med opsparingskvoten i Sydamerika. Da den nationale opsparing er så meget lavere i Sydamerika, har det været meget mere afhængigt af udenlandsk direkte investering for at fremme økonomisk vækst. Problemet på det nuværende liberaliserede globale marked er, at lige så hurtigt pengene strømmer ind, lige så hurtigt kan de strømme ud igen. Den eneste løsning på fattigdommen i Sydamerika er bæredygtig økonomisk udvikling. Man kan kun opnå bæredygtig økonomisk udvikling, hvis der sker bæredygtig investering. Der er således et meget stærkt argument for at prøve at øge den nationale opsparing i Sydamerika og at se på pengestrømmen, ligesom man gjorde i Chile for nogle år siden, og prøve at sørge for, at den bliver en stabiliserende i stedet for en destabiliserende faktor.

Fernández Martín (PPE-DE).
Fru formand, jeg har lyttet meget opmærksomt til hr. Patten. Mine damer og herrer, til trods for anstrengelserne i det sidste årti, vækker situationen for Mercosur og Latinamerika i almindelighed atter bekymring. De regionale associeringer er kommet i modvind, og Mercosur har alvorlige problemer, som forhindrer det i at gå på vingerne. Vi ved ikke, om den argentinske krise har nået bunden, Uruguay og Paraguay har alvorlige vanskeligheder, og Brasilien er til trods for den betydelig bistand fra Den Internationale Valutafond som minimum årsag til en vis usikkerhed.
EU og den enkelte medlemsstat skal og kan gøre meget mere. Det er bekymrende med den afinstitutionalisering, der ses i regionen, partiernes og politikernes tab af anseelse, en kraftig genopståen af visse populistiske bevægelser og enevældige ledelsesformer, som har forårsaget så mange problemer i Latinamerika.
Vi kan ikke fortsætte med at være passive tilskuere til den dramatiske situation i Argentina. Hr. Patten, hvis vi ser på EU's budget, så bekræfter de budgetposter, der er afsat til udvikling af den latinamerikanske region som helhed, ikke altid det, De netop har sagt til os. Det er sandt, at Mercosur har lidt et tilbageslag som nævnt af hr. Patten. Det er også sandt, at det i Argentinas tilfælde er landets egne ledere, som bør træffe foranstaltninger, som hindrer en forværring af den allerede i sig selv tilstrækkelig alvorlige situation. Det indebærer økonomiske, skattemæssige og finansielle foranstaltninger og ofre, der vil betyde endnu større kraftanstrengelser for det argentinske folk.
Men EU og dets medlemsstater bør træffe nogle drastiske foranstaltninger for at reaktivere økonomien i disse lande, som bør dækkes af fællesskabsbudgettet, og det sker ikke i dag, og i særdeleshed fremme deres eksport og have det nødvendige mod og beslutningskraft, så vores repræsentanter i de internationale finansielle organer kan træffe disse foranstaltninger øjeblikkeligt, så der ikke opstår nye forsinkelser.
Linkohr (PSE).
Fru formand, hvis jeg forstår det rigtigt, er Parlamentet og Kommissionen enige på væsentlige punkter: Handelshindringer skal fjernes, integrationen skal fremmes, Europa skal tale med én stemme i IMF osv. Jeg vil ikke gentage det. Jeg vil blot komme med to korte bemærkninger og slutte mig til hr. Pattens seneste redegørelser.
For det første har jeg beskæftiget mig med Latinamerika i mange år og har bemærket - til min store skræk, må jeg egentlig sige - at Latinamerikas betydning i verden aftager mere og mere for hvert år, mens Asiens betydning vokser. Det må der være nogle grunde til, som ligger meget dybere end blot den ene eller den anden foranstaltning. Det bør man tale åbent om.
Den anden bemærkning, som jeg vil komme med, vedrører en rundspørge, som for kort tid siden blev gennemført i Latinamerika. En del af befolkningen - ca. 20.000 mennesker - blev spurgt, om de tror, at autoritære regeringer kan løse problemerne bedre end demokratier. I 1996 var det kun et mindretal i en sådan rundspørge, der foretrak et autoritært regime, de fleste var for demokrati. I dag er det sådan, at over 50% af befolkningen siger: Ja, vi har brug for autoritære regeringer for at løse vores problemer. Det vil sige, at den krise, som vi står over for i dag i Latinamerika, især også i Mercosur, også er en fare for demokratiet.
Det minder mig om 1980'erne og begyndelsen af 1990'erne, da hovedemnet var demokrati, når vi talte om Latinamerika. Dengang forstod vi følgende: Der skal føres en økonomisk politik og socialpolitik, således at folk igen får tillid til demokratiet. Derfor, tror jeg, er det ikke overflødigt, hvis vi tager os af Latinamerika, ellers vil vi blot træffe flere afgørelser om diktaturer her.
Mantovani (PPE-DE).
Fru formand, det er mig en glæde at være stedfortræder for hr. Andria - som er fraværende af personlige grunde - når det gælder et efter min mening vigtigt spørgsmål, for efter min deltagelse i verdenstopmødet i Johannesburg kunne jeg konstatere, at der er en stærk social ulighed blandt Mercosur-landene. De fortsatte økonomiske og sociale kriser, som rammer disse lande, hindrer væksten i Sydamerikas økonomi og gennemførelsen af et program for bæredygtig udvikling, hvilket skyldes de hyppige konjunkturproblemer, der opstår som følge af den strukturelle ustabilitet.
Jeg mener derfor, at EU's opmærksomhed bør rettes mod Sydamerika og Mercosur-landene, og her må vi selvfølgelig ikke glemme miljøbeskyttelsespolitikken, som er et uundværligt redskab til bevarelsen af de grønne områder, der hører med til verdensarven. Til dette formål bør der oprettes et særligt handelsprogram for de lande, som er i en vanskelig situation, og der bør indgås aftaler med de internationale organisationer, som kan lægge en dæmper på den krise, der truer hele kontinentets stabilitet.
Efter min opfattelse er det nødvendigt at tage handelsaftalerne med disse lande samt forbindelserne mellem EU og Mercosur op til revision. Det ville være ønskeligt at fjerne handelshindringerne og -begrænsningerne mellem EU og Sydamerika for at sætte gang i verdensøkonomien, som er truet af disse kriser. Vi må ikke glemme, at EU er Mercosur-landenes største handelspartner. En stabil økonomi og en åbning for handlen ville fremme disse landes genopsving og lette løsningen på deres sociopolitiske problemer.
Det er nødvendigt at tage udlandsgælden op til genforhandling og at fastlægge en ligelig ordning mellem de forskellige Mercosur-lande for at sikre de grundlæggende menneskerettigheder og undgå de sociokulturelle problemer, som kontinentet er plaget af i øjeblikket.

Medina Ortega (PSE).
Fru formand, hr. Pattens indlæg var meget fornuftigt og viste hans evner og viden. Hr. Patten har et særdeles godt kendskab til Mellemøsten - han har haft tætte forbindelser til regionen - og de fleste af os, der taler i dag, har nok større kendskab til Sydamerika.
Han har fremlagt situationen i meget klare og økonomiske vendinger, og det forholder sig således, at mens landene i Mellemøsten i de seneste år er gået fra elendighed - ved at tilpasse sig den nye situation - til en højere levestandard, er de latinamerikanske landes levestandard faldet, og i løbet af 50 eller 60 år er et land som Argentina gået fra at ligge over det europæiske gennemsnit til at ligge under.
Hr. Patten har ret, men problemet er, at i dag - det fortæller de latinamerikanske lande os - tvinger det internationale system landene i Latinamerika til at sænke deres levestandard, til at proletarisere sig og til at gennemføre en virkelig revolution, det vil sige, at "asiatisere" sig.
Problemet er kulturelt og alvorligt. Vi håber naturligvis, at EU ikke kun tager de kolde økonomiske faktorer i betragtning, men også de kulturelle og politiske, som er nødvendige for bevarelsen af demokratiet i regionen.
Posselt (PPE-DE).
Fru formand, jeg støtter solidaritetsfonden. Jeg mener ikke, at det er forbudt at kritisere IMF eller lignende institutioner, og at disse er ukrænkelige. Jeg synes også, at det, som kommissær Patten sagde, er godt, nemlig at visse indførselskvoter i landbrugssektoren er blevet og bliver forhøjet. Men jeg tror, at selv om vi fordobler eller tredobler alle disse foranstaltninger, vil vi ikke løse problemerne grundlæggende. Mercosur har alt det, det behøver. Det har olie, gas, alle vigtige råstoffer, landbrugsprodukter, som det ikke blot kunne ernære hele Latinamerika, men også hele Europa med. Det har dygtige borgere, det har en alsidig industri.
Jeg vil gerne knytte en bemærkning til det, hr. Linkohr sagde: Årsagerne til denne krise ligger dybere, og det er ikke kun nødvendigt med økonomiske reformer, men også med politiske reformer. Netop de vigtigste Mercosur-stater har fundamentale politiske problemer. De har ineffektive, til dels korrupte, politiske systemer. Den, der har været i et rigt blomstrende land som Argentina og dér set demonstrationer med fortvivlede mennesker fra alle politiske retninger foran Casa Rosada i Buenos Aires, som kræver, at alle politikere fra alle partier træder tilbage, fordi de overhovedet ikke accepterer nogen af dem længere, ser helt tydeligt, at der ikke kun er tale om en midlertidig krise her, men om en grundlæggende krise i demokratiet og det politiske system. Derfor skal vi naturligvis tage enkelte skridt, men uden en grundlæggende reform af det politiske system i Argentina, men også delvis i Brasilien, vil dette kontinent ikke komme ud af sin krise. Mercosur har hidtil, og det skal man også se positivt på, som marked forhindret det værste, de humpende har støttet sig til hinanden, men i længden skal det virkelig føre til en sanering af de politiske systemer.

Marinho (PSE).
Fru formand, trods mediernes reportager er emnet "Latinamerika" ikke på dagsordenen, og derfor analyseres hverken årsagerne til eller virkningerne af det, der sker derovre. EU synes helt uansvarligt at vende ryggen til, men det må der så hurtigst muligt laves om på. Jeg mener, at vi har et stort moralsk ansvar over for Latinamerika, og at hverken dialogen mellem Nord og Syd eller samarbejde og udvikling har nogen mening, hvis vi ikke formår at omsætte ord til handling.
Vi må derfor skabe sammenhæng i de midler, som EU kan agere med, lige fra at overvinde divergenserne inden for Rådet - der kunne vi passende begynde - til en effektiv og personlig indsats i EU's navn inden for IMF, til de muligheder, som vores præferencemekanismer åbner, og til finansiel støtte og optagelsesaftaler.
Fru formand, alt dette vil indebære en meget betydelig indsats fra EU's side for, som det så rigtigt siges i beslutningsforslaget, at bekræfte den solidariske forpligtelse over for Latinamerika, hvilket også er en forpligtelse over for demokrati i verden.

Formanden.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 42, stk. 5

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0293/2002) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 98/70/EF om kvaliteten af benzin og dieselolie (Ordfører: Hautala).

Hautala (Verts/ALE)
Hr. formand, min betænkning handler om en forbedring af brændstofkvaliteten. Alle husker sikkert det direktiv, vi udarbejdede ved fælles beslutningstagning i 1998, som fastsatte kvalitetskrav for dieselolie og benzin for første gang i EU's historie, og som spillede en afgørende rolle for at reducere emissionen af udstødningsgas. Samtidige forbedringer af motorteknologi og brændstoffer har også bidraget hertil.
Denne gang står vi over for udfordringen om at reducere svovlindholdet i brændstoffer til næsten nul for både dieselolie og almindelig benzin. Svovl har vist sig at være et mere strategisk element i brændstoffer end tidligere antaget. Benzin eller diesel, der indeholder svovl, giver langt flere udstødningsemissioner, og nu står vi over for en ganske særlig udfordring: Bilindustrien og katalysatorproducenterne skal udvikle mere avancerede motorer og rensningsteknologier, så udstødningsemissionen kan reduceres til et minimum af det, de var i starten af 1990'erne. Det er kun muligt, hvis vi fjerner svovl fra diesel og benzin.
Det aktuelle forslag har til formål helt at fjerne svovl fra disse brændstoffer inden 2009. Det er den mest afgørende beslutning i denne betænkning, og den er resultatet af et kompromis mellem Kommissionen, Rådet og Parlamentet. De husker måske, mine damer og herrer, at Kommissionen oprindeligt foreslog, at alle brændstoffer skulle være helt fri for svovl inden 2011. Dertil svarede Parlamentet, at der var al mulig grund til at fremrykke denne reform, så den var fuldt gennemført i 2008, og den fælles holdning fra Rådet lå meget tæt op ad Parlamentets udtalelse. Fristen er nu 2009, og jeg mener, at Parlamentet bør acceptere denne dato, skønt jeg i denne forbindelse må sige, at jeg tvivler på, at markedet vil gennemføre reformen hurtigere end vi lovgivere. Adskillige medlemsstater har opdaget, at man kan fremme rensningen af brændstoffer ved at bevilge små skattefordele i forhold til normale brændstoffer, og denne praksis, der stammer fra Skandinavien - Sverige og Finland - har nu spredt sig til ganske mange medlemsstater. Jeg vil gerne fremhæve Det Forenede Kongerige, hvor en aktiv anvendelse af dette skatteværktøj har givet gode resultater.
Forslaget bygger også meget på tanken om, at der skal ske en væsentlig kvalitetsforbedring af de brændstoffer, der anvendes i maskiner. Jo større held vi har haft til at mindske udstødningsemissionerne fra vejtrafikken gennem tekniske forbedringer, desto mere fokus er der kommet på maskiner. Maskiner omfatter traktorer samt alle former for små men meget ofte ekstremt støjende maskiner - f.eks. dem, der bruges til at blæse blade bort i parker. Alle maskiner i bygge- og anlægssektoren er naturligvis også omfattet. Vi kan faktisk sige, at det største tilbageværende stridspunkt er disse maskintyper og det brændstof, de benytter. Ifølge den seneste forskning på området er der store økonomiske, miljømæssige og sundhedsmæssige gevinster at hente ved at fjerne svovl fra brændstoffer til maskiner. Her vil jeg specielt henvende mig til de britiske landmænd, der frygter, at forslaget vil øge deres omkostninger ganske betydeligt. Jeg kan forsikre alle i Storbritannien, Europa og resten af verden om, at traktorførere udsættes for abnormt store mængder toksicitet i deres førerhuse netop på grund af brændstoffets dårlige kvalitet. Med dette forslag arbejder vi ud fra den antagelse, at brændstof til maskiner også vil være svovlfrit i 2009. Det er ikke så drastisk, som f.eks. nogle britiske landbrugsproducenter har gjort det til, da man allerede på nuværende tidspunkt bruger samme dieselolie som i køretøjerne på landevejene i halvdelen af medlemsstaterne. Nu er det et spørgsmål om at udvide dette krav til hele EU.
Betænkningen indeholder forslag om en dobbelt strategi. For det første skal svovlindholdet i brændstoffer til maskiner reduceres til 350 mg/kg, og i 2009 skal brændstoffet være helt svovlfrit. Det vil Parlamentet forhåbentlig holde fast ved, da jeg er overbevist om, at Kommissionen og Rådet meget hurtigt efter morgendagens afstemning vil indlede drøftelser om, hvad der vil være et passende kompromis mellem Parlamentet og Rådet. Jeg tror, at vi har en god chance for at skaffe klare og bindende målsætninger på dette område. Her tager vi selvfølgelig hensyn til det faktum, at Kommissionen i øjeblikket er ved at udarbejde et forslag om brændstoffer til maskiner.
Set fra de forskellige interessegruppers synspunkt har et af de mest interessante punkter i denne betænkning været ændringen i grænseværdien for benzins flygtighed. Damptryk nævnes også. Det er meget tekniske sager. I dette tilfælde ønskede biobrændstofproducenterne en ændring i benzins damptryk for at fremme en hurtig stigning i brugen af biobrændstof - særligt bioethanol - i EU. I min egenskab af ordfører har jeg forsøgt at undersøge sagen på ansvarlig vis, og jeg har indsamlet alle tilgængelige oplysninger om emnet. Efter min mening er det stort set et optimalt kompromis, som Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik præsenterer i denne betænkning. Det er således muligt at undersøge spørgsmålet om brændstofkvalitet nærmere, hvis brugen af bioethanol stiger i EU. En sådan undersøgelse vil i givet fald finde sted i 2005. Som ordfører har jeg imidlertid ikke fundet det ansvarligt at ændre brændstoffets egenskaber i nærværende betænkning på nuværende tidspunkt, da der fortsat er nogen usikkerhed om både udstødningsemissioner og mulige negative virkninger af disse biobrændstofblandinger på køretøjer og motorer.
Jeg ønsker også at gøre opmærksom på det faktum, at det i begrundelsesafsnittet til det pågældende ændringsforslag præciseres, at denne proces ikke skønnes at have nogen negativ indvirkning på køretøjerne. Jeg er imidlertid blevet kontaktet af bilproducenter, der siger, at det ikke er tilfældet. De mener, at en ændring af damptrykket kan give motorproblemer. Jeg synes derfor, at forslaget fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om at udskyde diskussionen om dette emne indtil næste revision af direktivet i 2005 er et godt kompromis.
Nu vil jeg afslutte mit indlæg med at sige, at vi også har brug for svovlfrie brændstoffer, fordi vi skal kunne reducere kuldioxidudledningen fra biler. Svovlfrit brændstof er meget vigtigt i den henseende. Derfor bør vi vedtage betænkningen med det størst mulige flertal i morgen.
Liikanen
Hr. formand, jeg er glad for at kunne tale på vegne af Kommissionen om et forslag, der vil hjælpe EU med at gå over til at bruge benzin og dieselolie med et maksimalt svovlindhold på 10 mg/kg. Det vil fjerne de tekniske hindringer, der hidtil har hindret os i at bruge de mest brændstofeffektive køretøjer. Endvidere vil brugen af brændstoffer i gamle biler i henhold til de nye krav reducere de normale niveauer for emissioner af urenheder og forbedre luftkvaliteten.
Under førstebehandlingen bidrog Parlamentet med de ændringsforslag, det fremsatte ud fra en forestilling om, at skiftet til brændstof med et maksimalt svovlindhold på 10 mg/kg bør ske hurtigere end oprindeligt planlagt. Det er meget opmuntrende, at ordføreren, udvalget og Rådet synes at være enige i mange af punkterne vedrørende dette emne. Kommissionen håber på, at de ubesvarede spørgsmål kan besvares relativt hurtigt. Nu vil jeg se på nogle af de centrale spørgsmål, som ændringsforslagene omhandler.
Adskillige ændringsforslag indeholder forslag om at fastsætte den 1. januar 2009 som den dato, fra hvilken alle markedsførte dieselolier maksimalt må indeholde 10 mg svovl pr. kg i stedet for at vente med at fastsætte datoen indtil udgangen af 2005, når den næste revision har fundet sted. Kommissionen ville hellere have holdt sig til det oprindelige forslag og Rådets fælles holdning, således at datoen for dieselolie skulle bekræftes på et senere tidspunkt. I lyset af den enighed, der blev skabt om udarbejdelse af tidsplanen, er Kommissionen imidlertid villig til at udvise fleksibilitet og acceptere ændringsforslag 2 i sin helhed samt den del af ændringsforslag 11, der omhandler en revision af dieselolie.
Et andet spørgsmål handler om markedsdækningen af benzin og diesel med et maksimalt svovlindhold på 10 mg/kg mellem 2005 og 2009. Her er Kommissionen villig til at forsøge at udarbejde retningslinjer for rådighedskriterier vedrørende disse brændstofformer under første fase, skønt den nu er kortere end oprindeligt planlagt. Følgelig accepterer Kommissionen ændringsforslag 4 og 7.
Nogle ændringsforslag omhandler behovet for at forbedre og harmonisere kvaliteten af brændstoffer til ikke-vejgående maskiner i hele Fællesskabet. Det er sandt, at disse emissionsformers relative betydning stiger, når motorerne i gadekøretøjer gøres mere miljøvenlige. Arbejdet med næste fase af emissionsstandarder for dieselmotorer i ikke-vejgående maskiner skrider planmæssigt frem. Når arbejdet er færdigt ved årets udgang, vil kvaliteten af brændstof, der er underlagt sådanne standarder, være fastlagt, og der vil være udarbejdet en tidsplan for, hvornår det pågældende brændstof skal være tilgængeligt. Inden det sker, kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 3, 10 og 13.
Kommissionen vil gerne se nærmere på spørgsmålet om alternative brændstoffer og biobrændstoffer og i særdeleshed på spørgsmålet om krav til flygtigheden af visse blandinger af biobrændstof og benzin. Derfor accepterer Kommissionen i princippet ændringsforslag 12. 
Af de resterende ændringsforslag kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 1, 5, 6, 8 og 9 eller den del af ændringsforslag 11, der omhandler de stoffer, der skal medtages i revisionen, da den mener, at der er taget tilstrækkeligt hensyn hertil i den fælles holdning.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg sige, at Parlamentet har forbedret det foreliggende forslag ganske betydeligt. Jeg vil derfor takke ordføreren, fru Heidi Hautala, for hendes indsats.
Ayuso González (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil først og fremmest lykønske fru Hautala for hendes store evne til dialog og for hendes indsats, som har gjort det muligt for os at nå en aftale. Vi er helt enige med hende i, at det er vigtigt, at borgerne hurtigst muligt får adgang til brændstof med et lavt indhold af svovl.
Nærværende direktiv er et svar på konklusionerne i auto-olie-programmerne, som Kommissionen har gennemført, og det vil gøre det muligt for os at få en bedre luftkvalitet, hvilket vi glæder os over. Det er klart, at målet med dette direktiv er 100% miljømæssigt, og derfor bifalder vi det alle. Men vi bør dog være pragmatiske og analysere omstændighederne.
Produktionen af nye svovlfrie brændstoffer vil betyde en forøgelse af CO2 i raffinaderierne, og de skal ydermere foretage meget dyre investeringer for at producere dem. Takket været de teknologiske fremskridt i køretøjernes motorer og katalysatorer kan der dog i dag opnås en positiv balance i reduktionen af CO2-emissionerne, for dem, der stammer fra raffinaderierne, vil være mindre end dem, som køretøjerne ikke længere vil udlede, når de bruger det nye brændstof. Men det vil kun ske, hvis salget af det svovlfrie brændstof falder tidsmæssigt sammen med en ny tilstrækkelig stor bilpark, som er teknologisk tilpasset til at kunne anvende dette brændstof. De nuværende biler kan uden problemer anvende de nye brændstoffer, men uden den tilsigtede reduktion af CO2-emissionerne. Det vil sige, at der, hvis produktionen og den passende adgang til de nye brændstoffer ikke falder sammen med en fornyelse af bilparken, samlet set sker en forøgelse af emissionerne, og det medfører betydelige omkostninger.
Vi kan - med et direktiv - tvinge virksomhederne til at markedsføre brændstof med 10 ppm svovl, men vi kan ikke tvinge forbrugerne til at skifte bil samtidig. Derfor støtter vi - og jeg beder om Parlamentets støtte - muligheden for i 2005 at revidere tidspunktet for en fuldstændig indførelse af dieselbrændstof, især hvad angår landbrugstraktorer og andre ikke-vejgående køretøjer, for selv om det er ønskeligt, at de anvender et svovlfrit brændstof, så forholder det sig sådan, at disse køretøjer kun langsomt bliver udskiftet, og at mængden af det forbrugte brændstof er relativt lavt.
Endelig vil jeg, selv om det allerede er blevet nævnt, som ordfører for betænkningen om direktivet om biobrændstoffer henvise til flygtigheden, som kan påvirke gennemførelsen. Det drejer sig om de tekniske specifikationer for de brændstoffer, der anvendes i blandingerne. Blandingen af bioethanol med benzin forøger det fremkomne brændstofs flygtighed, og i lande med varme somre kan det ske, at de fastsatte grænsetryk på ca. 10% bliver overskredet om sommeren. Denne omstændighed skader disse blandingers konkurrenceevne alvorligt. Men forslaget om biobrændstoffer blev præsenteret af Kommissionen efter førstebehandlingen af dette direktiv om benzinkvalitet, og derfor har vi ikke haft lejlighed til at stille ad hoc-ændringsforslag i denne henseende med henblik på andenbehandlingen. Derfor anmoder jeg Kommissionen og Rådet om med anvendelse af artikel 9 og 10 i direktiv 98/70/EF snarest at foreslå nye specifikationer og testmetoder for biobrændstoffer og for de brændstoffer, der anvendes af køretøjsflåder.
Det haster ligeledes med at få godkendt blandingsindhold på over 5%. Jeg har også talt med bilproducenterne, og de forsikrer mig om, at 10%-blandingerne uden videre kan anvendes i de nuværende biler, uden at der er behov for nogen ændringer og uden, at det skader motoren.
Biobrændstoffer er en god måde til også at forbedre luftkvaliteten i vores byer og først og fremmest til at få flere forskellige energiforsyningskilder.
De Roo (Verts/ALE).
Hr. formand, efter min mening har fru Hautala atter udarbejdet en meget vigtig betænkning, der har fået stor opbakning i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik. De Grønne kan fuldt ud tilslutte sig de 13 ændringsforslag.
Hele betænkningen havde faktisk været overflødig, hvis det under forhandlingerne med Rådet for fire år siden var lykkedes os at overtale ministrene til at overveje tallene også. Rådet (miljø) udviste imidlertid ikke den fornødne fleksibilitet. Dengang diskuterede man primært, om vi skulle stræbe efter brændstoffer med et svovlindhold på under 50 ppm, eller om vi skulle være mindre ambitiøse. Nu taler vi om et svovlindhold på under 10 ppm. Svovl er gift for moderne katalysatorer, på samme måde som bly var gift for den første generation af katalysatorer. I dag er det en forbedret generation af katalysatorer, der er på vej ud på markedet. Det er derfor beklageligt.
Jeg vil gerne understrege, at det var Tyskland, der startede debatten, og jeg er glad for, at vi nu har opnået et tilfredsstillende resultat. Jeg har nogle få spørgsmål til de kristelige demokrater, fordi jeg ikke forstår deres ønske om særbehandling for traktorer. Det rene brændstof vil også gavne traktorer og reducere deres forureningsniveau. Selv gamle traktorer, der endnu ikke er udstyret med moderne katalysatorer, vil formentlig blive mere miljøvenlige.
Det er selvfølgelig sandt, at det nye brændstof vil blive noget dyrere end det gamle forurenende brændstof. Hvis problemet er, at landmændene skal betale en smule mere, så mener jeg som medlem af De Grønne, at sagens vigtighed berettiger hertil. Hvis det er de kristelige demokraters virkelige problem, så bør de sige det. Det er meget uheldigt, hvis de undlader at stemme i morgen, da vi så ikke kan sikre det nødvendige flertal.
Det er også vigtigt for industrien at kende de præcise krav i den nuværende fase, så de ikke behøver vente til 2005. Derfor vil jeg kraftigt anmode de kristelige demokrater om at genoverveje betænkningen meget nøje for så måske alligevel at blive bløde om hjertet og stemme sammen med hele Miljøudvalget.
Arvidsson (PPE-DE).
Hr. formand, med hensyn til udviklingen af mere miljøvenlige køretøjer står vi over for en række store og gennemgribende ændringer. Inden for de næste par år vil vi få nye motorer med lavere brændstofforbrug og renere udstødningsgasser. Moderne sensorteknologi - eksempelvis brændstofsensorer - gør motorerne langt mere miljøvenlige, men samtidig vil de også være mere følsomme over for forurening. De miljømæssige forbedringer vil kun være mulige, hvis de går hånd i hånd med en forbedret brændstofkvalitet. Renere brændstoffer giver os mulighed for at udnytte alle miljøfordelene ved den nye motorteknologi. Dårlig brændstofteknologi kan på den anden side være skadelig for den nye generation af motorer og beskadige teknologiens og motorens funktion. Direktivet er uopsætteligt, og det repræsenterer et vigtigt skridt i retning af mindre luftforurening og et bedre miljø.
Inden Parlamentets førstebehandling af direktivforslaget udarbejdede jeg 14 ændringsforslag med henblik på at stramme kravene til brændstofkvaliteten. De fleste forslag blev vedtaget, og jeg er meget glad for, at Rådet i den fælles holdning accepterer størstedelen af Parlamentets forslag fra førstebehandlingen.
En stor del af debatten under andenbehandlingen handlede om, hvorvidt alle køretøjer skulle være omfattet af direktivet. Der findes motorteknologi til mobile maskiner og traktorer, så de ligesom andre køretøjer kan dækkes af brændstofdirektivet. Det er unødvendigt med en fritagelse for den såkaldte svovlfrie diesel. Det er en misforståelse, at gamle motorer skal have brændstof med svovl, og at nye motorer ikke tåler svovlholdige brændstof. Hvis disse køretøjer fuldt ud omfattes af direktivet, vil det være en stor gevinst for miljøet. Hvorfor skal vi så ikke tage dette skridt? En mulig afgiftsnedsættelse kunne modvirke de øgede udgifter til renere brændstoffer for f.eks. landmænd.
EU's auto-olie-program vil sammen med brændstofdirektivet få stor betydning for at reducere de negative miljømæssige effekter af køretøjer. Det viser, at EU har den fornødne styrke og kompetence i vigtige miljøspørgsmål, og at brugen af moderne miljøteknologi er bedre end et forbud. Ordføreren, fru Hautala, har klart forbedret forslaget, og jeg håber, at Parlamentet nu vil acceptere betænkningen fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik.
Nicholson (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er sikkert den eneste her i aften med min holdning til denne betænkning. Betænkningen vækker stor bekymring, uanset hvad ordføreren har sagt med hensyn til Det Forenede Kongerige. Den vil få en ugunstig indflydelse på det britiske landbrug, landmænd og fiskere.
Der, hvor jeg kommer fra i Nordirland, er landbrugssamfundet ved at falde fra hinanden. At pålægge det yderligere byrder på nuværende tidspunkt er helt forkert. Jeg vil gøre det helt klart lige fra begyndelsen, at jeg, min delegation og dem, som jeg repræsenterer, bestemt går ind for forbedring til de højest mulige standarder. Jeg har imidlertid et problem, når vi ovenfra påtvinger dem, der ikke kan forsvare sig selv, puristiske idéer. Det er det, som jeg er imod.
Jeg er fuldstændig imod at pålægge ikke-vejgående køretøjer noget sådant, hvad enten de anvendes på gårde, eller det drejer sig om de mange køretøjer, der anvendes i stenbrud eller andre steder. Hvis det er nødvendigt, så lad os fastsætte standarder hen ad vejen på længere sigt. Lad os arbejde hen imod det, efterhånden som teknologien udvikler sig, men at sidde her og sige, at vi kan pålægge noget sådant her fra Europa-Parlamentet, er fuldstændig uacceptabelt.
Hvis man vil vide, hvorfor EU er upopulært i mange områder af EU, kan man bare se på den slags forslag. Hvad siger folket? De siger, at her er Big Brother Bruxelles, som igen fortæller os, hvad vi skal gøre. Hvorfor bruger vi ikke vores sunde fornuft? Hvorfor tager vi ikke selv initiativet, i stedet for at EU støder dets egne borgere, mens resten af verden blot går sine egne veje og ødelægger miljøet? Vi har set i Johannesburg, Kyoto og andre steder, at de ikke giver en tøddel for, hvad vi siger.
Jeg har forstået, at ikke-vejgående køretøjer udgør omkring 8,5% af dieselkøretøjerne i EU. Hr. kommissær, det mindste, De og Rådet kan gøre, er at indtage en afbalanceret holdning til dette og nå målet på længere sigt, således at vi ikke støder en hel masse mennesker undervejs.
Det er det, som jeg går ind for. Jeg stemmer helt sikkert mod anbefalingen i morgen. Det skal sammen med de mennesker, som jeg repræsenterer, være mig en stor fornøjelse at stemme imod den. Jeg håber, at den bliver forkastet, fordi De så på længere sigt vil vende tilbage med et forslag, som repræsenterer den sunde, fornuftige opfattelse, som alle i EU har, og ikke kun de, der har puristiske idealer, og som ikke skal tage følgerne af at påtvinge andre deres idealer.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0288/2002) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 94/25/EF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om fritidsfartøjer (Ordfører: Callanan).

Callanan (PPE-DE)
Hr. formand, jeg har et par bemærkninger, men jeg kan se, at debatten ikke har udløst den store entusiasme på de tætpakkede rækker af parlamentsmedlemmer, så jeg vil gøre det så kort som muligt og lade alle slippe væk og spise middag.
Jeg vil først takke kommissæren og alle dem, der har vist interesse for betænkningen, for at være til stede her i aften.
Nok drejer det sig om et mindre betydeligt emne, men det er meget vigtigt for dem, der er involveret i fritidsbådsbranchen, og de mange tusinder overalt Europa, der er optaget af deres hobby, som er bådsejlads. Mange af problemerne i lovgivningen under førstebehandlingen har Rådet i store træk løst under andenbehandlingen. De fleste tilbagevirkende elementer i forslaget under førstebehandlingen er nu blevet fjernet, og jeg kan stort set støtte Kommissionens forslag under andenbehandlingen, om end jeg har et par tilføjelser.
Jeg stillede nogle ændringsforslag til Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, som de godkendte nogle af. De fleste af vores tekniske ændringsforslag blev godkendt.
Jeg vil lige gennemgå nogle af de problemer, som jeg stadig kan se i lovgivningen. Jeg tvivler stadig på, hvor effektivt et forskriftsudvalg vil være, særlig et udvalg, der er bemyndiget til at ændre vigtige punkter i direktivet såsom Froude-tal. Udvalget støttede mine anbefalinger på dette punkt, og ændringsforslagene kommer til afstemning i morgen.
Jeg mener stadig, at fritidsfartøjer, der er bygget til eget brug, skal have dispensation i fem år, forudsat at de ikke markedsføres. Direktivet blev gennemført i henhold til lovgivning for det indre marked, og det er klart, at hvis sådanne fritidsfartøjer ikke skal markedsføres, kan de ikke påvirke det indre marked.
Spørgsmålet om overensstemmelsesprøvning af ibrugtagne motorer er særligt vanskeligt. Jeg har forstået, at Kommissionen på et eller andet tidspunkt vender tilbage med forslag herom. Jeg håber, at den vil overveje dette spørgsmål meget omhyggeligt. Vi ønsker mindst af alt, at de europæiske bådejere og -brugere påtvinges et yderst bureaukratisk system. Det skal være meget enkelt og effektivt og frem for alt gratis for dem, der har både på det pågældende tidspunkt.
Endelig vil jeg gerne sige til vores tyske kolleger, at der er blevet stillet en række ændringsforslag. Jeg kalder dem Bodensø-ændringsforslagene, fordi de er et resultat af lobbyisme fra myndighederne ved Constance-søen. Der er i grove træk to kategorier af ændringsforslag.
For det første er der de ændringsforslag, der er stillet for at give medlemsstaterne mulighed for at fastsætte deres egne grænseværdier, især under hensyntagen til lokale forhold. Jeg er normalt ikke imod, at medlemsstaterne afviger fra EU-bestemmelser, men hvis vi skal udarbejde et direktiv, hvis konkrete formål er at gennemføre et indre marked i Europa, og så indføjer specifikke undtagelser i direktivet, ville det ødelægge hele den oprindelige pointe med at indføre det.
For det andet synes jeg, at det såkaldte tabel 1a-ændringsforslag, der er baseret på Bodensø-grænseværdierne, men er endnu strengere, er problematisk, da det ville udgøre en handelshindring. Jeg vil imidlertid sige til vores kolleger på Bodensøen, at hvis der er et problem på denne bestemte vandstrækning, er der for det første ikke noget bevis på, at det skyldes fritidsfartøjer, og hvis der for det andet er vanskeligheder, kan det løses ved hjælp af lokale foranstaltninger i området ved Constance-søen. Der kan indføres hastigheds- og navigationsgrænser, og jeg støtter fuldt ud deres ret til at indføre sådanne grænseværdier, men lad være med at belemre resten af Europa med grænseværdier, som ikke kan håndhæves, blot for at løse de tyske og østrigske myndigheders eventuelle specifikke problem.
Jeg har gennemgået de grænseværdier, der foreslås i tabellen, meget grundigt sammen med repræsentanter for bådbrugerne og brancherepræsentanter, og der er for tiden ingen motorer på markedet, som opfylder grænseværdierne i tabellen. Teknologien kan selvfølgelig udvikles yderligere, men det ville være nødvendigt at anvende katalysatorteknologi, hvilket er yderst vanskeligt i havmiljøet.
Fortsæt endelig med forskningen, og lad os se på spørgsmålet igen om nogle år, men lad venligst være med at belemre resten af Europa med grænseværdier, som ikke kan håndhæves. Det eneste, som man ville få ud af det, fordi der ikke er nogen tilbagevirkende elementer, er, at hele Europa nærmest ville blive et museum for gamle motorer, ligesom det er sket på Bodensøen. De firmaer, der fremstiller nye motorer, går nedenom og hjem, men de, der sætter gamle motorer i stand, fortsætter med at tjene mange penge. Motoren kan være gammel, forurenende eller lække olie i vandet, men hvis den eksisterede, da grænseværdierne blev indført, er den lovlig. Det er selvødelæggende at indføre uopnåelige grænseværdier. Jeg vil stærkt anbefale Parlamentet at stemme imod ændringsforslagene i morgen.

Liikanen
Hr. formand, jeg vil takke Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik og især ordføreren, hr. Callanan, for den generelle støtte i deres betænkning.
Kommissionens forslag om at ændre direktivet om fritidsfartøjer har til formål at undgå opsplitning af det indre marked og at indarbejde miljøhensyn. Forslaget er i sig selv et godt eksempel på den synergi, der er nødvendig mellem miljø- og erhvervspolitik, for at opnå en bæredygtig udvikling.
Vand- og luftforurening og motorstøj fra fritidsfartøjer er blevet stadigt mere følsomme emner. Selv om udstødningsemissionen fra fritidsfartøjer ikke bidrager særlig meget til den samlede forurening af havmiljøet, er de lokale følger heraf ikke desto mindre betydelige.
Fritidsfartøjsaktiviteter er ofte koncentreret i miljøfølsomme områder, så det er vigtigt, at sådanne aktiviteter ikke forstyrrer den lokale fauna. Endvidere foregår sejlads ofte i forbindelse med weekenden og i ferieperioderne, hvilket betyder, at generne for de lokale indbyggere i forbindelse hermed bliver koncentreret.
Jeg håber ligesom hr. Callanan, at de ændringsforslag, der vedtages, vil tage passende hånd om behovet for en harmoniseret begrænsning af udstødnings- og støjemissioner, således at man samtidig undgår at indføre for mange regler.
Jeg bifalder derfor særlig ændringsforslag 14 om at udvide støjtolerancen på 3 dB til det niveau, som Kommissionen oprindelig foreslog. Kommissionen går også ind for ændringsforslag 6 og 21, da de vil give overensstemmelse i henvisningerne til "at markedsføre og/eller ibrugtage" i hele direktivet. Også første del af ændringsforslag 1 kan accepteres, da punktet er bedre formuleret.
Ændringsforslag 4, 5, 12 og 22, der på ny stiller forslagene om at annullere eller begrænse bestemmelserne om forskriftsudvalget, kan Kommissionen ikke acceptere. Et forskriftsudvalg er nødvendigt for at sikre en effektiv gennemførelse og løbende opdatering af bestemte tekniske elementer, der er indeholdt i de tekniske bilag til direktivforslaget. Denne fremgangsmåde ligger på linje med principperne om bedre regulering.
Et andet vigtigt emne i debatten har været retten til at vedtage strengere krav på nationalt niveau. Der er også blevet stillet ændringsforslag, således at der på fællesskabsniveau kan indføres strengere emissionsgrænseværdier for stillestående indvand.
Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 1, anden del, og ændringsforslag 11 og 13, da de ville opsplitte det indre marked.
Ændringsforslag 16-20 og ændringsforslag 24 har til formål at ændre omfanget af og tidsplanen for det arbejde, som Kommissionen skal udføre i fremtiden. De kan ikke accepteres, da de ville begrænse Kommissionens initiativret.
Sammenfattende kan Kommissionen acceptere første del af ændringsforslag 1 og ændringsforslag 6, 14 og 21. På den anden side kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 1, anden del, samt ændringsforslag 2, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 15-20 og 22-24.
Kommissionen ser frem til at arbejde sammen med Parlamentet og Rådet for at finde en løsning, der på den ene side sikrer et højt niveau af miljøbeskyttelse og på den anden side opfylder kravene til det indre marked. Jeg takker ordføreren og Parlamentet for deres indsats.

Schleicher (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, her til morgen havde vi en tre timer lang forhandling om bæredygtig udvikling. På verdenstopmødet i Johannesburg tog EU fat på et globalt vandinitiativ. Med dette initiativ skal målene fra verdenstopmødet om bæredygtig udvikling - adgang til rent drikkevand og en sanitær grundforsyning - gennemføres. Og hvad gør vi, os, der gerne vil opnå så ambitiøse mål på verdensplan, her i vores egne lande i Europa?
Vi udarbejder en lov om rent drikkevand, som vil cementere teknikken af i går for udviklingen i morgen. Det vil i hvert fald blive konsekvensen, hvis modstanderne af forslagene fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik skulle få held i plenarforsamlingen med dets afvisning. Til modstanderne hører desværre også vores ordfører, som egentlig burde repræsentere den holdning, som flertallet i udvalget har. Desværre hører der til modstanderne af avanceret teknik også kolleger fra grupper og lande, der ellers altid går forrest i forbindelse med miljøbeskyttelse og beskyttelse af farvandene, og som slet ikke kan gå langt nok.
Prøv engang at stille Dem ved en tankstation i en stor havn for fritidsfartøjer, så kan De se, hvilke mængder af brændstof, diesel, benzin og olieblanding der tankes af bådene her. En betragtelig del af disse brændstoffer bliver, afhængig af deres type, ledt uforbrændt direkte ud i vandet sammen med udstødningsgasserne, fordi udstødningen ligger under vandoverfladen. Ved de indre farvande og søer, der ofte benyttes til udvinding af drikkevand, oplagres forurenende stoffer. Der finder ikke nogen større udskiftning sted. Især på søerne er trafiktætheden for både ofte særligt stor.
Derfor ønsker vi strengere krav for disse farvande, det vil sige skærpede grænseværdier for fritidsfartøjer. Teknikken, hr. Callanan, er der. Det burde De egentlig vide som ingeniør. Da der vil være en absolut bestandsbeskyttelse for eksisterende både, som må sejle, til de er udtjente, holder argumentet fra vores nordiske kolleger heller ikke stik.
De fastlagte grænseværdier skal for både, der er blevet markedsført for nylig, først overholdes fra 2005. En bådejer, som køber et nyt fritidsfartøj fra 2005, kan dermed sejle på alle farvande med den. Derfor beder jeg indtrængende om støtte til ændringsforslag 1, 11 og 13. Med undtagelse af disse ændringsforslag ville vi europæere også lade vores fine ord på topmødet i Johannesburg følge af handlinger.
Hr. ordfører, for næsten 20 år siden, i midten af 1980'erne i forrige århundrede, hørte jeg for første gang helt bogstaveligt her i plenarforsamlingen Deres argumenter, nemlig da det handlede om grænseværdierne for automotorer og indførelse af en ny teknik. Også dengang stod Deres land som det første parat til at hugge bremserne i. Det er forbløffende, at man heller ikke på to årtier har lært noget mere i den forbindelse. Jeg mener, at vand også er livet i fremtiden. Vi skal gøre alt for, at vores farvande ikke bliver endnu mere forurenede.

Myller (PSE).
Hr. formand, direktivet om begrænsning af støj- og udstødningsgasemissioner fra fritidsfartøjer bygger på behovet for at harmonisere emissioner i EU. Det har til gengæld rod i industriens og fritidsfartøjsproducenternes behov samt målsætningen om at få et mere levedygtigt indre marked. Som kommissær Liikanen sagde, kan vi også på den anden side finde metoder til at forbedre miljøbeskyttelsesstandarderne. Det er meget vigtigt inden for denne sektor, da vandvejene - f.eks. søerne - ofte er meget sårbare og også bruges som drikkevandsreservoirer. Endvidere er lystsejlads en fritidsbeskæftigelse, hvor man ønsker at sejle i så rolige omgivelser som muligt. Jeg mener derfor, at der er forsvarlige grunde til at beskytte disse farvande, og jo bedre emissionsstandarder vi kan få, desto bedre bliver tingene.
Tanken om at indføre forskellige emissionsgrænser for havområder og indvandsområder vil under ingen omstændigheder kunne fungere i praksis. Det kunne måske lade sig gøre i nogle områder af Europa, men ikke i de tilfælde, hvor de indre farvande - søerne - står i direkte forbindelse med havet via f.eks. floder og kanaler, og hvor folk elsker at sejle. Det ville være meget vanskeligt at forklare folk, at de skal skifte motor, når de når ud i havet.
Jeg går derfor ind for, at emissionsgrænserne skal være så strenge som muligt, men man kan ikke indføre sådanne kunstige grænser. Jeg er en varm fortaler for at indføre strengere grænser på nationalt, regionalt og lokalt plan, men det står helt klart, at vandene i de forskellige dele af Europa også er meget forskellige. Visse områder har brug for særlig beskyttelse imod støj og andre emissioner, og det skal det være muligt at give dem.
Et andet emne, der ikke har forbindelse til dette direktiv, men til sejlads og miljø, er alle de øvrige affaldsstoffer i forbindelse med sejlads. Hermed mener jeg problemer med affald, der smides over bord osv. Det bør også vække bekymring, når vi taler om miljø og sejlads. Sejlsportsorganisationer bør f.eks. have til opgave at informere deres medlemmer om, at en god sejlsportsmand også tager hensyn til miljøet. Det vil så være samfundets opgave at sørge for, at sejlsportsmanden kan holdes ansvarlig for sit miljø.
Thors (ELDR).
Hr. formand, jeg plejer ikke at takke ordførerne for deres arbejde. I dag vil jeg imidlertid takke ordføreren hr. Callanan - specielt fordi han har været udsat for uretfærdige angreb fra sin egen gruppe. Ligesom den foregående taler, fru Myller, mener jeg, at hr. Callanan har baseret sit arbejde på et realistisk, praktisk og sundt miljøvenligt grundlag. Det er vigtigt med forslag til forbedring af havmiljøet, og vi finner ved, hvor vigtigt det er at have et levende hav. 
Siden arbejdet med dette direktiv startede og i det mindste siden 1966, hvor Tyskland og Sverige fremsatte deres lovforslag, har der været en god udvikling med hensyn til to- og firetaktmotorers indvirkning på miljøet. Allerede nu kan vi se en positiv udvikling og et lavere brændstofforbrug. Personligt mener jeg imidlertid, at sejlads i denne forbindelse er den mindst skadelige aktivitet for miljøet, men det er en helt anden sag.
Denne sag er vigtig for os finner. Her i mødesalen er vi nu tre fra Finland samt hr. Arvidsson, der næsten kan tælles med. I vores lande findes der en båd for hver syv indbyggere, så det er en vigtig kilde til beskæftigelse hos os.
Det er meget vanskeligt at måle de faktiske virkninger af forslaget. En finsk beregning viser, at hvis vi gennemfører ordførerens forslag, så vil landets emissioner af carbonmonoxid falde med 1,8%, og kulbrinteemissionerne vil falde med 4,3%. På den anden side forventes der ikke at være nogen forskel i emissionerne af svovldioxid og andre partikler. Forslaget vil derfor medføre en beskeden reduktion i kulbrinteemissioner og samtidig kraftigt reducere den samlede byrde for bådsektoren.
Jeg håber, at forslaget om en revisionsklausul fra ordføreren og Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater vil fortsætte i sin nuværende form, da det er vigtigt for os at udvikle bådkategorierne. Vi ved, at det har nogen forbindelse til de såkaldte Savolaks-både, som skulle være kommissæren bekendt.
Jeg håbede også, at kommissæren ville støtte ændringsforslag 22, da jeg mener, at et udvalg er påkrævet. Det aktuelle direktiv indeholder mange tekniske detaljer vedrørende bådsikkerhed, og jeg tror ikke, at selv de tilstedeværende velinformerede parlamentsmedlemmer kan håndtere det korrekt. Jeg forstår, at ændringsforslag 22 er en slags kompromis. Industrien forventer det, og vi bør ikke dvæle så længe ved sager, der kræver et udvalgssystem. Der er tekniske aspekter. Som kommissæren sagde, er det i overensstemmelse med princippet om bedre regulering.
De er bekymret over Bodensøen, og vi er bekymrede over vores søer og Østersøen. Under den eksisterende lovgivning kan og bør vi indføre strengere bestemmelser. De kan begrænses, hvor der er grund til det - f.eks. i forbindelse med grundvandet. Det behøver imidlertid ikke ske i form af et direktiv. Da vi vedtog direktiver om græsslåmaskiner og biler, indførte vi de samme bestemmelser i hele Unionen. Vi indførte ikke noget andet for biler, der kørte gennem de følsomme østrigske skove. Det er således et og samme regelsæt, og efterfølgende begrænses selve bilerne med økopoint eller tilsvarende systemer. Samme logik burde også gælde for både. Jeg støtter derfor ordførerens og de forrige taleres bemærkninger om den såkaldte Tabel 1a.
De Roo (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg stammer fra et land, der er rigt på vand, og jeg har også mit hjem i Amsterdam nær vandet. Jeg kan forsikre Dem om, at disse både laver et infernalsk spektakel og producerer en frygtelig masse udstødning - langt mere end biler. Hvordan kan det være? Det er, fordi vi har forbedret bilerne ganske betydeligt i de seneste 10-15 år.
Det er faktisk på den tyske og den svenske bådindustris initiativ, at vi sidder med denne forbedring. Forbedringen, der i nogen grad vil begrænse støj- og udstødningsemissionen, er vedtaget af Kommissionen. Desværre gik vi ikke tilstrækkeligt langt, og vi kunne have gjort det langt bedre, sådan som fru Schleicher allerede har pointeret. Den nye teknologi er på plads. Da den ikke bruges, tvinges vi til at yde visse miljømæssigt følsomme områder ekstra beskyttelse. Jeg går også ind for det indre marked, men vi burde have brugt de meget høje standarder, der er teknisk mulige. Det bliver forhåbentlig gennemført ved hjælp af revisionsklausulen.
Jeg er imidlertid glad for, at ordføreren har tilsluttet sig mine ændringsforslag, og at vi kommer til at gøre noget ved smøremidlerne. Et stort antal både lækker, og en stor del af smøremidlerne siver ud. Der findes også organiske smøremidler, som også lækker, men som ikke giver tilsvarende problemer. Organiske smøremidler bruges f.eks. på den tidligere nævnte berømte alpesø, hvor brugen af dem er obligatorisk. Det bør gøres obligatorisk - eller i det mindste fremmes - i langt flere tilfælde. Det skulle kunne lade sig gøre ved hjælp af en simpel skatteregel. Vi foreslår, at medlemsstaterne overvejer det. 
Jeg vil også foreslå, at Kommissionen overvejer dette, når direktivet skal revideres, fordi det til den tid vil være muligt at sørge for rene både med minimal støj- og udstødningsemission, der ikke lækker eller frembringer irriterende pøle, som ikke blot er grimme at se på, men som også skader miljøet. Alle disse både tilsammen udsender en frygtelig masse olie, og der kunne gøres noget ved det uden de store anstrengelser. Jeg håber, at kommissæren er villig til at overveje sagen nøje under revisionsproceduren.
Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, det aktuelle direktiv er et i en række direktiver, der skal ændre fællesskabslovgivningen vedrørende forskellige typer motorudstyr - selv inklusive græsslåmaskiner - for at opfylde forbedrede standarder for støj og udstødningsgasser. I den henseende skal vi takke ordføreren, hr. Callanan, for et godt stykke arbejde.
En harmonisering er både fornuftig og nødvendig, da nogle medlemsstater - f.eks. Tyskland, Østrig og Sverige - allerede har besluttet at indføre eller planlægge deres egen lovgivning vedrørende udstødningsgrænseværdier for fritidsfartøjer. Harmonisering er nødvendig for handlen, men det er mindst lige så vigtigt at fastsætte udstødningsstandarder på samme minimumsniveau i alle medlemsstater. På denne måde kan vi opnå økologiske fordele og generel velfærd.
Ordføreren finder det uhensigtsmæssigt at lade personlige fartøjer være omfattet af nærværende direktiv, da det ikke vil bidrage til harmoniseringen af markedet. Dette argument vedrørende markedet er særdeles velbegrundet. Anden halvdel af direktivet, der omhandler folks velfærd som et mål, vil ikke blive til virkelighed for de mennesker, der bor tæt på forskellige former for hjemmebyggede fartøjer, hvis støjgrænserne uden videre kan overskrides.
Det er imidlertid en noget tvivlsom tanke at anvende forskellige støj- og udstødningsgrænser, alt efter om en båd er beregnet til indre farvande eller havet. For det første er de ændringsforslag, som mine ærede kolleger fru Schleicher, fru Flemming, hr. Wieland, fru Emilia Müller og hr. Bernd Lange har fremsat i den henseende, umulige i praksis, da det samme fartøj ofte overføres fra et vandsystem til et andet enten ad landevejen eller via kanaler eller lignende. Det har jeg som erfaren sejlsportskvinde selv gjort mange gange. For det andet er det uforeneligt med tanken om en harmonisering af markedet. Hvis ændringsforslag 13 blev vedtaget, ville man allerede under produktionen skulle vide, om en båd skulle bruges i ferskvand eller saltvand.
For det tredje er havene i EU's område allerede i så dårlig økologisk stand, at argumentet om indvandenes sårbarhed ikke holder, fordi det modsatte af det, som de samme kolleger siger, er, at det er fint at sejle lidt mere om kap på det åbne hav - bare kom i gang! Det er desværre ikke sandt.
Med hensyn til sårbare farvande fastslås det i direktivet, at medlemsstaternes myndigheder kan udstede love, der er strengere end indholdet i nærværende direktiv, og det, tror jeg, er den korrekte fremgangsmåde. I mit land har vi f.eks. allerede forbudt brugen af motorfartøjer på lokalt plan i visse søer, som det har været særligt forsvarligt at beskytte.
Der findes mere end 182.000 søer i Finland. Af Europas 100 største søer findes halvdelen i Finland. Der er 647 floder. Finland har en kystlinje på 314.000 km, hvilket er ca. otte gang jordens omkreds. For Finland er disse naturlige træk en kilde til velstand, som vi traditionelt har passet godt på, og derfor er det unødvendigt under dette direktiv at indføre strengere emissionsgrænser for vores farvande end for andre områder. I stedet bør vi opfordre Kommissionen til at udstede forslag om fælles emissionsgrænser for alle de farvande, som nu skal gøres strengere.
Arvidsson (PPE-DE).
Hr. formand, lad mig starte, hvor den forrige taler sluttede. Sverige og Finland har betydeligt flere søer end alle de øvrige EU-medlemsstater tilsammen. I vores lande er søer ofte kilder til drikkevand eller meget følsomme naturområder - f.eks. ynglepladser for fugle. I følsomme søer lever vi i øjeblikket op til de miljømæssige krav ved hjælp af begrænsninger for bådtrafikken - f.eks. forbud mod bådsejlads i visse områder i fuglenes yngleperioder.
I Sverige og Finland er det også almindeligt at sejle på søerne med både, der bruges til kystsejlads. Det er godt, at der også stilles høje miljøkrav til motorer i fritidsbåde, sådan som det er tilfældet i dette direktiv. Vi svenskere og vores finske kolleger er imidlertid bekymrede over, at det med dette direktivforslag bliver muligt at stille større miljøkrav til de fritidsbåde, der sejler på søer, end til dem, der bruges til kystsejlads. I vores lande ville det være en uigennemførlig EU-lov udfærdiget af folk, der ikke vil lytte til budskabet om de faktiske forhold i de nordiske medlemsstater med deres tusindvis af søer.
Med særlige miljøstandarder for både, der sejler på søer, vil vi negligere den virkelige grund til direktivforslaget, nemlig det indre marked. Endvidere er det ikke i øjeblikket muligt at sikre en højere miljøstandard for fritidsbåde, der sejler på søer. Konsekvensen bliver, at folk vil afstå fra at købe moderne og mere miljøvenlige bådmotorer. Forslaget tager sig muligvis godt ud på papiret, men i virkeligheden vil det give et dårligt resultat - også for miljøet.
Jeg ville hellere end gerne hæve miljøkravene for motorer til fritidsbåde, men så skulle der opstilles realistiske specifikationer. Endvidere ville overgangsperioderne skulle afpasses efter den tid, der er nødvendig til udvikling af ny motorteknologi. Der er ikke fremsat sådanne ændringsforslag, og derfor er det helt rimeligt, at Kommissionen vender tilbage med nye miljøkrav i forbindelse med en efterfølgende revision af direktivet.
Både ligger ofte for anker, men miljøpolitikken skal også forankres. Den skal forankres i virkeligheden. Hvis det ikke er tilfældet, vil miljøpolitikken begynde at drive i rørte vande og blandt skjulte klipper, og så er det miljøet, der beskadiges.
Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, direktivet handler om udstødnings- og støjemissionsværdier for benzin- og dieselmotorer til fritidsfartøjer. Vi har også disse bestemmelser for biler, og det vil ikke sige, at vores biler, som opfylder disse bestemmelser, så også må køre overalt.
Der er f.eks. for øjeblikket regler, ifølge hvilke antallet af både på søer er begrænset til 100 eller endda til to pr. sø. Det er muligt at forbyde fritidsfartøjer på søer fuldstændigt. Der er den tidsmæssige begrænsning, at der kun kan sejles på visse tidspunkter af dagen. Endelig indeholder dette direktiv ikke nogen ret til at føre et fritidsfartøj på alle søer, til enhver tid og på alle mulige betingelser, men det tillader kun fri handel med både og godkendelse af dem og tillader i sidste ende, at de må føres på tilladte trafikarealer.
Vi værdsætter alle i EU princippet om harmonisering, men kun dér, hvor der skal fastlægges minimumsstandarder, for at disse tekniske produkter også kan anvendes. Som De ved, lægger vi i Parlamentet - især vi i Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi - den allerstørste vægt på princippet om gensidig anerkendelse, og jeg mener, at godkendelsen af bådene gøres mulig med dette direktiv.
Vi betragter det som meget positivt, at de generelle standarder i EU hæves betydeligt her. Der ville også komme en automatik på markedet, såfremt der ved højere standarder må sejle tilsvarende flere både på farvandene i medlemslandene. Hvis standarderne er meget lave, vil medlemsstaterne klare skærene helt fint, idet de nemlig helt forbyder fritidsfartøjer på visse søer eller begrænser driften tidsmæssigt - f.eks. kun lader bådene sejle i maj eller juni.
Her er der altså nok spillerum for handling. Netop ud fra dette synspunkt er det nødvendigt at gøre opmærksom på miljø- og støjproblematikken, også på udstødningsproblemet, med hensyn til førerbeviser til både ved uddannelsen af de pågældende bådsfører. Her er der talrige bestemmelser, og disse er naturligvis meget vigtige i landene. Man bør også se på, hvilken udvikling dette direktiv undergår i fremtiden, fordi det er i alles interesse - her i Parlamentet vil alle være enige heri - at have så gode, strenge og bæredygtige miljøbestemmelser som muligt. Også fritidsfolk, der sejler med disse både, er interesserede i at have så gode både som muligt, således at skiftet til en moderne generation af både i høj grad skal være i alles interesse.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel (B5-0491/02) til Kommissionen fra Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater om revidering af varemærkeretten.

Bolkestein
Hr. formand, jeg vil begynde med at give udtryk for min skuffelse over, at de personer, der har stillet den mundtlige forespørgsel, ikke er til stede. Jeg vil alligevel gerne besvare spørgsmålet om ikke andet så til protokollen, og fordi andre tilstedeværende parlamentsmedlemmer kan være interesseret i Kommissionens svar.
Jeg vil først takke Parlamentets medlemmer for den interesse, som de har vist dette vigtige emne, som er komsumption af varemærkerettigheder, hvad enten det er internationalt eller udelukkende i Europa.
Som De sikkert ved fra tidligere drøftelser af dette spørgsmål for næsten præcis et år siden, den 2. oktober 2001, påtog Kommissionen sig at aflægge en beretning til Parlamentet i slutningen af 2002.
Som jeg gav udtryk for i den tidligere drøftelse, vil jeg ikke genoptage undersøgelsen af spørgsmål, som Kommissionen allerede har gennemgået. Endvidere forklarede jeg på mødet sidste år, at Kommissionen kun ville tage sin beslutning om ikke at foreslå en ændring af den nuværende EU-konsumptionsordning op til fornyet overvejelse, hvis der skete en udvikling, som kunne berettige det. Dette har indtil i dag ikke været tilfældet.
Endvidere sagde jeg sidste år, og dette har mere specifikt forbindelse med de stillede mundtlige forespørgsler, at Kommissionen ville begrænse sig til at undersøge sager vedrørende eventuelt misbrug af varemærkerettigheder og især, men ikke udelukkende, konkurrenceaspekter.
Jeg vil gøre det klart for medlemmerne af Parlamentet, at Kommissionen har handlet helt i overensstemmelse med de forpligtelser, som den påtog sig den 2. oktober sidste år.
Jeg kan tilføje, at min tjenestegren i juli i år sendte spørgeskemaer ud til mere end 60 firmaer og organisationer, der repræsenterer mange små og mellemstore virksomheder, herunder både parallelimportører og varemærkeindehavere, som kan være mest truet af misbrugsrestriktioner på salg i Fællesskabet af varer, der er indregistreret som varemærke.
Resultaterne af denne undersøgelse vil sammen med vores løbende samråd med andre af Kommissionens tjenestegrene, og særlig vores kolleger i Generaldirektoratet for Konkurrence, give os mulighed for at danne os et klart billede af, om indehaverne virkelig misbruger varemærkerettigheder for at kvæle den lovlige handel. Denne beretning vil som lovet på vores tidligere møde blive fremsendt til Parlamentet sidst på året.
Det er mit svar på spørgsmålet. Jeg er meget interesseret i at høre, hvad parlamentsmedlemmerne har at sige om det.

Mayer, Hans-Peter (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, først vil jeg gerne sige undskyld, fordi jeg er kommet lidt for sent. Den bil, som skulle hente mig, kom en halv time senere end aftalt. Derfor har jeg desværre kun hørt noget af talen. Men jeg har fået meningen med. Hr. kommissær, udvalget og Parlamentet har ikke truffet disse beslutninger letsindigt eller for sjov, men fordi vi er af den opfattelse, at NERA-undersøgelsen, som De støtter Dem til, de krav, som vi egentlig vil knytte til sådanne afgørelser, ikke er tilstrækkelige. Det betyder, at vi især har taget udgangspunkt i, at det kan dokumenteres, at disse ting, disse hverdagsting, som hver kvinde og hver mand, især også fra de mindre velstillede lag, køber, f.eks. jeans, skjorter, poloskjorter, gymnastiksko og lign., uden at jeg behøver en NERA-undersøgelse, tilbydes uden for EU af de samme varemærkeproducenter, og det med samme kvalitet til halv pris eller endnu billigere. Det er en af grundene.
Den anden grund er, at hensigten med varemærkeretten efter vores opfattelse ikke er at lukke markeder, at tillade andre prissystemer inden for og uden for EU, især højere priser inden for EU og mere gunstige priser uden for EU. Vi er snarere af den opfattelse, at det er et spørgsmål om konkurrence og ikke varemærkeret. Varemærkeretten har den funktion at benævne, at mærke og at gruppere producenten, varemærket, produktet entydigt og at give varemærkeindehaveren bestemte rettigheder. De skal være der, og det forsvarer vi til det yderste.
Men et helt andet og selvstændigt spørgsmål er udtømmelsen af rettigheder. I Tyskland havde vi i ca. 100 år, hvor der har været varemærker til, den internationale udtømmelse af rettigheder. Med den internationale udtømmelse af rettigheder har vi opnået økonomisk opsving efter Anden Verdenskrig, samlet vækst osv. I de sidste fem år, hvor der har været en europæisk varemærkeret, har vi oplevet dobbeltprissystemet, har vi kunnet konstatere, at varemærkeretten er rykket i centrum for virksomhederne, fordi det er meget lettere at føre en retssag med varemærkeretten end med de andre lovgivninger, som egentlig er produktrelaterede, nemlig lovgivningerne om design, patenter, ophavsret og lign. Her er bevisførelsen vanskeligere. Det alene er grunden, og varemærkeretten kan jo ikke være stærkere end konkurrenceretten. Derfor har vi stillet dette spørgsmål. Derfor har vi bedt Dem som Kommission om ikke at referere til en NERA-undersøgelse, men at lave egne undersøgelser i disse konkrete spørgsmål og at svare på dem.
Til sidst kan man også stille sig det spørgsmål, som er dukket op igen siden den daværende diskussion om varemærkeret: Hvordan går det med internethandlen? Der skal jo være et internet. Det støtter vi. Hvis nogen køber ind uden for EU, og forhandleren sender varen til EU, er det en overtrædelse af varemærkeretten efter den nuværende retsstilling. Det kan heller ikke være meningen med varemærkeretten. Derfor endnu en gang en venlig anmodning til Kommissionen om at udføre egne undersøgelser vedrørende disse få punkter og at rapportere om dem til Parlamentet og ikke at referere til en NERA-undersøgelse, der efter vores mening ikke bringer disse problemer på tale.

Fourtou (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg har ganske vist givet min tilslutning til hr. Mayers betænkning, men jeg var noget overrasket over forespørgslen til Kommissionen, eftersom den frist, man har indrømmet Kommissionen, endnu ikke er udløbet. Hvad mere er, jeg føler mig overbevist om, at overgang fra EF-dækkende konsumption til international konsumption kan vise sig både økonomisk uheldsvangert og i juridisk henseende vanskeligt håndterbart. Hverken NERA-undersøgelsen eller den undersøgelse, der er foretaget af Economist Intelligence Unit, viser, at princippet om international konsumption på sigt skulle have væsentlig indvirkning på forbrugerpriserne.
En sådan ændring vil ikke være til fordel for forbrugeren. Jeg henviser i denne forbindelse til en artikel, som den 4. september 2002 blev offentliggjort i tidsskriftet Evening Standard, og som afslørede, at firmaet Tesco, som er kendt for sin positive holdning til princippet om international konsumption, ikke har ladet forbrugerne nyde gavn af en betydelig prisfordel, der er opnået ved parallelimport.
Ønsker vi at indføre international konsumption, må vi endvidere ikke blot ændre varemærkedirektivet fra 1998, men også forordningen fra 1993, hvorved man indførte EF-varemærket og princippet om EF-dækkende konsumption. Man kan ikke forestille sig, at princippet om international konsumption finder anvendelse på nationale varemærker, mens EF-varemærket ikke er omfattet heraf. Den løsning ville med sikkerhed medføre, at de nationale varemærker, som staterne tillægger stor betydning, forsvandt. Virksomhederne, og i særdeleshed de små og mellemstore virksomheder har brug for nationale varemærker i de hyppigt forekommende tilfælde, hvor de ikke finder det hensigtsmæssigt og finder det for kostbart at søge beskyttelse i hele EU.
Set i lyset af den omsiggribende globalisering, er der grund til at fastholde EU's økonomiske betydning ved integration i det indre marked og udnyttelse af vores skabende evner. Hverken USA eller Japan har indført princippet om international konsumption. Såfremt EU ensidigt træffer beslutning om overgang til denne juridiske ordning, vil vi skabe konkurrenceforvridning mellem EU og tredjelandene. Beskyttelsen af varemærker er helt afgørende for EU's økonomi og for forbrugernes sikkerhed. Et varemærke er garant for et produkts ægthed og kvalitet. Endvidere sikrer den nuværende ordning bedre beskyttelse mod plagiering, idet parallelimport indebærer en betydelig risiko, da den betjener sig af de samme kanaler som piratprodukter og plagiater.
Hr. Mayer har stillet et spørgsmål, men personligt stiller jeg mig selv et andet spørgsmål, som jeg finder centralt: Hvorfor har EU endnu ikke undertegnet Madrid-protokollen, hvilket ville åbne mulighed for, at der etableres en integreret, effektiv, global og gennemskuelig ordning til beskyttelse af varemærker? Jeg anmoder således indtrængende EU om at undertegne den pågældende protokol.

Berenguer Fuster (PSE).
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske den gruppe, der har stillet spørgsmålet, og nærmere bestemt hr. Mayer, fordi det er så belejligt. Jeg takker ligeledes kommissæren for hans svar.
Selv om den frist, der blev fastsat i Parlamentets beslutning fra sidste år, endnu ikke er udløbet, synes jeg, at det er en forpligtelse for os som parlamentsmedlemmer at følge op på den og holde os informeret og fortsætte forhandlingen.
Allerede sidste år under forhandlingen af Mayer-betænkningen blev vi - som vi også er blevet det på grund af de indlæg, der har været før mig - opmærksomme på de vanskeligheder, det indebærer, at vi skal nå en holdning med bredt flertal om denne følsomme sag, såvel i Parlamentet som i samfundet.
Efter min mening ligger problemet ikke så meget i direktivet om varemærker som i fortolkningen i Silhouette-dommen i forbindelse med artikel 7 i direktivet om varemærker. Før denne dom var der lande, hvor man, enten på grund af retspraksis - som i Sverige - eller på grund af retssystemet - som i Spanien - tillod princippet om varemærkers internationale konsumption, men som efter nævnte dom er blevet klart forbudt.
Selv om det er rigtigt, at der er mange modstridende interesser, er det ikke mindre rigtigt, at vi bør varetage forbrugernes interesser, og det er ubegribeligt, at de europæiske forbrugerne på grund af en for vidtgående fortolkning af varemærkeretten, som går længere end princippet om, at varemærket begrænser sig til at betegne et produkts oprindelse, ikke kan købe varer til en billigere pris.
Spørgsmålet kan ikke alene, som det står i visse betænkninger, løses ved at anvende traktatens konkurrenceregler, og det skyldes simpelthen, at misbrug af dominerende stilling kun finder anvendelse på den, der har en dominerende stilling på et bestemt relevant marked, og vi ved alle, at det i forbindelse med denne type varemærkebeskyttede produkter er meget usandsynligt, at der findes et varemærke, som fortjener benævnelsen dominerende.
Indtil videre har Kommissionen - vi afventer de betænkninger, den har anmodet om - nævnt Nera-betænkningen, hvori det blev forsikret, at anerkendelsen af international konsumption ikke ville påvirke priserne med mere end 2%. Jeg er ikke enig i denne konklusion, og uanset hvor lidt værdi personlige erfaringer kan tillægges, kan jeg komme med et utal af eksempler på, hvordan produkter, der i andre lande eller i mit eget, når man tillod international konsumption, kunne sælges til betydeligt lavere priser, efter Silhouette-dommen kun kan findes i de officielle distributionskanaler og til betydeligt højere priser.
Med hensyn til Nera-betænkningen, anerkender Kommissionen utvivlsomt den svenske konkurrencemyndigheds indsats, som når frem til nogle konklusioner, der er radikalt forskellige fra dem i Nera-betænkningen, og dem, som fru Fourtou har fastholdt i dag.
Jeg synes derfor, at tiden er inde til at opfordre Kommissionen til at forelægge den betænkning, som Europa-Parlamentet i sin tid anmodede om. Når den gør det, tror jeg, at vi får lejlighed til endnu en gang at insistere på denne forhandling.
Harbour (PPE-DE).
Hr. formand, jeg kunne godt tænke mig at føre kommissær Bolkestein tilbage til det sidste plenarmøde her i Parlamentet, da vi drøftede salgsfremmende foranstaltninger. Han husker sikkert, at jeg roste ham, fordi han havde skrevet en artikel i et tidsskrift, hvor han komplimenterede Parlamentet for at havde reddet det indre marked.
Det er derfor lidt skuffende at se ham her igen til det næste plenarmøde med en meget forsigtig holdning til et så grundlæggende emne vedrørende det indre marked. I dette tilfælde er der ikke tale om det europæiske indre marked, men om globale markeder og forbrugernes frihed til at nyde godt af lavere priser på ens varer, som fuldstændig lovligt markedsføres uden for EU og derefter importeres.
Jeg vil erindre ham om - og han gik forsigtigt uden om det i sit svar - at vi diskuterer en forældet lovgivning. Det oprindelige varemærkedirektiv blev indført for at beskytte varemærker og sikre forbrugernes tillid til, at de ved, hvad de køber. Det har imidlertid nu i sager ved Domstolen udviklet sig til et middel, som varemærkeindehavere kan anvende til at beskytte deres varemærke eller angiveligt beskytte deres varemærke og deres autoriserede distributionssystemer ved kunstigt at opretholde højere priser.
Hr. Bolkestein bad os med rette om at sige, hvad der havde ændret sig. Det skal jeg sige ham. Først og fremmest er forbrugerne blevet mere og mere irriterede over, hvad de opfatter som, at der ikke handles i overensstemmelse med noget, der burde være en grundlæggende rettighed. Hans kollega, hr. Monti, nævnte ganske rigtigt dette forbrugerpres, da der blev foretaget en total reform af lovgivningen om salg og eftersyn af biler. Hvad har det bevirket? Det har åbnet distributionssystemet i hele EU. Biler kan nu meget mere frit end tidligere købes på tværs af grænserne, og priserne, som varierer fra det ene marked til det andet, smelter tydeligvis sammen.
Så hvorfor skulle dette være anderledes? Jeg er nødt til at være uenig med min kollega fru Fourtou. Det er ikke et spørgsmål om at efterligne eller andre falske bevæggrunde. Grunden til, at der findes så mange efterligninger, er helt sikkert, at man forhindrer de ægte varemærker i at blive solgt til en pris, som forbrugerne vil betale. Det er et argument, som kører i ring. Jeg håber, at den beretning, som han har lovet til juli, vil indeholde kendsgerninger, og at han kan overholde den tidsfrist sidst i december, som vi bad om, således at vi kan få et fornuftigt, afbalanceret overblik, hvor man ikke ser tilbage, men ser på beviserne til gavn for forbrugerne. Vi skal fortsat arbejde sammen med kommissæren på at skabe et ægte indre marked for forbrugerne.
Jeg håber, at han i aften kan forsikre os om, at han er rede til at gå væk fra hans overdrevent forsigtige holdning og slutte sig til os i kampen for at give forbrugere over hele Europa en bedre aftale.

Bolkestein
Jeg siger mange tak til de parlamentsmedlemmer, der har taget ordet vedrørende dette emne, for deres synspunkter.
Jeg begynder med hr. Harbour, som på sin sædvanlige veltalende måde har gjort indtryk på Kommissionen med behovet for at skifte til international anerkendelse. Han sagde i de afsluttende bemærkninger, at han ønsker, at Kommissionen, og denne kommissær i særdeleshed, skal sørge for, at forbrugerne får de fordele, som de efter hans mening har ret til, således at vi kan få et ægte indre marked. Jeg kan fortælle hr. Harbour, at vi allerede har et indre marked, som er begrænset til EU. Det er ikke noget, som omfatter hele verden.
Kommissionen er opmærksom på, at forbrugerne skal nyde godt af lavere priser. Det er klart. Kommissionen går helhjertet ind for, at forbrugerne kommer til at nyde godt af de lavest mulige priser. Det er imidlertid ikke kun forbrugerne, som har interesse i sagen. Det har producenterne også, og især varemærkeindehaverne. Ligesom forbrugerne har ret til de laveste økonomisk mulige priser, ønsker producenterne af varer, der er indregistreret som varemærke, at få beskyttet deres varemærker, og dette har de også ret til - men ikke til ubegrænset beskyttelse. Det er baggrunden for EU-dækkende konsumption. Der skal selvfølgelig være ligevægt mellem på den ene side forbrugerens interesser og på den anden side producentens interesser, og Kommissionen mener stadig, at EU-dækkende konsumption giver en sådan ligevægt. Kommissionen har ikke skiftet mening, siden vi sidst talte om det for et år siden.
Jeg accepterer hr. Mayers undskyldninger. Han sagde, at kvaliteten af undersøgelserne er utilstrækkelig. Det kan jeg ikke acceptere. Jeg forstår ikke, hvorfor kvaliteten af NERA's undersøgelse skulle være utilstrækkelig. Undersøgelsen, som er velkendt, fordi den er til rådighed, fastslår, at overgangen fra europæisk til international konsumption kun vil få ubetydelig indflydelse på priserne. Hr. Mayer ved sikkert, at der i hans land, Tyskland, engang eksisterede en ordning med international konsumption. Da man i Tyskland accepterede EU's politik, gik man over til EU-dækkende konsumption fra international konsumption. Man hævdede så, at visse luksusvareproducenter måtte hæve priserne, men senere sagde disse producenter, at de rent faktisk havde nedsat priserne. Så i dette tilfælde gav international konsumption ikke anledning til lavere priser end EU-dækkende konsumption - tværtimod.
Hr. Mayer tænker måske på den britiske og svenske regerings undersøgelser for to år siden. Disse undersøgelser, som er meget interessante, viste, at der er stor spredning i priserne mellem de forskellige EU-lande. Det, der slog mig mest, var forskellen på 40% mellem elektroniske varer i Sverige og i Tyskland, som næsten er naboer, bortset fra farvandet imellem dem. En prisforskel på 40% betyder, at det indre marked ikke virker, som det skulle, for hvis det var tilfældet, skulle priserne være forbundet med objektive omkostninger såsom transportomkostninger, distribution osv. De 40% betyder imidlertid, at andre faktorer spiller ind, for 40% er langt mere end nogen af de prisforskelle, der spiller ind og medtages i sammenligninger mellem international konsumption og EU-dækkende konsumption. Jeg tror desværre ikke, at de undersøgelser, som Kommissionen er bekendt med - Kommissionen iværksatte selv NERA's undersøgelse - understøtter det synspunkt, at international konsumption fører til lavere priser, bortset fra at de retmæssige varemærkeindehavere har ret til passende beskyttelse, dog ikke ubegrænset beskyttelse, men ikke desto mindre betydelig beskyttelse.
Jeg siger mange tak til fru Fourtou for støtten til NERA's undersøgelse. Hun har nævnt USA og Japan. Kommissionen er enig i hendes synspunkt. Hvad angår hendes spørgsmål om Madrid-protokollen, kan jeg sige, at dette ligger i Rådets hænder, og Kommissionen kan kun afvente, at Rådet træffer en positiv beslutning på dette område.
Jeg gentager, at beretningen kommer til at omhandle misbrug af varemærker. Som sagt har Kommissionen sendt 60 breve ud til firmaer og organisationer og bedt om bevis på misbrug af varemærkerettigheder. Vi regner med at modtage svarene sidst i september. Vi har ikke modtaget alle svarene endnu. Vi venter på at modtage dem og vil derefter analysere dem. De kommer til at indgå i den beretning, der fremsendes sidst i december. Jeg kan bekræfte, at Parlamentet helt sikkert vil modtage den sidst i december.
Til sidst vil jeg understrege, at Kommissionen er åben over for dette emne. Kun de, som ingen idéer har, ændrer dem aldrig. Kommissionen er fuld af idéer og er åben. Den er altid parat til at overveje tingene igen. Som jeg sagde for et år siden, er problemet snarere manglende endeligt bevis på, at det er en fordel at vælge international konsumption i stedet for EU-dækkende konsumption. Jeg mener ikke, at Kommissionen skal ændre sin politik uden tydeligt bevis på, at det er en fordel.
Med disse bemærkninger vil jeg afslutte mit svar og slutte debatten. Endnu en gang kan jeg sige, at der kommer en beretning sidst i december. Jeg ser frem til en yderligere meningsudveksling med Parlamentet, når det har modtaget beretningen.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
(Mødet hævet kl. 22.35)

Lund og Thorning-Schmidt (PSE)
. De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt for betænkning af Santini (A5-0312/2002). Vi er enige i, at EU bør fastsætte mindsteregler for retshjælp mv. Vi er dog opmærksomme på, at direktivet er omfattet af EF-traktatens afsnit IV og ikke gælder for Danmark, jf. protokollen om Danmarks stilling.

