Svinīgā sēde - Gruzija
Priekšsēdētājs
Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, godājamie viesi un draugi! Es vēlos sirsnīgi sveikt Gruzijas prezidentu Mikheil Saakashvili.
(Aplausi)
Šī nav pirmā prezidenta Saakashvili vizīte Eiropas Parlamentā. Viņš bija kopā ar mums pirms četriem gadiem un arī Briselē 2004. gadā, tūlīt pēc ievēlēšanas par Gruzijas prezidentu. Šodien, 23. novembrī, ir īpaša diena - rožu revolūcijas septītā gadadiena. Tas bija pavērsiena punkts bez asinsizliešanas, kurš atnesa pārmaiņas ne tikai situācijai Gruzijā, bet arī visā Dienvidkaukāza reģionā. Priekšsēdētāja kungs, gandrīz 60 gadus Eiropas Savienība ir virzījusies uz to, ko tagad izvēlējusies arī Gruzija - uz ilgstošu mieru, labklājību un neapdraudētu brīvību. Prezidents M. Saakashvili savu izglītību sākotnēji ieguva Kijevā. Vēlāk viņš studēja Eiropas un Amerikas universitātēs un vienmēr ir bijis saistīts ar Strasbūru - viņš šeit mācījās, ieguva grādu un tieši šeit, cik zināms, satika arī savu nākamo sievu. Tātad šī ir īpaša vieta Saakashvili kungam.
Pēdējie septiņi gadi Gruzijai nav bijuši viegli. Ir pārkāpts Gruzijas teritoriālais veselums. Es vēlos atgādināt, ka šī gada maijā mēs pieņēmām rezolūciju, kura aicināja Krieviju respektēt pamiera nosacījumus un atvilkt savus spēkus no Gruzijas teritorijas.
(Aplausi)
Pirms četriem gadiem Saakashvili kungs šajā zālē sacīja, ka gruzīni ir ne tikai viena no vecākajām Eiropas nācijām, bet arī ļoti ieinteresēti Eiropas integrācijā. Viņi uzskata to par tādu pieeju ārlietām, kurai viņi dod priekšroku. Esmu pārliecināts, ka šis entuziasms šodien nav mazāks kā pirms četriem gadiem. Mēs Eiropas Parlamentā un Eiropas Savienībā piešķiram lielu nozīmi demokratizācijai. Demokratizācijas un demokrātijas standarti ir ļoti augsti un brīvā tirgus standarti arī ir augsti. Cilvēktiesības, tiesiskā vara un vārda brīvība pieprasa reformas - konstitucionālās sistēmas, vēlēšanu likuma un tiesu sistēmas reformas. Pirms brīža es par šiem jautājumiem runāju ar Gruzijas prezidentu un mēs bijām vienisprātis, ka tas nav viegls process, bet tas ir svarīgs, ja mēs vēlamies būt līdzīgi un vieglāk sadarboties.
Esmu gandarīts arī par to, ka Gruzija viegli pārvarēja ekonomikas krīzi. Eiropas Savienībai arī bija nozīme tajā - mēs sniedzām palīdzību. Šodien Gruzija atkal atrodas straujas ekonomikas izaugsmes stadijā. Mēs Eiropas Savienībā dedzīgi iestājamies par Gruzijas stabilitāti un labu attīstību, bet mēs dedzīgi vēlamies arī, lai tas notiktu visā Dienvidkaukāza reģionā. Gruzija varētu kalpot par pilnīgo modeli pārejai uz demokrātisku un brīvā tirgus sistēmu, pilnībā aizsargājot cilvēktiesības un tiesu varas darbību. Tādēļ tas, ko Saakashvili kungs mums piedāvās un teiks, ir tik svarīgs. Mēs esam gandarīti, ka esat kopā ar mums, un vēlamies dot jums vārdu. Vārds jums, prezidenta kungs.
(Aplausi)
Mikheil Saakashvili
Gruzijas prezidents. - Priekšsēdētāja kungs, es ar pazemību uzņemu milzīgo godu, ko jūsu ielūgums nozīmē manai valstij, un vēlos pateikties jums un visām politiskajām grupām par šo vienreizējo iespēju. Priekšsēdētāja kungs, kā mēs atzīmējām iepriekšējās diskusijās, es biju šeit pirms četriem gadiem - tas līdzinās Olimpiskajām spēlēm. Esmu atgriezies pēc četriem gadiem. Ceru, ka man veiksies labāk nekā iepriekšējā reizē.
Esmu nācis šeit, lai nogādātu cerību vēstījumu un dotu svinīgu solījumu. Esmu ieradies šeit, lai apliecinātu, ka miers - taisnīgs un ilgstošs miers - ir iespējams manā reģionā un ka mums vajadzīgs Eiropas ieguldījums tajā.
Gadsimtiem ilgi Kaukāza kalni ir bijuši ģeopolitiska mistērija un mānīgs paradokss: reģions, kur indivīdi un dvēseles bija brīvi, bet iedzīvotāji tika apspiesti; kur kultūras bija tolerantas, bet valdības veidoja mākslīgus dalījumus; kur cilvēki nekad nepārstāja justies kā patiesi Eiropieši, bet impēriju uzceltās sienas pārvērta Eiropu tālā mirāžā; kur vīrieši un sievietes ilgojās pēc miera, bet kari šķita neizbēgami.
Esmu nācis šeit, lai sacītu, ka mums jāpieliek punkts šiem laikiem, ka sadarbībai jāaizstāj sāncensība un ka sarunām jāņem virsroka pār kara retoriku.
Visos mūsu pasaules nemierīgajos nostūros Eiropas Parlaments ir cerības simbols. Tas ir uzskatāms pierādījums, ka pat viscietsirdīgākos konfliktus var pārvarēt un ka miers ir jebkura politiskā riska vērts.
Šī pati vieta nepastāvētu, ja drupās, kuras ieskauj nāve un pamatotas atriebības prasības, drošsirdīgi līderi neizvēlētos beigt gadsimtiem ilgos karus, uzsākot visambiciozāko un fascinējošāko mūsu laiku politisko eksperimentu - Eiropas apvienošanos. Šis Parlaments, kuru nedala pēc tautības, bet gan politiskajās grupās, piepilda Viktora Igo daiļrunīgi pausto vīziju Starptautiskajā Miera kongresā Parīzē 1849. gadā.
Ļaujiet man citēt izcilo dzejnieku viņa paša valodā:
(FR) "Pienāks diena, kad jūs visi - visas kontinenta nācijas - nezaudējot savas atšķirīgās iezīmes vai savu izcilo individualitāti, saplūdīsiet lielākā savienībā un iemiesosiet Eiropas brālību.
Pienāks diena, kad vienīgie kaujas lauki būs tirdzniecībai atvērti tirgi un idejām atvērti prāti.
Pienāks diena, kad lielgabalu zalves un bumbas aizstās balsojumi, tautu vispārējas vēlēšanas, cienījams lēmums, kuru pieņems liels suverēns senāts, kas Eiropai būs tas pats, kas Parlaments Apvienotajai Karalistei, Asambleja Vācijai un Likumdošanas asambleja Francijai.”
Vairums V. Igo laikabiedru uzskatīja, ka viņš bija bērnišķīgs sapņotājs, pat sakot savu runu. Vajadzēja vairāk nekā simts gadus un divus pasaules karus, lai vēsture sadzirdētu viņa balsi.
Dāmas un kungi! Ir laiks atkārtot V. Igo teikto un sadzirdēt to arī manā reģionā. Ir īstais laiks šai brālības balsij pārvarēt zalvju skaņas un aicinājumus uz naidu. Ir īstais laiks Eiropas mieram paplašināties līdz Kaukāzam.
(Aplausi)
Un mūsu kā politisko līderu atbildība ir uzņemties drošas iniciatīvas, lai tas varētu notikt.
Dāmas un kungi! Tieši pirms septiņiem gadiem rožu revolūcija uzsāka vecas nācijas, manas mīļotās Gruzijas, ceļojumu uz Eiropas ģimeni. 2003. gada 23. novembrī simtiem tūkstošu visu reģionu, reliģisko un sociālo piederību cilvēku mierīgi ieņēma ielas un parlamentu. Netika izsists neviens logs un neviena lieta netika nozagta no ēkas. Viņi izdarīja vairāk, nekā tikai gāza korumpētu, atpalikušu reģiona režīmu. Viņi uzsāka to, ko ekonomisti Londonā pirms dažām nedēļām nosauca par garīgo revolūciju.
Kā daži no jums šajā asamblejā labi zina, ir divi veidi, kā tikt ārā no komunistiskajiem režīmiem pēc atbrīvojošā PSRS sabrukuma - Eiropas ceļš un nacionālistiskais ceļš: tiesiskuma vara un baiļu vara. Īsi sakot, Václav Havel un Slobodan Milošević.
Kad beidzās partijas tirānija, tad šķelšanās, korupcija, vertikalitāte, birokrātija, cinisms un autoritārisms, kas bija padomju sabiedrības pīlāri, palika neskarti. Pirms septiņiem gadiem Gruzija formāli bija neatkarīga valsts, bet tā joprojām bija daļa no baiļu un naida pasaules. Padomju mentalitātes robežas netika atceltas, un Padomju Savienība joprojām pastāvēja cilvēku sirdīs un dvēselēs. Tikai garīga revolūcija varēja novest pie mūsu sabiedrību eiropeiskas transformācijas.
Šādu vēstījumu mēs, gruzīni, atnesām šim reģionam. Šis ir vēstījums, kas izraisīja tik daudz dusmu pret mums impērijas nostaļģijā grimstošo vidū, bet tas pārvērta Gruziju par mūsu reģiona reformu laboratoriju. Kad mēs nonācām pie rožu revolūcijas, mēs bijām studentu organizāciju, opozīcijas partiju un pilsoniskās sabiedrības grupu biedri, kurus vienoja kopīgs sapnis: pārvērst nefunkcionējošu, korupcijas un noziedzības izkropļotu, postpadomju valsti Eiropas demokrātijā.
Dāmas un kungi! Padomju Savienība balstījās uz principu "tiesības valdīt”. Cilvēki mākslīgi tika pretstatīti viens otram visos sabiedrības līmeņos un visās jomās. Katrā republikā dažādas reliģiskās, sociālās un etniskās grupas tika padarītas par pastāvīgiem konkurentiem un politiku uztvēra kā manipulācijas, baiļu un naida mākslu. Tas izskaidro, kāpēc agrākie komunistu līderi tik viegli pārvērtās par nacionālistiem - Balkānos tāpat kā Kaukāzā, Austrumeiropā un arī Krievijā. Pirms septiņiem gadiem Gruzija joprojām bija sadalīta izolētās kopienās, kas baidījās viena no otras. Daži ekstrēmisti izmantoja valsts vājumu, lai atraidītu minoritātes.
Mūsu pirmais uzdevums tādēļ bija iekļaut multikulturālismu un atšķirības. Mēs esam attīstījuši apstiprinošas rīcības programmas visās jomās, no augstākās izglītības līdz tiesībsargājošajām iestādēm. Padomju Savienībai bija vēl viena iezīme - pilnīga centralizācija. Pirms septiņiem gadiem Gruzija joprojām bija pilnībā centralizējusi tās kapitālu un mēs sākām plašu decentralizācijas programmu, investējām reģionu attīstības infrastruktūrās un būtiski pilnvarojām vietējās pašvaldības. Rezultātā kādreiz pamestie reģioni kļuva par visredzamākajiem mūsu attīstības piemēriem.
Līdz rožu revolūcijai visus galvenos reģionu principus noteica prezidents, tādēļ, kamēr citi atjaunoja slaveno vertikālo varu, kas atcēla visu reģionu autonomiju, mēs sistemātiski nodevām varu reģionos ievēlētajām institūcijām. Šī politika nesen noveda pie pirmajām tiešajām Tbilisi mēra vēlēšanām pagājušā gada maijā un pie lēmuma pārcelt Konstitucionālo tiesu uz Batumi pilsētu un Gruzijas parlamentu uz otru lielāko pilsētu - Kutaisi - Gruzijas centrā.
Padomju Savienība nozīmēja kontroli un korupciju - pārmērīgu un neefektīvu valsti. Tādēļ mūsu pirmais solis bija likvidēt VDK un atlaist visus policijas spēkus...
(Aplausi)
... kā arī muitas ierēdņus un nodokļu inspektorus, un arī atvērt mūsu ekonomiku un izglītības sistēmu.
Vīzija, kas vadīja visus šos soļus, bija ietverta vienā simbolā. Blakus katram Gruzijas karogam ikvienā oficiālā ēkā mēs novietojām Eiropas karogu. Mēs to darījām, lai parādītu, uz kurieni mēs gribam aizvest Gruziju ar savām reformām.
Protams, mūsu mierīgajai revolūcijai bija savas neveiksmes un trūkumi. Protams, mēs kļūdījāmies, bet - kā lielais Eiropas kosmopolītisma izgudrotājs un viens no maniem iecienītākajiem filozofiem, Imanuels Kants, rakstīja par Franču revolūciju: "Jūs neesat gatavs būt brīvs, ja vien jūs neesat patiesi brīvs.” Imanuels Kants, dāmas un kungi, uzskatīja, ka neviena grāmata nevar pirms laika iemācīt, kā jāvalda - vai jāuzvedas - brīvībā. Jūs varat to iemācīties tikai no saviem panākumiem un neveiksmēm.
Mums ir bijušas neveiksmes, un mēs no tām esam mācījušies, bet mums ir bijuši arī pārsteidzoši panākumi. Pasaules Banka ir minējusi Gruziju kā līderi ekonomikas reformās pasaulē pēdējo piecu gadu laikā un tagad tā ierindojas 12. vietā pasaulē un pirmajā vietā Centrālajā un Austrumeiropā - un noteikti postpadomju pasaulē - biznesa vides novērtējumā. Bijušais postpadomju mafijas centrs Gruzija ir panākusi lielāku progresu cīņā pret korupciju nekā jebkura cita valsts pasaulē laikā no 2000. līdz 2009. gadam saskaņā ar ERAB un Transparency International datiem. Patiešām, TI sarakstā Gruzija ir pakāpusies par apmēram 70 vietām un gluži nejauši ap to laiku Krievija noslīdēja par apmēram 70 vietām. Mēs satikāmies pa vidu, un es neatceros, ka viņi mūs sveicinātu, bet tā tas notika.
Es novērtēju šos reitingus tikai tāpēc, ka tie atspoguļo un no jauna uzceļ sociālo un morālo transformāciju, kas notika manā valstī - garīgo revolūciju, ko es minēju iepriekš. Gruzijas iedzīvotāji ir pārstājuši domāt par savu valsti un zemi kā par 'postpadomju valsti. Viņi to redz, vērtē un kritizē kā Eiropas demokrātiju. Šāda pārmaiņa tālu pārsniedz līderus un partijas, kuri vadīja rožu revolūciju. Tā nepieder nevienam un to neviens nevar apspiest, ne mēs, ne kāds cits.
Šāda revolūcija noved pie pārsteidzoša fakta mūsu pasaules daļā, proti, ka iestādes ir sistemātiski populārākas par politiskajām figūrām. Mums tikko bija milzīga policijas reforma, un saskaņā ar pēdējās sabiedriskās domas aptaujas - Gallup aptaujas - datiem policijas uzticības rādītājs ir 86 %, bet agrāk tas mēdza būt 5 %. Tas pats attiecas uz prezidentūru, parlamentu un citām iestādēm valstī: tas bija pilnīgi pretēji tam, kas notika agrāk. Tas patiešām pasaka jums, ka institūcijas ir daudz populārākas par līderiem un ka valsts attīstās pareizajā virzienā.
Vēl ir daudz darāmā. Acīmredzot mēs esam apņēmīgāki nekā jebkad iet pa savu reformu ceļu. Mēs apzināmies, ka demokrātija vienmēr ir turpināms darbs.
Protams, mūsu alternatīvo demokrātijas modeli visi neuzņēma ar sajūsmu. Tas sastapās ar stipru pretestību revizionistisko spēku vidū, kuri joprojām uztver PSRS sabrukumu kā vissliktāko 20. gadsimta katastrofu. Viņi uzlika pilnīgu embargo manai nācijai 2006. gadā. Pirms tam bija pilnīgs enerģijas embargo 2005. gadā. Viņi deportēja mūsu iedzīvotājus, atkārtoti bombardēja mūsu teritoriju līdz 2008. gadam un beigās iebruka 2008. gadā. Kamēr es runāju, šie spēki joprojām okupē 20 % Gruzijas teritorijas, acīm redzami pārkāpjot starptautiskos tiesību aktus un 12. augusta pamiera nolīgumu, kurš tika noslēgts, pateicoties mana laba drauga un izcila Eiropas līdera, Francijas prezidenta Nicolas Sarkozy pūliņiem, kurš tobrīd bija Eiropas Savienības prezidents.
Kamēr es runāju, Gruzijā joprojām ir līdz 500 000 valsts iekšienē pārvietotu personu un bēgļu, kuri nevar atgriezties mājās, jo daži cilvēki, kurus iedvesmo veca imperiālistiska mentalitāte, nolēma sagaidīt 21. gadsimtu, organizējot etniskās tīrīšanas kampaņas un uzbūvējot jaunu Berlīnes mūri, kas sadala manu valsti.
Kā mēs reaģējām uz šo agresiju? Pirmkārt, mēs pārsniedzām mūsu saistības un pilnībā īstenojām pamiera nolīgumu, ne reizi neizmantojot Krievijas atteikšanos to ievērot kā iemeslu. Pagājušā gada augustā ES novērošanas misijas vadītājs Hansjörg Haber - vācietis - publiski slavēja Gruzijas savaldību un mūsu iesaistīšanās stratēģiju kā konstruktīvu vienpusīgumu. Kad tanki un raķetes atrodas 50 kilometrus no galvaspilsētas, daudzām valdībām būtu īstais brīdis skaļi paziņot, ka tās ir aplenktas, ka nav laika brīvībai un ka demokrātija ir greznība, kuru tās nevar atļauties, un sākt ierobežot opozīciju un aicināt uz tā saukto sabiedrības vienotību. Mēs rīkojāmies pilnīgi pretēji. Mēs šajos apstākļos cēlām demokrātiju zem šauteņu stobriem.
Pie dzelzs aizkara, kuru okupācijas spēki ir uzcēluši ap Abhāzijas reģionu, mazajā piejūras pilsētiņā Anaklijā, kas bija mežonīga, nevienam nepiederoša zeme pirms dažiem gadiem, tiek celts jauns tūrisma kūrorts, kā mēs sakām, ar skaistām viesnīcām un smilšainām pludmalēm. Daži saka, ka mums vajadzētu apstāties un gaidīt, līdz situācija tiks atrisināta, un sākt būvniecību tikai tad, kad pamats būs stingrāks, stabilāks un mazāk bīstams. Mūsu filozofija ir pilnīgi pretēja. Mēs ceļam ēkas nevis tāpēc, ka tās ir uz stingra un stabila pamata, bet tāpēc, ka ceļot tās, mēs galu galā padarīsim pamatu stingrāku.
Anaklijā jauna attīstības fāze sākās 2005. gadā pēc tam, kad to divreiz nopostīja konfliktos 1993. un 1998. gadā. 2008. gadā tā vēlreiz piedzīvoja pilnīgu sagraušanu. Iebrūkošais Krievijas karaspēks nodedzināja visas jaunās ēkas, ieskaitot diskotēkas, kafejnīcas, jauniešu viesnīcas un citas viesnīcas. Pēc dažām nedēļām celtniecība sākās no jauna.
Liels dzejnieks un ievērojams krievu disidents Alexandr Galich, viens no tiem astoņiem varoņiem, kuri piedalījās demonstrācijā Sarkanajā laukumā 1968. gadā pret iebrukumu Prāgā, bija šīs izcilās frāzes autors: "Отечество в опасности! Наши танки на чужой земле!”, kas nozīmē "Tēvija briesmās! Mūsu tanki ir iebrukuši svešā zemē!” Viņš uzrakstīja vēl vienu spožu rindu par Gruziju, kuru es atkal citēšu krievu valodā: "Прекрасная и гордая страна! Ты отвечаешь шуткой на злословье!”, ko aptuveni tulko kā "Krāšņā un lepnā zeme, ar smaidu tu atbildi uz ķengāšanu.”
(Aplausi)
Pēdējā reizē, kad es biju Anaklijā, es redzēju vairākas tikpat dzīvīgas diskotēkas, kādas var redzēt jebkur Eiropā: jaunieši tur dejoja tāpat kā Ibizā vai Santropēzā. Vienīgā atšķirība bija tā, ka diskotēka "18”, kur mēs gājām, bija pēdējā diskotēka pludmalē. Tieši piecus metrus no turienes atrodas siena, aiz kuras izvietota okupācijas armija, un tālāk ir gandrīz 100 kilometri tumsas un tukšuma. Ļaujiet man uzdot jums jautājumu: kas ir absurdāks nekā jauns Berlīnes mūris smilšainā Melnās jūras subtropu pludmalē?
Īsi sakot, mēs saprotam, ka miers ir mūsu vislielākajās interesēs, un esam pārliecināti, ka mieram nav alternatīvas. Apdraudot mieru, mēs riskētu ar visu, ko esam sasnieguši, un visu, ko vēlamies sasniegt nākamajos gados.
Esmu nācis šeit, lai paziņoju par jaunu soli mūsu konstruktīvā vienpusīguma politikā. Esmu šeit, lai uzņemtos iniciatīvu, kura, es ceru, ar jūsu palīdzību mazinās spriedzi un ļaus sākt nopietnas sarunas. Pirms brauciena es daudz pārdomāju. Es konsultējos arī ar mūsu draugiem - Amerikas un Eiropas sabiedrotajiem un cilvēkiem reģionā -, un Gruzijas valdība jau apzinās savas saistības ar 12. augusta pamiera nolīgumu un vienmēr ir sapratusi, ka pamiers skaidri aizliedz spēka izmantošanu.
Bet lai pierādītu, ka Gruzija ir noteikti apņēmusies mierīgi atrisināt konfliktu ar Krievijas Federāciju, mēs šodien uzņemamies vienpusēju iniciatīvu paziņot, ka Gruzija nekad neizmantos spēku, lai atvairītu Krievijas okupāciju un atjaunotu kontroli pār okupētajām teritorijām. Tā izmantos tikai mierīgus līdzekļus, cenšoties panākt deokupāciju un atkalapvienošanos.
Pat ja Krievijas Federācija atsakās atvilkt savus okupācijas spēkus, pat ja tās pilnvaroto milicijas spēku cilvēktiesību pārkāpumu skaits palielināsies, Gruzija saglabās tiesības tikai uz pašaizsardzību jaunu uzbrukumu un invāzijas gadījumā pret 80 % Gruzijas teritorijas, kas joprojām ir Gruzijas valdības kontrolē.
Es nosūtīšu attiecīgās vēstules ANO ģenerālsekretāram, EDSO Ģenerālsekretāram un Eiropas Savienības vadītājiem, skaidri pasakot, ka mēs apņemamies neizmantot spēku, lai atjaunotu kontroli visā mūsu nelikumīgi sadalītajā valstī, - ne pret okupācijas spēkiem, ne pret viņu pilnvarotajiem -, lai gan ANO Statūti varētu mums ļaut to darīt.
Mans solījums jums ir vienpusējs valsts paziņojums saskaņā ar starptautiskajiem tiesību aktiem. Šī iniciatīva nebūt nav viegla valstij, kas ir daļēji okupēta un kurai ir 500 000 valsts iekšienē pārvietotu personu un bēgļu. Tā veido un paplašina mūsu konstruktīvā vienpusīguma politiku. Esmu gatavs dziļam, visaptverošam dialogam ar savu Krievijas kolēģi.
Mēs, protams, turpināsim piedalīties Ženēvas sarunās, cerot, ka mūsu šodienas solījums pārliecinās Krievijas Federāciju izbeigt šo diskusiju bloķēšanu. Bet mums jāsāk arī politiskais dialogs. Lai tas notiktu, starptautiskajai sabiedrībai skaidri jāpasaka Krievijas vadītājiem, ka šodienas situācija ir pilnīgi nepareiza un ilgtnespējīga.
Lai mudinātu viņus apspriest kompromisu, ir svarīgi skaidri noteikt situācijas realitāti uz vietas. Tādēļ mēs prasām, lai Krievijas militārie veidojumi Gruzijas starptautiski atzītajās robežās tiktu kvalificēti kā suverēnas teritorijas nelikumīga okupācija. Daudzas Eiropas valstis, kā arī Amerikas Savienotās Valstis jau to ir izdarījušas. Ja tā nav militāra okupācija, kas tad tā ir? Vai tas ir militārais tūrisms, kad desmitiem tūkstošu karavīru, raķetes un tanki prettiesiski tiek izvietoti pret jums un tiek atņemta daļa no jūsu apdzīvotās teritorijas?
Tāpat brutālās kampaņas, kas ir padzinušas simtiem tūkstošu Gruzijas iedzīvotāju no okupētajām teritorijām, jākvalificē kā prettiesiski etniskās tīrīšanas akti. Ja mēs nenosodīsim šo etnisko tīrīšanu, kāpēc gan okupantiem jebkad būtu jāapsver atļauja viņiem atgriezties savās mājās, pilsētās un ciemos?
Dāmas un kungi! Ja pirmais kara upuris vienmēr ir patiesība, tā vienmēr ir arī visstabilākais miera pamats. Mūsu konstruktīvajam vienpusīgumam un solījumam, kuru es jums tikko devu, nebūs gaidītās ietekmes, ja mūsu Eiropas draugi skaļi neteiks patiesību. Ja jūs skaļi neteiksiet patiesību, kurš tad to darīs? Es šodien pazemīgi nācu uz šejieni, lai pateiktu jums, ka pamatā mēs - un, iespējams, viss reģions - esam atkarīgi no jums.
Dāmas un kungi! Mūsu reģions ir pārcietis pārāk daudz karu nesenā vēsturē. Pienācis laiks - vēlreiz pārfrāzējot Viktoru Igo - aizstāt lielgabalu zalves ar apaļajiem galdiem. Mūsu reģionam ir bijusi sava Varšava, sava Koventrija, sava Oradour-sur-Glane, un ir pienācis laiks stiprināt mūsu kopīgo kara un iznīcības nosodījumu. Ir laiks pateikt, ka mums nekad vairs nevajag otru Grozniju, reģiona galvaspilsētu ar 400 000 iedzīvotājiem, kura ir pilnīgi noslaucīta no zemes virsmas. Ir laiks pateikt, ka mēs vairs nekad nevēlamies redzēt, ka tautības, ticības vai izcelsmes dēļ no mājām padzen un deportē cilvēkus, kā tas notika manā valstī un arī citās reģiona valstīs.
Esmu gatavs strādāt ar Krievijas vadītājiem, lai nodrošinātu, ka tas vairs neatkārtojas, ka tiek novērstas kara sekas un radīti nosacījumi mieram. Mūrus, līdzīgus tam, kas sadala Gruziju, nenojauks bumbas, bet iedzīvotāju apņemšanās celt brīvu, vienotu, demokrātisku valsti un pasaules sabiedrības apņemšanās īstenot starptautiskos tiesību aktus, un tas ir mērķis, no kura mēs nekad neatteiksimies. Mēs nekad neatteiksimies no mērķa atkal apvienot savu valsti un ar mierīgiem līdzekļiem veidot to par brīvu, demokrātisku nāciju.
Ievērības cienīgs ir tas, ka par spīti milzīgajam spiedienam un daudzajiem draudiem no Maskavas, neviena bijusī padomju republika nav atzinusi Gruzijas sadalīšanu. Tas liecina - par lielu pārsteigumu un dusmām dažiem cilvēkiem - ka vecie laiki noteikti ir beigušies. Tas liecina, ka bijušās padomju laiku nebrīvās tautas ar visiem šķēršļiem un problēmām ir kļuvušas par stiprām, neatkarīgām valstīm, kuras pašas nosaka savu politiku. Īsi sakot, neviens nevēlas atgriezties PSRS.
Dāmas un kungi! Mūsu reģions ir izdarījis izvēli. Ir uzsākts karš, lai apturētu šo kustību, bet tanki nevar pagriezt atpakaļ vēstures gaitu, un ir pienācis laiks mierīgi beigties ilgajām un sāpīgajām imperiālisma paģirām. Tādēļ es aicinu Krievijas vadītājus izdarīt izvēli nākotnei. Viņi varētu spēlēt ļoti lielu pozitīvu lomu mūsu kopējā reģiona transformācijā, pieņemot citas valstis kā partnerus un nevis kā vasaļus.
Mēs visi gribam - un es personīgi gribu - uztvert Krieviju kā partneri un nevis kā ienaidnieku. Neviens vairāk par mums nav ieinteresēts redzēt Krieviju pārvēršamies par valsti, kura patiešām darbojas ar kopā ar nācijām, respektē starptautiskos tiesību aktus un - tas bieži ir saistīts - aizstāv pamata cilvēktiesības. Tādēļ es pilnībā atbalstu Eiropas un Amerikas līderu centienus iesaistīt Krieviju konstruktīvākās attiecībās. Mūsu konflikts neko nav izdarījis, lai nocietinātu jūtas starp abām mūsu tautām: es vēlos pateikt Krievijas tautai, ka viņi vienmēr būs laipni gaidīti Gruzijā kā partneri, tūristi, studenti, žurnālisti vai vienkārši kā draugi - bet nevis kā okupācijas spēki.
(Lieli aplausi no zāles)
Dāmas un kungi! Es vēlos nobeigt šo runu, citējot pirmās Gruzijas Republikas prezidentu Noe Zhordania. Kā jūs zināt, Gruzija bija pirmā Eiropas sociāli demokrātiskā republika, kuru proklamēja 1918. gadā, un mēs ar to ļoti lepojamies. Mūsu konstitūcija paredz stingras sieviešu tiesības un stingras citas sociālās tiesības. Dažas dienas pirms Sarkanās Armijas iebrukuma Gruzijā N. Zhordania skaidroja mūsu Eiropas izvēli. "Ko mēs paņemam no Eiropas tautu kultūras varavīksnes? Vairāk nekā 2000 gadu nacionālas kultūras, demokrātisku sistēmu un dabas bagātību.”
Krievija piedāvāja mums iespēju atgriezties un dzīvot militāru dzīvi. Mēs teicām Krievijai, ka ejam uz Eiropu un vēlamies, lai Krievija iet kopā ar mums uz Eiropu. Šodien cits Gruzijas prezidents uzrunā jūs ar to pašu Eiropas idejas un vērtību mīlestības vēstījumu. Reti kad nācijai divreiz vēsturē tiek dota tāda iespēja. Esmu šodien nācis šeit, lai pateiktu jums, ka mēs izmantosim šo iespēju un darīsim visu iespējamo, lai sasniegtu savu Eiropas mērķi.
Priekšsēdētājs
Prezident Saakashvili, jūsu vēstījums šodien bija ļoti svarīgs mums visiem, bet tas bija ļoti svarīgs arī gaidāmajam EDSO samitam, kas notiks Astanā, Kazahstānā, pēc nedēļas, 1. un 2. decembrī. Pirmkārt, tas bija ļoti svarīgs visam jūsu reģionam - Kaukāzam -, gan Dienvidkaukāzam, gan Ziemeļkaukāzam. Mēs vienmēr esam zinājuši, ka jūs esat drosmīgi vīri, - tagad mēs varam teikt, ka esat arī apdomīgi vīri. Drosmei un apdomīgumam vajadzētu vienmēr iet roku rokā.
