Tolkning av arbetsordningen
Ordföranden
Jag har från Gruppen De gröna i enlighet med artikel 162.4 i arbetsordningen mottagit en protest mot tolkningen av de bestämmelser som är tillämpliga inom ramen för förfarandet för ansvarsfrihet, som lästes upp för er i går.
Jag ber därför om er fulla uppmärksamhet. Omröstningen om tolkningen kommer att äga rum, vilket för övrigt aviserats, vid omröstningstillfället i dag, dvs. kl. 12.00.
Det finns naturligtvis ingen anledning att debattera denna fråga nu.
Artikel 162 i arbetsordningen är mycket tydlig. Vi skall rösta snart, alltså kl. 12.00. Jag ger ändå ordet till Theato, som är ordförande i budgetkontrollutskottet, och som bett om det.

Theato
Fru ordförande, jag vill vänligast be er att även till grupperna och medlemmarna delge det för den aktuella frågan upplysande yttrandet från rättstjänsten. Jag känner inte till huruvida alla medlemmar har fått del av yttrandet, som i går presenterades för utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet.

Ordföranden
Det ger upphov till problem, fru Theato, eftersom det är utskottet för arbetsordningen som tolkat den. Det är denna tolkning man protesterar emot och kammaren är tillräckligt suverän och tillräckligt klok för att fatta beslut i fullständig frihet. Den kommer att göra det kl. 12.00.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Janssen van Raay
Fru ordförande! Den 12 januari 1999 väntar EG-domstolen i Luxemburg Wijsenbeek och mig klockan 9.30 vid behandlingen av en prejudicerande fråga som med stöd av artikel 177 har ställts av en tingsrätt i Rotterdam. Vi måste alltså välja. Vi måste resa från Strasbourg till Luxemburg i gryningen. Vi missar antagligen omröstningarna. Vi står alltså inför valet om vi skall åka till Luxemburg eller stanna kvar här för omröstningarna. Vem bestämmer? Det är den fråga som jag satte upp som en punkt på dagordningen i går. Mina advokater säger att det enligt artikel 2 i arbetsordningen är Wijsenbeek och jag som bestämmer. Om vår närvaro är av avgörande betydelse för omröstningarna, så kommer vi med blödande hjärta att skriva till domstolen att vi inte kan närvara. Om vi säger att det inte ändrar något, att vi utför våra parlamentsuppdrag till förmån för EU: s medborgare och den fria rörligheten för personer bättre genom att åka till Luxemburg, då är vi tyvärr antagligen inte närvarande vid omröstningarna. Det är vårt beslut; det säger våra advokater. Nej, säger presidiet, enligt artikel 5 fattar vi beslutet åt er. Vi beslutar att ni alltid måste vara närvarande vid omröstningarna. Vi beklagar det för EG-domstolen; för annars åläggs ni böter för att inte ha deltagit i omröstningarna som uppgår till halva dagsersättningen, i och med vilket det uttryckligen fastslås att hälften av dagsersättningen är inkomst, - tänk bara på fallet med Lord Bruce, punkt 21 - så att det kan beskattas nationellt. I går, fru ordförande, lovade jag här i parlamentets korridorer Gil-Robles att en förkortad rekommendation på franska och engelska skall ställas till generalsekreterarens förfogande under denna vecka. Denna skall jag med glädje överlämna till er denna vecka.

Wijsenbeek
Fru ordförande! Jag vill framhålla att EG-domstolen mycket riktigt har kallat mig till domstolen för Wijsenbeeksbrottmålet tisdagen den 12 januari 1999. Jag vill framhålla att vi redan tidigare har diskuterat denna fråga i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, som ni själv sitter med i, fru ordförande, samt att det här gäller den fria rörligheten för personer: förklaringen av artikel 7 och 8 som parlamentet självt redan har drivit en process om, men då frågan dock återförvisades på grund av icke-tillåtlighet. Med hjälp av min advokat J.L. Janssen van Raay, i detta fall kan jag samtidigt kalla honom min kollega, har vi därför själva tagit upp saken, eftersom vi som ledamöter av parlamentet, men också som vanliga medborgare, är offer för underlåtenheten att verkställa artikel 7 och 8. Jag vädjar således till er, fru ordförande, i egenskap både av institution och av processande part, att bevilja oss allt stöd och samarbete, om så frågan må vara förklarad icke-tillåtlig, samt att inte vilja utgå från att alla ledamöter är skyldiga att vara närvarande vid alla tidpunkter, för detta är en felaktig tolkning av reglerna såsom de är skrivna, och såsom min kollega Janssen van Raay har förklarat.

Pex
Fru ordförande! Jag vill göra ett påpekande med anledning av protokollet, därför att ordförandeskapet har gjort sig skyldigt till en underlåtenhet som kan få obehagliga följder för relationen mellan parlamentet och rådet. Det gäller rådets gemensamma ståndpunkt i frågan om kulturhuvudstad för åren 2005 till 2019. Fristen för att reagera går ut i dag. Ordförandeskapet har bett om en förlängning, vilket rådet också har beviljat. Det är oklart varför och även när förlängningen inträder. Detta beror på att man inte tillkännagav mottagandet av den gemensamma ståndpunkten i går. Ni kan gottgöra alltihop genom att ändå tillkännage det i dag. Då gäller alltså förlängning till den 15 januari. Något måste ske före den 15 januari. Kulturutskottet beslöt i går kväll enhälligt att i plenum lägga fram avsiktsförklaringen om förkastande av den gemensamma ståndpunkten. Om vi inte reagerar kommer vi att uppnå precis det motsatta, nämligen att den gemensamma ståndpunkten utan vidare antas. Jag skulle sålunda eftertryckligen vilja be er att för det första ändå göra denna kungörelse i dag, och för det andra vilja framhålla att detta är följden av det förfarande som man följer vid inkomna dokument; nämligen att ordföranden säger att det finns inkomna dokument och hänvisar sedan till bilagan som man senare kommer att finna tillsammans med protokollet. Vi nickar duktigt ja och kan inte kontrollera om det som överenskommits verkligen sker. Jag kan alltså inte förrän nu, en dag efteråt, fastställa detta officiellt. Detta leder till den märkliga situationen att tjänstemännen i går efter sammanträdet i plenum och före utskottsmötet lät mig förstå att tillkännagivandet hade skett, och efter utskottets möte meddelade att tillkännagivandet inte hade skett. Denna sorts missförstånd är naturligtvis mycket slarviga.

Ordföranden
Absolut, herr Pex. Vi känner mycket väl till situationen och jag kan försäkra er att detta kommer att meddelas i dag.

Miller
Fru ordförande! Jag hänvisar till protokollet från igår kväll och talet från vår nyligen invalde kollega i detta parlament från Skottland. I sitt tal refererade han uteslutande och oavbrutet till Skottland. Fru ordförande! Kan ni påpeka för den nye kollegan att detta är Europaparlamentet, och att om han vill fortsätta med sina snäva nationalistiska synpunkter borde han kanske ha valts in i det skotska parlamentet.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Jag skulle vilja göra ett förtydligande på sidan 22 i protokollet. Ni kommer ihåg att efter att min begäran i enlighet med artikel 129 om återförvisning förkastats, blev jag tvungen att göra ett inlägg för att precisera konsekvenserna av att kammaren röstat för att min begäran skulle förkastas, och ordföranden hade vänligheten att ge mig rätt i att det kunde finnas andra återförvisningar, andra krav på återförvisning till utskottet. Detta nämns inte. Det är inte för att jag hade rätt i sak som jag vill att det skall nämnas, utan för att frågan riskerar att återkomma, och för framtiden tror jag att det skulle vara bra att nämna att detta har preciserats.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy! Om vi inte nämnt det beror det på att det gäller arbetsordningen och av den anledningen ansåg vi det inte nödvändigt.

García Arias
Fru ordförande! Jag vill ta upp en fråga om frågestunden. Fru ordförande, när kommissionärerna deltar, och vi vet vilka som skall delta i frågestunden, lägger vi fram frågor till bestämda kommissionärer. Men i detta fall har Europeiska kommissionen beslutat att några frågor till van Miert, då de tog upp konkurrenspolitiken, skall besvaras av Papoutsis, vilken inte kommer att närvara vid frågestunden under detta sammanträde.
Fru ordförande, jag skulle vilja protestera mot parlamentets presidium, för när ledamöterna ställer frågor till vissa kommissionärer är det för att vi vet att det är de som har hand om vissa frågor.
Jag vet - eller jag föreställer mig - att man inte kan ändra om frågorna nu, men presidiet borde genom att använda sina befogenheter, kontrollera dessa frågor.
(Protokollet justerades.)

Plooij-van Gorsel
Fru ordförande! Ni vet att vi allesammans en vecka varje månad tvingas bivackera här i Strasbourg, och då missar vi för det mesta de senaste händelserna i våra medlemsstater. Nu dämpas denna effekt i viss mån av att vi har en TV på våra rum med sändare på allsköns språk. Nu har vi även en nederländskspråkig sändare på vår TV här i Strasbourg, men varje vecka då jag anländer hit så är den frånkopplad. Då måste jag ringa en massa telefonsamtal för att se till att denna nederländskspråkiga sändare åter kopplas till vår TV. Skulle tjänstemännen kanske kunna se till att även den nederländskspråkiga sändaren finns tillgänglig när vi anländer hit på måndagen?

Ordföranden
Man har sagt mig att ni kommer att bli fullständigt nöjd i den nya byggnaden, och det är riktigt att det verkligen är synd att vi inte kan utnyttja den nederländska televisionen.

Beslut om brådskande förfarande
Colino Salamanca
Fru ordförande! Jag skulle för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling vilja be kammaren att godkänna begäran om brådskande förfarande om livsmedelsprogram till förmån för Ryska federationen, i enlighet med den resolution som detta parlament antog den 19 november. Leverans av livsmedel tycks vara brådskande till vissa regioner i Ryska federationen, liksom till vissa grupper, speciellt arbetslösa, sjuka och äldre människor. Därför begär utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling att parlamentet godkänner denna begäran om brådskande förfarande.

Ordföranden
Vill någon kollega uttala sig mot denna begäran?
Så är inte fallet. Jag låter begäran gå till omröstning omedelbart.
(Parlamentet beslutade att tillämpa det brådskande förfarandet.)

Ansvarsfrihet 1996
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0502/98) av Elles för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för genomförandet av Europeiska gemenskapernas allmänna budget för budgetåret 1996.

Müller
Fru ordförande, i enlighet med artikel 129 i arbetsordningen begär jag återförvisning av Elles betänkande till utskottet. Jag ber er därför att på nytt kalla in kollegerna så att de kan delta i omröstningen. Skälen till detta torde vara tillräckligt kända, så jag tänker inte göra det hela längre än nödvändigt. Tack.

Ordföranden
Naturligtvis skall vi rösta mycket snabbt, men först efter att ha hört en talare för och en emot, såsom arbetsordningen föreskriver.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Jag kan bara instämma i Müllers begäran. Denna begäran har motiverats på ett mycket kortfattat sätt. Jag skall också fatta mig mycket kort och säga att jag gjorde ett inlägg i går om varför denna återförvisning föreföll mig nödvändig. Jag röstar alltså för.

Dankert
Fru ordförande! I mars formulerade vi villkoren för att ändå kunna bevilja kommissionen ansvarsfrihet. Europeiska kommissionen har i stor utsträckning kommit oss till mötes vad gäller dessa villkor. Det betyder att det i denna stund inte står något i vägen för att göra det som vi insisterade på i mars, nämligen att nu ändå bevilja ansvarsfrihet.
(Parlamentet förkastade begäran om återförvisning till utskottet.)

Ordföranden
Vi övergår nu till debatten om Elles betänkande.

Elles
Fru ordförande! Jag vill presentera mitt slutbetänkande om 1996 års beviljande av ansvarsfrihet. Förra veckan i budgetkontrollutskottet, utföll omröstningen med snäv marginal till förmån för ett beviljande av ansvarsfrihet genom att man röstade över partigränserna. Trots detta är betänkandet i sig högst kritiskt mot kommissionens förvaltning. Vi måste nu besluta om denna kritik är tillräckligt allvarlig för att motivera en vägran av hela parlamentet att bevilja ansvarsfrihet för denna budget.
Tre specifika frågor återstår trots de tappra försöken från budgetkommissionären, Erkki Liikanen, att fylla i de luckor som har lämnats av den osynliga kommissionären med ansvar för ekonomistyrning, Anita Gradin.
För det första den uppfattade bristen på demokratisk kontroll i kampen mot bedrägeri. I god tro, antog detta parlament i oktober betänkandet från Bösch, som fastslog en klar struktur för en byrå mot bedrägeri - OLAF. Trots trumpetfanfarerna från kommissionens ordförande tidigare detta år i Bryssel, då han tillkännagav inrättandet av en oberoende institution för bekämpning av bedrägeri, tillgodoser detta förslag inte parlamentets krav. Många befarar att den kommer att göra bekämpningen av bedrägeri mera snarare än mindre svår, eftersom den förnekar den oberoende rätten till utredning i fråga om interna kontroller.
För det andra, den upplevda bristen på sammanhållning och sund ekonomisk förvaltning vad gäller den externa politiken. Information som nyligen gjorts tillgänglig för parlamentet av en modig tjänsteman i kommissionen har bekräftat många av våra värsta farhågor gällande flera program. Kommissionens sätt att handskas med dessa frågor har förvärrat problemet. Inte endast har exempel som uppdagats under ansvarsfrihetsförfarandet gett upphov till en stor oro för att oegentligheter begås utan att enskilda kommissionärer uppfattar behovet av att ta personligt ansvar för sina handlingar; utan dessutom har kommissionen vägrat göra vissa dokument tillgängliga för parlamentet, där det mest flagranta provet på respektlöshet visades i fallet med ECHO, där den text som överlämnades var kraftigt censurerad i syfte att göra den totalt oläslig.
Sist men absolut inte minst finns en upplevd brist på effektiva åtgärder för förbättrad administrativ och ekonomisk förvaltning. Inte endast har uppmärksammade fall nyligen gällande personaltillsättningar, där vissa ledamöter i kommissionen varit inblandade, tillfogat kommissionens trovärdighet allvarliga skador, utan bevis framlagda inför vårt utskott för några dagar sedan har också avslöjat omfattningen av oegentligheter vid utnämningar av höga tjänstemän i kommissionen där det, måste jag tyvärr säga, fortfarande tycks som om vem man känner är viktigare än vad man kan. Såsom omvittnat utsätter en alltför stor makt över tillsättningar och resursfördelning den administrativa strukturen för en potentiell politisk inblandning i samtliga förvaltningsfrågor, vilket saknar motstycke i medlemsstaternas offentliga förvaltningar. Dessa faktorer kan sammanfattas som att brister i förvaltningsorganisationen oundvikligen har lett till driftsmässiga snedvridningar i genomförandet av politiken.
Det är inte konstigt att arbetsmoralen bland kommissionens personal befinner sig på bottennivå. I allt väsentligt har sedan 1995 inte tillräcklig tankemöda ägnats åt hur kommissionen bör drivas. Högt kvalificerade och hårt arbetande tjänstemän har i många fall ombetts göra alltför mycket med alltför litet. Det hemlighetsfulla sätt på vilket tillsättningar på hög nivå går till har inte underlättat. Dessa frågor måste lösas så fort som möjligt.
Utskottets slutsatser är utformade med syfte att inrätta ett arbetsprogram för kommissionen under de kommande tolv månaderna för att garantera betydande förändringar för att modernisera kommissionen före den 1 januari 2000. Förslagen innefattar en revision av stadgan; en undersökningsrapport från kommissionens tjänstemän så att parlamentet kan bedöma vilken personal kommissionen behöver för att genomföra sina uppgifter på ett effektivt sätt; och, inte minst, ett uppförandekod för utnämningen av höga tjänstemän. Är det acceptabelt att vissa poster hålls otillsatta, ibland i åratal, i väntan på en lämplig tjänsteman? Är det lämpligt att vissa avdelningar avsätter ett antal flaggor för sig själva vid kommissionens inledning? Jag vill svara nej det är det inte, och detta måste åtgärdas så fort som möjligt.
Detta arbetsprogram antogs i utskottet av en stor majoritet. Det är djupt oroande att ha känslan utanför kommissionen att varje typ av beteende accepteras utan risk för reprimander.
Vi är oeniga på två viktiga punkter. För det första, hävdar vissa att denna ansvarsfrihetsrapport innehåller mycket kritik som gäller tiden före 1996 och vill därför behandla beviljandet av ansvarsfrihet som en teknisk fråga utan politiska övertoner. Men specifika bevis, som hittats gällande 1996 års budget inom många politiska områden, fortsätter att avslöjas av kolleger i deras rapporter till utskottet, liksom genom journalistiska undersökningar i flera tidningar. Ändå blundar vissa fortfarande inför detta, till synes utan att vilja ta de framlagda bevisen i beaktande.
Den andra punkten är de felaktiga påståenden som har framförts om att ansvarsfrihetsförfarandet innebär att kommissionen skall få sparken - en röst för misstroendevotum. Men detta är betecknande för den manipulation för vilken många i detta parlament har utsatts, måhända genom att lyssna för mycket på råd från utsidan snarare än att titta på de specifika bestämmelserna i fördraget.
(Applåder) Detta ansvarsfrihetsförfarande är något helt annat än ett misstroendevotum, eftersom det är en regelbunden årlig process som måste bedömas utifrån sina egna förutsättningar.
En röst för att misstroendeförklara kommissionen har föreslagits av några parlamentariker - som inte finns bland oss vid detta tillfälle - men det är inte ett tillvägagångssätt som jag skulle stödja.
Varför röstade jag då i utskottet för att inte bevilja kommissionen ansvarsfrihet? De faktiska frågorna är inte bara nog allvarliga för att motivera detta, men den verkliga sanningen är att kommissionen är oförmögen att genomföra dessa reformer på egen hand. Många av dessa frågor har varit aktuella i åratal. Reformatörerna i kommissionen har inte lyckats göra framsteg vad gäller ett stort antal särintressen. De kan inte lyckas utan aktivt stöd från vårt parlament.
Jag sammanfattar därför genom att vädja å allas deras vägnar, både inom och utanför kommissionen, som önskar se moderniserade institutioner baserade på integritet, redo att genomföra euron och att välkomna nya medlemmar från öst. Att bevilja ansvarsfrihet för 1996 i detta skede skulle endast uppfattas som en skönmålning, en signal om att fortsätta som tidigare, och ignorera parlamentets begäran. Vi måste nu agera inte bara för den långsiktiga fortlevnaden hos våra institutioner utan också för trovärdigheten hos vårt parlament. Vi måste ha modet att axla vårt ansvar, baserat på de fakta som finns tillgängliga för oss. Kom ihåg att när ni alla röstar i morgon, bör ni tänka på dem som valde er och som skulle vara för ett folkens Europa. Jag uppmanar parlamentet att inte bevilja ansvarsfrihet för 1996 års budget.
(Applåder)
Schwaiger
Fru ordförande, kära kolleger! En av huvudanklagelserna i samband med genomförandet av budgeten för 1996 är att kommissionen detta år inte var förmögen att med befintliga budgetmedel, vilka var betydande, på ett effektivt sätt förverkliga Europeiska unionens externa politik. Faktum är att varken Phare- eller Tacis-programmet för Östeuropa eller programmen för Medelhavsområdet kunde genomföras på ett tillfredsställande sätt. Hjälpen för återuppbyggnad i Bosnien - mitt exempel - utnyttjades bara till 15 procent. Huvudorsak till det var kommissionens oförmåga att vidta oundgängliga ledningsåtgärder i tid och oförmågan att utnyttja befintliga personalresurser eller att kräva de nödvändiga resurserna.
Europeiska unionens hjälp för återuppbyggnad av Bosnien var jämfört med Förenta staternas hjälp helt otillräcklig vad gäller personalresurser. I Sarajevo blev Europeiska unionens ineffektivitet till ett ordspråk. Vill man trots detta bevilja ansvarsfrihet för detta sakernas tillstånd under 1996, vilket inte längre kan påverka det aktuella budgetåret, så bör följande kriterier vara avgörande: Först och främst att Europeiska unionens verksamhetsorganisation på plats faktiskt förbättrats, för det andra att det ges omfattande information om genomförda åtgärder, så att parlamentet i detalj kan följa eventuella förbättringar och återstående brister.
Det är visserligen så att personalen rent kvantitativt har blivit avsevärt förstärkt i samband med mitt betänkande för Bosniens återuppbyggnad i april detta år. Kommissionen anstränger sig för att åstadkomma förbättringar på orten. Men det är fortfarande inte tydligt utläsbart om den av oss krävda decentraliserade lokala ledningen verkligen främjar en målinriktad projektledning. Resultaten är svåra att fastställa, vilket revisionsrätten kunde konstatera för en tid sedan. En stor del av de europeiska icke-statliga organisationerna, såsom Caritas och Evangelisches Hilfswerk, omfattas inte av kommissionens uppbyggnadsbistånd. Kommissionen överlåter till stor del de medel som har medgivits av parlamentet till FN: s hjälporganisationer. Detta gör att våra kontrolluppgifter inte kan utföras.
Samarbetet i det generaldirektorat som inkopplats för återuppbyggnaden av Bosnien behöver förbättras. Kommissionär Liikanen vägrar, trots att han blivit uppmanad vid flera tillfällen, att lämna upplysningar om kravet på ökade personalresurser. Han håller inne med nödvändig information till Europaparlamentet, eller också ger han undvikande svar.

Pronk
Fru ordförande! Utskottet för sysselsättning och socialfrågor har tämligen grundligt ägnat sig åt budgeten och har försökt att föreslå förbättringar, i synnerhet beträffande betalningarna i anknytning till socialfonden, och även på andra sociala områden. Vi konstaterar att det under den gångna perioden är fråga om en stegvis förbättring, särskilt vad gäller socialfonden. Å andra sidan har det nu i slutet av året ändå uppstått vissa problem därför att det inte har funnits tillräckligt med pengar för att betala de slutförda projekten. Det är ett problem som vi också kommer att stöta på för denna budget, fru ordförande. Detta är alltså en punkt.
Jag skulle vilja tacka föredraganden så hjärtligt för hans sätt att fördjupa sig i denna debatt. Tidigare var ansvarsfriheten kanske mer en formalitet. Jag får ibland känslan av att man på andra sidan i kammaren fortfarande betraktar den mer eller mindre som en formalitet, men det är i varje fall så att vi nu för en mycket djupgående och viktig debatt kring en av de väsentligaste delarna inom Europeiska unionen. Det finns en punkt på det sociala området, fru ordförande, som jag egentligen ännu inte kan kommentera, men som jag ändock vill säga något om. Ett brev har skrivits till Aelvoet. Detta brev nådde via Internet och på andra sätt alla här i kammaren som så önskade. I detta brev handlar också en liten bit om Leonardo da Vinci. Det är ett program, ett utbildningsprogram för yrkesutbildning som faller under utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Vi har naturligtvis inte kunnat granska det. Även under behandlingen i utskottet för sysselsättning och socialfrågor har Leonardo da Vinci i alla fall inte på det sättet tagits upp. Därför skulle jag ändå vilja be om att vi tittar litet närmare på detta. Vi gör det i utskottet. Vi måste i första hand se om det verkligen var under 1996 eller under andra år. Vi måste ta allvarligt på detta. Jag kan inte kommentera innehållet i betänkandet, men jag tror att det räcker gott att vi synar detta på djupet. Det här utgör ännu ett skäl att stödja föredraganden i dennes försiktiga hållning vad beträffar ansvarsfriheten.

Dankert
Fru ordförande! Det förvånade mig något att en föredragande som talar så utförligt om utskottets integritet lade så ringa tonvikt på det faktum att han inte talade i budgetkontrollutskottets namn, då enligt min kännedom budgetkontrollutskottet har röstat för ansvarsfrihet, om så med en ytterst knapp majoritet. Jag finner reaktionerna i kammaren mycket märkliga, eftersom vi här accepterar att föredragandena inte längre talar i egenskap av föredragande, utan plötsligt är befriande från sina plikter: det är konstigt.
Fru ordförande! Bevilja eller inte bevilja, det förblir inte desto mindre en inte helt ointressant fråga. I mars detta år sköt vi upp beviljandet av ansvarsfrihet. Vi har framfört fem krav till Europeiska kommissionen. Har Europeiska kommissionen nu gjort tillräckligt för att uppfylla de fem kraven; det är egentligen den enda frågan som återstår. Budgetkontrollutskottet självt har strukit tre av de fem kraven, därför att kommissionen under de senaste månaderna har uppfyllt dessa. Särskilt kommissionär Liikanen har gjort en utomordentligt bra insats på den punkten. Två av kraven kvarstår, två områden, och Elles har i alla fall talat utförligt om ett av områdena där det mycket riktigt behövs utveckling, men som är ett område som ligger så långt utom räckhåll för de fem villkoren från förra gången; ett område på vilket man inte från utskottets sida kan vänta sig att hela problematiken med personalpolitiken inom Europeiska kommissionen kan lösas på ett antal månader. Det är dumheter; ingen från detta utskott och från det efterföljande utskottet kan kräva detta. Det finns tillräckligt att göra; kommissionen har i stor utsträckning löst det som var en av de allvarligaste skandalerna, nämligen rekryteringen av personal utanför kommissionen utan att det fanns tillräckligt stöd för detta i budgeten. Man har i alla fall nått ett samförstånd om detta med budgetkontrollutskottet men det finns fortfarande att göra så det räcker. I synnerhet återstår, fru ordförande, problemet med tillhandahållande av information. Det är ett faktum att om denna ansvarsfrihet skall vara meningsfull, så måste informationsflödet från kommissionen till budgetkontrollutskottet under detta ansvarsfrihetsförfarande förbättras ansenligt. Jag tror att vi här måste arbeta i riktning mot en interinstitutionellt avtal för att kunna hantera beviljandet av ansvarsfrihet på ett bra sätt. Men detta är, än en gång, två frågor som inte hade kunnat lösas under den korta perioden mellan uppskjutandet av ansvarsfriheten och i dag, som man måste arbeta vidare med under de kommande månaderna och, tror jag när det gäller personalen, till och med åren.
Sedan beviljandet uppsköts i mars har det varit mycket uppståndelse. Tidningar som Libération , Focus och Stern offentliggjorde de nödvändiga stora och små skandalerna, eller helt enkelt den dåliga förvaltningen, rapporter från revisionsrätten om Phare och Tacis och den nukleära säkerheten. Det fanns således anledning att knyta en stor mängd andra saker till ansvarsfrihetsfrågan, men, fru ordförande, jag tror att detta allmänt sett ändå är saker som förtjänar att undersökas närmare och som borde vara föremål för ett ansvarsfrihetsförfarande 1997, vilket faktiskt just skall till att inledas. Vi får alltså inte ändra våra villkor för ansvarsfrihet under påverkan av sensationspressen. Vi måste bedöma kommissionen utifrån våra dåvarande krav. Om vi finner att kommissionen inte tillräckligt väl har infriat våra önskemål, så kan vi på grund av detta fatta det politiska beslutet att skicka hem kommissionen, inte genom att skjuta upp ansvarsfriheten än en gång och genom att inte bevilja någon ansvarsfrihet och framlägga ett förslag om misstroendevotum. Att bara underlåta att bevilja ansvarsfrihet är alldeles för enkelt. Artikel 206 är ovanligt tydlig angående detta. Artikel 206 i fördraget föreskriver att man till slut måste bevilja ansvarsfrihet. Man kan endast uppskjuta ansvarsfrihet; man kan inte vägra ansvarsfrihet. Det är därför instrumentet misstroendevotum är det enda instrument är som återstår.
Fru ordförande! Detta hindrar inte att den resolution som nu föreligger är osedvanligt kritisk gentemot kommissionen. Den socialistiska gruppen har framlagt ett stort antal ändringsförslag för att finna en bättre balans mellan beslutet om ansvarsfrihet och resolutionens text. Vi hoppas att ändringsförslagen under de närmaste dagarna ändå kommer att antas och därmed återupprätta den nödvändiga balansen.

Theato
Fru ordförande! I egenskap av parlament åligger det oss att övervaka kommissionens sätt att hantera de europeiska bidragsgivarnas pengar. Ansvaret ligger helt och hållet hos oss. Rådet ger oss en rekommendation, men det är vi som måste avgöra om vi kan bevilja kommissionen ansvarsfrihet eller ej för dess sätt att sköta budgeten. För ett sådant avgörande är det dock nödvändigt att vi har tillgång till rätt information. Då detta inte var fallet i mars blev vi tvungna att skjuta upp beviljandet och vi kunde inte heller, som anmält, meddela det i september. Fortfarande nu i december saknar vi en del information, trots att kommissionen nyligen avgav ett från kommissionens synpunkt uttömmande dokument för att uppnå ett beviljande av ansvarsfrihet.
Samtidigt måste parlamentet känna sig vilselett av bl.a. de förvanskade UCLAF-dokumenten. Jag frågar: Kan det vara riktigt att den som skall kontrolleras bestämmer vad som och i vilken utsträckning det skall kontrolleras? Vidare handlar det om uppgifter från de ansvariga rättsliga myndigheterna. Vi uppmanade i två beslut i februari och mars kommissionen att vid misstanke - jag betonar vid misstanke - om bedrägeri ofördröjligen koppla in de ansvariga rättsliga myndigheterna. Så länge detta inte har gjorts kan enligt besluten ingen ansvarsfrihet beviljas.
I punkt 7 i Elles betänkande framgår otvetydigt att just detta åläggande inte är väsentligen uppfyllt. Ett exempel på det ges av fallet ECHO, men även av Med-affären. Ännu i dag känner vi inte till om kommissionen har överlämnat samtliga dokument till de rättsliga myndigheterna. På det här sättet äventyras trovärdighet och förtroende för att man verkligen vidtar åtgärder för att bekämpa förmodade bedrägerier i de egna leden. Kommissionens reaktion på Böschbetänkandet i vilket föreslås att man skapar en byrå för bedrägeribekämpning, ligger i linje med det. Kommissionens förslag av den 2 december kommer att leda till motsatsen till det som enligt uppgift eftersträvas. De redan klena resurserna och befogenheterna splittras upp i stället för att hållas samman.
När vi på torsdag röstar om ansvarsfrihet för kommissionen känner ni till de fakta som punkt för punkt redovisats i Elles betänkande. Var och en av oss måste då själv avgöra, om han kan bevilja ansvarsfrihet under dessa omständigheter. Jag personligen kan på basis av vad jag känner till och efter att ha gått igenom saken upprepade gånger inte ta ett beviljande på mitt ansvar.

Mulder
Fru ordförande! Jag skulle ändå vilja inleda med en komplimang till Elles. Jag tror att parlamentet sällan har varit så koncentrerat på vikten av ansvarsfrihet som i det betänkande som han har skrivit, och det anser jag vara något mycket bra. Jag skulle först och främst vilja fråga: Antag att ingen ansvarsfrihet beviljas! Betraktar kommissionen detta automatiskt som ett misstroendevotum eller lägger den ned det bredvid sig? Jag anser att det är viktigt för parlamentet att veta det.
För mig och även för min grupp är det likaså viktigt vad kommissionen har gjort sedan april i år, då man för första gången uppställde villkor för att bevilja ansvarsfrihet. Jag är av den uppfattningen att kommissionen har visat sin goda vilja att lösa problemen. Om det är tillräckligt? Nej, det är det uppenbarligen inte. Diverse punkter i den resolution som vi har framför oss är hårda. Jag tror att kommissionen kommer att ta dessa punkter på största allvar, för att det är nu en gång parlamentets rättighet att slutligen besluta om att bevilja ansvarsfrihet eller inte, och de frister som där nämns måste tas på stort allvar.
För mig är det också av central betydelse hur artikel 206 i fördraget tolkas. Hur långt kan kommissionen sträcka sig då det gäller att ge information till parlamentet, utan att tjänstemännens personliga intressen skadas av detta? Jag tror man behöver utarbeta en slags konvention, Dankert kallade det just för en interinstitutionellt avtal, så att var och en i framtiden vet vad han eller hon har att rätta sig efter.
Av punkterna i resolutionen tror jag att de viktigaste är frågan om de personliga intressena och den näst viktigaste organisationen inom själva kommissionen. Hur kan tjänstemännen stiga i graderna? Hur kan de inte det? Det råder mycket riktigt en stor oenighet inom detta område, och jag anser att man så snart som möjligt måste ta och rensa luften.

Pasty
Fru ordförande, kära kolleger! Att debatten i dag om att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska gemenskapens allmänna budget för budgetåret 1996 visar på en dramatisk intensitet där starka känslor inte saknas, beror ovedersägligen på att gränserna för vad som är godtagbart har överskridits. Debatten har passerat det tekniska stadiet och blivit politisk i ordets sanna bemärkelse.
Alla utfrågningar i revisionsrätten, som sedan 1994 har vägrat att ge en positiv övergripande revisionsförklaring när det gäller lagligheten och korrektheten hos de transaktioner som utgjorde betalningarna under budgetåret, är graverande för det sätt på vilket kommissionen förvaltar de operativa anslag den tilldelats, vare sig det gäller humanitära insatser eller programmen Phare, Tacis och Media, eller program för återuppbyggnad av staterna i f.d. Jugoslavien. Anslagen är inte bara dåligt utnyttjade eller används till något helt annat än vad de är avsedda för, de förvaltas också under oklara förhållanden som möjliggjort direkt förskingring av medel, på bekostnad av både dem som skall omfattas av programmen och de europeiska skattebetalarna. Valet av operatörer avslöjar varje dag att de är delaktiga i att ställa kommissionens högsta myndigheter till svars. Själva utnämnandet av tjänstemän visar på allvarliga brister i institutionens trovärdighet. Den i stort sett totala avsaknaden av kommunikation och samordning mellan kommissionens olika generaldirektorat och enheter ökar oklarheten i förvaltningen, eller hindrar kontrollförfarandena från att fungera normalt, och gynnar förvaltarnas allmänna oansvarighet.
Alla dessa brister har tydligt uppdagats av Europaparlamentets utredningar, vare sig det gäller den tragiska BSE-affären eller bedrägerier inom gemenskapstransiteringen. Men i stället för att ta tag i problemet och genomföra en drastisk reform av strukturer och förfaranden och spela ut kortet med öppenhet, gömmer sig kommissionen bakom en högdragen och nästan föraktfull attityd gentemot parlamentets kontrollorgan. Samtliga nuvarande brister har upptäckts av parlamentet. Måste vi erinra om att de allvarliga bedrägerierna i förvaltningen av anslagen för turismen uppdagades för att en av våra kolleger väckte talan inför de belgiska straffdomstolarna, vilket tvingade kommissionen att tillhandahålla dokument som den hittills hade vägrat lämna till revisionsrätten och Europaparlamentet? De tjänstemän som har bidragit till undersökningen har i dag straffats orättvist.
Med tanke på de allvarliga fakta som har upptäckts och kommissionens uppenbara brist på vilja att samarbeta med Europaparlamentet bör ansvarsfrihet inte beviljas. I mars gav vi kommissionen uppskov genom att skjuta uttryckt den uppfattningen att varje ändringsförslag i kammaren skall förklaras otillåtligt som strider mot budgetkontrollutskottets rekommendation att ansvarsfrihet skall beviljas, en omröstning som erhållits under diskutabla villkor,
trots att en tidigare omröstning inte hade beviljat denna ansvarsfrihet, då det rådde olika uppfattningar. När det gäller Dankert, tidigare ordförande i parlamentet, har han fräckheten att säga att vi inte skulle ha rätt att rösta för att ansvarsfrihet inte beviljas trots att det finns ett prejudikat: 1984 vägrade vi att bevilja ansvarsfrihet och det skedde ytterligare en gång till följd av ett betänkande av Wynn om ansvarsfrihet beträffande Europeiska utvecklingsfonden (EUF). När man använder sig av förfarandeknep för att sätta munkavle på ett parlament är demokratin i fara.
Kära kolleger! Jag är säker på att ni inte kommer att gå i den här simpla fällan, att ni kommer att ta hela ert politiska ansvar inför era väljare, och att ni därför kommer att vägra att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för förvaltningen av anslagen under budgetåret 1996. Kan man i ett privat företag bevilja ledningen ansvarsfrihet för dess förvaltning trots att revisorerna vägrar att intyga räkenskapernas riktighet, såsom revisionsrätten har gjort? Om vi beviljar ansvarsfrihet under sådana förhållanden brister vi i vårt fördragsenliga åtagande att försvara skattebetalarnas intressen.
(Applåder)
Miranda
Fru ordförande! Vi ser beviljandet av ansvarsfrihet som en i högsta grad politisk och inte enbart administrativ process. Detta är inte heller en process som kan analyseras utifrån omedelbara intressen som att det är mer eller mindre nära till valen, i vilken fas kommissionens mandat befinner sig eller ens utifrån ett eventuellt misstroendevotum.
Vi anser att Europaparlamentet bara skall ta på sig den nuvarande processen om beviljande av ansvarsfrihet genom att fullt ut använda sig av de befogenheter som parlamentet har fått genom fördraget och utöva dessa på ett rigoröst och ansvarsfullt sätt. På det sättet begränsas frågan till att bara söka vilken ståndpunkt vi skall inta, utifrån de bevisade oegentligheterna och bedrägerierna, då kommissionens otvetydiga ansvar är känt, och då vi är medvetna om dess uraktlåtenhet, främst vad gäller att informera parlamentet och medlemsstaternas rättsliga myndigheter.
Vi måste också fråga oss om de svar kommissionen har gett är tillräckliga, om de är i nivå med allvaret i det inträffade och om de är av den art som kan lugna oss inför framtiden. Svaret på alla dessa frågor är för oss otvetydigt negativt, varför Europaparlamentet, om det väljer att bevilja ansvarsfrihet i denna situation, inte bara fullständigt undviker att ta det ansvar parlamentet är skyldigt att ta, utan blir också oundvikligen medansvarigt för de handlingar som parlamentet själv har kritiserat.
Det skulle för övrigt innebära en djup motsägelse mot de bedömningar som budgetkontrollutskottet trots allt antog förra veckan. Därför är vår åsikt att Europaparlamentet i denna stund och utan minimigarantier inte skall bevilja ansvarsfrihet åt kommissionen.

Müller
Fru ordförande, kära kolleger! Min grupp är fast besluten att inte bevilja kommissionen ansvarsfrihet. Frågan gäller inte längre om vi har tillräckligt med indicier för ett sådant beslut, utan frågan gäller nu hur vi politiskt skall ställa oss till dessa fakta och vilken linje majoriteten kommer att stödja. Nu, kära kolleger - och då tänker jag också på dem som sitter vid bildskärmen på sina rum - har stunden kommit för parlamentet. Alla måste vi bilda oss en uppfattning, men enligt vilken måttstock? Var och en av oss har att ta hänsyn till olika lojaliteter - gentemot enskilda kommissionärer, gentemot vårt parti och gentemot vår regering.
Men kan vi som europaparlamentariker sätta våra personliga, partipolitiska eller nationella intressen över Europas intresse? Kan vi svika de europeiska medborgarna som förväntar sig en tydlig signal från parlamentet? Har vi inte också ett ansvar gentemot alla de medarbetare i kommissionen som sköter sitt arbete på ett utmärkt sätt, över vars kvalificerade arbete inkompetensens skugga lagt sig bara för att man inte ställt några få medarbetare till ansvar?
Alltför ofta har jag under dessa dagar fått höra att Europa skulle falla ned i kaos, om inte kommissionen blev befriad från ansvar. Särskilt har den högt ärade kollegan Pauline Green upprepat detta. Ärligt talat tycker jag inte att man skall dramatisera den här frågan, för sådant avskärmar bara blicken på vad som är väsentligt. Vad är det väsentliga i det här fallet? Givetvis är det den kontrolluppgift som parlamentet åläggs genom fördraget. Medborgarna i Europa sätter sin tillit till att vi fullgör den uppgiften. Det är inte alltid bara solsken i förhållandet mellan institutionerna, men att direkt börja tala om världens undergång hjälper oss inte vidare. Lugn alltså - att neka ansvarsfrihet är ingen dödsdom utan mer som ett gult kort för dåligt uppträdande. Vi är dock tvungna att ge denna signal, så att man i offentligheten vet att man kan lita på parlamentet.
Det är inte heller meningsfullt att säga att vi inte bör kritisera kommissionen, eftersom vi har allvarliga egna problem. Förvisso har vi inte skäl att sätta oss på våra höga hästar, men nu handlar det faktiskt om kommissionens försyndelser, och de försvinner inte bara för att vi förläget vänder oss mot oss själva. Om vi på ett suveränt sätt iakttar kommissionen nu, så kommer vi sedan att betrakta oss själva med samma suveränitet och enligt samma måttstock. Hur som helst kommer min grupp inte att delta i den organiserade ansvarslösheten. Därför kommer vi att rösta mot beviljande av ansvarsfrihet.
(Applåder)

Dell'Alba
Fru ordförande, kära kolleger! I mars förra året röstade Europaparlamentet, väl medvetet om sitt ansvar och sina befogenheter, med stor majoritet och i enlighet med den bilaga v i arbetsordningen som då var perfekt, men som nu av någon outgrundlig anledning har blivit dålig, för att ajournera debatten om ansvarsfrihet.
Föredraganden Elles pekade på ett antal allvarliga problem och Europaparlamentet utnyttjade väl sin roll som övervakande myndighet. Det verkar som om kommissionen, Liikanen, tjänstemän och ansvariga ombud är väl medvetna om vilket arbete de sedan dess har lagt ner på att försöka besvara parlamentets kritik, en seriös och medveten kritik i linje med fördraget.
Sedan några veckor tillbaka, fru ordförande, har någon försökt göra om denna viktiga och seriösa budgetbehandling till en rent politisk affär. Vi har sett hur höga tjänstemän - som om en månad kanske står utanför kommissionen - inför budgetkontrollutskottet har uppträtt med anklagelser mot än den ena och än den andra, och vi har kunnat se hur ärendena förökar sig. Om vi nu tar tag i den här diskussionen och gör det till en politisk diskussion i vilken de båda institutionerna har allt att förlora, så är det OK. Saken är klar och uppenbarligen är det den vägen vi skall gå, inte enligt vad majoriteten tycker, fru ordförande, utan enligt vad en ganska egendomlig tvärpolitisk minoritet tycker, som löper från parlamentets yttersta högerkant till den andra ytterligheten via en serie olika grupper. Jag vet inte om detta stärker Europas intressen. Fru ordförande! Jag anser att det är ytterst olyckligt att man förvandlade debatten om ansvarsfrihet till en politisk fråga, för om den andra sidan hade vunnit med 14 röster mot 13 i utskottet kunde det ha lett till att det skulle ha blivit hela Europaparlamentets ståndpunkt, medan om de i stället hade förlorat - vilket också skedde - så ogiltigförklaras omröstningen.
Det är oansvarigt att ha försatt oss i denna situation. Antingen godkänns budgetbehandlingen inte, eller också godkänns den med en stor majoritet av parlamentet, så att budskapet går fram inte bara till kommissionen utan också till regeringarna och till den allmänna opinionen. Vi befinner oss fjorton dagar från införandet av den gemensamma valutan, vi står inför en valperiod och jag är övertygad om att Pasty är ute efter att bedriva valkampanj. Hans grupp har hela tiden varit motståndare till den europeiska konstruktionen. OK, låt valkampanjen riktas mot kommissionen, scenariet blir ändå detsamma.
Fru ordförande! Jag tror inte att detta är ett bra sätt att föra våra debatter. Vår resolution, den som vi skall rösta om på torsdag, är kritisk - vilket vi alltid har varit - och krävande när det gäller kommissionen. I resolutionen begärs att kommissionen skall förbättra sitt inre arbete och jag är övertygad om - eller hoppas snarare - att kommissionär Liikanen i sitt svar säger vad han tycker om vissa viktiga frågor i det dokument som vi skall rösta om. Men låt oss för Guds skuld inte förvandla omröstningen till en rent politisk omröstning, så som man har försökt göra. Låt mig säga till vissa av medlemmarna i en av de aktivaste grupperna i detta parlament något som man kan läsa i Evangeliet om jag inte minns fel: " Låt den som är utan synd kasta första stenen" .
Jag tror att vi måste försöka vara en aning mer fokuserade på det som har hänt, mer fokuserade på att undvika att detta budgetår förvandlas till en politisk uppgörelse, något som inte har sin plats här. De politiska och nationella valen är en sak, kära kolleger, vår debatt är en annan!

Ordföranden
Såsom arbetsordningen tillåter har Pasty begärt ordet för ett personligt uttalande och jag ger honom därför ordet.

Pasty
Fru ordförande! Jag kan inte låta Dell'Albas uttalande nyss passera om att min grupp alltid varit emot den europeiska integrationen. Det är fullständigt felaktigt när man, som jag, klandrat en europeisk institutions brister i sina skyldigheter mot de europeiska medborgarna och skattebetalarna. Jag tror inte att man då agerar mot den europeiska integrationen utan tvärtom för den europeiska integrationen, eftersom den bara kan gå framåt om det finns tillräckligt med förtroende för de europeiska institutionerna, för kommissionen naturligtvis, men också för parlamentet, och parlamentet måste utöva sitt ansvar. Parlamentet har ansvar enligt fördraget och måste använda det!

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Majoriteten i budgetkontrollutskottet föreslår alltså att vi skall bevilja kommissionen ansvarsfrihet för budgetåret 1996. Den gör det på samma sätt som 1994 och 1995, trots att revisionsrätten vägrat att lämna en positiv övergripande revisionsförklaring. Vi befinner oss därför i en situation där man, trots att räkenskaperna inte ansetts korrekta, skulle bevilja ansvarsfrihet, och man gör det genom att använda förfarandeknep och säga att det inte finns möjlighet till ändringsförslag, att arbetsordningen skulle främja fördraget och genom att använda andra finter.
Jag tycker inte att ansvarsfrihet skall beviljas och detta av skäl som givits av bl.a. Elles och Pasty. Att inte bevilja ansvarsfrihet innebär inte att man angriper en viss kommissionär. Det innebär inte att man angriper kommissionärerna personligen, utan att man uttalar sig om ett system, ett system som styrs av en filosofi, en filosofi enligt vilken man måste förbruka mer, annars går den europeiska integrationen bakåt, ett system där ett ifrågasättande av hur en institution som kommissionen fungerar skulle innebär att Europa går bakåt, när det naturligtvis handlar om att Europa skall gå framåt.
Det har aldrig förekommit så många oriktigheter och skandaler inom kommissionen som nu. Aldrig förr har så många tjänstemän anonymt anmält vad de ser och hör till parlamentarikerna. Det är därför parlamentet måste utöva sitt ansvar. Det är för att vissa vill ge parlamentet en makt som det inte kan utöva, när det väl har den, som jag kommer att uttala mig mot ett beviljande av ansvarsfrihet och jag tackar på förhand alla dem som ger ett betydande argument till dem som, liksom jag, anser att det är nationerna som gör det möjligt att kontrollera sakernas tillstånd, alla dem, som tänker rösta för att ansvarsfrihet skall beviljas.

Féret
Fru ordförande! Elles betänkande med en antagligen ofullständig förteckning över allt det mygel som kommissionen gjorde sig skyldig till under 1996, är av mycket stor betydelse genom de allvarliga händelser som rapporteras.
Vi är bestörta över kommissionens oförmåga att förvalta kolossala penningsummor, som tagits, det bör man komma ihåg, ur skattebetalarnas ficka, och av de stora konststycken den har utfört för att dölja sin oförmåga. Vi är upprörda inför kommissionens förakt för parlamentet. Vi är chockerade över att via media få veta att de europeiska tjänstemän som skulle vara frestade att för parlamentsledamöterna avslöja de brottsliga handlingar som de har bevittnat utsätts för hot från sina överordnade.
Ett stort antal frågor som Europaparlamentet ställt till kommissionen, såsom dem som direkt gäller kommissionär Cresson, eller Périluxaffären inom ramen för det humanitära stödet eller den tvivelaktiga förvaltningen av medel avsedda för statistiska utredningar, har förblivit obesvarade. Kommissionen har naturligtvis inte monopol på förskingring. Vad kan man säga om det mygel som fläckat uppbyggnaden av " Caprice des dieux" i Bryssel, och i ännu högre utsträckning, betydligt mer, uppförandet av den " stora tingest" ett stenkast härifrån, där vi kanske äntligen kommer att sammanträda en dag? Om euroskeptikerna saknade argument har vi givit dem det nu.

Blak
Herr ordförande! De skäl som förde med sig att vi avvaktade med godkännandet av budgeten under våren, har vi nu i stort sett fått en tillfredsställande förklaring på. De saker som kommissionen ännu inte har löst. Är alla de saker som bara indirekt eller inte alls rör budgeten för 1996. Det är därför ett slag i luften när en olycklig allians av konservativa, liberala och folk från ytterkanterna hotar med att avvisa budgeten för 1996. Alla i budgetkontrollutskottet är överens om att kommissionen har uppträtt på ett mycket kontroversiellt sätt, men det gäller nu att gemensamt hitta konstruktiva lösningar på de problem som har uppstått. Att i detta läge avvisa budgeten kan i värsta fall betyda att bra kommissionärer som Liikanen, som är den förste kommissionär som någonsin har visat intresse av att rensa upp kan bli tvingad att dra sig tillbaka. I så fall skulle jag vilja se att ett par andra också tvingades att gå. I bästa fall kan det leda till att EU kommer att få en handlingsförlamad kommission under ett halvår. Ett halvår då det finns viktiga saker på programmet. Låt mig bara nämna införandet av euron, arbetet med utvidgningen av EU med de nya ansökarländerna och det förestående valet till vår egen institution, och det är kanske just här jokern i leken ligger - det finns några som skall utmärka sig i en intern valkamp i medlemsstaterna, och det skall då denna sak användas till.
Omröstningen i går och i dag visar att det finns en klar majoritet i parlamentet som vill godkänna budgeten för 1996. Detta betyder emellertid inte att kommissionen nu har fått permanent ansvarsfrihet för allt under de kommande åren. Det betyder att de europeiska socialdemokraterna kommer att övervaka kommissionen dag och natt för att avslöja sanningen till glädje för den vanliga medborgaren i Europa. Jag vill uppmana kommissionen till att ta på sig benskydd. Vi kommer ständigt att nafsa dem i hasorna, och om vi förr var vakthundar, så kommer vi nu att vara glupska vakthundar, så att vi kan få saker och ting utredda. Kommissionen har visat sin goda vilja, och det tycker jag att vi skall uppskatta; och så skall alla andra låta bli med att använda detta i sin personliga valkamp.

Garriga Polledo
Herr ordförande! Europaparlamentet bör bevaras som en plats för förhandlingar och kompromisser. Inom den interinstitutionella jämvikten är detta platsen för förhandlingar och kompromisser.
Vi är inte en konfrontationskammare, så som ett nationellt parlament, eftersom vi inte har någon regering framför oss som vi skall stödja eller avvisa.
Kommissionen har inte valts av oss, men det är vår skyldighet att stödja den för att den skall fungera bättre.
De flesta framgångar som detta parlament har uppnått har vi uppnått i samarbete med kommissionen. Parlamentet och kommissionen är de två enda genuint europeiska institutionerna, och vi bör när det är möjligt, gå parallella vägar.
Herr ordförande! Detta är inte det bästa tillfället att låta våra vägar gå åt skilda håll. Vi kan inte stänga förhandlingsvägen med kommissionen genom att vägra bevilja ansvarsfrihet.
Vi har i Ellesbetänkandet ett förslag till arbetsprogram som koncentreras till punkt 26. Detta arbetsprogram är nyckeln till de framtida relationerna mellan parlamentet och kommissionen. Men detta program kan inte genomföras i ett interinstitutionellt scenario av konfrontationer där kommissionen skall underkännas eller klandras, vilket vissa politiska grupper redan har meddelat att de vill göra, eller helt enkelt om kommissionen skulle ha en mycket svagare position än den nuvarande under resten av dess mandat.
Om vi vill, att kommissionen uppfyller omstruktureringen, ärade ledamöter, vilken är uppenbart oumbärlig, om vi vill att kommissionen svarar på våra otaliga anklagelser om dålig förvaltning, och om vi vill att Europaparlamentet får ökade befogenheter i den demokratiska kontrollen av gemenskapens institution, får vi inte stänga den enda förhandlingsväg vi har kvar.
Därför, för att hålla förhandlingsdörren öppen, ber jag er att vi beviljar ansvarsfriheten i enlighet med de villkor som Ellesbetänkandet godkändes i budgetkontrollutskottet.

Kjer Hansen
Herr ordförande! Frågan om att ge ansvarsfrihet eller inte handlar om parlamentets uppdrag att vara budgetkontrollmyndighet. Det är i realiteten vår trovärdighet som står på spel, därför att om vi ger kommissionen ansvarsfrihet så tar vi på oss ett medansvar för alla uppkomna problem. Det har inte varit ett särskilt uppmuntrande arbete de senaste nio månaderna, när jag tänker på hur vi har tvingat kommissionen att ge oss information och hur vi har tvingats att kämpa för minsta ändring. Det värsta tycker jag dock har varit försöken att inte ta ansvar för diverse fel och skandaler. Det har varit en besvikelse att trots att vi gång på gång har gått med på nya tidsfrister, så är det massor av saker som inte följts upp av kommissionen.
För mig rör det sig inte om att skicka hem kommissionen. Mitt mål är att se till att problemen blir lösta, att EU skall klara av sina nya uppgifter rörande de stora utmaningar vi står inför, och att EU förbereds för och klarar utvidgningen med de öst-och centraleuropeiska länderna. Det är först och främst Europaparlamentet, i egenskap av den institution som företräder väljarna, som skall stå till ansvar inför skattebetalarna med hänsyn till hur vi använder pengarna i EU. Det gäller därför att vi lever upp till vårt ansvar och gör vad vi kan för att få en effektiv och försvarbar förvaltning.
Det är några saker som lösts efter segslitna förhandlingar. Men det finns fortfarande allvarliga olösta problem och en ineffektiv förvaltning. Det är fullständigt oacceptabelt att det går två, tre eller fyra år före dess att de politiska besluten genomförs i praktiken. Vi har problemen med personalpolitiken, och det fattas interna förfaranden vid fall när man misstänker oegentligheter och korruption. Det förslag som kommissionen har lagt fram rörande ändringar av UCLAF, är ett hån mot alla dem som vill se självständighet, eftersom det ju handlar om att kommissionen vill behålla full kontroll över vad som skall undersökas och uppföljningen av ärendena.
Många har talat om konsekvenserna som följer om vi inte beviljar ansvarsfrihet. Jag tror att konsekvenserna blir störst om vi beviljar ansvarsfrihet, därför att om vi inte får någon lösning på de problem som återstår så spelar vi från parlamentets sida ut våra kort på ett dåligt sätt.
Om detta kan accepteras, vad skall då ske för att vi inte skall bevilja ansvarsfrihet en annan gång, och i slutändan får vi svårt att förklara för väljarna hur det ligger till med det ansvar vi har...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Papayannakis
Herr ordförande! Jag anser inte att det är en politisk fråga vi diskuterar, inte heller är det fråga om ett institutionellt gräl mellan organen.
De som hävdar att den fråga som vi diskuterar handlar om meningsskiljaktigheter mellan socialister och liberaler, de som hävdar att den fråga som vi diskuterar handlar om att förändra balansen mellan organen, utövar en besynnerlig form av utpressning mot ledamöterna. Kommissionen är i själva verket ett övernationellt organ som passar oss och som är parlamentets bästa allierade. Kommissionen är i själva verket, skulle jag kunna tillägga, en av de bäst fungerande byråkratiska inrättningar som jag känner till. Den lider emellertid av den okontrollerades - eller om ni vill, den ensammes - sjukdom, vilket jag tycker framkommer på ett mycket bra sätt i revisionsrättens rapport, som vägrar intyga att allt är som det skall. Det är här parlamentet kommer in i bilden. Dess roll är enkel, mycket enkel: att bland de europeiska medborgarna säkerställa förtroendet för institutionerna, för den europeiska konstruktionen. Resten, upprepar jag, är struntprat och utpressning. Vi kan följaktligen inte bevilja ansvarsfrihet.

Holm
Herr ordförande! Europaparlamentet skall naturligtvis inte utreda om bedrägerier har begåtts eller inte, vilket vi inte heller gör. Däremot är det parlamentets skyldighet att enligt EU-fördraget ha det övergripande ansvaret för att kontrollera att skattebetalarnas medel används på ett korrekt sätt inom EU. Det är vår uppgift att dra de politiska slutsatserna av detta.
Frågan är då: Har kommissionen lyckats med att handha skattebetalarnas medel på bästa möjliga sätt? Nej, jag tror inte det. Allteftersom tiden går kommer ju fler och fler uppgifter om bedrägerier, misstänkta oegentligheter m.m. Just detta är det stora problemet - kommissionen har inte lagt alla papper på bordet. Kommissionens brist på öppenhet och offentlighet gynnar inte kommissionen själv eller skattebetalarna, utan gynnar endast oegentligheter, vänskapskorruption osv. Det är det som är det stora problemet - det finns ingen öppenhet eller offentlighet. De som kommer att rösta för ansvarsfrihet röstar också för att fria kommissionen från alla anklagelser och all kritik angående det sätt på vilket kommissionen handskas med våra skattemedel.
Det är med stor besvikelse som jag ser att PSE-gruppen skyddar kommissionen och accepterar dess sätt att handskas med pengar och det slutna sätt som kommissionen arbetar på. Det är naturligtvis så, att jag och V-gruppen kommer att rösta för att neka ansvarsfriheten till kommissionen.

Maes
Herr ordförande! Som demokratiska nationalister och " regionalister " kan vi i dag inte bevilja ansvarsfrihet. Genom att bevilja ansvarsfrihet skulle ju Europaparlamentet försäkra medborgarna att pengarna här används så ekonomiskt och effektivt som möjligt, och att institutionerna gör allt som står i deras makt för att ge ett så bra skydd som möjligt mot bedrägeri, korruption och organiserad kriminalitet. Nåväl, herr ordförande, vi anser oss inte kunna säga detta med gott samvete i dag. De europeiska medborgarna har inte mycket förtroende för de europeiska institutionerna. Å ena sidan förebrår man dem för beskäftighet, slösaktighet, å andra sidan för dröjsmål och brist på effektivt ingripande där handling behövs. De europeiska medborgarna skulle med rätta betrakta det som lättsinnighet att nu ge kommissionen ansvarsfrihet, emedan alla vet att det föreligger betydande oegentligheter och ineffektivitet vid hanteringen av europeiska medel. Här, kolleger, kommer det ansvar vi har som företrädare för Europaparlamentet i kläm.
Att bevilja ansvarsfrihet skulle vara att förbigå ett antal anledningar som parlamentet redan tidigare har berört. Kommissionen hävdade tydligt att förbättringar infördes, och vi erkänner det öppet, men fortfarande föreligger en brist på demokratiskt ansvarstagande beträffande kampen mot bedrägeri, turismfrågan, Meda-frågan, ECHO-frågan. Behöver jag fortsätta? Även de nya förslagen finner vi otillräckliga. Det råder brist på effektiva medel för att förbättra den administrativa och budgetära politiken. Mina damer och herrar från kommissionen! Ni måste ändå förstå att favoritismen, nepotismen som är tydligt rotad och sammanblandningen av intressen som går hand i hand med detta inte längre accepteras av medborgarna. För parlamentet är tillgången till information otillräcklig, trots att den är väsentlig för att vi skall kunna utöva vår parlamentariska kontroll seriöst, . Herr ordförande! Man hotade i kommissionen med att kommissionen skulle lämna in sin avskedsansökan om ansvarsfrihet inte beviljades. Vad är detta för ett hot? Naturligtvis måste alla ta sitt ansvar vid den tiden och på den platsen där denne befinner sig. I dag frågar man oss om vårt samvete tillåter oss att bevilja ansvarsfrihet. Quod non , och när man måste dra logiska slutsatser från detta så kommer var och en att själv få bestämma det. Kanske får vi ett misstroendevotum, kanske inte. Detta är tills vidare inte aktuellt. Visserligen kan kommissionen själv dra sina slutsatser, och dessa kommer att vara endera kollektiva eller personliga. Vi beklagar hur som helst att man inte kan framställa ett förslag om misstroendevotum beträffande enskilda kommissionärer.

Samland
Herr ordförande, mina damer och herrar! Kära kollega Müller, det är alltid parlamentets stund när vi diskuterar här, inte bara när vi diskuterar artikel 206. Artikel 206 stadgar att parlamentet i syfte att bevilja ansvarsfrihet för räkenskaperna granskar revisionsrättens sammanställning och årsrapport från 1996 och alltså inte från de påföljande åren. Ni har i dag, fru Müller, hävdat att beviljande av ansvarsfrihet är samma sak som organiserad ansvarslöshet. Det tänker jag inte låta passera utan vidare. Men ni formulerade det ordagrannt så. Jag måste med den starkaste beslutsamhet tillbakavisa det påståendet. Beviljande av ansvarsfrihet är inte ansvarslöshet, utan ett svar på följande frågeställning: Är beviljandeförfarandet en hämndakt mot den nuvarande kommissionen, eller är det ett försök att skapa nya strukturer i gemenskapen för att undvika att gamla fel upprepas?
Jag förvånar mig över de kolleger som tar till orda i dag och som jag under de senaste nio årens politiska diskussion angående utvecklingen av förfaranden aldrig hört uttala sig tidigare. Kära kollega, jag kan säga er att det var budgetutskottet som såg till att den dåvarande generaldirektören som var ansvarig för turism avsattes från sitt ämbete. Vi gjorde kommissionens löneresurser till reservmedel. Fem dagar efter det var han borta. Kom alltså inte med några gamla historier om vad som behövs för beviljande av ansvarsfrihet. Den 31 mars berörde vi sex punkter. Av dessa sex punkter har fyra besvarats; i anslutning till två finns vissa frågetecken som vi måste räta ut.
Det första gäller BAT: s. Ingen människa i denna kammare skall tala om för mig vad kommissionen har gjort under senare år. Den har givit ut ca 460 miljoner tyska mark resp. 230 miljoner ecu på personalkostnader vid sidan av den fastlagda budgeten. I motsats till den uppfattning populisterna sprider handlar det inte om något bedrägeri, utan om att personalkostnaderna dragits av från materialkostnaderna på ett olagligt sätt. I budgetförfarandet 1999 har vi funnit ett ställe som säger att öppenheten uppnåtts med hjälp av de 230 miljoner ecu. Om ytterligare BAT-regler som inte planerats tillkommer, medför det omedelbart ett disciplinärt förfarande i kommissionen. Detta är ett resultat av politik och inte av hämnd!
Jag kommer således till den slutsatsen att vi på grundval av kriterierna uppställda i denna kammare den 31 mars faktiskt kan bevilja ansvarsfrihet. Det är också min uppfattning att det ur politisk synvinkel - vi är ju inte bara ärträknare utan politiker - är riktigt att säga att vi i Agenda-processen behöver en existerande kommission.

Kellett-Bowman
Herr ordförande! Denna debatt har visat att förfarandet för 1996 års beviljande av ansvarsfrihet har varit den svåraste någonsin. Jag undrar om det skulle ha varit en bra idé att vidarebefordra det till kommissionens tjänstemän.
I mars uppsköt parlamentet helt riktigt beviljandet av ansvarsfrihet och angav fem skäl till att göra detta. Nu måste vi avgöra om kommissionen har presterat tillräckligt vad gäller dessa fem punkter för att förtjäna ansvarsfrihet. Detta kräver att vi alla fattar vissa högst subjektiva beslut. Vi har framför oss ett betänkande som hade 106 ändringsförslag i utskottet - ett rekord för beviljandet av ansvarsfrihet. Lord Tomlinson och jag, som var föredragande i frågan om bedrägeri vid transitering, är glada över att kommissionen har gjort tillräckliga framsteg i frågan om datorisering. Vi klandrar inte kommissionen för det faktum att deras konsulter misslyckades.
Pasty undrade om det kunde bli tal om ett villkorligt beviljande av ansvarsfrihet. Varje beslut om beviljande av ansvarsfrihet är villkorligt genom att den åtföljs av en rapport med resolutionspunkter som kommissionen åtar sig att behandla, då den har beviljats ansvarsfrihet. Detta är alltså ett villkor; och det finns många kraftfulla punkter i resolutionen.
Jag är glad över att budgetkontrollutskottet förordade ett beviljande av ansvarsfrihet förra veckan, trots att det var med en knapp marginal. Jag anser att parlamentet borde befästa denna röst på torsdag, genom att bevilja ansvarsfrihet för år 1996.

Sandberg-Fries
Herr ordförande! Om medborgarna skall kunna känna förtroende för det europeiska samarbetet, måste detta präglas av öppenhet och en väl fungerande förvaltning. Vi har nu att ta ställning till frågan om ansvarsfrihet för budgetåret 1996, och det råder ingen som helst tvekan om att den hårda kritik som parlamentet på ett antal punkter har riktat mot kommissionen har varit berättigad. Det är också så att det i detta parlament finns en långtgående enighet om vilka ytterligare åtgärder som måste genomföras för att vi som medborgarnas valda ombud skall vara säkra på att fusk och misshushållning med våra gemensamma resurser inte skall kunna förekomma; detsamma gäller kravet på öppenhet. Det är inte det som denna debatt handlar om, utan frågan gäller snarare hur vi vill åstadkomma de önskade förändringarna.
Själv är jag ganska övertygad om att de flesta medborgare, åtminstone efter en stunds eftertanke, hellre ser att vi konstruktivt medverkar till förbättringar än att vi låter ilska och irritation ta överhanden. Jag menar att parlamentets agerande så här långt har varit synnerligen konstruktivt. Genom en hårdhänt granskning av kommissionen har en lång rad åtgärder vidtagits, och vi formulerar nu i vårt betänkande ett antal tydliga villkor för att bevilja ansvarsfrihet. Jag vågar påstå att detta parlament inte kommer att nöja sig med något annat än att dessa villkor tillmötesgås.
Att nu inte bevilja ansvarsfrihet eller att gå ännu längre - vilket vore den logiska konsekvensen - och ställa misstroendevotum mot kommissionen kan inte betraktas som särskilt ansvarsfullt - och det av två skäl. För det första skulle effekten av att kommissionen tvingas avgå bli mycket allvarlig med tanke på de mycket stora frågor som nu står på dagordningen. EU kan mot den bakgrunden inte försättas i en situation som innebär att arbetet saknar ledning.
För det andra slår ett misstroendevotum urskillningslöst. Hela kommissionen drabbas lika, inklusive exempelvis kommissionär Liikanen som har visat både vilja och förmåga att ta tag i problemen. Det kan inte vara rimligt! Europaparlamentet måste lita på sin egen förmåga att driva fram reella förändringar också i fortsättningen och avstå från meningslös eller direkt skadlig demonstrationspolitik.

Tillich
Herr ordförande, jag beklagar att ansvarsfrihetsförfarandet för 1996 inte handlar om själva saken, utan i stället har blivit till en förevändning för de politiska kontroverserna här i plenumet. På annat sätt kan jag inte begripa att den socialistiska samordnaren i budgetkontrollutskottet trätt tillbaka, då hon inte kan ta på sitt samvete det sätt som man hanterar ämnet i hennes grupp.
(Applåder) Fakta är entydiga och räcker mer än väl till. Det är inte fråga om några enskilda fall, utan om kommissionens hela arbetsorganisation vilken främjar, möjliggör och egentligen inte lägger några hinder i vägen för uppkomsten av sådant som det vi diskuterar i dag, nämligen fall som i Med, ECHO, Leonardo m.fl. Jag vill uttryckligen understryka att det inte handlar om kommissionen i sin helhet, utan om anklagelser gentemot ett visst antal kommissionärer. Från kommissionens sida förväntar vi oss följaktligen att den tar ställning i saken. Herr Samland, vi talar entydigt om ansvarsfrihetsfrågan för 1996. Det betonade ni. Vi är medvetna om att en del har ändrats sedan dess, också i positiv riktning. Men allt har faktiskt inte blivit bättre, och av den anledningen är det inte situationen under 1998 som vi bedömer. Det kommer vi att göra framöver.
Nu frågar jag alla de kolleger som ännu går i tvivel angående vad de skall besluta sig för: Tror ni att någon i framtiden kommer att ta oss på allvar efter alla dessa tungt vägande anklagelser mot kommissionen som vi i dag diskuterar, om vi beviljar den ansvarsfrihet för 1996? Ett sådant beslut vore i själva verket ett intyg till kommissionen att allt var i sin ordning 1996. All uppståndelse i förra veckan skulle då bara vara en teater. Vi som utgör Europaparlamentet är enligt fördraget ansvariga för att inför skattebetalarna intyga att tillgängliga medel från kommissionens sida har använts på det sätt som föreskrivits i reglerna, vilket Pasty har påpekat. Jag kan inte ansvara för det och kommer därför att rösta mot ansvarsfrihet för kommissionen.
Herr Dankert, det faktum att vi nu drabbas av en rättslig tvist kan vi i princip själva skriva in i läxboken som ett tecken på brist, för det avslöjar faktiskt den anda som präglar de europeiska institutionerna och som fanns hos skaparna av denna fördragsregel. Vi i Europa har alltid rätt och gör allt på rätt sätt. På annat sätt kan jag inte förstå den nuvarande tolkningen av utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet. Jag anser att vi också måste kunna se motsatsen till det vi talar om i dag som ett alternativ, nämligen att vägra kommissionen ansvarsfrihet.
Mina kära kolleger från andra sidan kammaren, jag måste fråga er i den socialistiska gruppen om det är i enlighet med de demokratiska grundprinciperna att oliktänkande i er grupp som Wemheuer och Bösch inte har fått någon talartid. Det är i alla fall vad jag har hört. I vår grupp får var och en tala, vare sig han är motståndare eller förespråkare för ett godkännande av budgethanteringen.
(Applåder) Herr Samland, om ni beskyller oss för att vilja hämnas...
... då är det verkligen ganska inskränkt. Ni pekade själv i ert tal på att vi först i budgetförfarandet för 1999 reglerade frågan om BAT, om vilket det kommer att handla först i budgetåret 1999. Men i dag talar vi om ansvarsfrågan för 1996! Jag kan därför kalla det populism från er sida, om ni beskyller oss för hämnd. Jag anser att det inte har något med hämnd att göra. Ni måste se saken som den är, att vi talar om 1996.
(Applåder)
Ordföranden
Blak har ordet för en ordningsfråga, för det är väl en ordningsfråga det handlar om? Om det är ett personligt uttalande måste ni vänta till slutet av debatten. Vilken artikel i arbetsordningen hänvisar ni till?

Blak
Herr ordförande! Jag är trött på att hänvisa till arbetsordningen, men nu har den socialdemokratiska gruppen blivit angripen åtskilliga gånger...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Ordföranden
Om det inte handlar om ett förslag som rör förfaranden får ni ordet i slutet av debatten.

Morgan
Herr ordförande! Jag anser att den socialdemokratiska gruppens ståndpunkt är utomordentligt klar och detta är anledningen till att den har lagts fram mycket rättframt denna morgon. En av Europaparlamentets huvuduppgifter är att kontrollera kommissionen för att garantera att skattebetalarnas pengar används på ett lämpligt sätt och med ansvarsskyldighet. Detta är inte någon lätt uppgift när vi ställs inför hinder av det slag som blivit uppenbara under 1996 års budgetförfarande. Den kanske allvarligaste anklagelsen av alla mot kommissionen är bristen på demokratisk ansvarsskyldighet genom att parlamentet har hindrats i sina försök att få tillgång till information som skulle kunna peka ut eller skingra misstankar om bedrägeri. Den motvillighet med vilken kommissionen har överlämnat dokument ger upphov till oro och försöken att dölja, i vissa fall avsiktligt, vilket har medgivits, namnen på tjänstemän som varit föremål för utredningar har urartat i rena farser.
De problem som uppstått i genomförandet av Med- och ECHO-programmen kräver omfattande strukturella lösningar för att garantera förekomsten av system för att undvika att en liknande situation uppstår. Det råder inget tvivel om att genomförandet av utrikespolitiken har fått en negativ effekt på EU: s rykte. Icke desto mindre, sedan uppskjutandet av beviljandet av ansvarsfrihet i mars, har tydliga förbättringar skett inom vissa områden inklusive transiteringssystemet och sektorn för små och medelstora företag.
För den europeiska allmänheten är bedrägeri en allvarlig fråga. Vi måste tackla den på ett seriöst sätt, annars kommer hela skeppet att sjunka på grund av några få skadegörare som är ute efter att förstöra den europeiska resan. Trycket kommer att öka i framtiden, inte minska, för att hålla kontona fläckfria och genomblickbara. Med en kraftfull varning i Amsterdamfördraget, måste vi beakta revisionsrättens ståndpunkt vad gäller en övergipande kontoförklaring. Detta blir en ny formell avresa mot framtiden. Lärdomar måste dras, i synnerhet, vilket Elles har belyst, vad gäller tjänstetillsättningar. Jag kommer emellertid att rösta med min grupp i enlighet med utskottets ståndpunkt om att bevilja ansvarsfrihet. Jag anser att en vägran att bevilja ansvarsfrihet skulle kopplas till ett avvisande av kommissionen som helhet. Detta är vad som skulle ske inom näringslivet - företaget skulle stängas.
Kommissionen har gått en lång väg sedan i mars. Liikanen, till exempel, har varit oförtröttlig i sina ansträngningar för att rensa upp och, med införandet av den gemensamma valutan vid horisonten och behovet av ett avtal om Agenda 2000, är detta inte en lämplig tidpunkt att skapa kaos och förstörelse inom Europeiska unionen.

Rack
Herr ordförande, ärade kolleger! Budgetåret 1996 var verkligen inte någon höjdpunkt i Europeiska unionens krönika. Under det året inträffade klimax i krisen kring galna ko-sjukan. Det var också ett skandalernas år. Vad kan och vad måste Europaparlamentet göra för att åstadkomma de behövliga förändringarna?
I början av året sköt detta parlament upp avgörandet om ansvarsfrihet och ställde upp en rad villkor för beviljande av ansvarsfrihet. Vissa men inte alla av dessa villkor har uppfyllts. Det kan vara så att detta inte är tillräckligt. Skall vi alltså neka ansvarsfrihet? Ja, eventuellt.
Men, en sak har under dagens och de senaste dagarnas debatt blivit tydligt, och det är att många ser detta som något mer än en rent teknisk process. Den retorik som använts i dag har visat att parlamentet vill profilera sig i det att man säger att kommissionen måste få en näsbränna.
Under krisen kring galna ko-sjukan valde vi arbetsprogrammens konstruktiva väg. Den vägen har gud ske lov efter två år visat sig vara den rätta. I dag kan vi återigen diskutera att på nytt släppa handeln med nötkött fri i unionen. Därför bör vi också vad gäller ansvarsfrihetsförfarandet välja det konstruktiva samarbetets väg.
Som jag ser det är punkt 26 i den föreliggande resolutionen av Elles det avgörande. Den innehåller arbetsprogrammet för kommissionen. Jag skulle, i likhet med vad också flera andra efterfrågat, vilja höra hur kommissionen ställer sig till punkt 26 samt när och hur den tror sig kunna uppfylla de ställda kraven.

Sarlis
Herr ordförande! Jag bör till att börja med säga att årets förfarande för ansvarsfrihet inte liknar någon tidigare. För första gången, kära kolleger, har vi från revisionsrätten fått en störtskur av specialrapporter, som för fram bevis på oegentligheter och missförhållanden i kommissionens förvaltning.
Det bör sägas att vi i budgetkontrollutskottet inte är vare sig poliser eller detektiver, men vi är skyldiga att reagera inför denna mängd, denna svärm av specialrapporter från revisionsrätten. På samma gång som jag säger detta, vill jag dock, i likhet med andra kolleger, understryka den mycket positiva roll som kommissionär Liikanen spelar. Han har verkligen ansträngt sig, och anstränger sig fortfarande, för att ge oss information och få saker gjorda - och det är första gången i historien, eller åtminstone första gången under mina nio år här, som någonting sådant sker. Men problemet är att Liikanen inte kan lyckas, eftersom det inom kommissionen finns ett system som effektivt omintetgör även de mest behjärtansvärda ansträngningar. Jag tvivlar på, herr kommissionär, att ni kommer att kunna genomföra och fullfölja det som ni här lovar i god tro. Det förklarar också reaktionerna inom kommissionen.
För första gången har vi i budgetkontrollutskottet anklagelser mot kommissionen, som kommer från specifika personer och som inte kan läggas åt sidan, underlåtas att underställas en seriös granskning. Till och med den europeiska pressen, kära kolleger, säger att beviljande av ansvarsfrihet skulle innebära " suicide du Parlament européen" (självmord för Europaparlamentet). Och förklarar varför den anser det vara självmord: eftersom somliga kommer att rösta för på grund av att majoriteten kommissionärer är socialister, medan andra kommer att rösta för på grund av att de tjänar förmodade nationella intressen. En sådan utveckling är helt oacceptabel, anser jag, och tror jag att en nekad ansvarsfrihet nu skulle kunna bidra till att inre reformer kom till stånd. Personer som Liikanen med flera skulle hjälpas i sitt arbete, och vi skulle som européer få se ...
(Talaren avbryts av ordföranden.)

Fabra Vallés
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka James Elles för det arbete han har utfört genom att i sitt dokument återspegla alla betänkanden som har presenterats i frågan, hela tiden vägledda av det ovärderliga arbetet från revisionsrätten, förutom den omsorgsfulla hjälpen från enheten för samordning av bedrägeribekämpning och den inte alltid så väl utnyttjade hjälpen från finanskontrollavdelningen, liksom med deltagandet från alla medlemmar i budgetkontrollutskottet.
Jag är övertygad om att, bortsett från vilket resultat slutomröstningen kommer att få, är och kommer parlamentets känsla att vara enhällig. Europeiska kommissionens förvaltning kan och måste förbättras. Parlamentets reaktion måste på samma sätt vara enhällig inför den läxa vi har lärt: vi kan inte fortsätta att rösta för budgetar som beaktar kommissionens materiella krav, samtidigt som vi vägrar ge den personella resurser för en god förvaltning. Vi måste alla tillsammans vara i stånd att finna det korrekta förhållande mellan kostnad och effektivitet.
Herr ordförande! En sådan omorganisering som den som Europeiska kommissionen behöver kan bara mötas utifrån övertygelsen, önskan och styrkan hos rådet, kommissionen och givetvis parlamentet. Och det blir inte möjligt så länge inte fördraget och vår arbetsordning, så länge ansvaret är kollegialt och vi bör mäta alla efter samma mått, eller så länge kommissionens svaghet är sådan att den inte gör något beslutsfattande möjligt.
Av dessa skäl anser jag att det, för institutionernas trovärdighets skull, är att föredra att de ansvariga själva i ett " system av frihet under ansvar" , löser de problem som har skapats och att man, i fall de kompromisser som har uppnåtts med parlamentet inte uppfylls, tar tillbaka det kontrollerade förtroende vi kan ge dem under detta sammanträde.

Bourlanges
Herr ordförande! Jag tycker inte det verkar som om frågan ställs enligt de villkor som oftast återkommer. Trots prejudikatet från 1984, trots texten i vår arbetsordning, i vilka relativt stora friheter tas i förhållande till fördraget, tror jag inte problemet är att vi skall uttala oss om att vägra att bevilja ansvarsfrihet. Vi befinner oss snarare i en situation - och jag tror att Dankert har rätt när han säger det, även om jag av det drar slutsatser som är politiskt motsatta mot hans - där det egentligen handlar om att bevilja ansvarsfrihet eller inte. Att bevilja ansvarsfrihet innebär att vi avslutar ärendet. Om vi inte beviljar ansvarsfrihet är ärendet fortfarande oavslutat. Det finns på det här området ingen definitiv vägran. Det finns på det här området ingen vägran som håller eller gäller i en administrativ evighet. För om det vore så borde man tillstå att förfarandet med att bevilja ansvarsfrihet, vilket egentligen består i att godkänna budgetårets resultat, acceptera saldon som skall överföras till nästa budgetår, skulle kunna leda till ett definitivt fastställande av oegentligheter i de räkenskaper som läggs fram för oss. Det är naturligtvis inte tänkbart.
Frågan som ställs till oss gäller nu: Skall vi i dag bevilja ansvarsfrihet? Svaret är naturligtvis nej. Parlamentet är inte tillräckligt informerat om vad som hände under budgetåret 1996. Vi bestämmer över klockor och kalendrar. Vi har ingen anledning att stoppa räknare, avbryta en utredning, när varje dag ger oss ytterligare information, sann eller falsk, om det budgetår som nu granskas. Jag kommer inte att bevilja ansvarsfrihet, men det innebär inte att jag vägrar att göra det definitivt.

Liikanen
Herr ordförande! Betänkandet från Elles innefattar en mängd punkter i fråga om vilka kommissionen redan har redovisat sin ståndpunkt vid sammanträden inom budgetkontrollutskottet och även skriftligt. Jag hoppas att alla ledamöter har haft möjlighet att läsa våra skriftliga svar på alla frågor om förslaget till betänkande som vi mottog tidigare. Jag vill inte återupprepa här vad som sades i det sammanhanget, annat än för att göra en rättelse på en punkt. Fabre-Aubrespy, och även i viss mån Pasty, gav en felaktig tolkning av revisionsrättens rapport om revisionsförklaringen. Fabre-Aubrespy sade att revisionsrätten inte avgav ett positivt yttrande om gemenskapens konton. Detta är fel. När vi talar om revisionsrättens rapport måste vi vara extremt precisa. I annat fall missbrukar vi makten hos en viktig extern kontrollinstitution.
Vad sade revisionsrätten? Vad gäller kontona, avgav den ett positivt yttrande. Vad gäller åtaganden, avgav den ett positivt yttrande. Vad gäller egna medel avgav den ett positivt yttrande. Den punkt på vilken den inte kunnat avge ett positivt yttrande, är underliggande transaktioner. Där vill jag be er läsa revisionsrättens rapport för i år, i vilken anges att inom jordbruksområdet, sker dessa vanligtvis på nivån för de slutliga stödmottagarna inom medlemsstaterna. Dessa har ingen effekt på budgeten, eftersom avslutet av räkenskaperna sker på samma nivå som den nivå på vilket felen förekommit.
För det andra, gällande strukturfonderna, sägs att felnivån här är högre. De påverkar inte alltid budgeten, men är trots detta alltför hög. Vi måste dra de rätta slutsatserna. Tillsammans med er har vi försökt förändra förvaltningssystemet för strukturfonder. I fråga om år 1998 har kommissionen godtagit registret för stödberättigade och kommer att tillämpa ett korrigeringssystem för att rätta till felaktigheter. Men, vilket är ännu viktigare, nu när hela reformen av strukturfonderna vilar i rådets händer, behövs också er åsikt. Vi behöver ett tydligt system, i vilket medlemsstater som upptäcker oegentligheter, kan överföra pengarna till ett bra projekt. Om de inte gör detta, kommer revisionsrätten eller kommissionen att återta pengarna för alltid. Vi behöver system som innebär en god kontroll och vi måste finna dessa system.
Jag vill också säga att jag är redo att motta kritik mot kommissionen, men att revisionsrätten har kritiserat medlemsstaterna något mer än dagens debatt om detta område, också vad gäller 1996.
Jag kommer nu till punkterna 26 och 27 och även de ändringsförslag som nämndes. För det första, en punkt om en bedrägeriutredningsbyrå. Jag har mycket litet att tillägga till det ordförande Santer konstaterade när han presenterade förslaget den 2 december. Europeiska rådet i Wien förra veckoslutet välkomnade kommissionens förslag och uppmanade institutionerna att studera förslaget för att kunna fatta ett beslut utan dröjsmål - jag betonar, utan dröjsmål. Jag vill klargöra att, enligt förslaget, kommer byrån att åtnjuta full frihet att genomföra interna utredningar på eget initiativ inom kommissionen och andra institutioner. Det lagstiftningsförfarande som har inletts ger parlamentet och rådet en god chans att uttrycka sina åsikter, vilka givetvis kommer att beaktas fullt ut. Vi får se vad som blir det slutliga resultatet av lagstiftningsförfarandet.
Punkt B om tjänsteföreskrifterna: kommissionen har haft vissa interna sociala konflikter inom detta känsliga och svåra område. För att lösa en konflikt upprättade vi en beredningsgrupp för personalpolitik, under ordförandeskap av Sir David Williamson, tidigare generalsekreterare i kommissionen, och gruppen överlämnade sin slutrapport den 9 november. Gruppen bestod av företrädare från de fackliga organisationerna och personalföreningarna samt från administrationen. Rapporten utgör startpunkt för ändringar av tjänsteföreskrifterna.
Innan den leder till lagstiftningsförslag till rådet och parlamentet, måste rapporten genomgå en omfattande samrådsprocess med de övriga institutionerna och med företrädare för personalen. Europaparlamentet har upprepat sin önskan om att bli grundligt rådfrågade i denna fråga. Samråden med personalen pågår redan och interinstitutionella samråd har inletts parallellt. Kollegiet för de administrativa cheferna har redan diskuterat rapporten och det första mötet mellan personalchefer från samtliga institutioner kommer att hållas i övermorgon, torsdagen den 17 december.
Ämnesmässigt kan rapporten från Williamson delas i två delar. Den första delen handlar om modernisering av den europeiska offentliga tjänstesektorn. Den tar upp en förnyad granskning av kommissionens mänskliga resurser, rekrytering, utbildning, översyn av karriärutveckling och en policy för jämlika villkor och icke-diskriminering. Dessutom, kommer en översyn av balansen mellan stimulansåtgärder och sanktioner att genomföras. Dessa innefattar både disciplinära åtgärder och yrkesmässig inkompetens.
Den andra delen gäller ersättningar till tjänstemän inom gemenskapens institutioner. Vad gäller tjänstemännens löner, styrs de av de regler som antogs av rådet 1991 för att gälla i tio år, och bifogades tjänsteföreskrifterna. Som ett resultat av de interinstitutionella samråden och en dialog mellan arbetsmarknadens parter, avser kommissionen att, i slutet av januari 1999, presentera en vägledande tidtabell för presentationen av meddelanden om reformerna till parlamentet och rådet. Tanken är att först presentera meddelanden om innehållet och sedan, på grundval av diskussionen, utforma de slutliga förslagen till modifieringar.
Punkt c om utvärderingen av kommissionens tjänstemän - vid slutet av 1997 startade kommissionen en stor utvärdering eller, som det ofta kallas, granskning av dess tjänstemän. Som ett resultat kommer vi att få en klar bild av aktuella uppdrag, resurser och arbetsmetoder hos varje direktorat och enhet inom kommissionen. Rapporten för varje generaldirektorat kommer att vara klar i början av nästa år, vilket uppenbarligen är den tidtabell ni önskar, och slutsatserna av detta arbete kommer att dras under första halvan av 1999.
Kommissionens ordförande har åtagit sig att inför näste utnämnde ordförande på grundval av denna utvärdering presentera en helhetsidé om hur kommissionärernas portföljer bör organiseras, och hur generaldirektoraten bör struktureras i enlighet med politiska prioriteringar. Detta är en mycket stor uppgift. Mycket beror på viljan hos den utnämnde ordföranden. Vad som emellertid är viktigt är att ordföranden åtar sig att genomföra detta.
Jag instämmer med er om att gränslinjerna för uppgifterna för gemenskapens offentliga förvaltning måste definieras klart. I vilket fall som helst måste kommissionen bibehålla makten över besluten och kontrollen av sina verksamheter.
Gällande punkt d i punkterna 26 och 27 om utnämningar, bör två principer vara vägledande vid utnämningen av tjänstemän inom kommissionen, Europaparlamentet, rådet och övriga institutioner, nämligen institutionernas autonomi och öppenhet.
Principen om intitutionell autonomi är fastslagen i fördraget och genom rättspraxis i EG-domstolen. Kommissionen anser denna princip vara av grundläggande betydelse för att garantera dess självständighet i fördragets anda. Reglerna för utnämningar är fastlagda i tjänsteföreskrifterna som är gemensamma för samtliga institutioner.
I en anda av öppenhet har en rapport om utnämningar av medlemmar i kommissionärernas kansli redan överlämnats till parlamentet som en uppföljning till parlamentets resolution vid den första behandlingen av budgeten. Kommissionen är villig att agera helt öppet vad gäller utnämningar i enlighet med bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna.
I den svåra frågan om relationerna mellan kommissionärerna och tjänstemännen, förbereder kommissionen just nu ett uppförandekod som ytterligare skall klargöra relationerna mellan kommissionärerna, deras kanslier samt generaldirektoraten. Förslaget till detta uppförandekod kommer också att vidarebefordras till nästa utnämnde ordförande i kommissionen. En mera generell uppförandekod om tjänstemännens etiska principer förbereds också. Ombudsmannen har givit oss viktig vägledning inom detta område.
Kvalifikationerna för varje tjänst inom kommissionen fastslås i annonser om vakanta tjänster. Jag instämmer i att erfarenhet av förvaltning bör göras till ett centralt kriterium för många utnämningar av högre tjänstemän. Detta bör innefatta erfarenheter av förvaltning av både ekonomiska och mänskliga resurser. På denna punkt instämmer jag i kritiken om att vi måste bli bättre. Alltför ofta i det förgångna har kunskaper förvärvats i det relativt smala område som utgörs av viktiga frågor, men förvaltning av en stor tjänstefunktion kräver kunskaper om frågorna och kapacitet att förvalta resurser och budgetar.
I detta sammanhang vill jag nämna att om budgeten antas på torsdag, vilket budgetutskottet föreslår, kommer vi att införa ett stort program för utbildning inom förvaltning nästa år som kommer att vara obligatoriskt för varje tjänsteman som arbetar i en förvaltande ställning.
Vad gäller budgetförordningen, antog kommissionen i juli ett arbetsdokument om en omfattande revidering av budgetförordningen. Med utgångspunkt från ett interinstitutionellt samråd, där vi fortfarande väntar på kommentarer, kommer kommissionen att formulera ett förslag till rättsakt för en omfattande reform under 1999.
Vad gäller budgetförordningen och kommissionärernas personliga ansvar, har kommissionens rättstjänst intagit dem ståndpunkten att ledamöter i kommissionen har ett personligt ekonomiskt ansvar då de agerar som utanordnare och fattar beslut om kostnadsåtaganden.
I punkt f begär parlamentet att kommissionärernas redovisningar av sina ekonomiska intressen skall göras öppna för insyn och offentliga. Kommissionen godtar parlamentets begäran.
En ytterligare punkt som har tagits upp av två eller tre talare är avtalet om utbytet av information mellan institutionerna. Kommissionen ser positivt på detta förslag.
Under denna debatt har vi hört många hänvisningar till brev, tidningsartiklar, rykten och till och med frågor i parlamentet. Vissa av dem kan vara sanna men många av dem kan också vara totalt felaktiga. I en anda av öppenhet är det mycket viktigt att kommissionens tjänstemän inbjuds att framträda inför budgetkontrollutskottet när helst ett svar behövs. Om ni inte är nöjda, så säg bara till. Det är mycket svårt att bekämpa falsk information om man inte får tillfälle att bemöta den. Ni vet vad jag menar.
För oss är inte allt arbete slutfört. Denna rapport gäller 1996. Många frågor gäller det förgångna. Mycket återstår att uträtta. Vi måste förbättra den ekonomiska förvaltningen, vi måste ge de europeiska skattebetalarna god valuta för sina pengar. Vi har ett enormt arbete framför oss. Vi behöver en stark kommission för dessa uppgifter i förhandlingarna om Agenda 2000.

Theato
Tack så mycket, herr ordförande, för att jag får tillfälle att tacka också Liikanen för hans redogörelse. Det är bara en sak jag vill göra klart: Oavsett om vi beviljar eller vägrar ansvarsfrihet hoppas jag att kommissionen vidtar de nämnda ansträngningarna, oberoende av utfallet av omröstningen.
Sedan vill jag också peka på en diskrepans i översättningen av Elles betänkande. Det gäller den engelska översättningen. På punkt 23 har man inte justerat formuleringen enligt omröstningsresultatet - här står det fortfarande give/refuse . Refuse och snedstrecket skall tas bort, i enlighet med omröstningen. Jag ber om att detta görs också i övriga språkversioner.

Ordföranden
Det kommer att ske, fru Theato.

Blak
Tack, herr ordförande, för att ni ger mig möjlighet att rätta till ett par missförstånd. Tillich kom med några kommentarer rörande vår samordnarroll. Jag vill gärna säga att i den socialdemokratiska gruppen har vi det så att om man blir vald till samordnare, så tar man hänsyn till gruppens och kollegornas intressen, inte sina egna personliga intressen. Om en samordnare avgår därför att han vill göra det på ett annat sätt, så väljer man en annan samordnare och i detta fall ha man valt mig. Jag vill gärna säga att jag är djupt besviken över att en annan grupp riktar ett sådant osakligt angrepp mot oss. Om en ledamot inte vill vara samordnare, så är vederbörande fri att avgå, så att någon annan kan ta över. Detta är demokrati, det andra är inte demokrati!

Monfils
Herr ordförande! När det gäller denna debatt har man aviserat omröstning kl. 12.00 om den tolkning som utskottet för arbetsordningen gör av reglerna för omröstning. Man har också sagt oss att dokumentet skulle finnas tillgängligt kl. 09.0-09.15 på morgonen. Jag gick tillsammans med några kolleger för knappt 5 minuter sedan till distributionen där man är fullständigt ovetande om allt kring detta dokument och var det finns! Ingen har det.
Herr ordförande! Det skulle vara önskvärt att vi har det i vår hand innan vi skall rösta om det. Motsatsen skulle vara mycket skadlig för vårt fortsatta arbete.

Ordföranden
Herr Monfils! Jag vill göra er uppmärksam på att tolkningen av arbetsordningen återfinns i protokollet från gårdagens sammanträde, sidan 24, och jag uppmanar er därför att titta i protokollet.

Colom i Naval
Herr ordförande! Under denna debatt höll föredraganden ett anförande på sju och en halv minut. Eftersom föredragandena brukar ha fem minuter antar jag att de sista två och en halv minutrarna var för hans grupp.
Jag anser att det hade varit mycket klokare att skilja Elles två inlägg åt, eftersom hans slutord var att begära att kammaren avvisar ansvarsfriheten.
Herr ordförande! Detta är något som Elles givetvis kan göra för egen del, men som föredragande står det i motsats till budgetkontrollutskottets omröstning och jag skulle vilja att detta tas till protokollet.

Ordföranden
Herr Colom i Naval! Ni vet att det åligger grupperna att fördela talartiden och att det är brukligt att eventuellt förlänga den talartid, som föredraganden förfogar över i sin egenskap av föredragande, med en del av den tid som har tilldelats gruppen. Det är självklart att föredraganden fritt kan organisera sin talartid och fördela sina ämnen som han önskar.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag hade vidtagit försiktighetsåtgärden att överlämna min begäran i förväg, och jag skulle ha velat att det registrerades. Men jag vill först göra ett personligt uttalande.
Kommissionär Liikanen sade att jag uttalat en felaktig uppfattning om revisionsrättens rapport. Den enda jag sade var att revisionsrätten inte har lämnat någon positiv övergripande revisionsförklaring om att räkenskaperna för budgetåret 1996 var korrekta. Jag är inte ensam om att säga det, herr kommissionär! I punkt 1 i resolutionen i Elles betänkande erinras om att revisionsrätten för tredje året i rad har vägrat att lämna en positiv övergripande revisionsförklaring när det gäller lagligheten och korrektheten hos de transaktioner som utgjorde betalningarna under budgetåret. Jag bara upprepar vad som stod i betänkandet.
Jag har en ordningsfråga i slutet av denna punkt, herr ordförande.

Theato
Jag vill bara göra ännu ett klargörande för Colom: Av min talarlista framgick tydligt att Elles får fem minuter som föredragande och två minuter för sin grupps räkning. Jag säger det bara som ett klargörande och tror inte att det kan förvirra på något sätt.

Liikanen
Herr ordförande! Jag skulle till Fabre-Aubrespy vilja säga att meningen i Elles betänkande är riktig. Man talar om underliggande operationer, medan ni talar om räkenskaper, där finns en skillnad. Revisionsrätten lämnar fyra olika yttranden om räkenskaperna, de är positiva, men även om betalningarna, om de underliggande operationerna, och de är inte positiva. Jag hoppas att de inom en snar framtid kommer att vara det.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag stöder mig på bilaga V, artikel 3.2 i vår arbetsordning.
Ett antal ändringsförslag till Elles betänkande har förklarats tillåtliga, närmare bestämt 22 om jag får tro den som information jag har fått. Andra har förklarats otillåtliga. Det åligger er att tillämpa arbetsordningens bilaga som innebär att ändringsförslagen skall överlämnas för yttrande till budgetkontrollutskottet.
Jag ber er därför bekräfta att utskottet kommer att tillfrågas vid sitt möte i eftermiddag för att yttra sig om de 22 ändringsförslagen, som för övrigt kommer från alla politiska grupper. Det finns 11 ändringsförslag från den socialistiska gruppen, dessa ville förbjuda oss att lämna in ändringsförslag om bestämmelsen, och från i stort sett samtliga övriga grupper i parlamentet.

Ordföranden
Punkten kommer i vilket fall som helst att granskas före omröstningen på torsdag. Det kan ni vara lugn för.

Allmän budget 1999
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0500/98) av Dührkop Dührkop och Viola för budgetutskottet om förslag till Europeiska gemenskapernas allmänna budget för budgetåret 1999, ändrat och försett med ändringsförslag (C4-0600/98) och om rättningsskrivelse nr 1/99 till utkastet till Europeiska gemenskapernas budget för 1999 - Avsnitt III kommissionen (C4-0666/98).

Dührkop Dührkop
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! För det första vill jag tacka alla medarbetare här i kammaren för deras arbete med 1999 års budgetförfarande. Speciellt medarbetarna på budgetutskottets sekretariat, som med sitt oförtröttliga arbete har gjort det möjligt att komma till andra behandlingen som planerat. Tack så mycket allihop.
Budgetförfarandet för 1999, herr ordförande, är med Europaparlamentets andra behandling på väg mot sin slutpunkt.
Jag skulle vilja göra en liten sammanfattning, men framför allt gå tillbaka till en viktig punkt. Vi började detta förfarande med att kalla 1999 års budget en " övergångsbudget" till år 2000 och de nya budgetplanerna. Budgeten för 2000 bör utgöra grunden för de nya budgetplanerna, men även budgeten för 1999 skall vara sträng, och samtidigt uppfylla Europaparlamentets prioriteringar.
Dessa inriktningar hade några villkor sine qua non. Ett av dem var det mandat parlamentet gav Colom för att förhandla om dessa nya budgetplaner, vilka var att införa ett flexibilitetsinstrument i de nya budgetplanerna.
Därför introducerade parlamentet i första behandlingen, ett strategiskt ändringsförslag som ökade de icke-obligatoriska kostnaderna och betalningsbemyndigandena i enlighet med artikel 17 i det gällande interinstitutionella avtalet, som en " rättssäkerhet" för att garantera att rådet å ena sidan förhandlar fram ett flexibilitetsinstrument och för att garantera att beloppen för de icke-obligatoriska kostnaderna, om man inte kommer fram till ett nytt avtal, inte sänks eftersom det skulle skada parlamentets möjligheter att finansiera sina egna prioriteringar.
Den bro som på det sättet skapades av Europaparlamentet godtogs inte av rådet - vilket var väntat -, men jag skulle vilja säga att någonting har skapats. Vi har skapat en ny kultur, ett nytt förtroende, för vi har intrycket av att rådet i sin förhandlingsvilja accepterar parlamentet som en verklig politisk samtalspartner.
I sin andra behandling, den 24 november, efter det sedvanliga förlikningsförfarandet, övergick rådet till sin andra behandling med en gemensam syn på det övergripande i budgeten, tillsammans med parlamentet, men utan framsteg vad gäller de strategiska ändringsförslagen.
Jag skulle vilja gå igenom de olika budgetrubrikerna i rådets behandling och sätta dem i kontrast till parlamentets ståndpunkt före dess andra behandling.
Jag sade i mitt första inlägg före den första behandlingen, att jag var litet desillusionerad efter vad som hände med ad hoc -förfarandet för jordbruket, eftersom vi inte nådde fram till en seriös diskussion i juli, något parlamentet hade önskat. Emellertid måste jag säga att ad hoc -förfarandet före rådets andra behandling visade sig vara ett mycket värdefullt instrument, eftersom rådet gick med på parlamentets inställning vad gäller att inte höja jordbruksutgifterna.
Rådet har också kommit överens med parlamentet om en jordbruksreserv, av vilken 20 miljoner euro uteslutande är avsedda för jordbruksrelaterade miljöåtgärder, som är en prioritering för Europaparlamentet. Parlamentet skiljer sig knappt från rådet - för att förkorta mitt anförande i denna mening -, i sin andra behandling vad gäller jordbrukets rubrik 1. Jag anser att vi har uppnått ett avtal som är godtagbart för båda parter.
När vi går över till rubrik 2 - som i budgetplanerna brukar kallas " Edinburghpaketet" - måste jag däremot säga att parlamentet för in ett " ändringspaket" vilket är en reserv för åtagandebemyndigandena på 1 500 miljoner euro och för betalningsbemyndigandena på 250 miljoner, plus en nedskärning av betalningsbemyndigandena på 500 miljoner. Detta baseras helt på kommissionens uppgifter om situationen i september för ej utnyttjade medel i strukturfonderna.
Inte i någon av de dialoger och förlikningsförfaranden som vi har haft med rådet, har detta aldrig nämnts. Det var inte syftet att diskutera detta ändringsförslag, eftersom det inte var några problem. Överraskande nog godtar rådet minskningen men förkastar reserven i strukturfonderna, vilket innebär en ändring av budgetrubrik 2 som gör det fritt för parlamentet att, i sin andra behandling, rösta enligt med kammarens majoritet. I går, i budgetutskottet, röstade man EMOT att återinföra reserven, men FÖR att återinföra betalningsbemyndigandena, eftersom ändringsförslaget - jag upprepar - var ett helhetspaket, och en minskning av betalningarna fyller inte någon funktion, med tanke på den brist vi vet råder i betalningsbemyndiganden. Det saknar helt mening om det inte finns en reserv.
Vad gäller budgetrubrik 3 sade jag till rådet i första behandlingen att det var Askungen alla kategorier. Det handlar om unionens inre politik, den europeiska dimensionens politik, och jag måste säga att prinsen med hjälp av sina glasskor tycks ha funnit Askungen och gjort henne till prinsessa, för angående denna budgetrubrik 3 har rådet, i det avtal vi har uppnått, nästan i sin helhet godtagit parlamentets prioriteringar. Det finns till och med poster som har höjts med 49 procent. Det är värt att nämna att vi har kommit till ett avtal inom det fjärde ramprogrammet för forskning, vi har också fört över delar av politiken inom den tredje pelaren till budgetrubrik 3, så som parlamentet ville, och föregått Amsterdamfördraget; rådet har också gett parlamentet rätt vad gäller att respektera finansieringen av programmen Sokrates och Ungdom för Europa . Jag anser att det är ett oerhört tillfredsställande resultat för parlamentet, och jag vill tacka rådet för dess förhandlingsvilja, vi kommer alltså på torsdag att med största nöje rösta för denna budgetrubrik i denna form.
Nu går jag över till att kommentera något jag anser är politiskt allvarligt. Det är allvarligt att parlamentet, i budgetrubrik 4, har varit tvunget att minska Phare-programmet. Det är allvarligt, eftersom det politiska budskap detta ger inte är angenämt för varken parlamentet eller rådet, men för budgetens effektivitet var det nödvändigt att göra det på detta sätt, med tanke på hur detta program har fungerat i sin helhet. I detta fall förutser vi 150 miljoner under den finansiering som beslutades i Cannes, men rådet har gått med på parlamentets förslag om att finansiera en av dess prioriteringar i de externa åtgärderna genom denna minskning av Phare-programmet.
I budgetrubrik 5, bibehåller parlamentet sin ståndpunkt angående skapandet av en speciell post för pensionsfonden. Jag anser det fortfarande vara en skam att vi under hela budgetåret inte har kunnat avancera en endaste tum i denna fråga, som är viktig för att unionens tjänstemän skall kunna garantera sina pensioner.
Efter förlikningsförfarandet den 24 november står vi fortfarande utan något avtal med rådet vad gäller det strategiska ändringsförslaget, och ett nytt förlikningsförfarande kommer att äga rum den 8 december; och det är historiskt att vi, för första gången på tio år, kommer att ha ett förlikningsmöte efter det att rådet har inlett sin andra behandling. Jag är tacksam mot ordförandeskapet för dess vilja att inte stänga dörrarna, och att det går med på att ha parlamentet som politisk samtalspartner, som jag sade inledningsvis.
Efter detta resultat i förlikningen drar jag, som föredragande, tillbaka de strategiska ändringsförslagen inför den andra behandlingen. Men som i alla förhandlingar vet vi att de två parterna avstår vissa saker. Jag hade velat - och jag tror att parlamentet i sin helhet också hade velat det - uppnå något mer precist. Jag medger att det planerade tidsschemat inte har hållit. Vi hade tänkt ha något mer konkret på bordet i Wien, vilket hade gjort det möjligt med en mer konkret förlikning. Men jag tror - och hoppas - att Colom kommer att beskriva den avtalstext vi har uppnått mer i detalj, och jag tror att det kommer att finnas flexibilitetsinstrument. Vi har fått en unilateral historisk förklaring från rådet, som till slut kommer att uppfylla vad det undertecknar, och jag tror att det kan vara tillräckligt för att uppnå ett avtal under förhandlingarnas gång.
Herr ordförande! På torsdag kommer parlamentet i den andra behandlingen att rösta om en budget som helt och hållet uppfyller det nuvarande interinstitutionella avtalet. En budget som kommer att visa att en sträng budget är fullkomligt förenlig med Europaparlamentets politiska prioriteringar, men som framför allt är förenlig med de europeiska medborgarna och deras intressen.

Viola
Herr ordförande! Låt mig inleda med att uttrycka min tillfredsställelse över att vi än en gång har kunnat godkänna de övriga institutionernas budget i en enda behandling, eftersom alla de ändringsförslag vi lagt fram har blivit godkända av rådet. Detta är ett tecken på samsyn och gott samarbete som jag hoppas kommer att fortsätta under de kommande åren.
I det förslag till resolution som vi skall rösta om på torsdag - vilket visar att vi inte har några speciellt stora eller olösta problem - tar man upp vissa frågor som redan har diskuterats och detta i syfte att hitta fasta punkter som under nästa års budgetförfarande leder fram till att vi hittar lösningar på sådana problem som fortfarande återstår. I det sammanhanget skulle jag vilja påminna om något som även kollegan Dührkop Dührkop har nämnt, nämligen besvikelsen över att rådet har förkastat tanken på att skapa en pensionsfond för de europeiska institutionernas tjänstemän. Europaparlamentet anser att man här har förlorat ett tillfälle att finna en lösning på ett problem som bör tas upp och lösas så snabbt som möjligt. Nu väntar vi att kommissionen före den 31mars skall lägga fram ett förslag om en reform av pensionssystemet, för detta är en prioritet, inte bara för parlamentet, utan också för samtliga andra organ inom Europeiska unionen.
Ett annat fortfarande olöst problem som nämns i resolutionen, är domstolens översättningstjänst. Jag anser att det är nödvändigt att domstolen kommer med konkreta förslag som kan bli inledningen till en seriös diskussion om vilka metoder vi kan vidta för att åtminstone underlätta översättningsarbetet. Vi uppmanar därför domstolen att utforma ett system för maskinöversättning som kan minska anhopningen av byråkratiskt och administrativt arbete, och att därefter leta efter andra lösningar som kan underlätta juristlingvisternas mycket viktiga arbete.
Utgångspunkten måste vara att den budgetansvariga myndigheten inte kan lösa domstolens mycket omfattande problem genom en politisk överenskommelse som bygger på åtaganden som, om de bara gäller en enda budget, är i det närmast helt orimliga. Det skulle däremot vara möjligt om beloppen räknades av enligt en flerårig plan.
Europaparlamentet - och detta är en annan punkt i resolutionen som behöver lyftas fram - vill också skicka en signal till Regionkommittén, eftersom vi har att ta ställning till den förtida avvecklingen av samarbetet med det egna generalsekretariatet och man har även diskuterat hypotesen att ta till artikel 50, vilket skulle innebära ett avsevärt ekonomiskt åtagande, eftersom operationen, enligt de uppskattningar som gjorts, skulle kosta cirka 32 000 ecu.
Naturligtvis stryker vår resolution under nödvändigheten av att man hittar andra lösningar som är ekonomiskt acceptabla, tekniskt genomförbara och sådana att de inte lämnar några tomrum när det gäller att styra denna organisation som under de kommande åren kommer att ställas inför ett ökat antal uppgifter som härrör från det nya Amsterdamfördraget.
I resolutionen understryks dessutom nödvändigheten av att fortsätta med den politik som hittills har följts när det gäller fast egendom, en politik som kännetecknas av snabbhet när det gäller att förvärva fast egendom som skall användas av gemenskapens olika institutioner och att göra respektive utbetalningar. I går kunde vi med tillfredsställelse konstatera att man antog ändrings- och tilläggsbudgeten och att man ställde den rejäla summan 150 miljoner euro till förfogande för att köpa in till exempel D3, vilket kommer att medföra besparingar på motsvarande 40 miljoner euro under de kommande tio åren.
Detta är en politik som redan har burit frukt och som, om vi fortsätter att följa den, kommer att leda till ytterligare rejäla besparingar för unionens budget. Vi är med andra ord nöjda med att man godkänner vårt ändringsförslag som innebär att revisionsrättens byggnad skall förverkligas.
Herr ordförande! När vi nu skall avsluta debatten om Europeiska unionens första budget i euro måste vi uttrycka vår tillfredsställelse med att, även när det gäller budgeten för de övriga institutionerna, ha åstadkommit en återhållsam och balanserad budget som tar hänsyn till de olika medlemsstaternas olika budgetförutsättningar. Låt mig slutligen tacka mina kolleger i budgetutskottet för den hjälp jag har fått och, framför allt, de anställda inom kommissionen för den omistliga hjälp de har gett oss i vårt arbete.

Lenz
Herr ordförande! Budgetdebatterna har under detta år präglats av en viss stormighet. Då och då lugnar sig det stormiga havet, vilket glädjande nog har skett i rätt tid. Åtminstone till viss del för det område i budgeten som utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor svarar för, och där det har förekommit avsevärd upprördhet, särskilt när det gäller genomförandet av programmen för mänskliga rättigheter.
Lyckligtvis kunde man tack vare kompromissen mellan Europaparlamentet och rådet lösa frågan om rättsliga grunder via kompromissen med formeln för tekniskt bistånd. Därmed kunde de allvarligaste oroskällorna i samband med ändringsbudgeten för 1998 och budgeten för 1999 undanröjas. Helst hade vi förstås sett att ännu mer hade gjorts, men det är i alla fall värdefullt att frågorna blir reglerade under förevarande år. Ty det hade verkligen varit en allvarlig brist hos Europeiska unionen om femtioårsjubiléet av FN: s allmänna förklaring av de mänskliga rättigheterna och denna vecka utdelandet av Sacharov-priset för tionde gången hade varit bemängt med svårigheter. Ingen kan väl förneka att ett och annat skulle kunna förbättras, men vi behöver faktiskt allt stöd vi kan få, när det handlar om mänskliga rättigheter och arbetet för att upprätthålla förbindelser med andra länder i världen.
Jag kom nyligen tillbaka från en resa i Latinamerika. Under resan kunde jag återigen övertyga mig om värdet av det arbete som utförs, vare sig det gäller övervakning av valprocesser, mänskliga rättigheter eller arbetet i våra institut. Vi kommer att under dessa synpunkter mycket noga övervaka hur budgeten för 1999 genomförs. Så vill jag tacka fru Dührkop Dührkop för det utmärkta samarbetet i den här frågan. Samarbetet har åter visat att Europaparlamentet vet sin betydelse i dessa svåra angelägenheter och att det oinskränkt företräder en sak som vi såsom goda demokrater måste realisera över hela världen.

Sonneveld
Herr ordförande! Jordbrukssektorn har under de olika faserna i behandlingen av 1999 års budget inte givit anledning till några häftiga debatter. Är detta lugnet före stormen eller är det nu fråga om ett bättre förfarande? Jag tror att det verkligen är det senare som är fallet. Genom det ständiga analyserandet av utgifterna under det löpande året, samt det uttryckliga utrymmet i budgetförfarandet för att vid de avgörande tidpunkterna dra slutsatser härav för den nya budgeten, undviker vi att man i budgeten reserverar för mycket för jordbruket. Men å andra sidan finns tryggheten kvar att man också vid en ofördelaktig utveckling kommer att vidta åtgärder på ett förståndigt sätt.
Som föredragande av yttrandet från jordbruksutskottet har jag också varit med om att se till och medverkat till att man även detta år exakt följer det arbetssätt som infördes förra året med stöd av en ändringsskrivelse från kommissionen mellan den första och andra behandlingen. Också detta år får vi konkreta ändringsförslag för ett stort antal budgetposter. Totalt skulle det behövas tillföras 513 miljoner euro till det ursprungliga totalbeloppet för rubrik 1 i budgeten.
Rådet och den europeiska parlamentsdelegationen kom dock överens om att inte inarbeta denna förhållandevis ringa skillnad med budgetförslaget i det totala budgetbeloppet för budgetrubrik 1, men däremot att se över de olika budgetposterna utifrån de senaste uppskattningarna inom ramen för det tidigare fastställda totalbeloppet. Kommissionen lade fram de nödvändiga förslagen för detta. Härmed handlade man i enlighet med Europaparlamentets önskemål om att inte söka lösningen i en lineär minskning med en låg procentsats av alla budgetutgifter för jordbruk, utan i en riktad sänkning av ett antal poster.
För övrigt utgjorde också det faktum att man sedan dess hade konstaterat ett överskott på 1, 4 miljarder ecu under budgetrubrik 1 i budgeten 1998 en faktor för att ändå i viss mån relativisera de sämre utsikterna för 1999. Förresten kan vi redan nu också för framtiden med stöd av denna omsorgsfulla observation av marknadsutvecklingen fram till i dag konstatera att man kommer att tvingas leva med en viss osäkerhet vid jordbruksutgifterna. Denna marginal kan dock avsevärt minskas jämfört med jordbruksbudgeten förr, vilken innehöll överdrivna marginaler vilket gjorde att det varje år på nytt blev mycket ansenliga belopp över som betalades tillbaka till medlemsstaterna.

Rübig
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Vi har inte lagt in medlen för inre säkerhet och säkerhet i området runt de europeiska institutionernas byggnader i reserven. Ändå vill jag påpeka att det föreligger ett akut behov av handling. Såsom föredragande av budgeten för ekonomiutskottets räkning anser jag att vi kan vara tillfreds med riktsiffrorna för nästa budget. Redan i sitt förslag hade kommissionen försett de centrala ekonomiposterna med tillräckligt stora medel. Parlamentet har sedan framgångsrikt försvarat ansatserna. Avdelning B5-3 om den inre marknaden har fått ökade anslag med 13, 8 miljoner euro, avdelning B5-5 om arbetsmarknaden och teknisk utveckling har fått 12, 2 miljoner euro mer i anslag. I det sammanhanget är jag särskilt nöjd med överenskommelsen för främjande av villkoren för mellanskikten som nåtts. Den för detta avsedda budgetpost B5-512 har höjts med hela 60 procent.
Vi vill dock se de ömsesidiga förbindelserna och indikatorerna för ett sunt ekonomiskt klimat i ett bredare perspektiv. Här kan man nämna utbildningsområdet och utbytesprogrammen för ungdomar, vilka fungerar som viktiga alstrare av mänskliga resurser, något som vår inre marknad är i trängande behov av för att hålla uppe konkurrenskraften. Avdelning B3-1 Allmän utbildning, yrkesutbildning och ungdomsfrågor har fått ökade anslag med 136, 4 euro. Även om jag har stor förståelse för kravet från europeiska ungdomsförbund på ytterligare höjningar, så har vi faktiskt med föreliggande budget lagt grunden för en fortsättning på och utbyggnad av den allmänna utbildningen och yrkesutbildningen. För ekonomin är dessutom principen om en restriktiv budgetpolitik av särskild betydelse. Låt oss inte heller glömma att elva länder om runt två veckor kommer att sluta sig samman i en monetär union. Det är, menar jag, en god grund för ett framgångsrikt Europa!

Schwaiger
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill såsom föredragande för utskottet för externa ekonomiska förbindelser bara nämna två punkter som vi inte kunde behandla i oktober i första behandlingen. Vi hade då lagt flera förslag avseende våra kommentarer till det ekonomiska samarbetet med Latinamerika, Asien och Sydafrika, inklusive frågan om investeringar.
Vårt förslag var att i programmen innefatta de ekonomiska och sociala grupperna, industri- och handelskamrarna, arbetsgivarorganisationerna, fackföreningarna, konsumentorganisationerna och miljöskyddsorganisationerna. Vårt syfte med dessa förslag var att starkare integrera de ekonomiska och sociala grupperna i uppbyggnadsarbetet med exempelvis AVS-länderna som förebild, vilket alltså då skulle likna situationen i AVS-länderna och Turkiet. Tyvärr godtog budgetutskottet inte våra förslag, trots att de inte kostar någonting. De stöds vidare av en bred samstämmighet i utskottet för externa ekonomiska förbindelser, en enighet som växt fram mellan de olika gruppernas företrädare i utskottet.
Min enträgna uppfordran till ordförandena i budgetutskottet och till föredraganden är att i förekommande fall införa denna idé i resolutionsförslaget. Det är förnuftiga förslag som också i stor utsträckning stämmer överens med gängse praxis i AVS-staterna.
Jag vill göra ytterligare en kommentar innan jag slutar. Att öppna upp den japanska marknaden torde endast vara möjligt om unga chefer i främst de små och medelstora företagen får skolning i marknadens speciella villkor och även får tillfälle att anpassa sig efter dem. Hittills har Europeiska unionen främjat detta på ett berömvärt sätt. Man kan på detta sätt ge 30-40 chefer per år utbildning och tillfälle att öva sig. Förslaget har inte beaktats, eftersom den rättsliga grunden för närvarande saknas. Jag hoppas att kommissionen lägger de erforderliga förslagen och att den rättsliga grunden inom kort kommer att bli tillgänglig, så att denna budgetpost åter kan införas.

Eisma
Herr ordförande! Jag är glad att rådet har ställt sig bakom den av oss föreslagna höjningen av miljöbudgeten. Härigenom har mer pengar ställts till förfogande, bland annat för det femte miljöåtgärdsprogrammet och för Life. Allt detta är utmärkt, men ändå är endast 0, 2 procent av den totala budgeten avsatt för miljön. Därför måste vi få det som gäller miljön från integrationen i de övriga sektorerna. Därför förvånar det mig att rådet inte har ställt sig bakom just de förslagen som avser att göra budgeten en ökad miljöprofil. Jag lägger därför på nytt fram fem ändringsförslag; budgetkontrollutskottet kommer att göra detta. Ändringsförslagen gäller strukturfonderna ur miljöhänseende, naturskydd och användandet av pengarna från strukturfonderna för naturskydd inom ramen för Habitat - ett fågeldirektiv. Vi vill även se att minst 10 procent av Meda-pengarna används för miljöprojekt. En bättre miljö börjar hos er själv, herr ordförande. Av den anledningen har jag lagt fram ett ändringsförslag till resolutionen, som även budgetkontrollutskottet har godtagit, om att göra institutionerna själva mer miljövänliga. Rådet, kommissionen, Regionkommittén och dylika, och även vårt eget Europaparlament kan göra mycket mer vad gäller energisparande, avfallsförädling och mobilitet. Om vi gör detta på ett trovärdigt sätt så är vi en förebild för medlemsstaterna, och då kan vi förespråka en äkta miljöpolitik.
Slutligen är jag glad att rådet också har ställt sig bakom en höjning av budgeten för konsumentskydd och folkhälsa. Jag beklagar att rådet har placerat båda beloppen i reserven, men lyckligtvis, tack vare vårt ingripande, kommer budgetkontrollutskottet åter att ta fram konsumentskyddet ur reserven för vilket den rättsliga grunden väntas inom kort. Tyvärr har man inte lyckats med detta beträffande folkhälsopolitiken.
Herr ordförande! Jag avrundar. Trots allt så är jag, bland annat tack vare det goda samarbetet med föredragandena Viola och Dührkop, nöjd med det totala resultatet.

Morgan
Herr ordförande! Jag vill åter tacka Dührkop Dührkop för hennes arbete med budgeten för 1999.
För kulturskottet var detta ett år utan like. Det har skett ett erkännande av kulturen som ett viktigt sätt att befästa den europeiska integrationen och en betoning av skapandet av ett verkligt kunskapens Europa. De extra pengar som har kommit som en utvidgning av programmen Ariane och Kaleidoscope är mycket välkomna. Inte bara är dessa pengar betydelsefulla för 1999, utan de är även avgörande för utpekandet av den lämpliga riktningen för det kommande Kultur 2000-programmet.
Föredragandens ståndaktighet i frågan om mindre använda språk är av avgörande betydelse för de 50 miljoner människor i Europeiska unionen som är berörda. Vi väntar ivrigt på ett förslag från kommissionen i denna fråga och förlitar oss på att den kommer att tillhandahålla en formell rättslig grund i framtiden.
Vad gäller informationspolitiken tycks det ibland som om rådet faller i den grop man grävt åt andra. Ingen är mera påtagligt medveten än rådet om behovet av att informera den europeiska allmänheten om den pågående integrationsprocessen inklusive, vilket är mycket viktigt, införandet av den gemensamma valutan. Trots detta är det rådet som har släpat benen efter sig vad gäller att erkänna kommissionens befogenhet inom detta område. Hur skall vi kunna skapa ett verkligt folkens Europa om folket inte känner till det? En sak är säker: de känner inte till rättsliga grunder och de bryr sig egentligen inte. Det är viktigt att vi inte hemfaller åt detta käbbel år efter år. Vi är glada över att rådet åtminstone har insett rimligheten i denna fråga, åtminstone vad gäller detta år.
Utskottet välkomnar också den överenskommelse mellan rådet och parlamentet som kompenserar de anslag som använts för administrativa syften genom åren för programmen Socrates och Ungdom för Europa. Det har varit ett bra år för kulturutskottet. Tack så mycket, fru Dührkop Dührkop.

Cunningham
Herr ordförande! Å utskottet för utveckling och samarbetes vägnar, vill jag inleda med att tacka Barbara Dührkop Dührkop, huvudföredraganden, för hennes enorma hjälp och stöd. Jag vill också tacka min egen gruppsamordnare, Terence Wynn, och mitt utskottssekreteriat för deras hjälp och uppmuntran.
Som utskott har vi inte åstadkommit allt det vi ville åstadkomma men sist och slutligen har vi åstadkommit en budget som vi verkligen kan leva med. Emellertid finns det ett antal saker som oroar mig.
För det första, i fråga om den budgetpost som avser tropiska skogar noterar jag att kommissionens förslag om att öka betalningsbemyndiganden, d.v.s. med fem miljoner euro, inte godtas av kommissionen. Jag förväntar mig att kommissionen på ett eller annat sätt kan överföra och godkänna de tilläggsanslag som kan vara nödvändiga vad gäller vår utrikespolitik.
För det andra, i fråga om genusfrågor, hoppas jag att vi nästa år kan se en ökning av budgetrubriken. Vi har sett en minskning denna gång som var en stor besvikelse för mitt utskott.
Slutligen, vad gäller landminor, förekom det otaliga diskussioner om det antal budgetrubriker som vi borde ha. Jag har informerats om att det för närvarande finns omkring 12 eller 13 budgetrubriker som nämner landminor. Kommissionen har meddelat mig att de har planer på att sammanföra alla dessa i en budgetrubrik och att de föreslår att en summa på cirka 35 miljoner euro skall användas för minröjning och återuppbyggnadsprogram. Jag välkomnar detta mycket, det är något som utskottet för utveckling och samarbete har drivit på under en tid. Summan 35 miljoner, om vi kan behålla den i några år, kommer att räcka långt för att röja världen från vad som har varit ett ohyggligt gissel för miljoner människor i tredje världen.
Jag vill uttrycka mitt tack ännu en gång till huvudföredraganden. Det har varit ett extremt framgångsrikt budgetförfarande.

Deprez
Herr ordförande, kära kolleger! Å utskottets för medborgerliga fri- och rättigheter vägnar kan jag i anslutning till debatten om den andra behandlingen av budgeten på nytt bekräfta den tillfredsställelse jag uttryckte vid den första behandlingen. Jag skulle i det sammanhanget vilja upprepa mitt tack till föredraganden Dührkop Dührkop samt till kollegerna i budgetutskottet och dess ordförande Samland som i år varit mycket mer mottagliga än förra året för krav från vårt utskott.
Bland det som jag är nöjd med skulle jag vilja betona tre punkter som utgjorde tre prioriterade satsningar för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter. För det första kräver vi att åtgärderna skall fortsätta och att medlen höjs för att bekämpa våld mot kvinnor och barn, sexturism och brottsligt utnyttjande av Internet. Den lösning som tagits fram för dessa poster är vi nöjda med.
För det andra vill vi att åtgärderna skall fortsätta och medlen bibehållas för att integrera invandrare och bekämpa rasism och främlingsfientlighet. Som ni vet, kära kolleger, befann sig dessa budgetposter i ett mycket känsligt läge med tanke på avsaknaden av rättslig grund. Den lösningen är vi också nöjda med.
Men den största anledningen till att vi är nöjda, herr ordförande, kära kolleger, är att för första gången, till följd av bl.a. vår kollega Brinkhorts envishet, och jag vill tacka honom också, godkände budgetutskottet inrättandet av Europeiska flyktingfonden. Alla känner till omfattningen av flyktingproblematiken för Europeiska unionen, alla vet också att rådet har åtagit sig att vidta åtgärder i syfte att rättvist fördela kostnaderna, och denna europeiska flyktingfond är det bästa sättet att genomföra det. Därför förstår jag inte att rådet envisas med att vägra godkänna denna lydelse för ett instrument som är både nödvändigt och sunt.

Tillich
Herr ordförande, jag vill ge föredraganden Dührkop Dührkop en komplimang. Hon har arbetat mycket hårt på sitt betänkande under året. Jag vill tacka henne för ett gott samarbete och även låta tacket komma kommissionen och det österrikiska ordförandeskapet till del.
Ur budgetkontrollutskottets synvinkel är det uppenbart att vi fortfarande har mycket att göra. Det faktum att vi har överskattat jordbruksutgifterna för budgetåret 1998 med 1, 4 miljarder ecu innebär att det fortfarande finns ett visst handlingsutrymme. Till följd av att rådet och Europaparlamentet i budgetförfarandet 1998 kom överens om att skära ned kommissionens budgetförslag har vi fortfarande ett överskott. Därför välkomnar jag att kommissionen i Notenboom-förfarandet har använt en ny sorts motivering för utnyttjade, outnyttjade och delvis utnyttjade budgetposter. Jag vädjar till kommissionen och anhåller om att den skall fortsätta att göra detta i månadsrapporterna i verksamheten under 1999. Därigenom skulle Europaparlamentet ha bättre förutsättningar att utöva den månatliga kontrollen av utgifterna. Fackutskotten skulle vidare integreras starkare i resursövervakningen och även vid verksamhetens utövande. Också kommunikationen mellan parlament och kommission skulle förbättras.
Låt mig så bara ge några kommentarer till ämnet strategisk reserv. Resultatet hittills för oss är verkligen inte särskilt upplyftande. Det finns dock en sak som Europaparlamentet kan tillskriva sig äran av. Rådet har konstaterat att det måste respektera Europaparlamentet som partner och del av den budgetansvariga myndigheten. Det handlar inte längre uteslutande om att beakta enskilda medlemsstaternas intressen i rådet, utan alltmer också om att beakta Europaparlamentets vilja.

Pérez Royo
Herr ordförande! Jag skulle för fiskeriutskottet vilja lägga vår tillfredsställelse till den som redan har uttryckts av föredraganden Bárbara Dührkop. Fiskeriutskottet har samarbetat med huvudföredraganden om budgeten 1999 i budgetförfarandets olika etapper, främst genom den ursprunglige föredraganden i fiskeriutskottet, Apolinario, som inte längre är ledamot av detta parlament.
Även om det enda ändringsförslag som fiskeriutskottet inger är ett ändringsförslag i vilket föreslås en liten ökning av anslagen till kontrollåtgärder, vill vi passa på detta tillfälle att upprepa en rad prioriteringar som utgör kärnan i fiskeriutskottets verksamhet. Jag räknar upp dem utan någon inbördes rangordning: för det första, kontrollåtgärderna för att effektivt uppfylla gemenskapens bestämmelser; för det andra, de särskilda åtgärderna angående småskaligt fiske och kustnära fiske; för det tredje, frågan om forskning som hör nära samman med utvecklingen av det femte ramprogrammet; för det fjärde, strukturfonderna, en fråga som vi redan upprepade gånger har haft tillfälle att diskutera, och slutligen, frågan om internationella avtal, vilken jag vill uppehålla mig vid ett ögonblick.
Vad gäller de internationella avtalen, minskas de föreslagna anslagen för budgetåret 1999 i förhållande till 1998, såväl vad gäller åtagandebemyndiganden som betalningsbemyndiganden. Utan tvekan handlar det om en motiverad minskning, men vi vill göra en viktig anmärkning: fiskeriutskottet vill uppmärksamma de budgetansvariga myndigheterna på den svårighet som kommer att uppstå vid utarbetandet av budgeten för år 2000, vad gäller avtalet med Marocko vilket löper ut den 30 november 1999 och som kostar 120 miljoner ecu om året, praktiskt taget hälften av denna rubrik. Den budgetansvariga myndigheten måste visa sin förvaltningsförmåga för att garantera nödvändiga medel från budgetanslagen för att upprätta ett nytt avtal, och bibehålla diskretionen angående detta belopp för att inte äventyra förhandlingarna med Konungariket Marocko.

Gröner
Herr ordförande, kära kolleger! Först vill jag tacka föredraganden Bárbara Dührkop för hennes öppna inställning till förslagen från utskottet för kvinnors rättigheter. Förslagen handlar främst om att genomföra " mainstreaming" i budgetförfarandet, dvs. att uppnå jämställdhet mellan män och kvinnor på alla europeiska politikområden. Vi hade i viss utsträckning framgång, vilket kan utläsas ur den omfångsrika korrespondensen med tolv kommissionsledamöter. Detta har vi dokumenterat i två arbetsdokument.
Min andra huvudpunkt som författare till yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter vid sidan av " mainstreaming" var att upprätthålla de speciella stödformer för kvinnors ställning i fjärde åtgärdsprogrammet och i strukturfonderna. Jag vill ännu en gång framhålla att kvinnorna inte är någon marginell grupp utan faktiskt utgör 50 procent av de europeiska medborgarna. Detta återspeglas också i det nya programmet Daphne. Låt mig påminna om att vi - 350 ledamöter i detta parlament - i en skriftlig förklaring har yrkat på ett europeiskt år mot kvinnovåld med åtföljande kampanj. Rådet ignorerade det. I andra behandlingen strök det också kommentaren till det, trots att det österrikiska ordförandeskapet verkade engagerat för denna sak.
Vi i Europaparlamentet håller fast vid våra yrkanden och vi förväntar oss att 5 miljoner euro sätts av för en kampanj med namnet " Kvinnovåld" . Vi förväntar oss likaså att idéerna om jämställdhet och " mainstreaming" får betydligt större genomslag på de nya politikområdena sysselsättning och östutvidgning. Som kommissionären sade så utgör jämställdhet och frihet från diskriminering en ny grundval för arbetet i Amsterdamfördraget. Om de kvinnliga medborgarna inte kan identifiera sig med Europaparlamentets politik, kommer vi i det femte direktvalda parlamentet att få känna av följderna av det. Samma sak gäller för övrigt för utskotten.

Schmidbauer
Herr ordförande, kära kolleger! Jag tror att jag kan fatta mig kort då jag i den första diskussionen i första behandlingen presenterade utskottets för framställningar huvudargument. Ändå vill jag utnyttja tillfället och för utskottets räkning understryka att det uppfattar sig som ett gångjärn mellan parlamentet och medborgarna. Vi är så att säga gångjärnet till dörren ut till medborgarna. Enligt unionsfördraget har varje medborgare i unionen rätt att enskilt eller gemensamt med andra inge framställningar eller överklaganden. För att vi parlamentariker skall kunna behandla framställningarna korrekt och på kortast möjliga tid krävs det att utskottet har tillräckliga resurser och tillräckligt med personal. Det är därför oundgängligt att utskottet för framställningar får arbeta vidare som självständigt utskott under nästa valperiod.
Jag tackar budgetutskottet och herr Viola för att han ansåg ombudsmannens förslag sakligt motiverat och för att det med tillskapandet av det nya organet ombudsmannen kommer att bli möjligt att ställa tillräckliga resurser till förfogande.

Ruttenstorfer
Ärade ordförande, ärade ledamöter! Man måste väl inte särskilt framhålla att budgetförfarandet för 1999 av främst två anledningar har blivit en komplicerad process. Först kan man nämna att budgeten för 1999 är den sista som skall antas inom ramen för Edinburgh-överenskommelserna innan förhandlingarna avslutas. Dessa förhandlingar förs mellan våra institutioner inom ramen för Agenda 2000 i syfte att lägga fast en finansiell ram för budgetarna fr.o.m. år 2000.
Den andra grunden till svårigheten ligger i att ett beslut gällande tilläggs- och ändringsbudgeten för 1998 och ett beslut om globala resursomfördelningar från 1998 har införts i budgeten för 1999. Trots den komplexitet som uppkommit med sammankopplingen av dessa olikartade villkor har vi slutligen lyckats åstadkomma en samlad kompromiss för budgeten 1999, tilläggs- och ändringsbudgeten för 1998 och de globala resursomfördelningarna för 1998. Jag erinrar om att framgången för denna samlade kompromiss i hög grad berodde på resultatet av de intensiva överläggningar om flexibilitet som vi förde med parlamentets delegation under rådets båda sammanträden den 24 november och den 8 december. Enligt parlamentets önskan skall en sådan flexibilitet prägla de budgetar som görs upp inom ramen för nya budgetplanen.
Våra diskussioner i förra veckan med en rad av era kolleger har banat vägen för ett bekräftande av den samlade kompromissen via budgetförfarandet för 1999. Resultatet av dessa diskussioner blev nämligen en överenskommelse mellan våra båda institutioner om att budgeten för 1999 inte skall innehålla den strategiska reserven, vilken har gjort att vi hela tiden har känt oro för budgetförfarandet för 1999. Genom detta ansåg sig rådet kunna förklara sin beredskap att godkänna flexibilitetselement inom ramen för förhandlingarna om ett nytt interinstitutionellt avtal. Arten och omfattningen av denna flexibilitet kommer att vara beroende av förhandlingarnas sammanlagda utfall och av nivån på den överenskomna finansiella ramen.
De båda budgetansvariga myndigheterna kan under loppet av budgetförfarandet besluta om ett förslag från kommissionen avseende aktivering av nämnda flexibilitetselement, vilket skall ske före den första behandlingen i parlamentet enligt reglerna om majoritetsomröstning i artikel 203.9 femte stycket i fördraget. Rådet kommer inte att träffa några interna överenskommelser om användningen av denna passus, som kan sätta majoritetsbestämmelserna ur funktion. Det vill jag särskilt framhäva. Tack vare det positiva resultatet av våra överläggningar om flexibilitet i kommande budgetar har förhandlingarna över det samlade budgetförfarandet för 1999 kunnat slutföras framgångsrikt.
Låt mig nu redogöra för några aspekter av resultatet av rådets andra behandling av budgetförslaget för budgetåret 1999. I anslutning till granskningen av det ändrade och med ändringsförslag försedda budgetförslaget har rådet generellt sett vidtagit ansträngningar för att uppnå lägsta möjliga ökningsgrad i budgeten för budgetåret 1999. Vid bedömningen av resultatet av den första behandlingen i parlamentet av budgetförslaget för 1999 har rådet styrts av följande principer: Att följa det interinstitutionella avtalet från den 13 oktober 1998 angående rättsliga grunder samt genomförande av budgeten, att bedöma behovet med hänsyn till en realistisk och görlig insats av budgetmedel samt att fördela resursminskningarna på alla rubrikerna i budgetplanen, dvs. att en minskning av anslagen till en rubrik medför en minskning också i andra rubriker.
Med hänsyn taget till dessa principer har rådet antagit den samlade kompromiss som utarbetats gemensamt med en parlamentsdelegation. Kompromissen tillmötesgår på många punkter parlamentets vilja, vilket redan har konstaterats. Jag ber er att beakta det i era egna omröstningar. Som jag sade i början av talet hör även en överenskommelse angående ändringsbudgeten för 1998 och de globala resursomfördelningarna till den samlade kompromissen för budgetförfarandet för 1999. Både ändringsbudgeten och de globala resursöverföringarna möjliggör en omfördelning av oanvända resurser, vilket innebär att betalningsbemyndigandena för Europeiska socialfonden kan höjas med 795 miljoner och för Phare med 150 miljoner ecu. Därutöver kommer parlamentet att få 150 miljoner ecu för sitt byggnadsprojekt. Jag vill också nämna livsmedelshjälpen till Ryssland på runt 400 miljoner ecu, som vi beslutat inom ramen för ändringsbudgeten.
Budgetförfarandet för 1999 går mot sitt slut. På torsdag i slutet av er andra behandling röstar ni om budgeten. Vissa av er kommer att delta i detta förfarande för sista gången, för deras skull är det särskilt glädjande att de under detta budgetförfarande fick uppleva att de båda budgetansvariga myndigheterna samarbetade på ett sätt som inte har varit vanligt. Ordföranden i ert budgetutskott, Samland, talade själv om det i slutet av våra överläggningar i förra veckan. Jag vill speciellt tacka herr Samland för hans oförtröttliga ansträngningar för att förbättra kvaliteten på samarbetet. Jag tackar också de båda föredraganden, fru Dührkop-Dührkop och herr Viola, samt självklart kommissionen för dess värdefulla bidrag till det framgångsrika avslutandet av budgetförfarandet 1999. Kommissionens konstruktiva sätt har varit glädjande att se, ett sätt som gjort det möjligt för oss att nå det av oss alla eftersträvade målet, nämligen att utfärda en budget för det kommande året.

Ordföranden
Tack, herr rådsordförande.
Debatten kommer att fortsätta kl. 15.00 med ett inlägg från kommissionär Liikanen.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Ford
Herr ordförande! Jag vill ta upp en ordningsfråga gällande 24.7 och 31, med avseende på placeringen i kammaren. Med tanke på det pågående inbördeskriget mellan Le Pens fraktion i Nationella fronten och Mégrets fraktion, vill jag fråga ordförandekonferensen om de vill överväga att flytta isär de två fraktionerna för att undvika risken för störningar i kammaren. Under tiden bör vi vara mycket tacksamma om de behåller sina rätta märken, så att vi kan se om de stöder Le Pen eller Mégret.

Blot
Herr ordförande! Jag vill göra ett personligt uttalande, på sätt och vis, eftersom Ford angriper mig i min egenskap av medlem i Nationella fronten. Jag vill genast lugna honom: Alla, tror jag, kommer att uppföra sig här i kammaren såsom traditionen bjuder, och även här på Nationella frontens bänk.

Ordföranden
Utmärkt, tack så mycket herr Blot.

Omröstning
Ordföranden
Vi skall gå vidare till omröstningen om tolkningen av de bestämmelser som tillämpas inom ramen för förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet (bilaga V i arbetsordningen).
Eftersom den har ifrågasatts, lägger jag till omröstning fram den tolkning av de tillämpliga bestämmelserna inom ramen för förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet som givits av utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet. Tolkningen - som även finns medtagen i protokollet - lyder som följer: " Utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet ansåg att bestämmelserna i bilaga V inte avvek från arbetsordningens allmänna bestämmelser om ingivning av ändringsförslag, då dessa mottogs i enlighet med artikel 125. Utskottet preciserade härvidlag att de ändringsförslag som stred mot behörigt utskotts beslut var otillåtliga."
(Parlamentet godkände den tolkning som givits av utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet.)

Whitehead
Herr ordförande! Som föredragande för parlamentet, vill jag bara bekräfta att vi kan godta den gemensamma ståndpunkten, liksom den ekonomiska uppgörelsen vid 112, 5 miljoner. Jag vill tacka det österrikiska ordförandeskapet och GD XXIV för deras arbete med denna fråga.
(Ordföranden förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)

Ordföranden
Innan vi går vidare till röstförklaringarna, skulle jag vilja tacka utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi samt dess föredragande för deras sätt att organisera omröstningarna, som möjliggjorde för parlamentet att inom loppet av 40 minuter rösta igenom alla dessa betänkanden samt 320 ändringsförslag. Det är ett svårslaget rekord, som vi har utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi att tacka för.

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Vi anser att frågan om ställningen för valutorna för de länder som för närvarande inte medverkar i den gemensamma valutan är intressant. Frågan bör definitivt ges ett betydande utrymme i dessa medlemsländers politiska debatt. Vi anser dock att betänkandet, trots sin opinionsbildande avsikt och med ett enhälligt utskott bakom sig, innehåller ställningstaganden som är omotiverade och i vissa fall bygger på rena spekulationer om utvecklingen i de länder som nu inte deltar i den gemensamma valutan.
Vi menar att införandet av den gemensamma valutan är av stor betydelse för sysselsättning, konkurrenskraft, tillväxt och den politiska gemensamma valutan samt att det är önskvärt med en kommande svensk anslutning till den gemensamma valutan. Vi anser dock att det inte är Europaparlamentets uppgift att på det sätt som sker i betänkandet påpeka för t.ex. svenska medborgare att Sverige bör ansluta sig till den gemensamma valutan. För svensk del gäller att det eventuella inträdet i den gemensamma valutan bör underställas det svenska folkets beslut i endera folkomröstning eller i samband med val till riksdagen.

Berthu
Europaparlamentet oroar sig barmhärtigt, via Stevens betänkande, för de olyckor som kan drabba de medlemsländer som inte velat delta i eurosamarbetet (Förenade kungariket, Sverige, Danmark) och det land som inte kunnat kvalificera sig (Grekland). Det sägs att deras nationella valuta skulle bli mer instabil och då alla ekonomiska aktörer föredrar euron skulle den hos dem bli en verklig " parallell valuta" . Betänkandets slutsats är självklar: " då det enda sättet för Förenade kungariket, Sverige, Danmark och Grekland att undanröja de risker som är förbundna med en parallell användning av euron är att gå med i EMU bör dessa länder göra det så snart som möjligt" .
Man förvånas över arrogansen i betänkandet och föraktet för de demokratiska val som gjorts i dessa länder. För om det är något som hedrar Förenade kungariket, Sverige och Danmark är det att deras regeringar lyckats skapa en verklig debatt om den gemensamma valutan och därefter respekterat medborgarnas val. Det kan man inte säga om alla. Man kan för övrigt fråga sig om Stevens betänkande inte syftar till att mildra känslan av skuld bland dem som inom euroområdet trampat på demokratin, genom att visa dem att de inte haft fel eftersom, när allt kommer omkring, har de som respekterat demokratin så småningom kommit fram till samma slutsatser.
Men betänkandet har en allvarlig brist: det är inte alls säkert att de länder som inte valt euron kommer att ångra sig. Om vi t.ex. skulle få en " stark euro" i förhållande till dollarn kommer kanske de länder i Europa som inte deltar i eurosamarbetet att dra fördel av det, eftersom de behållit en mer rimlig växelkurs. Enhetliga valutavillkor inom euroområdet kommer inte heller att vara till fördel eller ens smärtfria för alla medlemmar. Vissa kommer sannolikt att beklaga att de inte behållit flexibla växelkurser för att försiktigt anpassa sin ekonomi till grannländernas. De kommer att avundas de fria länderna utanför euroområdet. Men kanske Stevens betänkande just har en annan målsättning som inte erkänns: att försöka att genom att integrera dessa motsträviga länder få dem att försvinna, eftersom de i morgon kan bli pinsamma vittnen om misstaget med den gemensamma valutan.

Blak, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna röstade i dag emot Stevens betänkande om euron som parallell valuta. Betänkandet uppmanar regeringarna i de icke-deltagande länderna att fortast möjligt gå med i EMU: s tredje etapp, och förutspår allsköns olyckor och elände om man inte genast deltar. Dessutom påstås det att befolkningen i dessa länder ger uttryck för att de vill gå med i den monetäraunionen med det samma. Det är bara en folkomröstning som kan visa om den danska befolkningen vill det.
Lindqvist (ELDR), Eriksson och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm och Schörling (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup och Sandbæk (I-EDN), skriftlig. Det är utmanande att i ett betänkande skriva medlemsländer på näsan och tala om vilken ekonomisk politik Europaparlamentet tycker att länderna skall föra. Betänkandet talar om att det är " högst önskvärt" att Danmark, Förenade kungariket, Grekland och Sverige, med tanke på deras eget intresse och med tanke på vad som är bäst för de andra medlemsländerna, deltar i EMU från början.
Än mer beklagligt är att det i betänkandet hänvisas till att ansenliga majoriteter av de fyra ländernas medborgare räknar med att länderna kommer att ansluta sig till EMU. Det är också märkligt att tala om att en parallell användning av euron i dessa länder kommer att leda till att länderna bakvägen påskyndas att ansluta sig till EMU.
Det är oacceptabelt att ECB skall inrätta en särskild kommitté för att övervaka den parallella användningen av euron i de fyra länderna som en " hjälp" till dessa länders anslutning till EMU.
Vi kan inte heller acceptera att Europaparlamentet ger direktiv om hur de fyra ländernas centralbanker skall hantera den parallella användningen av euron liksom talet om de " risker" det innebär för dessa länder att inte vara " tydliga" i sin europolitik. Att tala om för de fyra länderna att de gör bäst i att ansluta sig till EMU så snart som möjligt går över anständighetens gräns. Vi har röstat nej till betänkandet.

Murphy
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp avstod från den sista omröstningen om Stevens betänkande om " euron som en parallell valuta" av följande skäl. Föredraganden är oroad i onödan över konsekvenserna av euron som en parallell valuta för " pre-in" -nationerna. Sättet på vilket han uppmanar " pre-in" -nationerna att ansluta sig till euron bortser från ländernas nationella politik och saknar grund i verkligheten.

Palm, Theorin och Wibe
De stater som har valt att inte delta i den ekonomiska och monetära unionens tredje etapp har fattat beslutet efter moget övervägande och i demokratisk ordning. Europaparlamentet har ingen anledning att uttala sitt missnöje med detta ställningstagande. Det vore att gå utöver sina befogenheter. Beslutet om deltagande i den monetära unionen ligger i händerna på staternas parlament, regeringar och folk.
När det gäller användandet av euron som parallellvaluta ligger också den tyngsta beslutsmakten hos de berörda staterna. Parlamentet bör inte uttala sig om vilka restriktioner som är lämpliga eller olämpliga för staterna att upprätta i den nationella valutapolitiken.
Betänkande (A4-0471/98) av Castagnetti

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Vi vill understryka betydelsen av gemenskapens insatser för att stärka de funktionshindrades rättigheter, varav Helios II-programmet har varit ett sådant inslag. Mot bakgrund av Amsterdamfördragets stadgande på handikappområdet vill vi framhålla betydelsen av att kommissionen tar fram nya gemenskapsåtgärder för att främja de funktionshindrades rättigheter samt för att kunna utveckla det som har kunnat uppnås med Helios II-programmet.
Betänkande (A4-0493/98) av Quisthoudt-Rowohl

Bébéar
Ramprogrammen inom FoTUD resulterar alltid i långa och stormiga debatter med Europeiska kommissionen, särskilt när det handlar om att avsluta budgetfrågorna. Det är varje gång ett tillfälle för Europaparlamentet att försvara det som förefaller oss vara den rätta ekonomiska proportionen. Hittills har vi varje gång varit avgörande för att Europeiska unionen skall kunna skaffa sig en verklig politik för forskning och teknisk utveckling.
I dag har det fjärde ramprogrammet visat vad det duger till. Det vetenskapliga samarbetet och tekniköverföringen har organiserats kring detta enda program som omfattar alla områden. Tack vare det breda verksamhetsprogrammet har de möjligheter som erbjuds forskare, lärare och företag tiodubblats och lett till att en verklig känsla av europeisk identitet kunnat utvecklas.
Enhälligt erkända och positiva resultat har uppnåtts. Denna stora popularitet inom den europeiska vetenskapliga världen får inte äventyras när ett nytt ramprogram utarbetas, även om elva nya länder knackar på Europeiska unionens dörr, för att vetenskapligt och tekniskt berika varandra ömsesidigt.
Det krävs alltså en lämplig finansiering i vilken hänsyn tas till den senaste tekniska utvecklingen. Jag godkänner därför Quisthoudt-Rowohls betänkande och den kompromiss som läggs fram för 1998-2002.
Jag hör till dem som skulle ha velat gå ännu längre. Det är inte möjligt. Låt oss därför acceptera en kvalitetskompromiss som innefattar de flesta av de ändringsförslag som Europaparlamentet har lagt fram.
Den vetenskapliga forskningen och den tekniska utvecklingen har blivit huvudpunkter i den europeiska ekonomiska framtiden. Att gynna deras spridning bland de små och medelstora företagen är alltså också att verka till förmån för Europeiska unionens framsteg.

Eriksson, Seppänen och Svensson
Vi har röstat ja till förlikningsresultatet om femte ramprogrammet om forskning. Vi vill dock påpeka att det finns flera problem med EU och dess forskningspolitik som behöver lösas. Exempelvis behöver de administrativa procedurerna kring EU: s forskningsinsatser förenklas. Vidare är det problematiskt att EU-bidragen inte ger full kostnadstäckning. Det är angeläget att det etableras ett enhetligt synsätt i frågan om nationell medfinansiering inom EU. Det vore önskvärt att EU: s forskning i större utsträckning hade karaktär av forskarstyrd forskning, dvs. att den skulle bygga på forskarnas egna initiativ och fördelas av kollegialt utsedda forskningskompetenta organ utifrån vetenskapliga kriterier.
I sin forskningspolitik vill Vänsterpartiet prioritera forskarutbildning, grundforskning samt skapandet av kreativa universitetsmiljöer. Det är viktigt att det omgivande samhället får större kontakt med forskningen. Universitetens samarbete med näringslivet är givande för båda parter, men all forskning är inte lika intressant för externa uppdragsgivare. Det är oroande att balansen mellan fri grundforskning och forskning med inriktning på direkt nytta har förskjutits så kraftigt till grundforskningens nackdel. Detta bör också EU beakta i sin forskningspolitik. Kraftfulla insatser inom grundforskningen och forskarutbildningen är det viktigaste stödet till näringslivet och dess forskning och utveckling.
Vänsterpartiet anser att forskning och dess resultat är en angelägenhet för hela folket. Ytterst är det medborgarna som är forskarnas uppdragsgivare och finansiärer. Vi stöder därför särskilt de bestämmelser inom femte ramprogrammet som betonar spridningen av forskningsresultat (kapitel III, artiklarna 13-20). Förlikningsbetänkandets beskrivning av rådets beslutsprocedur lyder " rådets enhällighetsförbannelse" . Det är en beskrivning vi tar avstånd från.
I femte ramprogrammet hade vi gärna sett en intensifiering av arbetet för att få fler kvinnor representerade inom olika forskningsområden och på olika nivåer i forskarhierarkierna.
Betänkande (A4-0451/98) av Tannert

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete med ett synnerligen viktigt ärende för framtiden för gemenskapens forskningsinsatser. Europaparlamentets arbete med det femte ramprogrammet för forskning präglas av betydande framgångar. Vi noterar med glädje att betänkandet än tydligare bland annat lyfter fram satsningar på jämställdhet mellan män och kvinnor, genusspecifika inriktningar i forskningen, betoning på forskning kring ekologisk uthållighet, satsningar på forskning som rör äldre och handikappade samt betoningen på etiken vid genteknisk forskning, varvid understrykandet att inga medel kan gå till kloning eller genteknisk forskning med människors arvsmassa måste ses som viktigt.

Hyland
Det är hög tid för EU och de nationella regeringarna att, som en brådskande fråga, göra en översyn av alla förordningar som styr genetisk forskning.
Följande punkter måste hållas i minnet i denna debatt:
Beslutet nyligen av den brittiska regeringen att tillåta experiment med " mänskliga embryon" står i konflikt med etiken och andan hos det stora flertalet av ledamöterna i Europaparlamentet. De som försöker passera denna gränslinje för vad som är etiskt acceptabelt måste stoppas på fläcken genom genomförandet av gemenskaps- och nationella lagar.-Forskare som missbrukar välkomna framsteg inom den genetiska forskningen gör mänskligheten en allvarlig otjänst genom att misskreditera arbete som innebär möjligheter att finna behandlingsformer för sjukdomar, världssvält och livsmedelskvalitet." Terapeutisk kloning" är första steget på vägen mot mänsklig kloning som är en skymf mot samhällets etiska och moraliska värden.-Självgodhet hos dem som har makten kan mycket väl utlämna mänskligheten till infall från dem som försöker ignorera människolivets ursprung och helighet och existensen av Gud såsom skapare av hela mänskligheten.Betänkande (A4-0454/98) av Estevan Bolea

Pirker och Rübig
Vi är emot nr 9, eftersom beloppen är för låga, minst 30 procent för små och medelstora företag.
Betänkande (A4-0455/98) av Marset Campos

Palm och Wibe
I ändringsförslag 33 menar utskottet att det torde " vara nödvändigt att ge ut en europeisk vetenskaplig tidskrift liknande " Science' eller " Nature' för att på ett lämpligt sätt sprida europeiska vetenskapliga rön till resten av världen" .
Vi tänker inte rösta emot detta betänkande, men vill ändå göra klart att vår åsikt är dels att vetenskapen är internationell, och att det således inte finns någon poäng i att skilja ut " europeiska" vetenskapliga rön från de övriga, dels att det inte är EU: s uppgift att besluta om vilka tidskrifter som skall ges ut.
Betänkande (A4-0458/98) av McNally

Blak, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet röstade i dag för McNallys betänkande. Vi gjorde detta trots att det gemensamma forskningscentret för Europeiska atomenergigemenskapen förr i tiden forskade om både fusions- och fissionsenergi, energikällor som vi i Danmark bedömt vara för farliga och skadliga för miljön för att bygga kärnkraftverk på dansk mark. Det är därför glädjande att se att man i forskningscentret för Europeiska atomenergigemenskapen har ändrat prioriteringar, så att man nu kommer att minska forskningen om fusionsenergi och öka den på området rörande upparbetning och förvaring av radioaktivt avfall. Denna ändring av inriktningen är glädjande, eftersom den ger hopp om att man i framtiden stegvis skall kunna avskaffa den europeiska kärnenergin, och i stället satsa på långsiktigt hållbara lösningar som vatten-, vind- och solenergi.
Betänkande (A4-0459/98) av Matikainen-Kallström

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries och Theorin
Vi vill tacka föredraganden för ett mycket intressant betänkande som behandlar de viktiga frågorna runt unionens forskning på fusions- och fissionsområdet. Vad gäller fissionsenergi vill vi gärna förklara att vi önskar se en avveckling av kärnkraften. Detta är dock en fråga som vi anser bör skötas på nationell nivå. Vad gäller fissionsforskning kan vi därför inte stödja forskning för utveckling av ny kärnkraft. Vi välkomnar därför den inriktning som kommissionen väljer när man betonar vikten av att satsa på driftsäkerhet, och också när man ser till hela kärnbränslecykeln där också avfallshantering ingår. Vi stöder de förslag som har lagts fram om forskning om stängning av kärnreaktorer och avveckling av kärnenergin samt lagring av radioaktivt material.

Lindqvist
Satsning på forskning och utveckling kring kärnsäkerhet och avfallshantering är bra. Det finns däremot ingen anledning för EU att genom Euratom lägga forskningsresurser på nya fusions- eller fissionsreaktorer, för att slutgiltigt konstruera " säkra, rena och ekonomiskt konkurrenskraftiga prototypreaktorer" . Det är mycket svårt att dra gränsen mellan forskning för kärnsäkerhet och forskning för nya reaktorer. Det är viktigt att denna avvägning görs innan nya forskningsprojekt påbörjas för att undvika spridning av ny kärnkraft.

Ordföranden
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.50 och återupptogs kl. 15.00.)

Allmän budget 1999 (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsatt gemensam debatt om den allmänna budgeten 1999.

Liikanen
Fru ordförande! 1999 års allmänna budget för Europeiska unionen är den sista budget som kommer att godtas av parlamentet. Det må därför vara tillåtet att sätta in den i ett mera historiskt perspektiv. 1999 års budget avslutar en anmärkningsvärd process av kvalitativ och kvantitativ sammanställd redovisning. I framtiden kommer unionen att vara bättre rustad för att rättfärdiga sina ekonomiska krav.
Kvalitativt sett har detta budgetförfarande löst tre betydande problem som har diskuterats i många år. För det första är 1999 års budget upprättad enligt det nya interinstitutionella avtalet om rättsliga grunder. Det nya budgetförfarandet har visat att avtalet fungerar. Nya och experimentella aktiviteter kan fortfarande hitta sin startpunkt i gemenskapens budget. Kommissionen och de berörda organisationerna kommer att gynnas av klarheten i budgetens genomförande. Detta är en betydande framgång.
För det andra har också betydande framsteg gjorts vad gäller gemenskapens stöd. Kommissionens meddelande nyligen inför obligatoriska minimiregler för publicering och kollektivt beslutsfattande vad gäller gemenskapens samtliga stöd. Detta är något som parlamentet har bett om vid många tillfällen. De nya reglerna träder i kraft för genomförandet av 1999 års budget. En handbok har delats ut. Vi har hållit ett lyckat seminarium där information utbytts och diskussioner hållits med de faktiska och potentiella förmånstagarna; ytterligare information förbereds som bäst.
För det tredje finns byråerna för tekniskt bistånd. Budgetutskottets intensiva arbete och experterna på båda sidor har upprättat en exempellös grad av öppenhet och kontroll i 1999 års budget. Inom detta område kan inte längre bristen på klarhet tillåtas som ursäkt. Budgetutskottet har gjort detta mycket klart för kommissionen.
Arbetet måste fortgå för att stärka kopplingarna mellan beslut gällande ekonomiska och mänskliga resurser för varje åtgärd från gemenskapen. Av detta skäl är kommissionen i färd med att utveckla de första beståndsdelarna i en åtgärdsbaserad budgetprocess. Rättsliga grunder, stöd och byråerna för tekniskt bistånd utgör kvalitativa förbättringar som kan tyckas små för vissa men som löser problem som länge har överskuggat gemenskapens budget. De kommer att bestå efter denna budget i framtiden.
Vad som också kommer att bestå är en rad strama gemenskapsbudgetar. Sedan 1996 har gemenskapens budget regelbundet ökat mindre än de offentliga utgifterna i medlemstaterna. Därigenom har unionen bidragit till ansträngningarna för att starta den ekonomiska och monetära unionen. På samma gång, inom ett inom dessa rigorösa ramar, har klarare prioriteringar gjorts. Å ena sidan ekonomiskt stöd till sammanhållningen, såsom beslutades i Edinburgh; å andra sidan, sysselsättningsskapande utgifter, till exempel forskning och utbildning inom området för transeuropeiska nätverk. De externa kostnaderna har vuxit snabbt, som ett resultat av trycket från medlemsstaterna och från vissa händelser. Det tog viss tid att upprätta de förordningar och administrativa strukturer som krävs för att tillåta ett fullgott verkställande och, vilket har nämnts i dag i den tidigare debatten, ytterligare krävs fortfarande.
Kvalitativt och kvantitativt har Europaparlamentet byggt upp ett rykte om att vara, om inte alltid en lätt, så åtminstone en trovärdig partner i budgetförfarandet. Låt oss förstärka detta partnerskap med rådet. Även i detta avseende har det varit lyckosamt vad gäller de senaste ordförandeskapen. Jag hoppas på det bästa i framtiden.
Förhoppningen är att detta partnerskap också kommer att tillåta ett framgångsrikt slutförande av ett nytt interinstitutionellt avtal nästa år. Viktiga framsteg har redan gjorts: avtal om rättsliga grunder, flexibilitetsfrågan, samförstånd genom hela budgetförfarandet. Det är ingen överdrift att säga att större framsteg har gjorts på budgetområdet än i någon annan del av Agenda 2000. Det gör mig relativt optimistisk om att nya interinstitutionella avtal kan uppnås med detta parlament.
Låt mig sammanfattningsvis tacka de föredragande, Dührkop Dührkop och Viola. Eftersom detta är den sista budgeten som kommer att antas under hans ordförandeskap, vill jag i synnerhet tacka Detlev Samland. Jag tror ni instämmer i att hans år vid rodret för budgetutskottet inte kommer att glömmas. Emellertid har vi en stor mängd arbete att utföra under våren, så att avtalet om Agenda 2000 blir klart före slutet för detta parlament.

Wynn
Herr ordförande! Denna budget har skiljt sig i många avseenden från alla andra budgetar jag har varit delaktig i. Kommissionären har just belyst de tre viktigaste frågorna som har uppstått ur diskussionerna mellan de tre institutionerna. Den sak som jag alltid kommer att minnas är att vi hade en förlikning före rådets tredjebehandling, någonting som aldrig har hänt tidigare. Ett av skälen till detta, och en del av processen, är att vi försöker få parlamentet och rådet att arbeta mycket närmare tillsammans med budgeten så att vi inte än en gång får detta ping-pongspel som vi har sett under de senaste åren när vi försökt försäkra oss om att den budget vi får återspeglar både rådets och parlamentets vilja.
Under förlikningsprocessen före den andra behandlingen, var det stora beslutet att avskaffa det strategiska ändringsförslaget. De av oss som ingick i delegationen gjorde detta under antagandet att när vi kommer till förhandlingarna om nästa interinstitutionella avtal, kommer frågan om flexibilitet att vara en del av dessa. Rådet gjorde detta uttalande och rådets ordförande uttalade detta klart i morse. Uppnåendet av detta avtal banade också väg för tilläggs- och ändringsbudgeten.
Denna ståndpunkt intogs av dem av oss som deltog av en rad orsaker, inte minst på grund av rådets hot om att ensidigt bryta det befintliga interinstitutionella avtalet och meddela att 1999 års budget skulle ha varit regelvidrig. Det finns dem bland mina kolleger som hävdar att vi skulle ha fullföljt denna handlingslinje, att vi skulle ha synat rådets bluff och fortsatt med det strategiska ändringsförslaget. Om detta hade skett skulle vi ha konfronterats med alla konsekvenserna av att 1999 inte skulle ha haft någon budget, tillfälliga tolftedelar etc. Ärligt talat, många av oss önskade inte detta.
Vi försöker vara förnuftiga, samarbetsvilliga och kloka, och detta bör hållas i minnet av dem i rådet som anser att en stor seger har vunnits över parlamentet. Från vår sida var det en anda av ansvar och förnuft som hjälpte oss att fatta detta beslut. Den socialdemokratiska gruppen anslöt sig till detta i vad jag hoppas är en ny anda av samarbete mellan dessa två institutioner.
Efter att allt detta har blivit sagt, har vi ett problem som inte nämndes under förlikningsprocessen. Det gäller budgetrubrik 2, där parlamentet fastslog sin ståndpunkt i sin första behandling. Inget sades i våra diskussioner men när rådet sist och slutligen hade sin första behandling, finner vi att det har gjort en nedskärning. Det har godkänt nedskärningen på 500 miljoner ecu i utbetalningar men, på samma gång, har den också gjort sig av med reserven. Vi står inför problemet med vad vi skall ta oss till. De som var närvarande vid budgetutskottets möte i går kväll kan berätta att problemet nu förvärrats, eftersom vi skulle gå tillbaka till den första behandlingen och budgetutskottet godkände inte detta. Budgetutskottet har inte godkänt reserven men har godkänt den extra utgiften på 500 miljoner ecu.
Vår grupp kommer att diskutera detta i kväll och vi kommer då att inta en ståndpunkt gällande detta. Därför kan jag inte ge något slutligt besked om vad vår ståndpunkt kommer att innebära innan den har beslutats, och innan vi röstar på torsdag. Jag måste säga att nedskärningen av reserven inte underlättar vår ståndpunkt om en maximal ökning om saker och ting går snett med det interinstitutionella avtalet.
Slutligen måste vi tacka Dührkop Dührkop. Hon har blivit tackad under inläggens gång, men vi måste inse det hårda arbete som hon och Viola har utfört. Violas betänkande är en formalitet i denna andra behandling: men i Dührkop har vi en ensamstående förvärvsarbetande moder från Baskien, med allt vad det innebär. Halvvägs i denna process fann hon sig själv i toppen på en mördares dödslista! Vi bör uppskatta det arbete som hon utfört i år - det har verkligen inte varit lätt för henne.

Pronk
Fru ordförande! Även jag skulle vilja tacka föredraganden för det myckna arbete som hon har lagt ned i denna fråga. Debatterna om budgeten har varit mycket hektiska under andra behandlingen, och de är nu egentligen relativt lugna. Framför allt har diskussionen om de strategiska ändringsförslagen krävt mycket tid. Vi stöder föredragandens strategi. Som PPE har vi alltid menat att de strategiska ändringsförslagen inte skulle medföra några extra kostnader, och de var också formulerade på så sätt. De syftade, som vi ser det, till att få till stånd förhandlingar. Detta lyckades. Aldrig förr har det förelegat en sådan långtgående enighet mellan den första behandlingen i parlamentet och den andra behandlingen i rådet som nu. Detta är mycket riktigt de strategiska ändringsförslagens förtjänst. Det har vi både vår föredragande och de österrikiska rådsordförandena att tacka för. Visserligen har jag som nederländare kvar en känsla av bitterhet, därför att den nederländska finansministern så felaktigt redogjorde för en normal förhandlingsstrategi. Han målade upp de nederländska ledamöterna som ett slags landsförrädare. Detta var då och är nu tveklöst helt ogrundat, såsom den nederländska regeringen sedan dess också har erkänt.
Även de sociala posterna, fru ordförande, är reglerade. Ett problem kvarstår. Det är den sociala fondens, liksom de andra fondernas, utgifter. Också Wynn framhöll nyss detta. Det finns många länder som måste använda mer än 33 procent av åtagandebemyndigandena. Nederländerna är ett av dessa länder. Nederländerna måste enligt de senaste siffrorna använda ytterligare 45 procent av mål 2, ytterligare 37 procent av mål 3 och ytterligare 42 procent av jordbruksdelen av mål 5 A och ytterligare hela 67 procent av fiskeridelen av mål 5A och 57 procent av mål 5 B. Detta är mycket sorgliga siffror. Ett antal andra länder i norra Europa befinner sig i samma situation. Förra året visade det sig att det vid årets slut inte fanns tillräckligt med pengar kvar i Europeiska socialfonden. Det kommer även detta år att vara fallet. Det betyder att projekt kommer att betalas för sent. Också, och jag måste kanske säga i synnerhet, i Nederländerna. Detta kan endast undvikas genom att ställa tillräckliga betalningskrediter till förfogande. Därför är jag glad att budgetkontrollutskottet har antagit ändringsförslaget om att ställa dessa betalningskrediter till förfogande. Annars skulle många projekt hamna i svårigheter, fru ordförande, och det skulle vi inte vilja.

Brinkhorst
Fru ordförande! Debatten denna eftermiddag om budgeten är måhända mindre känsloladdad än den om beviljandet av ansvarsfrihet, men jag anser den inte vara mindre grundläggande. De viktigaste ändringsförslagen är egentligen inte frågan för dagen. Under de senaste fem åren har rådet gradvis vant sig vid idén om att en dialog med det civila samhället - där rådets närvaro alltid har varit försumbar - bör uppmuntras. Parlamentet, som varit långt ifrån ett slösaktigt parlament, har visat sig vara ansvarstagande.
Frågan handlar därför inte så mycket om ekonomi som om institutionella frågor. Vissa personer, inklusive våra två föredraganden, konstaterade att en ny kultur är under utveckling. Ni, herr kommissionär, sade att det görs större framsteg inom budgetområdet än någon annanstans. Jag är böjd att tvivla på detta. Samtliga grupper, inklusive den liberala gruppen, kommer visserligen att anta avskaffandet av det strategiska ändringsförslaget. Men om man betraktar vad som verkligen har skett, kan man ställa sig vissa frågor. Det finns en mycket bräcklig kompromiss. Sist och slutligen har rådet gått med på att i framtiden rösta med kvalificerad majoritet - någonting som redan fanns. Min huvudpoäng är att i frågan om det interinstitutionella avtalet - det nya interinstitutionella avtalet i synnerhet - måste nästa parlament vara försiktigare för att se vad som händer.
Ur det strategiska ändringsförslagets synpunkt fanns det alltid ett sätt att förena detta med det interinstitutionella avtalet. Artikel 17 gjorde detta mycket klart. Vi har hållit oss inom budgetplanerna. Frågan om huruvida vi var eniga enligt fördraget var däremot en annan sak. Jag har alltid uppfattat saken som att under tiden loppet av ett interinstitutionellt avtal har det inte varit möjligt för vare sig rådet eller parlamentet att frångå detta. Detta specifika hot som Wynn hänvisade till visar helt klart att detta var huvudargumentet för förlikningskommittén att förändras.
Vi bör inte återgå till det förflutna. Ett faktum inför framtiden är att för närvarande är Europaparlamentets marginaler för framtida utgifter fortfarande ligger mycket nära noll. Därför anser jag att vi har uppnått en vapenvila, snarare än att segern är vunnen. Kampen för den nya strukturen kommer att fortsätta igen under de kommande tre eller fyra månaderna då beslut skall fattas om Agenda 2000. Inget avtal kommer att slutas om definitionsmässig flexibilitet. Kort sagt, frågan om detta parlaments framtida budgetmässiga rättigheter förblir vilande trots att kulturen förvisso har förändrats.

Miranda
Fru ordförande! Att rådet har godkänt stora delar av parlamentets förslag i första behandlingen och förslaget från vårt utskott om att återuppta vissa andra besparar mig från vidare kommentarer på detta område. Jag skall därför koncentrera mig på några frågor som jag anser är av särskild betydelse i denna slutfas av processen. Jag skall börja med något som just diskuterades mycket i den första behandlingen: det faktum att denna budget, den sista inom denna period, kan ses som en bro till dem som kommer efter. Jag glömmer inte att detta påstående gjordes angående den så kallade strategiska reserven och ett eventuellt uteblivet interinstitutionellt avtal.
Hur som helst vill jag inte, när nu denna process nästan är avslutad, låta bli att uppmärksamma den extremt låga budgetnivån och hur långt den är ifrån de budgetplaner som drogs upp i Edinburgh. Framför allt har detta en negativ betydelse dels för att sådan gemenskapspolitik som vi alla anser vara grundläggande offras, dels om man, vilket också är viktigt, tänker ta den som referenspunkt för framtida budgetplaner; med eller utan interinstitutionellt avtal. Detta är för vår del den mest negativa aspekten i denna process.
Låt oss nu gå till frågan om strategiska reserver: När vi nu har kommit till slutet på processen vill jag inte dölja de många tvivel och de många farhågor som den i dag antagna strategin inger mig, och framför allt resultatet av den. Med en högre strävan inför framtiden som utgångspunkt och för att förebygga ett eventuellt behov av fördragets artikel 203, antogs till slut en sträng budgetåtstramning. Det var vad som uppnåddes i rådet när det hade förkastat reserverna. Förutom denna budgetåtstramning, blev det bara ett vagt avtal med rådet kvar, utifrån en förklaring om vaga principer om flexibilitet, vars betydelse och vidd tycks oss, och även dem, extremt otydliga. Vi kan bara dra slutsatsen att det innebär väldigt litet, men framtiden kommer att bekräfta om det är litet eller inte.
Tillåt mig en sista notering för att nämna att jag anser att det förslag som kommissionen antog, om att återinföra 500 miljoner ecu till strukturfonderna, vilka hade annullerats i den första behandlingen och även av rådet, är förnuftigt. Det är ett faktum att det handlar om betalningsbemyndiganden, varför frågan kan tyckas rent teknisk. Men det är inte det för allmänheten. Det är inte mindre sant, även på det tekniska området och då den strategiska reserven avlägsnades också här, genom att detta belopp inte inkluderades ledde till en oundviklig klyfta och en ofattbar obalans mellan åtagandebemyndiganden och betalningsbemyndiganden. Vi hoppas därför att förnuftet fortsätter här i kammaren så att detta förslag kan bekräftas.

Dell'Alba
Fru ordförande, kära kolleger! Jag beklagar litet att en så viktig debatt som den om budgeten äger rum under sådana förhållanden att jag praktiskt taget blir tvungen att tala, i brist på kolleger. Det är enligt min mening konsekvensen av att man ville ge en annan diskussion denna förmiddag en alltför politisk vändning.
Vi har med budgeten för 1999 många utmaningar och krav att lägga fram för rådet. Tyvärr hade vi inte möjlighet att göra det, eftersom vi blev tvungna att ge efter för kraven på en viss politisk realitet och överge det ändringsförslag som vi ändå hade röstat för vid den första behandlingen, i syfte att påverka förhandlingsprocessen och på så sätt uppnå ett trovärdigt interinstitutionellt avtal, dvs. ett interinstitutionellt avtal som omfattar även rådet.
Där är vi nu. Personligen beklagar jag att vi delvis åsidosatt den verkliga institutionella debatten med rådet, genom att medverka i ett gräl som, även om det är ganska viktigt för att institutionen skall fungera korrekt, ändå förblir relativt sterilt ur politisk synvinkel. Resultatet är att vi är på väg att anta en budget vid den andra behandlingen som, om man tänker efter, inte längre tar större hänsyn till - och det säger jag uppriktigt - rådets nuvarande problem än till parlamentets. Vi har offrat dem på en annan debatts altare. Vi får se om denna taktik var den rätta, som valts av dem bland våra kolleger, jag upprepar det, som velat sätta en annan debatt i centrum för parlamentets oro.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande, herr kommissionär, rådets ordförande, mina kära men få kolleger! För första gången på fyra år instämde jag i budgetutskottet i ordförande Samlands ståndpunkt genom att förkasta det förslag man lagt fram för oss. Uppriktigt sagt vet jag inte om det var av samma anledning: ordföranden i budgetutskottet förkastade förslaget eftersom han inte var nöjd med de villkor under vilka det strategiska ändringsförslaget dragits tillbaka, medan jag förkastade det trots att det strategiska ändringsförslaget dragits tillbaka.
Vid den första behandlingen kritiserade jag det faktum att man genom att på konstgjord väg höja budgeten till 1, 17 procent av BNP tog våra skattebetalare som gisslan, och jag visade på budgetutskottets pokerdrag. Men detta pokerdrag misslyckades. Rättstjänsten förklarade med rätta att det strategiska ändringsförslaget inte var förenligt med budgetbestämmelserna eller med principerna för specialitet och ärlighet i budgeten.
Rådet återför oss därför till den rätta vägen. Och gör det - det måste man erkänna - utan större eftergifter. Rådet ville t.ex. inte diskutera de obligatoriska utgifterna med Europaparlamentet. Det accepterade bara möjligheten med en viss flexibilitet och godtog idén att eventuellt rösta med majoritetsbeslut, vilket innebär att det till slut skulle tillämpa fördraget. För att vår grupp skall rösta för detta måste den budget som rådet föreslår vid den andra behandlingen antas enligt de regler och de belopp som fastställs där. Annars kommer vi att motsätta oss förslaget vid den andra behandlingen.

Samland
Fru ordförande, mina damer och herrar! Herr Fabre-Aubrespy, er grupp har ännu aldrig utmärkt sig för att konstruktivt ingripa i diskussionen. Därför är det inte överraskande att ni förhåller er på det sätt ni gör här i dag.
Sedan, vad kulturfrågan beträffar, vill faktiskt också jag använda en minut på den. Jag tror att man faktiskt har lyckats utveckla ett förfarande som går i riktning mot ett samarbete mellan rådet och parlamentet understödda av kommissionen. Det här gäller inte bara sedan det österrikiska ordförandeskapet - där vore väl lagrarna alltför stora - utan redan sedan den luxemburgska eller det föregående ordförandeskapet . Ad-hoc-förfarandet inom exempelvis jordbruksområdet uppstod inte i år utan förra året, men vi har med framgång använt det också i år.
Men detta är inget att yvas över, kära ordförandeskap och kära råd! Ni riskerade att ensidigt upphäva det interinstitutionella avtalet, om vi inte hade kommit överens vid den andra behandlingen. Ty ert uttalande att ni, ifall det strategiska ändringsförslaget antagits, skulle ställa er upp och förklara att maximum rate överskridits innebär ingenting annat än ett upphävande av det interinstitutionella avtalet genom ert agerande. Avtalet föreskriver nämligen klart och tydligt att de övre gränsen för utgifterna som lagts fast där också är de övre gränserna för utgifterna, gränser som också ni accepterat vid bestämning av maximum amount . Det var ni inte beredda att göra. Ni får se det som vår förtjänst att vi var villiga att komma fram till en kompromiss trots förra veckans magra resultat. En förklaring från er sida att inte acceptera maxgränsen skulle säkerligen inte ha utgjort någon inbjudan till parlamentet att under kommande tre månader förhandla med er om ett interinstitutionellt avtal för perioden 2000-2006, för att tala klarspråk.
Det sätt som ni tog er ur snaran på den här gången lämnar mycket övrigt att önska, det måste jag säga så här helt öppet. För efter de samtal och förhandlingar som vi förde med österrikarna kan jag bara säga att jag hade väntat mig mer av det, det har Fabre-Aubrespy rätt i. Resultatet är utomordentligt magert. Om tre månader kommer vi att ha desto mer att hämta in, arbeta igen, eftersom vi inte gjort det nu. Ni kan utgå ifrån - här vill jag vara mycket tydlig - att Europaparlamentet inte kommer att ge sitt gillande till något interinstitutionellt avtal som inskränker det handlingsutrymme det i full flexibilitet åtnjuter på grundval av artikel 203.
Ni, kära ordförandeskap, borde ha ett intresse för den nya budgetplanen, för annars kommer parlamentet varje gång att lockas att sätta den maximala övre gränsen för utgifterna i budgeten bara för att försäkra sig om att utgifterna följande år inte sjunker. I den meningen är det, kära kolleger och kära ordförandeskap, ett steg i rätt riktning. Men man säger kanske hellre ett skutt, ett alltför kort skutt. Jag vill ändå tacka alla de medarbetare som stött budgetöverläggningarna. Jag gör det också av den anledningen att detta kommer att bli min sista budget som jag såsom ordförande i budgetutskottet och ledamot i Europaparlamentet behandlar. Hur som helst önskar jag redan nu de kolleger som skall fortsätta arbetet på budgeten lycka till. Ett tag till kommer jag dock att vara med er, oroa er inte, jag kommer att lämna min underskrift i Agenda 2000 så att ni i ytterligare sju år blir påminda om vad jag bidragit till. Ni har ett väldigt arbete framför er. Tänk på att bedrivande av budgetöverläggningar verkligen är att bedriva politik i Europaparlamentet. Müller sade i morse att det var parlamentets stund vid ansvarsfrihetsfrågan - när det gäller budgeten är det alltid parlamentets stund, varje år.
(Applåder)

Pimenta
Fru ordförande, ärade ledamöter! Vi står inför denna slutomröstning om budgeten för 1999 med vissa farhågor. I första behandlingen i oktober gjorde Europaparlamentet ett positivt arbete genom att återställa de anslag som är nödvändiga för vissa av de viktigaste programmen för den regionala, sociala utvecklingen, för att bekämpa arbetslösheten och för miljön och den humanitära hjälpen.
Tack vare föredragandens insatser, Bárbara Dührkop Dührkop, röstade vi då för en strategisk reserv, vilken ökade 1999 års budget till en summa närmare den planerade, så att den möjliga utgångspunkten för budgeten år 2000 hamnade på mer realistiska belopp inför utmaningarna från euron, utvidgningen och de gamla problemen med ojämlikhet mellan Europas rika och fattiga regioner.
Tyvärr accepterade inte rådet den strategiska reserven, vilket skapar osäkerhet inför framtiden. Vad gäller budgetrubrik 2 i strukturfonderna tycks rådet ovetande om att det finns mycket stora förseningar i betalningsbemyndigandena. Vad gäller de redan avslutade projekten finns en situation med icke utförda betalningar som är oacceptabel och som misskrediterar Europeiska unionen. I januari i år var vi tvungna att använda 230 miljarder escudos (1, 17 miljarder ecu) från 1998 års budget för att betala det som borde ha betalats ut under 1997. Eftersom täcket är för litet drar vi det över huvudet och lämnar fötterna utanför. Under året har kommissionen försökt utföra jonglörskonster för att kunna betala det som släpat efter men har inte kunnat lösa problemet. Hur kommer det sig att vissa nu vill skära ner eller föra över anslag som redan saknas, till en reserv?
Vad gäller det övriga, bara ytterligare ett ord för att klargöra vår oro över den dåliga förvaltningen av biståndsprogrammet till Ryssland - framför allt Tacis - och våra tvivel vad gäller mål och resultat av det livsmedelsbistånd som nu föreslås.
Slutligen vill jag uttala stöd från vår delegation till skapandet av mer rigorösa mekanismer för att bekämpa bedrägeriet och den dåliga användningen av offentliga medel.

Virrankoski
Fru ordförande! För det första vill jag tacka föredragandena Dührkop Dührkop och Viola för ett utmärkt arbete. Likaså vill jag framföra ett stort tack till budgetutskottets ordförande Samland som på ett nästan legendariskt sätt lett utskottet. Budgetkommissionären Erkki Liikanen vill jag tacka för ett gott samarbete med parlamentet.
Nästa års budget håller på att fastställas till slut synnerligen enhälligt, utan några större meningsskiljaktigheter mellan parlamentet, kommissionen och rådet. Den är stram. Dess andel av BNP är bara 1, 1 procent medan taket är 1, 27 procent. Personligen är jag nöjd med att man inte reserverade 130 miljoner euro av Tacisprogrammets anslag som planerat, eftersom det skulle ha lamslagit detta viktiga program och bland annat riskerat åtgärderna för förbättring av kärnsäkerheten.
Denna EU: s budget är den sista under den här programplaneringsperioden. För nästa budgetarbete måste man förhandla fram både budgetplanerna och ett avtal mellan institutionerna. Intimt förknippad med dessa är också lösningen av EU: s finansieringsunderlag då även nettobetalningsandelarna kommer under diskussion.
Agenda 2000-dokumentets lösningar är livsviktiga för följande års budgetar. Vi kan säga att Agenda 2000 är det största ekonomiska internationella avtal som under fredstid träffats i Europa. Därför måste man arbeta koncentrerat för att åstadkomma det. Det värsta som vi nu i parlamentet skulle kunna göra är att göra kommissionen handlingsförlamad till exempel genom att inte bevilja den ansvarsfrihet för 1996-års räkenskaper. Detta skulle innebära att vi skulle ha ett hus nästan utan husbonde precis under de avgörande Agenda 2000-förhandlingarna och att parlamentet inte skulle ha någon förhandlingspart. Därför hoppas jag att vi kan behandla den här liksom den föregående frågan i gott samarbete för EU: s och framför allt dess medlemsländers och medborgares bästa.

Kaklamanis
Fru ordförande! Damer och herrar ledamöter! Jag påminner er om att rådet för två år sedan, när vi diskuterade budgeten för 1997, lovade att 1997 års budget skulle bli den sista åtstramningsbudgeten. Jag minns hur budgetutskottets karismatiske ordförande Samland under sitt tal gestikulerade med händerna och sade: " lura oss inte!"
Tyvärr, min käre Samland, verkar det som om de lurade oss. Och liksom de lurade oss förra året, har de lurat oss också i år, och vi får här diskutera en budget som är anpassad till stabilitetspaktens krav, som är underställd skyldigheten att stödja en falsk Ekonomisk och monetär union, som är underställd bankirernas, bankernas och de ekonomiska lobbyisternas krav och som inte har någonting, inte någonting, gemensamt med det som vi en gång drömde om. Det vill säga ett solidaritetens Europa, ett sysselsättningens Europa, ett de sociala värdernas Europa.
Men jag vet vad som kommer att hända. Alla som har talat, ja, till och med föredraganden Dührkopf, som jag inte kan se för att ge mina komplimanger - det verkar som om hon har ledsnat och lämnat salen -, sade att hon inte är nöjd med budgeten, och Samland sade det samma i slutet av sitt tal, och alla ni som har talat har sagt samma sak. Ändå kommer ni att rösta igenom budgeten, ni kommer att rösta igenom den, liksom ni gjorde det i fjol och i förfjol. Jag kommer dock inte att rösta för budgeten, eftersom jag vill att min röst och mina åsikter skall stämma överens. Era väljare kommer att fråga er, hur det är möjligt att ni stöder och säger en sak, men i slutändan röstar tvärt emot, och att ni inför val sätter samman ideologiska manifest med löften som ni vet att ni inte kan infria så länge som budgeten ligger på 1, 10 procent.

Seppänen
Fru ordförande! I Europaparlamentet uttalar man många vackra ord, men de påverkar inte händelseförloppet. I parlamentets budgetutskott har vi kategoriskt dömt Ekonomiska och sociala kommitténs samt Regionkommitténs beslut att betala ut tjänstemännens löner för strejktiden i maj, men eftersom parlamentets ståndpunkt inte syns i budgeten saknar den betydelse.
Att betala lön för strejktiden är en liten fråga. Däremot var den så kallade strategiska reserven en stor fråga där parlamentet ville utöka sin egen makt. Men man förlorade armbrytningen med rådet. Till slut fogar sig parlamentet alltid ödmjukt i EU: s politiska elits vilja. Parlamentet bjuder inget motstånd mot någonting.
Hela förmiddagen klandrade parlamentet kommissionen för ineffektivitet i den ekonomiska kontrollen. I dag, då man i många inlägg har föreslagit att kommissionen inte skall beviljas ansvarsfrihet, skall parlamentet uppenbarligen med en stor majoritet godkänna att man ställer jordbruksprodukter till ett värde av 400 miljoner ecu till den ryska maffiaorganisationens förfogande. Europaparlamentet ställer inte sådana villkor för biståndet så att försäljning av maten som givits till hjälp skulle kunna övervakas på ett ändamålsenligt sätt. Så blir parlamentet självt tandlöst när det i framtiden skall söka efter skyldiga till missbruk av den hjälp som har getts för att marknadsföra EU: s jordbruksöverskott. När hjälpmaten säljs på den ryska marknaden, där det inte finns några fungerande marknadsmekanismer, kastar vi bort skattebetalarnas pengar. Samma effekt som man får genom att sälja EU-livsmedel till ett värde av 400 miljoner ecu skulle man uppnå genom att ge ryssarna 150 miljoner ecu i reda pengar.
Enligt Europaparlamentets arbetssätt är det lättare att kasta bort mycket pengar på en gång än att kasta bort dem litet i taget i små poster. Budgetutskottet övervakar bara dessa små poster.

Van Dam
Fru ordförande! Under första behandlingen motsatte jag mig den strategiska reserven på 3, 75 miljarder ecu. Jag kallade den " en fullkomligt felaktig signal som leder till en maximering av utgifterna under 1999 och framåt. Emedan avsikten med budgetplanerna just är att kontrollera utgifterna" .
Budgetkontrollutskottet föreslår nu att ändock bortse från megareserven. Det är förståndigt, för genom att fortsätta hålla denna farliga kurs riskerar parlamentet att fällas av domstolen. Med en sådan extra buffert överskrider man ju ordentligt den maximala procentsatsen för den ökning som följer av fördraget. Rådets utfästelse i det nya interinstitutionella avtalet om att ta upp " element av flexibilitet" förskaffar parlamentet en ursäkt för att återkalla sitt beslut.
Har parlamentet egentligen uppnått något? Rådet gjorde inte någon enda utfästelse beträffande flexibilitetens art och omfattning. Kommer det att finnas möjligheter till förskjutningar mellan budgetrubrikerna? Kommer det verkligen att bli mer flexibilitet än den budgetplanerna redan erbjuder? Detta är alltsammans fullkomligt oklart. Ändå nöjer sig parlamentet med denna mjuka utfästelse. Om vi därigenom var tvungna att sätta vår trovärdighet på spel dristar jag mig att betvivla. Vi får helt enkelt inte göra om den här sortens bravader.
Jag menar för övrigt att rådet med rätta har underlåtit att göra några konkreta utfästelser. Uppdelningen av den finansiella ramen i utgiftstak för de olika kategorierna har bidragit till en behärskad och balanserad utveckling av budgeten. Budgetdisciplinen kräver ett strikt upprätthållande av dessa tak. Visserligen behövs en viss flexibilitet för att tillgodose de årliga budgetprioriteringarna. Men det går utan att överföra medel mellan posterna vilket många här förespråkar. Posterna är tillräckligt breda för att inom dess ramar fånga upp varierande kreditbehov.
Slutligen kommer jag till strukturfonderna. I Edinburgh fastslogs att det där handlar om ett användningsmål. Av detta skördar vi nu de beska frukterna. Vid slutet av programplaneringsperioden är en kreditreserv utan ändamål att vänta. Detta kräver en lösning. Om vi skjuter upp krediter till år 2000, såsom föredraganden föreslår, måste man dra av dessa i finansieringspaketet för perioden 2000-2006.

Colom i Naval
Fru ordförande! Denna budget är utan tvivel historisk, vilket redan har sagts, men enligt min åsikt är den historisk, inte för att Dührkop är den första iberiska ledamoten som är huvudföredragande - även om jag gratulerar henne till sitt arbete -, den är inte heller historisk för att det är den sista budgeten i de gällande budgetplanerna 1993-1999 och kommer att utöva inflytande på de följande - om det blir några, vilket inte är säkert -, och den är inte heller, enligt min mening, historisk bara för att det är den första budgeten i euro. Allt detta visste vi när vi inledde budgetförfarandet.
Den är enligt min syn historisk för att rådet under detta budgetförfarande skriftligt har åtagit sig, och i morse upprepades det muntligt, att respektera vad det har skrivit under.
Vi har fått rådet att göra ett betydande uttalande i den riktningen. Kanske är några överraskade, men det är första gången på fyrtio år som rådet gör ett ensidigt uttalande om att respektera sina åtaganden. Kanske tycks det självklart och en tautologi, men det har inte varit så i gemenskapens historia.
Detta uttalande från rådet hör ihop med frågan om flexibilitet i de framtida budgetplanerna vi skulle vilja underteckna och ha, men -jag trycker på det - inte till vilket pris som helst.
Ärade ledamöter! Grunden för mitt nuvarande förhandlingsmandat är resolutionen av den 4 december 1997. I det uttalade sig parlamentet för nya budgetplaner som är lämpliga för de utmaningar som Europeiska unionen har att möta de närmaste åren.
Parlamentet godtar på ett pragmatiskt sätt 1, 27 procent som tak för egna medel och kräver flexibilitetsmekanismer: å ena sidan klausuler om revidering av budgetplanen; å andra sidan mekanismer som gör överföringen mellan budgetrubriker smidig liksom uppbringandet av nya resurser när det är nödvändigt.
I ett arbetsdokument för några månader sedan påpekade jag att problemet redan fanns i artikel 12 i det gällande interinstitutionella avtalet, vilken förutser revideringen av budgetplanen enligt den majoritet som föreskrivs i artikel 203.9 i fördraget, men att rådet tillämpade enhällighet för ett internt beslut vilket förhindrade all flexibilitet.
För att avsluta denna stelhet införde vi de så kallade strategiska ändringsförslagen. Genom avtalet förra veckan kan de enligt min mening dras tillbaka.
Angående ändringsförslag 708 i första behandlingen, i fråga om strukturfonderna, vill jag påpeka att det innehöll en logik. En logik som rådet har brutit. Rådet har tagit åtagandebemyndigandena i reserven och fört över dem till budgetposten, och i stället har rådet behållit nedskärningen av betalningsbemyndigandena. Uppriktigt sagt föredrar jag, under dessa omständigheter, att gå tillbaka till det preliminära budgetförslaget.
Vad försöker medlemsstaterna spara genom detta? I bästa fall räntorna på tre procent från 500 miljoner ecu. På sin höjd skulle Tyskland spara två till tre miljoner euro under året. Det är vad man maximalt kan spara.
Är detta symboliskt? Uppenbarligen är det åtagandebemyndigandena som räknas, men förklara att vi bara har skurit ner betalningsbemyndigandena, vilket inte har någon verklig effekt, fru ordförande. Tolkningen finns redan i pressen och av detta tycks en minskning av strukturfonderna komma. Av symbol efter symbol, fru ordförande, så föredrar jag solidariteten.

Bourlanges
Fru ordförande! Det är en stor fördel att vara den sista talaren eftersom det gör det möjligt att vända sig till huvudföredraganden som har kommit tillbaka, och det var just henne jag ville lyckönska. För det första för att jag anser att hon i sin egenskap av huvudföredragande förtjänar stöd, aktning och respekt från kammaren. Det är en principsak. Men också, det måste jag medge, för att Dührkop Dührkop på ett så strålande sätt illustrerat något grundläggande, nämligen att i ett budgetförfarande var det interinstitutionella kriget inte något oundvikligt, att mellan rådet, parlamentet och kommissionen liknade det ibland en Feydeau-pjäs, men inte nödvändigtvis Atriderna. Och det skall vi vara glada för.
Fru Dührkop Dührkop! Ni visade att man kunde uppnå ett sunt avtal med den budgetansvariga myndighetens andra gren. Avtalet bygger på två saker, nämligen stramhet och flexibilitet. Stramhet eftersom det har varit de europeiska offentliga myndigheternas lag i flera år, och kommer att vara det i flera år ännu. Flexibilitet eftersom det är ett villkor för intelligent stramhet. Det finns ingen intelligent stramhet utan optimal fördelning av resurserna, det finns ingen optimal fördelning av resurserna utan fri tilldelning av sällsynta resurser mellan alla potentiella utgifter från den budgetansvariga myndigheten.
Det är stor skillnad mellan rådet och parlamentet i detta ärende. Vi har visat på stramhet. Under de år som har förflutit har vi visat att vi kunde bära vår del av bördan, eftersom vi vet att bakom den som erhåller gemenskapsanslag fanns också en skattebetalare, och bakom båda fanns också en väljare. Men vi har visat det. I slutet av valperioden kommer vi till en utgiftsnivå som ligger mycket under det tak för " egna medel" som beslutades i Edinburgh.
När det däremot gäller flexibiliteten är det rådet som måste visa prov på god vilja och på sin mottaglighet för förändring. Ja, stramhet och flexibilitet hör ihop. Vi har gått vår del av vägen. Mina damer och herrar i rådet, nu är det er tur.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 9.30 .

Resultat från 1998 och årsprogrammet 1999
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens förklaring angående resultatet från 1998 och årsprogrammet 1999.
Jag hälsar herr kommissionär Santer välkommen. Han får ordet direkt. Herr Santer, ni har ordet.

Santer
Fru ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! 1999 blir den här kommissionens sista år. Det blir också eurons första. Det blir ett fullmatat år, eftersom det finns mycket att göra, eftersom vi har ett omfattande program och den bestämda viljan att genomföra det, och eftersom vi vill lämna ett hus i ordning till nästa kommission.
Den inre reformen av kommissionen, det har jag redan sagt till er, är för mig också en prioritet för 1999. Jag skall återkomma till detta.
Kommissionens arbetsprogram omfattar mina prioriteringar sedan 1995, eftersom de också är våra landsmäns. Eftersom arbetsprogrammet överlämnats till er för en månad sedan, och ni har haft möjlighet att studera det, skall jag begränsa mig till några politiska kommentarer.
Jag skall börja med Agenda 2000.
Såsom jag vid ett flertal tillfällen haft möjlighet att säga till kammaren ligger kommissionens samtliga förslag nu på bordet. 1999 är därför ett år för beslut. Antagandet av Agenda 2000 är verkligen ett prioriterat ärende för den europeiska integrationen, eftersom det är själva gemenskapens dynamik som står på spel när den ekonomiska och monetära unionen träder i kraft och, framförallt, inför utvidgningen.
Snarare än att spekulera i datum för dessa utvidgningar är det viktiga att uppnå politiska avtal som gör det möjligt att genomföra dem. Kommissionen kommer att göra allt som står i dess makt för att främja ett avtal om Agenda 2000, med respekt för gemenskapens intresse och senast i mars 1999.
Jag skulle nu vilja ta upp tre punkter närmare. Den första gäller vår första prioritet, nämligen tillväxt och sysselsättning. Den 1 januari införs euron i de elva deltagande länderna. Det kommer i framtiden att innebära större samordning av den ekonomiska politiken, bl.a. på skatteområdet. Vi diskuterade det ingående vid Europeiska rådet i Wien och i Pörtschach.
När det gäller sysselsättningen tillhandahåller den strategi som lanserades vid Europeiska rådet i Luxemburg för litet mer än ett år sedan en ram för den europeiska ansträngningen till förmån för sysselsättningen, som kommer att fortsätta och utvidgas under 1999. Tack vare denna strategi kan medlemsstaterna satsa sina ansträngningar inom en gemensam ram. Avsevärda framsteg har noterats när det gäller att skapa sysselsättning och minska arbetslösheten, vilket Europeiska rådet också har noterat. Jag hoppas att en fortsatt europeisk strategi gör det möjligt för alla att genomföra de reformer som, naturligtvis utifrån nationella särdrag, verkligen skapar sysselsättning.
Det är anledningen till att kommissionen redan 1999 kommer att betona konkretiseringen av den europeiska strategin. Den gemensamma rapport som planeras för 1999 kommer att lägga fram en första omgång utvärderingsresultat och stödja förslagen till riktlinjer för sysselsättningen för år 2000. Kommissionen kommer också att under 1999 lägga fram ett meddelande om ett systematiskt beaktande av sysselsättningskraven inom gemenskapen, enligt Amsterdamfördragets bestämmelser via ändringen av artikel 127.
I samma anda har kommissionen i sitt arbetsprogram skrivit in sin avsikt att under 1999 förstärka unionens sociala dimension. Kommissionen kommer att betona utveckling av en politik som syftar till att modernisera det sociala skyddet, främja socialt införlivande och bekämpa diskriminering och olikheter.
Fru ordförande! En annan prioritet för 1999 vid inrättandet av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. Ärendet " inre frågor och rättvisa" finns nu på stats- och regeringschefernas bord. I Wien antog vi handlingsplanen som rådet och kommissionen lade fram. Ett extra Europeiskt råd kommer att hållas i Tammerfors - alltså under finländskt ordförandeskap - i oktober 1999, och ägnas åt denna utmaning och dess konsekvenser.
Efter ratificeringen av Amsterdamfördraget måste verkliga framsteg göras under 1999 inom det rättsliga och polisiära samarbetet och inom flykting- och immigrationspolitiken. Båda är områden där våra länders medborgare har höga förväntningar. Arbetsprogrammet för 1999 omfattar införlivandet av Schengenavtalet i gemenskapsrätten och omstöpning av ett antal lagstiftningsinstrument. Kommissionen har för avsikt att fullt ut utnyttja de nya företrädesrätter som Amsterdamfördraget ger.
Jag kommer nu till de utmaningar som utvecklingen av det internationella sammanhanget medför för unionen, när euron skall införas, och i och med globaliseringen av de yttre förbindelserna. Jag har ofta sagt det och jag skulle vilja upprepa det: jag känner verklig frustration när jag ser hur långsamt unionen agerar och jag ser dess oförmåga att utnyttja alla möjligheter. Jag gläds åt avtalet om hur euron skall företrädas. Det är bara ett steg, men ett steg i rätt riktning för att motsvara " Europas behov" , som kommer från länderna utanför unionen. Den internationella miljön påverkas sedan flera månader av en turbulens där unionen kan vara en pol och t.o.m. verka för stabilitet.
I det sammanhanget måste vi fortsätta att fördjupa våra förbindelser med Förenta staterna, och den huvudsakliga målsättningen för 1999 blir att genomföra det transatlantiska partnerskapet. Kommissionen kommer för sin del att noggrant att följa utvecklingen i Ryssland. Vi fortsätter att stödja reformer och ekonomisk sanering, inom ramen för de partnerskapsavtal vi har med detta land och samtliga nya oberoende stater, och genom att utnyttja resurserna i Tacis-programmet.
Vi måste också vara fortsatt vaksamma inför utvecklingen av situationen i Asien och Latinamerika. Rent allmänt är det också självklart att unionen skall delta i debatten om att reformera det internationella ekonomiska och finansiella systemet. Det kräver naturligtvis att unionen talar med en röst. Det kräver också att unionen har som mål att främja ett mer integrerat synsätt när det gäller de olika delarna av sin yttre verksamhet. Att öka medvetenheten bland medlemsstaterna om att detta är nödvändigt kommer under 1999 att återigen vara en av kommissionens prioriteringar. Unionen måste utnyttja det faktum att den inre och yttre politiken kompletterar varandra. Den förfogar över olika instrument för detta: gemensam handelspolitik, politik för offentligt utvecklingsstöd samt GUSP. Kommissionen bör utnyttja detta oftare och vara mer aktiv, mer politisk. Låt oss inte glömma att 1999 är det år då den första höga representanten för GUSP skall utnämnas. Vi måste göra allt för att denna person fullständigt skall kunna infria de förväntningar som finns.
Fru ordförande! Utöver dessa tre punkter skulle jag vilja betona tre riktlinjer i vårt arbetsprogram för 1999 som konkret tolkar gemenskapspolitikens nyorientering, till förmån för européernas bekymmer. Jag skulle vilja nämna några prioriterade områden
folkhälsan till att börja med; kommissionen kommer att under 1999 lägga fram ett nytt åtgärdsprogram som syftar till att uppnå en högre nivå av hälsoskydd, -den andra viktiga punkten gäller säkerhet för livsmedelsprodukter; livsmedels- och veterinärbyrån har inrättats med det bestämda syftet att bidra till att förstärka kontrollerna i medlemsstaterna och tredje land, för att säkerställa att gemenskapslagstiftningen efterlevs och för att tillföra lösningar när det gäller risker med livsmedel, -det tredje området är konsumenternas intressen, vilket ingår i definitionen och tillämpningen av annan gemenskapspolitik, -kommissionen kommer dessutom att lägga fram ett meddelande om medborgarnas problem när det gäller att utöva sina rättigheter på den inre marknaden, -miljön, slutligen; för att respektera åtagandet från Cardiff skall kommissionen se till att miljöaspekter integreras i arbetsprogrammets större förslag, bl.a. när det gäller Agenda 2000 och transporter, men också energin. Vi måste också bestämt fortsätta strategin från Kyoto beträffande klimatförändringarna.Fru ordförande! För att förbereda unionen för yttre och inre utmaningar, bl.a. de som utvidgningen innebär, måste vi - och det inser alla - göra framsteg när det gäller att reformera institutionerna.
Det är numera klart att denna reform omfattar två delar. Å ena sidan de verkliga institutionella reformerna. Kommissionen har redan formulerat sina idéer om detta ämne vid ett flertal tillfällen. Den kommer att precisera dem under det första halvåret av 1999. Å andra sidan reformer som inte kräver någon ändring av fördragen och redan nu kan beslutas och genomföras för att modernisera och förbättra effektiviteten inom gemenskapens alla institutioner. Detta bör leda till en verklig intern reform av samtliga institutioner samtidigt, så att allt blir konsekvent och effektivt. Jag kommer att under 1999 ägna en stor del av min energi åt reformen av kommissionen.
Såsom jag redan den 2 december sade till kammaren måste kommissionen moderniseras, anpassa sina strukturer, se över sin arbetsmetoder och förenkla förvaltningen. Förvaltningen måste vara ansvarig, kontrollerad och decentraliserad. Varför? För att en hög grad av integration genomförts och uppnåtts och det medför ett konstant anpassningsbehov. För att gemenskapens ökade intäkter sedan i slutet av 1980-talet har gett kommissionen en hel rad nya arbetsuppgifter, vilket medför en krävande förvaltning av stora belopp. Men ökningen av antalet arbetsuppgifter har inte åtföljts av motsvarande ökning av personal. Denna ökning kom också vid ett tillfälle när utbildning och erfarenhet av förvaltning på dessa områden fortfarande behövde förbättras; och slutligen för att kommissionen är en relativt ung och mångnationell myndighet som oavbrutet måste förbättra sin administrativa kultur. Jag kan för övrigt konstatera att alla internationella organisationer ställs inför denna utmaning och att kommissionen inte ligger efter i det hänseendet.
Jag införde i början av min mandatperiod initiativen SEM 2000, dvs. Sound Economic Management och MAP 2000, Modernisation of administration . Dessa börjar ge resultat, även om de naturligtvis inte kommer att kunna lösa alla problem på en dag. Vi kan nöja oss med att säga " den ekonomiska aspekten kommer att följa med" . Jag är övertygad om att vi kommer att kunna bättre värdera våra tjänstemäns hela talang och engagemang, vilka tillfört så mycket till den europeiska integrationen.
För att säkerställa konsekvens, största möjliga synergi och framför allt beständighet i ansträngningen, beslutade jag för några månader sedan att placera kommissionens alla åtgärder inom ramen för initiativet " Morgondagens kommission" . Vilka är då de viktiga idéerna i " Morgondagens kommission" ? De är tre. För det första att inleda en fördjupad diskussion om kommissionens framtida roll och uppgifter. För det andra att i ljuset av denna diskussion på nytt granska institutionens strukturer och organisation och, slutligen, fördjupa reformerna inom ekonomisk förvaltning och personaladministration.
Jag kommer, som jag redan har sagt, att under det första halvåret 1999 låta utarbeta ett helhetskoncept om omstruktureringen av kommissionärernas portföljer och omorganisationen av enheterna för att allt detta skall vara i fas med utvecklingen av kommissionens uppgifter. Jag kommer att överlämna det till nästa ordförande. En detaljerad screening över kommissionens verksamhet, resurser och arbetsmetoder pågår för att förbereda reformen. Denna strukturreform kommer bara att lyckas om den åtföljs av en omfattande förändring av den administrativa kulturen. Två uppförandekoder håller på att utarbetas för detta: en kodex för etik som fastställer uppföranderegler för tjänstemännen och en kod som reglerar förbindelserna mellan kommissionärer, rådgivare och enheter.
Under 1999 kommer jag slutligen också att dra de operativa slutsatserna av den rapport som har utarbetats av en partssammansatt diskussionsgrupp om personalpolitiken, som för närvarande är föremål för omfattande samråd med personalens företrädare. Denna diskussion kommer sannolikt också att gälla övriga institutioner om den skulle leda till en reform av stadgarna, vilket självfallet berör samtliga institutioner.
Detta ger mig anledning till en sista kommentar: samtliga projekt som jag nämnt har nu påbörjats. Vissa har börjat visa konkreta resultat, andra kommer att göra det under tiden. De kräver tid och kan inte avslutas utan stöd från samtliga aktörer inom den europeiska integrationen. Vi har alla en del i detta. Jag hoppas att det hela kommer att genomföras i en anda av öppenhet, förtroende och ömsesidig respekt.
Fru ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Detta var de huvudsakliga riktlinjerna för vårt program för 1999. Jag vill bara tillägga en sak: den europeiska integrationen är inte ett mål i sig. Unionen är bara berättigad så länge den tillför konkreta lösningar, demokratiska lösningar på konkreta problem. Europas länder står inför vissa utmaningar som de inte kan lösa ensamma. Det är vår skyldighet att hjälpa dem att bemöta dem effektivt.
(Applåder)

Desama
Herr ordförande, fru ordförande! Mitt i Lewinskyaffären sade en kommentator vid den amerikanska televisionen: " Det ser illa ut för presidenten!" I dag skulle jag vilja travestera honom och säga: " det ser illa ut för kommissionen" .
Jag refererar enbart till debatten om ansvarsfrihet, för varje dag lämnar press och media ett antal uppgifter, gör avslöjanden, bevisade eller ej, om bristande funktion eller annat inom kommissionen.
Dessa avslöjanden skadar påtagligt kommissionens trovärdighet och därmed dess effektivitet. Den socialistiska gruppen kräver därför med kraft att ni snabbt och beslutsamt genomför de avsikter ni har uttryckt när det gäller att reformera kommissionen, dess arbetsmetoder, dess organisation, flexibiliteten i dess förfaranden och framför allt dess möjligheter till öppenhet och kontroll. För även om våra båda institutioner närmar sig slutet av respektive mandatperiod har de fortfarande mycket kvar att göra, och för att kunna utföra sin uppgifter behöver vi alla en stark kommission, en bestämd kommission, eftersom denna institution i dag fortfarande är drivkraften i en europeisk integration som den tjänat sedan 1957.
Om vi nu kommer till en bedömning av resultatet för 1998 skulle man kunna använda bilden med flaskan som är antingen halvtom eller halvfull. Låt oss vara goda förlorare och komma överens om att lagstiftningsresultatet för 1998 är relativt positiv, sannolikt med två beklaganden. Det första är att när kommissionen fastställde lagstiftningsöversikten insisterade den inte mycket - eller mycket litet - på parlamentets roll i detta lagstiftningsarbete, eller vad parlamentet kunde tillföra. Jag tror att översikten skulle ha vunnit i objektivitet om man hade nämnt parlamentets alltmer avgörande lagstiftningsarbete, bl.a. sedan Maastrichtfördraget.
För det andra har det hänt - och det är normalt - att ett antal lagstiftningsförslag ur det framlagda arbetsprogrammet inte kunnat tas fram. De har hållits inne. Men man skulle ha behövt ange skälet för Europaparlamentet, motivera varför just dessa förslag aldrig hamnade på deras bord! Och även varför dessa förslag, som inte kunde tas fram under 1998, inte finns med i programmet för 1999! Det finns en viss bristande konsekvens här som oroar oss litet, och vi väntar naturligtvis på ert svar i detta ärende.
När ni förra året lade fram ert program för 1998 aviserade ni, herr ordförande, att kommissionen hade för avsikt att regelbundet utvärdera hur fort lagstiftningsarbetet går framåt. På den punkten är vi inte nöjda. Mycket få saker har gjorts. I vilket fall som helst mycket färre än vad kommissionen har åtagit sig. Och för att nu avsluta 1998 skulle jag kanske vilja insistera på det faktum att det åligger er, i er egenskap av fördragens väktare, att vara uppmärksam på detta missbruk som rådet huvudsakligen är ansvarigt för och som i detta fall består i att för egen del, i sina lådor så att säga, behålla ett antal lagstiftningsförslag som både kommissionen och parlamentet fäster stor betydelse vid. Här finns en sorts brist som ni borde uppmärksamma.
Som ett avsteg på området kan man också betrakta det faktum att rådet alltmer tillskansar sig rätten att på sätt och vis kommentera lagstiftningsakterna, inbegripet dem som har antagits genom medbeslutande, via ett antal unilaterala uttalanden, som om det skulle åligga rådet ensamt att skapa jag vet inte vilken tredje domstol inom den europeiska rättsordningen. Ordförande Santer! Jag ber er därför i egenskap av kommissionsföreträdare att se till att detta upphör.
Vi kommer nu till ert program för 1999. Det är tydligt att er första prioritet - och det sade ni också herr ordförande, och vi instämmer i den - är att lyckas med Agenda 2000. Agenda 2000 är nödvändig och utan den kan ingen utvidgning av Europeiska unionen äga rum inom förutsägbar tid. Till denna Agenda 2000 är naturligtvis mycket nära knuten diskussionen om budgetplanerna och det framtida interinstitutionella avtalet, som påbörjades nyss i budgetdebatten. Det är därför fullständigt grundläggande att kommissionen och parlamentet arbetar sida vid sida på ett bestämt sätt för att vi skall kunna färdigställa detta arbete, som är svårt, men som vi måste lämna vidare till dem som skall efterträda oss.
Den andra prioriteringen gäller Amsterdamfördraget. Det är riktigt att ett antal stater ännu inte har ratificerat Amsterdamfördraget. Det är riktigt att vissa sitter fast i långsamma eller svåra institutionella förfaranden. Men inget skulle hindra att kommissionen redan i dag bestämt förbereder ikraftträdandet av Amsterdamfördraget och, följaktligen, de instrument som gör det möjligt att tillämpa det så snart som möjligt, så snart den sista ratificeringen har gjorts. Jag tänker naturligtvis på de nya rättsliga grunderna som ett antal oavgjorda lagstiftningsförslag behöver förses med, problemet med offentliggörande eller information om dokument och akter och problemen med - min kollega Medina kommer att tala om det strax - de avlägset belägna regionerna. Det är en punkt vi också vill betona.
Den sista punkten, som för oss är en prioritet bland prioriteterna, är den kamp Europa bör föra mot arbetslöshet och social utslagning genom en dynamisk sysselsättningspolitik. Den röda våg som svept över de europeiska regeringarna de senaste åren ger en stark vind som blåser åt rätt håll. Det är nu viktigt att kommissionen sätter alla segel för att vinden skall föra med sig Europeiska gemenskapen så nära denna målsättning som möjligt, som för oss är grundläggande, den om det sociala Europa, kampen för sysselsättning och mot utslagning.

Oomen-Ruijten
Fru ordförande, kolleger! Låt mig inleda med att tacka Europeiska kommissionens ordförande för det verkligen mycket politiska sättet på vilket han i dag försökte ta upp de problem som förekommer inom våra båda institutioner beträffande kontakten oss emellan.
Det arbetsprogram vi diskuterar i dag ger uttryck för våra institutionella överläggningar. Det är ett avtal som en gång träffades för att fastställa Europeiska kommissionens politiska prioriteringar, efter att ha hört Europaparlamentet. Det var ett avtal mellan våra båda institutioner. Sedan ett antal år tillbaka har jag konstaterat att detta förfarande inte fungerar så bra. Vi försökte förra året, vilket Desama också har sagt, att få till stånd förbättringar på området. Vi sade att man måste se om man genom rapporter var tredje månad eller halvårsvis möjligen på ett tidigare stadium kan påverka de förändringar som behövs, som är möjliga också med parlamentets godkännande. Jag tror inte att det har handlat om det. Jag tror att det beror på att Europeiska kommissionen inte har gjort det den hade lovat. Jag talar här till Europeiska kommissionens ordförande, och möjligtvis får jag även lägga en del av skulden på oss själva, herr Desama; även vi borde bättre ha kontrollerat att kommissionen verkligen infriade sina utfästelser. Vi måste lägga skuldfrågan på båda sidor. Vi påminde er inte om avtalet.
Ni höll ett tämligen hårt anförande i dag. Ni fastslår uttryckligen att något är fel mellan våra båda institutioner. Vi var alltid varandras naturliga bundsförvanter i relationerna utåt när det gällde att försvara Europa. Just när euron skall introduceras, ett avgörande politiskt faktum, går det mindre bra mellan oss, och då blir förtroendet mindre. Detta är vad jag konstaterar. Om det kvällen före detta avgörande beslut saknar något mellan oss, så måste vi kunna säga till varandra: vad beror det på och hur kan vi bygga upp ett nytt förtroende?
Jag konstaterar att Europaparlamentet får utstå kritik. Vi har genom stadgan försökt lösa ett antal saker. Jag konstaterar att ministrar då de återvänder till medlemsstaterna själva tar åt sig äran av de positiva sakerna i Europa och ger Europeiska kommissionen och Europaparlamentet skulden för allt som går dåligt. Det betyder att båda institutionerna ligger dåligt till. När vi i övermorgon röstar om ansvarsfrihet för 1996 hoppas jag och förväntar jag mig personligen att ni får denna ansvarsfrihet. Men jag vet inte vad som står i tidningarna nästa dag om vad som går snett nu igen. Det betyder att vi måste se till att finna lösningar tillsammans.
Ni har föreslagit ett antal saker vilka jag ställer mig bakom. Ni har sagt att vi måste modernisera Europeiska kommissionen. När vi får nya uppgifter måste vi också ha människor för dessa. Vi måste se till att vi för våra tjänstemän, och detta gäller inte bara Europeiska kommissionen, det gäller också rådet, det gäller också Europaparlamentet, har ordentliga rekryteringsförfaranden och att vi också har ordentliga regler för att säga upp dem när så är nödvändigt. Jag saknade för övrigt något om detta i er redogörelse.
Dessa codes of conduct för båda institutionerna är mycket viktiga. Men det jag vill framhålla är att jag angående era förslag undrar hur vi tillsammans verkligen också skall kunna kontrollera detta, så att vi också kan behålla förtroendet inför de kommande åren och inte behöver gå in i valet och säga: ja, det hade man lovat, men man rättar sig inte efter det. Så vad det beträffar tror jag att vi har tillräckligt att göra.
Jag vill också helt kort nämna ett tretal punkter. Jag är bekymrad över ett antal politiska element. Jag är bekymrad över Agenda 2000 och den snäva tidrymden. Jag undrar om det inte är nödvändigt att få till stånd tydliga överenskommelser i denna fråga mellan er och oss. För det andra är jag bekymrad över tillväxt, sysselsättning och alla sociala insatser. Ni talade nyss om modernisering. Jag har känslan av att särskilt arbetarna, de som varje dag passerar gränserna, inte från första stund får de fördelar som vi skulle vilja att de fick.
Jag är bekymrad över säkerheten, livsmedel och allt som rör detta. En av slutsatserna från BSE-krisen var att vi i Europa egentligen också skulle behöva en sådan där Food and Drug Administration . På det området är verksamheten halvdan. Det bekymrar mig. Allt beror inte på er. Det beror också på rådet. Hur skall vi handskas med detta?
Slutligen hoppas jag, och i många parlament har vi ett kollegium av äldre, av seniorer eller av gruppsordföranden - och vad de än må heta -, att vi efter omröstningen kommande torsdag kan finna ett bättre sätt att kontrollera kriser och att ni tillsammans med parlamentets ordförande och tillsammans med ordförandekonferensen kommer att enas om hur vi skall kunna tillse att vi kan gå in i valet ordentligt och att ni kan möta det sista halvåret med huvudet högt. För det är egentligen, fru ordförande, vad jag och min grupp unnar er.

Thors
Fru ordförande! I dag efter toppmötet i Wien känns det litet frustrerande att diskutera program. Vi vet att kommissionen och rådet gör program, men jag upplever att det är viktigast att genomföra Agenda 2000 och alla andra projekt med tillägget 2000, t.ex. MAP 2000 och SEM 2000, som kommissionsordföranden också nämnde. För att klara en utvärdering av denna period, tror jag att det är viktigt att vi når faktiska resultat på denna punkt.
Kommissionsordföranden nämnde några codes de bonne conduite , men den som jag saknade var den om den goda administrativa praxisen som kommissionen vid några tillfällen har utövat, och som jag finner skulle ha varit väldigt väsentlig i dag när vi t.ex. skulle ta fram jävsregler och offentlighetsregler, när vi skulle skilja politik och förvaltning åt. Det är essentiellt med tanke på vår trovärdighet, allas vår trovärdighet. Jag hoppas också att kommissionen under kommissionär Orejas ledning snabbt kommer fram med de förslag till öppenhetsregler som behövs för att förverkliga Amsterdamfördraget. Jag upprepar det för tredje eller femte gången i denna kammare: Öppenhet är det som leder till mer effektivitet.
Ganska snabbt hoppar vi över till ett annat ämne i denna diskussion, nämligen till eurons funktionsduglighet. Jag upplever att den yttre representationsformen som man kom fram till inte är någon bra kompromiss.
När vi nu talar om nya mål för Europas sysselsättning, hoppas jag också att vi inte slår in på gamla lösningar. Jag ser en uppenbar fara i det.
Det gladde mig att kommissionsordföranden sade att vi skall ha ett nytt program för hälsofrämjande åtgärder. Jordbruksministrarnas beslut denna vecka om att förbjuda vissa antibiotika var mycket glädjande. Jag hoppas att hälsoprogrammet som ni aviserar exempelvis skall ta upp kampen mot resistenta former av tuberkulos och salmonella som verkligen är allvarliga hälsoproblem både i EU och i länderna runtom.
Slutligen vill jag säga att det var glädjande att kommissionsordföranden nämnde toppmötet i Tammerfors (Tampere) som kommer att hållas om den inre säkerheten. Jag hoppas att kommissionären och kommissionen fullt ut utnyttjar den initiativrätt som ni har också i tredje pelarens frågor, och att den nordliga dimensionen i kommissionens politik aktivt beaktas.

Hyland
Fru ordförande! De av oss som har ansvar för att representera jordbrukssektorn i våra respektive länder måste vara oroade, om inte bestörta, över omfattningen av den ekonomiska kris som upplevs i synnerhet av djuruppfödare. Vi misslyckas allvarligt med våra plikter om vi inte kan reagera på vad som är en nödsituation som orsakats en exempellös serie omständigheter som inte kunde ha förutsetts inom ramen för 1992 års reform av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP).
Medan vi ger ett erkännande åt kommissionär Fischlers oro och ansträngningar för att förändra förordningarna för att lätta på bördan för jordbrukare, är den faktiska verkligheten att nötkött, lamm och svin säljs med förlust eller i bästa fall med marginella vinster. Situationen i Irland är extremt allvarlig och om det inte sker någon återhämtning av priserna, kommer många jordbrukare inte att överleva. Det ligger inte i någons intresse att, i synnerhet i Irland, med vårt stora beroende av jordbruksexport, livsmedelssektorns grundläggande infrastruktur - familjejordbruket - befinner sig i ett så allvarligt trångmål.
Vad gäller marknaden för lammkött borde kommissionen, som en nödåtgärd, temporärt upphäva stabilisatorn för att låta systemet återspegla verkligheten för de irländska fårfarmare som lämnar fåruppfödningen i ett oroväckande tempo. En sådan instabilitet ligger verkligen inte i långsiktigt intresse för den europeiska jordbruksmodell som vi avser att företräda vad gäller Agenda 2000. Om det irländska familjejordbruket skall överleva inom ramen för den europeiska modellen, såsom förutses i Agenda 2000, måste större effektivitet uppnås genom samarbete och välplanerat partnerskap. Jordbruksförslagen, sådana de framställs i Agenda 2000, är inte tillfredsställande, i synnerhet ur irländskt perspektiv. Det är omöjligt att föreställa sig ytterligare prissänkningar utan en motsvarande ökning i det direkta inkomststödet från EU och jordbruksbudgeten.

Querbes
Fru ordförande! Också jag skulle vilja göra ett inlägg enbart om jordbruksfrågorna som är unionens viktigaste ekonomiskpolitiska område och avgörande för Agenda 2000.
Herr Santer! När kommer ni att vilja erkänna att reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken som ni föreslår oss leder till en återvändsgränd? För det första för att den förstärker en produktivistisk logik som inte motsvarar jordbrukarnas eller landsbygdsbefolkningens eller det europeiska samhällets behov när det gäller sysselsättning, kvalitet och diversitet i livsmedel, rättvis fördelning av mark och inom internationellt samarbete.
Projektet föregriper dessutom resultatet av förhandlingarna om WTO och om utvidgningen, genom att i förväg straffa unionens intressen, bl.a. genom att acceptera nya eftergifter för de amerikanska kraven.
Vilken framtid har denna reform slutligen när den grundas på ekonomiska prognoser och internationella avsättningsmöjligheter som omkullkastas av finanskrisen och kraven på budgetstabilitet i anslutning till euron?
Allt detta förklarar varför projektet förkastats massivt, inte bara av den stora majoriteten nationella och europeiska jordbruksorganisationer, utan även av majoriteten här i kammaren. Vid två tillfällen har Europaparlamentet uttalat sig för en annan utformning av den gemensamma jordbrukspolitiken, grundat på sysselsättning, förändring av stödet i förhållande till inkomsten och en rättvis regionalpolitik med respekt för gemenskapspreferensen.
Jordbruksutskottet har just förkastat förslagen om en reform av den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött, mjölk och spannmål, men hittills har kommissionen vägrat att lyssna till våra signaler. Kommissionen inte bara vidhåller sina ursprungliga förslag utan större ändringar, utan fortsätter dessutom att förhandla om frihandelsavtal med tredje land, enligt villkor som medför nya försämringar för gemenskapspreferensen och den europeiska modellen.
När kommer kommissionen att bestämma sig för att dra loss reformen från hjulspåren och ta hänsyn till förslagen från kammaren för att göra den gemensamma jordbrukspolitiken mer rimlig och rättvis till förmån för jordbrukarna och hela samhället?
Hur kan slutligen kommissionen motivera sitt förslag att häva embargot för brittiskt nötkött, trots att de flesta vetenskapsmän är mycket försiktiga och det inte finns fullständiga garantier för hälsan?
Det var några kommentarer och frågor som jag skulle vilja ha ett svar på från kommissionen.

Lannoye
Fru ordförande! Vår debatt om 1998 befinner sig i ett särskilt sammanhang, och detta av två anledningar.
För det första för att, såsom vår kollega Desama redan sagt, en allvarlig förtroendekris när det gäller kommissionen, som är insnärjd i ett virrvarr av anklagelser eller påståenden om dålig förvaltning, definitivt hindrar kommissionen från att fungera dynamiskt.
Den andra punkten gäller det politiska sammanhanget. 1999 är ju ett viktigt valår, då medborgarna förväntar sig tydliga budskap från de olika politiska krafterna och från kommissionen för att kunna bestämma sig.
Det är också ett år då man skall förbereda en ny förhandling med Världshandelsorganisationen, samt revideringen av Lomékonventionen och slutligen antagandet av Agenda 2000.
Det är alltså en rad saker som står på spel, det är en svår situation, och jag tror att tre frågor förtjänar ett svar i det här sammanhanget. Tre frågor som många medborgare ställer sig.
Fråga ett: vart är Europa på väg?
Fråga två: vilket svar har kommissionen och de olika institutionerna på de nuvarande utmaningarna?
Fråga tre, slutligen: finns det några originella och trovärdiga lösningar på den politiska krisen?
När det gäller den första frågan, vart Europa är på väg, anser jag att det finns två möjliga framtidsscenarier. Antingen kastar sig Europa in i en slags frihandelszon utan större politiskt innehåll - och det är tyvärr en framtidsutsikt som riskerar att bli verklighet om, vilket jag fruktar, reformen av institutionerna inte står i proportion till frågan - eller också får vi en demokratisk politisk konstruktion med ett gemensamt förslag för alla européer, inbegripet de blivande medlemmarna.
I dag måste man tyvärr konstatera att man bara talar om utvidgningen. Kommissionen uttalar sig bara mycket tekniskt om den planerade institutionella reformen. Den talar om att ändra sammansättningen av kommissionen, utvidga den kvalificerade majoriteten, införa ny röstviktning i rådet, men man säger inte mycket om det som alla väntar på, dvs. en djupgående reform av Europeiska unionen. Ett nytt fördrag krävs, som är mycket mer ambitiöst än Amsterdamfördraget, och enligt min mening är kommissionen bäst ägnad för att lämna ett förslag i dag, några månader innan valet äger rum. Vi måste konstatera att svaret inte finns vare sig i era tal eller i texterna.
Den andra frågan var: vilka är de huvudsakliga utmaningarna? Ni har nämnt dem: internationaliseringen, en hållbar utveckling, tekniska förändringar, internationell instabilitet. Jag är förvånad över att se att dessa utmaningar presenteras som om de var oberoende av varandra, och som om Europeiska unionen drabbas av ett slags öde utifrån, som vi måste anpassa oss till så bra som möjligt och i möjligaste mån undvika skador på det ekologiska och sociala området. Denna uppfattning tycker jag är felaktig och farlig och personligen tror jag att utmaningen är grundläggande. Det är sannolikt det viktigaste. Är internationaliseringen som den ser ut i dag förenlig med en demokratisk europeisk union, som innehåller ett originellt utvecklingsförslag, dvs. en utvecklingsmodell som är ekologiskt och socialt hållbar? I den nuvarande situationen är det inte möjligt, eftersom ett stort antal system för att reglera investeringar, världshandeln och tekniska val måste inrättas och det är detta problem som kommissionen borde ge åtminstone ett embryo till lösning på. Jag ser dem inte heller i era texter och jag hör dem inte i era tal.
Den tredje punkten, slutligen, gäller öppenhet och förtroende. Ni säger själv att man inte kan erhålla resultat utan att medborgarna deltar i och har förtroende för den demokratiska modellen. Flera av mina kolleger har kritiserat de bristande förbindelserna mellan parlamentet och kommissionen, och de åtaganden som gjordes av er och av er företrädare Delors när det gäller förbindelserna mellan parlamentet och kommissionen, har inte heller alltid respekterats, jag skulle t.o.m. vilja säga att de sällan har respekterats.
Herr ordförande! Under sådana förhållanden måste ni tillstå att det är svårt att kräva förtroende. Jag ber er därför om en reaktion, jag ber er om en kraftansträngning, såsom, för att travestera en av våra berömda företrädare, som för övrigt var belgare, Paul Henri Spaak, sade: " Det är inte för sent, men det är dags" , jag skulle vilja upprepa det han sade: det är inte för sent, men det är mer än dags!

Sandbæk
Herr ordförande! Ni, herr kommissionsordförande, har tidigare lovat färre bestämmelser, men i gengäld bättre genomarbetade bestämmelser, och det är jag nöjd med. Jag har bara inte möjlighet att se om ni har tänkt er att hålla vad ni lovat. Ändringar av befintliga direktiv, planerade grönböcker, åtgärdsprogram och viktiga meddelanden är nämligen inte medtagna i kommissionens redogörelse. Den långa versionen - den som motsvarar en statsministers öppningstal - har utarbetats i kommissionens generaldirektorat, men är inte officiell. När det rör sig om en regerings presentation av sin lagkatalog, kan man kanske acceptera dessa förhållanden. Väljarna kan nämligen i detta fall välja att byta ut den rådande regeringen vid nästa folketingsval om man är missnöjd med den förda politiken. Detta har vi inte möjlighet till, eftersom det är kommissionens tjänstemän som har initiativrätten i EU. Vi menar därför att initiativrätten borde ligga hos de nationella parlamenten, men som minimum borde den långa och fullständiga versionen också presenteras skriftligt för de folkvalda.
Mot bakgrund av den diskussion om förtidspensionering som vi för närvarande har i Danmark, vill jag till exempel gärna närmare ta del av innehållet i kommissionens punkt om förslaget till direktiv om skattemässig behandling av anställdas och egna företagares tilläggspensionsrättigheter vid flyttning inom EU.

Medina Ortega
Herr ordförande! Kommissionens program för 1999 har, som tidigare påpekats, den egenskapen att det inte bara tillämpas på utvecklingen av de gällande fördragen, utan att det också tillämpas på utvecklingen av Amsterdamfördraget från 1997.
Det är redan påtagligt försenat, vilket är normalt vid ratificeringsprocesserna för gemenskapens fördrag, men det förutsätts att Amsterdamfördraget skall träda i kraft i början på nästa år. Till följd av detta måste uppenbarligen kommissionen ägna en betydande del av sitt arbete åt förberedelserna och utvecklingen av Amsterdamfördraget.
I vissa aspekter har det redan skett något eftersom kommissionen, konkret under toppmötet i Luxemburg i november 1997 om arbetslösheten, uppnådde att staterna skulle åta sig en provisorisk tillämpning av bestämmelserna i Amsterdamfördraget vad gäller sysselsättningen, varför fördraget i vissa aspekter redan kan betraktas som gällande.
Men det finns andra aspekter där det inte finns någon sådan beredskap, och konkret var Desama i sin framställning så vänlig att ta upp några av dem, exempelvis de särskilda bestämmelserna för de ytterst avlägsna regionerna.
Det andra stycket i Amsterdamfördragets artikel 299 fastställer en omedelbar tillämpning av hela gemenskapsrätten i dessa regioner. Jag tänker på Kanarieöarna, Madeira, Azorerna och Frankrikes utomeuropeiska departement.
Om EG-kommissionen inte förbereder de speciella tillämpningsbestämmelserna, skulle dessa regioner kunna berövas sin nuvarande speciella stadga och skulle, på ett obarmhärtigt sätt, underställas gemenskapsrätten från fördragets första tillämpningsdag, vilket skulle få negativa följder för utvecklingen av dessa ytterst avlägsna regioner i Europeiska unionen.
Således menar jag att det är viktigt, vilket resolutionsförslaget i detta ämne från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp säger, att kommissionen i sitt arbetsprogram för 1999 tar med några specifika bestämmelser om tillämpningen av artikel 299.2 för gemenskapens ytterst avlägsna regioner.

Brok
Herr ordförande, herr kommissionsordförande! Låt mig beröra några saker. Jag tror det är viktigt att vi konstaterar att kommissionen i motsats till lagstiftningens höjdpunkter på den inre marknaden inte lägger fram mer än 31 lagstiftningsförslag, varav vissa dessutom innehåller uppdateringar av befintliga direktiv. Detta visar att vi i subsidiaritetsprincipens anda håller på att utvecklas i förnuftig riktning, och jag tycker att vi bör konstatera detta inför allmänheten och regeringarna.
För det andra ber jag kommissionen, liksom vi också gör i vår resolution, att ge oss tydligare information om anledningen till att 181 ärenden fortfarande väntar på slutgiltigt beslut och anledningen till att rådet i 85 fall inte har utfärdat någon gemensam ståndpunkt. Jag tror att vi kanske kan föra in en ny dynamik i utvecklingen om kommissionen kan lämna parlamentet tydligare uppgifter om orsakerna till blockeringen i rådet.
Därur ger sig också nästa sak jag vill ta upp, som är kravet på större öppenhet. Kommissionen har som ett av sina ärenden i arbetsprogrammet tagit upp att realisera öppenhetsregeln i Amsterdamfördraget. Jag tror att detta är en mycket väsentlig fråga för den framtida acceptansen av Europeiska unionen. Jag vill också be kommissionen att mycket tidigt, dvs. om möjligt innan direktiven offentliggörs, vända sig till parlamentet när den vill definiera öppenheten samt definiera och tillämpa regler i anslutning till det, för att på grundval av det komma fram till en gemensam uppfattning. Väsentligen handlar det nämligen om hur vi skall kunna förmå rådet till större öppenhet, ända till utveckling av ett lagstiftande råd. Jag tror att vi gör rätt i att bedriva ett nära samarbete i den här frågan.
Då är jag framme vid nästa punkt, realiserande av Amsterdamfördraget. Hittills i debatten med parlamentet saknar jag starkt förslag från kommissionen för realiserandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i samband med Amsterdamfördraget. Jag saknar även uppgifter om frågan hur t.ex. planeringsenhetens sammansättning skall se ut. Kanske skulle en sådan information, en dialog, bidra till att skapa en offentlig medvetenhet, så att inte medlemsstaternas regeringar kan göra upp om detta sinsemellan. På samma sätt vill ju vi ta upp ett samarbete om förfarandet för det kommande kommissionsvalet och på andra likartade områden. Vi skulle också vilja be kommissionen om att den redan nu innan det har ratificerats så långt möjligt tillämpar bestämmelserna i Amsterdamfördraget samt att den redan nu tar initiativ till att föra in inslag av medbestämmande i den rättsliga politiken och inrikespolitiken efter en femårig övergångsperiod. Redan nu bör man vidta vissa förberedande åtgärder, så att ändringen kan ske innan utvidgningsfördragen avslutas.
Slutligen vill jag säga att jag anser det vara utomordentligt viktigt att kommissionen efterkommer parlamentets förslag att presentera konkreta förslag för den nya institutionella reformen. Jag har full förståelse för att tidpunkten december 1998 inte har kunnat hållas till följd av att ratificeringen av Amsterdamfördraget försenades. Det förefaller dock nödvändigt att det läggs fram förslag till i mars kommande år, för att dessa förslag skall kunna tas upp i debatten i den europeiska valkampanjen för att på så sätt ämnet skall hamna i diskussionens centrum.

Sierra González
Herr ordförande! Lagstiftningsprogrammet för i år bör syfta till att svara mot medborgarnas krav om sysselsättning, social rättvisa och ekonomisk och social sammanhållning. Den borde syfta till ett öppnare bygge av det europeiska projektet och en större närhet till medborgarna, och den politiska konkretionen bör uppmärksammas mer i de omedelbara strävandena, de som har att göra med deras vardagsliv och välstånd.
I programmet tas inga betydelsefulla steg i denna riktning, även om man uttrycker ett åtagande genom det. För att ta dessa steg skulle det vara nödvändigt att prioritera ett förstärkande av den sociala rättvisan på alla nivåer, liksom att prioritera den mellanregionala solidariteten, speciellt nödvändig i denna känsliga tidpunkt då förberedandet inför utvidgningen har fått faran för en ökad ojämvikt att träda fram. Man har lämnat frågor åt sidan som skulle kunna exemplifiera satsningar på sammanhållningen, vilket är fallet med statusen för de ytterst avlägsna regionerna.
Jag vill slutligen peka på att detta program - ett program för det sista året i denna mandatperiod - inte ökar medborgarnas sympati för det europeiska projektet och dess konstruktion, och det är nödvändigt att vinna den. Kommissionens ordförande har sagt att det europeiska bygget inte är ett mål utan ett medel. Målet är givetvis medborgarnas välstånd, och detta program behövs, för att uppfylla målet om en högre grad av demokrati och rättvisa.

Lukas
Herr ordförande, jag vill ta upp en i mitt tycke mycket betydelsefull och positiv aktivitet som genomförts i år av kommissionens generaldirektorat XXIII. Mot bakgrund av de stora sammanhangen kan den möjligtvis te sig obetydlig, men med en budget på 500 000 ecu har man tillsammans med icke-statliga organisationer och reseindustrin vidtagit konkreta och verkningsfulla förebyggande åtgärder mot sexturism där barn utnyttjas. Det gäller sådant som informationsfilmer som visas på långa flygresor och informationsbroschyrer som delas ut till resande.
Detta är ett berömvärt första steg i kampen mot en förskräcklig utveckling som fått ytterligare fart av den ekonomiska och finansiella krisen i Asien. I denna utveckling har europeiska turister en avsevärd del. Därför vädjar jag till kommissionen: Var vänliga fortsätt med denna positiva verksamhet i ännu större utsträckning.

Myller
Herr ordförande! Jag kan inte låta bli att betona en fråga som redan tidigare här i några inlägg har betonats, dvs. den här grundläggande frågan om på vilket sätt Agenda 2000-dokumentet skall föras vidare. Kommissionen har därvidlag sin egen uppgift, parlamentet sin egen och rådet sin egen, men kommissionen får inte glömma att dess uppgift är oerhört betydelsefull. Går inte den här frågan framåt enligt den överenskomna tidsplanen kommer även alla andra frågor att uppskjutas till en obestämd framtid.
När det gäller miljöpolitik måste man säga att kommissionens arbetsprogram inte tillhör de mest ambitiösa. Amsterdamfördraget förpliktigar att miljöfrågorna inkluderas med genomslagsprincipen i all Europeiska unionens politik. Unionen har dock inte förbundit sig till att stifta ramlagar i den här frågan. Jag förväntar mig också att man i kommissionen sätter sig in i ärendet och att parlamentet under nästa år får till behandling en ramlagstiftning som speciellt innehåller på vilket sätt miljöfrågorna skall införlivas i trafikpolitiken, jordbruket och energifrågorna.
Utvidgningen är en av de utmaningar som måste tas emot med hela sin tyngd, även där bildar miljöfrågorna ett mycket omfattande komplex. Redan i början av utvidgningsförhandlingarna, då man inleder de bilaterala förhandlingarna med medlemsländerna, måste man göra klart att miljöfrågorna inte får hamna under andra frågor, utan att de den här gången spelar en viktigare roll än tidigare. Före en ny utvidgning måste Europeiska unionen dock se till att man konkretiserar en särskild politik för den nordliga dimensionen, och att man under nästa år skapar metoder för att föra vidare de frågor som effektiviserar politiken inom Europeiska unionens nordliga regioner.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Målen för 1999, vilket är ett övergångsår såväl för parlamentet som för kommissionen, bör inte skilja sig radikalt från fördragen under toppmötet i Wien: kampen mot arbetslösheten, eurons födelse och konsolideringen av den inre marknaden och framför allt de förslag som kommissionen lagt i Agenda 2000, som kommissionen måste anstränga sig för att nå framgång med i rådet, och därför skulle jag också vilja be att kommissionen speciellt prioriterar presentationen av specifika åtgärder riktade till de ytterst avlägsna regionerna och en återhämtnings- och återuppbyggnadsplan för de centralamerikanska länderna.
Vi är många, herr ordförande - jag skulle vilja säga majoriteten i detta parlament -, som anser att kommissionen inte är en areopag av statslösa byråkrater utan en nyckelinstitution, med en framstående samling meriter vad gäller den utveckling som den europeiska integrationsprocessen har uppnått.
Men detta innebär inte, herr ordförande, att kommissionen inte kan ändra något av dess beteende. Santer lovade i sitt anförande, då han tillsattes att bekämpa bedrägeriet med alla medel. Bedrägeriet måste bekämpas, bland annat för att det underminerar trovärdigheten och bilden av Europeiska unionen. Kommissionen måste samarbeta och informera detta parlament snabbt och effektivt. I vissa av kommissionens avdelningar är man på väg mot en administrativ förlamning. Det är bråttom att råda bot på detta. Det är också bråttom med en sund personalpolitik som undviker frustration och tar hänsyn till kommissionens tjänstemäns legitima strävanden. Jag är glad över orden från kommissionens ordförande i denna riktning. Det är nu dags att kommissionen, eller rättare sagt vissa kommissionärer - eftersom andra exemplariskt uppfyller sina plikter vilket ingen kommer i håg -, tar ett avgörande steg i rätt riktning, som Santer sade, och denna riktning kan inte, herr ordförande, vara någon annan än att staka ut ett mål åt den europeiska integrationsprocessen. Detta mål måste upprätthållas, vilket alltid har varit en tradition, genom att utgöra en harmonisk tandemcykel med parlamentet, så att de aktuella tvisterna skall kunna utgöra den framtida harmonin.

Martinez
Herr ordförande, Kommissionens ordförande! Vi har tack vare det här programmet möjlighet att ta upp spännande frågor. Hittills har de europeiska problemen, med den stora gemensamma marknaden 1993, handlat om tekniska problem, lagstiftningsproblem, att t.ex. ta reda på om 80 eller 90 procent av lagstiftningen var europeisk eller nationell. Nu tar vi äntligen upp frågor som för parlamentariker är verkliga frågor, strategiska och alla mycket, mycket intressanta.
Euron: tärningen är kastad om jag så får säga, bollen är kastad. Vi vet inte, med alla asymmetriska chocker som detta kan medföra, vilka konsekvenserna blir eller varifrån de kommer. Vi kan tänka på mirakel. Jag hoppas det. Sedan blir det påsk och kanske tid för återuppståndelse.
Vi har också Amsterdam. Ni var inte förståndiga, eller fördraget är inte förståndigt, med en immigration där kranen öppnats helt, en immigration som flyter fram i en strid ström. Allt detta överlämnat till en enkel majoritet! Inom fem år, tillsammans med våra finländska och svenska vänner som, tack vare klimatet, naturligtvis inte har särskilt stora invandringsproblem.
Sedan har vi förhandlingarna, Världshandelsorganisationen, inför år 2000. Jag hoppas att ni klarar er bättre än under GATT-förhandlingarna där Brittan inte lämnade annat än stora minnen efter sig. Men vi är litet oroliga med tanke på inpassningen av alla frihandelszoner. Sedan har vi detta stora och vackra projekt med att öppna upp mot öster, även om man betvivlar att våra polska eller ungerska vänner låter sig dras in i en sådan historia. Sedan har vi mer tekniska problem, naturligtvis, med tanke på alla de ransoneringar som ni har infört, och stor oro när det gäller hälsan.
Herr Santer! Jag skall inte säga mer om översikten. När allt kommer omkring är ni bara en av många. Men dessa arton miljoner arbetslösa finns ändå där. Dessa barn, jag läste om det i tidningen, femhundra tusen brittiska barn under tolv år som måste arbeta. Man kommer att tänka på Victor Hugos Samhällets olycksbarn. Slutligen de femtio miljonerna utslagna, de finns också där, och ni ägnar för övrigt en stor del av ert arbetsprogram, punkt 3, åt den svåra frågan om sysselsättningen.
Herr Santer! Jag för min del tror att om ni vill fundera över filosofiska misstag, alltsedan början, alltsedan 1950-talets kommission, skulle vi kunna hitta rätt väg. Det filosofiska misstaget beror på malthusianismen. Er dominerande ideologi är den från Romklubben på 1960-talet. Varje gång det blir problem löser ni dem på ett negativt sätt. Kolet? Vi stänger gruvorna. Stålet? Vi stänger stålindustrin. Därefter skickar vi efter det från Vietnam och Thailand. Varvsindustrin? Vi stänger varven. De små kalvarna? Vi gör om dem till mjöl. Varje gång ger ni efter för tomhetens frestelse. Varje gång är den europeiska politiken en malthusiansk politik. Och detta ända till de mest tekniska punkterna, såsom stabilitetspakten för budgeten, som är en pakt för budgetransonering. Enligt er ideologi kan man inte bjuda så många till den stora humanitära europeiska festen, och man måste därför ransonera, ransonera återbetalningarna, ransonera det sociala skyddet, ransonera vården, ransonera hälsan. Det leder till de konsekvenser vi nu ser.
Om ni bara hade en annan politik med en annan filosofi som riktlinje, som betraktar livet utifrån en annan filosofi, tron på att livet är vackert och att morgondagen är framtiden, att det finns annat därbortom och att genom att begränsa sig, och förtvina, kommer man till den nuvarande situationen!
Om ni bara ville angripa orsakerna, arbetslösheten! Det är inte Gud eller djävulen som orsakar arbetslösheten utan det är den oresonliga öppningen av gränserna, den överdrivna beskattningen, den orimliga jakten på hyperproduktivitet, det är vad som orsakar arbetslösheten... Och tänk om Europa skulle vilja vara europeiskt! Om vi t.ex. när det gäller europeisk gemensam säkerhetspolitik slutade att rätta oss efter Förenta staterna: mänskliga rättigheter, Irak och de irakiska barnen, t.ex. Europa förödmjukar sig, förnekar sig, när vi omvandlar Irak till ett koncentrationsläger med arton miljoner invånare som är på väg att dö, utan att vi höjer rösten mot Clinton och mot Förenta staterna.
När det gäller finansiering - eftersom det alltid är finanserna som dyker upp - föreslår Monti banala saker som skattesystemet och sparande. Om ni bara hade stora ambitioner när det gäller skatterna. Lätta på skattetrycket i Europa, inrätta ett slags europeisk skattekonstitution med ett tak för obligatoriska uttag, för att frigöra energi. Därefter har ni hela ert program om europeisk finansiering, med antingen en BNP-källa som skulle ersätta allt, eller utjämning, eller medfinansiering av utgifterna - efter att ha varit emot medfinansiering höll min grupp av misstag på att rösta för medfinansiering... Om ni bara hade stora ambitioner, herr Santer, stora ambitioner och ett europeiskt Europa - vi är inte några tokiga anti-européer som ni tror -, om ni hade stora ambitioner för ett europeiskt Europa, ett Europa som slutar vara malthusianskt och som vill slå broar till framtiden och som är sig självt, då skulle vi kunna mötas, herr Santer. Det är det som är julens under. Tusen tack.

Van Velzen
Herr ordförande! Jag vill i mitt anförande först och främst koppla arbetsprogrammet för nästa år till resultaten från toppmötet den gångna helgen. Om man som jag framför allt har ägnat sig åt sysselsättningsfrågor under de senaste åren, så är egentligen ens första intryck när man läser resultaten att man måste vara ovanligt nöjd, därför att jag tror inte att jag någonsin har läst resultatredovisningar där så många sidor har ägnats sysselsättningsfrågan. Jag har emellertid även sällan läst så många sidor där man brister så i konkretion som när det handlar om sysselsättning. Jag tror således att en av Europeiska kommissionens främsta uppgifter är att hålla EU på spåret i en process såsom vi utvecklade detta förra året i Luxemburg. Jag ser det som en av kommissionens viktigaste uppgifter att hålla fast vid linjen som innebär benchmarking och konkreta målsättningar. Det är en linje som de för övrigt själva mer eller mindre har övergett i sina förslag. Jag beklagar detta, men jag hoppas att det kan bli bättre med detta under nästa år. Ett viktigt mål för nästa år, och detta skulle också någon gång kunna bli mycket viktigt för kommande generationer, är utvecklandet av en effektiv samordning av den ekonomiska politiken med sysselsättningspolitiken som engagerar de olika aktörerna. Jag kan föreställa mig att detta innebär en lång process att ta sig igenom, men jag hoppas ändå att man har hunnit lägga grunden för detta före toppmötet under det tyska ordförandeskapet.
Jag har ett problem. Nu när vi äntligen har lyckats göra sysselsättningen till en fråga med absolut topprioritet får jag faktiskt intrycket av att detta också är det enda på det sociala området. Men sysselsättning är inte och kan inte vara allena saliggörande. Socialpolitik är mer än arbetsmarknadspolitik. Social integrering, kampen mot fattigdomen, nu införd som en del i de nationella handlingsprogrammen, är också inkomstpolitik. Det är vackert att tala om arbete och fattigdom, men att prata om fattigdomsbekämpning utan till exempel ett minimum av inkomstpolitik är egentligen att inte erbjuda något underlag för sin politik, och jag hoppas att kommissionen lyckas att också på detta område komma med förslag. Socialpolitik är också lagstiftning, och där tycker jag att kommissionen har varit alltför återhållsam under de senaste åren. Jag skulle vilja vädja om att också nästa år sätta tillnärmningen av Europas sociala skyddssystem högre på dagordningen och se om det system som vi har utvecklat i samband med sysselsättningsstrategin, nämligen att skapa en väg framåt via benchmarking och konkreta målsättningar, om inte det också vid den sociala tillnärmningen är en bra väg. När det gäller det sociala skyddsnätet har vi alltför länge rört oss på en ofta nedslående nivå med minimiskydd och minimidirektiv, vilket framför allt i länderna med ett hyggligt utvecklat system ofta var utomordentligt svårt att försvara. Jag hoppas att vi kan fortsätta processen för sysselsättningspolitiken; en väg framåt grundad på benchmarking och målsättningar. Jag önskar er lycka till med detta.

Rack
Herr ordförande! Herr kommissionsordförande! ni har talat om att ni har givit kommissionen ett fullt program inför nästa år. Det är bra, för det är inte bara det sista året denna mandatperiod utan också sannolikt det viktigaste året. Så förefaller det i alla fall när man betraktar de utmaningar som väntar Europeiska unionen och därmed även kommissionen. Stickordet är Agenda 2000. Det är dynamiken i Europa som står på spel, sade ni helt riktigt, och det kommer att kräva alla våra krafter om denna europeiska dynamik skall kunna sätta igång något på allvar. På detta viktiga ämnesområde kan kommissionen räkna med Europaparlamentets medverkan, under förutsättning att den å sin sida önskar en sådan medverkan och framför allt att den erkänner Europaparlamentet och de rättsliga befogenheter vi först med Amsterdamfördraget kommit i åtnjutande av, när kommissionen fattar beslut om de viktiga reformerna inom ramen för Agenda 2000, den gemensamma jordbrukspolitiken, strukturpolitiken och vid finansiella beslut.
Ännu en viktig punkt är förverkligandet av det transatlantiska ekonomiska partnerskapet, ett spörsmål som ständigt återkommer, och där det måste hända mer i framtiden - nästa år och åren efter det. Alltför ofta har vi i realiteten invecklat oss i småaktiga konflikter rörande relativt sett obetydliga ämnen - låt mig säga ordet bananer - och ömsesidigt blockerat varandra.
Den tredje, sista och som jag ser det viktigaste punkten: Ni talade om att kommissionen ansvarar för ordningen i det egna boet. I dag på förmiddagen talade vi i debatten om ansvarsfrihet om att Europaparlamentet vill ge Europeiska kommissionen ett i sammanhanget särskilt viktigt uppdrag inför framtiden som syftar till en fläckfri kommission. Tjänsteföreskrifter som godkänns inte bara av personalen, skall bidra till att vi verkligen får denna renade kommission. Det börjar alltså med anställande av tjänstemän. Här gäller det att tillämpa ett annat förfaringssätt såväl vid urvalsförfarandet som framför allt vid urvalet av tjänstemän i ledande ställning, än vad som alltför ofta gjorts i det förflutna. Stickordet öppenhet får inte vara ett blott stickord, i stället måste vi verkligen utöva öppenheten.
En sak till bara som vi inte kommer förbi: Det skulle vara ett betydelsefullt steg om kommissionen kunde förmå sig att ställa enskilda kommissionärer till ansvar i de fall där det faktiskt är nödvändigt.

Jarzembowski
Herr ordförande, herr kommissionsordförande, ärade kolleger! Jag tänker inskränka mitt anförande till trafikpolitik, närmare bestämt kommissionens verksamhetsprogram för 1999. Men först vill jag säga att jag mycket tydligt minns tiden innan den nuvarande kommissionen tillsattes 1994/95, då kommission nästan svurit på att alltid lyssna på parlamentet. Jag tänker erinra er om detta i två punkter.
Jag vill be er att inte genomföra två av förslagen i verksamhetsprogrammet för 1999. I trafikpolitiken har kommissionen genom kollegan Kinnock föreslagit att ett direktiv om marknadstillträde för hamntjänster skall föreslås. I mitt betänkande beträffande grönboken om havshamnar har utskottet för trafik och turism enhälligt beslutat att det med nu rådande förhållanden inte är nödvändigt med ett sådant lagförslag. Kommissionen får om det finns svårigheter inom detta område att vara så god att använda sig av sina befogenheter inom ramen för konkurrenslagstiftningen för att underlätta och få till stånd marknadstillträde. Ett lagförslag vill vi absolut inte ha.
Den andra punkten: Kommissionen föreslår en vitbok om de transeuropeiska trafiknäten. Herr kommissionsordförande, vi behöver inte en sådan! Vi behöver inga nya allmänna diskussionsunderlag, utan ett konkret ändringsförslag beträffande de av parlament och råd beslutade riktlinjerna från 1996, enligt artikel 21. Där står att 1999 skall det finnas ett reviderat förslag, men det står inget om någon vitbok. Jag förstår att man på grund av det stundande valet till parlamentet och utnämningen av en ny kommission inte vill lägga fram något nytt förslag om de transeuropeiska näten. Men i så fall behöver inte heller parlamentet sysselsättas med en överflödig vitbok. Då borde ni i stället säga att vi år 2000 kommer med ett konkret lagstiftningsförslag. Herr kommissionsordförande, ni kanske vill tala med kollegan Kinnock, för om varken råd eller parlament vill ha något lagförslag, varför skall då kommissionen arbeta fram ett sådant? Om ni först lyssnar på parlamentet kan ni spara mycket tid!

Mosiek-Urbahn
Herr kommissionär, mina ärade damer och herrar! I unionens medlemsstater står den ekonomiska delen av civilrätten alltmer under inflytande av europeisk rätt. Några exempel på det finns inom områdena produktansvar, produktgaranti för konsumtionsvaror och kreditbetalningar. Det arbete inom civilrätten som hittills presterats i unionen har varit präglat av ett stort antal sådana enskilda fall. Kommissionen bör ta itu med frågan huruvida denna väg med många små steg är den bästa vägen för framtiden.
Naturligtvis går det normalt till så att unionen reglerar vissa avgränsade områden för tillfället, när en reglering är nödvändig och möjlig att få majoritet för. Det är emellertid inte alltid som medborgarnas förtroende stärks genom ett sådant förfarande, vilket för medborgarna måste te sig som att den nationella civilrätten gradvis i små steg urholkas, så att säga via bakdörren. Det som saknas är ett system som är begripligt och förtroendeingivande, ett sammanhängande system. Därför hör man ständigt beklaganden över att tillnärmningen av civilrätten i olika europeiska länder inte hänger samman i tillräcklig utsträckning. Kommissionen bör därför, innan den företar ytterligare enskilda initiativ, utveckla ett koncept som på ett öppet men måttfullt sätt är i enlighet med vissa allmänt acceptabla grundprinciper i en gemenskapscivilrätt. Den genom den s.k. Lando-kommissionen påbörjade diskussionen måste återupptas och infogas i kommissionens löpande arbete, annars kan man inte förvänta sig någon godtagande av den europeiska rätten.

Bianco
Herr ordförande för kommissionen! Utan tvekan går ert program i rätt riktning. Det är ett ambitiöst program som tar upp de problem som vi kommer att ställas inför under de kommande åren. Men för att kunna förverkligas kräver ambitioner i likhet med goda avsikter ett politiskt klimat och vissa allmänna förutsättningar, som enligt min åsikt inte är vid handen och som kommissionen måste se till att skapa. Hur har man tänkt skapa en ökad sammanhållning med minskade resurser? Hur är det möjligt att lösa problemet med en bättre jordbrukspolitik med ett förslag som i verkligheten förstör det goda som redan finns? Hur kan man till exempel tänka tanken att ersätta det goda vin som produceras på Europas kullar med kemiskt manipulerade sockerlösningar?
Resultaten från toppmötet i Wien pekar inte heller åt rätt håll, anser jag. Där finns vissa tecken på en återuppväckt nationell egoism som inte lovar gott och som kommissionen, i sin egenskap av Europas regering, modigt och beslutsamt måste bemöta.
Problemet med arbetslösheten är av den största betydelse och jag tror inte att det kan lösas bara med ekonomiska och administrativa åtgärder, hur flexibla de än är. En central fråga bör vara frågan om vetenskaplig forskning, förnyelse, förändring av kultur och utbildningssystem, vilket är den stora utmaningen inför framtiden. För att man skall kunna förverkliga dessa mål krävs inte bara överföring av teknik till de små och medelstora företagen utan också att man drar i gång stora projekt, för det är bara med hjälp av stora projekt som man kan föra den vetenskapliga forskningen och förnyelsen framåt i Europa.

Santer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Till att börja med skulle jag vilja tacka alla talare, alla talare i debatten som bidragit till att berika kommissionens verksamhetsprogram för 1999. Jag kommer naturligtvis inte att fullständigt besvara alla frågor som ställts, men ni kan vara säkra på att jag kommer att vidarebefordra dem till mina kolleger som är direkt berörda av de mest specialiserade områdena.
Denna debatt äger rum mellan den debatt ni haft denna förmiddag om ansvarsfriheten och den debatt vi skall ha i morgon förmiddag om slutsatserna från Europeiska rådet i Wien. Jag skulle därför vilja undvika upprepningar. Ni har säkert stått ut med många redan i dag. Jag skulle ändå vilja försöka besvara vissa frågeställningar, vissa frågor eller göra vissa preciseringar som begärts.
Till att börja med vill jag be Oomen-Ruijten om ursäkt för att jag inte betonar resultatredovisningen: vad jag bestämt ville var att snarare vända mig mot framtiden, dvs. snarare placera mig i ett politiskt perspektiv. Men om jag betraktar redovisningen, måste jag ändå se, för övrigt för första gången, och det säger jag med viss stolthet, som kanske inte alltid är befogad, men ändå med en viss stolthet, alltså se, att i det verksamhetsprogram som vi föreslog för 1998, föreslogs 30 av de 34 nya lagstiftningsinitiativen under 1998, alltså 88 procent. De som inte har genomförts i slutet av året kommer naturligtvis att överföras till 1999, och läggas till i 1999 års program, utöver de 26. Jag vill inte dränka er i statistiska beräkningar, men jag har här en tabell över de nya initiativen. 30 av 34 har genomförts. 14 debatter har inletts. När det gäller handlingsplaner och andra initiativ har 29 genomförts, etc. Jag skall sluta där. Det intresserar kanske tjänstemännen och utskottens sekreterare. Det intresserar fortfarande inte politikerna.
Jag skulle också vilja bekräfta att kommissionen säkerställer uppföljningen av lagstiftningsprogrammet. Under detta år har jag själv deltagit i ordförandekonferensen, för att bistå vid utvärderingen av programmen, och min kollega Oreja deltog också i utskottens ordförandekonferens för att diskutera lagstiftningsprogrammen och verksamhetsprogrammet. Ni kan vara säkra på att jag själv och min kollega Oreja, som särskilt tar hand om förbindelserna med Europaparlamentet, alltid är tillgängliga när ni ber oss, eller när ordförandekonferensen eller utskottens ordförandekonferens ber oss. Jag tror att vi kommer att göra allt för att detta program skall kunna verkställas, av de anledningar som ni för övrigt mycket väl har uppfattat, eftersom 1999 kommer att blir ett viktigt år.
Några av er har också tagit upp frågan om reformen av kommissionen. Jag måste säga att det är en fråga som varit viktig ända sedan jag tillträdde min post, eftersom jag när jag tillträde i januari 1995 kunde konstatera, det har jag sagt vid flera tillfällen, att det fanns förvaltningsproblem inom kommissionen. Jag har på mitt bord fått vissa ärenden, t.ex. ärendet om turism. Det är anledningen till att vi redan från början införde ett antal initiativ, just för att göra det möjligt för kommissionen att ta hand om förvaltningsproblemen. Det man kallar - jag har sagt det och jag skall inte ta upp det igen - frågan om SEM 2000, Sound Economic Management -, MAP 2000 och allt vad ni vill. Vi har också under denna kommissions mandatperiod gjort vår enhet för bedrägeribekämpning, UCLAF, operativ. Den inrättades något tidigare, men blev operativ först under vår kommission. Jag vill säga det, och säga det igen, att det är tack vare UCLAF, tack vare våra egna enheter, som ett antal fall, framför allt bedrägerierna, har upptäckts.
Det vi kan förebrå oss är att vi själva fallit offer för vår goda vilja och kanske vår naivitet. För de fall som nu slås upp i stora rubriker i tidningarna, de fall som utlöst ett antal artiklar - för övrigt måste man bortse från euromyter som lanseras i förstasidesrubrikerna, som jag misstror, och jag vet vad jag talar om -, det är euromyter, men, å andra sidan, verkliga fakta, och det är dessa verkliga fakta som vi upptäckt, just för att vi vill ha öppenhet. Jag har redan sagt det, vi vill ha en effektiv bekämpning av bedrägeriet. Ni har sett att i alla ärenden där det förekommer någon form av bedrägerier, har vi vidtagit alla nödvändiga åtgärder, både disciplinära för tjänstemännen och också lagliga för ärendena, vilka för övrigt är sub judice för närvarande, vare sig det gäller turismen, ECHO eller annat. Alla dessa ärenden härrör faktiskt från åren 1990, 1992 och 1993, då kommissionen, som jag nyss sade, erhöll ett antal nya arbetsuppgifter, medan förvaltningen inte följde efter, den kunde inte följa dessa åtgärder, följa förvaltningen av de medel den hade anförtrotts.
Tänk er att för Europeiska gemenskapens kontor för humanitärt bistånd, ECHO, fanns det 1993 endast 38 tjänstemän för att få en budget på 100 miljoner ecu per år att fungera, under mycket svåra förhållanden. Ni vet på vilket sätt de frivilliga i våra icke-statliga organisationer arbetar, vare sig det är i Rwanda, i regionen med de stora sjöarna, i Bosnien, Kina eller Nordkorea, etc. Ibland är bokföringsreglerna som vi känner till dem i dag, med tanke på våra olika kurser, inte alltid tillämpliga på samma vis.
Därför tror jag det är grundläggande att vi genomfört en screening av samtliga generaldirektorat och dragit ett antal slutsatser, som för övrigt är på väg att ge resultat. Jag försäkrar er att vi vill att denna kommissionen genomför sitt arbete grundligt, att vi drar alla slutsatser för att den nya kommissionen år 2000 skall få ett antal instrument till sitt förfogande som den kan arbeta med. Det är också viktigt eftersom - jag tror att det var Rack eller Desama som tog upp frågan, jag vet inte riktigt längre - det handlar om kommissionärernas individuella ansvar. För närvarande är det inte fallet. Kommissionen fungerar som kollegium, och har alltså ett gemensamt ansvar gentemot parlamentet.
Men inom ramen för ett nytt Amsterdamfördrag kommer kommissionens ordförande att få en helt annorlunda ställning än vad han har i dag. Han kommer att fastställa kommissionens politik och det får konsekvenser till att börja med för utnämningen av kommissionärer, som då bara kan utnämnas efter ordförandens godkännande, medan det i dag räcker med samråd. Ordföranden kommer också, enligt bestämmelserna i fördraget och dess protokoll, att ha möjlighet att efter eget huvud fördela portföljerna och även, i förekommande fall, ändra denna fördelning under mandatperioden. Efter det att Amsterdamfördraget har trätt i kraft kommer alltså ordförandens roll att ändras, förstärkas, och därmed kommer han att ha kontroll över kommissionen, vilket han inte kan eller får ha i dag, eftersom de institutionella reglerna inte ger honom den möjligheten.
Om vi därför betraktar hela detta arrangemang, den ansträngning vi för närvarande gör för att införa nödvändiga förändringar, den öppenhet vi vill säkerställa tillsammans med hjälp från parlamentet, utan vilket vi kommer att misslyckas eftersom vi är ansvariga inför parlamentet, är jag säker på att vi kommer att finna möjligheter att lösa vissa saker som ni, kanske med rätta, för närvarande ifrågasätter.
När det gäller de frågor som ställts i detta hänseende, är det viktiga, vilket Oomen-Ruijten med rätta sade, de uppförandekoder som är under utarbetande, av vilka några befinner sig i slutfasen. Vi har inte väntat på bestämmelserna om ansvarsfrihet. Arbetet påbörjades redan för några år sedan och är grundläggande för att kunna säkerställa öppenheten. Naturligtvis måste vi titta på hur kontrollen av denna öppenhet skall utövas. Det finns säkerligen möjligheter att göra det. Det finns förslag om tillgång till institutionernas dokument. Det finns även ett förslag om skydd av personliga uppgifter. Allt detta måste man titta på som en helhet.
Jag skall sluta där, eftersom ni redan i förmiddags haft en lång diskussion om detta. Naturligtvis befinner sig vårt verksamhetsprogram för 1999 inom de politiska linjer som dragits upp. I det hänseendet finns en stor enighet kring de olika ingripandena, som gör det möjligt att fastställa de viktiga punkter som bestämmer våra och era politiska åtgärder under 1999. Det handlar huvudsakligen om Agenda 2000. Jag är överens med alla dem som sagt - såsom jag gjorde vid Europeiska rådet i Wien, och såsom jag åter kommer att säga i morgon, när vi skall diskutera detta - att om det inte blir någon Agenda 2000 i slutet av mars, mina damer och herrar, då blir det heller ingen utvidgning. Men då kommer vår gemenskaps åtgärder att allvarligt äventyras. Vi kommer att få en kris och Europa kommer, när det som bäst behöver vara starkt, att konfronteras med tvivel på sin trovärdighet och det kommer att slå tillbaka på förvaltningen av euron, det är jag säker på.
Vi skall inte underskatta alla de ansträngningar som återstår att göra för att uppnå ett avtal om Agenda 2000. Kommissionen har lagt alla kort på bordet för att förhandlingarna om samtliga problem skall kunna slutföras. Låt oss för Guds skull sluta upp med att förskansa oss bakom våra principiella ståndpunkter, vilket jag också sade till medlemsstaterna i förrgår i Wien, och låt oss börja ana de områden där förhandlingar är möjliga, där ett avtal kan slutas, där en kompromiss kan uppnås. Jag framhärdar i att tro att den politiska viljan finns, och den finns här, jag är mycket glad över att kunna konstatera det. Våra stats- och regeringschefer var enhälliga i Wien om att vi måste ha avslutat det till slutet av 1999, men för att uppnå ett slutligt avtal måste naturligtvis alla vara överens om att lägga allt på bordet och inte gömma sig bakom erfarenheter som inte längre är berättigade.
Jag är alltså överens med er om att innan den kommande utvidgningen äger rum måste en institutionell djupgående reform genomföras. Om ni har läst vår Agenda 2000 kan ni konstatera att kommissionen i detta dokument föreslår en ny internationell konferens. Vi måste emellertid vänta på ratificeringen, Amsterdamfördragets ikraftträdande och inte nu genom nya förslag skapa svårigheter för denna ratificering i det ena eller andra landet, som är mer känsligt för de institutionella frågorna. Det är en fråga om tid, men jag instämmer med dem som som har sagt att när fördraget väl är ratificerat och har trätt i kraft måste vi lämna förslag för att de institutionella reformerna skall leda längre.
Vissa har frågat efter Europeiska unionens, och särskilt kommissionens, attityd gentemot internationaliseringen. Det är inte möjligt att utveckla alla problem med några få ord, men vi har lagt fram ett meddelande för Europeiska rådet om internationaliseringen. Det är ett dokument som jag anser är mycket intressant, i vilket fenomenet med internationaliseringen analyseras och i vilket också Europeiska unionens svar på detta fenomen ges. Jag uppmanar er att läsa det, ni kommer också att där finna kommissionens lösning på dessa problem. Vi har ingen anledning att bara utstå internationaliseringen, även om det är ett fastställt faktum, och vi måste reagera, dra de slutsatser som krävs och vara aktörer på den internationella scenen. Det är anledningen till att det är mycket viktigt att Europeiska unionen är närvarande på internationell nivå och drar de politiska konsekvenserna av den ekonomiska dimensionen för att hävda sig mot resten av världen.
Andra talare har ställt mer exakta frågor när det gäller regionerna i gemenskapens periferi.
Vissa talare, Medina och även en annan kollega tror jag, talade om dessa regioner i gemenskapens periferi. Jag kan bara försäkra er att kommissionen håller på att förbereda ikraftträdandet av en ny artikel 299 i Amsterdam. En grupp med företrädare från flera enheter arbetar med detta. Den gör för närvarande en sammanfattning och förbereder ett program för framtiden. Utifrån detta kommer jag att så snart som Amsterdamfördraget har ratificerats att kalla till ett partnerskapsmöte med berörda regioner och stater, för att tillsammans organisera framtiden, genomförandet av en ny status för dessa regioner, med anledning av artikel 299.
Andra talare har tagit upp miljön. Vi har lagt fram ett antal förslag i det hänseendet och vi måste arbeta med dem. Det gäller även andra initiativ som har efterfrågats och framför allt - jag instämmer helt på den punkten - för våra yttre förbindelser, närmare bestämt det transatlantiska ekonomiska partnerskapet som vi skall utveckla.
Förvisso har handelstvisten förvärrats den sista tiden, men vi får inte bara fokusera på problemen. Vi måste fråga oss vad som är det viktigaste i vårt samarbete med Förenta staterna och syna möjligheterna att överbrygga de svårigheter som för närvarande hindrar oss, för vi är samarbetspartner. Våra förbindelser är relativt rättvisa, både när det gäller vår handel och de direkta investeringarna i olika delar av världen. Vi har därför allt intresse av att utveckla en politisk dialog. Ett toppmöte kommer för övrigt att äga rum mellan president Clinton och president Klima fredagen den 18 december i Washington. Utvecklingen av de transatlantiska förbindelserna kommer säkerligen att granskas.
Den tredje punkt som har tagits upp gäller naturligtvis sysselsättningen. Jag instämmer helt med dem som säger att vi måste fortsätta och konsolidera den process och den strategi som utarbetades i Luxemburg. De första försöken har givit resultat. I morgon, dvs. nästa år, kommer de nationella åtgärdsprogrammen att utvecklas på grundval av de 19 riktlinjerna, samtidigt som de kommer att justeras och anpassas. Utifrån detta kommer vi också att förfina processen. Ryggraden i den europeiska pakten för sysselsättningen - ni vet ju hur positiv jag är till ett sådant initiativ eftersom jag i januari 1996 lanserade en förtroendepakt för sysselsättningen som var en föregångare till den nuvarande pakten - måste vara processen och strategin såsom den definierats i Luxemburg, även om strategin måste utvidgas, och ges ytterligare innehåll.
Jag är också mycket glad för - vi får tillfälle i morgon att diskutera inrikes och rättsliga frågor - att idén om att kalla till ett extra europeiskt råd om " Rättsliga och inrikes frågor" , som jag föreslog, har accepterats av Europeiska rådet. Jag tror att dessa områden inte bör förbli ett privilegium för ministrarna för rättsliga och inrikes frågor. Det är mycket känsliga frågor som bör sortera under stats- och regeringscheferna som bör ta sitt ansvar.
Mina damer och herrar! Jag skall inte hålla er kvar längre. Jag skulle bara vilja säga, och särskilt till dem som kanske var en smula pessimistiska, att jag kan konstatera att den internationella miljön har förändrats starkt sedan januari 1995, när kommissionen tillträdde.
På den tiden fanns en atmosfär av surmulenhet över Europa, och arbetslösheten ökade. Snart kommer i stället införandet av euron den 1 januari 1999 att ge Europeiska unionen en ny dynamik, och på ett annat sätt placera den i de internationella ekonomiska, valutamässiga och politiska förbindelserna. Arbetslösheten håller på att sjunka. För första gången har arbetslöshetskurvan sjunkit under 10 procent och nått 1992 års nivå. Naturligtvis är arbetslösheten fortfarande alldeles för hög, och det är anledningen till att vi tillämpar denna sysselsättningsstrategi. Vi måste konsolidera den och förstärka den. Vi skapade trots allt förra året 1 700 000 nya arbetstillfällen vilket inte hänt på fem år, och jag tror att vi måste arbeta på den grunden. Jag känner stor tillförsikt och instämmer med en amerikansk tidning, som inte är känd för att vara särskilt europavänlig, i dess rubrik för några månader sedan: Europe is back . Låt oss därför för Guds skull fortsätta på den vägen och inte göra avsteg på grund av andra strävanden.
(Applåder)

Ordföranden
Tack, herr kommissionsordförande.
Jag har tagit emot sex resolutionsförslag , framlagda i överenstämmelse med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Lis Jensen
Herr ordförande! Jag bad om ordet tidigare, men det var ingen som kom hit. Jag skulle gärna vilja ha ett svar på vad som är orsaken till att vi ligger så långt efter vår tidsplan. Jag har fått veta att Metten-betänkandet kommer att tas upp omkring kl. 16.00. Jag vill gärna veta när jag kan räkna med att det tas upp. Vad är orsaken till att man är hela två betänkanden efter tidsplanen?

Ordföranden
Ärade ledamöter! Om ni tittar på föredragningslistan skall ni se att vad vi, med fem minuters försening, skall inleda är frågestunden till kommissionen. Som ni mycket väl vet drabbas debatterna om betänkanden ibland av en viss försening, men vi kan inte låta frågorna till kommissionen bli försenade. I detta ögonblick kan jag inte besvara er fråga. Det enda jag kan säga nu är att vi nu skall påbörja frågorna till kommissionen. Jag kan tilläggsvis säga att Mettens betänkande kommer att debatteras från kl. 21.00. Således, fru Sandberg-Fries, vet ni att från kl. 21.00 i kväll kommer debatten om Mettens betänkande att äga rum.

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till kommissionen (B4-0713/98).

Ordföranden
Eftersom frågeställarna är frånvarande bortfaller frågorna nr 46 och 47.
Fråga nr 48 från Brian Crowley (H-1146/98):
Angående: Datasystem och år 2000
Med bara drygt ett år kvar till år 2000 återstår mycket förberedelsearbete när det gäller datasystem. OECD hävdar (september 1998) att samtidigt som medvetenheten ökar är behovet av de åtgärder som man behöver vidta, för att komma till rätta med situationen oroväckande stort, och problemet underskattas fortfarande. Beredskapen i sjukvården, bland småföretag och hos vissa statliga myndigheter förefaller särskilt oroande. Enligt andra uppgifter åstadkommer skrupelfria mjukvaruspecialister lika många fel som de åtgärdar i samband med att datasystem modifieras inför millennieskiftet (Fincancial Times, 26.11.1998).
Kan kommissionen ange hur den anser att EU: s beredskap är inför övergången i samband med millennieskiftet på de områden som anges ovan och när det gäller transport, kärnkraft, bankväsende och telekommunikation? Vad anser kommissionen om ståndpunkten att tidiga krascher när det gäller IT-system kommer att inträffa allt oftare ju närmare vi kommer år 2000, vilket helt enkelt beror på att IT-system vanligtvis ser framåt när det gäller att förutse försäljning, order och andra affärsfunktioner (Financial Times, bilaga, 2 i december 1998)?

Bangemann
Herr ordförande! Kommissionen pekade på detta problem redan för flera år sedan. Förutom de arbetsgrupper som vi har bildat tillsammans med medlemsstaterna har vi på olika sätt via våra tjänsteställen gjort klart för de privata företagen och förvaltningarna att de måste förbereda sig på detta tekniska problem. Vi har gjort allt som var möjligt. Det har allteftersom dykt upp lösningar för de olika informationssystemen med vars hjälp problemet kan hanteras. Ännu så länge ges det dock inte tillräcklig uppmärksamhet, varför kommissionen ånyo har riktat ett meddelande till Europeiska rådet. I meddelandet har vi ännu en gång pekat på vad som kan och måste göras inom den offentliga förvaltningen för att berörda aktörer inom den privata industrin skall gripa sig an problemet.
Medvetenheten om problemet inom den privata industrin är fortfarande bristfällig. Egentligen förstår jag inte varför det är så, för var och en borde ju veta att han skadar sig själv mest om han inte vidtar de nödvändiga förberedelserna. Herr ledamoten har nog förståelse för att vi själva bara kan göra det som berör oss, och medlemsländerna kan bara göra det som berör deras offentliga förvaltning. Vi kan inte gå till varje företag och installera den erforderliga programvaran för att uppnå en lösning på problemet.
Å andra sidan skall man inte heller överdriva svårigheterna. Jag har läst eller hört att någon leker med tanken att lägga upp nödreserver av livsmedel för att klara sig igenom år-2000-problemet. Även om kommissionen av jordbrukspolitiska skäl skulle gilla denna tanke, så är det här uppenbart fråga om ett överdrivet beteende.

Crowley
jag vill tacka kommissionären för hans svar - jag inser hur svårt det måste vara för honom att tala om denna fråga när så mycket beror på åtgärder vidtagna av andra människor och andra institutioner. Under veckoslutet gav den brittiska regeringen människor rådet att hamstra mat inför år 2000. Dessutom finns det, genom införandet av den gemensamma valutan nästa år och omläggningen av finansmarknaderna och andra liknande faktorer, en stor rädsla och en risk bland medlemsstaterna, privatpersoner och institutioner, för att inte tillräckliga arbetsinsatser har utförts. Jag vill fråga kommissionären om han inom sitt eget befogenhetsområde, har fört fram några oskrivna lagar för bästa praxis som bör kopieras av medlemsstaterna eller av små eller medelstora företag, i synnerhet när vi beaktar att Europeiska rådet i Wien lade speciell tonvikt vid att hjälpa små och medelstora företag inför omläggningen år 2000.

Bangemann
Jag befarar, herr Crowley, att en code of conduct , så länge den inte består av helt allmänna förklaringar, inte är till speciellt stor nytta eftersom systemen är så olika. Maskinvaran skiljer sig mycket åt; företagen arbetar med helt olikartade datorsystem. Man kan förstå att det är lättare att ställa om modernare datorsystem, men jag upprepar: Vi började inte med det här i dag utan redan för fyra år sedan. Och redan då kunde vi konstatera att det är omöjligt - eller åtminstone mycket dyrt - att byta ut all maskinvara. I stället satsade vi alltså - också med stöd till sådana program i våra forskningsprogram - på att utveckla en programvara som använder befintlig maskinvara för att övervinna år-2000-problemet.
Detta betyder för det första att det finns lösningar, för det andra att dessa lösningar kostar mycket pengar. Det är förmodligen det som är själva huvudproblemet. Var och en som känner till det här problemet kan ju utnyttja sig av programvaran och klara sig igenom år-2000-problemet så länge han betalar för det. Det finns sannolikt många små och medelstora företag som lever i tron att de på något sätt kommer att klara av det hela utan att det kostar något.
Jag har läst notiser från försäkringsbolag om att de under vissa omständigheter är beredda att överta ansvaret för skador som uppkommer på grund av störningar, dvs. t.o.m. på detta område finns det numera erbjudanden. Mer kan man inte göra. Det här är ett fenomen där ni som offentlig förvaltning kan verka intill en viss gräns, men därefter måste de enskilda människorna ta hand om saken. Om de inte gör det kan inte ni ersätta det på något sätt.
Var och en vet eller borde veta att detta är ett problem och att det finns lösningar för det. Var och en kan fråga de företag han samarbetar med hur han bör göra. Vi och medlemsstaterna har självklart gjort motsvarande förberedelser, och mer kan man faktiskt inte göra. T.o.m. om initiativen kommer från den brittiska regeringen - för vilken jag hyser stor högaktning - kommer uppläggandet av livsmedelsreserver bara att gynna den europeiska jordbrukspolitiken - men det kan ju i och för sig vara bra.

Ordföranden
Fråga nr 49 från Graham Watson (H-1158/98):
Angående: Skydd mot utnyttjande av barn som deltar i utbytesprogram
Barn under 18 år utgör 20 procent av världsmarknaden inom turistområdet. Man uppskattar att fyra miljoner europeiska turister under 1998 kommer att vara under 18 år, och av dessa kommer åtminstone en miljon att resa utomlands på egen hand för att delta i verksamheten vid språkskolor och läger.
Är kommissionen medveten om att denna sektor är nästan totalt oreglerad i hela Europa?
Kan kommissionen således undersöka hur man bäst kan bekämpa utnyttjande av barn inom detta område och noga överväga att främja en europeisk uppförandekod? Jag hälsar kommissionär Monti välkommen och ber er att besvara Watsons fråga.

Monti
Kommissionen är medveten om fördelarna med ungdomsturismen, såväl de fördelar som denna turism medför för de unga själva som för den ekonomiska verksamheten i turistsektorn i allmänhet.
Kommissionen är också medveten om den oro som åtminstone en medlemsstat har uttryckt när det gäller bristen på kontroll av dem som organiserar resor till utlandet för ett stort antal ungdomar, som önskar delta i språkkurser och andra aktiviteter, framför allt när det gäller deltagarnas personliga säkerhet. I avvaktan på att man antar ett nytt gemenskapsprogram för turistsektorn finns det en möjlighet att undersöka problemet och att framför allt titta på de aktiviteter som syftar till att lokalisera och sprida goda exempel, eftersom antagligen många organisationer, personer och myndigheter redan har vidtagit åtgärder för att skydda sig inom området.
När det gäller Daphne-programmet, som stöder icke-statliga organisationer i kampen mot våld som riktas mot barn och ungdomar, så uppmuntrar kommissionen att man i samtliga medlemsstater inrättar hjälptelefonnummer som ungdomar i svårigheter kan ringa till för att få råd och användbar information och som kan hjälpa dem när de reser i utlandet. När det gäller lagstiftningen vill kommissionen dessutom påpeka att detta är en fråga som faller under respektive myndigheters behörighet i de olika medlemsstaterna.

Watson
Jag skulle vilja fråga kommissionären var vi står i denna fråga. En stor majoritet av de unga människor som reser över våra gränser för språkkurser får mycket goda erfarenheter och deras första besök utomlands är ett lyckligt besök. För de få otursdrabbade kan det vara en mardröm. Detta är inte den typ av problem som man önskar skapa sensation kring: vi vill verkligen inte att det skall få unga människor och deras föräldrar att avstå från förmånerna i ett enat Europa. Emellertid finns bevis för en infiltration av denna marknad från den organiserade brottsligheten och organiserade pedofiler och, såsom själv varande förälder, är jag oroad över farorna med detta. Jag är mycket nöjd över att ni kommer att ta er an detta inom det nya programmet för turism men kan inte kommissionären överväga en studie om omfattningen av detta problem och hur det kan bekämpas på ett effektivt sätt.

Monti
Kommissionen tar denna fråga på största allvar. Frågor relaterade till individers säkerhet samt standarder och förfaranden som bör iakttas av utbildningsanstalter är en fråga för medlemsstaterna. Det skulle vara fel av kommissionen att försöka blanda sig i denna fråga. Detsamma gäller i fråga om rättsligt samarbete om det är fråga om att organiserade brottsliga handlingar berör flera än en domstols behörighet.
Utryckt på ett mera positivt sätt, om det skulle ske att vi kan uppnå ett avtal om ett turistprogram för gemenskapen, kan vi måhända bidra med något vad gäller ungdomsturismen och denna betraktas som ett prioriterat område för åtgärder från gemenskapen. I annat fall, även i fall där varje form av budgetstöd saknas, finns ingen möjlighet för oss att bidra inom detta område. Emellertid finns en särskild budgetpost med tillhörande anmärkningar som tillåter oss att stödja ansträngningarna av organisationer som deltar i kampen mot barnsexturism. Detta är förstås en bit på väg mot att ta upp detta viktiga problem om vilket ni helt riktigt påkallar uppmärksamhet.

Ordföranden
Fråga nr 50 från Angela Billingham (H-1062/98):
Angående: Brittiska skidlärare i franska Alperna
Tydligen har varken överenskommelse nåtts mellan Frankrikes och Förenade kungarikets regering under de två omgångarna av bilaterala sammanträden i fråga om erkännande av brittiska skidlärares kvalifikationer i Frankrike, eller bevis förebringats av fransmännen som visar att det föreligger en väsentlig skillnad mellan " BASI Grade 1 Diploma" , som innehas av de brittiska lärarna, och det franska " Brevet d'Etat" , som innehas av de franska lärarna.
Mot bakgrund av ovanstående, kommer kommissionen att ingripa för att göra slut på denna orättvisa behandling av brittiska skidlärare och möjliggöra för dem att undervisa i franska Alperna? Herr Monti, jag ber er att besvara Billinghams fråga.

Monti
Kommissionen har redan tagit initiativ för att främja den bilaterala dialogen mellan de berörda parterna, som är BASI - British Association of Skiing Instructors - och de brittiska myndigheterna å ena sidan, och deras franska motparter å den andra, i avsikt att försöka komma fram till ett avtal om att godkänna diplomet BASI-grade one i Frankrike. I slutet av 1997 hölls i Bryssel ett första möte mellan BASI och de berörda franska myndigheterna.
På kommissionens initiativ beslöt man att tillsätta en fransk-brittisk arbetsgrupp för att undersöka frågor som hänger samman med de båda ländernas utbildningssystem. Kommissionen har nyligen informerats om att arbetsgruppen har lagt fram en rapport. De franska och brittiska myndigheterna har emellertid gemensamt beslutat att först studera den rapporten och därefter, om det är möjligt, skicka sina gemensamma slutsatser till kommissionen.
Som den ärade parlamentsledamoten säkert förstår, så skulle det inte vara lämpligt om kommissionen föregriper utgången av den processen, innan arbetsgruppen har offentliggjort sina slutsatser.
Därför kan jag för tillfället bara garantera den ärade parlamentsledamoten att kommissionen strävar efter att finna en lösning på de problem som fortfarande återstår. För att nå det resultatet, om och i den utsträckning detta överhuvud taget är möjligt, måste samarbetet intensifieras mellan yrkesutövarna, deras föreningar och berörda myndigheter.
Samtidigt är kommissionen fullt medveten om sin skyldighet att noga kontrollera att gemenskapsrätten tillämpas på rätt sätt i samband med idrotts- och firitidsaktiviteter i alpregionerna. Låt mig tillägga att de kontakter som har förevarit mellan de direkt berörda parterna redan har gjort det möjligt att komma fram till ett avtal som omfattar ett stort antal praktiska åtgärder som redan har vidtagits. De åtgärderna har lett till avsevärda förbättringar jämfört med den tidigare situationen, och de berörda parterna skall gratuleras till det utmärkta arbete de har utfört hittills.
Kommissionen hoppas att man i framtiden skall kunna göra ytterligare framsteg utifrån de resultat som redan har uppnåtts tack vare såväl de franska som de brittiska förhandlarnas ansträngningar.

Billingham
Herr kommissionär! Jag välkomnar ert svar och tackar er för det arbete som jag vet att ni har utfört. Men det måste sägas att inte en enda brittisk skidinstruktör hittills har tillåtits arbeta i de franska alperna. Det är två och ett halvt år sedan vi talade om detta i parlamentet, och ni försäkrade mig om att franska skidinstruktörer skulle tillåta de brittiska att arbeta det året. Två år senare, fortfarande inga åtgärder. Detta är en fullständigt katastrofal situation!
Det finns en ny tvist: en fransk skidskola har försökt anställa 15 brittiska skidinstruktörer och har hindrats från att göra detta. De drar nu själva det franska skidförbundet inför rätta. Helt klart är detta en förskräcklig situation, som leder till ifrågasättanden av vår förmåga inom Europeiska unionen att omsätta fördraget i lämplig handling. Jag är ledsen över att behöva konstatera att vi här har ett exempel på fransk protektionism som måste stoppas.

Monti
Den ärade parlamentsledamoten understryker i själva verket och med all rätta att det inte är lätt att fullt ut tillämpa reglerna för den inre marknaden. Detta är vad dagliga erfarenheter har lärt oss. Som Billingham vet, och mycket vänligt påpekar, så är detta ett område där vi sedan länge arbetar med stor beslutsamhet.
Och vi måste säga att vissa resultat har uppnåtts. De två nya dekreten från de franska myndigheterna har nu tillhandahållit en rättslig lösning på problemet. Det är genomförandet på fältet - eller skall jag säga i snön - av dessa dekret som huvudsakligen berör kommissionen. En viktig beståndsdel är att tester kan föreskrivas endast i fall där avsevärda skillnader i utbildning föreligger i varje medlemsstat. Detta är en nyckelpunkt. De franska myndigheterna anser att det finns avsevärda skillnader medan de brittiska skidinstruktörerna inte instämmer, som ni vet. Danskarna anser för övrigt också att deras kvalifikationer bör erkännas. Mot bakgrund av dessa minskande, men ännu föreliggande olikheter har kommissionen gjort ansträngningar vad gäller de brittiska och franska myndigheterna och yrkesorganisationer ser ut att kunna bära frukt.
Av det skäl jag nämnde, har vi inte möjlighet att presentera dessa frukter här vid denna tidpunkt. Men vi måste ha tillförsikt.

Skinner
Detta är en aning " off-piste" om ni tänker tala om att vara på marken eller i snön. Detta är en mycket bekant terräng för dem som har arbetat inom detta område för fri rörlighet för arbetstagare och ömsesidigt erkännande av kvalifikationer över hela Europeiska gemenskapen. Det slår mig att vissa myndigheter fortsätter att slingra sig, åtminstone i ett av länderna. Finns det inte skäl att återgå till den rådande situationen för åtminstone två och ett halvt år sedan? Om det föreligger ett problem i att nå ett avtal om kriterierna och detta är ett tecken på oenighet i bilaterala diskussioner, bör kommissionen bidra till uppnåendet av ett avtal om dessa kriterier på ett sätt som leder oss ut ur detta dödläge.

Monti
Problemet är komplicerat eftersom de franska myndigheterna i princip tillåts införa lämplighetsprov för utländska skidinstruktörer. Under gemenskapens lagar - direktiv 92/51 EEG - tillåts nationella myndigheter att införa kompensationsåtgärder, men endast där det föreligger avsevärda skillnader i kvalifikationsnivåer. Vad gäller skidinstruktörer, där det handlar om säkerhetsfrågor, tillåts de använda lämplighetsprov. Detta är anledningen till att det inte är särskilt lätt för kommissionen att gå in i en sådan debatt - en debatt som, vilket ni inser, innefattar jämförelser mellan mycket tekniska kurser. Om BASI anser det lämpligt, kan problemet lösas av en nationell domstol som är ansvarig för det korrekta genomförandet av gemenskapslagarna. Ett sätt att lösa problemet är givetvis också bilaterala dialoger. Detta är den väg framåt som - vilket jag förklarade ganska detaljerar i mitt inledande svar - kommissionen har följt och kommer att fortsätta följa.

Ordföranden
Fråga nr 51 från Reinhard Rack (H-1057/98):
Angående: Förenklade uttagningsförfaranden för tillfälligt anställda vid kommissionen
Med anledning av Europeiska kommissionens senaste uttagningsförfarande, i samband med vilket det förekom oegentligheter, inställer sig frågan om inte andra former för rekryteringsförfaranden skulle kunna tillämpas vid Europeiska kommissionen, i synnerhet det förenklade uttagningsförfarandet för tillfälligt anställda.
Hur många anställda med tidsbegränsade kontrakt finns det normalt vid Europeiska kommissionen? Hur många av dem blir genom det förenklade anställningsförfarandet tjänstemän? Vi hälsar kommissionär Liikanen välkommen och ber er att besvara Racks fråga. Ni har ordet, herr Liikanen.

Liikanen
Herr ordförande! I dag finns det 2 993 tillfälligt anställda vid kommissionen. Till en del av dem betalas lön från administrativa anslag, de är 750, och till övriga från forskningsanslag, de är 2 243. Rekryterings- och uttagningsförfarandet för tidsbegränsade anställningar förnyades den 1 december 1996. Det tillämpas endast när det gäller de tillfälligt anställda, vars lön betalas från administrativa anslag. Efter att det nya förfarandet trätt i kraft har man anställt sammanlagt 135 personer. På grundval av beslutet i december 1996, som gäller tidsbegränsade anställningar, arrangerar kommissionen inte längre efter år 1999 interna uttagningsprov som syftar till tillsvidareanställning. Detta därför att man allmänt ansåg att de som deltar i interna uttagningsprov och de som deltar i allmänna uttagningsprov befinner sig i mycket ojämlik ställning.
Däremot har man inom kommissionen börjat utreda, på vilket sätt man skulle kunna överge de stora, mycket svårorganiserade massuttagningsproven. I februari kommer man att på nytt arrangera det uttagningsprov som misslyckades i början av hösten. Jag hoppas att detta omfattande massuttagningsförfarande därefter inte längre skall tillämpas. I dag funderar man på huruvida urvalet framöver skulle kunna göras till exempel på grundval av språk eller landsvis och på så vis förenkla det mycket tunga uttagningsförfarandet som gäller tiotusentals sökande. Vi är beredda att informera parlamentet genast när man gör framsteg i frågan. En arbetsgrupp för personaladministrativa reformer under ledning av generalsekreterare Williamson har lagt fram ett antal förslag som syftar till förnyelser.

Rack
Herr ordförande! Herr kommissionär, tack så mycket för ert utförliga svar, med vilket ni inte bara angivit sifferuppgifter utan även tagit upp en följdfråga, nämligen frågan hur det för närvarande ligger till med uttagningsförfarandena och hur de skall gå till i fortsättningen. Får jag trots det ställa en fråga till? Den går i samma riktning. Jag förväntar mig inte några konkreta siffror utan ett generellt uttalande. Finns det medlemsstater där de statliga tjänstemännen i särskilt hög grad kommer att föras över till ett reguljärt tjänstemannaförhållande via denna konstruktion med nationella tjänstemän?

Liikanen
Herr ordförande! Enligt EU: s regler och tjänstelagstiftning kan man varken favorisera eller diskriminera på grund av nationalitet. Denna princip gäller givetvis. Men visst är det så att personal- och nationalitetsstatistiken visar att olika nationaliteter är, litet beroende på tjänsteställning, på vissa nivåer för mycket eller för litet representerade. Jag skickar gärna statistikuppgifterna till parlamentsledamoten.
Så mycket kan jag säga om uttagningsproven i de nya medlemsländerna, att när man där har arrangerat prov riktade till vissa nationaliteter, så har finländarnas intresse för EU-tjänster varit allra störst och därför har uttagningarna gått snabbast. I Sverige har intresset inte varit fullt lika stort och i Österrike har det varit minst. Vi strävar efter att rätta till detta problem på det sättet att man nu håller på att arrangera nya uttagningsprov både för svenska och österrikiska sökande, och vi hoppas att kommissionen fram till slutet av 1999 skulle kunna uppfylla alla de målsättningar som dessa tre länder informerades om, när de anslöt sig till EU i januari 1995.

Ordföranden
Fråga nr 52 från Alexandros Alavanos (H-1054/98):
Angående: Handel med kvinnor i Europa
Femhundratusen kvinnor är offer för den moderna slavhandel som går under namnet handel med kvinnor. Detta är ett fenomen som ständigt ökar i omfattning, eftersom - som den ansvariga kommissionsledamoten Anita Gradin underströk vid mötet i Wien nyligen mellan öst och väst angående handeln med kvinnor - " man tjänar bra på den här verksamheten och riskerna är små" vilket beror på att straffen inte är stränga. Eftersom de program som rör denna fråga - Stop, Dafne och Oisin - inte räcker till för att hantera det ständigt ökande fenomenet med könshandel med kvinnor och minderåriga flickor, tillfrågas kommissionen vilka ytterligare kraftfulla direkta åtgärder den avser att vidta till skydd för kvinnooffren från länder utanför Europeiska unionen samt för att bestraffa dem som utför handeln? Jag hälsar fru Gradin välkommen och ber er att ni besvarar Papayannakis fråga.

Gradin
Jag delar till fullo den ärade ledamoten Alavanos farhågor för den fortsatta och växande handeln med kvinnor in i Europeiska unionen för sexuell exploatering. Bekämpningen av denna skamliga form av organiserad brottslighet och kränkning av kvinnors mänskliga rättigheter är en fråga som jag ägnat mycket tid och energi sedan jag blev kommissionär 1995.
Innan dess hade ingen trott att Europeiska unionen kunde handskas med denna fråga. I juni 1996 organiserade jag den europeiska konferensen i Wien om handel med kvinnor. Detta var första gången som de europeiska huvudaktörerna från både öst och väst hade mötts för att diskutera detta allvarliga problem. Med utgångspunkt från deras rekommendationer presenterade jag i november 1996 en handlingsplan mot olaglig handel med kvinnor för sexuell exploatering. Sedan dess har ett antal viktiga åtgärder vidtagits. Jag skall kort påminna om dem.
För det första beslutade Europeiska rådet för rättsliga och inrikes frågor att utvidga mandatet för Europols narkotikaenhet till att innefatta olaglig handel med människor. Från och med 1999 kommer Europol att stödja gemensamma utredningar för att spränga brottsliga organisationer som är inblandade i denna olagliga handel. Europol avser också att avfatta en rapport om den generella situationen inom Europeiska unionen med avseende på den olagliga handeln med kvinnor.
Det andra viktiga beslutet var skapandet i december 1996 av den fleråriga Stop-programmet. Detta program har en budget på 6.5 miljoner ecu för fem år. Det syftar till att främja forskning, informationskampanjer, utbildning och utbyten av projekt. Det riktar sig till samtliga yrkesgrupper som är delaktiga i bekämpningen av människohandel. Sedan 1996 har vi kunnat stödja 30 projekt.
För det tredje antog rådet i februari 1997 en gemensam åtgärd för att kriminalisera olaglig handel med människor. Det enades också om konkreta åtgärder för rättsligt samarbete och skydd av vittnen.
En annan avgörande faktor i kampen mot människohandel och givandet av stöd till offer är arbetet och rollen hos frivilligorganisationerna. För att stödja deras arbete upprättade vi Daphneinitiativet i maj 1997 för att bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor. Huvudsyftet är att stödja upprättandet av nätverk för frivilligorganisationer över hela Europa och att stödja pilotprojekt. Tio av dessa projekt gäller kampen mot handel med kvinnor. Kommissionen har också kunnat ge direkt stöd till utvecklingen och arbetet hos frivilligorganisationer i Central- och Östeuropa. Detta har varit möjligt genom demokratiprogrammen Phare och Tacis.
Att bekämpa handel med kvinnor är att bekämpa ett rörligt mål. Nya brottsliga nätverk och nya strategier skapas nästan dagligen och deras metoder blir alltmer hänsynslösa. Därför behöver vi konstant förstärka och revidera våra egna strategier och skapa nya verktyg. Därför är jag är mycket glad över att kunna informera er om att kommissionen den 9 december antog ett nytt meddelande för ytterligare åtgärder mot olaglig handel med kvinnor. Detta meddelande är en uppföljning av det från 1996. Det förstärker det tvärvetenskapliga angreppssättet och syftar till att omfatta alla de olika stadierna i handelskedjan - rekryterare, smugglare och köpare. Det innehåller en översyn av de framsteg som hittills har gjorts inom detta område och föreslår med utgångspunkt från hittills gjorda erfarenheter en fördjupning av pågående åtgärder såväl som starten av nya. Detta meddelande svarar också på den begäran som gjordes av Europaparlamentet i betänkandet från Waddington, om att presentera detta före slutet av 1998. Huvudsyftet är att tillförsäkra att kampen mot olaglig handel med kvinnor hålls högt på unionens politiska dagordning och att förstärka samarbetet mellan hemländerna, genomreseländerna och destinationsländerna, inklusive både regeringar och frivilligorganisationer.
Målet är också att uppmuntra medlemsstaterna att senast vid slutet av 1999 fullt ut genomföra sina rättsliga förpliktelser inom ramen för den gemensamma åtgärden från februari 1997. De huvudsakliga nya initiativen i meddelandet är att under 1999 avfatta ett meddelande om stöd till brottsoffer inklusive offer för människohandel; att utarbeta ett förslag till lagstiftningsåtgärder gällande tillfälliga uppehållstillstånd för offer som är villiga att agera som vittnen; att ändra på de befintliga riktlinjerna för Stop-programmet så att de även innefattar information till offer om vägar att söka stöd, och forskning om de olika mellanhänderna i handelskedjan; att starta utbildningsprojekt för att förebygga och bekämpa olaglig handel med kvinnor inom områden med folkomflyttning, och identifiering av falska och bedrägliga dokument; att annonsera bland de berörda målgrupperna om möjligheten till stöd inom ramen för flera andra gemenskapsprogram såsom Integra och Leonardo da Vinci-programmen; och att främja ytterligare samarbete och informationsutbyte i frågor om olaglig handel med kvinnor inom tillnärmningsstrategin såväl inom som genom samarbete med de nyblivna självständiga staterna.
Jag hoppas att vi nu har en ny plattform för vår gemensamma kamp mot olaglig handel med kvinnor, och jag ser fram emot att fortsättningsvis få samarbeta nära med Europaparlamentet i kampen mot denna skamliga kränkning av kvinnors mänskliga rättigheter.

Papayannakis
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka kommissionären för hennes mycket omfattande och detaljerade svar. Men, fru kommissionär, som ni vet finns problemet kvar, och det ökar också hela tiden i omfattning. I mitt land har det kunnat noteras att även de offentliga myndigheterna, eller i vilket fall vissa offentliga myndigheter - i synnerhet polisiära -, medverkar till att denna " handel" , som vi kan kalla den, breder ut sig. Jag tycker att kommissionärens ord inger förhoppning. Jag skulle dock vilja ställa två ytterligare frågor: för det första, är det möjligt för kommissionen, att inför EG-domstolen väcka åtal om överträdelse av de mänskliga rättigheterna mot länder, i vilka det kan säkerställas att erfordliga ansträngningar inte görs för att bekämpa människohandeln? Jag tror nog att det finns fall och att det för kommissionen, i dess roll av fördragens väktare, är möjligt att göra det. Och, för det andra, är det möjligt för kommissionen, att för ansökarländerna ålägga en effektiv bekämpning av människohandeln som ett villkor för inträde i den kommande utvidgningen?

Gradin
Tack så mycket för er fråga. Givetvis måste vi arbeta mycket hårdare tillsammans för att övertyga vissa av dessa tjänstemän och människor i regeringar som inte är så engagerade i dessa frågor.
Vad gäller länderna i Öst- och Centraleuropa gör vi detta bäst genom projekt. De projekt vi genomför tillsammans med dem är tämligen framgångsrika och de nätverk som byggs upp mellan frivilligorganisationerna i de 15 medlemsländerna och inom länder som står inför anslutning är på väg att bli tämligen bra. Detta är det bästa sättet att göra framsteg vad gäller dessa frågor.

Ordföranden
Fråga nr 53 från Clive Needle (H-1086/98):
Angående: Ökad cigarettimport till Andorra
Uppgifter som tullmyndigheterna i Andorra har offentliggjort visar att landet importerade 3, 1 miljarder cigaretter från EU under 1997. Enligt dessa uppgifter skulle varje man, varje kvinna och varje barn i Andorra röka 140 cigaretter per dag.
Vilka åtgärder ämnar kommissionen vidta för att säkerställa att smugglingen av tobaksprodukter till EU förhindras, särskilt med tanke på åtgärder riktade mot tobaksbolag som Gallaher, som måste ha varit medvetna om att deras plötsligt ökade försäljning till Andorra inte kunde förklaras av någon laglig leverans till någon normal kommersiell marknad? Fru Gradin! Jag ber er att besvara Needles fråga om denna överraskande importökning av cigaretter.

Gradin
Herr ordförande! Den ärade ledamoten Needle har frågat om smuggling av cigaretter från Andorra och vilka åtgärder som kommissionen ämnar vidta för att förhindra smuggling.
I slutet av 1997 fick kommissionen information om en betydande export av brittisktillverkade cigaretter till Andorra. Samtidigt fick vi samstämmiga uppgifter från flera medlemsstater om att beslag hade gjorts av cigaretter som hade smugglats in till unionen från Andorra. Mot den bakgrunden stod det klart att Andorra har blivit en knutpunkt för cigarettsmuggling till unionen.
Direktören för kommissionens bedrägeribekämpningsgrupp (UCLAF) besökte Andorra i december 1997 för kontakter med landets regering. Syftet med besöket var att nå en överenskommelse om hur cigarettsmuggling skulle kunna förhindras. Man enades om att gemenskapen skulle genomföra ett antal kontroller i Andorra under första halvåret 1998 som skulle utföras av tjänstemän från kommissionens bedrägeribekämpningsgrupp, UCLAF, och utredare från berörda myndigheter i Frankrike, Irland, Spanien och Storbritannien. Dessa kontroller visade att Andorra hade både tillverkat och importerat, huvudsakligen från Storbritannien, stora mängder cigaretter av amerikanska märken. Mycket pekade också på att en stor del av cigaretterna var avsedda att smugglas in till unionen, särskilt till Spanien. Det visade sig också att smugglingen organiserades av kriminella nätverk både i Andorra och i flera medlemsstater. Andorras myndigheter hävdade dock att de varken kunde redovisa statistik för cigarettförsäljningen eller fastställa slutdestinationen.
Efter dessa kontroller har kommissionen stått i fortlöpande kontakt med Andorras regering. Detta har lett till åtgärder för att man skall komma till rätta med den illegala handeln. Bland annat ser vi att medlemsstaterna nu gör betydligt färre beslag av cigaretter som misstänks ha smugglats ut från Andorra. Storbritanniens cigarettexport till Andorra har också sjunkit drastiskt jämfört med vad som var fallet 1996 och 1997. Det är särskilt oroväckande att cigarettillverkare i Storbritannien måste ha känt till smugglingen, eftersom exporten till Andorra ökade så kraftigt på så kort tid. Dessa omständigheter utreds nu både av myndigheterna i de medlemsstater som deltog i kontrollen i Andorra och av kommissionens organ UCLAF.

Needle
Jag vill uttrycka min tacksamhet till kommissionär Gradin för vad som har varit ett mycket informativt och positivt svar. Jag hoppas mycket på att vi kan få ytterligare information om de framgångsrika åtgärderna och den omfattning i vilket problemet minskas. Jag är tacksam mot tidningen Independent i Storbrittannien för att den tog upp denna fråga, och det är extremt viktigt att människor görs medvetna om denna fråga, tack vare det arbete som UCLAF utför. I det nuvarande klimatet är det viktigt att tala om potentiella framgångar såväl som om problemen.
Vad gäller den större frågan, om hälsodebatten i Europaparlamentet och de åtgärder kommissionen vidtar för att bekämpa tobakskonsumtionen, hoppas jag att det kommer att göras ytterligare framsteg i kommissionen i morgon, det görs framsteg i medlemsländer såsom Storbrittannien, där förslag har framlagts av regeringen för att tackla smugglingen som en prioriterad fråga. Jag är förtjust över att höra att kommissionen kommer att arbeta i partnerskap i denna fråga, och jag hoppas att tillräcklig prioritet kommer att ges åt att tackla detta, för att garantera att direktiv såsom direktivet om tobaksreklam kommer att bli effektivt och inte förbigås av dessa brottslingar, i synnerhet i tobaksbolagen, som måste ta ett ansvar för vad de gör: får rökningen att öka.

Gradin
Jag är mycket nöjd över att ha kunnat ha ett gott samarbete mellan UCLAF och de olika medlemsstaterna. Detta är det enda sätt på vilket vi kan bekämpa cigarrettsmugglingen. Som ni kanske är medvetna om, har vi också varit tämligen framgångsrika i arbetet med detta i Medelhavet och vi har nu en specialiserad enhet inom UCLAF som tittar på cigarrettsmugglingen. Vi kommer alltid att vara villiga att ge information till parlamentet om vårt arbete inom detta område.

Ordföranden
Fråga nr 54 från Maj Theorin (H-1099/98):
Angående: Illegal invandring
Den illegala invandringen är ett stort problem för Europeiska unionen och dess medlemsstater. Rådet har därför vidtagit åtgärder för att harmonisera kontrollmetoder, för att öka samråd och samarbete mellan medlemsstaterna vid avvisning samt bekämpning av människosmuggling. Idag lever många illegala flyktingar innanför EU: s gränser, mellan 1991-1993 kom det ca tre miljoner illegala flyktingar till Europa. De lever ofta under inhumana och sanitärt vidriga förhållanden, såväl barn som äldre, beskrivet bl.a. i boken " Utan papper" av Chris de Stoop.
På vilket sätt anser kommissionen att dessa människors levnadsförhållanden skall kunna förbättras? Fru Gradin! Jag ber er att besvara Theorins fråga.

Gradin
Herr ordförande! Jag delar ledamot Theorins oro vad gäller de tredjelandsmedborgare som olagligt uppehåller sig i våra medlemsländer. Vissa har fallit offer för människosmugglare, andra har tagit sig hit på eget initiativ. De flesta drivs naturligtvis av drömmen om ett anständigt liv och en dräglig framtid. Verkligheten blir ofta en annan, och många tvingas leva under mycket svåra förhållanden.
I dag varierar invandringsreglerna från ett medlemsland till ett annat. Vi har ett antal rekommendationer och andra överenskommelser på EU-nivå som rör invandringspolitiken och täcker in flertalet invandrarkategorier; de är inte heltäckande och inte i alla delar samstämmiga. År 1997 lade jag därför fram ett förslag till konvention om gemensamma EU-regler för invandring till unionen. Min förhoppning är att klarare och mer enhetliga invandringsregler inom unionen skall bidra till att minska utrymmet för illegal invandring. Europaparlamentet har fått förslaget för synpunkter, och jag ser fram emot att få diskutera parlamentets betänkande, förmodligen någon gång under nästa år.
Under nittiotalet har vi kunnat se hur människosmugglingen har tagit sig alltmer oroväckande uttryck. Slavhandeln med kvinnor pågår för fullt runtom i Europa, migranter packas in i bagageutrymmen på bussar eller i lastcontainrar för att köras över gränsen till EU. De riskerar att dö en ovanligt plågsam död av antingen uttorkning eller syrebrist. Man skickar också ut människor på haven mitt i vintern och i sjöodugliga fartyg. Ingen vet i dag hur många det är som varje år drunknar på detta sätt.
Människosmugglingen styrs av välorganiserade kriminella nätverk. De utnyttjar hänsynslöst svaga människors utsatthet för egen vinnings skull. De tjänar stora pengar, och riskerna är förhållandevis små. För att bekämpa dessa nätverk behövs en mobilisering på flera fronter samtidigt. Det gäller både nationellt och inom unionen. För att stävja denna utveckling krävs att vi kombinerar åtgärder på det migrationspolitiska området med insatser också inom andra centrala politiska ämnesområden.
Isolerade åtgärder när det gäller visumpolitiken, gränskontrollerna, avvisningar eller utvisningar har ringa effekt. Därför måste de kombineras med åtgärder på en rad andra områden. Jag tänker särskilt på den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, handelspolitiken, biståndspolitiken och våra humanitära hjälpprogram. Att mer generellt arbeta för sociala framsteg och social rättvisa är naturligtvis också en viktig del i en strategi för att minska den illegala invandringen till EU. Vi får aldrig glömma att det handlar om individer som befinner sig i en svår situation. Även om de inte har rätt att invandra, skall deras mänskliga rättigheter och grundläggande friheter ändå garanteras. Detta måste vara en ledstjärna i en europeisk strategi i kampen mot illegal invandring.
Situationen för asylsökande och personer som har kommit från krigshärjade områden är delvis annorlunda. Då handlar det om människor som inte frivilligt har lämnat sina hem. De flyr kanske från ett inbördeskrig eller för att deras regering inte förmår erbjuda dem ett adekvat skydd. Oftast dyker dessa individer upp i samband med en massflyktsituation. För att kunna hantera också dessa situationer har kommissionen som bekant lagt fram två förslag till ministerrådet. Det ena rör tillfälliga uppehållstillstånd och det andra en solidarisk ansvarsfördelning mellan medlemsstaterna när en massflyktsituation uppstår. Båda förslagen behandlas nu av ministerrådet, och som bekant har Europaparlamentet behandlat frågorna vid två tillfällen.
Som ni vet går mitt förslag bland annat ut på att etablera en gemensam miniminivå när det gäller vilket socialt skydd dessa människor skulle kunna få från och med att de anländer till våra medlemsstater. Om ministerrådet kan enas kring detta förslag, skulle alltså alla människor som har behov av att få skydd inom unionen kunna garanteras drägliga levnadsvillkor.

Theorin
Jag tackar kommissionären för det utförliga och väldigt positiva svaret. Det verkar som om vi är tämligen överens om många delar, vilket jag är väldigt glad över. Inte minst är jag glad över hennes uttalande om att insatserna också måste ske på den sociala sidan och främja sociala framsteg.
Katastrofen är emellertid ganska enorm för Europas och EU: s del. Med en tidigare avvisning på 30 000 om året är vi nu uppe i 200 000 om året. Detta är, som kommissionären nämnde, också en fråga om att maffian har skaffat sig en alldeles utomordentlig inkomstkälla genom att smuggla människor. Detta existerade inte tidigare.
Men för mig är även en annan fråga central, nämligen frågan om de människor som gömmer sig i EU och i Europa. Denna situation som ofta innebär att barn inte får skola, sjukvård eller den omsorg som de behöver är oerhört allvarlig. De utsätts för en enorm psykisk press. Det minsta som man kunde vara överens om är att mänskliga rättigheter måste gälla också för illegala invandrare i EU.

Gradin
Hur vi skall hantera människor som lever illegalt i våra 15 medlemsländer, är en mycket svår fråga, speciellt i en situation där vi har 18 miljoner människor arbetslösa och samtidigt inte har klassisk arbetskraftsinvandring till våra länder. Det som vi har förpliktelser att ställa upp på är i stället flyktingar. Det gör denna situation ännu svårare. Jag håller med om att vi måste försöka hitta människovärdiga lösningar för dessa människor, så att flertalet av dem kan återvända till sina länder och på det sättet också hitta en lösning på sin situation.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Gradin.
Med Theorins fråga har tiden för detta frågeblock tagit slut. Således kommer frågorna nr 55, 56 och 57 att besvaras skriftligt.

Ordföranden
Innan vi går över till fråga nr 58 överlämnar jag ordet till García Arias för en ordningsfråga.

García Arias
Herr kommissionär! Jag vill ta upp en fråga angående förfarandet som, enligt min mening, är betydelsefull inte enbart för de frågor som några ledamöter har ställt till kommissionären med ansvar för konkurrensfrågor, utan i allmänhet, för Europeiska kommissionens förfarande i kontrollen av frågestunden. Därför vill jag fråga, herr kommissionär van Miert, om ni i era avdelningar analyserar utvecklingen av artikel 24 i direktivet om gemenskapens bestämmelser för den inre marknaden för elektricitet, i vilken talas om övergång till fri konkurrens?
Om kommissionären skulle kunna besvara denna fråga skulle jag vilja veta om jag kan protestera inför Europeiska kommissionen angående den ansvarige kommissionären för de frågor vi har ställt.

Ordföranden
Fru García Arias, ni har just ställt en fråga. Denna fråga finns inte, utifrån den typ av svar kommissionen har föreslagit, med på föredragningslistan. Ni har också protesterat inför presidiet för att er fråga inte har tagits med bland de frågor van Miert skall besvara. Nu ställer ni en fråga som inte finns med på föredragningslistan. Att ta upp denna fråga skulle bryta den fastställda föredragningslistan. Om kommissionären önskar ge er en förklaring ger jag honom en stund till det, men hur som helst med hänsyn till att den inte finns med på föredragningslistan, och att vi har frågor som finns med på föredragningslistan vilka behöver sin tid.
Herr van Miert, vi bryter vanorna litet, men jag räknar med litet välvillighet från övriga ledamöter i kammaren och från er, och frågar om ni vill svara.

Van Miert
Jag kan besvara den frågan när jag besvarar Pérez Royos fråga. Jag gör det naturligtvis som ett personligt uttalande.

Ordföranden
Det är en god idé, herr van Miert. På det sättet bryter vi inte föredragningslistan. van Miert har lovat att besvara García Arias fråga inom ramen för Pérez Royos fråga och om vi skyndar oss kan vi hinna fram till Pérez Royos fråga.

Ordföranden
Fråga nr 58 från Felipe Camisón Asensio (H-1052/98):
Angående: Företagskoncentration inom sektorn för busstrafik
Europeiska kommissionen har nyligen godkänt att europeiska busstrafikföretag slagit samman sin verksamhet. På vilket sätt kan denna typ av företagskoncentration påverka konkurrensen och sysselsättningen? Herr van Miert, ni har ordet för att besvara Camisón Asensios fråga.

Van Miert
Jag kan besvara denna fråga tämligen kortfattat. Kommissionen har mycket riktigt godkänt fusionen mellan Iveco och Renault, men de bussar som avses är de som används i de tre huvudsyftena, nämligen turistbussar, stadsbussar och landsbygdsbussar och vidare naturligtvis även bussar som mer bestämt sätts in i kollektivtrafiken i allmänhet. Nåväl, efter att ha undersökt den berörda affären har vi kunnat fastställa att den inte ledde till några konkurrensproblem. Ni förstår att detta ärende har undersökts med utgångspunkt i förordningen om företagsfusioner, och det har för det första visat sig att båda företagen har en sjunkande marknadsandel i sina skilda stater, och för det andra att det fortfarande finns tillräckligt med konkurrens. Jag måste säga er att vad beträffar turistbussar så är konkurrensen till och med kraftig. Vad gäller andra användningsområden för bussar håller marknaden på att öppna sig, för denna var såsom ni vet av tradition tämligen nationell. Men även denna marknad öppnar sig, så att man sakta men säkert kan börja tala om en europeisk marknad, och således stördes vi inte av affären ur konkurrenssynpunkt eftersom det fanns tillräckligt med konkurrens kvar. Jag måste tillägga att om vi någon gång får en lösning på de bekymmer vi har eller möjligen har på konkurrensområdet, då kommer vi naturligtvis att vara beredda att vara med och analysera eventuella andra aspekter, bland annat också anställningsaspekter. Men vårt första uppdrag grundat på förordningen rörande koncentration eller fusion av företag är verkligen att analysera konkurrensproblemen och att komma med en lösning för dessa, vilket i detta fall också kunde ske positivt.

Camisón Asensio
Herr kommissionär! I den rättsakt som kommissionen har följt för att auktorisera företagssammanslagningar, vad gäller bussar från Renault och dotterbolaget Iveco, en företagskoncentration som för övrigt innebär att de blir den näst mest betydelsefulla producenten på den europeiska marknaden, har man i denna rättsakt - jag upprepar det - beaktat företagets beredskap eller vilja att införa upphissningsplattformar för att underlätta tillträde till bussarna för funktionshindrade? På vilket sätt?
Har man, vad gäller den nämnda verksamheten för att skapa sysselsättning som kommissionären tog upp, tagit hänsyn till överförandet av verksamhet till Förenade kungariket, Tyskland eller Spanien när det gäller denna koncentration?

Van Miert
I detta fall har ingen av de båda notifierande parterna i kontakterna med oss angett någon enda aspekt rörande anställning. De har däremot antytt för oss var de önskar koncentrera sina verksamheter. Fusionsförordningen medger att fackföreningar hörs av våra tjänstemän och av mig själv, men enligt min kännedom har det i detta fall inte förekommit några önskemål om detta. Annars är vi gärna beredda att lyssna till deras funderingar, och såsom jag nyss sade, att i möjligaste mån också ta hänsyn till dessa funderingar. I ett annat mycket typiskt fall, nämligen Kässbohrer/Mercedes-Benz, en av konkurrenterna till denna nya grupp, var man för övrigt mycket aktiv från fackföreningarnas sida, och detta integrerades då i processen. Det bidrog till ett beslut som vi vid denna tid fattade i ett annat ärende. Men än en gång; här har man varken från de notifierande parterna, eller - vad jag vet - från fackföreningarnas sida på något sätt begärt att bli hörd.

Van Miert
Det tycks som om detta är en fråga om affärsstrategin hos en operatör som bedriver färjetrafik över Engelska kanalen. Om så är fallet - och det kan mycket väl vara så att detta bara är en del av en affärsstrategi - och om vi mottar klagomål kommer vi så småningom att titta närmare på frågan. Så vitt jag känner till är detta inte fallet, men det kan tyda på att färjeoperatörer har gjort vissa överenskommelser. Som jag sade, det finns ingenting som tyder på att så är fallet här.
En annan fråga som så småningom kan tas upp gäller artikel 86: om det har förekommit missbruk av en dominerande ställning. Eftersom bolaget i fråga inte är i en dominerande ställning, är inte detta tillämpbart. Därför finns det enligt vår information för närvarande inga problem i fråga om tillämpningen av konkurrensreglerna.

Rübig
Herr kommissionär! Problemet ligger i att resande från Europa till Storbritannien plötsligt möts av två olika avgifter, en avsevärt reducerad för medborgare i Storbritannien och en normalavgift. Samma problematik har jag stött på i Österrikes vintersportområden med liftkorten. Jag tror därför det är viktigt att se principiellt på den här diskrimineringsfrågan efter statstillhörighet. Å andra sidan vet vi att rabatter får förekomma, det kan finnas rabatter för speciella yrkesgrupper och beroende på utbildning, företag, myndighet osv. Jag tror dock att ett klart ställningstagande från kommissionens sida vore meningsfullt i det här fallet.

Van Miert
Herr ordförande! Rabatter brukar oftast välkomnas, och här är det fråga om en rabatt. Man bör då noga se efter om det inte är så att t.ex. vissa rederier kommer överens med varandra. Det kan då vara fråga om en kartell. Vi har haft att göra med ett sådant fall, även om det handlar om tunneln eller överfarterna. Ni känner säkert också till att vi i förra veckan beslutade att utfärda böter för de färjebolag som trafikerar rutten Bari i Italien och Grekland. Givetvis gör vi en undersökning om vi får in klagomål. I föreliggande fall finns det emellertid - såvitt mitt tjänsteställe och jag kan se - inga tecken på något annat än vad man normalt betecknar som rabattpolitik. Om ni vill ha ytterligare uppgifter, så kan vi stå till tjänst med det.

McIntosh
Jag välkomnar kommissionärens svar. Jag undrar om han såg the Money Programme i BBC 2 i söndags kväll - jag vet att han är en ivrig TV-tittare på sin fritid - som pekade på att denna metod inte endast är begränsad till färjeföretag. Bruket att ta ut olika biljettpriser för olika avgångar, beroende på i vilket land man startar sin resa, är en utbredd metod bland de europeiska flygbolagen. När euron träder i kraft den 1 januari och priserna måste anges i euro, vill han då åta sig att se till att denna metod inte är förhärskande inom hela transportsektorn? Om så är fallet, och om fall rapporteras till honom eller om forskning inom hans eget avdelning ger vid handen att detta är en utbredd praxis, kan han då använda den makt som han tilldelats genom fördraget?

Van Miert
Ni nämner en mera omfattande fråga som är mycket verklig; förmodligen ännu verkligare inom trafikflyget än inom färjeverksamheten. Än en gång, om det bara handlar om reklamerbjudanden, är detta i sin ordning. Människor tycker om det. Men om det ligger någonting annat bakom det och om vi får bevis och sammanhängande information om det, insisterar vi på att få granska det. Det finns en annan fråga gällande Sabena. Mitt svar är att det verkligen finns skäl till att inleda en mera omfattande utredning om vissa förfaringssätt, i synnerhet inom trafikflygsektorn.

Watts
Såsom parlamentsledamot för östra Kent, företräder jag Dover. Jag är mycket angelägen om att försäkra Rübig om att låga priser över kanalen i själva verket finns tillgängliga för alla medborgare i Europeiska unionen. Speciella priserbjudanden för biljetter på omkring 16 brittiska pund är tillgängliga för alla medborgare i Europeiska unionen vad gäller dagsturer. I praktiken gynnas många EU-medborgare av detta speciella erbjudande, inte minst, förstås, våra vänner fransmännen, på andra sidan vattnet, som regelbundet utnyttjar dessa förmåner samt många sista-minutenerbjudanden. När tullfriförsäljningen försvinner, kommer givetvis många av dessa erbjudanden att försvinna. Jag hoppas att tullfriförsäljningen blir kvar och Rübig och hans landsmän och -kvinnor kommer till Nord/Pas de Calais, tar en tur över kanalen med dessa färjor som erbjuder ypperlig valuta för pengarna. Han och andra skulle vara mycket välkomna att besöka min valkrets. Jag kan försäkra honom på om detta. Vi diskriminerar inte någon vad gäller biljettpriser.

Van Miert
Jag har intrycket av att detta egentligen inte var en fråga utan en minut lång annons. Jag vill tacka en ledamot i parlamentet för att han är så öppenhjärtig om sin region.
När detta är sagt, finns det ingen diskriminering mellan gemenskapens medborgare. Om sådan fanns, skulle vi givetvis ha problem och skulle agera. Så är inte fallet. Låt det inte finnas någon missuppfattning om detta. Om det visade sig förekomma missbruk av något slag eller en dold kartell, eller vad som helst, då skulle vi agera. Så vitt mina tjänstemän kan se i dag, är så inte fallet.

Ordföranden
Fråga nr 60 från Fernando Pérez Royo (H-1069/98):
Angående: Oligopolsituationen inom den spanska elsektorn
Oligopolsituationen i Spanien med fyra företag som kontrollerar 90 procent av elmarknaden varav två, Endesa och Iberdrola, ensamma kontrollerar 80 procent verkar bli bestående. Nyligen ingångna samarbetsavtal, såsom det mellan Endesa och Gas Natural, innebär en ny övergripande koncentration som förstärker denna tendens.
Anser kommissionen att dessa företagsstrategier och avtal står i strid med andemeningen och ordalydelsen i fördragen och att de skadar den fria konkurrensen och konsumenterna? Som kommissionären redan har sagt, skall vi behandla denna fråga och därför har ni ordet.

Van Miert
Tyvärr kan jag inte hjälpa den ärade parlamentsledamoten särskilt mycket, eftersom vi fått kännedom om de två bolagens avsikter genom pressen, precis som ni. För närvarande försöker därför mina enheter att samla in all möjlig och nödvändig information, för i det nuvarande läget kan jag inte ens säga om det handlar om en sammanslagning eller ett ärende som gäller artikel 85, dvs. ett slags joint venture eller ett samarbete.
Alltså för närvarande, jag upprepar det, kan jag inte säga mer. Men jag har kommit överens med mina enheter om att be de berörda företagen att tillhandahålla information mycket snabbt, för jag kan försäkra er att vi mycket noggrant följer upp vad som hänt inom energisektorn, inte bara i Spanien för övrigt, utan också i övriga medlemsstater.
Jag skulle nu vilja besvara den andra frågan som ställdes och som dyker upp senare i frågelistan. Detta ärende gäller till att börja med egentligen GD IV, men även min kollega Papoutsis, eftersom den är ämnet för direktivet, och medlemsstaterna alltså skall informera kommissionen, särskilt Papoutsis, om sina avsikter när det gäller icke-återvinningsbara kostnader, som man säger, stranded costs .
Eftersom det under större delen av tiden kan handla om offentligt stöd skall detta slag av affär också anmälas till mina enheter. Jag kan för övrigt säga att vid mitt senaste besök i Madrid i början av månaden diskuterade jag ingående detta med den ansvarige ministern Piqué, som lovade att affären verkligen skulle anmälas till mina enheter så att vi skulle kunna granska den, för övrigt parallellt med andra ärenden, eftersom problemet uppstår praktiskt taget överallt i medlemsstaterna. Under de kommande månaderna planerar vi att konsekvent och öppet granska samtliga ärenden som gäller icke-återvinningsbara kostnader.
Jag kan därför inte säga mer, utom att vi insisterat hos den spanska regeringen på att affären skall anmälas till oss så att också mina enheter, naturligtvis i fullständigt samarbete med Papoutsis enheter, dvs. generaldirektorat XVII, får möjlighet att granska samtliga berörda fall.

Ordföranden
Herr kommissionär! Tillåt mig att hålla er uppmärksamhet kvar kring denna fråga, eftersom vi först har en följdfråga från Pérez Royo och därefter ytterligare två följdfrågor; en från Estevan Bolea och en från García Arias. Således har först Pérez Royo ordet i en minut.

Pérez Royo
Herr kommissionär! I min skriftliga fråga nämner jag oligopolsituationen inom den spanska elsektorn. Med tanke på de åtgärder den spanska regeringen håller på att vidta borde vi snarare tala om en slags svågerpolitik eller en uppdelning av bytet. Företagen har faktiskt lyckats få regeringen att föreslå en ersättning på 1, 3 biljoner pesetas, det vill säga, omkring 6 200 miljoner euro, för övergången till fri konkurrens. Denna ersättning, som regeringen i samförstånd med företagen försöker påskynda innan kostnaderna hade beräknats, innan vi ens vet om det uppstår några kostnader, kommer att betyda en påtaglig avgiftshöjning för användarna.
Det reglerande organet, Comisión Nacional del Sistema Eléctrico (Nationella kommissionen för elsystemet) har uttalat sig emot denna åtgärd, vilken den anser vara obefogad. Regeringens enda svar på regleringsorganets åsikter är att ordföranden för Comisión Nacional del Sistema Eléctrico är socialist.
Bortsett från den vrede denna inställning från regeringens vicepresident inger mig, vill jag konkret fråga kommissionären om regeringen har meddelat kommissionen sin avsikt att godkänna dessa åtgärder genom ett brådskande förfarande, på mindre än några veckor, och för det andra, om kommissionens avdelningar anser att denna typ av handlingar är förenliga med konkurrensreglerna.

Van Miert
Man ser tydligt att de två frågorna hör ihop. För det första när det gäller sammanslagningen, ännu en gång, för närvarande kan jag inte säga exakt vad det handlar om, i brist på tillräcklig information. Men vi insisterar naturligtvis hos bolagen på att de skall informera oss fullständigt, så att vi kan kontrollera om det handlar om en sammanslagning, och se om vi skall granska fallet, eller om det faller under de nationella myndigheterna. Vidare, om det handlar om ett avtal om samarbete, kan det också hända att vi måste granska det, denna gång i ljuset av artikel 85, och inte enligt förordningen om sammanslagningar. Så långt den första aspekten av frågan, som egentligen hör ihop med frågan såsom den ursprungligen ställdes.
När det gäller den andra aspekten sade jag för några veckor sedan i Madrid, jag insisterade på detta hos Piqué, som för övrigt accepterade det, att han skulle se till att man till min kollega Papoutsis inte bara anmäler finansieringen av övergångsbestämmelserna enligt direktivet, utan också enligt bestämmelserna om statligt stöd. Kanske detta har kontrollerats senare, men vi skall granska hela affären i ljuset av det statliga stödet också, i ljuset av de icke-återvinningsbara kostnaderna, de s.k. stranded costs . Men jag kan för ögonblicket inte säga mer, förutom att bekräfta att vi faktiskt inte kan acceptera att man inte informerar oss om denna historia så att vi kan granska den på ett lämpligt sätt.

Esteva Bolea
Som ni vet är Spanien det land med störst öppning på elmarknaden. För närvarande alstras 18 procent av elen från underleverantörer, det vill säga från självständiga producenter, så att de siffror Pérez Royo nämner är något åldersstigna. Dessutom finns det nya projekt, inklusive många amerikanska företag.
Men jag skulle vilja fråga er om Frankrike. I Frankrike finns Electricité de France (EDF), och min fråga är: anser ni att Frankrike uppfyller direktivet angående övergång till fri konkurrens?

Van Miert
Jag är mycket tacksam för denna fråga eftersom det ger mig tillfälle att göra några förtydliganden.
För det första får det inte finnas något förakt. Vi är mycket positiva till regeringens avsikter som sådana att avreglera energimarknaden. Det råder det inga tvivel om. Men om vi gör det handlar det också om att respektera spelreglerna, bl.a. att kontrollera att det belopp man avsätter till " stranded costs " , till icke-återvinningsbara kostnader, är verkligt och inte överstiger de icke-återvinningsbara kostnaderna. Det återstår att kontrollera, i Spanien såväl som i andra länder, i Frankrike såväl som i Belgien.
För det andra har ni rätt i att situationen på sätt och vis är mer komplicerad i vissa andra länder. I Frankrike känner alla till EDF: s situation. Men också där måste marknaden öppnas, särskilt som EDF just har köpt ett elbolag i Förenade kungariket.
Om man alltså vill slå sig in på andra marknader, få tillträde till andra marknader, måste man naturligtvis acceptera att andra också kommer in på ens egen marknad. Det gäller i båda riktningarna. Det får inte föreligga några missförstånd om det.
Ännu en gång är vi positiva till regeringens politik i sin helhet. Men det hindrar inte att det är lämpligt att kontrollera om det sätt man bedriver den på inte ställer till problem. Men jag skall inte uttala mig om det nu, det skall jag göra när jag fått en fullständig anmälan om systemet i fråga.

García Arias
De närmaste dagarna, före årets slut, kommer den spanska deputeradekammaren att rösta om ett ändringsförslag till det lagförslag om uppföljning av budgetarna, vilket gör det möjligt för elbolagen att direkt få omkring en biljon pesetas från finansmarknaden som bankerna får tillbaka via en höjning av konsumentavgifterna de närmaste åren. Dessa pengar som elbolagen kommer att stoppa på sig kommer att kunna användas mot andra konkurrenter, inte enbart inom elsektorn, utan till exempel i telekommunikationssektorn, där dessa elmonopol redan finns med.
Min fråga är följande: Anser ni inte att det är brådskande att, före denna omröstning, göra ett påpekande - utifrån gemenskapens lagstiftning som ni företräder - till de spanska lagstiftarna och peka på att denna betydande hjälp eller stöd först bör ges tillstånd av Europeiska kommissionen och att omröstningen således borde skjutas upp?

Van Miert
Naturligtvis kan jag kan säga er att vi meddelat regeringen att denna affär genomfördes på bolagens egen risk. Ni har rätt i att kommissionen måste kunna kontrollera om stödet från myndigheterna för att kompensera de icke-återvinningsbara kostnaderna är korrekt, och så länge kommissionen inte kunnat genomföra detta arbete finns det därför inget tillstånd, och om man rycker framåt är det följaktligen på bolagens och myndigheternas egen risk. Det måste stå klart.
Jag skall därför inte dölja att jag vädjat hos regeringen om att denna affär skall skjutas upp. Där står vi nu.
När det gäller införande på marknaden - återstoden, får det inte finnas något förakt, det är det globala systemet, som kommer att granskas, - införandet på marknaden - ni nämnde beloppet för övrigt -, genomförs det inte bara på bolagens egen risk, men det skulle dessutom vara mycket förståndigt om man inte genomför det innan kommissionen kunnat fullgöra sitt arbete.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär. Jag föreslår, då jag känner till er generositet, att ni de två minuter som är kvar besvarar ytterligare en fråga.

Ordföranden
Fråga nr 61 från Jyrki Otila (H-1101/98):
Angående: Sabenas flyg till Strasbourg under Europaparlamentets sammanträdesperioder
Det belgiska nationella flygbolaget Sabena diskriminerar ekonomiklasspassagerare på rutten mellan Bryssel och Strasbourg under Europaparlamentets sammanträdesperioder. Bolaget vägrar sälja annat än business class-biljetter till vissa flyg. Detta ger upphov till problem för de övriga passagerarna bl.a. vad gäller att få tidsplanerna att stämma överens, liksom begränsade resalternativ.
Anser kommissionen att Sabena missbrukar sin dominerande ställning på rutten Bryssel-Strasbourg genom den praxis som nämnts ovan? Vilka åtgärder ämnar kommissionen vidta för att få Sabena att upphöra med diskrimineringen av ekonomiklasspassagerare på denna rutt? Herr van Miert, jag ber er att besvara denna sista fråga de två minuter som är kvar.

Van Miert
Jag skulle vilja be parlamentsledamoten, som verkligen har haft all rätt att ställa denna fråga, att skaffa oss litet mer information, för det är för mig fortfarande oklart om det gäller ett fall där alla platser i turistklassen var sålda och det meddelades att det endast fanns platser kvar i business class . Det är möjligt. Sådant händer. Eller så var det så att det verkligen fanns platser kvar i turistklass, men att man så att säga tvingade den berörda resenären att betala ett business class-pris. Det har hänt mig också; inte på denna flygning men till exempel på en flygning mellan Bryssel och Milano. Jag måste säga att det väl ändå tydligen här och var förekommer metoder, och därav mitt svar nyss till McIntosh, som tycks oss utgöra tillräckliga skäl för att ta och se på saker och ting ur ett litet bredare perspektiv, inte bara se till en bestämd flygning. Jag har således känslan av att det här och där trots allt händer saker som inte är helt i sin ordning. Men i det här fallet vill jag inte uttala mig för stunden, därför att vi naturligtvis har begärt kompletterande information från Sabena; men om den aktade parlamentsledamoten själv skulle kunna ge oss något mer precisa uppgifter, så skulle det möjligen också kunna hjälpa oss.

Otila
Herr ordförande! Jag tackar kommissionären för svaret. Det är verkligen på det sättet att Sabena blott och bart erbjuder business class-biljetter på den här rutten. Men eftersom tiden tar slut så vill jag inte förlänga den här sessionen. Jag skall återkomma till den här frågan senare.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Otila.
Då tiden för frågor till kommissionen är slut kommer frågorna nr 62 till och med 113 att besvaras skriftligt.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.00 och återupptogs kl. 21.00.)

Informationsstrategi för euron
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0485/98) av Arroni för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om meddelande från kommissionen om informationsstrategin för euron (KOM(98)0039 - C4-0125/98).
Föredragande Arroni har ordet.

Arroni
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Valutan förekommer i många sammanhang i det dagliga livet. Den är inte bara en av de viktigaste kuggarna i de ekonomiska mekanismerna, utan också bärare av värderingar och ideal. Om den valuta vi diskuterar dessutom är euron, så får dessa synpunkter en än djupare och klarare betydelse. Därför måste vi kunna informera om euron och få de europeiska medborgarna att inse betydelsen av detta val.
Insatserna är höga: euron har nu beslutats och måste bli en framgång. Men dess framgång är till största delen knuten till att den accepteras av alla europeiska medborgare. Detta accepterande beror i sin tur på den förmåga vi haft och kommer att ha när det gäller att informera och kommunicera om euron. Accepterande från samtliga européer, med andra ord. Det är den första frågan jag vill uppehålla mig vid.
Om vi ser som hastigast på budgeten för Prince-programmet, så märker man genast att de investeringar som avsatts ökar fram till den 1 januari 1999 för att sedan utan förklaringar åter minska. Vad innebär det? Betyder det kanske att när vi väl en gång har uppfyllt kravet att informera den del av befolkningen som kommer att ha möjlighet, intresse, men också förmånen att kunna utnyttja den virtuella euron under 1999, så har vi fullgjort vårt uppdrag? Vad skall vi göra för den del av befolkningen, de svagaste grupperna, den vanliga medborgaren, som kommer i kontakt med euron först i det ögonblick de har den i fickan år 2002?
Vi måste komma ihåg att för många européer så införs inte euron 1999 utan 2002. Det är bra att vi har koncentrerat våra ansträngningar till dem som använder euron redan från den 1 januari 1999, men vi får inte begå misstaget att tro att detta räcker. Om vi skulle begå det misstaget, så riskerar vi att euron i ännu högre grad uppfattas som en valuta för de rika eller bara för en del av befolkningen, och detta skulle inte bara vara en social orättvisa, utan det skulle verkligen riskera hela projektets lyckliga utgång, en utgång som vi alla önskar. Därför hittar ni i mitt betänkande ett förslag att bibehålla budgetavsättningen - 38 miljoner ecu - även under åren efter 1999.
Låt oss så undersöka ett annat problem: om vi nu ändrar målgrupp, kan vi då bibehålla samma typ av information? I utskottet för ekonomi föreslog jag att vi efter 1999 skulle använda oss av en mer känslomässig information, mindre teknisk. Mer känslomässig i den betydelsen att den berör människors känslor. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik ansåg inte att det var en lämplig väg att gå, och jag respekterar den åsikten. Låt mig bara säga att det inte enbart handlar om information av en annan kvalitet, utan också om ett annat språkbruk och de olika konkreta metoder som används.
Hittills har den information som vi har använt baserats på informationsmedier som varit ganska tekniska, argument som varit av ekonomiskt eller finansiellt slag, och vi har lagt tyngdpunkten på den nya gemensamma valutans ekonomisk-finansiella möjligheter. Detta var utan tvekan en vinnande strategi, eftersom den riktades till den del av den europeiska befolkningen som hade förmågan att förstå den och att dra nytta av den. Men som jag redan har sagt, så är eurons framgång beroende av det accepterande som vi förmår skapa hos den genomsnittliga medborgaren. Vi måste därför skapa en annan typ av språk och studera hur vi skall kunna tala till den genomsnittliga medborgaren på hans eller hennes eget språk, förstå vilken typ av information som han eller hon behöver.
När det gäller valet av medier så måste vi ha klart för oss att 25 procent av den europeiska befolkningen - jag upprepar, 25 procent - är en målgrupp som det inte är möjligt att nå ens med hjälp av de system som hittills har använts. En rapport från OECD bekräftar att mellan 30 och 45 procent av de europeiska medborgarna är mer eller mindre illiterata. Detta innebär inte att de är analfabeter. Det är personer som, även om de kan läsa och skriva, har svårt att förstå innehållet i en skriven text. Vi skulle därför kunna skicka tonvis med informationsbroschyrer eller starta de mest sofistikerade webbplatser på Internet - det skulle vara fullständigt verkningslöst. Det handlar inte om att förneka det som vi har gjort så fantastiskt väl hittills, och som har fyllt sitt syfte så väl. Det handlar i stället om att integrera det med andra och lämpligare medier. Just när det gäller kategorin de svagaste personerna är ett av de effektivaste medierna utan tvekan utnyttjandet av så kallade förtrogna förmedlare, dvs. personer som tack vare sin sociala funktion står i nära kontakt med de svagaste grupperna: husläkaren, apotekare, brevbärare, socialarbetare.
Låt mig avsluta med att rikta en tanke till de unga som av naturen är lämpliga, när det gäller att på ett positivt sätt föra vidare de budskap som vi kan anförtro dem.

Tillich
Herr ordförande, herr kommissionär! Vi har många gånger diskuterat ämnet euro och Europaparlamentets informationskampanj Prince. De närvarande kollegerna - varav nästan samtliga är experter - vet att Prince-programmet är ett initiativ från Europaparlamentet och att vi under 1998 haft en häftig konflikt med kommissionen angående hur dess informationsverksamhet bedrivs. Därför hade vi i budgetutskottet i vårt yttrande över det i dag framlagda betänkandet från den 15 juni i år först avsett att ställa krav på en självständig Prince-kampanj för att därigenom tillförsäkra oss medinflytande i Prince-programmet; ordföranden accepterade ju inte ändringsförslagen respektive Pex-betänkandet.
Vi tog å andra sidan inte initiativ till Prince-programmet för att göra en eurokampanj utan för att främja två andra verksamhetsområden. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik vill inte längre göra detta i samma omfattning, men jag är å andra sidan glad över att de viktiga punkterna 7-12 i mitt yttrande har övertagits av föredraganden. Dessa behandlar de betydelsefulla frågor som den ansvariga arbetsgruppen och Europaparlamentets och kommissionens gemensamma arbetsgrupp kommit överens om.
Jag anmodar kommissionen och den ansvarige kommissionären de Silguy att utnyttja sin befogenhet också gällande budgetramen. Ni känner till problemet. Mellan parlament och kommission pågår ständigt konflikter, och tidigare har parlamentet mycket starkt stött kommissionen med att ställa de erforderliga medlen till förfogande. Så sent som i går avsatte vi, för att säkra genomförande av eurokampanjen, ytterligare medel för den i ändringsbudgeten. Det är min förhoppning att kommissionen i framtiden lägger fram sådana förslag att vi i Europaparlamentet inte måste reparera dem i efterhand.

Randzio-Plath
Herr ordförande! Föredraganden understryker i sitt betänkande med rätta betydelsen av informations- och kommunikationsarbetet i samband med att euron införs. Det var Europaparlamentet som i rätt tid påtalade bristen på information om euron och som lyckligtvis i Europeiska kommissionen fann en partner med vars hjälp man kunde organisera samarbetet mellan Europaparlamentet, Europeiska kommissionen och medlemsstaterna i unionen. Fortfarande beklagar jag dock att integrationsarbetet i medlemsstaterna och på regional och kommunal nivå inte är så framträdande som man kunde önska.
Vi kan konstatera att många människor i denna europeiska union inte har blivit " engagerade" i saken. De känner sig dåligt informerade, inte tillräckligt informerade. De känner att de inte har fått veta tillräckligt mycket om möjligheterna och riskerna med den monetära unionen. Det är faktiskt bara 17 dagar kvar tills den ekonomiska och monetära unionen träder i kraft. Därför måste vi i Europaparlamentet se till - vilket föredraganden också konstaterat - att informationsarbetet inte avbryts. Särskilt viktigt är det att det fortsätter nästa år, då människorna lever i Ekonomiska och monetära unionen, men endast kreditbetalningar görs i euro. Vet ni att många människor tror att de fr.o.m. den 4 januari kommer att kunna använda euromynt och eurosedlar? Förstår ni vilken besvikelse det kommer att innebära? Vet ni hur svårt det är att anpassa sig till en annan sorts pengar? Alla dessa frågor angår särskilt oss såsom ledamöter i Europaparlamentet. Av den anledningen måste vi också i fortsättningen kräva samtal om euron, diskussionsrundor och lättbegripliga informationsbroschyrer. Men vi måste också se till att vi får med oss de icke-statliga organisationerna samt konsumentskydds-, ungdoms- och kvinnoförbunden för att övertyga dem om dessa områdens betydelse. Jag tror att man med hjälp av sådana insatser kan göra en hel del utöver vad som sägs i betänkandet och att de verkligt positiva insatserna i informations- och kommunikationsarbetet kring euron måste och kan utvecklas.
Att vi även måste beakta vårt samhälles problemgrupper, de förfördelade i kunskapssamhället, står klart. Det vore sålunda bra om kommissionen i dag kunde berätta för parlamentet att 10 procent av resurserna avsätts för de förfördelade grupperna, och att den utöver de första projekten håller på att ta fram en ny strategi som inte lämnar någon grupp bakom sig. Vi har redan visat att det inte bara handlar om handikappade, utan också om dem som bor i avlägsna områden och som har små möjligheter att resa, samt exempelvis om analfabeter. Därför behöver vi större bidrag och starkare engagemang från medlemsstaternas sida. Jag vädjar således till finansministrarna och ännu mer till utbildningsministrarna i Europeiska unionen att införa undervisning om euron i skolorna och vuxenutbildningen samt avsätta resurser för det ändamålet. Vi skall få med oss unga och gamla så att de får veta att Ekonomiska och monetära unionen gynnar deras intresse. Vi kan inte överlåta hela ansvaret för informationen om euron till den privata sektorn. Offentliga sektorn måste äntligen få den föregångsroll som vi önskar av den också i regionerna och medlemsstaterna.

Peijs
Herr ordförande! Informerandet om euron ger frukt. Stödet för euron har i de 15 medlemsstaterna ökat till 60 procent. I Nederländerna är siffran hela 75 procent, men det är osäkert om detta stöd kommer att fortsätta öka.
I mitt land fungerar till exempel inte samarbetet mellan de tjänstemän som organiserar den statliga kampanjen och de privata aktörer som sitter med i det nationella forumet för eurons införande. Bankerna har i åratal vetat att de måste förtydliga sin policy visavi konsumenterna. Före sommarsemestern insisterade jag på detta i pressen. År efter år dolde bankerna kostnaderna för konsumenten bakom en oklar växelkursmarginal. Nu, fyra veckor före eurons inträde, överöser de sina kunder med nya valutaväxlingsavgifter medan kunderna just trodde att de inte skulle drabbas av några fler kostnader i framtiden. Människorna i Nederländerna reagerar med rätta med stor irritation. Enligt konsumenternas åsikt är den föreslagna avgiften också för hög och ibland otydlig. Man kan också ställa frågor kring de avgifter som bankerna beräknar för varandra. I samband med detta tycks det inte längre vara fråga om den minsta konkurrens.
Ytterligare en annan fara hotar vid införandet av euron. Detaljhandlarna i Nederländerna önskar enhälligt en juridisk big bang . Också i andra länder är detta fallet. Alltså skall det vara floriner till den 1 januari 2002, därefter euro. Därefter skall det under följande sex månader finnas en möjlighet att växla in floriner om så behövs. Detaljhandeln har framfört goda argument och räckt regeringen en hjälpande hand genom praktiska förslag. Från regeringens sida har inte ett enda hållbart argument hörts; endast otydligt prat om säkerhet och att man måste be militären om hjälp. Det tycks mig inte vara något problem, för militären i Europa är en positiv kraft i samhället och kommer med nöje att bevilja sin medverkan.
Min fråga till kommissionären är följande: Kan kommissionären ange om konkurrensen mellan bankerna enligt dennes uppfattning är säkrad då det gäller de avgifter som beräknats internt mellan dem. Är han av uppfattningen att en juridisk big bang är möjlig och om en så kallad frontloading som krävs för detta är juridiskt möjlig? Är ryktet sant om att en lag är under framarbetning för att omöjliggöra frontloading ?

Boogerd-Quaak
Herr ordförande, kolleger! Arronibetänkandet har mycket bra tydliggjort hur viktigt det är med information om euron. Dock vill jag här ta upp en aspekt beträffande målgruppspolicyn. Medlemsstater kommer att i stor utsträckning tvingas anpassa sin information till det sätt på vilket euron i praktiken kommer att införas som mynt mellan den 1 januari och den 1 juli 2002. Valet mellan en övergångsperiod på några veckor och en plötslig stor omväxlingsdag är enligt min åsikt i stor utsträckning avgörande för hur man bör informera medborgarna om euron. Det verkliga fysiska bytet är nämligen den tidpunkt som informationen måste inriktas på. Problemet är emellertid att de flesta länder ännu inte har fattat något beslut i den här frågan. Om medlemsstaterna beslutar att införa euron genom en big bang , min kollega Peijs har redan påpekat detta, så måste informationen framför allt rikta sig till de äldre för att uppmuntra dem att ta hem euro i förväg. För en big bang -metod behövs nämligen frontloading . Redan några dagar före den 1 januari 2002 måste man sprida euro. Man måste förekomma att de äldre blir överraskade av valutabytet över en dag. Det framgår av undersökningar att äldre människor i mindre mån än andra låter sig övertygas om att använda euro på ett tidigt stadium. Vid en längre övergångsperiod har människor möjlighet att betala både i den gamla valutan och i euro. Med denna metod kommer framför allt detaljhandeln att ta på sig en stor del av den faktiska växlingen. I fallet med en längre övergångsperiod måste informationen framför allt inriktas på att stimulera girobetalningar via pinkod, chips och kreditkort hos den stora massan. På så sätt avlastas åtminstone detaljhandeln och de små och medelstora företagen så mycket som möjligt.

Gallagher
Herr ordförande! Detta betänkande av Arroni har upprättats vid ett avgörande ögonblick i historien då vi går mot införandet av euron. Den gemensamma valutans ankomst kräver ett revolutionerande angreppssätt, inte bara av institutionerna utan å alla unionsmedborgares vägnar. Våra vanor och våra traditioner måste förändras.
För att kunna bli effektiv måste denna förändring åtföljas av en verklig och effektiv informationskampanj. Övergången till euro kommer att förändra en hel skala av värderingar. Symbolerna för de valutor som vi växt upp med kommer att försvinna. Jag är säker på att vi med en välorganiserad informationskampanj snabbt kan anpassa oss till den nya eurosymbolen.
Länderna i Europa kommer att gå framåt tillsammans vad gäller euron. Den punkt där ingen återvändo finns har uppnåtts. Det är berättigat att avsätta halva informationsbudgeten för en allmän kampanj för medvetenhet om euron för att garantera att övergången sker så smidigt som möjligt. Övergången till euro är inte bara en ekonomisk fråga för banker och finansinstitut. Den allmänna opinionen räknas också. Utan dröjsmål, utan undantag och om nödvändigt genom storskaliga försök, måste vi se till att de mindre gynnade, de synskadade, människor med funktionshinder och de som är isolerade blir föremål för en praktisk och mycket stor informationskampanj.
Regeringar och lokala myndigheter - eftersom de står nära folket - har en roll att spela i denna informationskampanj. De huvudsakliga mottagarna måste vara skolor, universitet, små affärsidkare och medierna. Från år 2001 måste en mycket stor informationskampanj för allmän medvetenhet startas i hela unionen, med syfte att främja eurons identitet. Den måste beakta de frågor som uppstår mellan nu och då. Min grupp stöder fullt ut en höjning av de allmänna anslagsnivåerna för Prince-programmet.

Ribeiro
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag vill utnyttja den korta talartiden för att göra vissa understrykningar, för att understryka att kommissionen själv hävdar att de små och medelstora företagen inte är välinformerade om eurons konsekvenser så som de stora företagen. Det är naturligt utifrån eurons ursprung och de intressen skapandet av euron främst gynnar! För att understryka att det också är kommissionen som säger att förberedelserna för dess självstyre och de valda företrädarna ibland inte är så långt framskridna. Det är naturligt! Och uttrycket med det milda inskottet " ibland" är välvilligt. För att understryka att det är de små och medelstora företagen, de små och medelstora valda företrädarna, de små och medelstora konsumenterna, de små och medelstora människorna som lider brist på information om euron. Det är naturligt eftersom euron inte skapades för de små och medelstora företagen, även om de kommer att tvingas använda den i sin vardag! För att också understryka ingressens stycke J i Arronibetänkandet, vilket visar de psykologiska, sociala, politiska och nationella dimensionerna, vilket just pekar på att valutan inte bara utgör ett tekniskt instrument för att underlätta växlingen. Jag vill vad gäller euron tillägga: " för de stora grupperna med internationella ekonomiska och finansiella förbindelser" . Jag vill också framhålla stycke L i ingressen, vilket kanske är överdrivet i sitt påstående att " övergången till euron kommer att förstöra de befintliga valutaskalorna, minnet av priser och vanor" . Allt detta understryker jag och jag skulle kunna understryka ännu mer genom att påminna om att Frankrike fortfarande gör sina räkenskaper i gamla franc; i Portugal, i 1000 realer eller 1000 tiondels escudos. I varje land finns säkert exempel på dem som löper allvarlig risk att bli ännu mer diskriminerade eller till och med utslagna. För vår del är det dessa vi gör till privilegierade mål för vår information om euron när den kommer.

Lulling
Herr ordförande! 17 dagar innan dagen D för införandet av euron, kan det vid en första anblick förefalla underligt och senkommet att i Europaparlamentet ägna sig åt informationsstrategin om euron.
Man måste emellertid erinra om att sedan 1996 har ett stort antal kostsamma ansträngningar gjorts för att informera unionens medborgare om införandet av den europeiska gemensamma valutan, som mer än någon annan av Europeiska unionens åtgärder kommer att beröra dem. Införandet av euron måste därför förstås fullständigt av alla medborgare, vare sig de är anställda, egenföretagare eller konsumenter, och såväl när de gäller politiska, ekonomiska och sociala mål som metoderna för dess användning under övergångsperioden och efter 2002.
Ungefär 150 miljoner ecu har redan spenderats under kampanjerna som arrangerats från 1996 till i dag. Från och med nästa år och t.o.m. år 2001 kommer ytterligare 100 miljoner att vara disponibla.
Vår föredragande Arroni, som jag lyckönskar till hans betänkande och som jag framför allt tackar för att ha godtagit flertalet av mina ändringsförslag, tvingades konstatera att trots dessa utgifter ansåg en stor del av befolkningen i Europeiska unionen att de var dåligt informerade om euron, och att 30 till 40 procent av den europeiska befolkningen enligt OECD upplevde svårigheter med att förstå den skriftliga information som delats ut. Det är ändå skandalöst, särskilt om man antar att alla, normalt sett, borde vara intresserade av pengar, vare sig man har några, eller inte har några, eller inte har tillräckligt av dem.
Vår föredragande betonade att den stora allmänheten skall vara en av de viktigaste målgrupperna för informationskampanjen om euron, för att särskild betydelse skall fästas vid vissa beståndsdelar i samhället och för att vissa särskilda grupper i samhället skall utnyttjas för denna information.
Jag lät lägga till kvinnoorganisationerna, såsom multiplikator för att sprida information och bestämma en målgrupp för den. Vi tenderar tyvärr att bortse från de stora nationella och europeiska kvinnoorganisationerna, som har miljoner medlemmar i medlemsstaterna och som förfogar över mycket konkreta och direkta möjligheter att nå dem och informera dem. Varför uppmuntrar kommissionen dem inte att delta i dessa informationskampanjer, genom att erbjuda ett partnerskap? Det skulle vara väl använda pengar, bättre än vissa broschyrer på glättat papper, som folk inte läser eller inte förstår.

Lukas
Herr ordförande! Införandet av euron berör i hög grad alla medborgare i de länder som deltar i den monetära unionen. När de nuvarande mynten och sedlarna byts ut mot något helt nytt och annorlunda, så är det en viktig händelse i en människas liv. Införandet av den nya valutan kräver att man tänker om och att man har en konstruktiv inställning till den. Arronis utmärkta och fackmässigt intressanta betänkande är ett mycket betydelsefullt dokument mot bakgrund av nödvändigheten av en effektiv information för aktörerna på marknaden och medborgarna. Det läggs ned stora belopp på denna informationskampanj, och det är därför viktigt att Europaparlamentet klart och tydligt meddelar hur de utsedda uppdragstagarna skall använda dem.
Eftersom alla befolkningsgrupper, alla sociala skikt och åldersgrupper, även synskadade och utvecklingsstörda, måste leva med pengarna och kunna hantera dem, kan informationen inte inskränkas till schablonartade allmänna påståenden. I stället bör man söka en dialog med de enskilda människorna och informera utvalda målgrupper. Man kommer då att kunna bespara sig en lång och kostsam dubbelspårighet under första halvan av 2002, eftersom medborgarna kommer att ha goda och omfattande kunskaper vid denna tidpunkt.
Vid informationsspridningen måste de institutioner och företag som passar särskilt bra som multiplikatorer spela en nyckelroll. Här kan man främst nämna skolor, myndigheter, banker och företag med internationell inriktning inom turistbranschen. Med tanke på vikten av att den nya valutan blir accepterad bör man på det här stadiet inte längre väcka intrycket att det propageras för euron. Intrycket bör i stället vara att det ges information.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag skulle först av allt för kommissionens räkning vilja gratulera Arroni till hans betänkande om informationsstrategin för euron. Jag tror att vi till mycket stor del är överens på detta område och jag instämmer i den oro som uttryckts här i kammaren när det gäller fruktan, förväntningar och t.o.m. förhoppningar från den stora allmänheten inför övergången till euron.
Jag tror också att de åtgärder som vi tillsammans har bedrivit sedan 1996 till stor del uppfyllt sin målsättning om mobilisering, sedan Europeiska rådet i Madrid i slutet av 1995.
Jag skulle nästan vilja svara Tillich att samarbetet mellan kommissionen och Europaparlamentet och medlemsstaterna är fördelaktigt. Jag tror att det har bevisats och att detta samarbete i framtiden blir avgörande för att övergångsperioden skall fungera bra.
Jag skulle mycket snabbt vilja göra två kommentarer till följd av inläggen och behandlingen av detta betänkande, det ena gäller hur kampanjen fungerat och det andra de huvudsakliga målgrupperna.
När det gäller hur kampanjen fungerat, vill jag erinra om att våra kampanjer vilar på två principer: partnerskap och decentralisering. Jag tror att partnerskap är en intelligent idé för man måste få medlemsstaterna att komma så nära medborgarna som möjligt. Det är anledningen till att konventioner undertecknats. De har fungerat bra. De finns med de elva eurostaterna. De kommer att förlängas nästa år och jag skulle vilja säga, som ni önskar Arroni, att kommissionen inte bara begränsar sig till euroområdet, utan att vi också är beredda att diskutera med de olika stater som är " pre-in" så att vi, om de så önskar, tillsammans med dem kan samfinansiera informationsåtgärder om euron, och det redan under 1999.
Ni föreslår emellertid, herr Arroni, att man skall begränsa gemenskapens medfinansiering till 50 procent av den totala budgeten. Jag tycker att det är litet underligt, eftersom det är just på grundval av rekommendationen från arbetsgruppen som inrättats mellan kommissionen och parlamentet som ungefär två tredjedelar av befintliga anslag reserverats för partnerskapet, och de uppskattningar vi gjort bevisar att partnerskapet lyckats, jag upprepar det, att inom ramen för konventionerna, åstadkomma en hävstångseffekt på de åtgärder som bedrivs av medlemsstaterna, som bedrivs skulle jag vilja säga i varje medlemsstat, vare sig det gäller åtgärder på statsnivå, eller inom lokala myndigheter, de små och medelstora företagen, om distributionen och den sårbara allmänheten, som ni med rätta fäster stor vikt vid.
Detta partnerskap är därför det bästa sättet att säkerställa information på nära håll, och det bästa sättet att genomföra den på, dvs. med trepartsgrupper, där era representanter deltar: dessa trepartsgrupper gör det möjligt att inrikta, fru Randzio-Plath, detta partnerskap, inrikta åtgärderna och alltså säkerställa en nödvändig kontroll och uppföljning.
När det gäller den andra målsättningen, nämligen decentraliseringen, skulle jag bara vilja erinra om att kommissionen föreslagit att lokala observationscentrum skulle inrättas. De införs nu och skall tillhandahålla strukturer i varje medlemsstat för att den bättre skall kunna följa effekten av informationsåtgärder, och därmed uppfylla behovet av information och behovet av att lugna den allmänna opinionen i största allmänhet.
Budgeten på 100 miljoner ecu för Prince-posten för övergångsperioden, dvs. 38 miljoner ecu, 38 miljoner euro för närvarande, för 1999, 32 för 2000 och 30 för 2001, tycks oss tillräckligt för medlemsstaternas ansträngningar. Jag har noterat önskemålen från vår föredragande att öka denna post. Det åligger den budgetansvariga myndigheten att besluta om detta på årsbasis.
När det gäller den andra frågan, nämligen prioriterade mål, tror jag, vilket flera av er och er föredragande nämnt, att de prioriterade målen bör vara de små och medelstora företagen, bl.a. inom distribution och turism, men också, herr Arroni, den stora allmänheten och särskilt de mest sårbara kategorierna.
Jag tackar er för att ni i våras betonade den viktiga rollen för kommissionens rekommendationer, om dubbel prismärkning, bankavgifter och uppföljningen av eurons införande. Dessa rekommendationer fastställdes på grundval av frivillighet, de har gjort det möjligt att inrätta uppförandekoder och avtal om goda tillämpningar mellan olika berörda områden. Ett bevis är avtalen mellan distributörer och konsumenter, bl.a. om dubbel prismärkning, vilket kommer att verkställas genom en euro-logotyp, som ni snart kommer att se överallt i Europa, med ett stort leende, och som verkar accepteras bra av befolkningen, och denna uppförandekod om goda tillämpningar kommer också att införas och börjar för övrigt att utvecklas inom banksektorn när det gäller omräkningskostnaderna.
Men utöver dessa avtal delar kommissionen föredragandens uppfattning att det är nödvändigt att anpassa informationsstrategin till de mest sårbara målgruppernas behov. Jag kan säga det till fru Peijs när det gäller big bang: den idé som håller på att granskas i Europa skulle egentligen bestå i att se till att handlarna lämnar växel i euro från och med den 1 januari 2002. Att man alltså precis före den 1 januari 2002 ställer ett tillräckligt stort lager av mynt och sedlar i euro till deras förfogande, så att de bara kan lämna växel i euro från och med den 1 januari 2002, med tanke på att medborgarna kommer att kunna fortsätta att betala i nationell valuta ännu några veckor. Det är den utformning som för närvarande studeras.
När det gäller allmänheten, särskilt den mest sårbara befolkningen, den minst gynnade befolkningen, tror jag att vår informationsstrategi inom de kommande månaderna och i framtiden måste tolkas i partnerskapen med medlemsstaterna, genom att prioritera denna allmänhet. Vi har därför planerat särskilda åtgärder för ungdomar och på utbildningsområdet.
Fru Lulling! Vi har också, på grundval av de pågående kvalitetsstudierna, planerat särskilda åtgärder för kvinnor, bl.a. dem som inte utövar någon yrkesverksamhet. När det gäller de s.k. sårbara befolkningarna, håller för närvarande flera pilotprojekt på att utvecklas. Jag tror emellertid inte att det är lämpligt att fastställa en förutbestämd tröskel på 10 procent för anslagen. Det kommer å ena sidan att krävas mer i vissa länder. I vissa fall gör man, å andra sidan, redan mer och jag tror i vilket fall som helst att man måste upprätthålla en viss flexibilitet, för att anpassa ansträngningen till de behov som uppstår och som kommer att uppstå, med tanke på att den politiska påtryckningen till förmån för dessa missgynnade befolkningar måste upprätthållas. Det är vad kommissionen kommer att göra.
Avslutningsvis vill jag säga att jag gläds åt det utmärkta samarbetet mellan våra båda institutioner, som gjort det möjligt att utarbeta en konsekvent informationsstrategi om euron sedan 1996. Vi måste fortsätta på den vägen och säga att vår målsättning, när allt kommer omkring, för att undvika en upprepning av det som hände i Frankrike under 60-talet, vår målsättning är att se till att, när man den 1 januari 2002 sätter mynt och sedlar i omlopp, måste det för alla och envar handla om den sista etappen, den slutliga etappen i en process som alla varit ordentligt förberedda för, som förklarats tydligt, och vi måste se till att övergången blir mjuk.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Regleringsmekanismen i händelse av asymmetriska chocker
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0422/98) av Metten för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om regleringsmekanism i händelse av asymmetriska chocker.
Föredragande Arroni har ordet.

Metten
Herr ordförande! Hur fångar ett land upp en ekonomisk kris efter införandet av euron? Om detta handlar egentligen mitt betänkande. Den första januari nästa år har elva av länderna i Europeiska unionen endast en gemensam valuta. Samtidigt kommer de endast att ha en, gemensam monetär politik och de inbördes växelkurserna kommer att vara fastspikade. Innebörden av detta är att samtidigt som de vinner en, gemensam valuta så förlorar de möjligheten att, med hjälp av en till de nationella förhållandena anpassad monetär politik eller genom en anpassning av växelkursen för deras nationella valuta, fånga upp följderna av en ekonomisk kris som endast drabbar dem själva och inte de andra länderna i euroområdet.
Från och med den 1 januari anpassas den monetära politiken till den genomsnittliga situationen i hela euroområdet, och då kommer endast euron själv att fluktuera i värde i förhållande till valutor utanför området. Ekonomiskt sett är medlemsstaterna i euroområdet endast regioner i en större helhet. En kris som drabbar en region kan inte avhjälpas genom nationell politik. Trots att eurostaterna förlorar två viktiga instrument för att bekämpa regionala kriser behåller de det viktigaste instrumentet, nämligen sin budget. I händelse av regional kris kan de använda sin budget för att bekämpa denna kris.
Stabilitetspakten har dock begränsat budgetens användningsmöjligheter. Om budgetunderskottet är tre procent är möjligheterna uttömda. Andra möjligheter att bekämpa landsspecifika, regionala kriser och den härav resulterande arbetslösheten skulle vara arbetsflexibilitet och löneflexibilitet.
Arbetsflexibiliteten kommer dock alltid att förbli begränsad i Europa på grund av de olika språkområdena, samtidigt som det är tydligt att det finns gränser för vad som ännu i Europa kan accepteras som löneflexibilitet. Allt detta betyder att euroområdet är tämligen sårbart inför ekonomiska kriser som endast drabbar ett eller enstaka länder. Jag föreslår nu i mitt betänkande två lösningar.
I första hand kan medlemsstaterna själv träffa sina försiktighetsåtgärder, såsom arbetsmarknadens parter har gjort i Finland. I Finland använder arbetsmarknadens parter pensionsfonderna som stötdämpare. Under perioder av sund ekonomisk tillväxt överför de extra premier till pensionsfonderna för att under krisdrabbade perioder kunna överföra mindre premier.
Eftersom nationella ekonomiska kriser inom det kraftigt integrerade euroområdet även kan spridas till andra medlemsstater om de inte effektivt bekämpas, föreslår jag som ett säkerhetsnät på Europanivå ett stabilitetsinstrument som kan förverkligas genom lån på kapitalmarknaden. En sådan mekanism finns redan föreskriven i artikel 103a .2 i fördraget. Det är egentligen inget annat än ett försäkringsinstrument mot följderna av svåra nationella kriser. Det kommer inte att kunna lösa krisen, men däremot ger det regeringarna den extra tid som de behöver för att med strukturella åtgärder ånyo återställa balansen. Därmed ersätter det i själva verket växelkursinstrumentet som före eurons inträde i praktiken fyllde samma funktion. Eftersom det handlar om medel som tagits från kapitalmarknaden och om lån som måste betalas tillbaka och inte om överföringar väntar jag mig att medlemsstaterna nu kan ställa sig bakom detta.
En betydelsefull fruktan som förekom tidigare, nämligen att en sådan stabilitetsmekanism skulle kunna börja konkurrera med stabilitetspakten, har nu avlägsnats. Villkorligheten som kommer att följa lånen skall nämligen otvivelaktigt löpa parallellt med kraven i stabilitetspakten. Jag skulle gärna vilja höra av kommissionen hur denna avser att infria sitt löfte från den 8 april förra året att även detta år - jag citerar - tillsammans med rådet och parlamentet undersöka hur bestämmelserna i artikel 103a.2 bör verkställas. Just för att denna fördragsartikel föreskriver att det i en stabilitetsmekanism skall krävas enhällighet i rådet för tillämpning, anser vi som parlament det vara viktigt att ramen för dess tillämpning redan färdigställs. För när ett land konfronteras med en chock som det inte självt kan bekämpa effektivt med de befintliga medlen, då behövs en snabb hjälp från gemenskapen, och man kan inte först hålla på och förhandla under halvår om hur och vad. Med hänsyn till samma behov av snabbhet skulle det också vara meningsfullt att utveckla ett system för tidig varning. Vi uppmanar kommissionen även till detta.
Herr ordförande! Landsspecifika chocker inom euroområdet är inga problem som politiker ligger vakna för om nätterna, för att inte tala om den breda allmänheten. Parlament är dock, med tanke på det breda stödet för mitt betänkande, övertygat om att detta inte är välgrundat. Därför måste således kommissionen och rådet komma i rörelse.

Torres Marques
Herr ordförande! I Portugal finns ett ordstäv som lyder: " Casa arrombada, trancas na porta" (" för sent låsa dörren när inbrottet skett" ), vilket betyder att man först efter en katastrof söker lösningar för att förhindra den. Innan vi bekräftar oförutsägbara chocker i de nationella ekonomierna, efter införandet av euron, måste vi planera en eller flera mekanismer för att bemöta dem. Det får inte vara efter det att en kris har brutit ut som vi börjar leta efter lösningar. Detta är syftet och meriten med detta betänkande, på initiativ av vår kollega Alman Metten som jag gratulerar, och som föreslår flera lösningar utifrån artikel 103a i Fördraget om Europeiska unionen vilket förutser en stabiliseringsfond för att möta de nationella chockerna.
För det första är det nödvändigt att vara medveten om att dessa stöd endast kan beviljas till följd av exceptionella händelser som landet inte kan kontrollera och efter enhälligt beslut av rådet. Det instrument vars inrättande nu föreslås kommer att vara särskilt användbart, när dessa kriser drabbar medlemsstater som ännu inte har minskat sina budgetunderskott tillräckligt, och således inte förfogar över egna reserver för att möta denna typ av situationer.
Vi anser alltså att den föreslagna lösningen, om att Europeiska unionen skall skaffa en starkare budget för att kunna agera effektivt mot asymmetriska konjunkturnedgångar, är den lämpligaste lösningen. Det är nödvändigt att Europeiska unionen besitter de instrument som gör det möjligt att försvara ekonomin i varje medlemsstat.
Kommissionen bör därför lägga fram förslag till direktiv som skapar möjliga lösningar för att möta denna potentiella fara. Inte i något fall bör dock sådana anslag kunna tas ur gemenskapsfonderna, eftersom dessa har andra syften och tillämpas i de regioner som redan nu är de minst utvecklade i unionen.

Fourçans
Herr ordförande! När nu valutaeuropa är ett faktum måste vi fördjupa ett antal av konsekvenserna. Hur kommer EMU att fungera? Vilka problem kan uppstå och hur kan de lösas? Inför denna framtidsutsikt är naturligtvis frågan om asymmetriska chocker grundläggande. Vi vet att med euron kommer staterna att förlora sin frihet på två punkter i den ekonomiska politiken: påverkan av växelkursen och valutapolitiken. Det är därför lämpligt att fråga sig om euroområdet har tillräckliga instrument för att bemöta eventuella asymmetriska chocker.
En precisering till att börja med, och Metten nämnde det: riskerna med asymmetriska chocker kommer att minskas genom den monetära unionen. Varför? Helt enkelt just för att staterna inte längre som tidigare kommer att kunna utmärka sig genom att bedriva en ekonomisk politik som går emot den som bedrivs i euroområdets övriga länder, och Gud vet om några gjort det, några som finns på nära håll.
Men även om risken för asymmetriska chocker blir mindre, får vi inte göra oss några illusioner - den kommer inte att försvinna helt. Vad skall vi då göra? Tillämpa det gamla goda ordstävet - det är verkligen ordstävens afton - " bättre förekomma än förekommas" . Därför måste vi för det första förstärka samordningen av den ekonomiska politiken för att om inte undvika så i alla fall minimera de berömda asymmetriska chockerna. För det andra måste vi genomföra stora strukturreformer i ett antal medlemsstater, bl.a. när det gäller hur arbetsmarknaden fungerar, liksom skattetrycket och det sociala trycket. Men om man skall förekomma krävs åtgärder som framför allt består i en bra samordning av budget- och skattepolitiken och varför inte, på sikt, en större överföring av vissa av staternas utgifter och inkomster till gemenskapens budget. På sikt. Jag är inte fullständigt naiv, jag vet mycket väl att även om denna lösning skulle vara optimal på det ekonomiska planet är den det i dag inte på det politiska planet.
Vår föredragande föreslår att en stabiliseringsfond skall inrättas och hänvisar för detta till artikel 103 i fördraget. Jag skulle till Metten vilja säga att denna artikel går inte så långt. Den tillåter gemenskapsstöd till den berörda medlemsstaten. Det är anledningen till att vi inom PPE anser att vi borde hålla oss till ett garantiinstrument, och vi lämnar ändringsförslag i den riktningen.

Goedbloed
Herr ordförande! Den liberala gruppen har med intresse läst Mettens initiativförslag angående uppfångandet av asymmetriska chocker. Målet är, som han också nyss angav i sin korta inledning, att erbjuda ett alternativ till devalveringar och lokal monetär politik. Detta har också väckt frågan inom den liberala gruppen i vilken utsträckning mycket nu verkligen har förändrats om vi jämför den gamla situationen med den nya, samt vem som tidigare bar och som nu måste bära ansvaret? Den bakomliggande orsaken till den här sortens chocker ligger också ofta i landets egen politik. Har man, och enstaka talare har redan antytt det, inom ramen för sin egen politik gjort tillräckligt skattemässigt, budgettekniskt och beträffande statsskulden för att sörja för en fullgod balans? Vid sidan om detta bjuder fördraget möjligheter att vidta åtgärder i speciella situationer, till och med större underskott än tre procent tillåts, men bara under speciella omständigheter. Utifrån en liberal vision anser jag att detta verkligen måste vara ytterst speciella omständigheter, och då skulle ett sådant ingripande, kanske kortvarigt, kunna tillåtas vid ett dylikt extra budgetunderskott. Men det är en mycket speciell situation, och för detta krävs enighet. Den andra aspekten är att ansvaret primärt faller under de nationella medlemsstaternas politik, och dessa nationella medlemsstater måste fortsätta att betala för detta. Vi delar således inte tankegången att detta primärt skall ske via en stabilitetsfond på Europanivå. Vad detta beträffar stöder vi sålunda inte förslaget.

Svensson
Herr ordförande! Detta betänkande påstår ju att asymmetrin i unionens ekonomi skulle minska i samband med införandet av euron. Alla fakta talar dock emot detta. Det är i själva verket så att klyftorna mellan regionerna i unionen ökar och har ökat sedan lång tid. Tendenserna till koncentration av verksamheter och aktiviteter är tydliga. Ländernas beroende av olika insatsvaror utifrån är starkt olika, och själva den gemensamma marknaden skapar växande olikheter. Hela idén med en stor marknad är just specialisering och koncentration, dvs. ökad asymmetri. Betänkandet är enligt min mening bara ytterligare ett exempel på hur litet man egentligen har analyserat förutsättningarna för detta äventyrliga valutaprojekt.

Berthu
Herr ordförande! Mettens betänkande visar slutligen att euroområdet riskerar att bli ganska instabilt på grund av effekten av olika asymmetriska chocker, chocker som kommer utifrån, kanske, men också och framför allt chocker som kommer inifrån - vi får inte glömma det, herr Fourçans - chocker som kommer av själva systemet, som kommer att påtvinga de nationella ekonomier som befinner sig i en annorlunda situation en gemensam politik.
I det hänseendet blir det mycket intressant för ekonomerna att under de kommande månaderna se om den första av dessa destabiliserande chocker inte blir en anpassning av räntorna på kort sikt, vilket genomfördes den 3 december mellan de olika länderna i området. Mettens betänkande anger för övrigt i motiveringen denna möjlighet, och han oroas framför allt av situationen i Irland. Vad händer om den kraftiga sänkningen av räntorna medför en överhettning av ekonomin i detta land? Föredraganden föreslår att effekten av räntesänkningen skall motverkas av en höjning av skatterna i Irland, en lösning som, kan man anta, knappast kommer att tillfredsställa irländarna, som på detta sätt offras på den gemensamma valutans altare.
Metten föreslår också en hänvisning till artikel 103 i fördraget för att inrätta en europeisk stabiliseringsfond avsedd att rädda de länder som blir offer för de asymmetriska chockerna. Han lovar oss naturligtvis - det är regel i detta slags övning - att det kommer att handla om en lös organisation, som ger garantier men inte genomför några ekonomiska omfördelningar mellan länder. Det tror vi inte på. Logiken i systemet med den gemensamma valutan är just att successivt leda till en gemenskapsbudget för omfördelning, för att kompensera den inre instabiliteten i området. De länder som redan i dag klagar över att de får betala så mycket borde tänka efter ännu en gång.

Lukas
Herr ordförande, frågan om faran för assymmetriska chocker ökar eller minskar med eurons införande låter sig för närvarande knappast besvaras. Men det står i alla fall klart att det inte är uteslutet att den ökar. Det är också klart att devalveringsinstrumentet faller bort. Mettens betänkande räknar upp en rad tänkvärda rekommendationer, såväl riktade till de enskilda nationalstaterna som till gemenskapen. Men samordningen av den ekonomiska politiken är nog ändå det mest lämpade instrumentet om man vill minska riskerna. Jag kan förstå hänvisningen till artikel 103a som ett sätt att försäkra sig. Tanken på att utrusta unionen med en större budget i syfte att kunna ingripa kraftfullt mot konjunkturnedgångar förefaller mig åtminstone för närvarande vara fullkomligt illusorisk. Det enda verksamma medlet för att kunna ingripa med framgång kommer att förbli medlemsstaternas politiska vilja.

Berès
Herr ordförande! Den fråga Metten ställer är naturligtvis central, och alla ekonomer började titta på den för några år sedan. De måste i dag finna lösningar eftersom enigheten i den monetära politiken förbjuder användandet av devalveringsvapnet, och det är just ursprunget till den fråga som ställs i betänkandet från vår vän Metten.
Det man bara kan konstatera är att det kunnat finnas chocker inom medlemsstaterna vilka fått konsekvenser för hela unionen, när växelkurserna fanns. Man ser därför betydelsen av att föregripa möjligheten med sådana asymmetriska chocker inom ett land eller, vilket vår kollega Metten mycket riktigt sade, mellan regioner, mellan branscher, och inte bara inom en statlig struktur.
Sådana chocker förekommer i våra medlemsstater. Inom en medlemsstat i dag händer det att en region ställs inför en asymmetrisk situation i förhållande till helheten. Vilken lösning tillförs då? Det är en lösning om sammanhållning, en solidarisk lösning. Det är i samma anda, utan jämförelse för övrigt, som vi bör uppnå den europeiska nivån. Det kommer att kräva ytterligare mycket arbete från oss. Till att börja med måste vi verka för en bättre samordning av den ekonomiska politiken. Genom att bedriva samordnad stimulanspolitik, tillväxtpolitik och solidaritetspolitik kommer vi att bidra till att minska riskerna med asymmetriska chocker.
Samtidigt bör vi sedan också förstärka kommissionens möjligheter, för jag tror att vi inom ramen för förebyggandet av asymmetriska chocker måste harmonisera kommissionens möjligheter beträffande utvärdering och scenarier, så att den inte bara skall vara beroende av de olika medlemsstaternas möjligheter. Kommissionen måste förfoga över sina egna expertmöjligheter. Och för att sedan täcka ett brett spektrum, bortom fri rörlighet för arbetstagare, måste fri rörlighet för medborgarna bidra till rörlighet i våra ekonomier. Jag skall driva resonemanget ännu längre genom att säga att när det gäller universiteten måste vi uppnå utbildningsgångar med gemensamma grundkurser.
De lösningar som föredraganden föreslår gäller framför allt budgetfrågan. Jag tror att han helt riktigt ställer frågan om budgettak såsom den existerar i dag i Europeiska unionen. Om vi inte ställer frågan i dag, kommer den på sikt att ställas till oss, för om vi effektivt vill bekämpa de asymmetriska chockerna bortom garantiinstrumentet eller stabiliseringsfonden, kommer vi att behöva ytterligare medel. Jag tror att den väg som föredraganden föreslår på grundval av artikel 103a förtjänar att undersökas för att finna lösningar på de asymmetriska chockerna.

García-Margallo y Marfil
Herr ordförande! Det betänkande Metten har utarbetat är inte riktigt det betänkande jag hade önskat. Det är inte tillräckligt djärvt, men visst, det är det är det enda möjligta för närvarande. Jag tackar Metten för det arbete han har gjort och för att ha godtagit en stor del av de ändringsförslag jag har ingivit.
Jag vill påpeka för sjöfararna att jag i detta inlägg inte försvarar de spanska nationella intressena. Jag går inte ens in på diskussionen om rika och fattiga länder, så på modet under Wientoppmötet. Jag försvarar enbart ett europeiskt intresse.
Varför säger jag att jag inte försvarar spanska intressen? Därför att i det förflutna, vilket understryks i Mettenbetänkandet, har de asymmetriska kriser främst drabbat Förenade kungariket 1980, Tyskland efter återföreningen och Nederländerna, och i framtiden pekar experterna på, även om det inte sägs i betänkandet, att kandidater till att drabbas mer av de asymmetriska kriserna är Portugal vid en förmodad kris inom textilsektorn, eller Irland vid en tillbakagång i Förenade kungariket, vilken skulle leda till att köpen från Irland och sändningarna från de emigrerade upphörde.
Varför säger jag att jag försvarar ett europeiskt intresse? För att det här handlar om att förebygga en fara som kan drabba vem som helst. De som tror att man kan göra mer Europa av allt mindre pengar när man står inför problemet med den asymmetriska krisen, på frågan vad bör göras - som Lenin sade - svarar de helt enkelt: ingenting. Vi som anser att Europa måste avancera allt snabbare understryker och applåderar ändringsförslagen, några av dem är blygsamt utpekade av Metten, andra förespråkas kraftigt och stöds i hans text.
Metten pekar på att det är nödvändigt med en större rörlighet för produktionsfaktorerna. Jag betonar det Béres sade: språkinlärning och samordning av den akademiska undervisningen kommer att göra så att Europa blir ett alltmer öppet område för människor.
Sammanhållningen som princip är ett av grundelementen, budgeten också, liksom varningssystemet och systemet för nätverkssäkerhet som Metten har tagit upp i sitt betänkande, till vilket jag vill gratulera honom mycket hjärtligt.

Katiforis
Herr ordförande! Vi är i kväll på en förtrolig nivå och kan tala mycket fritt, och jag har till och med hört Lenins namn nämnas i denna respektabla sal. Jag skulle vilja ta vid där Fourçans slutade. Fourçans sade helt riktigt att medlemsstaterna har förlorat två av de tre instrumenten för att styra den ekonomiska politiken som stod till deras förfogande, och det är riktigt att de inte längre förfogar över penning- eller valutapolitiken. Det kan tilläggas att även finanspolitiken, som är det tredje instrumentet, i hög grad - om inte fullständigt - begränsas av den för oss alla välbekanta stabilitetspakten, och jag skulle vilja säga att den analys av stabilitetspakten som föredraganden ger oss bör granskas särskilt uppmärksamt. Enligt föredraganden är den treprocentiga marginal för underskott som tillåts av pakten tillräcklig för att ekonomins automatiska stabilisatorer skall kunna fungera; detta på villkor att man utgår från ett underskott på noll. Som föredraganden mycket riktigt påpekar, är det inte troligt att vi inom de närmaste åren kommer att uppnå underskott på noll. Av den anledningen kan stöd från den stabiliseringsfond som föreslås av föredraganden visa sig vara av stort värde under eurons första, svåra period.
Som ni säkerligen känner till, herr ordförande, är enligt den gängse tolkningen av stabilitetspakten även de offentliga investeringarna underställda stabilitetpaktens gräns på tre procent, såvida de inte täcks genom beskattning. De offentliga investeringarna i Europa ligger i dag på i genomsnitt två procent av nationalintäkten, en nivå till vilken de har fallit från de tre procent de låg på i början av decenniet. Om de offentliga investeringarna underställs stabilitetspakten, så kommer det antingen inte att finnas utrymme för de automatiska stabilisatorerna att fungera, eller så kommer det inte att finnas utrymme för offentliga investeringar, eller så måste de offentliga investeringarna finansieras genom höjda skatter, vilket skulle vara vansinne - liksom hela stabilitetspakten är vansinne - i en tid då den ekonomiska aktiviteten minskar i Europa.
Under alla omständigheter, herr ordförande, kommer stabilitetspakten, om den verkligen genomförs - vilket jag tvivlar på, då den i mina ögon är ogenomförbar -, att utgöra en källa till prövningar för den europeiska ekonomin. De åtgärder som vår kollega Metten föreslår kan dämpa det onda, och vi måste stödja honom, även om hans förslag får ses som rent symboliskt, för något större praktiskt värde kan åtgärderna aldrig få, eftersom de är beroende av enhällighet i rådet. Eftersom det i kväll är en kväll för aforismer - som Fourçans sade - skulle man kanske kunna säga att det nu, för att föra Europa ut ur den återvändsgränd hon befinner sig i, krävs " de l'audace, de l'audace et encore de l'audace" , för att tala med en känd landsman till er, herr Fourçans. Men var skall vi finna denna " audace" , när vår tanke har förslavats av denna vansinniga monetarism, som styr oss rakt emot katastrofen, om vi inte reagerar. Låt oss åtminstone ge ett tecken på att vi förkastar denna mentalitet.

Mendes Bota
Herr ordförande! Att tala om asymmetriska chocker är att tala om den förestående utvidgningen av unionen. Det kommer att vara en planerad, förutsatt och ofrånkomlig chock. Det är ett exempel på hur ett och samma faktum kommer att påverka ekonomin olika i de femton medlemsstaterna, och framhäva deras sårbarhet och ojämlikhet på nationellt och regionalt plan.
De gyllene dagarna är över för nedskrivning av växelkurser eller räntedanser i de nationella valutorna som monetära kastvapen för regeringarna. Risken för asymmetriska chocker ligger fortfarande latent och tar inte alltid hänsyn till principen om förvarning som i fallet med utvidgningen. De kan inträffa olägligt.
Därför är denna stabiliseringsfond som man nu talar om så viktig, vilken dessutom grundar sig på den analogiska legitimitet som artikel 103a i fördraget ger. Det kan ske i form av lån från kapitalmarknaden och förankrade i solida garantier från unionens medlemsstater. Räntesubventioner inskrivna i budgeten är en möjlighet att studera. Vi ser inga tecken på oförenlighet mellan denna stabiliseringsfond och stabilitetspakten. Visst, vi kan som föredraganden hävdar, se ett stärkande av säkerhetsnätet för situationer med makroekonomiska svårigheter i ett eller fler länder, utan att det övergripande målet om att ge unionen en samling system av sunda offentliga finanser inte äventyras.
Alla genomförda studier fram tills nu pekar på att Portugal är det land som samtidigt befinner sig längst ifrån fördelarna med östutvidgningen av unionen och drabbas mest direkt negativt av dess följder. Från den traditionella industrin till turismen, till minskningarna av strukturfonderna, kommer uppfyllandet av Agenda 2000 i sin ursprungliga version att göra den näst minst utvecklade staten i unionen till huvudoffer för denna förutsägbara asymmetriska chock. Det skulle vara orättvist, men om denna regleringsmekanism går igenom som har föreslagits här i dag kan det hjälpa till att reparera det.

Caudron
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Den text som lagts fram för oss i dag är resultatet av ett seriöst och fördjupat arbete som utförts av föredraganden Metten och utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Herr kommissionär! Ännu en gång visar detta initiativ från parlamentet på vår förmåga att fånga upp de stora problem som Europa ställs eller riskerar att ställas inför, liksom naturligtvis vår förmåga att föreslå seriösa och realistiska lösningar.
Jag stöder därför detta betänkande och jag gratulerar Metten, för samtidigt som jag liksom han är övertygad om eurons betryggande karaktär, tror jag att vi redan nu måste föregripa de små men ändå befintlig riskerna för tiden efter den 1 januari 1999. I det hänseendet bör inrättandet av en gemenskapsfond, ett system för garanti och säkerhet för att hjälpa länderna i euroområdet i händelse av kris i ett av dessa länder, göra det möjligt att stärka vår gemensamma valuta och framför allt hjälpa de länder som bestämt sig för att ansluta sig. Jag vill tillägga att denna fond också skulle vara en stabilitetssäkerhet för euron, gentemot andra valutor som räknas i världen, vare sig de är starka eller instabila, dominerande eller spekulativa.
Om man dessutom kan anta att asymmetriska chocker blir mindre omfattande, vilket den stora stabiliteten hos valutorna i euroland bekräftar, kan man inte förneka att lagstiftning och politik är heterogena.
Avslutningsvis skall jag förbehållslöst instämma i de röster som kräver bättre samordning av vår ekonomiska politik, en tillnärmning av skatteuttagen och framför allt och slutligen en harmonisering av kampen mot arbetslösheten och vår kamp för sysselsättningen. Vi kommer även där att verkligen behöva kommissionen.
Sammanfattningsvis, och jag skall sluta här, för att maximera våra fördelar och begränsa riskerna behöver vi mera av Europa.

Ilaskivi
Herr ordförande! Tron på att alla europeiska länder skulle undvika de så kallade asymmetriska chockerna representerar blåögdhet. Inom EU måste man också i tid bereda sig på att bekämpa sådana här störningar. De kan tydligast drabba länder vars produktionsstruktur är ensidig. Eftersom Metten prickar Finland som ett exempel på dessa betonar jag att Nokias och high-tech-exportens väsentligt ökade roll har gjort produktionsstrukturen och exporten mångsidigare.
Jag kan inte riktigt stödja den tanke som Metten rekommenderar för krisbekämpning inom ramen för EU: s budget. Beslutsfattandet är för långsamt. Jag ser inte heller i den harmoniserade monetära politiken något tillämpligt element. Därför är det nödvändigt med en tillräcklig nationell handlingsfrihet. Metten hänvisar alldeles riktigt till planerna i det finska pensionssystemet som går ut på att variera pensionsavgifternas nivå, så att de vid en recession skulle vara lägre och vid en högkonjunktur högre än genomsnittet. För min egen del betonar jag den keynesianska budgetpolitiken som ett instrument för bekämpning av ekonomiska kriser. Budgetens automatiska stabilisatorer, automatic stabilizers , måste utvecklas.
Jag påminner om att parlamentet redan för drygt ett år sedan godkände den tanke som jag framförde i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och som går ut på att ett underskott på tre procent borde ses inom ramen för hela budgetcykeln, inte stund för stund. Ett land som hotas av en asymmetrisk kris skulle på det sättet kunna med hjälp av budgetunderskottet stimulera och med hjälp av högkonjunkturens överskott återställa läget till tre procents helhetsram. Nu är det dags för kommissionen och rådet att gå på samma linje för att ändra stabilitetspakten, om olika medlemsländer kan vara beredda att med hjälp av på förhand utarbetade program bekämpa chocker.

Paasilinna
Herr ordförande! Tack till Metten för ett bra och sakkunnigt betänkande som innehåller bra förslag. De viktigaste och effektivaste chocker har ju utgjorts av krig. Sådana har vi i dessa salar på ett lyckat sätt kunnat förhindra. Ekonomiska chocker är emellertid allvarliga och de drabbar alltid värst de allra fattigaste människorna.
Oljekriserna 1973 och 1981 var explosioner som spred fruktan över världen. Även den branta nedgången av dollarvärdet har varit en chock. Inte bara för amerikanerna utan även för oss. Trots att dessa chocker berörde hela Europeiska unionens område har deras påverkan på somliga stater varit större än på andra. Detta ger upphov till asymmetrin, litet grand på samma sätt som i blodcirkulationen. När en länderspecifik chock drabbar en medlem av den ekonomiska och monetära unionen är det en allvarlig sak. Man behöver snabbt mediciner. Här instämmer jag med den föregående talaren, men vi har dock inte längre tillgång till devalveringsmedicinen.
Jag fick äran att som företrädare för min stora grupp intervjua Europeiska centralbankens chefskandidater. Min förvåning var stor när en av dem inte ansåg att asymmetriska chocker är en stor fråga. Om sådant fjärmande från verkligheten sprider sig inom Europeiska centralbanken (ECB) kommer deras verksamhet garanterat att orsaka en chock här i parlamentet. ECB: s monetära politik är inte neutral och därför måste banken känna sitt ansvar både när det gäller sysselsättning och asymmetriska chocker.
Av länderspecifika chocker tar föredraganden upp Nordsjöns oljeproduktions påverkan på Förenade kungariket, det tyska enandet, översvämningarna i Europa, galna ko-sjukan och den nederländska svinpestkrisen. När det gäller Finland kan den ryska krisen jämföras med någon av de ovannämnda. Situationen i Ryssland kan när som helst brista ut i en asymmetrisk chock. Därför borde unionens bistånd riktas till att mildra våldsamma sociala explosioner, tiden är nu inne för sådana, och inte till att stödja oligarkin, vars företrädare dessutom flyttar sina pengar utomlands, dvs. våra pengar. En chock i Finland kan orsakas av träförädlingsindustrins fasolikhet. Lyckligtvis har träets betydelse för vårt land kraftigt minskat. Metall- och elektronikindustrin har blivit den största exportsektorn. Trots det är situationen i träförädlingsindustrin viktig, och när den ryska krisen kom påverkade den inte Finland, vilket bevisar att vår situation har förändrats.
Vi behöver en stabiliseringsfond och stabiliseringsinstrument. En varningsmekanism för asymmetriska chocker är också nödvändig.

Porto
Herr ordförande! Inrättandet av en regleringsmekanism i händelse av asymmetriska chocker, lockande vid första anblick, motiverar fortfarande en viss reservation och försiktighet vilket vi måste vara uppmärksamma på, utan att ifrågasätta förtjänsten hos föredragandens initiativ, vilken jag gratulerar. Ingen kommer att ifrågasätta det riktiga i att dra upp det onda med rötterna och upphäva eller åtminstone mildra de omständigheter som kan ge upphov till sådana chocker på grund av å ena sidan skillnaderna mellan sektorerna, strukturförbättringen och flexibiliteten i ekonomin, framför allt på faktormarknaderna, och å den andra sidan på grund av en stram budgetpolitik. Det är önskvärt att dessa vägar blir framgångsrika, också för att man kan befara att omfattningen av de asymmetriska chockerna (eller symmetriska, för ekonomin i sin helhet) blir av sådan art att den överstiger unionens budgetmöjligheter, vilka inte ens uppgår till 1, 2 procent av BNP på detta område.
Mettens förhoppningar om att " Europeiska unionen i framtiden förser sig med en budget som är kraftfullare än den nuvarande" är tyvärr inte realistisk, kampen mot konjunkturnedgångar skulle till slut genomföras med resurser som borde gå till strukturlösningar. Det handlar om en fruktan som inte avlägsnas med hjälp av föredragandens reservationer, om att det inte skulle vara en överföringsmekanism utan enbart en försäkring som måste återbetalas med ränta, och att den skulle vara villkorad för en balanserad budgetpolitik (i motiveringen talas fortfarande om räntesubventioner...). Man frågar sig: var finns behovet av en fond eller en ökning av budgeten om det inte de facto inte är klara medel?
Det skulle kunna innebära en öppning för mycket orättvisa situationer med överföring av resurser i större utsträckning till rikare länder (det har sagts att de minsta kanske inte behöver denna mekanism...), eller som belöning till länder som är mindre noga med sin politik, på bekostnad av länder som är i behov av strukturstöd och som lyckats undvika de asymmetriska chockerna genom en korrekt förd politik.
Då det alltså handlar om en prioriteringsfråga bör strukturpolitiken först och främst främjas, den som utan tvivel är riktig men som av oförklarliga skäl ifrågasätts av politiker med begränsade visioner av det europeiska projektet. Med detta rigorösa skydd bör vi avancera i skapandet av den fond som är föreslagen i Mettens betänkande.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar! Metten uppmanar oss att fundera över ett problem som ofta tas upp inom ramen för den ekonomiska och monetära unionen, nämligen problemet med asymmetriska chocker. Jag vill först av allt lyckönska honom till hans arbete, även om jag inte instämmer i alla slutsatser, och lyckönska honom till det arbete som utförts inom den berörda underkommittén.
Jag hade förberett en lång version av mitt inlägg, men eftersom timmen är sen skall jag korta av det så mycket som möjligt. Jag skall till dem av er som är intresserade dela ut mina detaljerade synpunkter på de asymmetriska chockerna. Jag beklagar att jag inte har mer tid, eftersom jag skulle ha velat försöka övertyga Berthu. Men jag tror att det snarare på det här stadiet faller under den individuella kursen om grundläggande ekonomiska mekanismer, en kurs som jag är beredd att hålla för honom.
När man talar om asymmetriska chocker måste man först veta vad det är man talar om. Det krävs alltså en definition. Man måste också känna till sannolikheten för att dessa chocker skall inträffa i Europa och slutligen vilka lösningar man kan föreslå. Det är dessa tre idéer som jag kortfattat skulle vilja utveckla.
Till att börja med: vad är en asymmetrisk chock? Det finns ett teoretiskt, enkelt svar, men som egentligen är ganska vagt, som säger att man med asymmetrisk chock avser en chock av utbud eller efterfrågan som på olika sätt påverkar en särskild del eller sektor av ett ekonomiskt område. Eftersom vi arbetar hårt inom kommissionen har vi för att illustrera denna definition försökt att skissa en typologi, en klassificering av de asymmetriska chockerna. Man kan urskilja fyra.
Ni har för det första chockerna av naturliga orsaker, exempelvis efter en jordbävning eller en epidemi. Assymetrin består i dessa fall av att det är mycket lokala faktorer som påverkar den ena eller den andra regionen. För det andra har ni de chocker som orsakas av en exceptionell historisk utveckling som är omöjlig att förutsäga. Jag tänker exempelvis på Tysklands enande. För det tredje har ni chockerna som orsakas av ett sammanbrott av efterfrågan på en vara eller en tjänst som ett land är specialiserat på. För att ta ett exempel som citerades nyligen, skall jag ta upp kollapsen av träpriset och därmed träbranschen, som utgör 15 procent av Finlands BNP. I denna kategori beror naturligtvis asymmetrin på landets grad av specialisering. För det fjärde slutligen har vi de chocker vars asymmetri beror på olika lösningar, när det gäller ekonomisk politik, på symmetriska orsaker till chocken. Vid den första oljekrisen 1973 borde t.ex. alla industriländer ha tagit sig an problemet på samma sätt, eftersom de berördes på samma sätt. Men nej, inte då. Det visade sig att de nationella lösningarna var mycket olika från ett land till ett annat. Det förelåg alltså asymmetri i chocken. I vissa länder har man infört stimulanspolitik, medan man i andra riktat in sig på stabilisering. Det är alltså vad man avser med asymmetrisk chock. Det räcker inte med att veta vad en asymmetrisk chock är, man måste också försöka bedöma sannolikheten.
Först ville jag säga till Berès att kommissionen är på väg att skaffa sig analysinstrument. Jag kan säga er att just i dag har ett nytt organisationsschema för GD II undertecknats, där vi avsevärt förstärkt befogenheterna när det gäller ekonomisk analys, och vi har inrättat ett system för att " resonera i euroområdet" . Jag tror att vi får tillfälle att tala om det igen, men jag ville lugna er på den punkten.
För att bedöma sannolikheten av de asymmetriska chockerna är två faktorer relevanta: integrationen av medlemsländernas ekonomier och samordningen av den ekonomiska politiken. Det är just tack vare kombinationen av dessa två faktorer som de asymmetriska chockerna är mycket osannolika inom den ekonomiska och monetära unionen.
När det gäller den första faktorn, dvs. integrationen av medlemsländernas ekonomier, ser ni ju att genomförandet av en gemensam marknad gör ekonomierna alltmer beroende av varandra, ännu mer med en gemensam valuta, vilket ökar de nationella ekonomiernas specialisering. Struktur- och sammanhållningspolitiken får dessutom utvecklingsnivåerna inom gemenskapen att närma sig varandra. Dessa två faktorer bidrar alltså till att förebygga asymmetriska chocker, och jag vill påstå att situationen i Europa i det hänseendet är åtminstone lika gynnsam som i andra monetära unioner. Herr Berthu! Finland är inte mer hotat av en kris inom skogsbranschen än vad Alabama är av en bomullskris eller Michigan av en kris inom bilindustrin. Jag skulle slutligen vilja påstå att den relativt låga graden av nationell specialisering i Europa gör uppkomsten av nationella asymmetriska chocker mycket osannolik. Det innebär inte att det inte kan uppstå chocker i ett område eller en region som drabbas av en naturkatastrof eller är mycket specialiserad på en produktion. Det kan alltså uppstå en chock, men det berör inte enbart en medlemsstat.
Den andra faktorn är samordningen av den ekonomiska politiken, och jag tror att ett av kännetecknen för den ekonomiska och monetära unionen är just att tillföra enhetliga och samordnade politiska svar. För det första utesluter politiken med en gemensam valuta alla möjligheter för en motståndsman, en " sniper" om ni föredrar det, att förstärka konsekvenserna av en chock på de övriga medlemsstaternas ekonomier. Situationen är därför mycket annorlunda jämfört med den som kunnat uppstå mellan 1992 och 1995 i Europeiska unionen. Samordningen av budgetpolitiken - jag tänker bl.a. på det som görs inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten - gör det för övrigt möjligt att just undvika olika nationella lösningar, vilket var fallet vid den första oljekrisen. Men stabilitets- och tillväxtpakten gör det också möjligt att återta manöverutrymme i budgeten, genom att undanröja strukturella underskott i de offentliga finanserna. Av alla dessa anledningar förstärker EMU, eftersom den åtföljs av konvergens och samordning av den ekonomiska politiken, unionens möjligheter att undvika uppkomsten av asymmetriska chocker, eller att begränsa deras effekter genom lämpliga politiska svar.
Det är trots allt inte fullständigt omöjligt att chocker uppstår. Vilka åtgärder förfogar vi då över för att bemöta dem? Det finns två kategorier åtgärder: de åtgärder som gäller marknaden och som ingen, lustigt nog, har tagit upp tror jag, här i kammaren, och åtgärderna som rör budgeten, som vi däremot talat mycket om.
Tillåt mig till att börja med att tala litet om marknaden. Jag skulle vilja säga att marknaden dämpar de asymmetriska chockerna. Analyserna tenderar alltför ofta att fokusera på enbart de offentliga lösningarna på de ekonomiska chockerna. Men detta analysmönster motsvarar inte längre den moderna strukturen i de industrialiserade ekonomierna. Möjligheterna till anpassning och finansiering kommer i våra ekonomier inte från den offentliga makten utan från just marknaden.
Jag har hittat en undersökning som genomfördes 1996 av Brown University om asymmetriska chocker, och som visade att den finansiering som krävs för att bota effekterna av en chock i 62 procent av fallen härrörde från kapitalmarknaderna och i 13 procent av fallen från den federala budgeten. Marknadens åtgärder är alltså avgörande och den ekonomiska och monetära unionen tillför Europa nya fördelar inom två av marknadens grundläggande områden: kapitalmarknaden och arbetsmarknaden.
När det gäller kapitalmarknaden har vi naturligtvis euron. Euron är också och framför allt en stor kapital- och kreditmarknad. Att genomföra euron innebär alltså att inrätta denna stora mycket likvida marknad och också sannolikt en likviditet och en säkerhet som kan jämföras med den amerikanska marknaden. I dag pågår förhandlingar för att upprätta en verklig europeisk börsplats. Vi ser också att den europeiska marknaden för finansiering av riskkapital främjas. En stor europeisk kapital- och kreditmarknad får bättre möjlighet att finna den finansiering som krävs för att dämpa en ekonomisk chock.
När det gäller arbetsmarknaden hänvisar jag till våra stora riktlinjer för ekonomisk politik, riktlinjerna för sysselsättningen som uttrycker ett och samma budskap, nämligen att medlemsstaterna, kommissionen och för övrigt också kammaren vill förbättra den europeiska arbetsmarknadens möjlighet att reagera på effekterna av internationaliseringen. Jag tror att denna större flexibilitet blir en viktig beståndsdel för att dämpa den negativa effekten på sysselsättningen vid eventuella framtida asymmetriska chocker. Jag skall inte utveckla slutsatserna från Europeiska rådet i Wien. Jag antar att ordförande Santer gjorde det, men förslaget om en europeisk pakt för sysselsättningen går i samma riktning. För att göra det hela komplett skulle jag vilja tillägga att förbättringen av den gemensamma marknaden för varor och tjänster som rådet benämner " ekonomisk reform" också bidrar till att förstärka den europeiska ekonomins möjlighet till lösningar vid en eventuell chock. Med detta vill jag säga att den privata sektorns förmåga att finna lösningar är grundläggande och får inte negligeras.
Den andra förmågan, den andra möjligheten till bekämpning, gäller utnyttjandet av budgetpolitiken. Budgetpolitiken kan utnyttjas på två sätt. Med allt detta befinner jag mig naturligtvis fortfarande inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten och fördraget. Den kan alltså användas på två sätt, inom ramen för den nationella budgetpolitiken och inom ramen för den ekonomiska solidariteten, och det är artikel 103a som ni tagit upp.
När det gäller den nationella budgetpolitiken vill jag påminna om att genom att undvika stora underskott och genom att som målsättning på kort sikt fastställa en budgetsituation som ligger nära balans eller har ett svagt underskott, syftar stabilitets-och tillväxtpakten till att senast år 2002 ge medlemsstaterna tillräckligt manöverutrymme i budgeten för att i stor utsträckning komma tillrätta med ekonomiska chocker. Fyra nationella program för stabilitet och konvergens, som vi redan har analyserat och som godkänts av rådet, motsvarar dessa målsättningar. Vi väntar fortfarande på ytterligare elva som, i princip, borde överlämnas före årets slut. Vi kommer att granska dem ur samma synvinkel.
Er föredragande Metten, som noga noterat att dessa manöverutrymmen skulle inrättas först 2002, föreslår snillrikt att gemenskapsbudgeten också skall utnyttjas för att på konstgjord väg påskynda denna process, genom att t.ex. försena eller påskynda de nationella bidragen. Jag måste emellertid påpeka att något sådant inte planeras i Europeiska unionens budgetlagstiftning och att ett sådant arrangemang skulle vara orättvist eftersom det skulle överföra vissa länders börda till andra, utan att tillföra någon hållbar lösning. Det är anledningen till att den bästa lösningen består i att strikt tillämpa stabilitets- och tillväxtpakten och om möjligt, såsom ni själv betonar, herr Metten, liksom i Finland, skapa budgetreserver under perioder av högkonjunktur som skulle kunna utnyttjas vid en eventuell chock.
Rent allmänt rekommenderar kommissionen medlemsstaterna att utöver situationen med strukturell balans i de offentliga räkenskaperna skapa ett extra manöverutrymme, som kan utnyttjas i händelse av chock eller allvarlig svängning i konjunkturen.
Slutligen vill jag avsluta denna punkt genom att erinra om att stabilitetspakten innebär att en medlemsstat tillfälligt och undantagsvis kan utnyttja sin budgetpolitik utöver de maximala 3 procenten av underskottet vid exceptionella ekonomiska förhållanden. Denna definition täcker fullständigt begreppet asymmetrisk chock av en särskild omfattning. Så långt aspekten med den " nationella budgetarna" .
Återstår då aspekten med fördraget och aspekten med artikel 103 i fördraget. Det är en viktig punkt. Jag vill påminna er om att det i artikel 103 i fördraget står att: " utan att det påverkar tillämpningen av andra förfaranden som föreskrivs i detta fördrag kan rådet enhälligt på förslag av kommissionen besluta om lämpliga åtgärder med hänsyn till det ekonomiska läget, särskilt om det uppstår allvarliga försörjningsproblem i fråga om vissa varor" . För det andra står det att " Om en medlemsstat har svårigheter eller allvarligt hotas av stora svårigheter till följd av osedvanliga händelser utanför dess kontroll, kan rådet genom enhälligt beslut på förslag av kommissionen på vissa villkor bevilja den berörda medlemsstaten ekonomiskt bistånd från gemenskapen. Om svårigheterna har orsakats av naturkatastrofer skall rådet besluta med kvalificerad majoritet. Rådets ordförande skall underrätta Europaparlamentet om beslutet" .
Innehållet i denna text är mycket tydligt. I inget fall kan den tolkas som att den tillåter någon slags bail out för en medlemsstat vars ekonomiska politik inte skulle vara förenlig med fördraget. Texten är klokt skriven. Inför en oförutsebar chock ger den kommissionen och rådet stor handlingsfrihet för att organisera den ekonomiska solidariteten. Det är naturligtvis inte möjligt att exakt utarbeta botemedel för det oundvikliga. Kommissionen funderar emellertid redan nu över det bästa sättet att organisera den ekononomiska solidariteten i euroområdet, vid exempelvis en naturkatastrof, och jag får tillfälle att en dag återkomma till detta här i kammaren. Jag vill påpeka att det stora problemet med artikel 100a är att den kräver enhällighet i rådet medan en effektiv ordning för att dämpa chocker i stället borde kunna vara omedelbar och automatisk.
Jag skall avslutningsvis på denna punkt bara tillägga att i enlighet med artikel 109k och 109k.6 i fördraget kan staterna före " in" och " out" , som inte deltar i eurosamarbetet, och bara de, alltid åtnjuta gemenskapsstöd till betalningsbalansen. Vi kommer att lägga förslag i den riktningen före eller under 1999.
Avslutningsvis, och jag ber om ursäkt för att jag talat för länge, men ämnet skulle kunna hålla oss kvar i timmar, skulle jag till att börja med vilja säga att om det uppstår en asymmetrisk chock måste man anpassa situationen och inte bara finansiera. Det är ett misstag att fokusera på enbart frågan om strävan efter gemenskapsfinansiering medan problemet framför allt är ländernas ansvar, vilket bör leda till reformer som kräver anpassning till en faktisk situation.
De asymmetriska chockerna, slutligen, är som vi säger på franska en mindre trolig händelse. Det är alltså mindre risk att den uppkommer med euron än utan euron och jag tror att samordningen av EMU: s policy mix kommer att ge gemenskapen de bästa vapnen för att bekämpa de asymmetriska chockerna. Det är i den riktningen vi skall arbeta de kommande månaderna, och nu 16 dagar innan euron införs.
(Applåder)

Metten
Herr ordförande! Jag tackar kommissionären för hans utförliga svar, men han svarade inte på min mycket konkreta fråga, nämligen hur kommissionen avser att infria sitt löfte från den 8 april förra året, rörande ett betänkande från mig i samma ämne, nämligen att även detta år, 1998 - jag citerar - tillsammans med rådet och parlamentet undersöka hur bestämmelserna i artikel 103a.2 bör verkställas. Han har inte sagt något om detta. Han har heller inte alls klargjort att han fortfarande har för avsikt att göra det. Det var väl egentligen ändå budskapet i detta betänkande.

de Silguy
Herr ordförande! Metten skulle kanske kunna läsa mitt första inlägg i detalj. Jag tror att han där kommer att finna svaret på sin fråga.
För det första, när det gäller gemenskapens ekonomiska stöd vid svårigheter med betalningsbalansen, med andra ord när det gäller förlängning av systemet i artikel 109h för de länder som inte ingår i euroområdet, har vi åtagit oss att göra en genomgång och lämna förslag. Det kommer, som jag sagt, att ske under de kommande veckorna eller månaderna.
För det andra, när det gäller det påskyndade förfarandet som möjliggör verkställandet av denna artikel i händelse av naturkatastrof med dess mikroekonomiska aspekter, vill jag säga att vi håller på att granska möjligheten med ett förfarande som påskyndar rådets beslut, som då kommer att uttala sig med kvalificerad majoritet för att, för det första, bidra till de första förnödenheterna genom en särskilt budgetpost och, för det andra, till återuppbyggnaden av de skadade områdena genom lån, bl.a. från Europeiska investeringsbanken (EIB).
För det tredje, när det gäller den mest omtvistade frågan - men jag tror att det föreligger ett grund- och doktrinproblem - om asymmetriska ekonomiska chocker, den första delen i artikel 109a.2, har analys- och diskussionsarbete bedrivits om olika empiriska fall av asymmetriska chocker, inbegripet utvecklingen av de olika ekonomiska och juridiska bevisföringarna. Jag fick i min framställning möjlighet att ge er delar av svaret. Jag står naturligtvis till ert förfogande för att fortsätta diskussionen, här ibland oss eller offentligt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.30.

Statistik över varuhandel medlemsstater emellan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om andrabehandlingsrekommendationen (A4-0486/98) av Lulling för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EEG) nr 3330/91 om statistik över varuhandel medlemsstater emellan för att begränsa antalet uppgifter som skall lämnas (C4-0492/98-97/0155(COD)).
Fru Lulling har ordet.

Lulling
Herr ordförande, herr kommissionär! Den 31 mars i år lade jag här fram mitt betänkande om de två förslagen till förordning som Europeiska kommissionen överlämnat för att förenkla Intrastatförordningen, i syfte att begränsa antalet uppgifter som skall lämnas, framför allt av de små och medelstora företagen, och för att minska kostnaderna för de uppgiftsskyldiga som måste ge Eurostat de uppgifter som gör det möjligt att upprätta statistik, lika nödvändig som uppskattad, om varuhandeln medlemsstater emellan på den gemensamma marknaden.
Jag beklagade vid det tillfället att dessa förslag inte innehåller alla goda idéer från Sliminitiativet, och att de bara är ett första steg i rätt riktning, i avvaktan på en mer radikal förenkling, desto mer som tillförlitligheten när det gäller Intrastats statistik är omvänt proportionell mot kostnaderna för de 450 000 företag som skall lämna uppgifterna, i storleksordningen 500 miljoner, till vilket skall läggas 100 miljoner för utnyttjandet av de nationella uppbördsmännen.
Vid den första behandlingen föreslog vi alltså ändringsförslag, som antogs här enhälligt, för vilka vi, med några få undantag, fått kommissionens välsignelse. Kommissionär de Silguy förklarade här att han kunde godta samtliga våra ändringsförslag. Tyvärr var det inte fallet i rådet, som överlämnade en gemensam ståndpunkt som t.o.m. försvagade kommissionens ursprungliga förslag, medan vi och kommissionen ville stärka det. Om vi följer rådet, alltså regeringarna, i deras negativa attityd, som är desto mer obegriplig då deras statistikansvariga har bidragit till Sliminitiativet, kommer det att resultera i att antalet uppgifter som företagen skall lämna ökar. Rådet gick t.o.m. så långt att det helt enkelt vägrade att anta en gemensam ståndpunkt om förslaget till förordning som gäller nomenklaturen.
Inför en så negativ attityd från rådets sida skulle vi ha kunnat resignera och kapitulera inför det omöjliga i att flytta på berget av medlemsstaternas byråkratiska krav, därigenom misskreditera Slimoperationen och strunta i företagens intressen, vilka oavbrutet bönfaller oss att minska deras administrativa bördor. Vi valde att behålla våra ändringsförslag om de två förslagen till ändring av Intrastatförordningen. Jag vet att kommissionen, i avsaknad av en gemensam ståndpunkt från rådet, kan säga att av formella skäl kan den inte godkänna vissa ändringsförslag, trots att den i grunden är positiv, och säkerligen inte har ändrat sig mellan den 31 mars och i dag. Bibehållandet av dessa ändringsförslag är för oss en politisk signal till rådet, som måste inse det förtroende, den solidaritet, som finns mellan kommissionen och parlamentet på detta område.
I min egenskap av föredragande har jag varit föremål för vissa trakasserier från användarna av denna statistik som med rätta är intresserade av att tillhandahålla detaljerad information av hög kvalitet om handeln med varor inom gemenskapen, och som vill bibehålla den mest utstuderade nivån, med åtta siffror, för att ha tillgång till tillförlitlig ekonomisk och föga kostsam information.
Eftersom det från deras sida föreligger missförstånd om vad våra ändringsförslag gäller vill jag lugna dem genom att precisera att genom vårt ändringsförslag 8 erkänns den kombinerade nomenklaturen som basnomenklatur för klassificering av varorna. En enda nomenklatur, den kombinerade nomenklaturen, kommer att utnyttjas för statistiken utom och inom gemenskapen. Vårt ändringsförslag är konsekvensen av att man valt att avstå från idén med en särskild nomenklatur för Intrastat. När det gäller den förenkling som förespråkas i och med tillämpningen av en kod med sex siffror i stället för åtta, har det harmoniserade systemet för att identifiera vissa varor, villkoren för att åtnjuta denna förenkling, fastställts av kommissionen i kommittéförfarandet med beaktande av ett partnerskap mellan nationella myndigheter och användare, och genom att förklara den grundläggande betydelsen av att ett nära samarbete med alla berörda parter redan från början bekräftas av en lagtext. Detta partnerskap kan garantera att vissa särskilda behov, bl.a. inom livsmedelsindustrin, kommer att uppfyllas. Mina vänner inom vinbranschen kan därför vara lugna: de kommer att fortsätta att förfoga över statistik som visar hur mycket rött vin och vitt vin och av vilket regionalt ursprung som varit föremål för handel inom gemenskapen.
Genom att behålla våra ändringsförslag kommer vi alltså inte att skjuta oss själva i foten genom att själva begränsa vår konkurrenskraft i brist på strategisk intelligens. Arbete pågår dessutom inom ramen för Slim II i syfte att förenkla och modernisera den kombinerade nomenklaturen. Utarbetandet av en uppförandekod för förvaltningen av den kombinerade nomenklaturen är t.o.m. på väg att avslutas och de europeiska yrkessammanslutningarna vet alltså att ett nära sektorsvis samarbete redan gjort det möjligt att minska nomenklaturen. Men, herr ordförande, eftersom man måste gå längre och fastställa åtgärder som, i vissa fall, undantar de uppgiftsskyldiga från att tillhandahålla uppgifter enligt nomenklaturen i den detaljerade versionen, har vi beslutat att fortsätta i den riktning som antogs vid den första behandlingen. Jag hoppas att kommissionen kommer att göra samma sak.

Rübig
Herr ordförande, mina damer och herrar! Företagen i Europa behöver vår hjälp. Det av en mångfald sanktionsregler karaktäriserade företagsområdet har utan tvivel under de senaste åren blivit allt mer komplext och komplicerat. Jag känner från min verksamhet som smed i mitt eget land bara alltför väl till den stora administrativa börda på grund av nationella, men även europeiska, föreskrifter som drabbar särskilt de mellersta skikten och medför många olika problem. I så måtto utgör föreliggande gemensamma ståndpunkt tillsammans med ändringsförslagen från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och från Lulling ett positivt utgångsmaterial för en förenkling av förvaltningen. Förvisso ett litet steg, men ändå ett steg och ett steg i rätt riktning.
Således kvarstår genom att man skiljer mellan intra- och extrastat ett grundläggande behov av att vidta åtgärder. Att förenkla regleringen på den inre marknaden är ett steg på vägen, men det slutgiltiga målet måste på det här, liksom på övriga områden, vara avreglering.

de Silguy
Herr ordförande, fru föredragande, mina damer och herrar! Ni nämnde kommissionens förslag från den 30 maj 1997 för att förenkla grundreglerna för Intrastatsystemet, dvs. det statistiska systemet över handeln med varor medlemsstater emellan. Målsättningen är att, såsom ni sade herr Rübig, minska företagens uppgiftsbörda, för det första genom att minska förteckningen över de uppgifter som skall lämnas i deklarationerna och för det andra genom att förenkla nomenklaturen över använda varor för klassificering av produkter.
Kammaren mottog dessa två förslag mycket positivt. Den försökte t.o.m. ytterligare utöka omfattningen genom att lämna in 8 ändringsförslag. Såsom jag åtagit mig inför er godkände kommissionen dem till största delen vid den första behandlingen, den 1 april i år. Kommissionen införlivade dem i sina ändrade förslag.
Den gemensamma ståndpunkt som antogs av rådet den 20 juli i år begränsas till det första förslaget, dvs. det om ett minskat antal uppgifter. I denna gemensamma ståndpunkt förkastar rådet enhälligt kommissionens ändrade förslag. Rådet uttalade sig inte om det andra förslaget utan önskade bara att kommissionen skulle fortsätta sitt arbete när det gäller klassificering.
Jag vill erinra om att vid detta tillfälle gjorde kommissionen ett uttalande som betonade att rådets ståndpunkt innebar ett verkligt steg tillbaka, i förhållande till initiativets ambitioner att förenkla lagstiftningen på den inre marknaden, kallat Slim.
Jag skall börja med kommissionens första förslag och rådets gemensamma ståndpunkt. Föredraganden föreslår att nya förenklingar skall införas inom ramen för Sliminitiativet. Jag kan säga er att kommissionen kan godta de flesta av dessa ändringsförslag, med undantag för tre punkter.
Punkt ett: ni begär att uppgiften " transportsätt" omedelbart skall avskaffas. Kommissionen föredrar att behålla denna uppgift till den 1 januari 2000, då direktiven om transport borde vara tillämpliga i samtliga medlemsländer.
Punkt två: ni föreslår också att uppgiften " leveransvillkor" skall avskaffas omedelbart. Kommissionen är inte positiv till det och rekommenderar en övergångsperiod på ett år, för att ge medlemsstaterna tillräckligt med tid för att anpassa sina statistiska system.
Punkt tre slutligen: Ni behöll inte möjligheten att bevilja undantag för medlemsstaterna för att genomföra nya regler. Med tanke på kraven på anpassning av de nationella systemen anser kommissionen det nödvändigt att en övergångsperiod på ett år införs. Det förefaller mig inte orimligt.
Jag kommer nu till det andra förslaget, som inte varit föremål för något beslut från rådet. Eftersom det inte föreligger någon gemensam ståndpunkt från rådet, kan kommissionen inte godkänna ändringsförslag 1, 2, 3 och 8 som kammaren föreslår skall antas. Jag förstår emellertid föredragandens önskan att upprätthålla en viss press på rådet, för att få rådet att inta en ståndpunkt när det gäller en förenklad användning av nomenklaturen för produkter.
Kommissionen önskar fästa kammarens uppmärksamhet på utvecklingen av rådets ståndpunkt, då en annan instans, Ekofinrådet, den 1 december, alltså helt nyligen, antog en rapport från Monetära kommittén som betonade betydelsen av att förenkla Intrastatsystemet. Jag tror att denna ståndpunkt ligger närmare kommissionens och kammarens förslag, och jag hoppas att den kommer att förenkla fastställandet av en gemensam ståndpunkt om hela ärendet.
Tillåt mig avslutningsvis, herr ordförande, fru föredragande, att glädjas åt det stöd er föredragande har givit kommissionen när det gäller att förenkla Intrastatsystemet, i enlighet med målsättningarna i Sliminitiativet. Jag kan försäkra er att kommissionen kommer att hålla er regelbundet informerade om utvecklingen av förfarandet inom rådet, där kommissionen inte kommer att spara några ansträngningar för att uppnå ett positivt resultat.

Lulling
Herr ordförande, jag skulle vilja tacka kommissionär de Silguy och säga att när det gäller de små detaljerna kan vi säkert komma överens om tidsfristerna.

Ordföranden
Fru Lulling! Vi har ingen debatt nu. Ni kan ställa en fråga, men inte starta debatten på nytt.

Lulling
Herr ordförande! Jag måste svara kommissionären...

Ordföranden
Nej, debatten är avslutad och det finns inget svar att lämna. Klockan är mycket och ni känner mycket väl till arbetsordningen. Ni kan bara ställa en fråga.

Lulling
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga till kommissionären att vi kan komma överens. Vi befinner oss ändå vid den andra behandlingen, herr ordförande, och jag förstår inte varför jag inte kan svara honom, när han säger att han inte instämmer i tidsfristerna, att jag hoppas att vi kan komma överens genom förlikning...

Ordföranden
Jag beklagar fru Lulling, men debatten är avslutad.
(Ordföranden kopplade bort talaren som fortsatte att protestera utan mikrofon.)

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.30.

Extern transitering
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om andrabehandlingsrekommendationen (A4-0442/98) av Peijs för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om Europaparlamentets och rådets förordning (EG) ändring av förordning (EEG) nr 2913/92 vad gäller förfarandet för extern transitering (C4-0536/98-97/0242(COD)).
Fru Peijs har ordet som föredragande.

Peijs
Herr ordförande! I maj antog parlamentet i plenum ungefär sju ändringsförslag under den första behandlingen. Av dessa har rådet övertagit en stor del i sin helhet eller partiellt. Nu återstår två viktiga frågor som jag anser det vara nödvändigt att tillägga igen. Först vill jag göra ett administrativt tillkännagivande. Av den svenska representanten i rådet har jag fått veta att det skall ha smugit sig in ett fel i den svenska översättningen av det första ändringsförslaget. Den engelska versionen måste betraktas som originaltexten. Jag talar ingen svenska, så att jag kan inte säga något mer om detta.
Så kommer jag till de två ändringsförslagen. Först gäller det insynen i de beslut som fattas av kommittén. Detta har i flera år varit ett problemområde, även för parlamentet självt. I kommittén fattas viktiga beslut om hur företag som är aktiva på området för transitering skall uppträda gentemot tullmyndigheterna. Särskilt är villkoren för att företag skall kunna använda sig av förenklade förfaranden beträffande ställande av säkerhet av avgörande betydelse. Dessa kan starkt påverka individuella företags verksamhet.
Parlamentet har låtit uppta de stora dragen hos dessa villkor i lagtexten, men kommittén skall sedan utveckla dem. Det måste föreligga fullkomlig klarhet, herr ordförande, för att garantera att lagstiftningen tillämpas enhetligt på företag i jämförbara situationer.
För det andra har jag på nytt uppfattat ett ändringsförslag om fristen inom vilken tullmyndigheterna måste göra sitt jobb. Transiteringssystemet består ännu av pappersarbete och då och då till och med av manuellt arbete, vilket man nästan inte kan tro nu när vi går in i 2000-talet. I framtiden måste arbetet vara datoriserat, och år 2000, egentligen till och med år 1998, stod i planeringen. Det kommer dock att dröja ännu några år innan detta datorsystem är färdigt. Därför kan det ibland dröja månader, ibland till och med år, innan ett förfarande för en last är avslutat; " klarerat" kallas det på jargong. Parlamentet är tvunget att acceptera detta uppskjutande men inleder dock en egen undersökning av orsakerna till det nästan oacceptabla dröjsmålet.
Frånvaron av ett datorsystem är en av de faktorer som påverkar frågan om ansvarsfrihet för 1996. Det måste betraktas som omöjligt att utvidga den inre marknaden till nya kandidatländer utan att ett fullständigt datoriserat tullsystem är i drift. Därmed vill jag uppmana vissa medlemsstater att ge upp sitt brinnande motstånd till sammankopplingen av de nationella systemen med det europeiska systemet. Det är inte trovärdigt att beklaga sig över bedrägeri längs gränserna vid transitering, om det inte existerar något nära samarbete mellan nationella och europeiska myndigheter.
Kommissionen har angett att den har för avsikt att i tullmyndigheternas tillämpningsföreskrifter fastställa en tidsgräns på 30 dagar. Endast på villkor att detta verkligen sker har jag varit beredd att endast i ingressen ta upp ett ändringsförslag under denna andra behandling. Personligen anser jag det vara oacceptabelt att ålägga näringslivet en massa förpliktelser och inskränkningar utan att också själv i egenskap av myndighet förbinda sig att respektera administrativa frister. Det måste råda balans mellan samtliga parters förpliktelser. Förra veckan talade man i den ansvariga rådsarbetsgruppen om ändringsförslagen, och jag inser att det måste vara möjligt, herr ordförande, att undvika ett medlingsförfarande. Detta skiljer mycket i tid och i pengar. Jag hoppas att vår kammare kommer att stödja de inkomna ändringsförslagen.
Herr ordförande! Jag har ännu litet tid kvar för att säga något om det som jag verkligen har på hjärtat. Det är ett märkligt, ovanligt tekniskt, ärende som vi här talar om. Det är väldigt lustigt att ett sådant tekniskt ärende aktualiserar Europeiska unionens alla grundläggande frågor och alla grundläggande problem. Dessa är öppenhet och demokrati, och kommissionens enheter handlar ständigt i strid med denna öppenhet och demokrati, som jag också har fört in i ändringsförslagen.
I kväll mottog jag ett brev från plattformen för transiteringsgods, eller vad det än må kallas, och denna plattform har på anmodan av mig slutit sig samman. Det går inte att tala med en industri som inte är samstämmig utan talar med olika röster till kommissionen. Detta har de gjort. De talar nu till kommissionen med en röst. Men varje gång när det behövs verklig öppenhet i kommittéförfarandena, så föreligger ingen öppenhet. Då säger kommissionen: ja, men vi överlägger ju med er. Naturligtvis förs överläggningar. Det är väl ändå den normalaste saken i världen. Om vi hade velat leva under en diktatur, så skulle vi kunna ha skapat den själva och inte ha behövt Europeiska unionen för detta. Vi vill inte leva under en diktatur, inte heller av teknokrater. Vi vill att Europeiska kommissionen tillämpar ytterst stor öppenhet även under kommittéeförfarandena gentemot transiteringsplattformen.
Jag skulle gärna vilja att kommissionären vidareförmedlar detta till sina tjänstemän. Vi kommer att vara mycket uppmärksamma på detta. Vi ber Europeiska kommissionen: gör detta nu på allvar! Blanda inte ihop ett normalt rådfrågningsförfarande med näringslivet med öppenheten i kommittéförfarandena.

Rübig
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar! Först skulle jag vilja gratulera Karla Peijs för hennes engagerade kamp för enklare regler på området. Vi skall ju inte bara tala om Slim-programmet utan också tillämpa det. Fiche d'impact bör ses som en realitet. Det handlar om att engagera deltagarna och att sakligt besvara eventuella motiverade invändningar. Jag var själv deltagare i den undersökningskommitté som ägnade sig åt bedrägeriet i transitförfarandet, och jag vet att det finns problem på området. Man skall dock inte kasta ut barnet med badvattnet.
Vad vi behöver är helt enkelt ett enklare förfarande. Vi behöver ordentliga regler för garantierna, och vi behöver också de 60 dagarna för att systemet skall fungera effektivt och för att tullförfarandet i framtiden skall kunna avvecklas på ett sådant sätt att Europeiska unionen får tillbaka de pengar som gått åt.

Watson
Herr ordförande! Även jag vill gratulera Peijs till hennes betänkande. Det är verkligen ett utomordentligt arbete. Denna handlingsplan för tulltransitering är enormt viktig. När euron kommer förväntar vi oss en tillväxt av handeln över våra gränser och de förfaranden som krävs för att handskas på ett effektivt sätt med denna handel måste finnas på plats. Mål såsom skapandet av mera effektiva indrivningsförfaranden i transiteringsverksamheten och en minskning av tidsåtgången för lossning är av avsevärd betydelse för vår industri för att skära ner deras kostnader och bördor, i synnerhet med tanke på att förfarandet kan ta upp till fem år för att slutföras för närvarande. Centralt för dessa förslag är behovet av att hindra bedrägliga metoder inom transportförfarandet. Vi har hört mycket om bedrägerier på senare tid och problemen med bedrägerier mot gemenskapsbudgeten. Detta hjälps inte av en brist på öppenhet inom beslutsfattandet, vilket är anledningen till att min grupp stöder ändringsförslag 1 i synnerhet.
Det är, som Peijs påpekade, ganska häpnadsväckande att vi i dagens läge fortfarande har så mycket uträttat på papper. Jag har hört säga att det är mänskligt att fela, men för att röra till det rejält krävs en dator. Jag anser att vi förmodligen har uppnått ett stadium där datorisering är oundgängligt, och där förfaranden som införs av medlemsstater måste vara förenliga med bestämmelser som styr gemenskapens transiteringsförfaranden. Dessa bestämmelser måste vara klart definierade. Beräkningar måste grundas på operatörens ansvar och de risker som är förenade med lasten. Jag välkomnar detta betänkande.

Paasilinna
Herr ordförande, mina damer och herrar! Gratulationer till föredraganden av betänkandet. Ändringarna av förfarandet för extern transitering grundar sig på det arbete som utförts av parlamentets undersökningsutskott där ändringarna godkändes år 1997. Jag var med i det liksom kollegan Rübig.
Transitsystemet har förnyats i tre avseenden. Man har gjort justeringar och ändringar i lagstiftningen. Man har ökat samarbetet mellan medlemsstaterna med hjälp av Tull 2000-verksamhet och automatisering. Men det är just den här automatiseringen, som man här berört, datorisering av tullhanteringen och nätverksbildandet, som är alldeles nödvändig. Det är inte i dag möjligt att bedriva kompetent tullverksamhet inom Europeiska unionen utan effektivt nätverkssamarbete. Ärade kolleger! Vi och kommissionen upprätthåller en öppen verksamhetsmöjlighet för bedragare och brottslingar. Förstår man inte detta i medlemsstaterna och i kommissionen så nog är det konstigt. Vi pratar om informationssamhälle och just i fråga om tullar fungerar det inte.
Jag instämmer med föredraganden att alla beslut enligt kommittéförfarandet måste vara så öppna som möjligt. Men det är viktigt att man inte överför några väsentliga frågor till kommittéförfarandet, utan att parlamentet kan behandla dem, eftersom det i annat fall inte bara handlar om att undvika öppenhet utan också att förbigå demokratin.

Monti
Herr ordförande! Låt mig framför allt rikta ett tack till utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, och framför allt till dess ordförande Peijs för hennes viktiga bidrag när det har gällt att komma fram till en rättvis kompromiss i frågan om gemenskapens tullkodex när reglerna för den externa transiteringen ses över.
Kommissionen och parlamentet har redan haft en möjlighet att demonstrera sitt gemensamma intresse för att rutinerna i samband med transitering blir säkrare och att pålitliga ekonomiska aktörer skall kunna utnyttja ett mer flexibelt system. Kommissionen har därför, så som redan har framgått av meddelandet av den 30 april 1997 till parlamentet och rådet i samband med att handlingsplanen för transiteringen i Europa - " En ny tullpolitik" - lades fram, inlett ett ambitiöst projekt för att reformera transiteringsreglerna, ett projekt som framför allt syftar till att tillämpa rekommendationerna om transiteringsregler inom gemenskapen från det parlamentariska transiteringsutskottet.
Reformen omfattar lagstiftning och operativa föreskrifter och även - en viktig del - information om tjänsterna. Förslaget till ändring av förordning EEG nr 2913/92 som införde gemenskapens tullkodex, lades fram i september 1997. Kommissionen godtog huvuddelen av de ändringsförslag som lades fram av parlamentet i samband med den första behandlingen och ändrade på det viset förslaget från den 3 juli 1998. Kommissionen godkänner nu samtliga de ändringsförslag som föreslogs av parlamentet vid den andra behandlingen av den gemensamma ståndpunkt som antogs av rådet, eftersom kommissionen anser att de ligger helt linje med det som är syftet med handlingsplanen för transitering.
Det första ändringsförslaget som gäller insynen i de förslag som antogs inom kommittén stämmer överens med de principer som tillämpas av kommissionen när det gäller att samråda med de kommersiella operatörerna och när det gäller insynen i frågor som rör uppläggningen och tillämpningen av de nya transiteringsbestämmelserna. Det ändringsförslaget, som redan lagts fram av parlamentet vid den första behandlingen, bakades därför in i kommissionens ändrade förslag den 3 juli 1998.
Det andra ändringsförslaget anknyter till ett av de viktigaste målen med transiteringsreformen, eftersom det gäller de operativa föreskrifter som garanterar ett säkrare och effektivare förfarande. Att i realtid kunna kontrollera transiteringsbestämmelerna är ett avgörande villkor för att operationerna skall kunna övervakas och nödvändigt för att kunna garantera användarna frihet från finansiella åtaganden under en motsvarande tidsperiod. Därför godkänner kommissionen även detta ändringsförslag.
Kommissionen uttrycker sin tillfredsställelse med de förbättringar som gjorts i förslaget under det gemensamma beslutsförfarandet, , eftersom det pekar på ett gemensamt intresse, gemensamt för parlamentet, rådet och kommissionen, för att reformen av transiteringsbestämmelserna - som är så viktiga och, som vi alla vet, så svåra rent objektivt - äntligen skall kunna tillämpas. Låt mig avslutningsvis än en gång tacka föredraganden Peijs.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.30.

Omställning av vissa fiskeaktiviteter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0463/98) av Souchet för fiskeriutskottet om rådets beslut om en särskild åtgärd för att främja omställning av vissa fiskeaktiviteter och ändring av rådets beslut nr 97/292/EG av den 28 april 1997 (KOM(98)0515 - C4-0543/98-98/0274(CNS)).
Souchet har ordet som föredragande.

Souchet
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Den 8 juni 1998 antog rådet efter en lång debatt en förordning som förbjuder fiskeaktiviteter med drivgarn i Atlanten och Medelhavet från och med den 1 januari 2002.
För att kompensera en del av den ekonomiska förlust som yrkesfiskarna kommer att lida (skyldighet att anpassa båtarna för att fortsätta att bedriva tonfiske i havet med ny teknik, upphörande med verksamheten), har rådet utarbetat detta förslag grundat på artikel 43 i fördraget. Förslaget innehåller de stora linjerna i Spadareplanen, som utformades för Italien 1997 och innebar åtgärder för påmönstrade fiskare och rederier. Bestämmelserna innebar ersättning till fiskarna antingen om all ekonomisk verksamhet skulle upphöra före den 1 januari 2002, eller om all fiskeverksamhet helt skulle upphöra, eller ställas om till annan fiskeverksamhet. Denna ersättning gäller rederier och fiskare som bedrivit fiske med drivgarn under 1995, 1996 eller 1997. Man skulle ha kunnat innefatta även 1998 för att de fiskare som är i full verksamhet i första hand skulle åtnjuta åtgärden, vilket är normalt.
Fem medlemsländer berörs av detta förbud: Spanien (enbart i Medelhavet), Irland, Frankrike, Italien och Förenade kungariket. För att begränsa de budgetmässiga kostnaderna och förhindra att de gjorda investeringarna missbrukas fastställs i förslaget endast maximibeloppen för bidragen. Medlemsstaterna skall själva beräkna bidragens storlek i förhållande till de faktiska ekonomiska och sociala förlusterna till följd av förbudet mot fiske med drivgarn.
Herr ordförande! Jag vill betona att förbudet mot fiske med drivgarn kan komma att leda till att ett antal fiskare i förtid upphör med sin verksamhet, eftersom de föreslagna åtgärderna omfattar införandet av ett kompletterande individuellt engångsbelopp vid slutligt upphörande av all fiskeverksamhet före den 1 januari 2002. De lokala och regionala myndigheterna och fiskarna har emellertid nyligen investerat i diverse strukturer såsom auktionshallar för att uppfylla gemenskapsstandarderna. Dessa investeringars lönsamhet kommer att minska i takt med att fiskeverksamheten minskar, till följd av att ett antal fiskare upphör med sin verksamhet. Situationen förvärras av att de fartyg som berörs av åtgärderna koncentrerar lossningen av sina fångster till ett begränsat antal specifika hamnar.
Fiskeriutskottet antog 8 ändringsförslag som jag i min egenskap av föredragande föreslagit. Ändringsförslag 1 och 8 syftar till att säkerställa likabehandling mellan de italienska fiskare som berörs av Spadareplanen och fiskare från andra medlemsländer som berörs av besluten om att avskaffa drivgarnen. Denna form av åtgärder får under inga omständigheter leda till en snedvridning av konkurrensen.
Ändringsförslag 2 och 7 syftar till att göra det möjligt att slå samman de finansiella anslagen för att kunna finansiera omställningen av yrkesfiskarna, för perioden mellan den 1 januari 2000 och den 31 december 2001. Dessa ändringsförslag är viktiga, eftersom vissa medlemsstater har genomfört undersökningar och försök i syfte att utveckla andra fiskeredskap som eventuellt skulle kunna användas i stället för drivgarn. Ett stort antal av de berörda fiskarna väntar på resultaten av dessa undersökningar för att planera nödvändiga investeringar för den tekniska anpassningen av fartygen.
I ändringsförslag 3 preciseras att endast påmönstrade fiskare över 50 år kommer att kunna erhålla ett individuellt engångsbelopp på 50 000 ecu vid slutligt upphörande med verksamheten före den 1 januari 2002. Detta ändringsförslag gör det möjligt att undvika missbruk, risken för bedrägeri samt avsteg från en bestämmelse som inte är utformad för att vända de unga yrkesfiskarna från det yrke de valt.
Ändringsförslag 4 innebär att det är nödvändigt att reservera åtgärderna i detta beslut uteslutande för fiskare och fartygsägare som åsamkas en faktisk förlust till följd av förbudet mot fiske med drivgarn.
Ändringsförslag 5 innebär att man endast bör ta hänsyn till fartygets ålder i samband med utbetalning av engångsbeloppet vid upphörande av verksamheten. Om en fartygsägare måste göra investeringar för att anpassa sitt fartyg till andra fångstredskap, skall de totala investeringar som krävs för anpassningen i fråga tas med i beräkningen utan tillämpning av en reduktionskoefficient som fastställts på grundval av fiskefartygets ålder.
Ändringsförslag 6 slutligen innebär att kommissionen måste avsätta särskilda belopp, så att alla fiskare som berörs av beslutet skall kunna utnyttja det. Vissa medlemsstater, bl.a. Irland, har redan utnyttjat, eller har för avsikt att utnyttja hela det nationella budgetanslaget för Fonden för fiskets utveckling (FFU).
Dessa ändringsförslag, som alla antagits av fiskeriutskottet, förefaller mig motsvara andan i den bestämmelse som rådet känt sig skyldig att anta för att underlätta omställningen för de fiskare som drabbas hårt av en åtgärd de betraktar som ovanligt orättvis. Denna bestämmelse syftar inte till att avvärja, utan tvärtom uppmuntra de unga yrkesfiskarna i våra medlemsstater som med nya fiskefartyg bedriver fiske efter tonfisk. Det är grundläggande att vi uppmuntrar bibehållandet av havsfiske som gäller en ovanligt sund resurs och skonar arter som befinner sig i svårigheter.

Crampton
Herr ordförande! Min grupp stöder detta betänkande med ändringsförslagen. Det är ett mycket nödvändigt betänkande. Nu när Europeiska unionens regeringar har beslutat detta, och Europeiska unionen och detta parlament har stött åtgärden för att avskaffa drivgarnen, då måste de också göra någonting för uppehället för de berörda fiskarna. Det är absolut nödvändigt att vi gör detta. Drivgarnsfisket ansågs som negativt av detta parlament. Det ansågs att bifångsterna av delfiner och andra vattendjur var för viktigt, så vi avskaffade drivgarnsfisket. Men nu måste vi göra någonting för fiskarna.
För det första måste vi tillhandahålla kompensation, pension, eller vad ni än vill kalla det, för de fiskare som måste lägga ner sin verksamhet och inte längre fiska. Detta är en aspekt av det hela.
Den andra aspekten är att ändra på metoderna så att fiskare kan fortsätta gå ut för att fånga sin tonfisk, men med andra metoder, som inte har de bifångstkonsekvenser som drivgarnen har.
Vi måste komma ihåg att, trots att fisket utgör en mycket liten del av Europeiska unionens totala bruttonationalprodukt, eller hur vi nu skulle mäta det, för de samhällen såsom västra Frankrike, Italien och Irland, vissa områden i Storbritannien och vissa i Spanien, fisket är nästan det enda de har. Det finns mycket få alternativ. Jag instämmer helt med föredraganden om att Europeiska unionen bör erbjuda kompensation till dem som måste lägga ner sin verksamhet, och för omskolning och nyutrusta fiskebåtar för andra fiskemetoder för dem som vill fortsätta.

McCartin
Herr ordförande! Jag vill tacka Souchet för hans betänkande och säga att om hans förslag godkänns blir det ett mycket mera generöst och godtagbart paket som erbjuds åt de fiskare som fråntas sitt uppehälle.
Parlamentet godkände bannlysningen redan från början tillsammans med fiskeriutskottet. Jag var en av de personer som hyste allvarliga tvivel om det, då jag ansåg det var ett politiskt ställningstagande snarare än vetenskaplig kunskap som fick oss att tro att denna fiskemetod allvarligt skadade det marina livet. Med detta sagt, anser jag att många fiskare ansåg att bannlysningen inte var nödvändig.
Om därför kommissionen kommer att föreslå och unionen att enas om ett godkännande av ett hinder för deras möjligheter att tjäna sitt levebröd och inte föreslå någon kompensation, kommer denna åtgärd utan Souchets förslag inte att erbjuda några nya pengar eller någon ny hjälp till fiskarna.
De pengar som redan har fördelats till medlemsstaterna för förbättring av deras fiskeflottor och för marknadsföring och förädling och hamnfaciliteter är vad de förväntas använda för att tillhandahålla kompensation för de människor som har förlorat sitt uppehälle. Detta var en åtgärd som bygger på önsketänkande och är så fortfarande för de berörda fiskarna. Om extra pengar inte tillhandahålls för de länder som har tillhandahållit sina planer för utvecklingen av sina fiskeriindustrier och har använt sina strukturfonder, då erbjuder vi dem ingenting.
Vi kommer till den tid av året då vi kommer att få nya kvoter och nya arrangemang för tillåtna fångster. Fiskare känner sig extremt frustrerade. Det finns ibland en oberättigad känsla i fiskeregionerna att Europeiska unionen är ganska förtryckande och ägnar sig åt att tänka ut restriktioner och förordningar. Att göra detta utan vetenskaplig kunskap och att inte erbjuda kompensation skulle vara ett misstag.
Det finns endast en bestämmelse som vi inte godtar i Souchets betänkande, och det är när han hänvisar till det faktum att de inte bör träda i kraft innan EG-domstolen har fattat sitt beslut. Detta kan givetvis inte träda i kraft innan själva bannlysningen träder i kraft och vi anser att bör låta stå fast vid vår ståndpunkt. Om bannlysningen träder i kraft när den skall, då bör deras kompensation automatiskt träda i kraft och hänvisningar till beslut som kan eller inte kan fattas av EG-domstolen bör utelämnas.

Eisma
Herr ordförande! Redan 1994 bad parlamentet om ett förbud för drivgarn. Den 8 juni i år, alltså fyra år efter det att vi bad om detta, antog rådet äntligen en förordningsändring genom vilken det från och med den 1 januari 2002 blir förbjudet att fiska med drivgarn i Atlanten och i Medelhavet. Därmed lystrar rådet äntligen delvis till parlamentets önskemål. Jag säger " delvis" för vi har naturligtvis ännu långt kvar. Det kommer fortfarande att vara möjligt att fiska med drivgarn i Nordsjön och i Östersjön. Även om det inte lever några delfiner i dessa hav som kan snärja in sig i drivgarnen och detta problem inte gäller dessa två hav, så kvarstår problemet med bifångst. Därav alltså min fråga till kommissionen. När kommer det förslag om att även förklara förbudet av drivgarn vara tillämpligt på Nordsjön och Östersjön?
Det är ett första riktigt steg i den riktningen. Vad det nu handlar om är att också verkligen förverkliga förbudet och att efterleva det. Jag skulle också vilja fråga kommissionen vilka extra kontrollåtgärder den kommer att vidta? Jag skulle också gärna vilja veta hur den vill undvika att verksamheter flyttas till tredje land. Det är rätt att fiskarna erhåller ersättning för en del av den ekonomiska skadan, men jag skulle i samband med detta även gärna vilja veta av kommissionen vilka villkor som är knutna till detta; det vill säga om garnen verkligen måste förstöras för att det skall undvikas att de försvinner till tredje land. Självfallet, herr ordförande, ställer sig min grupp helt bakom föredraganden, Souchet, samt de ändringsförslag som fiskeriutskottet har lagt fram.

d'Aboville
Herr ordförande! Vi vet alla här att det beslut som har fattats om att förbjuda fiske med drivgarn är ett politiskt beslut som inte är vetenskapligt grundat. Ett bevis på denna galenskap får vi i dag av vissa som i går i en förespeglad brist på tonfisk såg en anledning till att förbjuda drivgarn, och som nu tycks upptäcka att det är viktigt att fiskarna som fiskar tonfisk i Gascognebukten ställer om sig till... tonfisk.
Inför denna framtidsutsikt, som vi naturligtvis instämmer i, förefaller de ändringsförslag som har lagts fram av vår föredragande tillföra nödvändiga förbättringar till kommissionens förslag. När det gäller fiskarna är det naturligtvis önskvärt att en ersättning för upphörande av fiskeriverksamhet förbehålls fiskare mot vissa villkor, dvs. att de befinner sig i en ålder då de kan gå i pension. När det gäller fartygen är det så att om det är rimligt att vid beräkningen av ersättningen för att upphöra med verksamheten beakta ett fartygs ålder, skulle det däremot vara orättvist att minska stödet avsett för ombyggnad av vissa gamla fartyg, så snart det skulle handla om att anpassa dem till annan teknik som gör det möjligt för dem att fortsätta att bedriva tonfiske, i syfte att undvika att deras verksamhet överflyttas till känsliga arter.
Det förefaller oss slutligen fullständigt logiskt att behandla stödet i sin helhet för att omställningsperioden skall räcka fram till slutet av 2001, för att fullständigt kunna dra nytta av de studier och experiment som bedrivs för att försöka anpassa andra redskap till tonfiske. Att bortse från denna punkt skulle vara detsamma som att uppmuntra vissa fiskare att i all hast ställa om sin verksamhet i förtid och i stället satsa på annat fiske, som gäller hotade kustarter.

McKenna
Herr ordförande! Gruppen De Gröna välkomnar det beslut som fattades i juni för att göra sig av med driftgarnsnät för långfenad tonfisk, tonfisk och andra arter. Vi välkomnar också kommissionen förslag om att tillhandahålla anslag för fiskare som påverkas av detta beslut. Det är viktigt att lämpliga och tillräckliga anslag för kompensation görs tillgängliga för fiskare för övergången till en mera selektiv och ändamålsenlig fiskeutrustning. Vi hoppas att EU drar lärdom från hela denna erfarenhet.
Bruket av drivgarnsnät uppmuntrades i flera länder av nationella regeringar och av EU, trots det faktum att erfarenheter från andra håll har visat att dessa nät gav höga nivåer av bifångster. En lämplig utvärdering borde ha gjorts innan bruket av dem i EU, men detta gjordes inte. Näten togs i bruk i affärsmässig skala och blev sedan större. Mera selektiv utrustning fanns tillgänglig som borde ha främjats i stället.
Mina övriga punkter gäller förslaget till resolution. Såsom nämnts av andra talare, har den en mycket ovanlig klausul som innebär att rådet bör fördröja genomförandet av detta beslut till dess EG-domstolen har meddelat sitt beslut i det fall som förts fram av franska fiskare. Det bör påpekas att den franska regeringen avsåg att föra upp ett liknande fall men beslutade sig för att avstå från detta, eftersom det stod klart att ett sådant fall inte hade någon utsikt till framgång. Den franska regeringen är extremt cynisk i detta fall genom att låta sina egna advokater ge råd åt fiskarna i ett fall som den franska regeringen själv vet är dömt att misslyckas. Vi känner att om denna klausul inte lyfts ut ur resolutionen har vi inget annat val än att rösta emot hela resolutionen. Det är mycket viktigt att denna klausul avlägsnas så att resolutionen kan godkännas med stor majoritet av parlamentet. Såsom sagts av en annan talare, är det inte rätt att ha en klausul som denna gällande EG-domstolen och ett beslut som måste fattas där. Vi måste hålla isär detta.

Langenhagen
Herr ordförande, herr kommissionär! Herr Monti, om det inte var min uppgift att i kväll behandla ett annat spännande ämne, så skulle jag gärna fråga er om den senaste utvecklingen gällande duty-free -handeln. Men det är inte tid för det nu, så därför kommer jag till Souchets betänkande. Som vi hört beslutades det i juni i år efter en lång kamp från vår sida äntligen om ett förbud mot drivgarnsfiske i Atlanten och Medelhavet. För att skydda våra knappa fiskresurser på ett ekologiskt meningsfullt och hållbart sätt borde det egentligen ha skett långt tidigare. Ändå får man inte glömma att förbudet slår mot de redan hårt ansatta fiskarna i de berörda länderna med ytterligare ekonomiska förluster, vilka de åtminstone till viss del bör kompenseras för.
Enligt kommissionens förslag skall såväl de på båtarna sysselsatta fiskarna som redarna få kompensation. Men bolag och andra investerare kommer också att lida finansiell skada, för de senaste åren har stora resurser lagts på förbättrad infrastruktur såsom hamnanläggningar och handelshallar. När fiskeverksamheten avtar kommer dessa investeringars avkastning att minska. Detta bör också ses mot bakgrund av att fiskarna skall få engångsersättningar för att ställa in sitt fiske. Det kan medföra ett förtida avbrytande av verksamheten, medan vi vill att yrkeskåren bibehålls. Det måste därför skapas incitament för att förmå framför allt den unga generationen fiskare att gå över till alternativa fångsttekniker.
Vi påminner rådet om att det tidigare ville främja en övergång till andra fångsttekniker. Nu finns möjlighet till det. Förutom det anser fiskeriutskottet att man bör garantera att resurser avsätts för att finansiera fiskarnas omställning efter FFU: s upphörande 1999. Så långt godkänner Europeiska folkpartiets grupp föredraganden Souchets ändringsförslag. Som min grupp ser det skall dock omställningen ske omedelbart och man skall inte invänta ett avgörande från domstolen.

Fraga Estévez
Herr ordförande! Även om jag erkänner det arbete föredraganden har utfört vill jag, liksom några av mina kolleger, uttrycka min oenighet i fråga om en mycket viktig punkt i hans betänkande.
I punkt fyra i förslaget till lagstiftningsresolution kräver man att de finansiella medlen i förslaget till rådets beslut inte träder i kraft förrän EG-domstolen har beslutat angående överklagandet från vissa av dem som använder drivgarn i strid med den förordning som förbjuder dessa redskap från år 2002.
Till skillnad från det som föredraganden har sagt, och vad som står i betänkandet, anser jag att denna begäran är ologisk och dessutom enormt skadlig för de fiskare som berörs. Rådets förslag går ut på att mildra de ekonomiska effekter förbudet mot drivgarn medför för fiskarna och för att främja omstruktureringen. Det gör det därför möjligt att ersätta fiskarna när de överger detta fiskesätt fram till 2002, då det kommer att vara helt förbjudet.
Det undgår ingen - och ännu mindre fiskarna - att fiske med drivgarn inte har någon framtid i Europeiska unionen. Vi måste därför tänka på att när domstolen har kommit med sitt beslut angående överklagandet har de flesta fiskare redan övergivit denna verksamhet, och många vill göra det så snart som möjligt för att etablera sina nya aktiviteter så snabbt som möjligt.
Det går därför inte att förstå varför man skall beröva dessa bidrag från dem som vill utnyttja dem. Det är inte alla fiskare som har överklagat till domstolen, och det finns inte heller någon anledning till att deras fastställda rätt till ersättning skall villkoras på grund av att andra på egen hand och egen risk har beslutat att gå till domstol.
Eftersom jag alltså anser att det skadar alla utan att gynna någon, yrkar jag på avslag för punkt fyra i resolutionsförslaget.

Monti
Herr ordförande! kommissionen har tagit hänsyn till betänkandet av Souchet, som jag vill tacka för ett gott arbete. Det föreligger en omfattande samsyn mellan de tre institutionerna när det gäller ersättning till och omställning för de fiskare som har drabbats av förbudet att utnyttja drivgarn, för vilket rådet gav ett mandat till kommissionen under sammanträdet den 8 juni 1998.
När det gäller ändringsförslagen i Souchets betänkande så beklagar kommissionen att man inte kan godta följande: ändringsförslagen 1, 2 och 7 som är av rent formell natur utan praktisk betydelse, ändringsförslagen 5 och 8 som inskränker beslutets tillämpningsområde och ändringsförslag 6 som går utöver det mandat som rådet har gett kommissionen.
Kommissionen instämmer däremot helt i ändringsförslag 4. Särskild uppmärksamhet förtjänar dessutom ändringsförslag 3 som syftar till att införa en lägsta ålder för dem som skall mottaga vissa ersättningar. De olika reglerna för pensionsålder som finns i de olika medlemsstaterna gör det emellertid omöjligt att bestämma en minimiålder som är samma för alla. Kommissionen kommer därför att se till att andemeningen i ändringsförslag 3 skall respekteras inom ramen för de bilaterala förhandlingarna med medlemsstaterna om omställningsplanerna och deras tillämpning.
Låt mig också helt kort ta upp två eller tre punkter som har framkommit i debatten. När det gäller att tillämpa reglerna kommer kommissionen att försöka se till att de förbjudna näten inte används någon annanstans. Detta kommer att bli en obligatorisk paragraf i de olika medlemsstaternas omställningsplaner. När det gäller den andra punkt som tagits upp om ett eventuellt förbud mot dessa typer av nät i Nordsjön eller Östersjön, så är detta inte något som omfattas av dagens debatt. I dag diskuterar vi de olika åtgärderna i samband med förbudet som beslöts den 8 juni. För ögonblicket har kommissionen inte för avsikt att utöka förbudet till att även omfatta andra havszoner, där dessa fiskemetoders effekter på havslevande däggdjur ännu inte har kunnat påvisas.
En del ledamöter har tagit upp tidsaspekten. I det sammanhanget kan jag påpeka att varje medlemsstat har möjlighet att utse ett organ som skall ha ansvar för att de beledsagande åtgärderna utförs. I enlighet med de allmänna föreskrifter som gäller för strukturfonderna kan ett liknande organ betraktas som slutmottagare av strukturbiståndet, och det räcker om samtliga avsättningar tilldelas organisationen i fråga före den 31 december 1999. Avsättningarna är därmed bundna och utbetalningarna till slutmottagarna - fiskare och redare - kan genomföras under perioden fram till slutet av 2001.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum kl. 11.30.

Program för leverans av jordbruksprodukter till Ryska federationen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0506/98) av Colino Salamanca för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om ett program för leverans av jordbruksprodukter till Ryska federationen (KOM(98)0725 - C4-0698/98-98/0343(CNS)).
Colino Salamanca har ordet som föredragande.

Colino Salamanca
Herr ordförande! Beslutet i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, vilket jag tror får kammarens stöd i morgon, är ett totalt stöd till kommissionens förslag om ett program för leverans av jordbruksprodukter till Ryska federationen.
Jag anser dessutom att kommissionen, rådet och parlamentet delar samma oro kring detta förslag. Den första är att förslaget skall kunna nå sina syften, det vill säga att leverera råvaror eller bearbetade livsmedelsprodukter som är väsentliga för överlevnad bland den Ryska federationens befolkning, att hjälpen når fram till de berörda regionerna till vilka denna livsmedelshjälp är avsedd - vi har haft tillfälle att se i memorandumet att det finns en fördelning av dessa kvantiteter enligt de mest behövande regionerna -, och att hjälpen så långt som möjligt riktas till den mest behövande befolkningen genom gratis utdelning.
Den andra oron - som jag tror vi också delar - är att det måste finnas en öppenhet i operationen, att nödvändiga kontroller finns för att hjälpen skall uppnå sitt syfte. När man hör så många röster om tänkbara maffior som opererar i Ryska federationen är det bra om livsmedelsbiståndet - som Europeiska unionen kommer att ge för 400 miljoner euro - lyckas uppfylla målen och, givetvis har parlamentet och särskilt utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och själva budgetutskottet lagt tonvikten på att kontrollåtgärderna skall uppfyllas för att garantera att denna hjälp uppnår de avsikter för vilka detta initiativ har tagits. Självklart måste man i samband med detta undvika att livsmedelsbiståndet - som är betydande eftersom det är en miljon ton vete, 500 000 ton råg, 50 000 ton ris, 100 000 ton griskött, 150 000 ton nötkött eller mängden skummjölkspulver - snedvrider Ryska federationens egna marknader.
Jag menar att dessa villkor, som jag betonar har fastställts av budgetutskottet och godkänts av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, är av största intresse. Detta betyder att det kommer att finnas en kontroll av genomförandet såväl från Europeiska unionens sida som inom Ryska federationen. Avsikten är att vi genom såväl kommissionen som revisionsrätten kan göra en utvärdering av denna operation också inom själva Ryska federationen för att garantera uppfyllandet av dessa mål.
Därför riktar sig de ingivna ändringsförslagen direkt mot dessa mål: att uppfylla syftet med att sätta i gång programmet, och att den viktiga finansiella ansträngningen som Europeiska unionen kommer att göra effektivt återspeglas genom att hjälpens syften uppnås.
Jag anser att vi med detta dessutom uppfyller själva resolutionen som parlamentet antog för några dagar sedan, den 19 november, där vi noterade de omständigheter som hade förmedlats framför allt från de ryska myndigheterna, och det åtagande som Europeiska unionen gör, tillsammans med USA, om att hjälpa vissa regioner som verkligen lider av livsmedelsbrist.

Herzog
Herr ordförande! Utskottet för externa ekonomiska förbindelser har ombetts yttra sig beträffande livsmedelsstöd till Ryssland, men eftersom ärendet brådskar har vi inte haft möjlighet att träffas i Strasbourg för att fatta beslut och anta ett yttrande. Det är anledningen till att jag talar i min egenskap av ordförande i utskottet för att lämna några kommentarer som flertalet ledamöter i utskottet sannolikt instämmer i, och som för övrigt fullständigt motsvarar det som Colino just sagt.
För det första är vi naturligtvis mycket positiva till katastrofstöd i form av livsmedel till Ryssland, vilket för övrigt grundas på de ryska krav som framställdes vid det besök som Europeiska kommissionens ordförande gjorde i Moskva i oktober. Försörjningssituationen är verkligen dramatisk i vissa regioner av den ryska federationen och vi har naturligtvis en humanitär skyldighet gentemot en befolkning som hotas av svält. Jag vill tillägga att det också ligger i vårt intresse att den politiska och sociala situationen stabiliseras. När det gäller de positiva effekterna beträffande minskade lager av jordbruksprodukter i Europeiska unionen, tar jag naturligtvis inte med detta i beräkningarna här.
För det andra kan vi bara säga ja till sättet att tillhandahålla och distribuera livsmedelsstöd, samtidigt som vi hoppas att de ryska offentliga myndigheterna kommer att kunna transportera produkter kostnadsfritt till de mest utsatta befolkningarna.
För det tredje måste vi naturligtvis vara mycket uppmärksamma på hur det verkställs. Jag vill erinra om att med tanke på den politiska och ekonomiska situationen i Ryssland reserverade parlamentet, vid den första behandlingen av budgeten för 1999, ett betydande belopp avsett för stöd till Ryssland. Detta grundades för övrigt på ett ändringsförslag från vårt utskott. Vi är egentligen inte säkra på att vårt stöd kommer till de avsedda mottagarna eller om det används för de fastställda målsättningarna. Samma oro gäller naturligtvis för livsmedelsstödet, och vi uppmanar kommissionen att lägga till ett memorandum i brevet och informera Europaparlamentet omedelbart vid eventuella bedrägerier eller spekulationer.
En allra sista kommentar: det säger sig självt att finansieringen av denna åtgärd för livsmedelsstöd via gemenskapsbudgeten, som omfattar ett stort belopp - 400 miljoner euro - inte skall betraktas som en subventionerad export. Jag vill erinra om Europeiska unionens åtagande inom ramen för WTO-avtalet, att minska kvantiteterna och budgetvolymerna av subventionerad jordbruksexport.

Monti
Herr ordförande! Låt mig tacka parlamentet som stödde idén om ett brådskande förfarande och låt mig också säga hur mycket kommissionen uppskattade Colino Salamancas betänkande. Jag kommer bara att peka på några mycket viktiga punkter och framför allt följande: vem tar ansvar för operationen, vilka regioner skall vara mottagare och frågor som hänger samman med kontrollen.
Med tanke på operationens omfattning är kommissionen fast övertygad om att den inte kan administreras av icke-statliga organisationer, vilket annars är det vanliga när det gäller humanitär hjälp. Även Förenta Staterna är av samma uppfattning när det gäller deras program för livsmedelsbistånd. Operationen måste därför genomföras under den ryska regeringens kontroll.
När det gäller de regioner som berörs av programmet så kommer produkterna att distribueras till de fattigaste och hårdast drabbade regionerna. Bland dessa finns varken Sankt Petersburg och de omkringliggande regionerna eller Moskva med omnejd. Totalt omfattas ett fyrtiotal regioner av programmet för livsmedelshjälp. Det stora antalet mottagarregioner gör naturligtvis övervakning av operationen svårare.
När det gäller kontrollfrågorna vill jag understryka att kommissionen inte har befogenhet att utöva någon som helst kontroll över hur programmet genomförs inne i Ryska federationen. Detta har sagts även i rådet (allmänna frågor), rådet (budget) och i går i rådet (jordbruk). Enligt kommissionen är det omöjligt att korrekt övervaka hur programmet genomförs i de över fyrtio berörda regionerna. Det är omöjligt framför allt på grund av den enorma geografiska spridningen och, för det andra, på grund av att Ryssland för närvarande plågas av inre oroligheter. Distributionen av livsmedelsbistånd till Ryssland är en högriskoperation och inga kontrollåtgärder kan helt eliminera riskerna.
Kommissionen har emellertid noterat de extremt bestämda åsikter som uttryckts av Europaparlamentet och de olika medlemsstaterna till förmån för kontrollåtgärder inom programmets ram och har därför i förordningen infört en föreskrift om extern teknisk hjälp i samband med övervakning, kontroll och utvärdering inom den ryska federationen. Denna föreskrift har redan accepterats av den ryska regeringen.
De övriga föreskrifterna i samband med övervakning och kontroll som från början angavs i den avsiktsförklaring - Memorandum - som upprättades, kommer under alla omständigheter att vara viktigare än den externa tekniska hjälpen. För det första finns alla regioner och områden som får mottaga biståndet upptagna i bilagan till Memorandum med uppgivande av vilka produkter som kommer att distribueras till var och en. Den bilagan blir föremål för ett officiellt beslut från den ryska regeringen som kommer att offentliggöras.
Samtliga guvernörer i de olika regionerna kommer därför att kunna kontrollera om de har fått den exakta mängd av varje produkt som tilldelats just deras region. Det är tydligt att om så inte är fallet, kommer protestaktioner att bli följden. För det andra kommer produkterna att delas ut i flera olika omgångar. För det tredje kommer den ryska regeringen att skicka månadsrapporter till kommissionen om hur programmet har genomförts. Dessa rapporter kommer att innehålla alla de uppgifter som behövs om hur operationen utvecklas, per produkt och per region, samt en summering av hur det speciella kontot hanteras och utnyttjas. För det fjärde får Europeiska Revisionsrätten behörighet att genomföra kontroller av Ryska federationens räkenskaper i samband med programmet för livsmedelsdistribution.
Låt mig också understryka att kommissionen, om man får information som kan leda till välgrundat tvivel om att programmet genomförs på ett korrekt sätt, kan stoppa leveransen av bistånd.
Låt mig avsluta med att säga att enligt kommissionen så kan programmet för leverans av jordbruksprodukter till Ryska federationen bara genomföras under optimala villkor om ansvaret för operationen delas mellan samtliga institutioner och om samtliga institutioner från början, och innan man fattar några beslut, är medvetna om att programmet medför vissa risker. Vi har gjort allt som står i mänsklig makt för att försöka minska riskerna, men vi kan inte eliminera dem helt. Å andra sidan kan vi inte heller stå overksamma och avstå från att hjälpa Ryssland av rädsla för att operationen någonstans hakar upp sig.
Herr ordförande! Låt mig nu i all hast gå igenom de ändringsförslag som kommissionen tyvärr inte kan anta.
I fråga om ändringsförslag 1 måste det kommas ihåg att vi, tillsammans med ryssarna, specificerar de kvantiteter som skall levereras, vilket vi måste respektera. De mängder som kan förväntas är uppskattningar gjorda av kommissionens tjänstemän baserade på standardvärden som kan bli högre än väntat, speciellt med tanke på transporter under vinterförhållanden. En fast maximikvantitet skulle därför riskera att minimera kvantiteterna hos de produkter som kommer att levereras, vilket ingen önskar. Vad gäller ändringsförslag 2 om anbudsförfarandet, är den enda tänkbara anbudsgivaren en som anger de organ eller operatörer som, å de ryska myndigheternas vägnar, skall utföra det nödvändiga arbetet för att ta över transporter, förädling och leveranser av varorna till deras slutdestination. Detta anbudsförfarande har redan genomförts av ryssarna vad gäller både Europeiska unionens projekt för livsmedelsbistånd och de från Förenta staterna.
Vad gäller frivilligorganisationers medverkan i detta uppdrag, anser kommissionen att, på grund av överföringarnas enorma storlek, endast yrkesmässiga operatörer med den nödvändiga infrastrukturen, kan genomföra detta uppdrag på ett effektivt sätt.
Vad gäller ändringsförslagen 3 och 7, är bland de specifika villkor som överenskommits i MOU vidareexport av livsmedelsleveranser såväl som export av motsvarande varor producerade i Ryssland eller importerade från ett tredje land uttryckligen förbjudet. Det tycks för kommissionen som om understrykandet av ett av villkoren skulle försvaga de övriga eller riskera att ge dem mindre betydelse.
Vad gäller ändringsförslag 4, påpekas klart i förordningen att kommissionen skall kalla in utomstående tekniskt bistånd för övervakning, revision, kontroller och utvärdering av ett korrekt genomförande av uppdraget inklusive på ryskt territorium. Att specificera att detta tekniska bistånd borde tillhandahållas av en byrå för tekniskt bistånd kommer inte att förstärka texten utan snarare begränsa de slag av externa kontrollorganismer som kunde delta.
Vad gäller den summa som avsätts för denna typ av tekniskt bistånd, gäller samma anmärkningar här som för ändringsförslag 1.
Det är inte nödvändigt att föra in ändringsförslag 5 i texten eftersom kommissionen redan har gjort förslaget till samförståndsavtal tillgängligt för Europaparlamentet. Det står också klart att kommissionen, inom ramen för ett förvarningssystem, som vanligt kommer att ge all information till den budgetansvariga myndigheten om uppdragets genomförande.
Gällande ändringsförslag 6, finns denna bestämmelse redan i samförståndsavtalet och måste upprepas i förordningen.
Ändringsförslag 8 och 9: fiskeriprodukter avsågs aldrig att nämnas av ryssarna som produkter av vilka det råder brist i Ryssland nästa vinter. Därför kan kommissionen inte innefatta dessa produkter i det nuvarande program för livsmedelsbistånd.
Slutligen, gällande ändringsförslag 10, finns det mycket behövande människor i den ryska federationen. Att specificera varje grupp eller att belysa en specifik grupp anser vi vara olämpligt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.30.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.51.)

