Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Janssen van Raay
Herr ordförande! Jag skall inte fördröja ärendet, för vad jag vill tala om är protokollet, det grundlagsstridiga i röstningstvånget, lagstridigheten av påtvingade ekonomiska skyldigheter och de ödesdigra skattemässiga konsekvenserna, men ni är en ryktbar jurist och i stället för att prata om detta här och nu skall jag i morgon skriva ett brev till er och överlämna på ert kontor.

Ordföranden
Tack för ert påpekande, herr Janssen van Raay.
(Protokollet justerades.)

Välkomsthälsning
Ordföranden
Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar den ungerska delegationen till det blandade parlamentariska utskottet EU-Ungern ledd av doktor Jòzsef Szájer, vilken har tagit plats på åhörarläktaren.
(Applåder)

Österrikiska ordförandeskapets verksamhetsprogram
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet av det agerande ordförandeskapet i rådet om det österrikiska ordförandeskapets verksamhetsprogram.
Jag kommer att överlämna ordet till Schüssel som företrädare för rådet. Jag vill särskilt välkomna detta första inlägg från det första österrikiska ordförandeskapets sida och tror att vi alla önskar dem framgång i uppgiften att för första gången utöva ordförandeskapet i Europeiska unionens råd.
(Applåder) Herr Schüssel har ordet.

Schüssel
Herr ordförande, herr kommissionsordförande, högt ärade ledamöter av Europaparlamentet! Österrike övertar ordförandeskapet för rådet i en för Europa spännande, rentav avgörande tid. EU håller på att förverkliga två projekt som kommer att prägla vår kontinents utseende under 2000-talet på ett avgörande sätt.
Genom införandet av euron tar Europa ett stort steg i riktning mot ekonomisk och politisk enhet och blir samtidigt, förutom det största ekonomiska området i världen, en av de centrala aktörerna i världsekonomin. Genom utvidgningen av EU kommer stabilitet och välstånd att exporteras till ett större Europa. En klok person skrev nyligen i en stor europeisk tidning: Fullbordandet av den ekonomiska unionen kommer att stärka européernas identitet, och utvidgningen kommer att pröva dess gränser.
Redan grundarna av Europeiska gemenskapen drömde om ett större Europa som skulle övervinna den djupa öst-väst-uppdelningen på vår kontinent. De drömde om ett Europa som på grundval av gemensamma värden vördar demokrati och mänskliga rättigheter och säkrar fred och frihet på lång sikt. De drömde om ett Europa som klarar sig utan växelkontor och gränsbommar och inte längre lägger hinder i vägen för de europeiska medborgarnas samvaro. Nu har den historiska chansen kommit att av gårdagens drömmar forma morgondagens verklighet.
Europeiska unionen har inte varit utan framgång i dessa bemödanden. Låt oss nu bara kort dra oss till minnes vad som har hänt sedan grundandet: de sex staternas gemenskap året 1958 hade 160 miljoner invånare, i dag finns det 370 miljoner, vilket med kandidatländerna blir 500 miljoner människor. Det nuvarande EU uppvisar en bruttonationalprodukt som är nästan sex gånger så stor som den som den ekonomiska gemenskapen hade 1958. Dagens EU ansvarar för en tredjedel av världshandeln. Det är dock samtidigt även den största ekonomiska biståndsgivaren i världen: 60 procent av utvecklingssamarbetet, 80 procent av den hjälp som går till länderna i före detta Sovjetunionen kommer från Europeiska unionen.
Man kan alltså med fog påstå att chansen har kommit att förverkliga gårdagens drömmar. Euron är det europeiska svaret på globaliseringen. Med den kan vi framgångsrikt klara av denna utmaning. Denna gemensamma valuta kommer att förbättra den inre marknadens funktion och bidra till att säkra arbetstillfällena, men också ge impulser till marknadsorienterade strukturella reformer som är högst nödvändiga för att säkra vår egen konkurrenskraft.
Förutsättningarna för att införa euron är i dag bättre än vad de flesta av oss, även brinnande optimister - och jag hör normalt till dem - hade förväntat sig. Er kammare, européernas parlament, Europaparlamentet, har genom att delta i tillsättandet av Europeiska centralbankens styrelse, och genom att hålla utfrågningar som rönt erkännanden från alla håll, tillgodosett en väsentlig demokratisk kontrollfunktion.
Under de följande månaderna under österrikiskt ordförandeskap kommer vi att försöka inleda en förstärkt samordning på den ekonomiska politikens område och förbereda det slutgiltiga fastställandet av växelkurserna. Ett av de viktigaste önskemålen från det österrikiska ordförandeskapets sida är utan tvivel att bidra till en god start för euron den 1 januari 1999.
Det förefaller mig vara ännu viktigare med en annan jämförelse vid sidan av de ekonomiska och monetära resultatsiffrorna. Sedan år 1945 har det över hela världen förekommit över 200 krigshandlingar, mindre konflikter över huvud taget inte medräknade. Enligt internationell statistik har det sammanlagt inte gått fyra veckor utan att det förekommit någon större militär konflikt någonstans i världen, men Europeiska unionens nuvarande område har förblivit förskonat från sådana väpnade strider.
Jag skulle här vilja citera friherre Friedrich von Gentz, furst Metternichs sekreterare, som så att säga var Wienkongressens sekreterare, notetaker . Han menade att varje politiskt system som kunde ge Europa hopp om att klara sig undan med högst tre eller fyra krig per århundrade, vore värt det allra högsta erkännandet. Mina damer och herrar, vi har detta system!
(Applåder) Vi har ett sådant system, vi har ett sådant instrument. Det heter Europeiska unionen! När vi varaktigt vill säkra fred, stabilitet och ekonomisk blomstring i Europa finns det, enligt min djupaste övertygelse, inget bättre medel än att ta med våra grannländer i Europeiska unionen.
På grund av det stora antalet kandidatländer - aldrig tidigare har man fört samtal med en grupp på elva länder, förhandlat på helt olika nivåer - och de stora skillnaderna i den ekonomiska utvecklingen, är det naturligtvis särskilt nödvändigt med en grundlig förberedelse. Europaparlamentet har i sitt beslut från december förra året med rätta erkänt att nästa utvidgning representerar en helt ny etapp i den europeiska integrationsprocessen vilken kräver en djupgående granskning av alla institutionella, politiska, ekonomiska och sociala följder för EU och ansökarländerna.
Österrike - det är i alla fall bekant - delar nästan hälften av sina gränser med fyra ansökarländer. Jag tackar särskilt Europaparlamentet för den förståelse och sensibilitet som det visade då det i ett beslut tog hänsyn till Agenda 2000, hänvisade till hur regioner med yttre gränser till ansökarländer särskilt berörs och förde nödvändigheten av ett stöd på tal, i synnerhet inom ramen för programmet Interreg.
Men jag vill här tillägga att, just på grund av vårt speciella läge - tidigare ett läge i periferin, nu ett läge i centrum - är vi kanske mer intresserade än andra länder av att denna utvidgning blir framgångsrik. Man måste vara ärlig gentemot medborgarna. Utvidgningen kostar något. Men dessa utvidgningskostnader som lagts på strategin inför anslutningen och i anslutningsmedlen, som med rätta och helt riktigt behandlas i kommissionens förslag, är förmodligen den bästa investeringen i vår egen framtid.
För att göra en jämförelse: amerikanerna har ju hjälpt oss även under tiden efter andra världskriget. Då transfererade de knappt 2, 5 procent av vår bruttonationalprodukt till Europa under fyra års tid, till de tidigare fiendeländerna. Det intressanta är att vi i dag efter kommissionens förslag - vilket jag tycker är helt i sin ordning, och jag hoppas att denna del kommer att bli helt oomstridd, hittills har jag i alla fall inte hört några verkliga argument emot, inte heller vid min tour des capitales - skall ställa omkring 2, 7 procent av dessa länders bruttonationalprodukt till förfogande under sju år. Det är den dubbla Marshallplanen, en investering i vår egen framtid och i ansökarländernas framtid inför 2000-talet.
Jag välkomnar detta, och det österrikiska ordförandeskapet kommer, på grundval av dessa förslag, att också verkligen försöka se till att det inte blir någon tvist om detta. De beslut som Europeiska rådet i Luxemburg fattade skapade förutsättningarna för utvidgningsprocessen, en omslutande process med elva kandidater. Det brittiska ordförandeskapet kännetecknades av det högtidliga öppnandet av den här processen. Nu tror vi österrikare att vi måste vidmakthålla den politiska dynamiken, och statssekreterare Benita Ferrero-Waldner och jag - det var så att säga vår innovation - har även inbegripit ansökarländerna, alla elva, inom ramen för vår tour des capitales , eftersom vi från början vill sända och ge dessa länder den viktiga signalen att de från och med nu tillhör den europeiska familjen och att vi behandlar dem jämlikt, som partners och vill de dem information.
De berörs och påverkas ju av alla beslut som vi har att fatta, antingen det gäller Agendan eller den institutionella reformen, frågan om utvidningsstrategin eller andra viktiga utrikespolitiska frågor.
Under vårt ordförandeskap vill vi börja med konkreta förhandlingar om enstaka kapitel. Kommissionen har kommit en bra bit på väg med acquis screening , vi hoppas att ungefär hälften av alla kapitel kommer att vara noggrant undersökta vid årets slut så att man verkligen kan börja med de första konkreta politiska förhandlingssamtalen på ett ministermöte i november.
Jag vill här helt öppet säga att detta är mycket viktigt, eftersom det också stöder reformprocessen i ansökarländerna. Låt oss inte hänge oss åt några illusioner! Det finns naturligtvis i alla ansökarländer - och vi var där gemensamt - även europaskeptiska partier, populister och kritiker som inte vill ha denna utvidgningsprocess. Det är vår uppgift att hjälpa och ge kraft åt dem som försvarar ett meningsfullt närmande till Europeiska unionen och en modig, ibland också smärtsam, anslutningsprocess.
(Applåder) Utvidgningen kommer inte bara att kräva stora ansträngningar av våra framtida partner, inte heller själva EU är i dag redo för anslutningarna. Jag säger det här helt öppet. De reformer som sammanfattas under begreppet " Agenda 2000" - jordbruksreform, strukturpolitisk förnyelse, EU: s finansieringsflöden - har naturligtvis en helt speciell betydelse. De är i allra högsta grad nödvändiga även om vissa punkter - naturligtvis med rätta - har kritiserats av somliga medlemsländer. Men jag anser att kommissionens förslag i alla fall kan bilda en god grund för de politiska diskussioner som kommer att börja under hösten.
Vi är naturligtvis medvetna om den utmaning som förslagen och tidspressen utgör. I Cardiff beslutades ju ingenting annat än att tidigarelägga diskussionen med nästan nio månader. Om vi verkligen vill ha ett paket färdigt fram till mars under tyskt ordförandeskap - vilket också är viktigt, eftersom det om det är möjligt skall diskuteras och beslutas före valet till Europaparlamentet -, förutsätter det i verkligheten oerhörda ansträngningar för att komma bort från den allmänna retoriken, bort från de förberedande principiella samtalen och huvudstupa kasta sig in i det slitsamma arbetet med hårdare och svårare förhandlingar.
Jag vet att det inte är lätt, för när allt kommer omkring är ju detta program 2000-2006 ett program som i vår valuta omfattar 10 000 miljarder skilling och egentligen är ett program för två fullständiga parlamentariska mandatperioder. Om man tänker på hur svårt det ofta är i nationalstaterna att få ihop ett fullständigt program för en period, då vet man att detta inte är lätt. Vi vet dock att om vi vill klara tidskravet, måste vi nå väsentliga framsteg fram till Europeiska rådet i Wien.
Att slutgiltigt färdigställa och besluta om paketet är förbehållet det tyska ordförandeskapet. Men i måndags fattade vi i rådet för allmänna frågor beslut om en mycket ambitiös och mycket exakt tidsplan. Detta råd bär ansvaret för den horisontella samordningen och måste också bära det, eftersom alla fackministerråd naturligtvis har sina specialintressen i förhandlingsprocessen. Vi måste ta oss tid vid varje sammanträde och vara beredda att förhandla. En av tyngdpunkterna under det brittiska ordförandeskapet var förberedelserna för att inbegripa Europaparlamentet i den legislativa beslutsprocessen.
Jag tycker att det är mycket bra att Europaparlamentet intensivt kommer att befatta sig med alla aspekter av agendan för att bidra till att den kan avslutas på utsatt tid. Jag tackar er för denna beredvillighet, och jag betonar att vi i rådet måste vara helt på det klara med att det inte går utan stöd av parlamentarikerna, de nationella parlamenten eller de europeiska parlamentarikerna som väljs direkt av det europeiska folket.
Amsterdamfördraget, ärade parlament, kommer att bidra till målet att göra Europa redo för framtiden. Dessa nya rättsliga ramar för EU kommer också att medföra verkliga förbättringar av alla kända brister. Många betecknar parlamentet som en vinnare i Amsterdamfördraget. Det är sant att dess roll i medbeslutandeförfarandet har stärkts. Jag påminner bara om att Österrike under loppet av regeringskonferensen redan från början har varit för att utforma Europaparlamentets roll - och ordförande Hänsch, som då var med hela tiden, fast inte tillräckligt vilket jag här tillägger mycket kritiskt, vet det - och även att involvera Europaparlamentets representanter i förhandlingarna på ett så optimalt och långtgående sätt som möjligt.
Jag tycker det är synd att Amsterdam inte kunde ta också de sista stegen fram till en avrundning beträffande de institutionella frågorna. Vi har nu i Cardiff beslutat att gå till samtalen, förhandlingarna om dessa fortfarande öppna institutionella punkter, direkt efter ratificeringen av fördraget - snart, hoppas jag. Till detta kommer att vi i GUSP-sammanhang - jag återkommer senare till detta - har viktiga beslut att fatta i Wien. Dessutom måste vi förbereda övertagandet av Schengenbestämmelserna och Schengensekretariatet i Europeiska unionen.
Särskild betydelse kommer förberedelserna inför omvandlingen av det nya medbeslutandeförfarandet, den nya regleringen av utskottsförfarandet och en rättvis delaktighet för parlamentet, att ha. Även i fråga om ett gemensamt valförfarande för Europaparlamentet och en enhetlig stadga för ledamöterna, har arbetena här i parlamentet redan börjat. Det gläder mig att några av dessa ärenden står på föredragningslistan under den första sammanträdesveckan under det österrikiska ordförandeskapet.
Det är inte ofta i den europeiska integrationshistorien som Europaparlamentet stått inför så många utmaningar; för de flesta av dessa behöver vi medborgarnas stöd. Vi välkomnar därför britternas initiativ att inleda en ny djupgående diskussion om EU: s framtid, och vi vill aktivt fortsätta denna dialog under det andra halvåret. EU: s effektivitet, institutionerna, närhet till medborgarna, subsidiaritet, demokratisk legitimitet är alltför ofta bara tomma ord och sättstycken till vackra tal.
(Applåder) Men jag vill helt öppet säga er att med bara ett halvhjärtat engagemang kommer vi inte att kunna entusiasmera människor för den europeiska frågan. Jag välkomnar därför att ett särskilt möte för regeringscheferna kan äga rum i denna fråga under österrikiskt ordförandeskap. Det är också en fråga som antagligen inte kan lösas under ett enda samtal. Jag vill tillägga det direkt. Det kommer att förbli ett tema, och det tycker jag också är bra. Var och en borde börja med sig själv. Jag har för avsikt att som ordförande för rådet för allmänna frågor ta frågan på allvar och konfrontera våra kolleger med hur vi själva kan bidra till mer effektivitet och större europeisk samordning. Var och en måste se till sig själv, hur kommissionen och rådet kan förbättras i alla sina strukturer. Har vi inte efter hand fått för många råd? Samordnas den europeiska frågan tillräckligt europeiskt? På vilket sätt kan man sätta in europeiska rådet för att få ett klarare och exaktare beslutsförfarande? Vilken roll kan Europaparlamentet spela i denna så viktiga interinstitutionella dialog?
Subsidiaritetsfrågan är intressant - vi har ju egentligen planerat och förberett ett mycket bra protokoll för den i Amsterdamfördraget -, för den kan leda till att vi får händerna fria för det egentliga europeiska arbetet. Det finns många frågor som överbelastar dagordningen och egentligen hindrar oss från att ägna tillräckligt med tid åt de verkligt stora frågorna. Men jag tillägger också öppet: Subsidiaritet får inte användas till att undergräva, att underminera den egentliga europeiska frågan. Institutionerna får inte försvagas.
(Applåder) Jag anser också att subsidiaritet och solidaritet inte får byggas upp som motsatser, utan de måste och skall i idealfallet komplettera varandra. Båda är kärnelement i morgondagens samhälle. Utan Europa - jag är personligen djupt övertygad därom, och alla som känner mig vet att jag alltid säger det oavsett var jag talar, inte bara inför Europaparlamentet, jag håller alltid min linje i framställningen -, utan Europa har nationalstaterna inte längre något svar på den globala utmaningen. Utan Europa kan de stora framtidsfrågorna, som verkligen intresserar medborgarna - till exempel miljöskyddet, sysselsättningspolitiken, respekten för de mänskliga rättigheterna, den omfattande säkerheten -, inte lösas. Då behöver vi mer Europa och inte mer nationalstat, för att inte tala om subsidiaritetsfloskler som understiger denna nivå.
(Applåder) Det bästa medlet för att engagera de europeiska medborgarna för Europa är att lyssna på vad som är viktigt för dessa medborgare och sätta det högst upp på vår dagordning. Det är mycket intressant att dessa prioriteringar är tämligen likartade i alla europeiska länder, först och främst sysselsättningen, sedan omsorgen om en renare miljö och ett säkert boende. I detta sammanhang måste detta säkerhetsbegrepp - vilket jag också säger helt öppet - förstås i så vid bemärkelse som möjligt. Naturligtvis måste det förstås även som säkerhet gentemot den organiserade brottsligheten, även som säkert skydd vad gäller effekter från militär verksamhet. Men jag anser att säkerhet också måste förstås i en solidarisk social kontext i fråga om kärnsäkerhet vid osäkra kärnkraftverk.
(Applåder) Vid en genomsnittsarbetslöshet som fortfarande ligger på över 10 procent förblir därför skapandet av sysselsättning den högsta prioriteringen i Europa just för det österrikiska ordförandeskapet. Detta är vårt ärende, det var det under regeringskonferensen, och det kommer också att vara det i konkret handling. Hittills har det ju också varit en del av den så kallade lyriken, som jag gärna kallar det, i många europeiska tal. Nytt i sammanhanget är att vi nu i och med Amsterdam har fått instrument i handen. Vi har nu för första gången 15 framlagda, exakta sysselsättningsprogram som genomgående - vilket jag välkomnar - granskas kritiskt av kommissionen, och där man kan och skall lära av varandra, till exempel vad det ena medlemslandet har gjort bättre än vi själva, vad ett av de andra har företagit sig, även vad gäller negativa erfarenheter. Många goda idéer lyckas inte på det sätt som man har tänkt sig. Sir Karl Popper yttrande en gång följande om den utvecklade mänsklighetens väsen: " Det är vår fördel att vi kan låta våra idéer dö i vårt ställe." Det är bra och viktigt att man kan lära sig lika mycket och dra lika stor nytta av misslyckade idéer som av lyckade exempel.
Det som nu alltså är nytt för direktiven i Wien, som det skall fattas beslut om i fråga om sysselsättningen, är att de för första gången kommer att baseras på 15 konkreta, förpliktigande nationella aktionsplaner. För det andra finns det för första gången giltiga beslut utifrån vilka den europeiska valutan skall kunna införas med framgång. Det är åtminstone elva länder som deltar, ytterligare tre kan delta - eftersom de uppfyller kriterierna -, om de kan uppbringa den politiska viljan och de politiska besluten för detta.
Jag vill gå ännu längre. Just vad sysselsättningen beträffar kan Europa göra ännu mer, även på ganska specifika områden: på världsarenan, och - mycket viktigt - i förhandlingar med Världshandelsorganisationen i fråga om forskning och utveckling. Jag döljer inte att jag personligen sympatiserar med många av Europaparlamentets idéer - som ordförande får jag egentligen inte säga det - angående det femte ramprogrammet eftersom det naturligtvis ligger till grund för morgondagens sysselsättningsidéer och sysselsättningsmöjligheter.
Hela frågan om transeuropeiska nätverk, även frågan om ett förnuftigt införande av miljöteknologi, lika möjligheter för kvinnor och män, bättre villkor för små och medelstora företag, utbildning och fortbildning av arbetstagare, det är tyngdpunkter i våra bemödanden.
Om miljön: Varaktigt skydd för våra miljö- och livsvillkor är lika viktigt för medborgarna överallt. Därför vill vi mycket medvetet skapa en aktiv miljöpolitik, höga miljöstandarder hos oss, men framför allt också spela en ledande roll i de internationella förhandlingarna om globala miljöproblem. Jag välkomnar särskilt vitboken om förnybar energi. Ytterst intressant! I den finns direkta och indirekta sysselsättningsmöjligheter för ungefär 800 000 människor, fordons- och oljeprogrammet, bensin- och oljeprogrammets reduktion - ytterst intressant. Frågan som naturligtvis skall behandlas i samband med utvidgningen är den som gäller säkerhetsstandarderna för kärnkraften. Mycket viktigt! Detta eftersom vi österrikare här på grund av vårt geografiska läge är särskilt berörda.
Jag vill också helt öppet säga, eftersom jag vet att några parlamentsledamöter också gärna hade tagit upp denna fråga officiellt, att vi inte vill missförstå detta som en bilateral fråga. Det skall inte hindra någon från att bli upptagen i Europeiska unionen. Vi vill dock att nya sanerbara kärnkraftverk skall ha den högsta västliga standarden och att gamla kraftverk som man inte längre kan sanera - nyckelord Bohunice, några få kilometer från Wien - så fort som det någonsin är möjligt läggs ned i medborgarnas intresse, det gäller både dem som bor där och våra egna.
(Applåder) I dag föreligger publiceringen av en studie om säkerhetsstandarden i Mochovce. Jag har inte fått den själv ännu, men jag skall se till att jag i eftermiddag eller i morgon ombesörjer att denna säkerhetsstudie omedelbart tillställs grupperna i detta parlament, eftersom den förmodligen är av stort intresse för Europaparlamentet.
EU måste övertyga medborgarna om att öppna gränser inte behöver leda till en förlust vad säkerheten beträffar. Därför kommer den inre säkerheten verkligen att prioriteras under vårt ordförandeskap: kampen mot den organiserade brottsligheten och människosmugglingen. Vi förbereder för övrigt en internationell konvention till lands och till sjöss, på FN-nivå med alla 15 medlemsstaterna. I samband med kampen mot narkotikahandeln gäller det att stärka EU: s handlingsförmåga på detta område. Jag vet på grundval av våra kontakter och besök i Central- och Östeuropa, att denna fråga om inre säkerhet är en central fråga även för ansökarländerna. En vädjan till kommissionen i detta sammanhang: Dessa elva ansökarländers yttre gränser utgör totalt 6 600 km. Man måste verkligen försöka föreställa sig det! Det handlar om de elva ansökarländernas yttre gränser, inte till EU utan till grannländerna, där vi med säkerhet vet att det finns många problem. Det är mycket viktigt att, om vi hjälper dessa länder på områdena miljö, transeuropeiska nätverk och uppbyggnad av institutioner, borde vi också överväga - och det är en angelägen önskan från dessa länder -, om vi inte kan göra mer för att hjälpa dem med att säkra gränserna så att vi exporterar säkerhet till detta område, för att inte förr eller senare behöva importera instabilitet.
(Applåder) I detta sammanhang kommer naturligtvis inledningen av Europols verksamhet under andra halvåret 1998 att ge en mycket viktig signal. Vi stimulerar också en rättvis fördelning av flyktingbördan och utarbetandet av en gemensam strategi för EU i fråga om invandringspolitiken.
För mig är en fråga särskilt viktig, den vill jag ta upp redan här, nämligen skyddet av barn. Det finns ingenting som visar ett samhälles värde mer än det sätt på vilket det erbjuder skydd åt den svagaste delen i sitt samhälle. Vi har planerat några intressanta aktiviteter. Vi vill ta upp frågan på FN-nivå. Inom ramen för Internationella arbetsorganisationen är ämnet " barnarbete" naturligtvis av större betydelse liksom vidareutvecklingen av FN-konventionen om barnens rättigheter. Det sexuella utnyttjandet av barn - ett ämne som är särskilt bittert och smärtsamt -, och de avskyvärda konsekvenserna av barnpornografi på internet måste snarast bekämpas. Offren för landminor är till 40 procent barn, och jag anser att EU kan göra mycket på detta område. Jag blev mycket glad över den handlingsplan som föreslogs av kommissionen och som beslutades av Europaparlamentet den 2 juli.
Respekten för och genomförandet av de mänskliga rättigheterna kommer att vara en särskilt viktig fråga just under det år när vi firar femtioårsminnet av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Vi vill även beakta detta på lämpligt sätt inom ramen för en egen festtillställning.
Jag vill ta upp en fråga som för tillfället hör till de känsligaste och mest angelägna, och det är finansieringen av icke-statliga organisationer, att frigöra medel i finans- och budgetplaner. Vi ägnade oss på min begäran mycket åt detta i rådet vid middagen i måndags. Det handlar trots allt om 560 miljoner ecu eller euro. Av detta avser 200 miljoner det människorättsliga området med katastrofala konsekvenser om man inte agerar snabbt.
(Protester från Samland: Säg det till finansministrarna!) Därför vill jag gärna just peka på att vi i rådet har beslutat - tack också för kommissionsförslagen som antogs i går -, att med största möjliga kraft trycka på detta i Coreper i morgon för att så fort som möjligt frigöra medel. På fredag äger budgetrådet rum. Vi har bett varje enskild utrikesminister att i sin regering återigen insistera på att medel skall frigöras på detta område. Jag vill också be att vi skall låta de interinstitutionella problemen här stå lite tillbaka, framför allt för beslutet om att frigöra budgetmedel för 1998, eftersom hundratals icke-statliga organisationer givetvis väntar med största oro på vad som händer här. Jag vet att Europaparlamentet har en mycket bra och positiv syn på ärendet.
Utrikespolitik är naturligtvis en mycket viktig utmaning för varje rådsordförande. I jämförelse med andra stormakter ligger Europeiska unionens potential säkerligen näst efter världsmakten Amerika. EU är långt mer än en regionalmakt. Den är den drivande kraften bakom omorganiseringen av kontinenten i den postsovjetiska tiden. Den har ett strategiskt ansvar för de egna 500 miljoner medlemmarna, för 250 miljoner i Medelhavsområdet och för den kvarts miljon människor som lever i det område som tidigare tillhörde Sovjetunionen.
Européernas svaghet, säger Werner Weidenfeld, har hittills legat i klyftan mellan potentialen och den politiska infrastrukturen, och i denna kombination av potential och svaghet framträder Europa som en blivande världsmakt. Det är enligt min åsikt ett mycket vackert och viktigt steg, och vi kommer att rusta oss helt och hållet enligt planerna. Jag planerar att skapa viktiga förutsättningar för detta under det österrikiska ordförandeskapet så att planeringscellerna, som utgör förberedelsen för utrikespolitiken, verkligen förverkligas. I Wien kommer det att fattas beslut om generalsekreteraren som personifierar synlighet och märkbarhet i utrikespolitiken. Vi vill få ytterligare fart på förberedelserna i enlighet med Amsterdamfördraget för bättre kontakter EU/Västeuropeiska unionen - det har ju till och med talas om möjligheten till en framtida sammansmältning -, och vi måste också internt utveckla vissa tankegångar då det framför allt gäller att mildra de besvärliga grannskapskonflikterna. Se på konfliktfrågorna, Kosovo - om så önskas kommer jag att tala om det senare -, Bosnien, Dnestr-Moldaviska republiken, överallt ser man liknande mönster, nämligen olösta etniska konflikter, minoritetskonflikter, frågan om vilken grad av självstyre man kan och vill tillåta, hur ser desintegrationen av statliga system ut. Här måste EU visa upp någonting.
Kosovo är en egen fråga, därför ingenting om den här. Fredsprocessen i Mellanöstern: Vi är djupt oroade över det ihållande stillestånd i fredsprocessen som länge rått. Vi kommer att stödja alla initiativ till uppbyggnad av förtroende och samarbete, vi vill också betona EU: s synlighet på detta område starkare. Vi anser att även det ekonomiska och sociala läget i de palestinska områdena kräver största möjliga uppmärksamhet och oro. Återupptagandet av det syriska och libanesiska problemet är en viktig detalj.
Om Turkiet: Det österrikiska ordförandeskapet har ett starkt intresse av stabilitet och proeuropeisk orientering i Turkiet. Vi kommer att arbeta för en normalisering och vidareutveckling av relationerna, men de måste omfatta alla områden, naturligtvis även mänskliga rättigheter, Cypernfrågan, Egeiska havet. Genomförandet av den europeiska strategin för Turkiet, som utarbetats av kommissionen, är viktigt för oss. Vad Cypern beträffar vill vi verkligen stödja FN att fortsätta med återupptagandet av fredsprocessen som i vilket fall måste stå öppen för den turkcypriotiska språkgruppen. Man måste fortsätta strävan efter att få dem att delta eftersom jag tror att de gemensamma förhandlingarna kommer att innebära stor dynamik för fredsprocessen.
Sex månader är naturligtvis en kort tid, det är jag medveten om. Världen låter sig inte förändras så enkelt, inte ens Europa är ständigt i rörelse. Därför vill vi också, fullt medvetet, ta med det tidigare ordförandeskapet som vi har stått i mycket nära, även personlig, kontakt med. Jag vill tacka det brittiska ordförandeskapet, men även det kommande tyska ordförandeskapet, med vilket vi likaså vill utöva ett intensivt och harmoniskt samarbete för att nå så långt som möjligt i alla dessa viktiga frågor.
Vi har här många saker att fullborda som britterna har påbörjat. Tyskarna kommer att ta över mycket från oss och kan göra det så mycket bättre ju effektivare österrikarna sköter sitt ordförandeskap. För oss är naturligtvis detta ordförandeskap någonting speciellt, eftersom det faktiskt är det första. För många av er från de länder som var med vid grundandet är det rutin. Min vän Jacques Poos säger lugnt till mig: Jag har upplevt fyra ordförandeskap, och jag kan gärna ge dig några råd. För oss är det naturligtvis det första. Därför har vi förberett oss väl, och vi behöver också stödet från våra partner i rådet. Vi behöver och söker samarbetet med Europaparlamentet och Europeiska kommissionen. Vi har inga historiska, spektakulära händelser framför oss, det stör oss dock inte heller. Många tänker och talar på nytt om Wienkongressen, men inte jag, för ni känner ju till orden från Wienkongressen 1815: Den har inte arbetat utan dansat. Kongressen dansar, men den för inte någonting framåt.
Det är vår ambition att vi skall fira så lite som möjligt för att i stället arbeta desto mer och desto hårdare. En mycket stor skillnad: Wienkongressen 1814/1815 dominerades egentligen av fem stora vilka i själva verket delade upp Europa till nackdel för de små. I dag är det helt annorlunda. Det nya europeiska konceptet är just att femton likaberättigade partner, där var och en är lika viktig, även om den ene är större och den andre är mindre, skall klara av detta tillsammans. Det är vår uppgift. Det ligger alltså ett arbetsordförandeskap framför oss, och vi hoppas att ni stöder oss i detta arbete.
(Applåder)
Ordföranden
Tack så mycket, herr Schüssel.

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Herr rådsordförande, jag skulle vilja gratulera er hjärtligt till denna förklaring som ni har gett för Österrikes räkning, och stödja er. Om ni tror att ni kan genomföra och hålla allt det ni har lovat här, då kommer ni säkerligen att få stöd från min grupp också.
Jag skulle gärna vilja välja ut fem punkter - det finns naturligtvis många andra punkter som kommer att tas upp av andra talare - där min grupp särskilt kritiskt kommer att granska det österrikiska ordförandeskapet.
För det första, säkerhetsfrågan. Ni har med rätta sagt att vi befinner oss i en oerhört svår situation. Vi behöver ett utbyggt säkerhetssystem i Europa, en verkligt gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Jag hoppas att ni kan förverkliga det ni har sagt här, att beslut kan fattas i Wien om de kraftigt försenade institutionella åtgärderna, så att vi kan skapa en långsiktig planering och en effektiv säkerhetspolitik. Vi kommer att kunna diskutera Kosovo senare. Jag tror dock att det måste stå klart att även mycket som har diskuterats i Österrike de senaste månaderna - ni vet vad det handlar om - nu får stå tillbaka, för nu måste det österrikiska ordförandeskapets budskap lyda: Ja, vi måste fortsätta med att bygga upp ett gemensamt europeiskt säkerhetssystem.
Det ni sade om Medelhavsområdet skulle jag klart vilja understryka, för just Österrike har, som icke-kolonialmakt och på grund av de vänskapliga relationerna till detta område, absolut möjligheter att uppnå någonting.
För det andra, utvidgningen, och till detta bara en kort anmärkning: Även här gäller det att klart understryka det ni sade. Det gäller att slå in på en realistisk väg. Men vi får inte tolerera något avbrott i utvidgningsprocessen. Jag hoppas ändå att ni kan se till att förhandlingarna påbörjas med våra grannländer. Det har hävdats att detta är de lättare kapitlen, men vi vill nå framsteg respektive trycka på att utvidgningen nog är en svår process, men en process som nu måste inledas just i Österrikes och alla EU-länders intresse.
För det tredje, Agenda 2000. Det är säkert riktigt: Under det österrikiska ordförandeskapet kommer det inte att ske några stora avgöranden på det här området. Men just österrikarna påpekade nyligen att avgöranden måste förberedas väl. Det österrikiska ordförandeskapet kommer att värderas efter hur väl det förbereder dessa saker. När några rykten om att man kan skjuta upp det hela litet har surrat i parlamentet de senaste dagarna, beror det naturligtvis på ett antal personer som vill skjuta upp vissa saker eftersom Agenda 2000 kommer att få så många smärtsamma följder, kanske till och med till efter valdagen. Till detta skulle jag klart och tydligt vilja säga, även för min grupps räkning - jag antar att Klaus Hänsch kommer att ta ställning till detta utförligare -, vi vill ha snabba beslut! Det är viktigt för våra medborgare att det fattas snabba beslut. Just under det österrikiska ordförandeskapet måste de väsentliga punkterna förberedas så väl att de motsvarande besluten också kan fattas så fort som möjligt under nästa år.
För det fjärde, medborgarnas Europa. Det som ni, herr rådsordförande, har sagt om detta ämne skulle jag vilja understryka lika klart. Det handlar inte om att försvaga Europa. Jag vet att även några av era kolleger är mycket intresserade av att spela kommissionen - jag säger det långsamt på wienskt sätt -, ett spratt, eftersom den stör många saker! Men den inre marknaden är ännu inte fullbordad. Där finns fortfarande mycket att göra. Vi behöver en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, och det kan bara vara en europeisk utrikes- och säkerhetspolitik! Det är naturligtvis också helt riktigt att vi även på sysselsättningspolitikens och den ekonomiska politikens områden behöver den nödvändiga kompletteringen.
Jag anser helt och hållet att mycket kan delegeras också från detta parlament, eftersom vi kanske ägnar oss för utförligt åt många saker. Jag anser också helt och hållet att regeringschefernas råd även borde fundera på - och det är ju egentligen också så gott som ett parlamentariskt beslutsorgan -, om inte litet mer insyn och öppenhet skulle gagna medborgarnas välvillighet.
Min sista punkt är sysselsättningsfrågan, vilken naturligtvis är särskilt viktig för oss med tanke på de hemska arbetslöshetssiffrorna. Det kommer också att vara ett avgörande kriterium som vi socialdemokrater kommer att bedöma det österrikiska ordförandeskapet efter. Är det bara plattityder, är det bara struntförklaringar som skall komma vid slutet av året vad sysselsättningsläget beträffar, eller finns det också ömma punkter? Även om ni sårar det ena eller det andra landet, kanske också det egna landet, så måste vi få klara budskap. Vi vill få fart på sysselsättningspolitiken. Det finns inte bara en väg, utan vi måste nu verkligen pröva den sysselsättningspolitiska vägen. Kanske vore det intressant att se efter i Delors vitbok vad som har bestämts redan där men som det ännu inte fattats beslut om.
Herr ordförande! Avslutningsvis skulle jag än en gång vilja betona att om bara det rådsordföranden presenterat för oss i dag genomförs till 80 procent, då kommer ni, herr rådsordförande, säkerligen att kunna ta emot en gratulation från min grupp vid slutet av detta år. Tack så mycket!
(Applåder)

Martens
Herr ordförande, ärade kolleger, herr rådsordförande! Vi välkomnar ert ordförandeskap. För somliga är prioriteringarna under ett nytt ordförandeskap en rutinfråga. Man övertar de ärenden som föregångarna lämnade efter sig eller som blygsamt skickas vidare från det ena Europeiska rådet till det andra.
Jag måste säga att allmänhetens gensvar efter toppmötet i Cardiff måhända endast var en tusendel av gensvaret efter fotbolls-VM. Dock måste vi ta problemen ni skall behandla på allvar. Vi är övertygade om att ni inte kommer att betrakta detta som en fråga om kontinuitet och monotoni, utan att ni är villiga att ge det en avgörande vändning.
Ni har understrukit att europamedborgarna visar tecken på ett ökat intresse för och en växande tilltro till eurons stabilitet. Vi bekräftar detta vi säger att denna tilltro måste förstärkas, då det finns ett tydligt samband mellan monetära unionen, stimulering av den ekonomiska tillväxten och skapandet av nya jobb.
Tre brådskande prioriteringar väntar er. Er första uppgift består i att göra Amsterdamfördraget operationellt. Vi väntar oss att ni, såsom ni har sagt, skall genomföra införandet av en enhetlig politisk planering och early warning och att ni skall utse unionens utrikesminister.
Er andra brådskande fråga är Agenda 2000. Det talades redan i Cardiff om den gemensamma jordbrukspolitiken, men finansieringen för åren 2000-2006 utgjorde en stötesten. Naturligtvis kommer ni inte att kunna trolla fram en lösning av det som synes vara cirkelns kvadratur. Vissa medlemsstater vill betala mindre, andra vill behålla sina förvärv och alla är överens om att kandidatländerna behöver stödjas finansiellt. För att lösa denna kniviga fråga och för att förhindra att valkampanjen förorenas av nationell egoism väntar vi oss från er sida ett stort mått av fantasi och mycket diplomati.
I samband med detta skulle jag vilja ställa tre frågor. Måste vi lämna kommissionens arbetshypotes om det nuvarande taket för egna medel orörd, betrakta den som ett tabu? Är en sådan begränsning av unionens medel verkligen i enlighet med dynamiken hos dess interna och externa utveckling? Är det möjligt att överföra nya medel till unionen utan att öka det totala skattetrycket? I vilket fall som helst har gemenskapens regelverk visat att det är möjligt att spendera mindre och använda utgifterna bättre genom att agera gemensamt.
Er tredje brådskande uppgift är utvidgningen. Ni har kungjort att ni vill förhandla med sex länder om de kapitel som lämnat stadiet för screening . Detta måste vara en uppmuntrande signal för de länder som gjort stora ansträngningar för att kunna leva upp till gemenskapens regelverk. Men några tvetydiga situationer får inte uppstå och inga slappa kompromisser får slutas som tynger framtiden med hypotek. Både kommissionen och rådet måste uppmärksamt se till att kandidaterna inte bara har goda intentioner utan även är i stånd att hålla sig fullständigt till gemenskapens förvärv.
Herr ordförande! Även två uppgifter med verkningar på lång sikt väntar er, vilka vi i PPE-gruppen är övertygade om att ni under ert ordförandeskap kommer att ge en avgörande vändning. Den första är också av stor vikt för ert eget land som geografiskt ligger i kontinentens hjärta och som är vittne till mycket genomfartstrafik och utbyten och som har utvecklat ett stor medvetenhet om de nukleära riskerna. Jag åsyftar den globala säkerheten och den inhemska säkerheten, kampen mot brottsligheten, immigrationspolitiken, den ifrågavarande tredje pelaren som är så känslig för medborgarna. Den fria rörligheten och den interna säkerheten är två sidor av samma mynt. På grund av byråkratisk misstro från nationella myndigheter och överspelat jämmer över statssuveräniteten har inte tillräckliga framsteg gjorts på detta avgörande område av integrationen. Som ordförande i rådet kan ni genom egna initiativ vara den drivande kraften och ni kan låta fatta beslut som omedelbart höjer säkerheten och förstärker kampen mot brottsligheten. Under ert ordförandeskap kommer vi att fira femtioårsdagen av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Låt oss sända ut en signal om att det är en grundläggande mänsklig rättighet att leva i ett fredligt samhälle där personer och egendom skyddas och där även barnen försvaras.
Er andra uppgift med verkningar på lång sikt är omdaningen av Europeiska unionen. På planeringen för oktober står ett informellt toppmöte dit kommissionens ordförande är inbjuden, vilket gläder oss. Skulle det inte vara välgrundat och rekommendabelt att också bjuda in Europaparlamentets ordförande? Vår grupp har påbörjat sitt eget tankearbete och kommer att lägga sina förslag på bordet vid passande tillfälle. Fasen med lappningsarbete och halva åtgärder är förbi. Om vi inte har någon tydlig vision av helheten, av de stora institutionella balanserna, av ambitionerna och rollen som unionen med 25 medlemsstater skall ha i världen, då trevar vi oss fram i mörker och riskerar att gå in i en vägg. Inget samhälle kan utvecklats positivt utan en vision.
Vi har inte längre så mycket tid på oss att tillsammans säga vilket Europa vi vill ha. Ert och er regerings engagemang, er ambition stärker oss i vår övertygelse om att ett mindre land kan vara en bra ordförande. Vi är verkligen övertygade om detta och önskar er lycka till.
(Applåder)

Frischenschlager
Herr ordförande, herr rådsordförande! Varje ordförandeskap i rådet står naturligtvis inför svårigheten att tvingas tillkännage mycket och att kunna utföra det. Jag önskar att ni kan genomföra så mycket som möjligt av de saker som ni har lagt fram i dag. Ni är hänvisad till hjälp från andra. I de flesta fall kommer ni att få stöd av den liberala och demokratiska gruppen i detta parlament.
Jag skulle särskilt vilja behandla två punkter. För det första, utvidgningen. Här skulle jag särskilt vilja ta upp frågan om tidsplanen för utvidgningen till debatt. Jag anser att det bara får finnas ett enda kriterium för utvidgningen med dessa ansökarländer: Så fort dessa länder har genomfört sina reformer beträffande demokrati och mänskliga rättigheter, så fort de har gjort sin ekonomi konkurrensduglig för den inre marknaden kan de göra anspråk på anslutning, det är inte så att de skall kunna göra anspråk på det först när de västliga medlemsstaterna, som har ett stort försprång, anser att deras ekonomi är kapabel att möta konkurrensen från de försvagade ekonomiska systemen hos våra östliga grannar, vilka har försvagats genom många årtionden av planekonomi, och beslutar sig för att utsätta sig för denna konkurrens. Det skulle vara en verklig skandal för Europa! Jag förväntar mig att det österrikiska ordförandeskapet fullständigt klart säger att så fort förutsättningarna är uppfyllda har dessa länder rätt att göra anspråk, och inte när det passar oss!
(Applåder) För det andra: Frågan om den institutionella reformen tas upp för kortfattat i ert tal i dag, men även i ert skriftliga program. Visserligen finns en hänvisning till detta - enligt min uppfattning - märkliga toppmöte i oktober, men som kanske inte är meningslöst, då regeringscheferna skall ha ett meningsutbyte om subsidiariteten och närheten till medborgarna eller ganska allmänt om Europas framtid, men tillkännagivandena eller det utlösande motivet lämnar mycket övrigt att önska. Europeiska unionens mäktigaste regeringschefer planerar antagligen att inskränka kommissionens befogenheter, och särskilt för sysselsättningskommissionärens, som tar sina uppgifter på största allvar. Jag anser att det är en katastrofal utveckling om detta sker!
Små länder har bara rättsstablititeten, fördraget som allierad. Kommissionen vakar över att dessa fördrag efterlevs. Därför måste allt göras - och jag hoppas att ni även kommer att få rätt i era redogörelser i dag, att ni lyckas göra er gällande -, så att denna inskränkning av kommissionens befogenheter i fråga om denna centrala uppgift inte sker!
Jag tror att denna regeringskonferens eller detta institutionstoppmöte i Österrike i oktober egentligen bara kan ha en innebörd, nämligen att där fortsätta med det arbete där regeringscheferna misslyckades senast, nämligen i fråga om den institutionella reformen i samband med Amsterdamfördraget. Här är den viktigaste uppgiften i synnerhet att övervinna blockaden av fortsatt integration genom att övervinna enhällighetsprincipen.
På denna punkt kan rådet och Europeiska unionen över huvud taget inte börja att tänka efter för tidigt. Detta skall de göra vid det särskilda toppmötet i oktober. Närhet till medborgarna innebär mer demokrati i Europeiska unionen, mer parlament, mer demokratiska strukturer. Det skulle den institutionella reformen arbeta för, och jag hoppas ni kommer att överta ansvaret även på detta område. Jag hoppas och förväntar det, och jag är också övertygad om att ni kommer att göra bruk av er goda vilja och era goda avsikter i denna fråga!
(Applåder)
Puerta
Fru ordförande! Vår grupp önskar det österrikiska ordförandeskapet framgång under deras första period av ledarskap för Europeiska unionen, men denna framgång är beroende av de resultat de kommer att uppnå inom de prioriterade verksamhetsområdena sysselsättning, utvidgning och miljö.
Vad sysselsättningen beträffar hoppas vi att Europeiska rådet i Wien i december skall utvärdera effekterna av de nationella planerna och samordna dessa, så att de förväntningar som skapades i Luxemburg kan uppfyllas. Eftersom Österrike är det land i unionen som har den näst lägsta arbetslösheten hoppas vi kunna dra nytta av deras erfarenheter och uppnå goda resultat, särskilt i kampen mot ungdomsarbetslösheten och kampen för att män och kvinnor skall ha samma möjligheter att få arbete.
När det gäller utvidgningen bör ordförandeskapet snarast undersöka förenligheten mellan lagstiftningen i de länder som ansöker om medlemsskap och gemenskapens lagstiftning, för att under detta halvår kunna inleda en diskussion om vissa av de 26 förhandlingskapitlen, utifrån vetskapen om att övergångsperioder måste fastställas för att undvika våldsamma effekter inom en så utsatt sektor som jordbruket eller för arbetstagarnas fria rörlighet.
Vi ser positivt på Österrikes roll som en länk mellan Central- och Östeuropa, men vill samtidigt påminna om hur viktigt det är att förhandla med den rättmätiga regeringen på Cypern som helst bör ta in företrädare för det turkcypriotiska samhället utan någon inblandning eller utpressning från den turkiska regeringens sida.
Inför utvidgningen anser vi att det krävs en sådan institutionell reform som misslyckades så totalt i Europeiska rådet i Amsterdam. Därför är det nödvändigt att man på det halvofficiella toppmöte som planeras för oktober, bemödar sig om att inleda en debatt i vilken Europaparlamentets ordförande bör närvara. Vi anser att medborgarna skall få ta del av förslaget till en institutionell reform inför valen 1999, så att detta förslag kan diskuteras och rättfärdigas. Det är ingen idé att tala om den allmänna opinionen och om medborgarnas deltagande om man samtidigt, i det mest avgörande ögonblicket i relationerna mellan företrädarna och medborgarna, inte vill tillkännage rådets och de europeiska institutionernas förslag till institutionell reform för allmänheten.
Å andra sidan bör man behandla den komplicerade frågan om en samtidig finansiering av utvidgningen och den interna solidariteten mellan länderna inom unionen. Vi kan kalla det en solidaritet mellan unionens länder i norr och dess länder i söder. För att bevara målsättningen med en ekonomisk och social sammanhållning räcker det definitivt inte med ett tak på 1, 27 procent av BNP för de egna resurserna, vilket fastställs i den aktuella gemenskapsbudgeten med dess stora begränsningar. Ett överskridande av 1, 3 procent av BNP är oundvikligt och man bör därför fundera på att införa en femte resurs som tar hänsyn till medlemsstaternas relativa rikedom.
I fråga om miljön gläds vi över det österrikiska ordförandeskapets inställning där man värnar om respekten för gemenskapens regelverk i utvidgningsförhandlingarna och beaktar den känsliga frågan om kärnkraftverken, dessutom är det nödvändigt att införa ett miljöperspektiv i hela unionens politik. Vi måste påpeka för det österrikiska ordförandeskapet att det finns en viss oro över att man skall godta den dåliga miljön i ansökningsländerna.
Vi hoppas slutligen, herr ordförande, att det österrikiska ordförandeskapet skall garantera Europeiska unionens medverkan till en rättvis lösning på Kosovoproblemet. Och att man ser till att en folkomröstning om självbestämmande i Västsahara äger rum under Förenta Nationernas beskydd, inte bara för att det är viktigt för Saharas befolkning att få ge uttryck för sin vilja efter tjugo års krig, utan även för att det utgör en garanti för den europeiska säkerheten med början vid Medelhavets södra strand.
Jag vill särskilt gratulera ordförandeskapet för dess inställning till säkerheten som inte bara omfattar försvaret, utan även miljön och den sociala sammanhållningen. Det är en hållning som många av oss tror på och därför är vi glada över att kunna stödja er och önskar er all framgång.

Roth
Fru ordförande, herr rådsordförande, kolleger! Utrikesminister Schüssel står för anrättningen. Vad är det som gör det österrikiska köket världsberömt? Det gömmer och döljer! Aprikosen i knödeln, schnitzeln i paneringen, köttfärsen i paprikan. Jag fruktar att Schüssel i dag bara serverar oss det lätta höljet. Men det är faktiskt fyllningen det kommer an på, höljet blir Europa inte mätt på! Vårt Europa hungrar efter demokrati. Mer Europa genom mindre demokrati, det är ett recept som regeringskökscheferna vill sätta oss på diet med. Men det är påkallat att inte gå ner i vikt, utan det är gödning som gäller så att detta Europa blir starkt, kraftfullt, motståndskraftigt, modigt och vid god hälsa, och därigenom får det tillbaka sin livsglädje. Hungern är stor efter social rättvisa, rättvis fördelning och delaktighet, grundläggande och mänskliga rättigheter, lika möjligheter, ekologisk omfördelning samt fredspolitik.
Det får inte heller vara några gamla konserver, färska produkter är påkallat! Herr rådsordförande! Låt ingen laga till något åt er i förväg! Kohls, Chiracs och Klimas subsidiaritetssoppa gör inte alla mätta, utan bara en del, och en åternationaliseringspannkaka sätter sig i magen på mig liksom den förmyndaraktiga närheten till medborgarna. Vi vill inte bara ha vispgrädden, vi vill ha medborgerliga rättigheter. Det är det köket som faller oss i smaken! Låt detta ordförandeskap bli en kulinarisk höjdpunkt och laga till demokratin, för den kan man aldrig få för mycket av, och det är bara den som avhjälper de avsevärda bristsymptomen.
Strudeln kommer som bekant från Turkiet via Ungern, Böhmen till Österrike. Vem, om inte Österrike, skulle redan av gammal förbundenhet och närhet ha utvidgningen högst upp på menyn? Men inte som extraerbjudande, utan som husets specialitet! Men, herr Schüssel, då får ni inte dra i den som en strudeldeg tills den är färdig. Det förenade Europa får inte vara plommonsylt för oss, för alla som inte förstår det, för mig är det i vilket fall som helst inte blodkorv!
Ta också med utvidgningen och därigenom också den fria rörligheten för personer, som de viktigaste utmaningarna på er meny. Huvuduppgifter som att få fart på en verklig sysselsättningspolitik med initiativ till förkortning och omfördelning av arbetstiden, en samordnad ekonomisk politik med initiativ till skatteharmonisering, förverkligandet av en varaktig miljöpolitik med initiativ till kärnkraftsavveckling samt en inrikes- och rättspolitik som satsar på rättssäkerhet i stället för att bygga upp totalitära strukturer inom ramen för Europol.
Människorna i detta Europa kommer att tacka er eftersom de äntligen återigen vet varför de över huvud taget vill ha detta Europa. När demokratin finns med i erbjudandet ökar aptiten. Kärlek går som bekant genom magen, herr utrikesminister, men det är inte alla rätter som innehåller vad de utlovar. Så erbjud oss någonting bättre! Europa behöver i dag mer än sufflé från Salzburg, i vilken det som bekant finns bara varm luft och som faller ihop vid beröring. Smaklig måltid!
(Applåder)

Ordföranden
Tack, fru Roth, för att ni frestat oss.

Lalumière
Fru ordförande, herr rådsordförande! Österrike är för första gången ordförande i rådet och detta ordförandeskap ger upphov till stort intresse och mycket sympatiska föreställningar. Jag för min del känner stort förtroende för detta, eftersom jag med mycket stor glädje minns samarbetet med Österrike när jag var generalsekreterare i Europarådet. Kunskap om länderna i Central- och Östeuropa, strävan efter balans mellan öst och väst och de österrikiska diplomaternas stora erfarenhet är alla egenskaper som gör att vi förväntar oss mycket av er.
Herr rådsordförande! Jag skall ta upp några av era prioriterade frågor. Till att börja med unionens utvidgning. Den har sannolikt inte högsta prioritet under de kommande sex månaderna, men det är förmodligen inom detta område som er geografiska och historiska belägenhet tillsammans med er politiska erfarenhet kan hjälpa oss över en rad hinder. Ni vet bättre än andra varför det är så viktigt att Centraleuropa kommer med oss, och mer än något annat känner ni också oro inför en utvidgning som riskerar att påverka sysselsättningen hos er, på grund av en stor tillströmning av arbetstagare, eller som riskerar att utsätta ert jordbruk för allvarlig konkurrens, för att bara nämna några problem.
Men Österrike ligger också bra till för att tjäna som övergång, en bro mellan Centraleuropa och ett land som mitt eget, som inte gränsar till något av länderna i Central- och Östeuropa, och som egentligen känner till dem ganska litet, trots att en utvidgning utan dem skulle vara ett misslyckande. Denna utvidgning får inte reduceras till en privilegierad debatt mellan grannar, även om Tyskland och Österrike kulturellt och ekonomiskt befinner sig i främsta rummet.
För det andra måste ni - för våra landsmän är det en viktig fråga - under ert ordförandeskap fortsätta ansträngningarna för sysselsättningen. För Guds skull, herr ordförande, gör något! Tänk om vi kunde uppbåda samma engagemang för sysselsättningen som för euron. Jag vet mycket väl att man inte kan tvinga företagen att anställa, men unionen kan skapa en gynnsam miljö och mobilisera de medel den förfogar över. Vissa framsteg har gjorts, men det finns fortfarande väldigt mycket att göra.
På grund av tidsbristen kan jag inte gå in på några av de andra frågor ni kommer att prioritera under ert ordförandeskap, såsom den nödvändiga reformen av institutionerna eller utarbetandet av Agenda 2000 - på det området känner också jag oro när det gäller de tak för utgifterna som kommissionen har föreslagit - men jag vill sluta genom att betona att ni valt att i Wien ge särskild glans åt firandet av femtioårsdagen av deklarationen om de mänskliga rättigheterna. Det är ett bra val. När jag tänker på Österrikes roll i Europarådet kan jag vittna om ert lands djupa engagemang för att försvara de mänskliga rättigheterna, och jag hoppas av hela mitt hjärta att ni fortsätter i den rollen, till förmån för Europeiska unionen.
Det finns en sista punkt som verkar lovande: inbjudan till Turkiets president Demirel. Vilka svårigheter som än finns i våra förbindelser med detta stora land finns det gester man måste göra för att sudda ut beklagansvärda klumpigheter. Jag erkänner med glädje Österrikes traditionella roll här, med en utsträckt hand till varandra, precis som på förbundskansler Kreiskys tid.

Bonde
Fru ordförande! På Nationernas Europas vägnar vill jag gärna lyckönska Österrike till övertagandet av ordförandeskapet. Jag hoppas att Österrikes och utrikesministerns uttalanden om närhetsprincipen är något annat än bara vackra ord. Fem år efter närhetsprincipens införande i Maastrichtfördraget har vi nu fått 50 procent fler regler att hålla kontroll på i Bryssel. Unionen har nått till den punkten hos Orwell när språket är motsatsen till innehållet. Närhet betyder nu att 20 kommissionärer i Bryssel har ensamrätt på att föreslå om ett beslut skall tas nära dem eller nära medborgarna och deras valda lagstiftare. En föreslagen grundlag kan bara ändras om samtliga 15 länder är eniga. Skulle 15 rävar kunna komma överens om att skydda en höna? Endast enskilda särintressen i ett enskilt land kan hindra en återgång av makt till medlemsstaterna, till nationella och regionala parlament, till de folkvalda. Därför blir nu min nedslående prognos att det kommer att bli ännu fler regler när Österrike lämnar över ledartröjan till Tyskland, och när Tyskland lämnar tillbaka den igen efter att ha talat mycket om närhetsprincipen kommer berget av lagar vara lika högt som en bergstopp i alperna. Man säger en sak, och gör det motsatta.
Ett annat exempel är antagandet av förslaget till tjänstereglemente för parlamentets ledamöter, som skall ge oss en enhetligt högre lön. Förslaget kommer att göra oss till Bryssels företrädare i medlemsstaterna. I Nationernas Europa menar vi att det är bättre att vara medlemsstaternas företrädare i EU. Var i medlemsstaterna kan man hitta folk som går med på att betala 1 000 ecu för en resa som är värd 500 ecu? Var har man demonstrerat för att vi skall få högre lön? Det förslag till tjänstereglemente som nu föreligger, kommer att föra oss längre bort från väljarna och inte vara i överensstämmelse med närhetsprincipen.

Hänsch
Fru ordförande, kolleger, herr rådsordförande! Ni har sagt att EU själv måste stå bättre rustat inför utvidgningen. Vi i Europaparlamentet kommer att göra allt för att det skall kunna fattas beslut om Agenda 2000 under denna mandatperiod.
Men jag ber då rådet att även tänka på att utsatta tidpunkter skall beaktas, och att parlamentet måste få möjlighet att också säga sitt ord vid slutet av hela proceduren. I maj är det slut! Ni har sagt att det tyska ordförandeskapet då kommer att lägga fram beslutet i mars. Gärna det! Men det är också den sista möjligheten för att parlamentet skall kunna komma fram till ett avgörande till i maj. Efter det går det inte längre. Det innebär - det säger jag nu som tysk -, överlåt inte för mycket åt tyskarna!
Andra kommentaren: Nu kommer ni ju tack vare Kohl och Chirac att få ett särskilt toppmöte. Det kommer att talas om detta, att EU skall bli effektivare, handlingskraftigare, skall komma närmare medborgarna, att befogenheterna skall avgränsas bättre. Detta är verkligen som en lista över det som saknades i ert arbete i Amsterdam. Allt detta hade ni kunnat göra redan i Amsterdam!
(Applåder) Det gjorde ni inte. De är bra att detta kommer upp till diskussion. Men jag kommer i sammanhanget att tänka på Schillers Wallenstein, " Piccolomini" , första akten, första scenen: " Sent kommer ni, men ni kommer!" Det är i alla fall något. Om det skulle lyckas att åtminstone få till stånd en förbättring av rådets arbete genom diskussionen på det särskilda toppmötet, då vore bara det ett enastående resultat av toppmötet!
För det tredje: subsidiaritet. Subsidiaritet, och då understryker jag det som ni har sagt, innebär att ta den europeiska frågan på allvar. Subsidiaritet betyder inte mindre Europa, utan det innebär mer Europa där Europa verkligen kan åstadkomma något. Två exempel: Medborgarna förväntar sig att Europa också får en gemensam skattepolitik, budgetpolitik och ekonomisk politik nu efter införandet av euron. Vi behöver en sorts ekonomisk regering. Men det är inte bara Bonn som lägger hinder i vägen för detta, utan även andra.
Det räcker inte, och det är inte rätt, att hela tiden bara beklaga Europas vanmakt på Balkan och samtidigt förvägra Europa mer makt. Det gäller även för utrikesministrarna. Jag skulle i varje fall önska mig att regeringarna inte bara talar om, och det gäller framför allt på det särskilda toppmötet, att de inte bara talar om vad Europa inte får göra, utan att de talar om vad Europa måste göra!
Till sist, herr rådsordförande: Det handlar mindre om att ena Europa mot att återvända till det förgångna, än att göra klart för medborgarna och sig själv att vi måste ena Europa för att Europa skall kunna hävda sig själv i den framtida världen!
(Applåder)
Stenzel
Fru ordförande, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande! Förväntningarna är stora på varje nytt ordförandeskap, särskilt när denna funktion för första gången utövas av en ny EU-medlem. Som ni har kunnat erfara här åtnjuter Österrike i sammanhanget också ett stort förtroende på förhand. Eftersom ordförandeskapet växlar varje halvår, vilket av många med rätta betraktas som en inneboende svaghet i ledningen av EU, är det lämpligt att ta ned dessa förväntningar något på jorden igen, varken att överdriva eller att underdriva.
Handlingsramarna är fastställda. Vid det avslutande toppmötet i Cardiff satte EU till och med upp en tvingande tidsgräns för sig själv. Fram till mars nästa år - alltså fortfarande i rätt tid före valet till Europaparlamentet - skall de viktigaste delarna av reformerna i fråga om struktur- och jordbrukspolitiken, liksom underlagen för de kommande finansiella ramarna fastställas. Det kommer att åligga det österrikiska ordförandeskapet att lägga fram ett samlingspaket med alternativ till en definitiv lösning. En politisk mastodontuppgift, eftersom det inte går att bortse ifrån intressemotsättningarna inom Europeiska unionen, vilket ni har fått ett smakprov på här i parlamentet. Ni kommer att behöva jämka mellan nettobetalare och nettomottagare, mellan dem som fruktar att de kommer att tilldelas för mycket och dem som fruktar att de kommer att få för lite.
Förmåga att uppnå enighet är därför det som för närvarande gäller, liksom ett europeiskt tänkande som skall ge solidariteten i Europeiska unionen ett klart innehåll, vilket i sin tur skall gynna intresset av att få en rättvis utjämning av bördorna. Bara på grundval av detta måste parlamentet engageras i tid i beslutsförfarandet om Agenda 2000 - Hänsch sade detta alldeles nyss. Det gläder mig att ni vill arbeta med vidareutvecklingen av den interinstitutionella dialogen. Det budskapet hör jag gärna, jag hyser personligen tilltro till detta. Denna process påbörjades under det brittiska ordförandeskapet. Nu gäller det att konsolidera den under det österrikiska ordförandeskapet. Det är nämligen för mycket som står på spel för att ställa parlamentet i periferin i samband med förberedelserna av Agenda 2000, som slutligen skall förbereda Europeiska unionen inför millenniumskiftet och tiden därefter. I detta organ är nämligen medborgarna direkt representerade. Här kan den ofta åberopade subsidiariteten omsättas i praktiken, och medborgarna väntar sig en ny våg av energi för Europa. Det är just ni som på ett avgörande sätt har kämpat för att sysselsättningskapitlet har vunnit insteg i Amsterdamfördraget, omsorgen om arbetstillfällena har blivit obligatorisk.
EU: s energi får dock inte ta slut i och med införandet av euron. Den förväntade stimulansen av ekonomin genom införandet av euron måste resultera i ny tillväxt och därav nya arbetstillfällen, framför allt för ungdomar. Bara detta är dock för litet! Industrinära forskning måste främjas. Arbeta som rådsordförande för en maximal variant av det femte europeiska forskningsramprogrammet. Här får inga besparingar göras, det vore att spara på fel ställe.
Europeiska unionen, här ger jag er fullkomligt rätt, måste förstärkas på alla plan, det är bara på det sättet den kan bli i stånd att verkligen genomföra århundradets projekt, utvidgningen av Europeiska unionen. När vi ser oss om, när vi ser krisen i Kosovo, spänningarna på Cypern, stagnationen i Mellanöstern, då kan vi bara dra en enda slutsats av detta, nämligen hur viktigt det är att stärka Europa utifrån dess mitt, och det innebär att skynda på utifrån mitten, vilket innebär att påskynda utvidgningsprocessen. Ni har tillkännagivit att ni har för avsikt att göra detta. Mina vänner och jag i Europaparlamentet kommer att stödja er därvid. Även detta kommer att bidra till Europeiska unionens trovärdighet, där det ligger på er att ge ett väsentligt bidrag.

Van Bladel
Fru ordförande! Jag välkomnar det första österrikiska ordförandeskapet. Jag känner tydligt att Österrike vill vara behjälplig mellan det brittiska och det tyska ordförandeskapet. Det tycker jag är sympatiskt. Tyvärr vill det österrikiska ordförandeskapet inte dansa under 1998 men kanske kan vi ändå spela fotboll, för denna sortens pålitliga, djupgående mänskliga uttryck innehåller ofta solidaritet och enhet.
Främja unionens ändamålsenlighet, ge subsidiariteten ett innehåll: jag kan dela dessa uppfattningar, men jag saknar ett antal konkreta åtgärder beträffande ändamålsenligheten. Det är och förblir ju nödvändigt att den institutionella omdaningen kommer till stånd före utvidgningen och jag har hört för litet om detta.
Ordföranden har brett ut sig vitt och brett i säkerhetsfrågan, tyvärr är arbetslösheten och naturligtvis den ökande kriminaliteten här en stimulerande faktor. Skulle det inte vara bra om det österrikiska ordförandeskapet, just Österrike, nu äntligen sätter stopp för maffian som rycker fram från Östeuropa? Vi vet alla att de första överfallen inträffade i Budapest för ett par veckor sedan. Jag skulle vilja att det österrikiska ordförandeskapet kom med tydliga och konkreta åtgärder mot detta. Skulle ni nu äntligen vilja uppmana en medlemsstat, i synnerhet Nederländerna, att ta kampen mot kriminaliteten på allvar och att arrestera Surinams före detta diktator, en internationellt eftersökt knarkhandlare?
Vad beträffar stabiliteten är utvidgningen viktig men det vore bra om den österrikiske ordföranden inte bara ville hålla ögonen på Centraleuropa utan även stödja politiken i Medelhavsområdet. Jag är orolig: förhandlingarna med Egypten har redan pågått i tre år. Det land som var det första att modigt kasta sig in i fredsprocessen i Mellanöstern hotar nu att inte ansluta sig till Medelhavsavtalet före utgången av parlamentets mandat. Österrike, gör något åt det!
Österrike, jag saknar de äldre i ert anförande. Av de europeiska medborgarna är 120 miljoner över femtio år gamla! Det får inte vara så att införandet av euron sker på deras bekostnad. De har gynnat Europas ekonomiska framgång. Tänk litet på de äldre! Jag är glad att ni vill skydda barnen men skydda även de äldre.
Slutligen, herr ordförande, femtio år efter förklaringen om de mänskliga rättigheterna ber jag er om ett initiativ: 4000 EU-medborgare sitter fängslade utanför EU. De saknar helt juridiskt stöd och ibland tyvärr även diplomatiskt stöd. Ta initiativ till upprättandet av en fond för att ge medborgarna rätt till juridiskt stöd, då kommer även de att återfå förtroendet för Europa.

Alavanos
Fru ordförande! Jag vill påpeka att rådsordförandens anförande präglades av måttfullhet och framsynthet. Vi har stora förväntningar på det österrikiska ordförandeskapet. Jag noterade att han nämnde frågan om Turkiets närmande till Europa, de mänskliga rättigheterna och Cypernfrågan. Kanske han glömde frågan om kurderna. Han nämnde hur viktigt det är att åstadkomma en lösning av Cypernfrågan.
Jag vill ta upp ett ämne och ställa en fråga till rådsordföranden.
Det råder kris i Turkiet, på Cypern osv. Turkiet ifrågasätter Cyperns - ett oberoende land - rätt att ha ett försvar. Det förekommer redan öppna hot om krig och militära insatser. För två dagar sedan hade Republiken Cyperns president Klerides ett sammanträffande med president Jeltsin. Han deklarerade då offentligt att Cypern inte kommer att installera S-300, om Turkiet inleder en demilitarisering och bidrar till en lösning av Cypernfrågan.
Hur kommer det österrikiska ordförandeskapet att stödja detta initiativ? Jag skulle vilja ha ett svar från rådsordföranden.

Voggenhuber
Fru ordförande, herr rådsordförande! Inledningen av varje ordförandeskap i rådet är de stora ordens och de stora önskningarnas tid, som ni har sett. Vid slutet finns bara det torftiga ordet kvar: Ni kommer att känna igen dem på deras frukter. Det kommer parlamentet och den europeiska allmänheten att bedöma i december. Jag är övertygad om att parlamentet i slutet av året också kommer att ha modet och förmågan att pröva om det finns en fyllning under det tunna höljet som ni har serverat oss i dag, eller om det bara är varmluft.
Vad vi kan säga redan i dag, ja måste säga, är det som människorna i Europa förväntar sig: arbete, demokrati och en rättvis fördelning av välståndet. Det är det människorna lider brist på. Det är det ni kommer att bedömas efter under ert ordförandeskap. Många människor på tröskeln till Europa förväntar sig att bli upptagna i denna union i ett område som präglas av fred och stabilitet.
I betraktande av det program som ni, herr rådsordförande, lagt fram i dag, uppstår dock ett flertal tvivel. Det man inte sår kan man inte skörda! Uppgifter som man inte identifierar kan man inte lösa. Ni har i ert program i dag inte tagit ställning till de angelägna frågorna angående demokratireformen. Konceptet för det särskilda toppmötet, som parlamentet ändå sätter ett visst hopp till - det är när allt kommer omkring fortsättningen på en lång och utdragen debatt -, ägnade ni inte ett ord. Hänsch har redan sagt det: Rådet har försatt Europeiska unionen i detta tillstånd genom sitt misslyckande i Amsterdam. De har i dag inte lyckats skingra våra farhågor.
Jag tackar er för de kritiska och reserverade orden om subsidiariteten. Men jag beklagar att ni inte tagit ställning till nödvändigheten av att övervinna det demokratiunderskott som huvudsakligen finns i rådet. Är ni beredd att sörja för att rådets lagstiftning skall bli offentlig? Är ni beredd att underkasta det rättsliga området och det inre samarbetet en rättsstatlig, det vill säga, . rättslig och parlamentarisk, kontroll? Är ni beredd att ta itu med den på grund av rådet utdragna institutionella reformen vid detta särskilda toppmöte?
Dessa frågor är öppna, likaså frågorna beträffande framtiden för parlamentets medbeslutande, dess budgetsuveränitet, gemensam valmetod, lista över grundläggande rättigheter osv. Det är inte dags för ett övergångsordförandeskap, det är dags för visioner! Det är inte sant att den politiska dynamiken i Europa bara behöver upprätthållas. Den behöver återerövras. Ett ordförandeskap som bryter is är den uppgift som ligger framför er!
På det sociala området: Jag har inte hört ett ord om skatteharmonisering, en ambition som den egna finansminstern har. Inte ett ord om arbetstidsförkortning! Inte ett ord om en gemensam ekonomisk politik! Jag hoppas att det som saknas kommer att fyllas ut för att resultera i en verklig fyllning. Fram till i dag är misstanken om varm luft tyvärr mycket stor!

Blokland
Fru ordförande! I slutet av det brittiska ordförandeskapet drog premiärminister Blair slutsatsen att hans ordförandeskap varit framgångsrikt, bland annat på grund av att relationerna mellan Europeiska unionen och Storbritannien hade förbättrats.
Nu när vi står inför början av det österrikiska ordförandeskapet är det bra att formulera våra förväntningar tydligt. I vilket fall som helst är det inte meningen att ordförandeskapet skall användas för att utveckla bättre relationer till övriga medlemsstater.
Det österrikiska ordförandeskapet har redan tillkännagivit att det under det kommande halvåret skall ägna mycket uppmärksamhet åt frågan om arbete, en klar politisk fråga, vilken vi kan återkomma till under utvärderingen. Vi får emellertid hoppas att ordförandeskapet inte kommer att inrikta sig enbart på detta. Det kommande minitoppmötet i Wien skall handla om institutionella omdaningar. Det blir allt tydligare att Europas medborgare inte känner sig företrädda av bland annat Europaparlamentet. Ordförandeskapet måste därför förbättra ett och annat även på det institutionella planet.
Härutöver finns det en annan viktig fråga som Österrike måste koncentrera sig på, nämligen unionens utvidgningsplaner österut. Detta kan inte vänta längre, ett slagkraftigt uppträdande är således önskvärt.
Vidare har ordförandeskapet presenterat sina prioriteringar på miljöområdet. Det är logiskt att koldioxidpolitiken åter står i centrum nu när parternas nästa konferens i Buenos Aires är i antågande. Det vore härligt om Europeiska unionen då kunde stoltsera med en stor portion effektiv politik. Jag tänker på politiken för att minska bränsleförbrukningen hos personbilar och lastbilar. Avtalsslutandet med näringslivet är otillräckligt såsom det nu sker. Jag förväntar mig inte mycket av detta. Det kommer bara att ha en ringa effekt på lång sikt. Vad vi behöver är en serie hårda, juridiska krav på bränsleförbrukningen hos olika sorters bilar. Alltså, ett förslag till direktiv. På det här området är rent tekniskt väldigt mycket möjligt. Bara då skulle man verkligen kunna stjäla föreställningen i Buenos Aires.
Det är första gången Österrike håller i ordförandeklubban. Vi hoppas att denna första gång blir framgångsrik, och vi önskar Österrike lycka till.

van Velzen, Wim
Fru ordförande! En av de viktiga uppgifterna för det österrikiska ordförandeskapet är att formulera normer för sysselsättningen. I det avseendet är det således fel att tala om ett övergångsordförandeskap. Det är en mycket viktig uppgift. Det finns ganska många människor som anser att vi helt enkelt måste nöja oss med besluten som fattades vid toppmötet i Luxemburg och att vi måste leva med dessa under de kommande fem åren. Det är rena struntpratet för en av de uppgifter man då uppställde var att se till att överenskommelserna omvandlas till konkreta rättesnören för medlemsstaterna och jag hoppas att ordförandeskapet också gör det med iver och att det även funderar på frågan om det inte är nödvändigt och möjligt att komma med nya benchmarks . Här skulle jag prioritera en ny benchmark på området för medlemsstaternas investering i praktikplatser och utbildning, som det sägs så många vackra ord om men för vilket man åtar sig mycket få ekonomiska skyldigheter. Jag är glad att ordförandeskapet tar samordningen av ekonomisk politik och sysselsättningspolitik på allvar. Jag är också utomordentligt nöjd med det faktum att det organiserar ett så kallat jumbo-möte och jag hoppas att detta är en ansats till en bättre samordning i framtiden av dessa två former av sysselsättningspolitik.
Sedan vill jag säga något om den sociala dialogen. I Amsterdamfördraget ges arbetsmarknadens parter en utomordentligt viktig roll, även på lagstiftningsområdet. Det är bara utomordentligt synd att man har glömt att även tilldela Europaparlamentet en roll. Jag uppmanar ordförandeskapet att utarbeta konkreta förslag för detta, och ifall det inte är i stånd att göra så, överta förslagen från Europaparlamentet.
Slutligen vill jag säga något om en fråga som ni för övrigt har uttalat er positivt om: bristen på en rättslig grund. I Europaparlamentet pratar vi gärna om Europas stora projekt. Enligt min mening handlar det största projektet som vi sysslar med för tillfället om att föra våra projekts Europa närmare medborgarna. Den som tror att vi klarar av detta ensamma vet inte vad han talar om. Vi måste tillerkänna de icke-statliga organisationerna en utomordentligt viktig roll, då dessa i realiteten kan utgöra en länk mellan det vi gör och förtroendet för det, vilket måste väckas bland medborgarna. Jag finner det obegripligt och oacceptabelt att just de projekt som kan uppnå detta, som kan ge Europa ett socialt ansikte, har skadats. Jag har sett förslagen från Europeiska kommissionen beträffande detta och jag hoppas att Europeiska kommissionen inte kommer att tillämpa en strategi av typen söndra och härska så att en del av projekten möjliggörs medan andra projekt blockeras. Då syftar jag framför allt på projekten mot social utslagning. Jag finner det verkligen galet att man å ena sidan startar projekt som till exempel Schengensekretariatet därför att det redan finns reglerat i fördraget och samtidigt lägger projekt som rör social utslagning på is: projekt som uttryckligen beviljas i fördraget. Jag vädjar eftertryckligen till kommissionen att erbjuda ordförandeskapet möjligheten att verkligen formulera ett beslut denna vecka.
(Applåder)

Brok
Fru ordförande, kära kolleger! Herr rådsordförande! Med rätta talade ni i inledningen av ert anförande om att vi behöver ett system för att förhindra krig och att utvidgningen av Europeiska unionen är en viktig del av det, men även den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Just angående den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken måste potentialen på detta område användas vid genomförandet av Amsterdamfördraget. Det måste äga rum just under ert ordförandeskap fram till toppmötet i Wien. Det måste fastställas om den nya trojkans, planerings- och strategienhetens, beslutsmöjligheter verkligen leder till ett högre europeiskt mervärde eller om det fortfarande kommer att stanna vid den klassiska mellanstatliga antydan " Gammal politik i nya kläder" . Jag tror att ni kommer att få en nyckelroll där.
Något liknande gäller också för integreringen av Schengen. Vi kommer som parlament att ge mycket noga akt på om nationella byråkrater vid förhandlingarna kommer att anse det nödvändigt att låta fler delar av Schengen kvarstå i tredje pelaren i stället för att överföra dessa till första pelaren i enlighet med möjligheterna i Amsterdamfördraget. Här kan det bli ett stort bråk, om jag är riktigt informerad om förhandlingsförloppet i Coreper och andra organ. Jag skulle uttryckligen vilja göra er uppmärksam på detta redan här!
Ytterligare en punkt som jag skulle vilja ta upp här: Ni har fullkomligt rätt i att vi ännu inte har kommit tillräckligt långt med de för utvidgningen nödvändiga institutionella reformerna och att vi på det särskilda toppmötet, och därefter, måste sätta de nödvändiga förutsättningarna i samband med det som återstår att reglera på detta område.
Det står klart att Europaparlamentet har sista ordet vid ratificering av utvidgningsfördrag. Jag ber er att komma ihåg att dagordningen och dess förlopp utformas så i samband med förberedelserna av de institutionella reformerna, vilka för oss är en förutsättning för utvidgningen, så att Europaparlamentet också blir tillfreds med de institutionella reformerna för att utvidgningen inte skall äventyras. Därför är det här, enligt min åsikt tillrådligt att den nödvändiga dialogen med Europaparlamentet förs i ett mycket tidigt skede. Det får inte bara ske i form av förslag till beslut som Europaparlamentet på ett tacknämligt sätt får tillställa er, utan det måste också ske på andra nivåer och på ett konstruktivt sätt.
På samma sätt skall subsidiaritetsfrågan behandlas. När ni behandlar subsidiaritetsfrågan på det särskilda toppmötet måste ni vara medveten om att denna har att orientera sig efter den nuvarande fördragstexten. Det innebär att en av de båda lagstiftande parterna, nämligen Europaparlamentet, måste ha en liknande uppfattning om subsidiaritet som toppmötet. Om toppmötet kommer fram till en annan tolkning än Europaparlamentet kan ni lämna toppmötet! Då behöver vi inte orientera oss efter den, och i fråga om de möjligheter vi har, kommer det då att fortsätta på samma sätt som hittills i politiken. Med tanke på detta är det också viktigt för förberedelserna inför toppmötet att inbegripa Europaparlamentet på lämpligt sätt. Vi måste tydliggöra att vi skall återupptäcka nya instrument - kanske finns det också gamla instrument. Till exempel skulle man kunna anta direktiv som ramdirektiv för att på så sätt genomföra det som är nödvändigt för Europas utformning, men ändå överlåta tillräckligt spelrum åt de nationella lagstiftarna. Det går dock inte att rådet talar om för oss vad vi behöver, men för övrigt lägger in allt i det egna beslutsfattandet, så mycket som möjligt, och sedan försöker att bromsa oss! Detta måste också ske i samarbete mellan rådet och Europaparlamentet! Vi måste se längre, och se att detta bara kan fungera om rådet också genomför en egen reform på lämpligt sätt.
Jag skulle som avslutning vilja säga - Klaus Hänsch pekade också på det -, att den tidigare metoden som rådet för allmänna frågor tillämpade som lagstiftare är något av det mest skrattretande inom denna Europeiska union!
(Applåder) Här måste rådet också, precis som vi, organisera sig på ett nytt sätt när det utnyttjar sin roll som lagstiftare! Om denna klara uppdelning mellan rådet som verkställande makt och den lagstiftande makten inte iakttas och det dessutom inte finns någon klar orientering, då kan ni besluta vad ni vill om subsidiariteten! Det kommer inte att bli något av det! Det är er hemläxa!
(Applåder)
Randzio-Plath
Fru ordförande, herr rådsordförande! Att utforma Ekonomiska och monetära unionen är en uppgift som inte ligger framför oss först efter den 1 januari, utan redan nu. Därav följer att formen för den ekonomiska samordningen måste vara den centrala frågan även för det österrikiska ordförandeskapet, eftersom ett flertal Euro-11-råd för första gången kommer att infalla under detta österrikiska ordförandeskap. Vi från Europaparlamentets sida kommer inte nog att kunna understryka hur viktigt det är för oss att å ena sidan omröstningsprocessen mellan länderna i Euroområdet fungerar, men också hur viktigt det är för oss att behålla förbindelsen med Ekofin. Därför kommer det att vara särskilt önskvärt för oss att de informella Ekofin-råden, och även Euro-11-råden, kännetecknas av mer öppenhet och information, vilket tidigare var fallet. För det som beslutas inom dessa viktiga, existentiella områden för ekonomi, tillväxt och sysselsättning, angår oss alla.
Under det österrikiska ordförandeskapet kommer också stabilitetsplanerna att debatteras för första gången, vilka måste läggas fram av Euro-11-länderna. I detta sammanhang skulle jag vilja påminna om att det var Europaparlamentet som eftertryckligen såg till att investeringsutvecklingen togs upp i stabilitetsplanerna, såväl inom den offentliga som den privata sektorn. Jag skulle gärna vilja ha ett löfte från det österrikiska ordförandeskapet om att man inte bara kommer att analysera, utan framför allt också utveckla något. För det som saknas inom Europeiska unionen är organisation av tillväxt inom privat och offentlig sektor. Vi har inte råd med detta om vi verkligen vill bekämpa massarbetslösheten. Denna svaghet är kännetecknande för Europeiska unionen på ett ödesdigert sätt, och därför är stabilitetsplanerna mycket viktiga. Man får under alla omständigheter inte ta sig an dem på ett rigoröst sätt, och de får inte heller omintetgöra våra andra politiska ansträngningar. Stabilitetsplanerna får inte leda till att konvergensplanerna för pre-Ins hanteras strängare än vad Maastrichtfördraget föreskrivit, och det får inte leda till en splittring.
Tillåt mig också att uppmärksamma ytterligare en punkt. Det österrikiska ordförandeskapet har helt riktigt pekat på att detta ordförandeskaps sista timme kommer att vara avskedet av de 14 valutorna och en övergång till den enhetliga valutan för Eurozonens 11 länder. Denna gamla kontinent har verkligen lyckats att med den enhetliga och nya valutan ge ett svar på framtidens utmaningar.
Låt oss under det österrikiska ordförandeskapet också komma igång på de områden som hör till samordningen av den ekonomiska politiken i fråga om interinstitutionella avtal, i fråga om förfarandet för multilateral övervakning, i fråga om förfarandet för de oerhörda underskotten och även grunddragen i den ekonomiska politiken. Vi behöver parlament, råd och kommission som partner, och det vore bra om det österrikiska ordförandeskapet äntligen tog fasta på denna fråga med tanke på demokratiseringen av beslutsprocessen inom Europeiska unionen. Vi uppmanar Österrike, trots erfarenheterna från Wienkongressen, att ge den lyckliga tilldragelsen den 31 december en festlig utformning på nyårsnatten för att det skall bli ett präktigt barn med stolta föräldrar av euron. Därför anser jag att välkomnandet måste organiseras så att alla i Europeiska unionen, framför allt även befolkningen, vet att euron är välkommen.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru ordförande! Jag vill börja med att gratulera det agerande ordförandeskapet i rådet till ett ambitiöst program och önska det all lycka och framgång.
Ni har rätt i, herr minister, att varken detta ordförandeskap eller något annat inom loppet av sex månader kan lösa samtliga problem som Europeiska unionen för närvarande har att ta ställning till. Men man kan däremot förvänta sig att det österrikiska ordförandeskapet gör framsteg i alla de avseenden som kollegerna som talat före mig har nämnt, genom att skapa enhet, förena olika viljor, och det svåraste av allt, bevaka de gemensamma interessena. Det bästa sättet att göra detta på är naturligtvis genom att skapa förutsättningar för ett stärkande och en reform av unionens politik, vilket i sin tur kan leda till positiva effekter i form av en utvidgning, förbättrade livsvillkor för våra medborgare och en stabil tillväxt som ger upphov till sysselsättning.
Det finns ett tydligt behov av en institutionell reform - något som Brok redan har påpekat - och jag vill i det sammanhanget ta upp en fråga som särskilt intresserar mig: frågan om subsidiaritet. Herr rådsordförande, jag är glad för att ni inte har använt er av denna princip i beräknande, demagogiskt eller manipulativt syfte, en princip som en del vill dra nytta av för att kraftigt bromsa eller ändra inriktningen på planerna om en politisk union. Det är samma personer som anklagar Europeiska kommissionen för att vara en samling statslösa byråkrater, när det snarare är så att dessa planer inte skulle ha nått det mätbara utvecklingsstadium som de faktiskt har utan deras starka vilja och drivkraft.
Det är främst tre saker som intresserar mig. Det agerande ordförandeskapet i rådet har anfört att man lägger vikt vid solidaritetsprincipen. Jag skulle vilja veta vilken hållning det österrikiska ordförandeskapet intar i debatten om budgetplanen och rent konkret i den senaste debatten om gemenskapsmedlen.
Det andra är om det ordförandeskapet i detalj kommer att följa de avtal om lagar med utomterritoriell verkan som ingicks med Förenta Staterna i maj.
Det tredje är hur ordförandeskapet ser på relationerna med Latinamerika och vilken hållning man, med tanke på det tyska ordförandeskapet, kommer att inta inför det kommande toppmötet med stats- och regeringscheferna i Europeiska unionen och Latinamerika, och vilken roll Europaparlamentet kommer att tilldelas vid detta toppmöte, med tanke på att Europaparlamentet deltar i de interna toppmötena med stats- och regeringscheferna i Europeiska unionen, något som är allmänt känt.
Jag avslutar här, fru ordförande. Det är bara tiden, precis som ni sa herr minister, som kan utvisa det hela och när vi samlas här igen om sex månader för att utvärdera de resultat som det agerande ordförandeskapet i rådet har uppnått, hoppas jag att dessa kommer att överensstämma med ambitionerna och målen i det program som ni har lagt fram denna förmiddag.

Roth-Berendt
Fru ordförande, herr rådsordförande! Jag lyssnade uppmärksamt till er, och mina kolleger Hänsch och Brok har redan sagt något om hur ni tolkar subsidiaritet. Jag måste erkänna att jag skrattade när ni sa att regeringschefernas särskilda toppmöte också skulle bidra till att entusiasmera medborgarna för Europa, och det går inte om man är halvhjärtad. Jag är mycket spänd på hur regeringscheferna skall lyckas helhjärtat med detta.
Jag lyssnade till er starkt utrikespolitiskt orienterade förklaring om det österrikiska ordförandeskapet i rådet och väntade på när ni skulle komma till enskilda konkreta punkter. Ni nämnde några få. Ni nämnde i alla fall också miljöpolitiken i tre halva satser. Det uppskattade jag.
Jag skulle gärna vilja veta av er, eftersom ni är övertygad om att Europeiska union skall bli effektivare och komma att stå närmare medborgarna - vilket vi alla är eniga om -, hur ni som rådsordförande vill bidra med till detta, eftersom en av förutsättningarna för det österrikiska rådsordförandeskapet är miljöpolitik, så har det alltid varit i Österrike. Jag har läst att det också kommer att vara så nu under detta halvår. Om det är så, då måste ni lyckas med att verkligen bli litet mer konkret efter toppmötet i Cardiff. Det innebär att integrera miljöpolitik inom andra politiska områden.
Jag vill inte tråka ut er och oss med gränsvärden här. Jag vill inte diskutera vad som skall gälla för bilarna eller för luften. Men jag skulle vilja diskutera om ni kommer att lyckas med att integrera miljöpolitiken i den ekonomiska politiken som tvingande faktor inom lagstiftningen för den ekonomiska politiken, här och hos er i nationalstaterna. Kommer ni att lyckas med att få till stånd en tvingande hopkoppling av miljö och transport, trafik? När jag säger tvingande, då menar jag tvingande, då är det inget smicker, vilket ni med rätta har brännmärkt.
Om ni inte lyckas med detta kommer vi som förut att lida av bristande effektivitet. Ni har med rätta pekat på att Europeiska unionen skall vara effektiv. Det värdesätter jag högt. Om ni emellertid inte går i land med att till exempel kontrollera om det som vi här beslutar också genomförs i medlemsstaterna, i era kollegers länder, om effektiviteten över huvud taget kontrolleras, då kommer ni inte att nå framgång.
Om Europeiska unionen verkligen skall stå nära medborgarna och om miljöpolitiken är en viktig fråga och en av prioriteringarna för ert ordförandeskap, och om ett ordförandeskap bara kan nå framgång genom att fullgöra sina prioriteringar, då kommer ert ordförandeskap bara att bli framgångsrikt om ni lyckas med det jag här har bett er om.
(Applåder)

Castagnetti
Fru ordförande! Jag gratulerar den nuvarande rådsordföranden för detta verkligen politiska föredrag - politiskt eftersom det, enligt min åsikt, är mycket konkret, mycket aktivt och mycket ansvarsfullt. Detta är sättet för att vinna och återvinna de europeiska medborgarnas förtroende.
Ni har sagt, herr ordförande, att det kommer att bli ett ordförandeskap med mer arbete än ledighet. Vi behöver vara på bygget, inte planera några andra byggen. Bygget är redan i full gång, euron har medfört en vändpunkt. Nu måste vi, som ordföranden Delors sa, ta i med grovhandskarna, och jag tror att om det österrikiska ordförandeskapet blir ett aktivt ordförandeskap - som ni, herr ordförande, har lovat - kommer det att bli ett uppskattat och ihågkommet ordförandeskap.
Jag tackar er även, herr ordförande, för det undgår inte någon hur viktig denna speciella och ganska svåra politiska period som väntar oss är. Framför oss har vi valen i Tyskland och även Europaparlamentet går mot slutet av sin mandatperiod.
Vi tackar er, herr ordförande, eftersom vi trodde att det österrikiska ordförandeskapets program skulle falla för frestelsen att bli ett program för slutet av en mandatperiod. Så är inte fallet, och det gläder vi oss åt.
I denna anda vill jag citera några konkreta frågor som ni nämnt. Jag hänvisar då till en fråga i synnerhet: de transeuropeiska näten. Jag tror att detta ordförandeskap skulle bli ihågkommit i mitt land om man under denna period kunde börja arbeta på en lösning för frågan om fördubblandet av tågtrafiken vid Brennerpasset, vilken på något vis blockerar förbindelserna mellan hela Mellaneuropa och Medelhavsområdet. Förutom denna fråga har vi även lösningen för flygplatsen Malpensa 2000 som berör hela Medelhavsekonomin, och alltså inte endast är en nationell fråga. Jag skulle vilja påminna om att, visst finns det problem att lösa i Italien, men vi är av den uppfattningen att - detta vill jag säga framför allt till ordförande Santer - kommissionens uppförande även påverkas och är utsatt för påtryckningar av starka intressen i Europa.
Mycket bra vad angår frågan om arbetslöshet: efter euron måste vi övergå från ord till handling inom detta område. Vi måste ta en del behörighet från de nationella staterna eftersom vissa frågor, som arbetslösheten - och då tänker jag på arbetslösheten i södra delarna av flera europeiska länder - behöver drivas på stark på gemenskapsnivå för att kunna lösas.
Den absolut sista frågan, herr ordförande. Ni har sagt att Europeiska unionen inte är redo att organisera anslutningen. Låt oss förbereda den! Vi kan inte låta nya länder komma in i ett Europa som är paralyserat, som inte kan fatta beslut. Detta är då vår förväntning från toppmötet i Wien: Amsterdamfördraget skall återupptas, förändras, reformerna skall göras före starten - jag upprepar, före starten - av anslutningsprocessen. Frågan är denna: hur skall vi göra dessa reformer? Med vem ska vi göra dem? Eftersom ert land är litet, herr ordförande, kan ni till de större länderna tillåtas ställa dessa två frågor, som vi alla väl känner till men inte vågar ställa.

Dührkop Dührkop
Herr rådsordförande! Jag tackar för att ni kommit hit och i egenskap av huvudföredragande av budgeten 1999 litar jag helt och fullt på er vilja att samarbeta.
Jag vill också tacka för att ni tog upp en av de viktigaste frågorna som nu är aktuella: de rättsliga grunderna, det vill säga, det undanröjande av hinder för budgetposterna som vi ägnar oss åt.
Jag har också lagt märke till att ni har lyckats övertyga utrikesministrarna, eller om de har övertygat sig själva. Men jag kan försäkra er, herr ordförande, att även finansministrarna måste vara övertygade fredagen den 17 juli, eftersom det är de som bestämmer, och den 17 juli kommer vi att mötas här.
Ni vet att Europaparlamentet inte kan ge avkall på sina politiska prioriteringar. Vi kommer inte heller att godta att man endast tillrättalägger de budgetposter som är av intresse för rådet, utan vi bör snarare uppnå en generell, heltäckande och bindande överenskommelse, och vi kommer absolut inte godta en tillfällig lösning på problemet för perioden 1998-99. Vi behöver något som tar sikte på och är bindande för Agenda 2000.
Å andra sidan, herr ordförande, skulle jag och parlamentet ha föredragit ett budgetförfarande med en enda behandling i år. En enda behandling skulle vara resultatet av ett gott samarbete och lämna det ödesdigra spelet " ge och ta" mellan de båda behandlingarna i rådet och parlamentet åt historian. På det viset kunde vi upprätta en verklig budget som baserade på politiska prioriteringar och inte bara på rena räkenskaper.
Jag önskar er all framgång i ordförandeskapet och här i parlamentet är vi redo att samarbeta med er.

Flemming
Fru ordförande, herr rådsordförande! Tack för omnämnandet av en politik för barn, för Europas framtid är våra barn. Lagstadgad föräldraförsäkring, två års föräldraledighet, studiebidrag, lagstadgat förbud mot att slå barn - det önskar jag mig för alla Europas barn. Barn behöver en sund miljö. Jag är övertygad om att det österrikiska ordförandeskapet kommer att få fart på integreringen av miljömålen inom alla politiska områden, även på djurskyddsområdet. Om det nu var Leonardo da Vinci eller Franciscus av Assisi, så har det alltid varit de mycket stora som lånat sin röst åt de mållösa.
Europeiska unionen är en gigantisk ekonomisk makt, och vi är stolta över det. I går blåste den stora europeiska andan genom detta land: frihet, jämlikhet, broderskap. Vi är stolta över det. Den moraliska kvaliteten hos ett samhälle visar sig dock i dess umgänge med de svagaste; gamla, sjuka och barn. Här visar sig Europas själ, född ur den kristna insikten att varje människa är oförliknelig, unik, och jag önskar att det österrikiska ordförandeskapet låter oss få känna en fläkt av vår stora kontinents själ.

Schäfer
Fru ordförande, herr rådsordförande, kolleger! Frågan, som ursprungligen inte var planerad för detta rådsordförandeskap, har nu vunnit i aktualitet och dynamik, nämligen den institutionella vidareutvecklingen. Den har förts fram på ett positivt sätt genom de raska ratificeringarna i ett flertal parlament och den danska befolkningens klara bifall i folkomröstningen. Den har dock återgivits på ett negativt sätt genom den franske presidenten Chiracs och den tyske förbundskanslern Kohls gemensamma brev där de under begreppet subsidiaritet startat massiva angrepp mot en föregiven europeisk centralism och ett föregivet avstånd till medborgarna hos de europeiska institutionerna.
Bakgrunden ur tysk synvinkel är fullständigt klar. EU-kommissionens nej till TV-projektet Bertelsmann/Kirch hade en synnerligen nära vän och politisk befrämjare i Helmut Kohl. Det tycks vara en historiens list att just denna tyska förbundsregering arbetade för en europeisk konkurrensrätt på 80-talet och inte längre är beredd att acceptera EU-besluten på 90-talet.
I samband med denna skymf handlar det just om det man hävdar att Kohl och Chirac inte åsyftar, nämligen försöket att få igång åternationalisering och populism. Alla vet att vad subsidiaritetsfrågan beträffar föreligger alla nödvändiga fördragsenliga regleringar och det finns inte något särskilt behov av agerande här. Behov av agerande föreligger dock där gemenskapen är institutionellt ofullständig: röstviktning i rådet, utökning av den kvalificerade majoriteten och kommissionens sammansättning.
Alla dessa punkter löstes som bekant inte under den senaste regeringskonferensen. Österrike hörde dock redan då till de länder som samarbetade särskilt nära och väl med Europaparlamentet. Mot denna bakgrund och med tanke på rådsordförandeskapets tradition som federal stat hyser vi förtroende för Österrikes engagemang och kreativitet för att främja gemensamma europeiska lösningar.

Rübig
Fru ordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Fråga nummer ett inför den kommande hösten lyder: Hur skapar man arbetstillfällen? Svaret är mycket enkelt: Man behöver bara tillverka produkter och erbjuda tjänster som finner köpare. Hur uppnår man det? Man måste investera i ut- och fortbildning, i livslångt lärande. Jag skulle här vilja föreslå att utöka programmet Leonardo - Flemming har redan fört det på tal - med minst 100 procent. Vi har för närvarande försett detta program med 0, 1 procent av den europeiska budgeten. Om vi höjer detta till 0, 2 procent skulle vi kunna ge ett väsentligt bidrag till att ge sysselsättningen en intressant utveckling och att integrera ungdomarna i sysselsättningen.
Vad behöver vi mer? Vi behöver en skattesamordning, vi behöver en harmonisering av den rättsliga grunden för skatterna. Vi borde inte snegla så mycket på skattesatserna, för här behöver vi en marknad, inte en finansministerkartell, utan en prisvärd service för medborgaren. Vi behöver så lite skatter som möjligt, men vi behöver ordentliga grundvalar, inte 163 olika momsbestämmelser, utan en definition för skattebedrägeri och många andra frågor.
Vad behöver vi mer? En social dialog! Det innebär att vi måste tala med varandra. Vi har för många problem för att bara kunna diskutera dem i teorin, vi måste sätta oss vid ett bord tillsammans med praktikerna.

Vecchi
Fru ordförande! Den 30 september öppnas formellt förhandlingarna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna, vilka skall fastställa karaktären på den nya överenskommelsen för partnerskap som skall följa den fjärde Lomékonventionen. Redan under de senaste månaderna, under debatten i rådet om överenskommelsens karaktär, uppenbarade sig tyvärr en viss förtegenhet från några regeringars sida angående väsentliga aspekter i det framtida samarbetet.
Jag vill understryka att det är absolut nödvändigt att förstärka det politiska innehållet i konventionen, både vad det gäller främjandet av demokratin, rättsstaten, de mänskliga rättigheterna samt förebyggandet av konflikter, men framför allt för att försöka utveckla en gemensam strategi mellan Europeiska unionen och AVS-länderna, en strategi som med större effekt skall möta globaliseringens utmaning.
Utöver innehållet i förhandlingsmandatet, som avslutades förra månaden, kommer den anda med vilken unionens länder, och famför allt det österrikiska ordförandeskapet, bemöter förhandlingen med AVS-länderna att vara grundläggande. Man måste vara övertygad om att vi, i den nya konventionen, har en mycket viktig roll i vår internationella projicering.
Det österrikiska ordförandeskapet måste även, synnerligen brådskande, ta itu med problemet med tillämpandet av rättsliga grunder lämpade för alla dessa budgetposter för det internationella samarbetet, vilka riskerar att blockeras till följd av den nya juridiska situation som uppträtt de senaste veckorna.
I synnerhet måste snabbt en lämplig lagstiftning skapas för de icke-statliga organisationerna och för åtgärder för de mänskliga rättigheterna, annars kommer rådet att få ta på sig det tunga ansvaret för slutet på en viktig del av vårt samarbete för utveckling.
Slutligen måste andra åtgärder som är stillastående i rådet vidtas, till att börja med en förordning angående de traditionellt bananproducerande AVS-länderna. Detta insisterar vi på tills de ändringsförslag som parlamentet godkänt även accepteras av rådet.

Maij-Weggen
Fru ordförande! Jag vill först och främst önska det österrikiska ordförandeskapet riktigt mycket lycka till under denna period. Denna period är kort men också viktig och jag ser att man har börjat lugnt och bestämt. Det är oftast den bästa garantin för ett bra slutackord. Jag skulle ytterligare vilja betona två aspekter.
Den första aspekten är de institutionella omdaningarna och förbättringarna av Amsterdamfördraget som det österrikiska ordförandeskapet vill påbörja genom ett informellt toppmöte. Som tidigare föredragande kan jag bara framhålla att demokratiseringen av Europeiska unionen ännu inte är fullbordad. Även om vi kallas Amsterdamfördragets vinnare återstår ännu att sätta pricken över i och jag vädjar till er att verkligen komma till rätta med den demokratiska nivån i unionen.
Min andra vädjan gäller de mänskliga rättigheterna. Även vår gruppordförande har pratat om detta. Förklaringen om de mänskliga rättigheterna fyller 50 år under den här perioden. Vi har ständigt nya debatter om mänskliga rättigheter i parlamentet och det finns ett antal frågor som man inte lyckas ro i land med, till exempel Europeiska unionens agerande gentemot Nigeria och Burma. I båda länderna har situationen trappats upp de senaste två månaderna. Vi vädjade till det brittiska ordförandeskapet att hålla en linje och övergå till strängare åtgärder. Det lyckades inte, vi vädjar på nytt till det österrikiska ordförandeskapet att ta upp den kastade handsken och se till att lag och demokrati återupprättas i dessa båda länder, ty detta är väl ändå alltid mycket viktigare än ekonomiska intressen, även för Europeiska unionen.

Linkohr
Fru ordförande, herr rådsordförande! Ni letar efter arbete: Jag har ytterligare två frågor som jag gärna skulle vilja skicka med er. Den ena är Femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling. Där handlar det om den skrattretande summan av 15 eller 16 miljarder ecu. Vi måste utföra detta arbete så snabbt som möjligt, annars kan inte kommissionen ställa medlen till förfogande under nästa år. Det innebär att vi inför beslutsfattandet om budgeten måste veta vad som står oss till förfogande. Och det gör att vi och ni - eftersom vi måste göra det tillsammans - hamnar i tidspress. Jag utgår ifrån att vi kommer att påbörja förlikningsförfarandet så fort som möjligt i september för att därefter nå ett resultat.
Det andra som jag skulle vilja skicka med er som arbete eller som ni i alla fall har på er dagordning - men vad det innehåller -, är klimattoppmötet i Buenos Aires, även om Buenos Aires ligger långt bort från Europa - men det handlar också om oss. Vi lyckades mycket bra på det senaste klimattoppmötet i Kyoto. Européerna har verkligen visat att de ligger långt framme i utvecklingen i denna fråga. Det är ett erkänt faktum och har för övrigt mycket starkt bidragit till att en känsla av sammanhållning och uppvaknande har uppstått i Europa.
Dessa texter som då skrevs under eller de som man bifallit har egentligen efterlevts dåligt. Som fysiker ser jag inte bara till texterna utan mäter också eller låter andra mäta, och jag konstaterar att det produceras mer koldioxid i dag än för ett år sedan. Och det fortsätter på samma sätt! Det innebär att vi behöver en strategi - Buenos Aires är en anledning till detta -, och ni har ordförandeskapet för att här visa att vi inte bara är kapabla till ord utan även till handling. Lycka till med ert ordförandeskap, och jag hoppas att vi kan samarbeta på det området.

Schüssel
Fru ordförande, ärade parlament! Det har ställts rikligt med frågor, och jag kan naturligtvis inte gå in i detalj på var och en av dem. Jag ber också om ursäkt för att jag av oerfarenhet överskred tiden något i inledningen, men jag skall försöka att ta igen det mycket noggrant nu.
Först vill jag framföra ett hjärtligt tack för de verkligt vänliga orden till Österrike. Jag tar det nu inte personligt utan verkligen för vårt lands räkning, lyckönskningarna, kraften, energin som ni tillönskat oss, eftersom det slutligen skall komma hela EU till godo. Jag behöver också detta stöd eftersom rådets ordförande - det vet ni som mångåriga proffs bättre än en som gör det för första gången - inte kan tvinga de andra till något som en diktator, utan har den mycket svåra uppgiften att om möjligt förmedla, samarbeta, ofta jämka samman motsträviga enskilda intressen och samordna. Då kan jag verkligen behöva era lyckönskningar. Jag tolkar dem som de uppriktiga yttranden de är: ett förtroendeförskott för Österrike och de personer som agerar, politikerna, tjänstemännen och parlamentarikerna som kommer att arbeta här.
Ni har tagit upp några viktiga frågor. Först frågan om institutionerna, även frågan om det särskilda mötet - det är ju inget toppmöte i klassisk bemärkelse. Jag skulle vilja säga öppet att den institutionella reformen kommer vi att ta itu med - det beslutades i Cardiff - direkt efter ratificeringen av Amsterdamfördraget. Man vill kanske inleda diskussionen redan i förväg, men formellt kan denna inte börja förrän först efter ratificeringen av Amsterdamfördraget.
Vidare tror jag att den institutionella frågan inte låter sig reduceras till röstviktningen, till frågan om sammansättningen av kommissionen, där jag här förnimmer en viss flexibilitet, större i dag än i Amsterdam. De länder, som kanske betonat frågan om sammansättningen av kommissionen, börjar i dag att förstå hur viktigt det är att varje medlemsland är representerat i kommissionen, eftersom det ju också stärker kommissionens trovärdighet om alla är representerade där, även om de naturligtvis - det är klart - inte längre är några nationella representanter.
Omvänt börjar också små och medelstora länder att förstå att mer flexibilitet kommer att bli nödvändig i röstviktningsfrågan. Jag tycker inte heller att det är olyckligt på något sätt, jag tycker att det är bra. Jag tror att man med ett större antal majoritetsomröstningar ändå kan hitta en utväg i riktning mot ett effektivare EU.
Nu till sysselsättningsfrågan. Vi vill gemensamt bevisa att en stark, trovärdig valuta, som blir en konkurrent till dollarn, inte står i motsats till ett ansvar för sysselsättningen, utan tvärtom rentav kan vara en etableringsfördel för industri, småföretag eller tjänsteföretag i Europa. Det gäller att bevisa detta, och det är också möjligt. Jag är övertygad om - utan att nu använda stora ord som jag inte tycker om - att vi kommer att ha ett klart högre antal arbetsplatser i slutet av detta år - det skulle till och med kunna ligga på över en miljon - än ett år tidigare. Tillväxten hjälper oss naturligtvis till detta, men det har ju också något att göra med att vi anpassat vår ekonomiska politik bättre än tidigare, att sammanhållningen och konvergensen redan bär frukt.
Angående frågan om finanserna, solidariteten: Tillåt mig att vara uppriktig. Inte heller framtidens EU kommer att kunna göra avkall på solidariteten inom EU och solidariteten med de fattigaste - AVS-länderna har nämnts, ansökarländer utanför EU. Det är så viktigt att det egentligen är en grundläggande princip att denna solidaritet - helt likgiltigt hur hård diskussionen än må bli - måste räddas. Om detta får det över huvud taget inte råda några tvivel.
Vi ser med intresse fram emot kommissionens rapport om hur denna rättvisa fördelning av bördorna inom EU ser ut. Sedan kommer en diskussion inom EU och medlemsländerna att börja. Men jag är säker på - det säger jag också öppet till er - att det i slutänden går att nå en lösning i dessa svåra förhandlingar liksom det går att nå en lösning för allt som slutligen står mellan människor med ett visst förnuft, även när de eftersträvar olika intressen.
Angående utvidgningen: Jag har sagt att vi vill påbörja förhandlingarna. Diskussionsfrågan är om vi skall vänta tills kommissionen har kontrollerat alla delmoment, eller om vi parallellt skall börja med det efter det att varje enskilt delmoment är färdigkontrollerat? Jag föredrar den andra vägen och behöver då också verkligen ert stöd, eftersom jag tror att signalen att nu börja med ärliga, öppna förhandlingar är mycket viktig och stöder reformprocessen i länderna.
Dessa länder måste göra stora uppoffringar. Vi får över huvud taget inte göra oss några illusioner om detta. Varje regering, varje politiker som går i bräschen för Europeiska unionen och integrationen kommer nog att få känna av ett mycket hårt klimat, en mycket hård motvind. Vi skall hjälpa dem med detta - det är också solidaritet - och inte på ett konstlat sätt skjuta fram förhandlingsstarten med ett år av formella skäl. Det är det det handlar om. Det skulle jag helt klart och öppet vilja understryka här.
Kanske ytterligare ett ord angående frågan om toppmötet, eftersom det också sammanhänger med utvidgningen. Vi behöver en strategi bortom de elva som vi redan har utvecklat en slags anslutningsfilosofi med. Vad händer med länder som Ukraina, Moldavien, och Balkan? Det är en mycket viktig fråga som det naturligtvis inte är så lätt att besvara med den ena eller andra linjen. En sådan strategisk diskussion var: Vilket nätverk av europeiska relationer erbjuder vi, Europakonferens, eller vad? Det är en fråga som enligt min åsikt också kan diskuteras vid det särskilda toppmötet, vid det informella rådet i Gymnich i Salzburg, men kanske också av regeringscheferna.
Latinamerika fördes på tal. I går inledde vi det första gemensamma rådet med Mexiko under österrikiskt ordförandeskap. Jag vill också helt öppet säga varför. Mexiko var det enda land som för sextio år sedan protesterade mot att Hitler-Tyskland ockuperade Österrike. Det var det enda landet! Det har etsat sig fast i vårt kollektiva medvetande i sextio års tid. Det är mycket ovanligt att vi inleder ett råd mindre än fjorton dagar efter att detta interimsavtal trätt i kraft.
Därigenom vill vi också i någon mån gottgöra vår tacksamhetsskuld. Ni ser att små saker ofta kan vara så viktiga, och Europas ansvar och förbindelserna med Latinamerika är avgörande. Vi vill gemensamt, naturligtvis tillsammans med tyskarna, göra allt för att detta toppmöte i Rio de Janerio nästa år skall fungera.
Ett ord om miljön: Europa låg bakom det som uppnåddes i Kyotoavtalet. Minskningen på 8 procent är i själva verket fantastisk. Om man översätter det i konkreta åtgärder måste några smärtsamma beslut fattas vilka de nationella regeringarna också måste stödja. Därför måste vi insistera på att denna fråga också verkligen understöds genom mycket konkreta åtgärder. Vackra ord duger inte längre. Den stora skillnaden jämfört med tidigare nationella förklaringar är att detta är en internationellt tvingande förpliktelse. Därför menar jag att de samtal som vi nu för med kommissionen och rådet slutligen har en ny kvalitet. Jag anser också att det är mycket positivt att många av ledamöterna har tagit upp miljöskyddsfrågan.
Några ord om de mänskliga rättigheterna. Vi har redan förberett ett trojkamöte med Algeriet. Vi står nu i mycket nära kontakt med Nigeria, och jag vill inte undanhålla vissa positiva detaljer här. Jag hoppas verkligen att den nye makthavaren, general Abubakar, också verkligen kommer att rätta sig efter de förklaringar som han nu har gjort. Ni kan vara förvissade om att det österrikiska ordförandeskapet tydligt kommer att påminna om dessa frågor, som också fått stöd i dag.
Än en gång tack för förtroendet. Tack också för många mycket skeptiska anmärkningar. Cypern står naturligtvis på prioritetslistan. Vi vill börja på det sättet. Jag förnekar inte att rätten till självförsvar finns. Vad gäller frågan om stationeringen av raketer hoppas jag dock att vi kommer fram till en annan lösning som inte äventyrar Cyperns säkerhet.
Klaus Hänsch citerade Wallenstein. Sent kommer ni, men ni kommer. Det fullständiga citatet lyder: " Sent kommer ni, men ni kommer! Den långa vägen ursäktar ert dröjsmål."
(Applåder) Vi har varit på väg länge, och vi vill sträva efter ett gott mål.

Ordföranden
Denna mycket intressanta debatt förklaras härmed avslutad.

Situationen i Kosovo
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet från rådets ordförandeskap om situationen i Kosovo.

Schüssel
Fru ordförande! Jag vill också hälsa kommissionär Hans van den Broek, som vi diskuterade denna fråga mycket intensivt med i måndags, i rådet för allmänna frågor. Först det faktiska läget: För närvarande befinner sig 80 till 90 000 människor på flykt, en majoritet fortfarande i Kosovo, men på grund av de förstörda byarna i hemtrakterna är de inkvarterade någon annanstans, därav ungefär 15 till 20 000 människor i norra Albanien. Klaus Kinkel har varit där personligen. Det rådde fruktansvärda förhållanden. Familjer på ända upp till 10 till 15 personer, har tagit in ytterligare 10 till 15 flyktingar. I små rum ligger då 15 personer på golvet, som i själva verket är trampad jord och ingenting annat. Tack vare hjälpen från kommissionen och de olika icke-statliga organisationerna finns det nu åtminstone humanitär hjälp. Tack också för att medel från de motsvarande programmen har frigjorts. Jag tror dock att även enskilda länder måste göra mer på det bilaterala planet. För närvarande finns det ungefär 10 000 flyktingar i Makedonien.
Vi välkomnar uttryckligen Rysslands engagemang. Det är en viktig punkt. Mötet mellan Milosevic och Jelzin i Moskva var långt ifrån perfekt, det är inte tal om annat. Viktiga detaljer i de krav som ställts av det internationella samfundet uppfylldes inte. Men trots detta lyckades det engagera ryssarna och tvinga dem att också ägna sig åt denna fråga på ett annat sätt än tidigare. Jag var själv i Belgrad och talade med Milosevic. Jag är den förste, och hittills antagligen den ende, utrikesminister som har varit direkt i Pristina. Vi har nu öppnat ordförandeskapets första kontor i Pristina.
(Applåder) Vi har uppnått att internationella observatörer nu kommer till regionen. Det finns för närvarande 28 europeiska observatörer som inte fungerar som ECMM, utan reser omkring nästan som diplomater från våra ambassader, ungefär lika många har skickats ut från amerikansk och rysk sida. I slutet av förra veckan skickade jag generalsekreteraren vid det österrikiska utrikesdepartementet som min personliga representant till Belgrad, Pristina och ned till Malicevo, där UCK: s huvudkontor finns, för att också verkligen säkerställa EU: s och ordförandeskapets synlighet nu. Jag kan inte förstå varför bara Holbrooke och Afanasjevskij skall vara där. Europeiska representanter och diplomater måste också bli synliga där.
(Applåder) Vi har vunnit några viktiga erkännanden. För det första: De befintliga sanktionerna har åtminstone en delverkan. Frysningen av privatiseringsprojekt leder naturligtvis till att finansieringskällorna torkar ut för Milosevic.
För det andra: De har en viss ekonomisk fjärrverkan. Man bör dock inte övervärdera den. Framför allt vad beträffar flygförbudet, som det nu har fattats beslut om, måste man komma ihåg att det på grund av de olika internationella uppsägningstiderna dröjer många månader innan det över huvud taget får någon effekt. Man får inte heller vänta sig för mycket av sanktioner.
Vad som också tillkommer, enligt min bedömning, är att det militära läget fullkomligt har förändrats. Kosovo kontrolleras i dag till 30 procent - det säger ryssarna, 40 procent säger andra källor, och jag tror att de ligger närmare sanningen - militärt av UCK. Jag skulle vilja säga att militärt kan inte Milosevic verkligen vinna denna konflikt längre, det skulle i så fall vara med en otrolig militär insats. Den huvudsakliga frågan är om en sådan insats på grundval av den jugoslaviska arméledningens inställning över huvud taget kan komma ifråga, vilket ju i sig självt är en positiv signal, men man kan naturligtvis inte utesluta det.
För det andra: Vi ser en viss tendens till en ökande radikalisering - det är menat som ett kritiskt påpekande - även från kosovoalbanernas sida. Det är så att den person, som jag tror att vi gemensamt egentligen har satsat på hela tiden, Ibrahim Rugova, blir svagare för varje dag, varje timme. En man som förtjänar den allra högsta beundran eftersom han i en mycket, mycket svår tid hade modet att alltid gå i bräschen för icke-våld. När min generalsekreterare var i Malicevo- för övrigt en upplevelse i klass med den hemska Tredje dimensionen, nästan som på Che Guevaras tid - man nämnde inga namn, man sa ingenting annat än " jag är kommendant nr 7" och liknande - konstaterade han att den verkliga bilden av fienden i Malicevo utgörs av politikerna i Pristina, framför allt Rugova. Det gör mig bedrövad. Jag säger det här helt uppriktigt.
Vi måste sträva efter att stärka de förnuftiga, moderata krafterna i den kosovoalbanska ledningen och inte försvaga dem på grund av falska signaler. Jag anser att vi också måste sörja för att Europa blir synligt. Vi vill koncentrera oss särskilt på frågan om enhanced status - så brukar vi kalla det på komplicerat eurospeak . Inte en människa vet vad som menas med detta. Den ene menar att det huvudsakligen är något mer än status quo, och kosovoalbanerna säger att om det inte blir någon separation, säg en oberoende stat, kan ändå ingenting komma i fråga.
Vi måste oundvikligen ge akt på att utarbetandet av en sådan status, som naturligtvis måste innehålla fullständig autonomi och inte bara frågan om användning av språket, tillträde till universitet eller tillträde till sjukhus för sjuksköterskor, att detta utarbetande alltså är en ureuropeisk fråga som vi vill ägna oss åt. Vid sidan av detta måste vi klart, precis som tidigare, kräva: Absolut stopp för våldet! Omedelbara förhandlingar i närvaro av amerikaner, européer och ryssar!
Jag tror personligen att man till sist inte kommer att klara sig i regionen utan ett ingripande. Vi arbetar parallellt i FN: s säkerhetsråd på en slags resolution i två faser som de facto skall säkerställa handlingsfriheten för vidare aktioner.
De kommande veckorna får utvisa om det lyckas att få Milosevic så långt att han verkligen ändrar åsikt och gör ett internationellt deltagande möjligt här. Man skulle också absolut kunna erbjuda incentives , något i stil med återintegreringen i OSSE. Om man vill ha en mission, en äkta närvaro i regionen, då förefaller mig detta vara det enda förnuftiga alternativet, den enda förnuftiga impulsen för att förmå jugoslaverna till detta. Jag vill i sammanhanget också öppet säga att man knappast kan vänta sig att albanerna kommer att gå med på några som helst självständighetseftergifter om man inte samtidigt insisterar på fullständig demokratisering och pluralistisk utveckling inom Jugoslavien. Det är nämligen först då som en autonomi, en verklig statusdiskussion, en positiv förhandlingslösning är möjlig enligt min bedömning.
(Applåder)
Ordföranden
Jag vill avsluta debatten med att säga att jag har mottagit 6 resolutionsförslag .

Välkomsthälsning
Ordföranden
Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar en delegation från Algeriets nationalförsamling, ledd av utrikesutskottets ordförande Abdelkader Hadjar, vilken tagit plats på åhörarläktaren.
(Applåder) Jag vill påpeka att ni förärar oss detta besök med anledning av det fjärde interparlamentariska mötet med Europaparlamentets behöriga delegation. Jag vill tillägga att förbindelserna mellan Algeriet och Europeiska unionen snart kommer att grundas på Medelhavspartnerskapet och att de kontakter vi haft på parlamentsnivå visat på en gemensam vilja att samarbeta inom ett stort antal grundläggande områden.
Jag önskar den algeriska delegationen givande diskussioner och en utmärkt vistelse i Strasbourg.

Situationen i Kosovo (fortsättning)
Swoboda
Fru ordförande! Jag är mycket glad över att den algeriska delegationen är här i dag, och jag hoppas liksom ni, fru ordförande, att det blir ett givande möte, att vi steg för steg kan förbättra förbindelserna mellan Europa och Algeriet och att också det österrikiska ordförandeskapet kommer att kunna bidra till detta.
Men nu gäller det Kosovo. Herr rådsordförande! Ni talade om att Rugovas ställning kraftigt har försvagats. Det förvånar oss inte! Det är nu inte ni personligen som bär skulden till detta, men Pack och många andra här har desto oftare talat om det - och kommissionären, som jag här särskilt skulle vilja hälsa till, vet det -, att Europeiska unionen måste göra mer för att stödja de fredsälskande krafterna. Den har inte gjort någonting eller väldigt litet, det måste man helt ärligt säga. Vi bär alla skulden till att de demokratiska och fredsälskande krafterna försvagas. Det måste vi helt klart säga med full självkännedom. Jag är mycket glad, även för min grupps räkning, att vi äntligen - vilket överensstämmer med parlamentets önskan - är starkare representerade som européer, och jag är glad att det också sker just under det österrikiska ordförandeskapet.
För det andra: Politiska mål, på det området finns det redan delade meningar i parlamentet. Låt oss ändå göra klart för alla vilket vårt politiska mål är, även vid ett eventuellt ingripande. För det har också general Norman sagt mycket klart nyligen. Han är också beredd att eventuellt ingripa från NATO: s sida, han vill bara veta vilket det politiska målet är. Det politiska målet måste vara autonomi för Kosovo i ett demokratiskt Jugoslavien - och där ger jag er helt rätt. Om vi emellertid ställer upp ett annat mål eller olika mål för oss, den ene för autonomi, de andra för självständighet, då vet vi att vi kommer att få nästa problem i samband med självständigheten i Makedonien, eller, som det heter med officiellt språkbruk här, i före detta jugoslaviska republiken Makedonien, och även i själva Albanien. Vi skall inte ge oss in i detta spel. Vi måste parallellt gå i bräschen för autonomin och säkerligen också för ett motsvarande demokratiskt system i Jugoslavien.
Jag är mycket glad över alla ansträngningar som Förenta nationerna gjort, just genom samtalen med Ryssland, för att få över dem på vår sida respektive få dem att även acceptera en motsvarande insats om det skulle bli nödvändigt - jag hoppas att det inte skall bli det. Jag vill också, i full solidaritet eller identifikation med Förenta nationernas mål, säga att den albanska befolkningen måste veta: Europa kommer aldrig någonsin att tolerera en slakt, att man förstör livsförutsättningarna för detta folk. Vi måste företa alla ansträngningar för att få en fredlig lösning till stånd, för att förmå Förenta nationerna att ge sitt godkännande om en insats är nödvändig. Men det måste råda fullständig klarhet om att vi inte bara kämpar för det albanska folkets autonomi, vi kämpar för närvarande för det albanska folkets överlevnadsrätt. Det som hände i Bosnien får inte hända igen, annars förlorar vi vår trovärdighet helt och hållet. Om vi är för en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, då måste vi nu bevisa att vi är i stånd till att till slut också genomföra den till dess yttersta konsekvens.

Pack
Fru ordförande, herr rådsordförande! Jag tyckte att ert tal var enastående, herr Schüssel, men det kommer helt enkelt många, många år för sent. Tiden springer bokstavligen i från oss. Det är, som Swoboda redan sagt, inte ert fel, utan skulden ligger gemensamt hos alla regeringar i väst. Från 1989 var jag i Kosovo nästan årligen. Jag vet alltså verkligen vad jag talar om. Jag har just varit i Albanien i tio dagar, jag såg också flyktingeländet. Jag anser att vi helt enkelt måste ta med i beräkningen att vi är fruktansvärt sent ute i sammanhanget.
Allt ni har sagt om Rugova stämmer. Rugova har i åtta års tid försökt förmå folket att göra motstånd utan att använda våld, och det har albanerna gjort. Det är otroligt att de har gjort detta! Men under tiden har situationen blivit sådan att han inte kan påvisa något. Han har i över åtta år uppmanat folket att göra motstånd utan att använda våld, och väst har inte tackat honom för detta! Nu har vi situationen att västs utrikespolitik, som ju bara reagerade för stunden och ad hoc och inte hade några mål på medellång och lång sikt i denna region, vilket vi sett i Bosnien, bara reagerar när TV visar för befolkningen utanför, att det flyter blod därnere.
Den politiska lösningen för Kosovo kan sedan länge inte längre vara autonomi, den krossades 1989 av Milosevic. Det måste alla vara medvetna om! Jag var i många år för, att vi skulle kunna ha tre republiker i ett demokratiskt, nytt jugoslaviskt förbund: Serbien, Montenegro och Kosovo. Men om ni frågar om det nu tycks inte heller denna lösning i dag vara möjlig längre, i synnerhet då Jugoslavien är allt annat än demokratiskt. Ju längre mördandet, brandskattandet och fördrivandet av etniska grupper bland albanerna fortsätter, desto starkare blir stödet för UCK, desto mindre blir stödet för Rugova.
Släpphänthet gentemot Belgrad ger UCK mer råg i ryggen och försvagar Rugova. Sanktionerna är - som ni själv sade - fruktansvärt tandlösa. Därför måste vi se till att vi uppfyller vår plikt starkare och försöker att lösa detta problem. Min uppfattning är att vi bara kan göra det på det språk som Milosevic förstår.
(Applåder)

Cars
Fru ordförande! På några punkter är de europeiska liberalerna kritiska till ministerrådets agerande, men vi tackar ändå för det vackra tal som Schüssel höll.
För det första tycker vi att ministerrådet, de europeiska demokratiernas främsta företrädare, skall handla med större snabbhet och kraft. Milosevic fortsätter med sina övergrepp, strider pågår, byar bombas, många dödas, människor flyr. Herr Schüssel, ministerrådet måste göra mer än hittills för att få stopp på eländet - med eländet menar jag herr Milosevic. Han måste under hot och med allvarliga repressalier, om så krävs, tvingas upphöra med sina övergrepp och dra tillbaka sina trupper från Kosovo. Därefter kan verkliga förhandlingar om Kosovos framtid inledas. Eller anser ni, herr Schüssel, att man kan kräva av den förtryckte att han skall förhandla med förtryckarens händer kvar kring sin strupe?
För det andra är det starkt önskvärt att FN: s säkerhetsråd öppnar sig för militära åtgärder från demokratiernas sida, om Milosevic inte på annat sätt kan förmås ta skeden i rätt hand. Ministerrådet får emellertid inte låta sig bakbindas av ett eventuellt veto. Vi förväntar oss att Europeiska unionen, ledd av sitt ministerråd, sätter stopp för förtryck och tyranni i vår världsdel.
För det tredje anser vi liberaler att det är genom och inte före förhandlingar som Kosovos framtida status skall avgöras. Vi tycker att det är på gränsen till oförskämdhet att begära av kosovanernas folkvalde president, Rugova, att han redan innan egentliga förhandlingar har kommit i gång skall uppge sitt krav på självbestämmande. Detta krav har ju varit en grundsten för Rugova under alla de år som han har lett sina av Milosevic förtryckta landsmän. Under dessa år inskärpte han samtidigt att kampen endast fick föras med fredliga medel. Men fick han då demokratiernas stöd? Nej, vi svek! " I Kosovo var det ju lugnt" .
Inom Europeiska unionen skall det inte spela någon roll om vi är svenskar, greker, österrikare eller portugiser, eller om vi är protestanter, katoliker, muslimer eller judar. Unionen är till för oss som individer. Min innerliga förhoppning är att de som nu kämpar mot förtryck och för frihet i Kosovo skall drivas av viljan att inte ställa grupp mot grupp, ortodoxa mot muslimer, serber mot albaner, att deras mål skall vara att förankra Kosovo i en europeisk gemenskap präglad av demokrati och respekt för varje enskild människa.

Caccavale
Herr rådsordförande! I ert tal tidigare sa ni att ni vill samarbeta med Europaparlamentet, och detta tackar vi för. Ni skall veta att det inte finns någon fråga som den om Kosovo, om vilken Europaparlamentet uttalat sig upprepade gånger och varnat för de tragiska händelser som kunde inträffa och som sedan verkligen inträffade, och allt detta med en total likgiltighet från Europeiska rådets och kommissionens sida. Vi förmodade att diktatorn Milosevic förr eller senare skulle hämnas på albanerna med de metoder som han redan använt sig av under kriget och de etniska rensningarna i Bosnien.
Herr ordförande, enligt min åsikt är det den sista punkten ni nämnde som är den väsentliga, det vill säga, så länge det inte finns någon demokrati i Jugoslavien kommer vi inte heller att ha någon möjlighet att lösa problemet i Kosovo. Jag anser att Europas röst måsta vara hög, stark och entydig genemot diktatorn Milosevic, och hota med en klar och stark hållning innan det är för sent.

Theonas
Fru ordförande! Den så kallade befrielsearmén i Kosovo säger att den som vill ha fred på Balkan måste stödja Kosovos självständighet. Trots detta insisterar den amerikanska diplomatin, då den förklarar sina avsikter i Jugoslavien, på att befrielsearmén skall medverka i fredsprocessen. Även rådet förefaller orientera sig i denna riktning, då det anser att varje grupp som har något att säga måste medverka.
Anser inte rådet att ensidiga påtryckningar på Belgrad, utan att man anammar Milosevics taktik, försvagar de måttfulla krafterna bland Kosovoalbanerna och stärker de oförsonliga krafterna inom befrielsearmén? Rådsordföranden berättade för oss att befrielsearmén kontrollerar 40 procent av Kosovo och att dess mål är " självständighet" . Med tanke på att rådet eftersträvar autonomi för Kosovo kan man fråga sig hur en fredlig lösning skall kunna genomdrivas.
Jag anser att vi någon gång måste dra våra slutsatser och ta vårt ansvar för situationen på Balkan.

Vandemeulebroucke
Fru ordförande, ärade kolleger! Parlamentet har pekat på dramat i Kosovo så många gånger. Våra resolutioner är oräkneliga. Många var de gånger Rugova var i Strasbourg. Vi tilldelade Demaçi Sacharovpriset, men hela tiden satt rådet fast i en återvändsgränd; en samstämmig utrikespolitik existerade nämligen inte, inte heller gentemot Kosovo. Hela tiden visste rådet att det serbiska våldet automatiskt skulle leda till mer våld. Därför har situationen blivit utsiktslös och det kan ge upphov till en masslakt. Därför måste orsaken till våldet avlägsnas från grunden: den serbiska statsnationalismen, den serbiska statsterrorn. Därför måste folkrätten tillämpas maximalt när det gäller Kosovo. Enligt min mening innebär detta en stor diplomatisk offensiv i vilken Kosovo blir direkt involverad såsom jämbördig nation.
Jag har stort förtroende för det österrikiska ordförandeskapet, men jag skulle vilja be rådet föreslå att man tilldelar Kosovo en reell diplomatisk status såsom mitt land exempelvis nyligen gjorde med palestinierna. Historien måste även kunna gå i förväg i stället för att ständigt hamna på efterkälken.

Antony
Fru ordförande, kära kolleger, representanter från Milosevics kommunistiska Serbien på besök här! För sju år sedan gjorde jag följande tre observationer i samband med den heroiska frigörelserevolten i Slovenien och Kroatien.
För det första: i stället för att vilja upprätthålla sin dominerande ställning över dessa gamla historiskt konstituerade nationer, förvisso federerade i Jugoslavien, men med en konstitutionell utträdesrätt som erkänns, vilket jag hoppas att våra länder i Europeiska unionen kommer att göra, borde Serbien i stället frigöra sig från kommunismen.
För det andra: genom att för Serbien kräva det kroatiska Krajinas territorier, under förevändning att dessa gränszoner till största delen befolkas av serber, utsatte de sig en dag på motsvarande sätt för striderna om provinsen Kosovo, den serbiska nationens historiska vagga som till 90 procent befolkas av albanska muslimer.
För sextio år sedan var serberna i majoritet i Kosovo. I dag utgör de endast 10 procent, och det har två orsaker: en sjunkande nativitet och en kontinuerlig invandring av albaner vilket gjort att den befintliga muslimska minoriteten ökat.
För det tredje: serberna borde i stället ha försökt vända immigrationsströmmen och på nytt befolka sin mark snarare än att försöka tvinga den katolska befolkningen i Kroatien att endast bebo det område som syns från katedralens klocka i Zagreb, enligt den cyniska formuleringen från en av deras krigiska ledare. Låt oss komma i håg att den dåvarande bolsjevistiska serbiska regimen i Belgrad stöddes här av Jacques Delors.
Folken betalar tyvärr alltid för ledarnas bristande konsekvens och ideologiernas vansinne. Men detta motiverar ändå inte att den nya världsordningens polis i dag blandar sig i Serbiens inre angelägenheter, och inte heller att man försöker finner en förevändning för att ingripa militärt, vilket skulle medföra en uppstyckning, med alla tänkbara konsekvenser för Balkan och Grekland, som med rätta oroar sig och minns tiden med den fruktansvärda ottomanska dominansen.
Vi måste här återigen hävda de internationella rättsprinciperna. För det första gränsernas okränkbarhet, som bara undantagsvis skall kunna ändras, och då genom ömsesidig överenskommelse, för det andra folkens rätt att rå över sig själva, men enbart uttryckt på ett demokratiskt sätt och inte under press från terroristorganisationer, såsom var fallet i det franska Algeriet och i dag i det spanska Baskien, och för det tredje: ingen inblandning i en stats inre angelägenheter skall förekomma.
Avslutningsvis vill jag lämna några kommentarer. Hur kan man acceptera att palestinierna, som alltid funnits i Palestina, skall ha mycket färre rättigheter än albanerna som nyligen kom till Kosovo? Hur kan man acceptera att man så kan förhärliga Israels rätt till sitt lands vagga och samtidigt vägra serberna den? Hur kan man acceptera att fördömandet av Israel, som upprätthåller sin grymma apartheid och fortsätter sin kolonisering, inte följs av något som helst försök till användande av sanktioner medan man gör sig beredd att slå till mot Serbien? Måste vi på samma sätt acceptera att muslimnska republiker proklameras i delar av Frankrike, Belgien eller Tyskland, under förevändning av det är den nya befolkningens vilja. Vi säger nej, nej och åter nej!

Titley
Fru ordförande! Jag tackar rådets ordförande för hans inlägg. Det är den klart mest positiva framställningen jag hört om Kosovo under de senaste månaderna och det är en klar indikation på att många månader av mycket tålmodig diplomati börjar att ge resultat. Det är viktigt att vi lyckats uppnå detta under bibehållande av sammanhållningen i kontaktgruppen. Det är också viktigt att vi fortsätter under medverkan av kontaktgruppen, inklusive Ryssland. Om vi inte gör detta, förlorar vi all kontroll över situationen.
Två saker bekymrar mig i inlägget av rådets ordförande. För det första måste hans anmärkning om Rugovas försvagade ställning oroa oss alla. Än en gång måste vi vara klara över - och det glädjer mig att rådets ordförande påpekade detta - att vi här talar om självstyre, och nu långtgående självstyre; vi talar inte om självständighet. Jag upprepar vad jag sade förra månaden, att de som talar löst om självständighet bara gör situationen värre, inte bättre. Om vi gör den positionen tydlig kommer vi att stödja personer som Rugova.
För det andra bekymras jag över att inte höra rådets ordförande nämna att vi, som ett led i att lösa denna situation, måste garantera rättigheterna för de serber som bor i Kosovo. Vi måste acceptera att Kosovo är historiskt och traditionellt viktigt för den serbiska nationen och vi får inte ersätta en folkgrupps rädsla med en annans. Det måste vara en nyckelpunkt.
För serberna som helhet måste vi klargöra, att så snart det finns en lösning på problemet i Kosovo, kommer vi att häva sanktionerna. Vi kommer att vilja försöka återuppbygga det före detta Jugoslavien. Vi tänker inte göra det serbiska folket till syndabockar för deras ledares handlingar. Vi måste slå an en positiv ton för att kunna åstadkomma ett genombrott. Ett kostant nedbrytande av folk är ingen lösning.
Med detta sagt, står det slutligen klart att Milosevic själv bara förstår hot om våld. I vår strävan efter diplomatiska lösningar, får vi inte sänka garden utan fortsätta de nödvändiga militära förberedelserna via NATO liksom vår strävan efter en FN-resolution som ger en rättslig grund för militära åtgärder. Vi hoppas att sådana inte blir nödvändiga men icke desto mindre måste vi välja det tvådelade upplägget med att eftersträva en passande fredsskapande diplomati samtidigt som vi bibehåller möjligheten att använda våld.

von Habsburg
Herr rådsordförande! Jag skulle framför allt vilja framföra ett stort tack till er för det konkreta och klara tal ni höll om en fråga man har talat så mycket om, men missat i verkligheten. I detta ser jag också ett tecken på att den ansenliga roll som den österrikiska historien har spelat just i Kosovo inte varit förgäves. För albanerna betyder Österrike oerhört mycket. Jag ber er därför att använda Österrikes prestige på detta område för att bringa fred där, på samma sätt som Österrike bringade fred på sin tid.
Jag skulle emellertid också vilja säga att det är viktigt för oss att för en gångs skull eftersträva en mycket tydligare politik, och jag är mycket tacksam för att ni har inlett denna. Det allra viktigaste är förvisso att vi måste ge ett klart tecken om att vi stöder Rugova, eftersom det är den politiska lösningen som vi måste söka. Jag är därför mycket glad över att min grupp har kommit med förslaget att tilldela Rugova nästa Sacharovpris.
(Applåder) Vi måste göra allt för att stärka Rugovas ställning, som tyvärr har förråtts av politiken, även från Europeiska unionens sida, under de senaste månaderna och till och med åren. Man har inte stött de fredsälskande krafterna där. Det är då begripligt att vi har svårigheter. I den bemärkelsen önskar jag er lycka till med er uppgift.

La Malfa
Fru ordförande! Jag anser att rådsordföranden Schüssel med stor värdighet illustrerat och presenterat en ståndpunkt för Europa som i själva verket är mycket svag. Naturligtvis anser jag att rådet skall få stöd av hela, eller största delen av det politiska maktskiktet i detta parlament, för de åtgärder som det tillkännagett och företagit och som går i rätt riktning. Men låt oss i alla fall, som Spaak sa i ett inlägg som jag helt instämmer med, få säga att vi anser att tiden för en fredlig lösning förgäves passerat och att den försvagning som ni, herr minister, har märkt i den mest moderata delen av den albanska världen i Kosovo, det vill säga, Rugova, kommer att medföra allvarliga följder. I en viss bemärkelse betyder det tillkännagivande som många kolleger här gör, enligt vilket Europa och den internationella gemenskapen kan vara för ett oberoende men aldrig för självständighet, faktiskt att Milosevic vet att hans handlingar för att förtrycka Kosovo kommer att få ett mycket svagt svar från det internationella samfundet. Det är mycket svårt, herr minister, att ålägga Jugoslavien att gå den bit på vägen som fortfarande är möjlig för att undvika att situationen i Kosovo exploderar.
Vår önskan är följaktligen att ni har rätt, men vår oro är att Europas diplomati ännu en gång kommer sent och illa.

Sarlis
Fru ordförande, kära kolleger! Vi måste stödja herr Rugovas ansträngningar att åstadkomma en politisk lösning genom dialog, och därför är det mycket positivt att Sali Berisha, ordförande för Albaniens demokratiska parti offentligt har uttalat sitt stöd för herr Rugova. Detta uttalande är viktigt, eftersom det kommer från Albaniens största oppositionsparti.
Jag påminner om att Cardiff-deklarationen stöder autonomin och avvisar tanken på självständighet för Kosovo, den ger de serber och montenegriner som är motståndare till Belgradregimens politik möjlighet att fortsätta sin kamp för större frihet och mer demokrati i Jugoslavien och omfattande autonomi för Kosovo.
Framför allt vill jag påminna mina kolleger, de hökar som gjorde sina röster hörda i parlamentet, om att både Europeiska unionen och detta parlament har sagt nej till de separatistiska rörelserna bland serberna i Östslavonien och Krajina. Kroatien och Bosnien-Hercegovina behåller sin territoriella integritet tack vare den konsekventa och måttfulla politik som förs av unionen och av hela västvärlden.
Slutligen vill jag framhålla att det är dags att upphöra med fientliga aktioner som påtryckningsmedel på de båda stridande parterna. Bara som en yttersta utväg, värderade kolleger, kan militära insatser bli aktuella. Militära insatser måste göras, om det inte finns någon annan lösning, vare sig den kommer från NATO eller från Europa, för att få slut på de blodiga striderna.

Oostlander
Fru ordförande! Rådets ordförande visade sig denna morgon vara en äkta europé med en klar bild av Kosovofrågan. Detta imponerade starkt på mig, och även den korrekta analysen han gör av problemet. I parlamentet har vi redan ofta pratat om att självbestämmande endast kommer riktigt till sin rätt i en demokratisk rättsstat. Om Förbundsrepubliken Jugoslavien verkligen skulle kunna omvandlas till en rättsstat så är autonomi naturligtvis fullt acceptabelt, inte mer än autonomi. Men vi kan inte tvinga någon att leva i en odemokratisk våldsam diktatur. Det går inte! Frågan är alltså hur vi får serberna att gå så långt att de inte längre väljer förbrytare till de högsta posterna. För detta ändamål krävs verkligen en politik som är tydlig gentemot Milosevic. Jag ansluter mig till alla som säger: Milosevic förstår uteslutande hårda ord. Det såg vi också i Bosnien där det krävdes en veckas ingripande från NATO för att slutligen kunna stoppa Milosevic och hans hantlangare. Men även en annan politik för demokrati och främjande av rättsstaten i Republiken Serbien och i hela Förbundsrepubliken Jugoslavien. Jag frågar rådets ordförande, men också kommissionen, för den är inblandad i demokratiseringspolitiken, om rådet och kommissionen också verkligen kan genomföra denna politik så att vi faktiskt kan ta vårt ansvar som vi borde. För det går inte längre att fly från ansvaret!

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.
Kära kolleger! Som ni har kunnat konstatera tog debatten om det österrikiska ordförandeskapet lite längre tid än planerat, men det finns ingen anledning att beklaga det, och jag tror att vi alla kan instämma i välgångsönskningarna till det österrikiska ordförandeskapet.
(Applåder)

Omröstning
Macartney
Herr ordförande! Det rör sig om en tämligen liten korrigering, men det finns ett problem i översättningen av ändringsförslag nr 49 som avser att utöka representationen av minoriteter till att omfatta dem som finns i flera stater än en - till exempel samefolket i Lappland. Den engelska översättningen talar om minoriteter som " traditionellt slagit sig ner" . Den version jag skulle önska är den samma som i ändringsförslag nr 46 - det vill säga " minoriteter traditionellt bosatta" . Vi talar inte om nybyggare, vi talar om människor som traditionellt återfinns i ett visst område.
Ändringsförslag nr 46 formulerades ursprungligen på italienska. Jag vill försäkra mig om att vi är konsekventa på denna punkt.

Ordföranden
Vi skall göra de nödvändiga korrigeringarna, herr Macartney.
Om ändringsförslag nr 8 från V-gruppen

Müller
Herr ordförande! Vid omröstningen om artikel 2 sade ni att ändringsförslag 8 från den gröna gruppen är ogiltigt. Enligt min uppfattning är det inte fallet, eftersom de föregående ändringarna, som vi har antagit, hänför sig till inrättandet av territoriella valkretsar. De grönas ändringsförslag går dock ut på att tillfoga något till artikel 2, närmare bestämt att utverka en utjämning för den proportionella valmetoden på nationell nivå när det finns territoriella kretsar. Det är viktigt för mindre partier i Europa i konstitutionellt avseende. Därför ber jag om att ändå genomföra omröstning om ändringsförslag 8.

Ordföranden
Fru Müller! Det är just precis av den anledningen som vi ansåg att ert ändringsförslag inte var förenligt.
Men jag skall rådfråga föredraganden och be honom dela med sig av sin visdom.

Anastassopoulos
Herr ordförande! Jag delar er uppfattning.

Ordföranden
Vi anser alltså att ändringsförslaget är ogiltigt.
Före den slutgiltiga omröstningen

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag skulle vilja föreslå att betänkandet återförvisas till utskottet på grundval av artikel 129. Betänkandet verkar faktiskt inte fullständigt. I sitt nuvarande skick är det inte i nivå med den lagstiftningsbefogenhet som fördraget beviljar Europaparlamentet. Frågan är enligt min uppfattning tillräckligt ovanlig för att parlamentet fullständigt skall vilja utöva sina befogenheter. Betänkandet talar om gemensamma principer och val av Europaparlamentets ledamöter, men det är långtifrån fullständigt. Flera aspekter tas inte upp, särskilt de som nämndes i yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Man kan till exempel bli vald antingen vid 18 år eller vid 25, beroende på medlemsland.
Betänkandet är också fyllt av inkonsekvens. Man vill att de folkvalda och väljarna skall närma sig varandra, det är närhetsprincipen. Men man planerar också en gränsöverskridande europeisk lista. Man hänvisar till Frankrike, trots att man där, som ni alla vet, övergivit förslaget, eftersom regeringen dragit tillbaka det från nationalförsamlingen. Jag tror inte att det skulle vara till fördel för den franska suveräniteten, att betänkandets enda praktiska konsekvens, bara några dagar efter söndagen den 12 juli och efter landets nationaldag, blir att gå emot de franska myndigheternas vilja. Det är anledningen till att jag förespråkar en återförvisning till utskottet och jag föreslår att mitt förslag behandlas genom omröstning med namnupprop.

De Vries
Herr ordförande! Jag skulle gärna vilja ta tillfället i akt att uttrycka min uppskattning och beundran för Anastassopoulos arbete, vilken som ni vet inte tillhör min grupp. Jag tror att detta är ett av de viktigaste, men också ett av de svåraste betänkandena som vårt parlament har att behandla under denna session. Ett av de viktigaste för att vi tar ett steg i riktning mot verkställigheten av 1957 års Romfördrag som redan då föreskrev införandet av ett enda europeiskt valsystem. Fyrtio år senare har så ännu inte skett. Anastassopoulosbetänkandet för oss ett steg närmare detta mål unionens grundare hade. Men det är samtidigt ett av de svåraste betänkandena vi har att diskutera på grund av de stora skillnaderna mellan våra länder och på grund av det värde vi alla tillmäter nationella traditioner. Jag tycker att föredraganden har lyckats ypperligt med att framlägga ett realistiskt förslag som är rimligt och som tar hänsyn till våra länders känsliga punkter. Jag tror att vi i omröstningen har sett att det finns ett brett stöd för detta förslag och jag skulle därför gärna vilja övergå till omröstning.
(Applåder)
(Parlamentet förkastade förslaget om återförvisning till utskottet.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Martens
Herr ordförande, ärade kolleger! Jag skall hålla mig mycket kort. Jag håller fullständigt med De Vries. Europaparlamentet har fullgjort en väsentlig uppgift som vi ålagts i Romfördraget. Detta hade inte varit möjligt utan Anastassopoulos kompetens och förhandlingsvilja och inte heller utan väldigt många andra som har bidragit till godkännandet av detta betänkande och denna resolution.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Jag skulle vilja nämna att Francesco Cossiga, före detta premiärminister och före detta president i Italien, finns bland oss. Han befinner sig på åhörarläktaren, inofficiellt, men jag är ändå glad att kunna hälsa honom välkommen.
(Applåder)

Omröstning (fortsättning)
Olsson
Det har föreslagits att ordet energi i den uppräkning som finns i punkt 25 skulle ersättas med koldioxidutsläpp. Jag har samtalat med förslagsställaren, och vi har kommit överens om att det skulle kunna göras som ett tillägg, så att texten i den engelska versionen i stället skulle lyda: energy, for example emission of carbon dioxide.

Ordföranden
Jag skall rådfråga parlamentet för att ta reda på om man accepterar detta muntliga ändringsförslag eller om det finns tolv kolleger som motsätter sig det.
(Ordföranden konstaterade att det inte förelåg några invändningar mot det inlämnade muntliga ändringsförslaget.)
Om punkt 27

Olsson
Ändringsförslaget handlar om en fras i texten i punkt 27 där det står skatt på koldioxidutsläpp och energi . Jag skulle vilja ersätta dessa ord med koldioxidenergiskatt . Jag tror att det låter mer naturligt i den engelska texten, eftersom det finns ett begrepp carbon dioxide energy tax . Det skulle alltså ersätta den nuvarande texten tax on carbon dioxide emissions and energy.

Ordföranden
Herr föredragande! Jag antar att ert förslag skall tillämpas såväl på den ursprungliga texten som på de två ändringsförslagen som vi skall rösta om, ändringsförslag nr 9 från PPE och ändringsförslag nr 2 från gruppen De gröna.
Finns det några invändningar mot denna ändring?

Liese
Herr ordförande! Jag har inga invändningar eftersom texten vad språkbruket beträffar, även från kommissionens sida, är som vanligt. Jag vill bara med eftertryck be om att i alla fall genomföra omröstningen om ändringsförslag nr 9, eftersom ordet " intäktsneutral" förekommer där. Med ändringsförslaget vill vi tydligt klargöra att man vad miljöavgifter beträffar, det spelar ingen roll var eller hur, inte under några omständigheter får höja skattekvoten utan att pengarna går tillbaka till medborgarna. Det måste vi rösta om!

Ordföranden
Var lugn, jag skall se till att vi röstar om ert ändringsförslag, liksom om ändringsförslaget från gruppen De gröna, och att det muntliga ändringsförslaget från föredraganden tillämpas båda gångerna på texten, eftersom det egentligen inte gäller ändringsförslagets text.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Bonde, Lis Jensen, Krarup och Sandbæk
I Danmark finns det en lång och bra tradition där man utför frivilligt arbete inom alla åldersgrupper och inte bara bland unga människor, även om aktivitetsnivån nog är betydligt högre hos denna del av befolkningen. Danmark blir ofta omnämnt som " organisationernas land" , och i genomsnitt är varje dansk medlem av en eller ett par organisationer, det kan vara ett politiskt parti, en ungdomsorganisation, en scoutrörelse eller en boendeorganisation. Alla dessa människor arbetar för att förbättra villkoren för organisationernas medlemmar och andra som sympatiserar med deras sak. Men det är bara en minoritet som vill arbeta för att utveckla den europeiska dimensionen.
Vi reser ett frågetecken när det gäller frågan om det överhuvudtaget finns en " europeisk dimension" . Vi tar avstånd från denna form av EU-propaganda bland unga människor och bland resten av befolkningen i övrigt. På samma sätt anser vi inte heller att det finns ett behov av ett gemensamt tjänstereglemente för unga volontärer. På grundval av ovanstående betraktelser röstar vi emot Fontaines betänkande om europeisk volontärtjänst för ungdomar.

Darras
Jag kan inte annat än godkänna betänkandet från vår kollega och förste vice ordförande, Nicole Fontaine.
Den europeiska volontärtjänsten för ungdomar är ett initiativ från Europeiska kommissionen, närmare bestämt från Edith Cresson, och Europaparlamentet har entusiastiskt burit det till dopet.
Man var enhällig när det gäller målsättningarna:
uppmuntra solidaritet genom att främja volontärtjänst för ungdomar mellan 18 och 25 år, -främja ungdomars bidrag till det europeiska bygget genom ungdomsutbyte och slutligen, -främja ungdomars företagaranda och kreativitet.I min egenskap av ledamot i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media måste jag betona och beklaga ministerrådets attityd, som ännu en gång står i fullständig motsats till deras tal.
Det räcker inte att fatta beslut om principerna, man måste också ha de praktiska möjligheterna att genomföra dem. Men här är det uppenbart att de 47, 5 miljoner ecu som beviljats för perioden 1998-1999 absolut inte är i nivå med våra ambitioner och ännu mindre med ungdomarnas, vilka otåligt väntar på ett tillfälle att få kasta sig ut i äventyret och tillämpa solidariteten.
Jag kommer därför att rösta för betänkandet med detta förbehåll.

Deprez
Medan alla är överens om att utbildning och undervisning för ungdomar i dag är grundläggande för att våra samhällen skall utvecklas står vi här inför ett gemensamt förslag kring just dessa frågor, vilket inte alls motsvarar våra förväntningar.
Det beror på att det är resultatet av små framsteg som framtvingats under samförstånd. Det minsta man kan säga är att trots parlamentets ansträngningar var rådet långt ifrån smidigast under förfarandet, särskilt när det gäller frågan om programmets budgetanslag...
Kära kolleger! Vad är dessa futtiga 47, 5 miljoner ecu jämfört med den hänförande generositeten hos tiotusentals europeiska ungdomar, som väntar på detta slags utbyte, och för vilka man hela tiden upprepar att utbytet innebär att utöva sitt medborgarskap, öppna sig mot social och kulturell mångfald och ett ömsesidigt berikande, något som är nödvändigt för att de skall kunna utvecklas fullständigt?
Hur skall man få dem att förstå att de, när de vill satsa på gränsöverskridande verksamhet till kollektiv nytta, kommer att stöta på en rad juridiska och administrativa hinder? Vad är det för slags europeisk integration om vi inför tjugohundratalet inte ens på ett intelligent sätt kan främja detta slag av åtgärder?
Vi vet redan att programmet har en enorm potential och kan bli en bländande framgång. Så var det med utbytesprogrammen för studenter. Det stora antalet ungdomar som arbetar eller är arbetslösa, och vilka den europeiska volontärtjänsten mer specifikt riktar sig till, vill och förtjänar att vi stödjer dem på samma sätt i deras projekt med att röra sig och lära sig i Europa.
Vi måste naturligtvis stödja denna mycket efterlängtade text, även om den är otillräcklig. Jag anser att det är bättre med något litet och ofullständigt än ingenting alls.

Wibe
Jag vidhåller den uppfattning som jag tidigare har deklarerat i detta ärende när det har behandlats i parlamentet.
Betänkandets starka intention har varit att finansieringsramen för programmets genomförande under perioden 1998-1999 skall höjas från rådets förslag 35 miljoner ecu till 80 miljoner ecu. Efter förhandlingar med rådet har nu rådet föreslagit en höjning av beloppet till 47, 5 miljoner ecu.
Jag kan omöjligt rösta för detta förslag, när jag ser hur medlemsstaterna samtidigt genomför nedskärningar som orsakar uppsägningar inom den offentliga sektorn i sina respektive länder.
Betänkande av Dybkjær (A4-0025/98)

Deprez
Våra länder är till största delen överens om att det krävs en hållbar utveckling. Det är inte många som fortfarande vågar stödja ett sådant påstående som att ekonomi och miljö är motstridiga. Men de stort proklamerade goda avsikterna måste också omsättas i konkreta åtgärder.
De interinstitutionella förhandlingarna om det femte åtgärdsprogrammet för miljön är i det hänseendet föredömliga. Man kan naturligtvis beklaga att de har tagit så lång tid på ett så viktigt område. Förfarandet inleddes i februari 1996 och har inte avslutats förrän nu. Det har alltså krävts nära 30 månader för att uppfylla de nya bestämmelserna i fördraget om Europeiska unionen, vilka trädde i kraft i november 1993, och detta trots att det femte åtgärdsprogrammet innebar att den inrättade strategin på nytt skulle granskas före 1995 års utgång. Parlamentet kan glädjas åt resultaten tack vare medbeslutandeförfarandet som nu skall tillämpas på detta område.
Miljöområdet har utvidgats och rådet instämmer i att det är nödvändigt med en fullständig utvärdering av det nuvarande programmet. Det kommer att åtföljas av förslag om prioriterade målsättningar och de åtgärder som bör vidtas efter år 2000. Att rådet redan nu insett att vi alla måste vara " ännu mer ambitiösa" gör detta accepterande ännu mer positivt. En annan fördel är i mina ögon att rådet ställer sig positivt till möjligheten till lagstiftningsinitiativ när det gäller att utnyttja skatteinstrument på miljöområdet för att främja sysselsättning, konkurrenskraft och tillväxt. Det är ett gammalt krav som vi måste konkretisera så snart som möjligt.
I avvaktan på den av kommissionen aviserade vitboken stödjer jag reservationslöst de framlagda resultaten av förlikningen.

Holm och Schörling
När det gäller förlikningsresultat om EU: s åtgärdsprogram för miljön måste vi tyvärr konstatera att det inte är mycket kvar av de krav och åtgärder från Miljöpartiet och den samlade miljörörelsen som är nödvändiga för att nå målet om en hållbar utveckling. Inte ens förslagen från Europaparlamentets första behandling finns kvar i någon större utsträckning.
I Europaparlamentets andra behandling gick 10 viktiga ändringsförslag igenom med absolut majoritet. Det gällde till exempel att de tre nya medlemsstaterna i EU inte skall behöva sänka sina högre miljökrav, att kommissionen skall upprätta en åtgärdsplan för vad man skall göra med kärnavfallet och att kommissionen skall lägga fram ett direktiv om miljöansvar. Alla dessa förslag har förhandlats bort i det kompromissförslag som nu skall antas.
Kompromissförslagets innehåll ser i stort sett ut som det förslag som kommissionen ändå hade tänkt att lägga fram inom miljöområdet. Alla de förslag som verkligen skulle ha blivit en blåslampa på kommissionen (och rådet) för att agera och ta miljöfrågorna på riktigt allvar är bortblåsta ur texten. Europaparlamentets ledamöter i förlikningskommittén har inte lyckats försvara de krav som Europaparlamentets majoritet antog vid andra behandlingen.
När det gäller övergångsreglerna för Sverige, Finland och Österrike, innebär förslaget ingen garanti för dessa länder att de skall få ha kvar en högre miljöskyddsnivå än övriga EU.

Pinel
Att harmonisera normerna innebär också att man riskerar att sänka dem. Det är vad som höll på att hända för tre av våra medlemsstater, Österrike, Sverige och Finland, vilka förefaller åtnjuta särskilda regler. Det är ju bra för dem, men tråkigt för oss andra!
Och varför skall vi förresten höja våra miljönormer i Europa om vi samtidigt inte bibehåller ett kritiskt tänkande mot det som kommer från tredje land?
Förespråkarna för euroglobaliseringen ställs här inför en av sina motsägelser. Hur kan medlemsstaterna inleda en politik för hållbar utveckling inom världshandeln, under WTO: s diktatur, som försöker förbjuda staterna rätt till insyn när det gäller importerade produkter?
Om man verkligen vill ha en ambitiös miljö- och hälsopolitik måste man avsluta resonemanget och bevara kontrollen över de värdefulla filter som våra gränser utgör. Om endast produkter som respekterar människan och miljön tillåts komma in i gemenskapsområdet, kan vi vara säkra på att tredje land kommer att arbeta för att snabbare kunna höja sina normer.
I motsatt fall, om djungelns lag vinner, ger jag tyvärr inte mycket för våra ansträngningar när det gäller hållbar utveckling.

Rovsing
Efter rådets avvisande av merparten av parlamentets ändringsförslag från första- och andrabehandlingen, tycker jag att det är positivt att förlikningskommittén genom ett effektivt arbete förhållandevis snabbt har kommit fram till en kompromisstext. Jag är övertygad om att de många initiativ som åtgärdsprogrammet innehåller är nödvändiga om vi skall säkerställa en bra och ren miljö för våra efterkommande. Föredraganden har med rätta lagt stor vikt vid att göra så många som möjligt av programmets åtgärder bindande för gemenskapen framför att betrakta dem som prioriterade politiska områden. Miljöförbättring kan enligt min övertygelse bara säkras genom ett tydligt och kraftfullt regelverk.
Betänkande av Cabrol (A4-0276/98)

Bonde, Lis Jensen och Sandbæk
Cabrols betänkande om ett nätverk för epidemiologisk övervakning och kontroll av överförbara sjukdomar i gemenskapen kan vi inte stödja. Vi menar att det är överflödigt att upprätta ett permanent nätverk på gemenskapsplan, som kommissionen skall övervaka. Det skulle vara långt bättre att samordna insatsen i WHO-regi, eftersom de nämnda sjukdomarna inte bara är begränsade till EU: s territorium. Vi kan inte heller ansluta oss till den omfattande registrering som planeras i parlamentets och rådets beslut. Ovanstående betraktelser innebär att vi röstar emot betänkandet.

Lindqvist
Det är ett naturligt och självklart samarbetsområde att övervaka, samråda och sprida information om smittsamma sjukdomar i EU och andra länder. Ett utvecklat samarbete mellan medlemsländerna kan minska smittorisken. En sådan unionsfunktion är ett viktigt instrument för att minska smittorisken och förebygga sjukdomar, men den kan aldrig ta över det slutgiltiga ansvaret från medlemsländernas demokratiska institutioner och ansvariga myndigheter. Ett sådant motsvarande demokratiskt ansvar saknas på unionsnivå, eftersom lagstiftaren inte kan bytas ut vid allmänna val.

Rovsing
För att kunna upprätthålla en effektiv behandling av smittsamma sjukdomar i gemenskapen är en samordning över gränserna absolut nödvändig. Därför är det också viktigt att upprätta ett effektivt och välfungerande nätverk för övervakning och kontroll av sjukdomar. Ett permanent nätverk, mellan myndigheter och centrala epidemiologiska institutioner i gemenskapen, är enligt min övertygelse det enda medel som på lång sikt kan säkerställa att det erbjuds effektiv läkarbehandling av smittsamma sjukdomar och som kan stoppa den beklagliga utvecklingen av multiresistenta, sjukdomsframkallande mikroorganismer, som redan finns på vissa platser i gemenskapen. Jag är mycket glad över att förlikningskommittén har nått fram till en förnuftig kompromiss om det föreslagna nätverket.

Wibe
Jag upprepar min uppfattning som jag klargjorde vid andra behandlingen av detta betänkande i januari 1998.
Det är naturligtvis ett gott syfte som här tillmötesgås, nämligen upprättandet av ett centrum för kontroll av smittsamma sjukdomar. Jag ställer mig emellertid mycket tvivlande till värdet av att ständigt inrätta nya institut på " gemenskapsnivå" . Sverige har redan utvecklade nätverk för detta syfte, bl.a. i samarbete med WHO. Skall ett nätverk upprättas i Europa, så skall det vara en alleuropeisk struktur.
Dessa ständigt nya EU-institutioner kräver resurser, och dessa resurser måste tas någonstans. Ett positivt val av en EU-institution kräver således kanske, speciellt då vi erinrar oss den negativa inställningen till skatter inom unionen, negativa beslut på nationell eller global nivån.
Rekommendation av Breyer (A4-0242/98)

des Places
Gruppen De oberoende för nationernas Europa stödjer både betänkandet och ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
Ramdirektivet om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning när det gäller livsmedelstillsatser trädde i kraft 1989.
Kommissionens förslag, som vi i dag röstar om, har till syfte att anpassa den europeiska lagstiftningen till den senaste utvecklingen inom vetenskap, teknik och teknologi.
När det gäller användningen av nisin (ett antibiotikum) för framställning av pastöriserade ägg föreslår kommissionen att den skall avskaffas utom för tillverkning av mascarpone. Men i stället för att avskaffa all antibiotika i djurfoder för att undvika resistens, anser vi att det är mycket viktigare att minska användningen av antibiotika i livsmedel. Resistensen utvecklas i förhållande till upptagningen av aktiv antibiotika avsedd för livsmedel. Sådan är verkligheten. Vår grupp förstår inte kommissionens ståndpunkt och vi vänder oss emot dess bristande logik såvida förslaget nu inte syftar till att stödja intressen som vill destabilisera den europeiska djurproduktionen.
Oavsett hur det är med den saken måste de europeiska reglerna regelbundet anpassas till den vetenskapliga, tekniska och teknologiska utvecklingen och det med den enda målsättningen att skydda konsumenternas hälsa.

Rovsing
Syftet med att ändra direktiv 95/2/EG är att anpassa dess bilaga till den stora teknologiska utveckling som har skett under loppet av ett fåtal år, och för att göra det möjligt för de medlemsstater som sedan direktivets antagande gått med i EU, att även fortsättningsvis använda traditionella livsmedelstillsatser. Det är glädjande att kommissionens övervakning av utvecklingen på marknaden för tillsatsämnen har resulterat i ett snabbt resultat, så att EU: s lagstiftning på detta viktiga område hela tiden är aktuell. Den danska regeringen har i rådet gett uttryck för oro vad gäller att tillåta vissa ämnen i direktivet. Jag hoppas emellertid att det blir möjligt att nå fram till en kompromiss som är acceptabel för samtliga medlemsstater.
Betänkande av Anastossopoulos (A4-0212/98)

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, kära kolleger! Anastassopoulos betänkande som röstades igenom i dag hedrar inte parlamentet. Jag vill påstå att det långtifrån motsvarar skyldigheten enligt Maastricht och även enligt det framtida Amsterdamfördraget. Det är ett flertal aspekter, och inga småsaker, som inte har antagits eller behandlats i betänkandet.
De ändringsförslag vi lämnat, ändringsförslag nr 35, 29 och 26, förkastades trots att vi sagt att de aspekter som inte behandlats föll under medlemsstaternas befogenheter. Parlamentet erkände alltså att vi borde ha diskuterat det, men det gjorde vi inte. Parlamentet talade inte om vad som krävs för att kunna rösta, eller om upprättandet av kontroll och översyn av röstlängderna. Man nämnde inte heller villkoren för att vara valbar eller inte, eller de oförenliga punkterna utöver dem som nämns i artikel 8. Det finns heller ingenting om valpropagandan, finansieringen av valkampanjen, eller om förberedande, genomförande och kontroll av valet eller valstriden.
Vad värre är, det betänkande vi har antagit motsäger sig självt. Det vill föra de folkvalda och väljarna närmare varandra och föreslår att en gränsöverskridande europeisk lista skall inrättas. Betänkandet hänvisar till Frankrike trots att man där, med hänvisning till folkets mycket starka invändningar, just övergivit förslaget att regionalisera valsystemet. Hur kan man, när väljarna önskar att besluten skall fattas så nära dem som möjligt, vilja ha en lista som kommer att leda till att nära 99 procent avstår från att rösta om man genomför den?
Nu är det nationerna som gäller, och att ge folken ordet. I ett sportevenemang nyligen uttryckte Europas folk sin lycka över att tillhöra en nation. Det är vad vi också borde ha uttryckt i dag i stället för detta ofullständiga betänkande.

McKenna
Herr ordförande! Ett av problemen med detta betänkande, och med idén om att europeiska parlamentet och dess ledamöter och politiska grupper skulle inrätta ett valssystem, är att dessa kommer att sätta de politiska grupperna främst snarare än medborgarnas intressen. I grund och botten kommer dessa att se till vad som är det bästa systemet för att skaffa sig större fördelar i nästa val.
Den bortser också från det faktum att det i vissa medlemsstater finns mycket rättvisa valsystem.Till exempel har Irland ett av de mest rättvisa valsystemen i hela Europeiska unionen. Att harmonisera valsystemen för valet till Europaparlamentet skulle i själva verket vara förödande för det mycket rättvisa system vi har i Irland, och de flesta människor i detta parlament är förmodligen inte medvetna om det.
Dessutom förutsätter idén om att en viss andel av mandaten i Europaparlamentet skulle fördelas genom gränsöverensskridande listor, att det finns ett slags gemenskapspolitisk medvetenhet. Någon sådan finns inte. Det skulle vara förödande för de mindre staterna, och förödande för mindre partier och perifera regioner. Det är befängt att föreställa sig att man kan påtvinga människor denna gemenskapspolitiska medvetenhet genom att införa ett system av detta slag. Vad ni har åstadkommit här idag är skadligt för människor på gräsrotsnivå och för det politiska systemet och för demokratin.
Vi måste verkligen se över detta igen. Det är ett stort misstag. Det kommer inte att ligga i människors intresse, trots vad ni försöker säga här. Det är skälet till att jag röstade emot detta betänkande: det är en verkligt dålig idé.

Falconer
Herr ordförande! Jag instämmer med allt som McKenna just sagt, så jag kommer inte att upprepa det. Istället vill jag koncentrera mig på frågan om huruvida detta betänkande har någon saklig grund.
De praktiska erfarenheterna av proportionella val visar, med tanke på andelen outnyttjade valsedlar som fortfarande finns i varje medlemsstat som tillämpar proportionell representation, att ett stort antal väljare avstår från att rösta vid varje val. Det enda landet i Europeiska unionen som har en mindre andel soffliggare är Förenade kungariket, med sitt välbeprövade först-över-tröskeln-system. Så vitt jag kan se, efter mina 14 år av erfarenhet i parlamentet, är proportionalitet rättvist för en part, och endast en part: de politiska partierna. På denna punkt instämmer jag med McKenna eftersom det tyvärr skapar en mängd kopior, det vill säga, de som är acceptabla för partiledarskapet får komma hit snarare än de som är acceptabla för väljarkåren. Därför är jag för att väljarkåren får sista ordet beträffande vilka som i själva verket sänds till Europaparlamentet - eller till vilket parlament som helst, för den delen.
Därför röstar jag emot detta betänkande.

Bourlanges
Herr ordförande! Alla betänkanden innehåller en idé, och en viktig sådan. Guchts betänkande förde fram idén med proportionalitet och parlamentet uttalade sig för proportionalitet. Anastassopoulos tillförde idén att stora valkretsar, i de större mest befolkade länderna, skulle delas upp i flera territoriella valkretsar.
Frågan är nu om vi genom att i artikel 2 avlägsna ordet " territoriell" har ändrat föredragandens budskap eller ej? Jag skulle bara vilja fästa kammarens uppmärksamhet på att vi egentligen inte i sak ändrat föredragandens förslag, och det finns en enkel anledning till detta. Sista stycket i artikel 2 undantar nämligen stater med färre än 20 miljoner invånare från skyldigheten att inrätta valkretsar. Måste dessa stater då inrätta en nationell valkrets? Inte alls. Det faktum att detta förbud föreligger för de små staterna innebär att de valkretsar det handlar om i den första meningen i artikel 2 är nationella valkretsar, alltså territoriella valkretsar.
Mina kära vänner! Vi har avlägsnat ordet, men inte idén. Tanken med Anastossopoulos betänkande är just skyldigheten för de stora staterna att dela den nationella valkretsen i flera valkretsar.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Vår åsikt är att det är medlemsstaterna var för sig som skall besluta vilket valsystem de skall ha vid val till Europaparlamentet. Vår åsikt är att ett proportionellt valsystem är mer rättvist än ett valsystem med val i enmansvalkretsar. Men detta är en debatt som man får ta i varje medlemsstat var för sig. Detsamma gäller frågan om möjlighet till personval för väljarna.
Vad gäller debatten om att ett antal mandat skall tillsättas genom val i en gemensam valkrets för hela EU tar vi bestämt avstånd från den idén. Som Europa ser ut i dag, med avsaknad av en mediadebatt över hela EU, skillnader i språk, kultur och politiska traditioner, så säger det sig självt att EU inte är moget för att skapa en EU-valkrets.
Vi vill bestämt varna för försök att centralisera demokratin på detta sätt. Det kan leda till skapandet av ett fåtalsvälde, eftersom demokratin blir så centraliserad och storskalig att medborgarna inte känner sig delaktiga i politiken.

Barros Moura
Jag stödde och röstade för huvudsyftet i detta betänkande: definitionen av gemensamma principer för val av Europaparlamentets ledamöter, baserade på proportionalitetsprincipen, vilken är den bästa garantin för demokratiska val.
Jag stödde flera andra aspekter, främst oförenligheten mellan mandat som ledamot i Europaparlamentet och som nationell ledamot samt skapandet av territoriella valkretsar som metod att skapa närhet mellan de folkvalda och väljarna, utan att påverka proportionaliteten.
Jag röstade emot skapandet av en europeisk valkrets för gränsöverskridande listor, för att denna främmande idé, som inte heller är avsedd att korrigera avvikelser från bestämmelserna om proportionalitet och garantera minoriteterna representation, inte ens är verkligt nödvändig för att garantera ett gränsöverskridande deltagande i valen till Europaparlamentet, med tanke på bestämmelserna i Maastrichtfördraget om det europeiska politiska medborgarskapet:
det är emot alla principer om överstatlig demokratisk makt i en federal modell, grundad på ett nationellt parlament med ett antal medlemmar per land i proportion till respektive befolkning, -et pour cause, undviker det den verkligt centrala frågan om utvecklingen av rådets roll till en " högsta kammare" med jämlik representation för staterna, -det öppnar, men löser inte, problemet med den nationella röstviktningen på den europeiska listan, ett politiskt problem liknande problemet med röstviktning i rådet, -det skapar ännu större avstånd mellan väljarna och de folkvalda, i stället för att närma dem till varandra, -det skulle, slutligen, bli ett medel för att föreviga de europeiska ledamöternas mandat, vilka allt mer främjas ifrån sin väljarbas och som kanske i annat fall aldrig mer skulle bli valda.Jag avvisar således detta förslag på grund av en fråga om europaprinciper, och inte på grund av några possibilistiska kalkyler som påverkade vissa av kompromisslösningarna kring Anastassopoulos betänkande.
Förslaget är ett uttryck för pro-europeisk avantgardism, vilken bara kan få den motsatta effekten hos allmänheten, som redan är alltför orolig för den exoteriska karaktären hos vissa institutioner i det " avlägsna Bryssel" .
En pro-europeisk impuls är nödvändig och brådskande, och borde följa en annan väg, just den svåra väg som detta betänkande, för att göra det lätt för sig och i rädsla för att ta politisk strid för en europeisk demokrati, inte ville slå in på.
För mig går denna väg via en utvärdering av kommissionens överstatliga roll, med en inneboende ökning av dess politiska ansvar inför det valda parlamentet. Den handlar om att välja stora pro-europeiska politiska personer som kandidater till Europaparlamentet, som har reellt inflytande i sina ursprungliga politiska system. Den handlar om valet av en person med stor politisk pro-europeisk betydelse och auktoritet, till Europaparlamentets ordförande. Slutligen handlar den om ett godkännande av Delors förslag om att de europeiska politiska partierna skall underställa sina kandidaturer omröstning hos kommissionens ordförandeskap, som på det sättet skulle få en egen demokratisk legitimitet inför de nationella regeringarna. Det europainriktade politiska modet finner jag inte i detta " politiskt korrekta" förslag om en gränsöverskridande europeisk valkrets.

Berthu
Europaparlamentet har just antagit Anastassopoulos betänkande som, må vara något mer dunkelt uttryckt än i det ursprungliga dokumentet, innebär en skyldighet att regionalisera de europeiska valen i alla medlemsstater med över 20 miljoner invånare. Min grupp bekämpade och kommer att fortsätta att bekämpa förslaget som bara befinner sig i början av den rättsliga proceduren, eftersom rådet enligt artikel 138 i fördraget måste anta en rekommendation enhälligt (förvisso under press från Europaparlamentet) och den måste dessutom senare godkännas av varje medlemsstat enligt de egna konstitutionella reglerna.
Förfarandet har emellertid inletts. Det förefaller oss strida mot subsidiaritetsprincipen, vilken ger varje medlemsstat rätt att välja antal och omfattning när det gäller valkretsarna. Det är också mycket farligt för de stora staterna som ganska snabbt skulle riskera att bli uppdelade i flera territoriella enheter, där var och en har samma betydelse som en liten stat. Vissa påstår att detta inte kommer att ske om de subnationella valkretsarna inte sammanfaller med gränserna för historiska regioner. Men de försöker bara döva sitt dåliga samvete på ett bedrägligt sätt. I verkligheten är det tydligt att en upplösande åtgärd genomförs och man kan räkna med att kommissionen kommer att stödja den på alla sätt.
Jag finner det mycket lärorikt att minnas att argumenten till förmån för en regionalisering av valsystemet utvecklats i Frankrike genom en rapport från juni 1996, som utarbetats under överinseende av " Mouvement européen (Frankrike)" , vilket som alla vet, eller åtminstone borde veta, är en organisation som är kraftigt subventionerad av kommissionen. Den vidarebefordrar beredvilligt idéer som inte kan godkännas direkt. Denna modell med indirekt inflytande används ofta av kommissionen med hjälp av ett stort antal mellanliggande organisationer som ibland finansieras till 100 procent och vilka en dag måste analyseras för att vi skall kunna förstå kuggarna i federalismens utbredning ordentligt.
Vad som är ännu mer anmärkningsvärt i sammanhanget är att rapporten från Mouvement européen hade utarbetats av ett flerpartsutskott vars medlemmar - vilket inledningen med viss skrytsamhet bekräftar (sid 11) - kom från " alla politiska inriktningar som representerar de stora demokratiska strömningarna i landet" . Man kan emellertid konstatera att några representanter för Nationernas Europa inte finns med där.
Det fanns mellan dessa medlemmar och de styrande instanserna i Mouvement européen vad rapporten kallar ett " ursprungligt avtal" som bland annat innebar att: " den viktigaste målsättningen för den nya vallagen borde vara att närma väljarna och de folkvalda till varandra (en utomordentlig lapsus, inom parentes sagt) genom att bryta upp systemet med en enda nationell valkrets (sid 13). Med tanke på detta " ursprungliga avtal" är det inte förvånande att slutligen få veta (sid 16) att " medlemmarna i kommissionen var enhälliga i sin rekommendation att reformera det gällande valsystemet, och inför detta framtidsperspektiv också behålla den proportionella representationen och uppdelningen av valkåren i flera territoriella valkretsar."
I vilken utsträckning vissa medlemmar av detta utskott blivit utnyttjade vet vi inte. Vad som ändå är säkert är att allmänheten hela tiden manipuleras av effekten av kommissionens subventioner. Vi tar därför detta tillfälle i akt för att ännu en gång kräva att de fullständigt och definitivt skall avskaffas.
Vi vill också erinra om att för att närma de folkvalda till väljarna (och inte tvärtom) är det enklaste och säkraste sättet att på nytt ge de nationella parlamenten huvudrollen i gemenskapens beslutsprocess, och göra dem till mer aktiva aktörer på den europeiska scenen. När det gäller Europaparlamentets representanter, som fortfarande, av både teoretiska och praktiska skäl, måste väljas inom ramen för en enda nationell valkrets, kan de kontrolleras bättre av väljarna om vi tillämpar förslagen i de olika dokumenten från gruppen Nationernas Europa. Ledamöterna i Europaparlamentet måste styras på nationell nivå, och inte i Bryssel, de måste delta mer i det förberedande diskussionsarbetet för de nationella lagarna, när ärendet är gemensamt, och medborgarna måste få möjlighet till en överblick över vad deras representanter i Bryssel tycker, genom att inläggen publiceras i en särskild del av den franska författningssamlingen.

Caudron
Jag stödjer betänkandet från vår kollega Anastassopoulos. I huvudsak går förslagen i riktning mot ett medborgarnas Europa och en förstärkning av detta, en inriktning jag instämmer i och gärna ger mitt stöd till.
Två bestämmelser uppfyller dessa nödvändiga krav, skapandet av territoriella valkretsar för stater med över tjugo miljoner invånare och val av ledamöter till Europaparlamentet på europeisk nivå.
På två av dessa två punkter beklagar jag att vissa ledamöter, såväl inom högern som vänstern, varit så ängsliga. Även om jag utan att instämma kan förstå argumentet att vi förlorar vår suveränitet och att vi därför protesterar mot en sådan utveckling, kan jag inte respektera att andra fördömer den av politiskt strategiska skäl. Dessa personer är för övrigt desamma som klagar över bristande representativitet och över att parlamentet avlägsnar sig från landsmännen. Jag skulle kunna sträva efter att försöka förstå, men jag förstår bara alltför väl.
Det är emellertid beklagligt att vi måste vänta till år 2009 innan vi kan välja 10 procent av oss med den enda gränsen som upprättats av samtliga medlemsstater - 60 ledamöter valda av samtliga européer skulle vara en stark symbol för den europeiska integrationen om det tillämpades redan år 2004.
Jag godkänner strävan att göra det omöjligt att vara både nationell och europeisk parlamentsledamot. Båda dessa uppdrag kräver tillgänglighet och arbete. Om vi tillåter denna kombination minskar vi vårt förtroende i befolkningens ögon och att sätta stopp för den är därför en åtgärd i rätt riktning.
Jag vill en sista gång lyckönska Anastassopoulo, s och jag hoppas att hans rekommendationer kommer att hörsammas av de nationella parlamentsledamöterna, bortom all förslagen politik. Jag hoppas det, men kan tyvärr inte säga att jag är säker på det.

Delcroix
I " förslaget till åtgärd" i artikel 7 har föredraganden haft den goda idén och modet att införa förslaget med gränsöverskridande listor som täcker 10 procent av det totala antalet platser som skall besättas i Europaparlamentet. Vissa kanske anser att förslaget om gränsöverskridande listor är sekundärt vid sidan av de övriga förslagen i texten - lista av proportionell typ, nedre procentspärr, förslagsrumsvotering och territoriella valkretsar i stater med över 20 miljoner invånare. Det är inte min uppfattning. Det är tvärtom ett initiativ helt i linje med den europeiska integrationen som är mindre inriktad på de nationella utmaningarna.
Det är en logisk följd av direktivet som tillåter européer i ett annat land att rösta i kommunalvalen i det land de befinner sig. I båda fallen handlar det om att utveckla genomförandet av ett verkligt europeiskt medborgarskap. Och det är för övrigt om detta förslag, vilket överskrider statens ram, som rättstjänsten yttrat sig, detta förslag som, enligt dem, alltså inte är oförenligt med fördragets principer, eftersom det redan förekommer gränsöverskridande beståndsdelar vid valen till Europaparlamentet.
I min egenskap av socialist i ett europeiskt socialistparti (PSE) som existerar vid sidan av PSE: s parlamentsgrupp, vill jag tillägga att initiativet skulle ge ett extremt konkret innehåll till inrättandet av verkliga europeiska partier som skiljer sig från de traditionella politiska grupperna.
Det kan vara intressant att tillföra de europeiska valen en viss dramatik för att skilja dem från de nationella och därmed undanröja risken för sammanblandning.
Tack vare de gränsöverskridande listorna kan minoritetsgrupper från olika medlemsstater få möjlighet att utvecklas och till och med vara representerade i Europaparlamentet. Jag tänker bland annat på zigenare och muslimer.
Det var principerna. Hur är det då med det konkreta genomförandet? Vi har inte kommit dit än, men alla kan se att vi måste lösa en rad praktiska problem: upprätta listor, allmän balans bland ledamöterna fördelade mellan länderna, europeiska politikers beslut att acceptera att ingå i en gränsöverskridande lista snarare än i en nationell, etc.
Detta är problemet med det Europa som håller på att byggas upp mellan nationer och federationer. Men det hindrar inte att principen med gränsöverskridande listor kan utveckla känslan för en europeisk medvetenhet.

Deprez
En verkligt demokratisk makt kännetecknas absolut av att medborgarna regelbundet kan förnya sina representanter genom val med allmän rösträtt. Under förutsättning att dessa grundläggande kännetecken respekteras kan formen för valen däremot variera. Valet är egentligen endast en tillämpning som kan förändras i tid och rum utan att man däri kan se någon anledning att ifrågasätta det demokratiska med ett representativt system.
I den europeiska integrationens nuvarande läge visar det sig att prioriteten är att unionens alla medborgare helt och fullt känner sig representerade i Europaparlamentet.
Därför förefaller en harmonisering av de grundläggande beståndsdelarna i det nationella valförfarandet (i riktning mot en allmän användning av proportionella val per valkrets för valet till Europaparlamentet), tillsammans med införandet av en procentspärr för representativitet (avsedd att förhindra att de politiska inriktningarna splittras upp alltför mycket), som den bästa lösningen, eftersom den brittiska regeringen lagt fram ett lagförslag till sitt parlament om att införa proportionella och regionala val för valet till Europaparlamentet 1999.
Det är anledningen till att jag stödjer resolutionsförslaget.
Jag vill emellertid tillägga att harmoniseringen av de grundläggande beståndsdelarna, i valproceduren för Europavalen, inte räcker för att fylla den brist på legitimitet och erkännande som Europaparlamentet lider av. Det är min djupa övertygelse att detta kommer att fortsätta så länge parlamentet inte har tillräckliga grundläggande befogenheter som tillkommer ett verkligt parlament, bland annat att som sista instans rösta om skatt och budget och inrätta och upplösa en europeisk regering som enbart är ansvarig inför parlamentet.

Fayot
Detta betänkande innehåller det ofullkomliga förslaget om de så kallade gränsöverskridande listorna vid valen till Europaparlamentet, vilket jag inte kan acceptera utan vidare.
I avsaknad av varje vidare precision om detta i betänkandet är det svårt att identifiera vad detta egentligen innebär.
Det förefaller som om gränsöverskridande, det vill säga, europeiska, listor för föredraganden innebär att 10 procent av Europaparlamentets ledamöter inte väljs nationellt, utan över hela Europa. Nu står detta i motsägelse till andra förslag i betänkandet. Man försöker till exempel att föra väljarna närmare politiken genom den regionalisering av valkretsarna som föreslagits för de stora länderna. De gränsöverskridande listorna kommer däremot att göra en enda väldig valkrets av hela Europa, vilket då återigen definitivt avlägsnar Europaparlamentets ledamöter till högre sfärer, långt bort från medborgarna.
Men kanske är avsikten med de gränsöverskridande listorna att man i enstaka regioner, som till exempel i Saar-Lor-Luxemburg, skall kunna upprätta gränsöverskridande listor vid Europavalen: en sådan idé vore i sig själv inte orealistisk för att främja den europeiska tanken. Om detta skulle vara avsikten med betänkandet borde det åtminstone antyda detta.
Det är inte heller klart hur sådana listor skall komma till stånd, och i synnerhet inte hur länder som Luxemburg, med ett mycket ringa antal ledamöter, skall kunna dra nytta av detta.
Ju mer jag funderar över detta, desto mer förefaller dessa gränsöverskridande listor vara en slags " politisk finess" som står i direkt motsats till det mål som jag själv följer, nämligen att Europapolitikerna skall stå närmare medborgarna, att medborgarna skall vara delaktiga i den politiska diskussionen i Europa, att Europapolitiken skall vara synlig för medborgaren.

Ferrer
En av de mest svåranpassade länkarna i den europeiska integrationsprocessen är införandet av en enhetlig vallag för valet till Europaparlamentet. Beviset på det är att uppdraget att stifta denna lag ingick redan i Romfördraget och att vi nästan femtio år senare ännu inte har lyckats anta en sådan. Till att börja med ifrågasatte man de direkta valen till Europaparlamentet i sig; sedan var det medlemsstaternas skilda traditioner som utgjorde hinder för en överenskommelse. Därför bör vi glädja oss över att Anastassopoulos betänkande, som även jag röstade för, har godkänts. För i själva verket innebär detta betänkande att parlamentet kan ta ett steg framåt, som visserligen inte är så långt som man kunde önska, men som ändå är av stor politisk betydelse och utan tvivel kommer att bidra till att väljarna och de valda närmar sig varandra, något som är en förutsättning för att demokratin skall fungera och att medborgarna i större utsträckning skall delta aktivt i den beslutsprocess som de berörs av och därigenom känna sig som huvudpersoner i den stora utmaningen att bygga upp ett Europa för välfärd och fred.

Gasòliba i Böhm
Jag har det stora nöjet att kunna rösta för Anastassopoulus betänkande om utarbetandet av ett förslag till valsystem som omfattar gemensamma principer för val av Europaparlamentets ledamöter.
Betänkandet och dess förslag till rättsakt som upprättats med beaktande av artikel 138.3 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (artikel 190.4 i det konsoliderade Amsterdamfördraget) fyller ett tomrum i efterlevnaden av Romfördraget som föreskrev ett enhetligt valsystem på en nivå som i dag motsvarar Europeiska unionen.
Det är vad som krävs för ett stärkande av demokratin i unionen, där det på vissa områden fortfarande råder brist på sådan. Genom att fullfölja detta uppdrag skulle man stärka unionsmedborgarnas representativitet i Europaparlamentet där man ständigt har påtalat ett behov av detta. Jag vill i sammanhanget påminna om det utmärkta föregående förslag som utarbetats av min förre liberala kollega, den flamländske ledamoten Karel De Gucht. Tyvärr innebar den bristande viljan och enigheten mellan regeringarna i unionens medlemsstater att de successiva förslagen från parlamentet inte har kunnat omvandlas i praktiken.
Jag hoppas den här gången på ett förverkligande av förslaget från vår vice ordförande Georgios Anastassopoulus.
Det är ett bra förslag som innehåller de nödvändiga komponenterna för att bilda det enhetliga valsystem som fordras för unionens demokrati. Jag betraktar det som positivt att en av dessa komponenter utgörs av territoriella valkretsarna för stater med över 20 miljoner invånare. De valkretsar som motsvaras av statslösa nationer och tydligt avgränsade regioner i Europeiska unionen utgör enheter som i stor utsträckning kommer att bidra till att stärka unionens existens och integreringen av unionens befolkning.
Valet av företrädare till Europaparlamentet med beaktande av dessa identiteter kommer säkerligen i stor utsträckning att bidra till att öka representativiteten och förbättra relationerna mellan medborgarna och deras företrädare i parlamentet.
Europaparlamentet får än en gång gå i borgen för framåtskridande och demokrati i uppbyggandet av ett enat Europa. Låt oss hoppas på att medlemsstaternas regeringar den här gången tar sitt ansvar och inte ställer hinder i vägen för den vilja som kommer till uttryck i förslaget i Anastassopoulos betänkande.

Grossetête
Inom ramen för institutionernas utveckling, som bland annat kännetecknas av införandet av direkt allmän rösträtt för val av ledamöter till Europaparlamentet, Maastrichtfördragets och helt nyligen också Amsterdamfördragets inrättande av medbeslutandeförfarandet, finns det anledning att lyckönska Anastossopoulos till det arbete han utfört.
Jag delar helt och fullt hans berättigade ambition att närma de europeiska ledamöterna till medborgarna i allmänhet och till väljarna i synnerhet. Men jag motsätter mig det val av metod han förespråkar. Den enda valmetod som verkligen gör det möjligt att inrätta denna närhet är valformen med enmansvalkrets där antalet valkretsar skulle motsvara antalet parlamentsledamöter som skall väljas.
Vid den franska regeringens senaste försök att regionalisera valmetoden försvarade jag samma ståndpunkt som i dag. Den nationella politiska klassen har för övrigt med stor majoritet kritiserat att denna reform vilade på en metod som inte gjorde det möjligt att uppnå det avsedda målet i praktiken.
Detta misslyckande för Jospins regering, som till slut drog tillbaka sitt förslag, visar att en reform av valet till Europaparlamentet absolut måste ta hänsyn till medborgarnas och de folkvaldas verkliga förväntningar, existerande geografiska och administrativa uppgifter samt förändringen av antalet ledamöter i Europaparlamentet för varje medlemsstat till följd av utvidgningen.
Även om det är särskilt viktigt att redan nu ta fram allmänna gemensamma principer för samtliga medlemsstater, måste staterna i enlighet med subsidiaritetsprincipen behålla befogenheterna avseende upprättande av vallistor, organisation och finansiering av valkampanjer samt förberedande och genomförande av val, processer, liksom fastställa en nedre procentspärr för tilldelning av platser.
De ändringsförslag som bidrog till att ändra texten i den riktningen antogs tyvärr inte och det är anledningen till att jag, herr ordförande, röstat emot den slutgiltiga texten.

von Habsburg
Jag beklagar att jag måste rösta mot den högt ärade vice ordföranden Anastassopoulos betänkande, men det tar upp frågor som rör detaljer av principiell natur i vår politik. Parlamentarismens historia visar oss konsekvent att ett extremistiskt parti aldrig kommit till makten på ett legalt sätt i ett land som haft personval. En studie som utförts av ett stort tyskt universitet har bevisat att Hitler aldrig hade fått majoritet om Tyskland inte hade tillämpat valsystemet med proportionella listor.
Låt oss inte göra oss några illusioner. Demokratin är i dag i fara, man får inte tillåta sig några fel. Man måste ge den ett mänskligt ansikte, väljarna måste veta vem de ger sitt förtroende. Valsystemet med proportionella listor för oss till ett partistyre där de flesta parlamentsledamöter inte längre är folkrepresentanter utan i stället instrument för partifunktionärerna. Det växande antalet icke-väljare är en varning som vi borde ta på allvar. Vi behöver parlamentsledamöter som av egen kraft kan få befolkningens förtroende. Men det system, som i dag skall utvidgas, gör bara att de alldeles för lätt blir tjänstemän inom partistrukturen. Det leder till förfall och sedan till ett direkt hot mot demokratin.
De av oss som har upplevt krig och diktatur kan inte göra någonting annat än att kraftigt tvivla på den väg som vi kan komma att slå in på, på grund av en felaktig valmetod.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
Enligt Amsterdamfördragets nya artikel 190, skall det utarbetas en grupp gemensamma valregler för Europaparlamentet. Föredraganden rekommenderar bland annat:
att proportionella val skall användas, -att det skall införas en spärr som inte är högre än 5 procent, -att 10 procent av platserna skall förbehållas en listbaserad nominering med hela EU som gemensam valkrets vid valet till Europaparlamentet år 2009.I det nya Amsterdamfördragets artikel 190. 4 står det att det skall användas en: " ... enhetlig ordning eller principer som är gemensamma för alla medlemsstater" . En direkt harmonisering - som föredraganden efterlyser - finns det således inte krav på i fördraget. De danska socialdemokraterna menar att föredraganden går för långt, eftersom artikel 190 inte kräver harmonisering. De förfaranden som gäller vid val till Europaparlamentet - till exempel proportionella val och spärrgränser - liknar faktiskt skillnaderna mellan stora och små länder, och ger därmed små länder ett förhållandevis större inflytande. De danska socialdemokraterna stödjer den övriga PSE-gruppens ändringsförslag som försöker att styra föredragandens betänkande bort från harmoniseringstanken.
Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen och Sjöstedt (GUE/NGL), Holm och Schörling (V), Bonde och Lis Jensen (I-EDN), skriftlig. Undertecknade har röstat emot betänkandet. Vi anser att det är de nationella parlamentens och författningarnas uppgift att reglera valsystemen, även vad avser valen till Europaparlamentet. De är de nationella parlamenten som har en demokratisk legitimitet och kännedom om de lokala förhållandena. Vi anser att demokratin i EU-länderna baseras på de nationella parlamenten och författningarna. Det är därför viktigt att det är dessa instanser som har makten över så avgörande frågor som valsystem.
Vi vänder oss speciellt emot punkt 4 i betänkandet. Där föreslås att tio procent av mandaten skall tillsättas med utjämningsmandat på EU-nivå. En sådan ordning förutsätter fungerande EU-partier, något som knappast lär bli verklighet inom överskådlig framtid. I dag saknar de så kallade europeiska partierna fullständig förankring och bas bland medborgarna. Skillnaderna mellan de nationella partierna med samma inriktning är betydande, och den politiska debatten är i högsta grad nationell.

Macartney
I en anda av pluralistisk demokrati och ett Europa för alla folk vill jag uttala mitt stöd för ändringsförslag nr 46 (framlagt av Ebner från Südtiroler Volkspartei) och nr 49 (som jag framlagt).
Båda uttrycker gemensam oro för de mindre folken i Europa. Sydtyrolerna, valdostanerna, sardinierna och friulierna i Italien och friserna i Nederländerna, omfattas till exempel av ändringsförslag nr 46.
Men ändringsförslag nr 49 går längre genom att utsträcka det till att gälla historiskt erkända nationaliteter i mer än en stat. Den grupp som i synnerhet gynnas av detta tillvägagångssätt skulle vara samefolket, som bebor de nordliga delarna av två medlemsländer (Sverige och Finland) liksom den tidigare ansökarstaten Norge. Det finns starka moraliska skäl till att ge samefolket en plats i detta parlament. Under nuvarande system kommer detta inte att ske. Men ett europaparlament utan en plats för samerna är ett ofullständigt parlament och jag vädjar till mina kolleger att åtgärda denna brist tillsammans med alla andra som detta betänkande syftar till att ägna sig åt.

McMillan-Scott
I dag (15/7) röstar Europaparlamentet om Anastassopoulos betänkande som föreslår ett gemensamt valsystem för EU, baserat på proportionell representation, för framtida val till Europaparlamentet. Trots att vi respekterar Anastassopoulos persoligen, och uppskattar det enorma arbete han lagt ner i sitt betänkande, kommer de konservativa ledamöterna att rösta emot hans slutsatser.
Två av hans huvudsakliga slutsatser är oacceptabla för oss. Vi motsätter oss principen om att proportionell representation bör vara det obligatoriska valsystemet, vare sig på europeisk eller nationell nivå. Vi kan inte stödja idén om att vissa parlamentsledamöter ska väljas av en gemensam valkrets bestående av hela EU, vilket betänkandet föreslår ska ske från år 2009.
De brittiska erfarenheterna visar att enmansvalkretsar ger parlamentsledamöterna en närmare kontakt med folket än de kontinentala systemen, och uppmuntrar dem att lyssna mer på sina väljare än på partipamparna. Stora regioner eller, ännu värre, riksomfattande valkretsar, är fiender till en effektiv representation. Vi välkomnar det faktum att det gaullistiska RPR i Frankrike nyligen föreslog att den riksomfattande valkretsen i det landet skulle ersättas av 87 enmansdistrikt enligt brittisk modell.
Eftersom vi ogillar det proportionella systemet är det viktigt att, därhelst proportionalitet tillämpas, regeringar och parlament väljer den mest öppna och väljarvänliga versionen som erbjuds. Slutna listor är odemokratiska och skadliga för den medborgerliga kulturen. Min tyske kollega från PPE, von Habsburg, har med rätta fördömt dem såsom instrument för partistaten.
Vi kommer att propagera för att öppna, snarare än slutna, listor ska vara norm i framtida val till Europaparlamentet. I varje befintlig valkrets inom Europeiska unionen, kommer socialdemokratiska medlemmar att kunna delta i nomineringen av två eller tre kandidater till en central grupp om mer än 200 kandidater. I det läget kommer det socialdemokratiska ledarskapet, genom NEC, att besluta om ordningen för kandidaterna inom varje region. Partimedlemmarna kommer att uteslutas från nyckelbesluten om vilka som blir valda.
Medan de båda andra huvudparterna i Storbrittanien - de konservativa och liberaldemokraterna - har gett sina frivilliga medlemmar total kontroll över ordningen på varje regional lista, är Labours kontrollmaniska tendenser beslutade att pådyvla kandidatlistor med fantombildsliknande Blair-kopior från maktens centrum. Labour-ledningens reaktioner på proportionell representation bekräftar alla våra värsta farhågor om hur systemet kan missbrukas när partiapparaten vägrar avstå från kontrollen och beslutar att ställa väljarna utanför.

Novo Belenguer
Valsystemet för val av Europarlamentets ledamöter är av avgörande betydelse inte minst för de medlemsstater som har ett decentraliserat regeringssystem, vilket är fallet med Spanien med sina 17 autonoma regioner som har administrativa organisationer med större närhet till medborgarna.
Därför anser jag att den autonoma valkretsen bör tillämpas i valen till Europaparlamentet, eftersom denna metod innebär att parlamentsledamotens tillgänglighet ökar för de medborgare han företräder och uppfyller ett av våra mål, nämligen en ökad lyhördhet i Europaparlamentet för behoven och problemen bland de europeiska medborgarna.
Dessutom tar den här typen av valkretsar hänsyn till den verklighet som råder i många medlemsstater med olika historiska nationaliteter, som i Spanien där det inte bara finns katalaner eller basker utan även andra historiska nationaliteter, till exempel i regionen Valencia, något som gör att det vore förnuftigt att införa autonoma valkretsar i valen av Europarlamentets ledamöter. Därför stödjer jag Anastassopoulos betänkande.

Ojala
Jag röstade emot detta betänkande eftersom jag inte kan acceptera att 10 procent av mandaten i Europaparlamentet från och med år 2009 skulle tillsättas av ledamöter som valts i en valkrets som omfattar samtliga Europeiska unionens medlemsstater. Ett sådant förfarande skulle på ett orimligt sätt gynna de stora medlemsländerna på bekostnad av de små medlemsländerna. När det gäller nominering av kanditaterna skulle detta betyda ökad populism och frammarsch av internationellt kända kandidater - som inte nödvändigtvis är politiker. Detta skulle inte tillföra det parlamentariska arbetet något mervärde.
Även frågan om ländernas indelning i en eller flera valkretsar skall medlemsländerna själva få avgöra.

Robles Piquer
Herr vice ordföranden i parlamentet och föredraganden av detta betänkande får ursäkta att jag nämner en framstående landsman till er vars namn är Platon för att bekräfta att jag visserligen är vän till Anastassopoulos men en ännu större vän av Sanningen.
Och sanningen är den, enligt min ödmjuka uppfattning, att alla stater bör vara suveräna och själva avgöra hur urvalet skall ske av de ledamöter som skall företräda dem i parlamentet. Det är, som jag ser det, meningslöst att tio medlemsstater med en befolkning på mindre än tio miljoner skall tvinga de övriga fem medlemsstaterna att bilda valkretsar där man säkert i praktiken kommer att bryta mot principen att de enskilda ledamöterna skall företräda landets samtliga väljare.
Samtidigt kan ett sådant system ge upphov till oönskade effekter som vi kanske inte har funderat så mycket över. För att ta ett exempel: med de nuvarande spanska reglerna där det nationella territoriet betraktas som en enda valkrets är det sex spanska medborgare från det spanska Baskien som är ledamöter i parlamentet denna mandatperiod. Om den proportionella valmetoden skulle tillämpas på detta territorium, och på befolkningen i Baskien, skulle Baskien endast ha två ledamöter i ett framtida parlament som valts enligt denna metod.
Detta skulle utan tvekan strida mot Baskiens intressen och parlamentets vilja att närma sig ett område i Spanien som förtjänar, och även har tillägnats särskild uppmärksamhet av denna församling, bland annat tack vare insatserna från Baskiens sex nuvarande ledamöter.
Det jag nu har sagt är väl förenligt med den uppskattning som det fina betänkande förtjänar, vilket vår kollega Giorgios Anastassopoulos har utformat. Därför har jag röstat för betänkandet.

Souchet
Anastassopoulos betänkande är en utmärkt illustration till den antinationella metod och ideologi som styr den nuvarande federalistiska majoriteten i detta parlament.
Det är ett initiativbetänkande som bygger på en rättslig ram i ett fördrag som ännu inte ratificerats av medlemsstaterna, och som därför alltså inte gäller. Taktiken är ändå densamma: det handlar om att trots rätten skapa ett fullbordat faktum, för att sedan kunna använda Europaparlamentets förslag som en hävstång som gör det möjligt att utöva press på rådet och få det att inta försvarsställning.
Den målsättning som eftersträvas är att bryta upp de nationella valkretsarna. För att uppnå detta utnyttjar den federalistiska ideologin sina två favoritkanaler samtidigt och verkar både intranationellt och supranationellt.
Under förevändning av att ledamöterna i Europaparlamentet skall närma sig sina väljare föreslår Anastassopoulos betänkande en maximal uppdelning av valmanskåren som spräcker, dels begreppet där hela landet utgör en enda valkrets, dels parlamentsledamöternas karaktär av nationella representanter som valts i de olika medlemsstaterna.
Samtidigt rekommenderar det att överstatliga listor skall upprättas, vilka får helt motsatt effekt mot den tidigare angivna målsättningen.
Men det viktiga är inte att dessa förslag är fullständigt motstridiga: målsättningen är negativ - det handlar om att förstöra den nationella ramen - och inte positiv - ledamotens närmande till väljarna fungerar här bara som en bedräglig förevändning.

Thors
Efter dagens omröstning är det klart att ett proportionellt valsystem skall gälla i hela unionen i framtiden. Samtidigt respekterar valförslaget närhetsprinciper och undviker att reglera valprocedurer på ett för detaljerat sätt (t.ex. valkostnader, rösträttsåldrar m.m.). Det var också viktigt och i enlighet med subsidiaritetsprincipen att konstatera att det är frivilligt att fastställa rösttrösklar. Som ett led i att skapa enhetligare villkor för ledamöterna var det viktigt att slå fast att det inte är förenligt att inneha något annat parlamentsmandat samtidigt som man är ledamot av Europaparlamentet.
På tre punkter beklagar jag dock det beslut som majoriteten av ledamöterna fastnade för. För det första var det olyckligt att kammarens majoritet ansåg att valkretsar skall vara obligatoriska i medlemsländer med mer än 20 miljoner invånare. Om landet har färre än så, behöver det inte delas upp i valkretsar, alltså inte heller Finland.
För det andra var det också olyckligt att parlamentets majoritet (349 mot 173) röstade för att man skall diskutera ett förslag om att en bestämd procentandel av det totala mandatet skall fördelas i en valkrets som är gemensam för alla medlemsländer. Ett sådant system skulle bara vara ägnat att ytterligare förvirra valproceduren.
För det tredje var det olyckligt att en majoritet inte kunde uppbringas för att helt entydigt säga att skyddsmekanismer för minoriteter skall kunna förekomma (190 röster för och 287 mot).
Trots ovan angivna brister, fann jag det viktigt att arbetet för gemensamma bestämmelser nu kan fortsätta i ministerrådet och röstade därför i slutomröstningen för betänkandet.

Verwaerde
Jag vill tacka min kollega Anastassopoulos för det arbete han utfört.
Även om jag fullkomligt instämmer i den helt berättigade ambitionen att närma Europaparlamentets ledamöter till medborgarna håller jag inte med om den metod som förespråkas. Det regionala proportionella valsystemet är inte den bästa lösningen.
Endast systemet med enmansvalkretsar där antalet valkretsar motsvarar antalet ledamöter som skall väljas gör det möjligt att uppnå denna målsättning.
I Frankrike beror regeringen Jospins misslyckande nyligen med det reformförslag som syftade till att regionalisera valsystemet för valen till Europaparlamentet, i hög utsträckning på att målsättningens medel är felaktiga. Det hade varit önskvärt att vårt parlament tagit lärdom av denna nationella erfarenhet.
Herr ordförande! Jag röstade för ett stort antal ändringförslag som avsevärt skulle förbättra förslaget, bland annat genom att beakta subsidiaritetsprincipen. Det kunde inte antas och jag har därför röstat emot denna text.
Betänkande av Olsson (A4-0200/98)

Pinel
Herr ordförande! För att vårt samhälle skall kunna genomföra en hållbar och varaktig utveckling måste det anta en dubbel utmaning: se till att enskilda och företag minskar på föroreningarna och ändra den snedvridna konkurrensen som straffar industrier som investerat i kampen mot föroreningarna, och samtidigt göra principen om att förorenaren betalar, allmän.
Det är förvisso nödvändigt att miljöprincipen, liksom den sociala principen, integreras bland skatteverktygen, men Olssons betänkande stödjer sig på konceptet om miljöskatt, det vill säga, en extra skatt utöver det redan höga skattetrycket. Det kan inte vara annat än skadligt för ekonomin.
Det krävs emellertid ett skattesystem som är anpassat till kraven på en hållbar utveckling. Och det handlar om en verklig skatterevolution, inte om ytterligare skatter, men skatter på ett annat sätt, mindre betungande, bättre beräknade och som främjar sysselsättning och inte arbetslöshet, främjar miljön och inte dem som förorenar, främjar hälsa och inte ett ohälsosamt liv.
Olssons betänkande gör det inte möjligt att genomföra dessa målsättningar.

Martinez
Herr ordförande! Nittonhundratalet inleddes med röda skatter: inkomstskatt, arvsskatt och kapitalskatt både i Europa och i Västvärlden.
Århundradet skall nu avslutas med gröna skatter och man lägger fram en ny version av den skattemässiga interventionismen, koldioxidskatt, skatt på föroreningar. Det är ineffektivt i princip och det är farligt som system.
När det gäller principen har vi fått nog av franska, europeiska och västliga skattedoktriner. Den skattemässiga interventionismen har aldrig fungerat. Afrika har försökt på det ekonomiska området, med tiotals investeringsskolor. Det har inte fungerat! För att skapa rättvisa har det inte fungerat! För det demografiska uppsvinget har det inte fungerat! Och på grund av systemet kommer det inte att fungera när det gäller miljön, för man måste först prissätta och beakta olika hypoteser, olika föroreningar och olika källor till förorening. Det kommer att medföra en ny rättslig komplexitet och en normativ förorening.
Det är även farligt ekonomiskt sett, eftersom det kommer att skapa snedvridningar mellan länder som tillämpar det och dem som inte gör det. Ta historien med drivgarnen. Tunisien och Japan använder dem inte i Medelhavet. Det är slutligen förkastligt rent moraliskt, eftersom det inte är principen att förorenaren betalar som tillämpas, utan principen att konsumenten betalar, principen med den oskyldiga konsumenten, liksom vid överbeskattningen av köttet för att bemöta föroreningarna och galna kosjukan.
Och, om målsättningen är att gynna sysselsättningen, låt oss då genomföra en stor skattereform, med ett tak i Europa för obligatoriska uttag, och låt oss slutligen fundera över dumheten i att bibehålla skatt på skapandet av rikedom, det vill säga, inkomstskatt.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Vi anser att miljöavgifter och miljöskatter är bra och bidrar till att minska föroreningar och utnyttjande av naturresurser på ett felaktigt sätt. Detta bör emellertid ligga på medlemsstaterna, inte på EU-nivå.

Grossetête
Jag gläds åt detta initiativ från Europeiska kommissionen som, för första gången, granskar medlemsstaternas användning av miljöskatter och granskar de möjligheter och skyldigheter som är knutna till dessa.
Det är ändå nedslående att kommissionen inte gått längre. En kritisk och jämförande studie av effektiviteten och lönsamheten med dessa skatter, såväl miljömässigt som ekonomiskt, skulle ha varit särskilt intressant och användbart.
På en rad punkter instämmer jag inte i yttrandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, som förespråkar främjande av miljöskatter utan att ens kräva en kostnads/intäktsanalys.
Jag för min del är inte positiv till att nya skatter inrättas. Jag förespråkar i stället å ena sidan skatteincitament vars effekt alltid är mycket mera positiv, och å andra sidan ansvaret hos företag som bedriver förorenande verksamhet. Skatt är aldrig den idealiska lösningen, tvärtom! Principen att förorenaren betalar är en bra princip, om den inte systematiskt leder till att rätten till förorening kan köpas.
Av den grundläggande anledningen har jag röstat emot den föreslagna resolutionen.

Lis Jensen och Krarup
Betänkandet av Karl Erik Olsson pekar på många väsentliga miljöproblem som EU: s inre marknad, och den övriga ekonomiska globaliseringen, varit med om att skapa. Samtidigt hänvisar Olssonbetänkandet också till en rad miljöförpliktelser som respektive deltagarland åtog sig vid mötena i Rio och Kyoto.
Vi kan helt och hållet ansluta oss till uppfattningen att miljöavgifter av olika slag kan vara ett av många verkningsfulla medel för att minska föroreningarna. Men det som gör att vi inte kan anta Olssonbetänkandet är till exempel dess rekommendationer för EU-miljöavgifter och harmonisering av nationell finanspolitik på EU-planet.
Att överlåta behörighet till EU på skatte- och avgiftsområdet är inte i överensstämmelse med de löften vi har gett våra väljare. Vi har lovat att bekämpa varje initiativ som ger EU mer makt på bekostnad av de nationella demokratierna. Samtidigt stödjer vi helhjärtat alla bra lokala, nationella, regionala och internationella initiativ som kan bidra till att minska föroreningar i alla dess former. Men vi stödjer inte Olssonbetänkandets vittgående förslag som kommer att innebära en genomgripande EU-harmonisering av finanspolitikens vitala delar.
Av dessa skäl röstar vi emot Olssonbetänkandet.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna stödjer initiativ till miljöavgifter på EU-nivå. Intäkterna skall dock tillfalla det enskilda landet självt, och avgifter skall inte tas ut på andra områden. Vi stödjer betänkandets uppfordran till kommissionen om att lägga fram gemensamma förslag som åtminstone främjar en användning av miljöavgifter.
Miljöavgifter kan i de enskilda medlemsstaterna ge upphov till problem med reglerna för den inre marknaden, och därför skall miljöavgifter naturligtvis ha sin grund i behovet av att lösa miljöproblemen. Vi glädjer oss över att ämnet är på ordförandeskapets dagordning i höst, och hoppas att denna diskussion snart kan utmynna i något konkret.

Lienemann
Jag kommer att rösta för Olssons betänkande eftersom ett skattesystem grundat på principen om att förorenaren betalar gör det möjligt att främja tillämpningar inom industri och konsumtion som är mer inriktade på att stödja en hållbar utveckling.
Den stora nackdelen med indirekta skatter på konsumtion är att de inte beaktar inkomsterna och inte grundas på principen om progressiv skatt, som ändå är det mest rättvisa.
En ökning av dessa skatter, vilket för övrigt är fallet när det gäller momsen, ökar de sociala skillnaderna och straffar de rika hårdare. Det kan därför bara användas när vi är säkra på att den inrättade skatten verkligen förändrar beteendet och på ett effektivt sätt minskar utsläppen.
Man kan till exempel konstatera att trots höga och ökande skatter på bensinen i Frankrike har förbrukningen av bensin inte minskat särskilt mycket.
Med mitt inlägg vill jag be Europaparlamentet och kommissionen att vara uppmärksamma på de sociala konsekvenserna av skatter och avgifter på miljön.

Porto
Den reservationslöst entusiastiska, eller med mycket få reservationer, debatten om miljöskatter främst på energi, kunde inte annat än skapa stor oro.
Även om man erkänner deras förtjänster, återstår det att bevisa att de får de eftersträvade effekterna att kunna ersätta beskattningen på arbetskraft (om de skall vara effektiva ur miljömässig synpunkt blir inkomsterna låga), och att de inte skadar investeringarna, speciellt i en värld av konkurrens med öppna gränser.
Vi chockeras å andra sidan över den totala avsaknad av hänvisningar till de negativa effekterna, vilka skulle drabba de fattiga mer än de rika (bara Tyskland, Förenade kungariket, Italien och Frankrike släpper ut 71, 5 procent av koldioxiden, Portugal ligger på 1, 4 procent...), vilket därför motiverar olika krav och tidsfrister, eller till den omständigheten att energiskatten speciellt belastar transporterna, och därför i mycket högre grad drabbar de avlägset liggande, fattigaste, länderna.
Slutligen är det också chockerande att man aldrig säger att den enda klara förstklassiga politiken, utan negativa effekter eller ekonomiska snedvridningar, skulle vara en politik med direkt stöd till teknisk omstrukturering. Kommer det inte likväl att bli på det sättet, då detta skulle handla om en politik som till största delen bekostas av de rika länderna, vilka genom att insistera på miljöskatter, strävar efter att stilla sina samveten och undfly sitt ansvar?

Souchet
När det gäller vår kollega Olssons betänkande måste två nivåer noggrant urskiljas: harmoniseringen av miljöskatter och ett eventuellt europeiskt skattesystem.
För gruppen Nationernas Europa är skyddet av miljön odiskutabelt ett prioriterat område av gemensamt intresse, där en hög grad av harmonisering kan och bör eftersträvas mellan så många av unionens medlemsstater som möjligt.
Det är däremot oacceptabelt att miljöfrågorna används som förevändning för att göra det möjligt för gemenskapen att erhålla egna medel, som undgår all kontroll från medlemsstaterna, vilket kommissionen oavbrutet eftersträvar.
Vi såg när det gäller affärer som galna kosjukan och drivgarnen hur kommissionen var expert på att manipulera hälso- och miljöfrågor, vilka opinionen är särskilt känslig för. Vi accepterar därför inte att man egentligen försöker skapa en europeisk skatt, under miljöskattens täckmantel. Vi måste eftersträva att bibehålla såväl miljön som den gemensamma marknaden och medlemsstaternas skattemässiga suveränitet.
När det gäller exempelvis moms och tull har administrativa förfaranden inrättats som respekterar medlemsstaternas skatteoberoende, samtidigt som principen om den gemensamma marknaden upprätthålls.
När det gäller miljöskatter har vissa medlemsstater infört dem på förpackningar. I Tyskland till exempel gör dualsystemet det möjligt för samtliga aktörer att bidra till miljöskatten, oavsett varans ursprung (tredje land eller en annan medlemsstat). Systemet med gröna punkter i Frankrike och inrättandet av miljöemballage och Adelphe förenklar också handeln inom gemenskapen.
I Belgien är det system med miljöskatt som inrättats, och som gör aktörer från en annan medlemsstat skyldig att ange godkännandebeteckning för alla sina distributörer, ett tungt system som skapar viss protektionism.
De ändringsförslag som lämnats av vår grupp syftar till att ge kommissionen i uppgift att harmonisera administrativa förfaranden när det gäller dessa miljöskatter. I motsats till vad som gjorts i Belgien skall det administrativa systemet för att driva in skatten vara enkelt, rättvist och effektivt, och det skall inte vara ett hinder för handeln inom gemenskapen. Om kommissionen behåller sin nuvarande ståndpunkt kommer hindren att vara sådana att vissa kommer att vilja inrätta en europeisk skatt, vilket är fullständigt oacceptabelt.
Europeiska unionens budget skall enbart finansieras av medlemsstaterna och genom tullavgifter på produkter som importeras från tredje land. Inrättandet av en europeisk skatt skulle vara ytterligare ett steg mot att skapa en europeisk superstat som våra folk inte vill ha.

Theonas
Frågan om de så kallade miljöskatterna och miljöavgifterna - man skulle kunna säga ekologiska skatter - är inte ny. Den har diskuterats i gemenskapens organ i flera år. Nu återkommer emellertid denna fråga med större intensitet, i form av en rad förslag, bland annat förslaget om ett direktiv om skatt på koldioxidutsläpp och energi, förslaget om skatt på energiprodukter, grönboken om priser på transporter, i en allmän satsning på att ge Europeiska unionen utökade befogenheter på skatteområdet.
Vi anser att hänsyn till miljön måste vara en grundläggande parameter för all politik och alla insatser, att en hållbar och långsiktig utveckling måste gå hand i hand med skydd av miljön, att man i miljöpolitiken måste satsa på förebyggande åtgärder, att man måste utkräva ansvar av dem som förorsakat miljöförstöring, att man måste vidta åtgärder för att reparera skadorna.
Det är för övrigt av största vikt att man, både nationellt och internationellt, tillämpar de regler som finns, att man samordnar insatserna för att i praktiken omsätta de proklamationer som då och då görs, till exempel i Rio och i Kyoto, proklamationer som man på ett skandalöst sätt har struntat i för att inte äventyra storkapitalets övervinster.
Förslaget om miljöskatter ger inga garantier för att inkomsterna kommer att användas för att finansiera insatser till skydd för miljön, för att skapa livskraftiga produktionsmodeller eller för att stimulera användning och produktion av miljövänlig teknologi.
Miljösektorn skulle kunna leda till skapandet av nya arbetstillfällen och därigenom bidra till ökad sysselsättning. Men man måste skapa garantier för att miljöskyddsåtgärderna inte indirekt skall leda till att arbetsgivarna får ökade bidrag. Det finns nämligen en allvarlig risk för missbruk och undanhållande av resurser (vilket bevisas av motsvarande problem med betalning av momsen eller, som i Grekland och andra länder, att de sociala avgifterna inte betalas in). All finansiering av miljöskyddsåtgärder kan för övrigt leda till frikostiga gåvor till storkapitalet, och det finns inga garantier för att åtgärderna verkligen leder till nya stadigvarande arbetstillfällen på heltid. Detta bevisas av de miljöstudier som alltid görs i samband med stora projekt.
Vi vänder oss mot alla försök att anknyta miljöskatterna till vitbokens tanke på att öka konkurrenskraften genom att minska arbetskostnaden, och följaktligen arbetsgivaravgifterna. En sådan koppling skulle leda till en ytterligare försvagning av det allmänna socialförsäkringssystemet och en motsvarande förstärkning av det privata försäkringssystemet. Detta beror på att miljöskatterna, om de kombineras med en minskning av arbetsgivaravgifterna, kommer att leda till minskade intäkter för det allmänna socialförsäkringssystemet. För övrigt visar all hittillsvarande erfarenhet att minskade arbetsgivaravgifter inte leder till någon väsentlig ökning av sysselsättningen, men däremot till en ökning av vinsterna.
Vi är särskilt oroliga över att antalet produkter som kan bli föremål för beskattning ökar på ett farligt sätt. Bland de tänkbara skatteobjekten ingår också en rad mycket vanliga och alldeles nödvändiga varor och tjänster, såsom vatten, transporter, byggnadsverksamhet, kemiska växtgifter och gödningsämnen. Vi fruktar att det yttersta syftet är ett generellt ökat skatteuttag för att öka skatteintäkterna.
Av dessa skäl kan vi inte rösta för betänkandet.

Ordföranden
Härmed förklarar jag röstförklaringarna och förmiddagens föredragningslista för avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.20 och återupptogs kl. 15.00.)

EMI: s årsrapport
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är betänkande (A4-0263/98) av Fourcans för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om Europeiska monetära institutets årsrapport 1997.

Duisenberg
Herr ordförande! Det bereder mig stor glädje att för europeiska parlamentet kunna presentera 1997 års årsrapport från Europeiska monetära instítutet. Det är en historiens ironi att förra gången jag framträdde inför detta parlament var det för att presentera årsrapporten från en institution under avveckling, nämligen årsrapporten från kommittén för medlemsstaternas centralbankschefer. Denna gång är jag här för att presentera rapporten från en institution som nu är under avveckling - Europeiska monetära institutet.
Det förberedande arbetet för etapp tre fortskred som planerat 1997. Sedan starten 1994 har EMI, i nära samarbete med de nationella centralbankerna inom Europeiska unionen, vidtagit de nödvändiga tekniska förberedelserna för att upprätta det europeiska centralbankssystemet, fullfölja den gemensamma penningpolitiken samt skapa en gemensam valuta. Dessa uppgifter kommer att slutföras av dess efterträdare, Europeiska centralbanken.
EMI publicerade en rapport om penningpolitiska strategier februari 1997 där den identifierade två möjliga strategier för etapp tre: penningpolitiska mål på medellång sikt och direkt inflationsbekämpning. Emellertid betonade rapporten också att, oavsett det slutgiltiga beslutet, måste målet om prisstabilitet definieras klart och särskilda mål användas för att utvärdera ECBS. Den hävdade också att hotet mot prisstabiliteten måste utvärderas genom ett brett register av konvergensindikatorer, med särskild betoning på monetära aggregat.
De teoretiska förberedelserna av penningpolitiska instrument och förfaranden, avslutades under slutet av 1996. Rambetänkandet som publicerades i januari 1997 lade fram den enhetliga penningpolitiken i etapp tre och den operationella ramen.
Beträffande valutapolitiken, godkände Europeiska rådet, vid mötet i Amsterdam i juni förra året, en resolution gällande den nya växelkursmekanism som ska införas i etapp tre, ERM2. EMI slöt en överenskommelse mellan Europeiska centralbanken och de nationella centralbankerna utanför det framtida euroområdet och lade fram en ram för det praktiska tillvägagångssättet, som ska inlämnas till centralbanken för godkännande. Det fortsatte också arbetet med den tekniska infrastrukturen för att möjliggöra ett igångsättande den 1 januari 1999.
Arbete utfördes för att möjliggöra för centralbanken att göra ingrepp i växelkurserna med sikte på den praktiska verksamheten och stödet av informations- och kommunikationssystem. Arbete har också utförts med syfte att överföra utländska valutareservmedel till centralbanken vid starten av etapp tre.
Vad gäller statistiska förberedelser, har arbetet koncentrerats på att införa och klargöra det omfattande behovet av statististiskt och analytiskt material inför etapp tre. Till exempel publicerade EMI 1997 en provisorisk förteckning - senare reviderad - över monetära och finansiella institutioners konstituerande församlingar. Det publicerade också dokument om pengar och bankväsen och betalningsbalansstatistik. Arbetet har likaledes inletts med Eurostat gällande kvartalsvisa finansredovisningar.
Vad gäller betalningssystem, gav EMI i september 1997 ut en andra lägesrapport om Target, som just nu testas och görs klart för att kunna vara i full drift i slutet av december. Både statisk och dynamisk utprovning och multilaterala tester har genomförts. Simulerade tester genomförs nu under förhållanden så nära den framtida verkligheten som möjligt.
Förberedelserna för eurosedlar har fortsatt. 1997 utvecklades den slutgiltiga designen baserad på de designförslag som valdes ut av EMI-rådet i december 1996. Illustrationer av de reviderade designerna publicerades juli 1997 och gjordes till tryckplåtar första halvan av 1998. För att möjliggöra att tillverkningen av eurosedlar framskrider smidigt tillverkades prototyper av åtta olika pappersbruk och tio olika tryckerier 1997. Detta projekt visade att samtliga de deltagande tryckerierna är kapabla att producera eurosedlar i alla valörer, och uppnå en enhetlig standard avseende kvalitet och utseende. Massproduktion av eurosedlar kommer att inledas i början av 1999.
Slutligen var EMI under 1997 aktivt involverat i andra aspekter av övergången till euro. För att bara nämna några exempel, träffade EMI representanter för unionsomfattande bankväsen och finansiella organisationer för att diskutera frågor såsom ersättandet av kontraktspriser som kan komma att bli meningslösa efter starten av etapp tre samt räntor mellan banker.
Efter att EMI har uppmanat bankorganisationer och valutahandelsmarknader att godkänna kollektiva definitioner för konvergensindikatorer, har Europeiska unionens bankfederation och finansmarknadsorganisationen, det vill säga yrkesorganisationen för valutahandlare aviserat sin avsikt att räkna fram och publicera en euroområdestäckande indikator för räntor mellan banker kallad Euribor.
Den inledande sammansättningen av euroområdet från och med den 1 januari 1999 fastslogs, som ni vet, tidigt i maj. Årsrapporten beskrev kortfattat euroområdets huvudegenskaper, grundat på tillgänglig information.
Jag inledde idag med att erinra om att bildandet av centralbanken och det europeiska centralbankssystemet ägde rum för knappt sex veckor sedan, i juni 1998. Sedan dess har vi varit upptagna med att föra framåt förberedelserna för etapp tre. Både allmänna rådet och direktionen har sammanträtt - direktionen har redan sammanträtt två gånger. I sitt möte hittills har centralbanken ägnat sig åt många organisatoriska frågor, såsom fördelningen av ansvarsområden mellan direktionsledamöterna och bildandet av en ny struktur som passar för centralbankens uppgifter. Den har också godkänt centralbankens arbetsordning, som kommer att publiceras inom kort i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, och den har godkänt bildandet av 11 ECBS- kommittéer som ska bistå centralbanken i dess arbete.
Vad gäller det förberedande arbetet, enades direktionen om vilken metod som bör användas för att fastställa de nationella centralbankernas procentuella andelar av centralbankens kapital samt nödvändiga åtgärder för inbetalningen av centralbankens kapital. Som ett resultat, försågs centralbanken med ett initialkapital på strax under 4 miljarder euro vid början av juli. Direktionen enades också om ramen för organisationen av fullskaletester av de ESCB-omfattande system och förfaranden, som kommer att genomföras under de sex återstående månaderna innan den 1 januari.
Den ägnade sig också åt två specifika frågor gällande förberedelserna inför etapp tre. Target och eurosedlar. Vad gäller Target, enades man kring en prispolitik. Huvudelementet i prispolitiken är att en fallande tariff kommer att tillämpas för betalningstransaktioner som görs genom detta system. Vad gäller sedlar har man enats om att det inledande beståndet av sedlar för euroområdet i hög grad bör tillverkas genom ett decentraliserat förfarande, det vill säga, samtliga de 11 deltagande centralbanker kommer att kunna organisera tillverkningen av de eurosedlar som behövs för att ersätta de nationella sedlarna, antingen genom att tillverka sedlarna själva, eller genom att ingå bilaterala samarbetsavtal om sedeltillverkning.
Direktionens andra sammanträde ägde rum i tisdags förra veckan. Det beslutade om införandet av lägsta nivå för valutareserven. Bland de funktioner som ett sådant system kan fylla, ansåg direktionen som särskilt viktigt dess bidrag till att stabilisera räntenivåerna på penningmarknaden och till att öka behovet av centralbanksmedel genom att skapa eller utöka en strukturell brist på likvida medel på marknaden. Direktionen har emellertid mycket noggrannt övervägt följderna för bankväsendet av ett sådant system. Med detta i åtanke, beslutades att en nedre gräns för valutareserven ska betalas på en nivå som motsvarar dess huvudsakliga åtgärder för återfinansiering. De exakta specifikationerna för systemet med lägsta tillåtna reserv, inklusive reservens proportionella storlek, som just nu definieras inom ett område mellan 1.5 och 2.5 procent, kommer att fastslås senast i november 1998.
Ett beslut fattades också om storleken och formen för den inledande överföringen av utländska reservtillgångar till centralbanken från de deltagande nationella centralbankerna. Utan att gå in på detaljer, uppgår överföringen till omkring 39.5 miljarder euro.
Jag skulle vilja göra er uppmärksam, herr ordförande, på rekommendationerna gällande statistiskt och analytiskt material. Den är av synnerlig vikt för centralbanken eftersom den kommer att behöva grunda sina beslut på euroområdes-täckande statistiska uppgifter och i synnerhet, i detta sammanhang, monetär och betalningsbalansstatistik, vilket kommer att tillhandahållas inom denna ramlagstiftning. En centralbanksförordning som i detalj beskriver den faktiska svarspopulationen och den statistiska information som rapporterande institutioner är skyldiga att tillhandahålla, kan inte läggas fram förrän rådets förordning är antagen. Dessa rekvisit har redan diskuterats under en avsevärd tid, men ett juridiskt instrument kommer att tillhandahålla den nödvändiga säkerheten för dem som måste tillhandahålla dem. Det kommer att ges en möjlighet för Ekofin-kommittén att anta en relevant text vid sitt möte i oktober, och detta betyder att vi skulle uppskatta mycket om Europaparlamentet kunde avge sitt nödvändiga yttrande inom loppet av september.
Avslutningsvis möjliggör de grundliga tekniska förberedelser som gjorts av EMI under 1997 och under tidigare år, att vi kan se framåt med tillförsikt på införandet av den gemensamma valutan i början av nästa år. Detta förberedande arbete slutförs nu av centralbanken och av ECBS. Den solida grund som lagts av EMI bör emellertid hjälpa centralbanken och det Europeiska centralbankssystemet att utvecklas till en trovärdig och kraftfull institution som kommer att fullfölja sitt huvudsakliga mål, att på ett beslutsamt sätt slå vakt om prisstabiliteten inom euroområdet. Detta, i sin tur, kommer att skapa de nödvändiga förutsättningarna för varaktig ekonomisk tillväxt. De förbättringar av den ekonomiska situationen i Europeiska unionen, som kunde iakttas förra året och som beräknas fortsätta under 1998, kan anses utgöra en mycket gynnsam startpunkt för den monetära unionen. Medlemsstaternas budgetpolitik måste nu styras mot att uppnå målen på medellång sikt för stabilitets- och tillväxtpakten så snart som möjligt. Måttstocken för budgetpolitiken är helt klart att uppnå en budget som är i balans eller uppvisar ett överskott. Ett överskott, kan jag tillägga, behövs i synnerhet för de länder som fortätter att ha stora skulder i förhållande till BNP.
(Applåder)

Fourçans
Herr Duisenberg! Till att börja med skulle jag vilja säga att vi verkligen uppskattar att ni är här för att gå igenom den framtida valutapolitiken för Europeiska centralbanken.
Jag tror att jag talar för majoriteten i parlamentet när jag bekräftar att ni uppfyllt er roll som ordförande i EMI med kompetens, effektivitet och känsla för dialog, vilket för övrigt er föregångare Lamfalussy också gjorde. Allt detta förebådar de förtroenderelationer som finns mellan Europaparlamentet och ECB, och allt naturligtvis med respekt för bankens oberoende, ett oberoende som ni skall veta att vi fäster mycket stor betydelse vid.
När det gäller EMI: s årsrapport, som ligger till grund för vår diskussion i dag, vill jag först säga att den är en utmärkt informationskälla när det gäller de olika staternas konvergens och en inte mindre utmärkt syntes av institutionella och tekniska kännetecken för inrättandet av den framtida valutapolitiken inom euroområdet.
Men man måste ändå erkänna, herr ordförande, att man inte finner de nyheter vi varit vana vid i de tidigare rapporterna. Det ger upphov till en viss besvikelse när man läser rapporten, och jag skulle vilja försöka minska den genom att ställa några frågor till er.
När det gäller unionens ekonomiska situation gläds jag i min egenskap av parlamentets föredragande, liksom ni för övrigt gör i rapporten, åt de framsteg som gjorts av flertalet stater inom unionen när det gäller ekonomisk konvergens i allmänhet och minskning av budgetunderskottet i synnerhet. Liksom ni är jag, trots den förbättrade ekonomiska situationen, fortfarande lite tveksam till den låga investeringsnivån och den fortfarande alltför höga arbetslösheten i ett stort antal medlemsstater. Det är därför nödvändigt att fortsätta åtgärderna med budgetsanering, kontroll av offentliga utgifter, sänkning av arbetskostnaden, särskilt för de minst kvalificerade, och göra något åt det inte mindre trängande behovet av strukturreformer, bland annat på arbetsmarknaden.
Alla dessa åtgärder är nödvändiga om man vill säkerställa en hållbar tillväxt med en sysselsättning som också är hög och varaktig. På dessa punkter tycks det föreligga stor enighet. Man kan däremot beklaga att rapporten är mer diskret när det gäller den nödvändiga samordningen av budget- och skattepolitik för länderna inom euroområdet, en samordning som kommer att visa sig grundläggande inom ramen för den gemensamma valutapolitiken. Med tanke på frågans stora betydelse skulle vi ha önskat att EMI tagit upp frågan och analysen mer djupgående.
När det gäller den tredje fasen av Maastrichtfördraget har EMI utfört ett seriöst förberedelsearbete för valutapolitiken, men även om det seriösa i detta arbete inte kan förnekas, måste jag säga, herr ordförande, att vi fortfarande inte är nöjda när det gäller de huvudsakliga riktlinjerna för denna politik. Det finns fortfarande dunkla och suddiga områden, även om ni delvis undanröjde dem i ert inledningsanförande. Jag hoppas att dessa frågor snabbt kommer att lösas, eftersom den nya politiken skall träda i kraft inom mindre än sex månader.
Herr ordförande! När kommer ni att avslöja de stora principerna för den framtida politiken inom euroområdet? När kommer ni att förtydliga er valutastrategi, med andra ord de slutgiltiga målen och målen på medellång sikt som denna politik består av? Ni talade om två viktiga strategier i ert anförande nyss, men när kommer ni att besluta vilken strategi som slutligen skall väljas? Vi vet att det viktigaste målet enligt fördraget skall vara prisstabilitet, men vi vet också, fortfarande enligt fördraget, att centralbanken måste ge sitt stöd till gemenskapens allmänna ekonomiska politik. Vilken blir då indikatorn för prisstabiliteten? Blir det en nollinflation eller en spridning av inflationsnivån? I det senare fallet, vilka blir då gränserna, och över vilken period kommer den att beräknas? Kommer ni också att välja ett valutaaggregat som slutmål för valutapolitiken? Om svaret är ja, vilket slags aggregat blir det? Kommer ni att satsa på en smal eller vid definition av valutamängden? Kommer ni att upprätta en målsättning i siffror för aggregatets tillväxt, en spridning av tillväxten? Och i så fall under vilken period? Eller kommer det att bli - vilket för närvarande är fallet med vissa centralbanker - ett medeltal över en obestämd tid?
När det gäller målen på medellång sikt, enligt det valda slutmålet, blir det valutamängden, räntan, bankkrediten eller en kombination av dessa? När, herr ordförande, kommer ni att uttala er om dessa utomordentligt viktiga frågor? Ni vet mycket väl att de är viktiga såväl för förvaltningen av ECB som för marknaderna, för staternas ekonomiska politik och för de ekonomiska aktörerna i sin helhet. Och om jag får tillägga något: De är viktiga för att vårt parlament korrekt skall kunna utöva sitt demokratiska ansvar när det gäller valutapolitik.
Ett annat område som också är oklart är förbindelserna mellan ECB och de nationella centralbankerna vid genomförandet av valutapolitiken. Kan ni precisera dessa förbindelser, bland annat vid open marketoperationer?
Det finns ytterligare två beståndsdelar i valutastrategin som jag skulle vilja betona, om ni ger mig ytterligare en minut, herr ordförande: för det första är det grundläggande att eurons valutapolitik bedrivs i enlighet med de allmänna villkoren i euroområdet och inte utifrån villkor som är specifika för någon av medlemsstaterna - vissa länder tycks glömma det - och för det andra får inte ECB, om den skall vara trovärdig, genomföra några höjningar av räntan som inte är berättigad på grund av de grundläggande ekonomiska villkoren i området.
Detta, mina kära kolleger, ordförande Duisenberg, är de inriktningar som förefaller oss grundläggande. Ni började svara på vissa frågor i ert anförande. Jag skulle för min del önska att ni säger mera om en stund, och avslutningsvis skulle jag återigen vilja lyckönska till det utmärkta arbete som har utförts av EMI och dess ansvariga under den korta men intensiva tid den existerat. Och nu önskar jag Europeiska centralbanken ett långt liv i välmåga!
(Applåder)

Randzio-Plath
Herr ordförande, herr centralbanksordförande! Europaparlamentet tog redan före den andra etappen sitt ansvar genom att organisera en monetär dialog med Europeiska monetära institutet och betonade även samtidigt att detta måste vidareutvecklas ytterligare under valutaunionens tredje etapp, då eurotidsåldern börjar.
Vi här i Europaparlamentet har kunnat se engagemanget hos denna europeiska institution, Europeiska monetära institutet, i en tid då man tvivlade mycket på om valutaunionen verkligen skulle kunna börja i tid, och av den anledningen måste man tacka Europeiska monetära institutet, dess chef och hans medarbetare för det arbete de lagt ned och som hela tiden präglades av förhoppningens princip och även av europeisk gemenskapsanda, för vi vet alla att om man inte tar sig an en sak gemensamt, då kan den inte heller bil fulländad. I så måtto, herr centralbankschef, vill jag också framföra lyckönskningar till er för arbetet i Europeiska centralbanken, som kommer att bli så viktigt för vår vardag, för vårt liv!
I så motto skulle jag också vilja tacka föredraganden, vars ståndpunkt PSE-gruppen stöder, för hans påpekanden om Europeiska monetära institutets rapport. Även när detta inte längre existerar kommer ändå många rekommendationer från detta institut att vara av särskild betydelse för Europeiska centralbanken. Tillåt mig dock understryka en sak alldeles i början av denna debatt. När den enhetliga valutapolitiken inleds den 1 januari 1999 måste inte bara marknaderna, utan även befolkningen vara övertygade om det värde denna institutions arbete har, om trovärdigheten i de beslut som denna europeiska monetära auktoritet fattar i prisstabilitetens intresse och även i oavhängighetens intresse.
Samtidigt måste det dock vara möjligt att utveckla en informations- och kommunikationsstrategi som svarar mot människornas behov, vilka går in i denna eurotidsålder med osäkerhet, rädsla och skepsis. Därför handlar Europaparlamentets fråga om vad som från Europeiska centralbankens sida görs eller kommer att göras via dialogen med Europaparlamentet på grundval av kvartalsrapporterna och årsrapporten, för att konkret utforma den demokratiska redovisningsplikten och upprättandet av europeisk offentlighet för de beslut den fattar.
Här uppstår också den mycket konkreta frågan: Vad innebär egentligen en vägran att offentliggöra protokollen? Är det verkligen inte möjligt för Europeiska centralbanken, som Europaparlamentet hela tiden har krävt, att offentliggöra de monetära besluten och samtidigt även offentliggöra argumenten och motiveringen för ett monetärt beslut på dagen för beslutet? För oss från Europaparlamentets sida handlar det inte alls om att vi vill veta vem som har argumenterat si eller vem som har röstat så i Europeiska centralbankens styrelse. För oss handlar det helt enkelt om offentligheten, att vi alla förstår vad som ligger bakom dessa valutapolitiska beslut som ju inte bara får återverkningar på prisstabiliteten, utan som faktiskt har ett inflytande över investeringar, tillväxt och sysselsättning.
Till detta kommer att denna monetära dialog inte bara ligger i det demokratiska systemets intresse, utan samtidigt även i Europeiska centralbankens intresse som bara har att vinna i trovärdighet. Därför anser jag också att det är mycket viktigt att diskutera de valutapolitiska strategierna. Penningmängd och inflationsmål konkurrerar, föredraganden har påpekat detta. Vi från Europaparlamentets sida funderade i ett mycket tidigt skede över en dubbel- och blandstrategi och anser att penningmängd och inflationsmål måste sammankopplas eftersom vi vill undvika alla risker just nu i den elektroniska valutans tidsålder.
Här måste också än en gång sägas att ju fler indikatorer från Europeiska centralbanken som måste bedömas, desto lättare kommer det att bli att kontrollera penningmängdutvecklingen och därigenom även inflationen, en av Europeiska centralbankens viktiga uppgifter.

Herman
Herr ordförande! Jag hoppas att när ni nästa gång kommer till parlamentet är det inte som de två tidigare gångerna för att lämna en rapport om en organisation som är på väg att avskaffas.
Jag skulle vilja nämna tre orosmoment och ställa två frågor. Det första som oroar mig är den yttre representationen i valutaunionen. Situationen med ett nära ömsesidigt beroende av finansmarknaderna gör i dag mer än någonsin samarbetet nödvändigt mellan de stora valutamyndigheterna - och ni är en av dem - men vi såg nyligen i samband med asienkrisen att ni inte föreföll stå i första ledet för att diskutera dessa problem. Jag skulle vilja att ni berättar för oss hur långt problemet med den yttre representationen har kommit.
Det andra som oroar mig är samordningen av den ekonomiska politiken som, på grund av förfarandet i fördraget, inte verkar ge några anmärkningsvärda resultat, och särskilt ansträngningens ihärdighet, konsolideringen av budgetsaneringen. Vi har, liksom kommissionen tror jag, vissa dubier i det hänseendet. Det förefaller som om flera länder som lyckats respektera konvergenskriterierna i dag slår sig till ro lite grann och har den naturliga tendensen att minska ansträngningen, som trots allt måste fortsätta.
Det tredje som oroar mig är den asiatiska krisens inverkan tillsammans med den ryska, inte så mycket på det ekonomiska planet - där har man i det hänseendet givit oss statistik som snarare verkar lugnande - men när det gäller det europeiska och internationella banksystemets direkta engagemang i dessa länder. Det förefaller bland annat som om möjligheterna till återbetalning från Ryssland är små, och vi vet att de i år skall betala tillbaka över trettio miljarder dollar, fast de inte har ett öre.
Jag har förbrukat min talartid, men när det gäller inrättandet av centralbanken skulle jag ändå vilja fråga vilken rörelsefrihet ni ger direktionsledamöterna, eftersom det är en viktig punkt. Ni har ett bra arbetslag och vi vet att det är väl sammansvetsat. Det har vi sett bevis på vid utfrågningarna. Hur inrättas banken och vilket betydelse skall vi fästa vid de rykten som cirkulerar om svårigheterna beträffande tryckning av sedlarna?

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande! Vi är nu inne i en övergångsfas. Formellt sett ägnar vi oss åt förra årets årsrapport från Europeiska monetära institutet, vars ordförande har blivit förste ordförande i Europeiska centralbanken. Denna rapport har uppenbarligen, vilket framgått av tidigare inlägg, till att börja med inlägget från föredragande Fourçans vars betänkande vi stöder, tjänat som underlag för ett första åsiktsutbyte om de inledande åtgärder som vidtagits av Europeiska centralbanken, som befinner sig i en uppbyggnadsfas sedan den 1 juni i år.
Jag vill framhålla några av de punkter som diskuterats och som enligt mig bör utredas. Vi godkände i går i denna kammare Berès betänkande som handlar om sammansättningen av Ekonomiska och finansiella kommittén och uttalade vårt missnöje över maktutövningen från representanter för centralbankerna i medlemsstaterna och finansministrarnas högre tjänstemän vid sammansättningen av denna kommitté. De ignorerade en mängd experter i skatte- och budgetfrågor, bedömare av det internationella läget och förhindrade därigenom en verklig gemenskapsdimension. Avsaknaden av en sådan dimension kan även konstateras inom Europeiska centralbanken till exempel, och bland företrädarna för den monetära unionen i internationella sammanhang och inom de internationella organ som ägnar sig åt monetära frågor: alltifrån internationella monetära fonden till de grupper där de främsta industriekonomierna är företrädda. Och jag vill också - precis som Herman - framhålla frågan om förbindelserna med Ekofin, Euro 11 och dessa instansers roll i förbindelserna med Europeiska centralbanken. Det är frågor som vi finner högst angelägna och som bör ha fått en tillfredsställande lösning i början av 1999.

Gallagher
Herr ordförande, herr kommissionär och herr ordförande i Europeiska centralbanken! Först vill jag ta tillfället i akt och gratulera ordföranden i centralbanken till hans utnämning och lyckönska honom inför hans tjänsteperiod.
Denna årsrapport tillhandahåller inte en adekvat referenspunkt eller förklaring till vilken typ av politik som ska föras. I framtiden måste Europeiska centralbanken innefatta viktiga element, såsom mera detaljerade analyser om utvecklingen på världens finansmarknader och möjliga områden där diskussioner kan äga rum om en samordnad budgetpolitik. Sammanfattningen gällande länderna i Central- och Östeuropa är alldeles för kortfattad med tanke på den framtida utvidgningen. Om vi betraktar den europeiska situationen som helhet, måste kampen mot arbetslösheten fortsätta vara av högsta prioritet och ett sätt att tackla problemet är genom ökad produktinvestering.
Det är också viktigt att minnas att penningpolitiken inom euroområdet är oskiljaktig från unionens ekonomiska politik, som grundas på en samordning av de olika medlemsstaternas ekonomiska politik. Europeiska centralbanken kommer att spela en nyckelroll i skapandet av en ekonomiska atmosfär som bidrar till investeringar och kommer därför att spela en viktig roll i skapandet av sysselsättning.
Trots att tonvikten sedan 1994 legat på att förbereda ramarna för centralbankens ledarskap, återstår fortfarande beslut att fatta. De viktigaste gäller instrumenten för penningpolitiken. Framför allt måste ett mål definieras för penningpolitiken på medellång sikt. Därav följer att centralbanken, given en konkret målsättning, måste ta hänsyn till en hel uppsättning kriterier för att kunna fatta beslut. ECB-rådet måste avslöja sin strategi i detta avseende i september.
Kan jag få fråga centralbankens ordförande vilka steg som ska tas för att de synskadade inte missgynnas när de nya sedlarna sätts i omlopp? Sammanfattningsvis vill jag säga till centralbankens ordförande hur mycket vi uppskattar hans erbjudande att framträda inför parlamentets underutskott. Jag kan försäkra honom om att vi kommer att agera som vakthundar för euron. Vi förväntar oss att han kommer att skydda de mindre medlemsstaternas intressen.

Ribeiro
Herr ordförande! Dessa rapporter, den från Europeiska monetära institutet och betänkandet av Fourçans har samma inriktning: de förenar sig med de som på ett besatt sätt proklamerar principen om prisstabilitet, som siktar mot en harmonisering av skatte- och budgetpolitiken och strävar efter en centralisering av den ekonomiska politiken. Det är mer än en rapport som bortser från tekniska svårigheter, ignorerar att den demokratiska politiska kontrollen inte definieras, gynnar det nominella och intalar sig, och vill intala sig, att allt går bra i realekonomin.
Det handlar om Duisenbergs senaste rapport innan Europeiska monetära institutet blev Europeiska centralbanken. Redan i den fanns en oro som han tog med och betonar i sina nya, och följande, funktioner: det är nödvändigt och allt mer bråttom med samma strategi, samma prisstabilitet ända till deflation, minskning av budgetunderskott ända till överskott. Med råd och rekommendationer, nästan hotar han medlemsstaterna, och låter dem inte ens fira tillfredsställelsen över att befinna sig bland de elva. Om Duisenberg är oroad, och med honom detta parlament, och påminner om den ständigt skyndande kaninen i " Alice i eurons underland" , så oroas vi av hans oro. Och vi vill framföra det.

Wolf
Herr ordförande! Herr centralbankschef! Slutet på det gamla, EMI, är början på det nya, Europeiska centralbanken. Därför diskuterar vi alla här Europeiska centralbankens politik. Jag utgår från att Duisenberg kommer att dementera artiklar i pressen, om att hans lön behandlas som en statshemlighet. Jag utgår vidare ifrån att vi kommer att ha många fler diskussioner om vilken penningpolitik som verkligen är lämplig för att garantera de nödvändiga framtidsinvesteringarna i Europa och sysselsättningsutvecklingen som vi har ett trängande behov av. Vi måste också diskutera de acceptabla inflationsmarginalerna, deflationsproblemet, problemet med bristen på investeringar och även problemet med det asynkrona konjunkturförloppet som ju inte bara finns regionalt, utan numera även socialt. Måste vi ge ut A Tale of Two Cities i ny upplaga om ett par år, boken där tredje världen breder ut sig överallt i Europa? Då måste även penningpolitiken ge sitt bidrag.
För det andra: Det stora komplexet som vi kommer att diskutera är frågan om Europeiska centralbankens demokratiska inramning och centralbankernas europeiska system. Sedan vill jag bara ge ECB ett ord på vägen: Det institutionella nirvanat är ingen säker plats.

de Lassus Saint Geniès
Herr ordförande, kära kolleger! Vi måste erkänna att den senaste rapporten från Europeiska monetära institutet är ett effektivt och vederhäftigt arbete, men vi måste ändå konstatera, liksom föregående talare, att rapporten på vissa, i våra ögon, grundläggande punkter, uttrycker sig i alltför allmänna ordalag.
Varför dessa reservationer? För även om rapporten hade till uppgift att förebåda den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen hade institutet samtidigt i uppgift att inte bara fundera över inrättandet av den framtida valutapolitiken, utan också belysa tre beaktanden som är grundläggande för att denna valutapolitik skall kunna bedrivas korrekt.
För det första: vilka villkor finns för en god samordning mellan valutapolitiken, som hädanefter skall bedrivas av Europeiska centralbanken under parlamentets kontroll, och den ekonomiska politik, som skall bedrivas av de olika staterna? För det andra: vilka är villkoren för bästa möjliga samordning, såväl på det budgetmässiga som det skattemässiga området? Vilken analys har institutet kunnat göra av hur finanskriserna i Asien och Ryssland påverkar varandra? Vilken analys har gjorts av vilken takt som är nödvändig eller önskvärd när det gäller internationaliseringen? För det tredje: vilken inverkan har principerna om hållbar utveckling, tillväxt och sysselsättning på det som lagts fram på valutaområdet?
På dessa tre punkter är fortfarande rapporten från EMI alltför allmän och oprecis. Gruppen Europeiska radikala alliansen delar alltså Fourçans kritiska inställning och kommer att rösta för hans betänkande. Vi hoppas att Europeiska centralbanken kommer att stå på er sida, ordförande Duisenberg, under de kommande månaderna, och att den kommer att kunna ta lärdom av de brister vi i dag beklagar.

Blokland
Herr ordförande! Med denna fjärde årsrapport är EMI-kvartetten komplett. Den saknar dock en utförlig tillbakablick på de senaste fyra åren. De viktigaste nyheterna står redan i konvergensrapporten från mars i år. Dock vill jag fästa er uppmärksamhet på ett antal frågor.
Punkt 13 i resolutionsförslaget är en sådan fråga. Det liknar en öppen dörr men problemet med EMU är ju just att en gemensam monetär politik kan ligga på kollisionskurs med en nationell ekonomis egna specifika sammanhang. Det är framför allt fallet med Irland, Finland och Förenade kungariket. Även Nederländerna konfronterades förra året med en fasskillnad i konjunkturen. När detta problem uppträder i små länder märker man knappt av det på EU-nivå. Men annat blir det när det rör sig om ett stort land. Hur förhåller sig ECB till det dilemmat?
För det andra pekar jag på EMS-II och övergångsländernas ställning. Är de redo för att delta i ett EMS-II och att knyta sin valuta till euron? Under 1997 försökte Tjeckien binda sin valuta till D-marken och dollarn men tvingades ge upp. Denna utveckling väcker hos mig frågan om inte upprättandet av EMU utgör ett extra hinder för de central- och östeuropeiska ländernas snara medlemskap i Europeiska unionen.
Till slut ett påpekande angående medlemsstaternas offentliga finanser. Relaterat till den nuvarande konjunkturutvecklingen är underskotten och skulderna i högsta laget. Ser vi till den framtida demografiska utvecklingen med en alltmer ålderstigen befolkning råder ingen tvekan om saken. Det synes mig önskvärt att ECB eller Europeiska kommissionen och Eurostat någon gång kartlägger detta problem.

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Jag välkomnar Duisenberg till hans första besök i Europaparlamentet. Jag hoppas att vi kommer att ha en god relation under de kommande åtta åren av hans ordförandeskap.
Jag vill också säga till honom att detta är hans första chans att få tala till medborgarna i Europeiska unionen, i synnerhet de 290 miljoner medborgare som kommer att omfattas av hans centralbank. Därför vill jag påminna honom om att han måste se till att denna bank bygger upp allmänhetens förtroende. Europeiska centralbanken är inte Bundesbank. Bundesbank innehar banrekordet och åtnjuter allmänt förtroende i Tyskland. Europeiska centralbanken är den nyaste av de europeiska institutionerna och måste göra sig förtjänt av förtroendet från medborgarna i Europeiska unionen. Detta förtroende kan inte vinnas genom att gömma sig på sitt kontor i Frankfurt; det kan inte vinnas utan att lämna ut information och utan att se till att medborgarna och våra samhällen hålls informerade om sättet ni utför ert arbete på, och om de beslut ni fattar.
Så vad jag vill be centralbankens ordförande om idag är att han mycket klart redogör för oss, i enkla termer, för det sätt på vilket Europeiska centralbanken kommer att lämna ut information till allmänheten. Vi förväntar oss inte att ni ska publicera namn och röstresultat för personer inom de monetära myndigheterna. Vi förväntar oss inte det eftersom vi behöver anonymitet inom detta område. Men vi har behov av att besluten förmedlas till allmänheten; vi har behov av att besluten förmedlas till näringslivet och vi har behov av att besluten förmedlas till finansmarknaderna. Finansmarknaderna behöver förutsägbarhet. Näringslivet behöver förtroende för ert arbete och unionens medborgare behöver förtroende för att ni agerar för deras bästa.
När ni kom till oss för vår utfrågning sade ni att protokollen kunde publiceras först 16 år efter att ett sammanträde ägt rum. Jag hoppas att ni, nu i efterhand, inser att detta är fullständigt oacceptabelt. Det måste finnas en interaktiv relation mellan er och de andra styrelseledamöterna i Frankfurt, Europaparlamentet och medborgarna i Europeiska unionen.
Förra veckan uppstod till och med den orimliga situationen, herr Duisenberg, att någon gjorde en förfrågan om er lön som ordförande i centralbanken, och inte lyckades uppbringa denna information. Ni är en offentlig tjänsteman och denna information måste göras offentlig; det måste tillhöra det offentliga området.
Jag vill försäkra mig om att vi får en god relation till er. Jag tror det är möjligt eftersom ni vill visa den typ av välvilja ni visat som ordförande i EMI, men lika väl som att ställa upp på utfrågningar i detta parlament, lika väl som att delta i sammanträden hållna av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik i Europaparlamentet, måste ni tillhandahålla information så att människor har förtroende för Europeiska centralbanken, och ännu viktigare, att de har förtroende för euron.

Garosci
Herr ordförande! Den 30 juni firade vi ett dop i Frankfurt, det vill säga, den officiella tillkomsten av Europeiska centralbanken, ett gemensamt hem för den gemensamma valutan. Införandet av euron förändrar faktiskt det Europeiska monetära institutets existens, vars årsrapport vi analyserar idag. I denna rapport anges positionen i det förberedande stadiet i de europeiska monetära institutionerna alldeles innan euron införs och följaktligen i den nya Europeiska centralbankens penningpolitik.
Den nya banken kommer att nå framgång om den, förutom att fullgöra de nya funktioner för vilka den har skapats, på ett korrekt sätt verkställer de uppgifter som anförtrotts EMI. Därför hälsar vi alltså med sympati betalningsordföranden, herr Duisenberg, i sin dubbla funktion. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har redan uttryckt sin tillfredsställelse för det kraftigt informativa innehållet i rapporten. Vi tackar sedan föredraganden, som ville påminna om det begynnande monetära institutets rättigheter och plikter - det var därför vi talade om dop - när han kommenterade och analyserade dessa i det utdöende monetära institutet, för vilket det dock inte behövs någon begravning. Vi kommer likaså inte heller att tala om begravningar för de nationella centralbankerna. Deras roll är fortfarande alltför viktig för det monetära uppbyggandet av euron. Det räcker att jämföra deras 60 tusen anställda i medlemsstaterna med de totalt 281 anställda vid EMI. I vilket fall som helst så komer ECB, i framtiden och på medellång sikt, att helt och hållet överta alla de funktioner som fördragen förutser. De slutliga målen, uttryckta i siffror, som inflationstakten och penningmängden, kommer att utgöra stabilitets- och tillväxtselement, även för att visa alla de europeiska medborgarna att om de idag arbetar så intensivt med valutan så är det för att uppnå de andra gemensamma målen tidigare och bättre, och först av allt sysselsättningen.
Slutligen, för att inte ta miste, understryker vi det faktum att Europaparlamentet är den enda av gemenskapens institutioner som väljs direkt av medborgarna inför vilken EMI var förpliktigat att avlägga rapport, vilket också ECB kommer att vara. Europaparlamentet kommer att ge sitt fulla samarbete, men kommer att ihärdigt kontrollera den verksamhet och de funktioner som igår var EMI: s - idag den Europeiska centralbankens.

Giansily
Herr ordförande! Vår kollega Fourçans utmärkta betänkande gör att vi en sista gång kan uttala oss om Europeiska monetära institutet och lyckönska till det utmärkta arbete som utförts av institutet och dess två ordföranden, Lamfallussy och Duisenberg. Det gör det också möjligt att med föredragandens ord erinra om några principer som föregått inrättandet av den gemensamma valutan och som bör ligga till grund för européernas åtgärder de kommande åren.
Den första principen är att det europeisk centralbanksystemet skall göra det möjligt att styra den gemensamma valutan i riktning mot att komplettera en politik för gemensam valuta och ekonomisk politik, vilka naturligtvis kommer att samordnas, men vars strategi förblir definierad på nationell nivå.
Om nyckelorden är prisstabilitet och av inflationskontroll, och om målsättningarna är hållbar utveckling och tillväxt, är det uppenbart att man, såsom föredraganden också gör, måste beklaga att rapporten från EMI vägrat att ta upp den allmänna problematiken med en samordning av unionens budget- och skattepolitik.
Med euron och Europeiska centralbanken måste vi ha medel för att ta fram stränga regler för denna politik, något som är nödvändigt för den sanering av de offentliga finanserna vi behöver. Man kan faktiskt inte reformera ett så omfattande verktyg för omfördelning som den gemensamma jordbrukspolitiken utgör, fastställa ambitiösa målsättningar när det gäller utvidgning, göra åtaganden för två mandatperioder genom Agenda 2000, utan att samtidigt förbereda sig för att genomföra de tekniska instrument som skyddar inte bara mot det som man kallat eventuella asymmetriska chocker utan även mot en släpphänthet som långsamt skulle äta upp resultatet av den återfunna tillväxten, enbart till förmån för kategoriska och egoistiska intressen och till nackdel för det allmänna intresset.
Den franska regeringens kapitulation på öppet fält för några veckor sedan, inför strejken bland piloterna på Air France, är ett utmärkt exempel på vad man inte får göra. De 200 miljoner ecu som flygbolaget förlorade under konflikten är lika mycket som kommer att belasta de franska skattebetalarnas plånbok, och som därför inte kommer att minska det nationella budgetunderskottet. Det är på tiden att de nationellt ansvariga inser att det inte längre handlar om bråkiga barn som man hela tiden ger efter för, utan att det krävs en seriös reform av arbetsmarknaden, såsom föredraganden skriver, för att nå en avsevärd minskning av arbetslösheten. Vår grupp kommer naturligtvis att stödja Fourçans betänkande.

Theonas
Herr ordförande! Varje gång vi i Europaparlamentet diskuterar unionens ekonomiska politik och ekonomiska situation får vi höra massor av självbelåtna kommentarer om denna politiks framgångar av dem som utformat den. Det är ungefär likadant nu. Men hur kan man vara nöjd med på arbetslöshetsnivån i Europa och investeringsnivån, som är helt otillräcklig för att åtminstone i någon mån råda bot på arbetslösheten?
Jag skulle vilja fråga ordföranden för Europeiska centralbanken:
För det första - anser han att man genom den strikta tillämpning av stabilitetspakten som han förespråkade i sitt inlägg kan bekämpa arbetslösheten, med de enorma budgetnedskärningar som pakten föreskriver?
För det andra - är det möjligt att föra en politik som stöder den gemensamma valutan inom ramen för den nuvarande skattepolitiken?
Jag skulle vilja få svar från herr Duisenberg, så får vi se om folken i Europa kan känna sig nöjda med denna situation.

Harrison
Herr ordförande! I samband med välkomnandet av Duisenberg här idag, vill jag också gratulera Fourcans för hans kommentar om EMI: s sista och historiska rapport. Hans argumentation för att den parlamentariska dialogen med centralbanken inte får begränsas till penningpolitik är övertygande. För att citera Fourcans: " Eurons framgång måste vara ekonomisk såväl som monetär. Det är med den måttstocken som Europas medborgare kommer att bedöma den nya valutan" . Mindre kongeniala är föredragandens kommentarer om den påstådda nödvändigheten av återhållsamhet i löneutvecklingen och nedskärningar i de offentliga utgifterna för att uppfylla stabilitets- och tillväxtpaktens mål. Jag trodde att vi alla var eniga om att löneökningar motiverade av produktivitetsökningar skall ses som normala och acceptabla.
Herr ordförande, låt mig vända mig direkt till Duisenberg och be honom klargöra sin ståndpunkt gällande valet av penningpolitisk strategi och instrumenten för att bibehålla prisstabilitet. EMI: s årsrapport för 1997 misslyckas med att återspegla det intressanta och upplysande utbyte som parlamentet haft med övriga kandidater till Europeiska centralbanken den 7 och maj gällande valet av direkt inflationsbekämpande mål, med marginal- eller penningtillgångsmål - eller en kombination av båda - som det bästa måttet på prisstabilitet. Ordförandens dåvarande indikativa intervall på 0 till 2 procent som ett rimligt räntemål tycks ha ersatts av en längtan efter penningtillgångsmål, om man får tro rapporter och uttalanden nyligen från Duisenberg. Kan han göra klart sina preferenser på detta område, i synnerhet som gårdagens FT-betänkande om osäkerheten gällande statistiken för monetära aggregat skapade tvivel om huruvida vi behöver oroa oss över dess starka tillväxt.
Slutligen, anser Duisenberg att det var ett klokt beslut att låta trycka eurosedlarna i de elva olika medlemsstaterna. Är inte detta en kostsam metod som dessutom har säkerhetsaspekter?

Christodoulou
Herr ordförande! Denna rapport utgör ett slags försvar för EMI: s verksamhet och dess sätt att fullgöra sitt uppdrag. Rapporten rör sig alltså med nödvändighet på ett mycket allmänt plan, eftersom åtskilliga av delfrågorna har presenterats i separata, mera specialinriktade rapporter.
Rapporten är emellertid mycket användbar, och med den knapphändiga men metodiska stil som alltid har kännetecknat EMI, ger den inte bara ett flertal nyttiga upplysningar, utan den framför också påpekanden och råd om hur unionens ekonomiska problem skall kunna lösas och om hur EMU skall kunna fungera på ett effektivt sätt.
Det är förvisso en aktningsvärd rapport, även om många hade förväntat sig flera detaljer och analyser och kanske också hade hoppats på mera konkreta förslag. Men rapportens utformning är betingad av EMI: s karaktär, vilket med rätta påpekades av vår kollega Fourçans i hans utmärkta betänkande, detta är alltså den rätta utformningen.
Följaktligen bör vi gratulera herr Duisenberg för det arbete han hittills utfört och för det arbete som han kommer att utföra i framtiden. Vi bör också gratulera herr Lamfalussy för hans goda insatser vid grundandet av EMI och under dess fortsatta verksamhet. Jag minns den första årsrapporten, som jag var föredragande för och som innehöll uppmaningen att på något sätt ägna uppmärksamhet åt strukturfonderna.
Jag fruktar att vi just nu hyser överdrivet stor tillförsikt, därför att euron införts mycket lättare än väntat. Och därför har vi kanske glömt att många av strukturproblemen kvarstår. Budgetproblemen har i stor utsträckning lösts genom att den ekonomiska verksamheten i Europeiska unionen har ökat. Inflationen har i hög grad bekämpats genom en korrekt valutapolitik men också genom påverkan från andra länder. Men entusiasmen över att euron införts får inte förleda oss att tro att vi i framtiden kan föra en annan politik än den hittillsvarande, det vill säga, en politik som går ut på att bekämpa arbetslöshetens strukturells orsaker och andra problem som finns i unionen.
Jag hoppas att det nu skall gå att lösa problemet med ERM II för staterna utanför systemet, utanför Ekonomiska och monetära unionen, så att EMU till slut kan bli en enande faktor, som det var tänkt, så att den uppfyller sitt mål och bidrar till framsteg i Europeiska unionens medlemsstater.

Seppänen
Herr ordförande! Europeiska centralbankens ledande idé är den nyliberala ideologin. Genom att svära vid den har man i Europa samtidigt åstadkommit både deflation och inflation, deflation på arbetsmarknaden och inflation på kapitalmarknaden. På arbetsmarknaden har man deflaterat en genomsnittlig massarbetslöshet på över 10 procent medan man på kapitalmarknaden har inflaterat en uppgång för börskurserna på 40-50 procent. Börskurserna har stigit mest i Italien, Frankrike och Finland. I dessa länder finns både arbetslöshet som är bland det värsta i Europa och vänsterledda regeringar. Det är ett imponerande bevis för avsaknaden av politiska alternativ och tillfredställande av spekulanternas allehanda behov.
Herr Duisenberg! Ni skapar samtidigt deflation eller massarbetslöshet, och inflation eller en bubbelekonomi på kapitalmarknaden. Priserna för arbete och kapital fjärmar sig från varandra på ett sätt som skapar förutsättningar för en ekonomisk kris i Europa som liknar den i Asien. Då har Europeiska centralbanken inga pengar för att rädda spekulanterna.
Herr Duisenberg! Jag har som ledamot i mitt eget lands centralbanks förvaltningsråd ännu grundligare berättat dessa saker för bankchefen Sirkka Hämäläinen, var så god och fråga henne vidare vad jag menar.

Berès
Herr ordförande Jag vill i min tur tacka Duisenberg för hans utmärkta arbete i ledningen för Europeiska monetära institutet. Den utomordentliga uppgift han utfört där ger oss gott hopp när det gäller det arbete han skall utföra som ansvarig för ECB, vilket vi önskar honom stor framgång med, och det är sannolikt en bra försäkran när det gäller hans uppfattning om det demokratiska ansvaret. Han kan räkna med att parlamentet i det hänseendet kommer att vara mycket krävande gentemot honom.
Jag skulle också vilja tacka Fourçans för kvalitén i hans arbete. Jag skulle i min tur vilja fråga Duisenberg om hans uppfattning om de offentliga och privata investeringarnas betydelse för tillväxten. Det framgår av erfarenheterna från flera av unionens medlemsstater att en ökning av de offentliga och privata utgifterna i dag kan bidra till tillväxten - det enda verkliga sättet att skapa sysselsättning - mycket mer än en strategi om strikt reformering av en arbetsmarknad, som ingen ännu exakt vet om den kommer att lyckas.
I det hänseendet, herr centralbanksordförande, har jag också några frågor att ställa till er, som går i samma riktning som frågorna från några av mina kolleger. Vilken blir centralbankens inriktning på valutapolitiken? Ni minns säkert de frågor vi ställde till er under utfrågningen i parlamentet. Jag tror att dessa frågor ännu inte fått något svar och det är därför lämpligt att inleda en dialog om till exempel definitionen av en verklig inflationsnivå. Vad är en stabilitetsnivå? Mellan 2 och 0 procent, det finns en suddig marginal, en tolkningsmarginal där vi förväntar oss förtydliganden. Vi anser liksom föredraganden att valutapolitiken, för att överensstämma med målsättningarna i fördraget och särskilt artikel 2 i fördraget, inte skall vara en valutapolitik till förmån för en enda av unionens medlemsstater, utan skall beakta unionens samtliga målsättningar för den ekonomiska politiken, och definieras för hela euroområdet.
Herr ordförande! Jag kan inte motstå nöjet att när ni nu är här passa på och ställa en fråga om ett ämne som ligger lite vid sidan om. Vad anser ni om att elva banktjänstemän från de nationella centralbankerna inom euroområdet ingår i den ekonomiska och finansiella kommittén? Tycker ni inte att det blir tårta på tårta med de två medlemmar som Europeiska centralbanken skall utse till denna kommitté?

Metten
Herr ordförande! Jag har tre frågor till Duisenberg och en av dem anknyter till Berès förra fråga. Först och främst, om vi tittar på de olika medlemsstaternas budgetsiffror så ser vi att de för perioden anpassade underskotten inte längre sjunker utan, till och med stiger något i ett antal medlemsstater med en mycket stark tillväxt. Jag vill gärna att chefen för Europeiska centralbanken kommenterar detta. Det framstår för mig som ett hot mot den framtida utvecklingen om medlemsstaterna under en ekonomiskt gynnsam period inte är i stånd att reducera underskotten.
Min andra fråga gäller hur gemenskapen företräds utåt. Informella överläggningar såsom G7-möten är av stor vikt. Där företräds i dag de 11 euroländerna av representanter från tre medlemsstater, politiska representanter, representanter för deras banker, men ingen representant från Europeiska kommissionen, ingen representant från Europeiska rådet och inte heller någon representant från Europeiska centralbanken. Hur kan en ekonomisk och monetär överläggning på internationell nivå vara effektiv utan att verkliga representanter från euroländerna deltar?
Min sista fråga knyter an till Berès; min egen utrikesminister som nu avgår varnade Europa för ett Europa som domineras av finansministrar. Ni och jag vet att dessa ministrar agerar i samarbete med monetära kommittén. Den monetära kommittén kommer att efterföljas av den ekonomiska och finansiella kommittén och i den ekonomiska och finansiella kommittén sitter femton nationella bankirer och även två representanter från Europeiska centralbanken. Alltså faktiskt sjutton representanter för det europeiska centralbankssystemet. Är inte detta något överdrivet? Är det inte också farligt för den politiska konsekvensen?

Pérez Royo
Herr ordförande! Jag vill börja med att tala om att jag stödjer Fourçans betänkande och samtidigt vill jag välkomna herr Duisenbergs närvaro här i Europaparlamentet.
Nu kan vi glädjas över Europeiska monetära institutets bidrag till uppfyllandet av målet med Ekonomiska och monetära unionen. Perspektiven måste betraktas som lovande när Ekonomiska och monetära unionen skall träda kraft. " De elvas Europa" befinner sig i en tillväxtfas med en prisstabilitetsnivå som i princip är oföränderlig.
Men dessa perspektiv rymmer även en del negativa faktorer som skapar ovisshet. Vi syftar då på Asienkrisen och i synnerhet deflationskrisen som råder i Japan och konkursrisken i Ryssland. Men bortsett från dessa ovissa faktorer lider den europeiska ekonomin fortfarande, efter att den makroekonomiska obalansen har rättats till, av en grundläggande obalans: obalansen mellan de som söker arbete och de som arbetar, arbetslöshetens obalans. I det avseendet erbjuder monetära unionen möjligheter att säkra tillväxten, öka investeringarna och minska arbetslösheten under förutsättning att unionen inte begränsas till den monetära delen, utan även blir en union med en finanspolitik på europeisk nivå där man är kapabel att möta alla dessa problem.
Därför, herr Duisenberg, tar jag mig friheten att påpeka att jag reagerade på att ert första budskap till omvärlden, till samhället, framfördes förra veckan, och upprepas här i dag, ett varningsbudskap om den takt i vilken underskottet minskar, där ni tillägger att man bör utfärda en varning till vissa länder.
Enligt vår uppfattning är det givetvis angeläget att man utnyttjar den nuvarande tillväxtfasen till att minska budgetunderskottet; till skillnad mot det man gjorde under andra hälften av åttiotalet, den förra tillväxtfasen; trots att man inte riktigt kan dra paralleller mellan den fasen och den nuvarande, för i dag råder en situation med en betydligt starkare och mer enhetlig prisstabilitet än den gången, då den genomsnittliga prisökningstakten var dubbelt så hög som den nuvarande med enorma skillnader olika länder emellan.
Men framför allt anser vi att det finns ett annat budskap som är mer angeläget och som bör föras fram: budskapet om behovet av en ekonomisk dimension i unionen, om de framsteg som bör göras på detta område för att uppnå det som framgår av Fourçans betänkande och som jag avslutningsvis citerar: " att penningpolitiken i euroområdet bör föras med hänsyn till de allmänna förhållandena i området och inte med hänsyn till de särskilda förhållandena i den ena eller den andra medlemsstaten" .

Duisenberg
Herr ordförande! Jag vill tacka de ärade ledamöterna för den uppmärksamhet de ägnat årsrapporten och många andra frågor som fortfarande omger den snart flygfärdiga centralbanken. Vissa frågor har upprepats eller överlappat varandra och jag ska försöka bunta ihop dem så mycket jag kan.
För det första, som Fourcans och andra har antytt, finns det ett behov av att fortsätta den strikta budgetpolitiken. Jag kan inte säga mer än så. Jag understryker, som svar på frågor ställda av Metten och senast av Pérez Royo, att det nuvarande ekonomiska uppsvinget ser ut att erbjuda ett ypperligt tillfälle att fortsätta med konvergensprocessen, och, i synnerhet, att styra regeringarnas underskott i riktning mot målen uppsatta av stabilitets- och tillväxtpakten.
Trots detta, om man får tro aktuella prognoser, tyder tendensen i åtminstone vissa länder på att processen kan stanna av, minst sagt. Det är därför som jag, vilket Pérez Royo nämnde, i förra veckan höll upp ett gult kort och uppmanade vissa regeringar att beakta stabilitets- och tillväxtpakten. I detta avseende vill jag betona för Herman att vi är fullt ense med vad kommissionen säger offentligt i denna fråga.
Många frågeställare har uppmanat mig att förklara den penningpolitiska strategin, vilka instrument som ska användas, frågan om prisstabilitet, dess definition och vilka aggregat som ska följas. Många, för att inte säga alla, beslut fattade av det Europeiska monetära institutet under de gångna tre åren kan, av nödvändighet, endast tjäna som rekommendationer för centralbanken. I sista hand måste centralbanken fatta besluten. Vi är just nu mitt inne i denna process. Vi är medvetna om att många beslut brådskar för att möta behoven från allmänheten, parlamentet, marknadsaktörerna och Europeiska centralbankssystemets motparter.
Detta är också skälet till att vi redan under de första veckorna av centralbankens existens fattade vissa beslut. Jag syftar på besluten om Target och tillgången till Target för EU-länder utanför euroområdet; besluten om den undre gränsen för reserven som offentliggjordes förra veckan och som var, vilket jag måste betona, de slutgiltiga besluten om vilka monetära instrument som kommer att användas. Så, vad gäller monetära instrument är hela paketet nu komplett. Det kommer att finnas två permanenta hjälpmedel plus kravet på minimigräns för valutareserven vilka kommer att användas som de tre huvudinstrumenten för penningpolitiken. Om detta råder inte längre någon ovisshet.
Analysen av den monetära strategin finns tillgänglig. Vad den säger, i grund och botten, är att den monetära strategi som bör tillämpas går ut på valet mellan direkt inflationsbekämpning som mål och penningtillgång som mål på medellång sikt. Som svar på en annan fråga hoppas jag att de relevanta besluten kommer att fattas i september - och allra senast i oktober. De slutgiltiga besluten om dessa strategier kommer att publiceras senast i oktober. Det är möjligt att vi kan fatta besluten i september.
En fråga ställdes om hur förbindelserna mellan ECB: s politik och de nationella centralbankernas politik ska se ut. Att penningpolitiken måste vara en gemensam politik är förvisso sant. Sammanlänkningen av ECB: s politik med de nationella centralbankernas utgör inget problem. Penningpolitiken kommer att fastställas av Europeiska centralbankssystemets direktion. Så på en centraliserad nivå, kommer verkställandet av besluten att överlåtas - inte helt, men i hög grad - till de nationella centralbankerna men under ECB: s vakande öga och vägledning. Där väntas inte samordningen utgöra något som helst problem. Det är förvisso sant att penningpolitiken måste vara en gemensam penningpolitik för hela unionen. Jag brukar alltid säga att regional penningpolitk inte existerar och att där det förekommer regionala skillnader i den ekonomiska utvecklingen utgör detta en större börda för andra politiska instrument såsom budgetpolitiken, lönepolitiken och den ekonomiska finanspolitiken förutom penningpolitiken.
Varierande frågor ställdes om demokratiskt ansvar och trovärdighet. Mitt svar är " ja" , vi behöver trovärdighet, vi behöver förtroende. Och jag säger till Donnelly och Randzio-Plath att vi inte får detta gratis. Vi måste förtjäna det och det kan ta tid. Men det förutsätter ett så öppet fungerande Europeiskt centralbankssystem som är ansvarsfullt och möjligt. Det innebär att det, så vitt det ankommer på oss, kommer att föras en intensiv och öppen dialog med Europaparlamentet. Det kommer att ske en omfattade publicering av vår politik och de överväganden som ligger till grund för förfaringssätt och beslut. Som svar på en fråga från Donnelly, är jag säker på att han förstår varför vi inte vill avslöja den exakta röstfördelningen inom direktionen, av vid det här laget lättförståeliga skäl. Men, å andra sidan, närhelst beslut - antingen strategiska beslut eller specifika penningpolitiska beslut - fattas, kommer de att publiceras, och måste publiceras, så snart som möjligt efter att beslutet har fattats; de kommer att åtföljas av en så ingående förklaring som möjligt. Överväganden som ligger bakom dessa beslut kommer att publiceras. Vi kan till och med gå så långt som att ge inblickar i argumentaten för och emot i olika överväganden och en förklaring av det slutligen fattade besluet. Under alla förhållanden kommer det att vara så utförligt som möjligt. Kort sagt, vi är alla beredda på att publicera och vara öppna.
Metten, Herman med flera frågade om den externa monetära unionens yttre presentation. Det är fortfarande i hög grad en fråga under övervägande och förhandlingar. Det är en svår fråga. Vi anser att Europeiska centralbanken måste vara närvarande vid IMF och OECD. Relationerna till Europeiska kommissionen, till G10 och G7 - allt detta förbereds nu och hittills har allt gått bra. I själva verket har jag redan inbjudits till, och för första gången bevistat, det möte G10-ländernas riksbankschefer håller en gång i månaden och i framtiden kommer jag att vara där varje månad.
Vad gäller G7, har jag förstått att avsikten är att bjuda in mig också dit. Gällande IMF, diskuterar vi just nu formerna för en adekvat representation för Europeiska centralbankssystemet inom IMF, vilket kompliceras av det faktum att medlemsskapet i IMF begränsas till länder, inte suveräna regeringar. Ingen centralbank är medlem i IMF, så vi måste hitta ett sätt, och vi kommer att hitta ett sätt, att tillse att denna viktiga monetära institution ändå gör sin röst hörd inom IMF. Arbetet med detta framskrider.
Gällande representation i den ekonomiska och finansiella kommittén: den ekonomiska och finansiella kommittén är efterföljaren till den nuvarande monetära kommittéen - en monetär kommitté som består av representanter på högsta nivå av 15 finansministrar och representanter från 15 centralbanker. I framtiden kommer den ekonomiska och monetära kommittén att, förutom dessa representanter också ha två representanter från ECB. Så, i detta avseende, vinner vi istället för att förlora, på att vara närvarande där. Just nu är vi närvarande i den monetära kommittén som observatör med observatörsstatus. I framtiden kommer vi att vara fullvärdig medlem i den ekonomiska och finansiella kommittén och informellt har man enats om att när monetära frågor står på dagordningen och ska diskuteras i den ekonomiska och finansiella kommittén, kommer representanter för de nationella centralbankerna att, burdust uttryckt, få hålla tyst och representanterna från ECB kommer att vara talesmän för den gemensamma penningpolitiken såsom den kommer att utvecklas i framtiden.
När det gäller analyser av den monetära unionens inverkan på finanskriserna i Asien och Ryssland, ber jag om ursäkt men vi har ännu inte trätt i funktion som centralbank och, därför, trots att vi noggrannt har iakttagit och övervakat utvecklingen och dess inverkan på den ekonomiska utvecklingen i Europa, har vi ännu inte befogenhet att göra något åt saken. Låt mig tillägga att de hittills har varit, åtminstone enligt min åsikt, olikt alla andra likviditetskriser som har inträffat tidigare. Jag tänker på den första mexikanska skuldkrisen, den andra latinamerikanska skuldkrisen samt andra likviditetskriser de senaste decennierna. De orsakade alltid spänningar och förödelse inom det europeiska valutakurssystemet. Denna gång har krisen inte haft någon som helst inverkan: det har inte uppstått några spänningar och inget behov av ingripanden inom Europa, vilket jag finner betecknande.
Jag noterar med tillfredsställelse att föranmälningarna av de bilaterala växelkurser som ska användas för konverteringen vid slutet av detta år har varit synnerligen trovärdiga, såsom avsett. Marknaderna tror på det, vilket kan utläsas av det faktum att likviditetskriserna på andra håll i världen inte haft någon som helst inverkan på de interna växelkursförhållandena i Europa. Till dags dato har Ryssland och Asien haft en viss, men - är jag böjd att säga - anmärkningsvärt liten effekt på den ekonomiska utvecklingen inom Europa.
Jag fick några frågor om sedlar. En uppenbar fråga är vad som görs för att tillgodose de synskadades behov. Efter att vi har avslutat våra omfattande konsultationer med det europeiska paraplyorganet för de blindas och synskadades organisationer, måste ett antal beslut fattas speciellt för att tillgodose deras behov.
För det första, siffrorna på sedlarna kommer att vara " kännbara" : de kommer att framträda i relief. Blinda kommer att kunna " känna" vad det är de håller i sina händer. Dessutom, för att hjälpa dem som inte är helt blinda, men synskadade, har det beslutats att färgerna på de sju sedelvalörerna kommer att avvika starkt från varandra och vara lätt igenkännerliga även för personer med mycket grava synskador.
Är min lön en statshemlighet? En del frågor har ställts om detta. Nej, den är ingen statshemlighet. Jag måste erkänna att jag inte vet exakt hur stor min lön är. Generellt sett, trots att siffrorna inte ger några referenser, är systemet sådant att lönen för medlemmarna i ECB: s direktion är cirka 10 procent högre än den högste generaldirektörens lön inom Europeiska kommissionen. Vice ordförandens lön är 20 procent högre. Min lön som ordförande är 40 procent högre än lönen för en verkställande direktör. Detta är den ungefärliga lönestrukturen. Dessutom, i motsats till vad somliga i Europa tycks tro, betalar vi europeisk skatt på lönen, vilket gör att min marginalskatt - om ni vill ha detaljerna - uppgår till 45 procent. Min genomsnittliga inkomstskatt är 33 procent. Jag kan inte säga mer om detta, jag taxeras på samma sätt som alla andra europeiska tjänstemän.
Såvitt jag kan se, har jag gett uttömmande svar på alla dessa frågor.
Är det ett klokt beslut att låta trycka sedlarna i tio olika tryckerier? Jag anser att det var ett klokt beslut att göra på detta sätt. Det tog hänsyn till faktorer såsom sysselsättningen i olika länder, med alla de tryckeriresurser dessa har. Om ni skulle fråga mig om det var det mest effektiva alternativet, skulle svaret vara " nej" . Att centralisera tryckeriverksamheten hade varit mycket effektivare men det hade inte varit ett så klokt beslut. Så det beslöts att sedlarna ska tryckas i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Varje nationell centralbank kan själv bestämma när, var och hur mycket som ska produceras. Som jag antydde i mitt inledande anförande, kan vissa centralbanker komma att samarbeta om tryckningen, varigenom varje bank kan ta sig an en del av arbetsuppgifterna.
(Applåder)

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Utsläppande på marknaden av gödselmedel som innehåller kadmium
Ordföranden
Nästa punkt på föredragninglistan är betänkande (A4-0254/98) av Hautala för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 76/116/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om gödselmedel, vad beträffar utsläppande på marknaden i Österrike, Finland och Sverige av gödselmedel som innehåller kadmium (KOM(98)0044-C4-0109/98-98/0026(COD)).

Hautala
Herr ordförande! Nu är det dags att återkalla i minnet vilka slags löften Europeiska unionen gav sina nyaste medlemsländer Österrike, Finland och Sverige för snart fyra år sedan då dessa anslöt sig till unionen. Dessa länder fick lov att bibehålla sina egna hårdare miljönormer under en övergångsperiod som skulle vara i fyra år. Den fristen löper ut i slutet av detta år. Under den här tiden var det meningen att Europeiska unionen skulle göra allt för att höja sina egna normer till samma nivå där de nyaste medlemsländernas normer redan befann sig. Slutresultet skulle vara att det på hela Europeiska unionens område skulle förverkligas en hög skyddsnivå.
Detta kadmiumbetänkande kan låta litet vardagligt, men det har en mycket vittgående politisk betydelse. Jag är nämligen övertygad om att medborgarna i Österrike, Finland och Sverige mycket noggrant följer huruvida Europeiska unionen i verkligheten kan hålla sitt löfte, det vill säga, lyfta miljö- och hälsoskyddet till en hög nivå. Förresten antogs det i dag i plenarsammanträdet en ståndpunkt som stöder Österrikes, Finlands och Sveriges rätt att hålla fast vid sina hårdare normer. Hur är alltså läget i dag när det återstår bara några månader av den här övergångsperioden?
Ett av de viktigaste undantagen var faktiskt gränsvärdet för kadmiumhalten i gödselmedel. Kadmium är känt som en giftig tungmetall som stör det mikrobiologiska livet i jorden, alltså försvårar för växterna att växa. Det lagras i djur, men ackumuleras också i människans organism. Råvaran till fosforhaltigt konstgödsel innehåller ofta mycket kadmium, i synnerhet om denna råvara kommer från vissa afrikanska länder. Kommissionen har gett ekonomiskt stöd för att de fosforproducerande länderna i Afrika skulle utveckla teknologi som skulle göra det möjligt för industrin att avlägsna kadmium från råvaran till fosforhaltigt konstgödsel. Nu är det också viktigt att detta forsknings- och utvecklingsarbete påskyndas på båda sidorna. Å andra sidan finns det områden där råvaran till fosforhaltigt konstgödsel inte innehåller så mycket kadmium. Sådana områden är till exempel Finland och Kolahalvön i Ryssland.
Min slutsats är att kommissionen och medlemsländerna har slösat bort den här fyraåriga övergångsperioden genom att fördröja utvärderingen av riskerna, vilket behövs om man skall kunna dra slutsatser av huruvida man verkligen på unionsnivå behöver utfärda föreskrifter för kadmiumhalten i gödselmedel. I själva verket finns det i de nyaste medlemsländerna tillförlitliga uppgifter om att det finns även mycket starka hälso- och miljömässiga skäl för en sådan här kadmiumbegränsning, men å andra sidan har man inte fått tillräckligt med uppgifter från de äldre medlemsländerna.
Som föredragande av kommissionens förslag anser jag att kommissionen visst har tagit ett steg i rätt riktning. Den föreslår nämligen att Finland, Sverige och Österrike skall beviljas en övergångstid på tre år, under vilken man sedan skulle fortsätta med den här utvärderingen av riskerna på Europeiska unionens nivå. Ändå anser jag, och utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har godkänt den här synpunkten, att kommissionen och medlemsländerna bör visa litet större målmedvetenhet. Ett sådant här undantag på obestämd tid kan inte komma i fråga utan man, dels för både miljö- och hälsoaspekterna och dels för den inre marknadens störningsfri funktion, kräver att man nu kommer överens om att de möjliga och nödvändiga lagändringarna skall antas inom loppet av den här nya treårsfristen.

Paasilinna
Herr ordförande, bästa kolleger! Det är sant som föredraganden sade att halten av kadmium, ett gift som förstör mikroorganismer, i fosforhaltiga konstgödsel i Finland, Sverige och Österrike har konstaterats vara farlig för människorna och miljön. I EU: s konstgödseldirektiv föreskrivs dock inte gränsvärden för kadmiumhalterna, vilket alltså är ett problem.
Vi vet allmänt att kadmiumhalten i fosforhaltiga konstgödsel är skadlig. Kadmium måste även i fortsättningen klassificeras som ett skadligt ämne och dess gränsvärden skall noggrant föreskrivas i det nya direktivet. Producentländerna, speciellt Marocko, måste i stället för sin nonchalans förbinda sig att utveckla metoder för att avlägsna kadmium från fosforhaltiga konstgödsel. Det ligger i producentländernas intresse. Gemenskapens finansiella stöd måste fortsätta särskilt i de afrikanska producentländerna, som är livsviktiga råvaruproducenter till EU: s inre marknad, och för vilka EU utgör det största marknadsområdet.
Här inom EU måste man påskynda utvärderingen av riskerna med kadmium i gödselmedel. Vårt mål är så rena livsmedel som möjligt i denna allergidrabbade union och vi borde givetvis ha som princip att på en gång avlägsna giftet såväl jorden som i träden och till slut i människan.

Rübig
Herr ordförande, ärade kolleger! I och med Österrikes, Sveriges och Finlands inträde förband sig Europeiska unionen 1995 att beakta ekologiska aspekter starkare än tidigare. Det är enormt viktigt för de ekonomiska ramvillkoren, för det är bara en jämn ram som också möjliggör jämn konkurrenskraft. Vi kom då allmänt överens om att de högre österrikiska miljöstandarderna allmänt skall fortsätta att gälla, till att börja med i fyra år. Samtidigt började en granskningsprocess på unionsnivå. Målet löd: Anpassning av miljönormerna, om det är nödvändigt, till de högre nationella standarderna.
Dessa avtal gällde, och gäller som förut, som en stor miljöpolitisk framgång såväl för de nya medlemsstaterna som för miljösituationen inom Europeiska unionen. Under tiden har vi nått en första framgång vad bensolhalten i bensin beträffar. Gränsvärdet sänktes drastiskt. Vad gäller svavelhalten i eldningsolja bibehölls i alla fall de österrikiska gränsvärdena och även utvecklingen i fråga om gränsvärdena för kadmium i gödningsmedel är genomgående positiv, eftersom såväl Österrikes som Sveriges och Finlands gränsvärden kommer att förlängas till och med år 2002 och det på grundval av att en objektiv studie kommer att fastställa om det verkligen förekommer att kadmium överförs från marken till det mänskliga blodomloppet. Om detta skulle bevisas är situationen för gränsvärdena inom Europeiska unionen entydig. För närvarande har vi ännu ingen tillräcklig information om de risker som förorsakas av kadmium. Vi vill dock ha en objektiv värdering av konsekvenserna på detta område.

Anttila
Herr ordförande! Gratulationer till kollegan Hautala för ett bra betänkande. Kommissionens förslag kommer att förlänga rätten, enligt anslutningsakterna för Finland, Sverige och Österrike, att avvika från kraven i direktivet som rör kadmium. Kommissionen har lovat att inom hela EU-området slutföra utvärderingen av riskerna med kadmium. Dessutom måste kommissionen anstränga sig för utvecklandet av sådana metoder med vilka kadmium kan avlägsnas från konstgödselråvaror som importeras till EU-området. Enligt uppgifter jag fått är det redan på laboratorienivå möjligt att avlägsna kadmium från råvaran till fosforhaltiga konstgödsel. Processen har hittats. Nu behöver den verkställas.
Kadmium lagras i jorden och det är farligt för människor. Enligt utförda utredningar är kadmiumhalten i jordmånen i vissa av EU: s medlemsländer redan nu mycket hög. Därför är det särskilt viktigt att avlägsna kadmium från gödselmedel.
Från och med år 1984 har det i Finland varit tillåtet att blanda selen i gödselmedel. Tidigare var den tillåtna mängden sex gram och från förra april tio gram per kilo gödselmedel. Hos oss har man i åratal följt selenanvändningen. Enligt det har husdjurens och befolkningens selenintag minskat. Därför blandas nu tio gram i stället för sex gram selen i gödselmedlen. Selentillsatsen har enligt undersökningen haft en mycket positiv effekt på husdjurens och befolkningens hälsotillstånd. Denna verksamhetsmodell duger till förebild för hela EU. Jag uppmanar också kommissionen att i sina utredningar även satsa på att utvärdera effekterna av selentillsatserna i konstgödselblandningar för att vi skall kunna förbättra husdjurens och befolkningens hälsotillstånd inom hela EU-området.
Till slut konstaterar jag att strängare normer avsedda för att förbättra djurs och människors hälsa inte får betraktas som handelshinder utan EU måste tillåta dem.

Barthet-Mayer
Herr ordförande! Under anslutningsförhandlingarna fick Österrike, Finland och Sverige tillstånd att bibehålla miljökrav som var strängare än gemenskapens lagstiftning, det gäller bland annat kadmiumhalten i fosfathaltig konstgödsel.
Vi har äntligen åtagit oss att via kommissionen harmonisera normerna uppåt. Men hittills har inget gjorts, trots att de aktuella substansernas skadliga inverkan förefaller vetenskapligt bevisade. Kommissionen nöjer sig med att bevilja undantag för de stater som kommit längst. Men folkhälsa och miljöskydd är inte utslagsfrågor, det tror jag nyheterna kan påminna oss om varje dag. För en gångs skull måste gemenskapslagstiftningen rätta sig efter de mest krävande för att förbli trovärdig.
Ärendet förefaller i första hand tekniskt, men har också en stor politisk betydelse, särskilt när det gäller utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa. Det handlar inte om att ge falska politiska signaler till kandidatländerna, och även om undantagen förvisso skall användas för att komma ifatt den mest krävande politiken, får de inte hindra de mest ambitiösa från att fortsätta att göra framsteg. Undantag, principen om undantag, får inte vara för evigt. Vi måste hålla vad vi lovat och det är i den andan som vi stödjer betänkandet och ändringsförslaget från Hautala, som vi uppriktigt vill lyckönska för hennes mycket tydliga arbete.

Bangemann
Herr ordförande! Diskussionsdeltagarna har redan beskrivit utgångsläget tillräckligt. Vi hade i så måtto en speciell situation framför oss när dessa tre ansökarländer hade särskilda normer, som vi har fortsatt att upprätthålla med kravet att pröva om det kan bli en gemensam reglering som antingen övertar dessa normer eller även andra normer.
Det stod från början klart att den gemensamma regleringen skulle baseras på vetenskapligt grundade fakta. Det stämmer inte, vilket den sista talaren sade, att kommissionen inte har gjort något. Vi har genomfört en studie av detta problem, och denna studie har inte gett tillräckliga fakta för en europabred skärpning av normer.
Det innebär att vi för närvarande befinner oss i situationen att den oro som vi delar med parlamentet - där har Rübig fullständigt rätt - inte kan leda till lagstiftande åtgärder, eftersom vi inte har tillräckliga vetenskapliga fakta. Det är hela problemet vad gäller kommissionens aktivitet. Att kritisera kommissionen, det kan i många andra fall vara riktigt, men här är det tyvärr fullständigt felaktigt.
Vad kan man göra? Vi har i samarbete med medlemsländerna beställt en ny studie för att få tillgång till bättre fakta som då skulle göra det möjligt för oss att vidta motsvarande lagstiftande åtgärder. Dessa fakta kan emellertid, om de skall vara ordentliga och tillförlitliga, inte föreligga före år 2000, eftersom många av de möjliga följderna just gör en viss observationstid nödvändig. Eftersom det är på det sättet måste vi vänta till år 2000, och det tvingar oss nu att föreslå en förlängning av undantagsreglerna, eftersom de tre nya medlemsländerna skulle komma att leva i ett rättslöst rum om detta inte sker, vilket inte heller kan vara meningen med hela förfarandet. Samtidigt kan vi dock inte överta det som Hautala föreslår, för om vi nu - så att säga innan det vetenskapliga utlåtandet - skulle vilja införa gemensamma normer, då skulle vi göra detta vetenskapliga tillvägagångssätt fullkomligt till åtlöje. Det är ingen som helst mening med att beställa en vetenskaplig studie för att få stödpunkter till normer och att samtidigt säga att vi kommer i alla fall att ta denna norm. Det är nu verkligen, fru Hautala, ingen lagstiftning som jag kan företräda, och därför ber jag parlamentet att acceptera vårt förslag, vilket inte heller föredraganden avvisar. Om ni inte vill ha någon förlängning av undantagsbestämmelserna, om vi nu inte kan besluta om det, då kommer vi, vad gäller de tre nya medlemsländerna, att leva i ett mycket osäkert rättsligt tillstånd, och det kan inte vara det som de inblandade vill.
Jag menar bara den här delen. Den andra delen - det har jag redan sagt - kan vi inte acceptera eftersom vi inte kan beställa några vetenskapliga studier och redan i förväg säga att vi, oavsett vad resultatet blir, ändå kommer att göra det som vi nu anser vara riktigt. Det är vår situation, och därför ber jag att parlamentet bidrar till att vi kan förlänga undantagsreglerna så att vi åtminstone har dagens rättsliga tillstånd.

Hautala
Herr ordförande! Jag vill bara klargöra att det är en helt ny tidsfrist på tre år som godkänns i betänkandet. Jag skulle ha önskat att kommissionär Bangemann hade lyssnat på detta, antagligen har ni en hörlur. Den här grundläggande linjen godkänns alltså, men man anser att undantaget ändå inte kan vara ett sådant med open end så att det aldrig skulle ta slut. Som ni även själv säger så får ni den här riskvärderingen slutförd fram till år 2000, vilket är helt riktigt. Det är på sin plats att klargöra att kommissionen har gjort sin del, men att de gamla medlemsländerna har sölat, så att detta förslag från parlamentet är helt realistiskt och möjligt för alla parters del.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Hautala.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Motorfordon som transporterar vissa djur
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0253/98) av Hautala för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om motorfordon och tillhörande släpvagnar som transporterar vissa djur och ändring av direktiv 70/156/EEG med avseende på typgodkännande av motorfordon och tillhörande släpvagnar (KOM(97)0336 - C4-0339/97-97/0190(COD)).

Hautala
Herr ordförande! Detta direktivförslag som vi nu behandlar innebär ett system för typgodkännande av fordon som används för transporter av vissa djur. Dessa normer är tillämpliga på djurtransporter under åtta timmar. Direktivet gör det möjligt för fordonstillverkarna att välja ett typgodkännandesystem som på den inre marknaden omfattar hela unionen och uppfyller vissa tekniska krav.
Det är fråga om ett medbeslutandeförfarande eftersom man här strävar efter en bättre inre marknad för dessa fordon. De flesta beslut rörande djurens välfärd som fattas i detta parlament ligger i själva verket utanför parlamentets egentliga beslutanderätt eftersom det oftast är fråga om tillämpningen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Där avger ju parlamentet närmast ett yttrande och rådet gör vad det gör och idkar dessutom ofta politisk kohandel eftersom det krävs enhällighet. Men den här gången, och enligt min mening är det till och med första gången, har parlamentet en möjlighet att inverka på en fråga som rör djurens välbefinnande så att parlamentet är en lagstiftande part. Därför är det mycket viktigt att parlamentet nu utnyttjar den här möjligheten. En stor del av parlamentets ledamöter kontaktas fortlöpande av medborgare som är upprörda och arga över hur djur behandlas i samband med transporter. Nu har vi en chans att förbättra det.
Det är givetvis inte så att man med hjälp av tekniska egenskaper skulle kunna lösa problemen som är förknippade med djurens välfärd, men de kan ändå ha en mycket stor betydelse. Varför skulle vi alltså inte utnyttja den moderna tekniken och dess möjligheter vid konstruktionen av nya fordon? Då orsakar de så litet lidande som möjligt för de transporterade djuren. Det är nämligen sannolikt att kraven som är förknippade med djurens välbefinnande i fortsättningen kommer att skärpas och ingalunda lindras. Just därför är det mycket viktigt att tekniska lösningar som främjar djurskyddet utnyttjas fullt ut vid tillverkningen av nya fordon. Dessutom är detta även ekonomiskt sett förnuftigast.
Alla förslag som ingår i betänkandet är helt genomförbara med hjälp av moderna material och modern teknik, även vad gäller ramper med mindre lutningsvinkel. De har ju väckt en del debatt i parlamentet. Tillverkarna har konstaterat att möjligheterna finns och de ekonomiska påfrestningarna är rimliga.
Dessutom vill jag konstatera att även djurens välfärd är en ekonomisk fråga, ty om djuren mår dåligt under transporter så blir även köttets kvalitet sämre, vilket betyder att man med hjälp av fordonens bättre tekniska egenskaper även kan förbättra köttets kvalitet och på det sättet dra ekonomisk nytta.
Frågan om dessa ramper är helt väsentlig. Kommissionen föreslår att rampernas lutningsvinkel skulle vara 25 grader, men undersökningar om djurens välbefinnade visar ändå att den inte borde överstiga 20 grader. Det handlar förstås om på- och avlastning i början och i slutet av transporten. Man måste ännu särskilt nämna att svin, som på många sätt liknar människor och är mycket känsliga och intelligenta djur, är ytterst känsliga för på- och avlastningar. Därför ingår i betänkandet ett förslag av föredraganden av yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, Anttila, att fordon som används för transport av svin borde vara utrustade med en lyftanordning.
Det är verkligen viktigt att parlamentet nu inte slarvar bort den här chansen att förbättra de kommande djurtransportfordonen så att djurens välfärd beaktas. Bättre planering och även övervakning av transporter är av stor vikt, och därför föreslås också att dessa fordon skall besiktigas med tre års intervaller. Det är klart att även förarens beteende påverkar djurens välbefinnande, men dessa tekniska aspekter kan ingalunda underskattas.

Anttila
Herr ordförande! Jag gratulerar kollegan Hautala till ett mycket sakkunnigt betänkande. Jag är mycket nöjd med ändringsförslagen till betänkandet, vars genomförande innebär att djurens stress under lastning och transport kan minskas. Stressen under transporten påverkar direkt köttets kvalitet, precis som Hautala konstaterade.
Transportförhållandena inom EU är mycket varierande bland annat på grund av skillnaderna i klimatförhållanden. I nord råder det köld, i söder är det för varmt. Man måste ta hänsyn till båda dessa förhållanden när det gäller fordonens utrustning. Särskilt glad är jag över att en obligatorisk lyftanordning för lastning av får och svin ingår i betänkandet, vilket jag föreslog redan i jordbruksutskottet. När vi utarbetar direktiv för 2000-talet måste vi ha ambitiösa målsättningar.
I direktivet finns det en klar lucka mellan å ena sidan de tekniska och materiella kraven på djurtransporter och å andra sidan de krav som hör samman med den egentliga användningen av transportmaterielen. Kraven på materielen och dess användning går hand i hand. Enbart krav på korrekt användning garanterar inte djurens välbefinnande. Inte heller utgör fina och välutrustade fordon ensamt någon garanti för djurens välbefinnande under transporterna, om fordonen inte används på ett riktigt sätt och förarna inte beter sig korrekt. Därför anser jag det vara mycket viktigt att myndigheterna i medlemsstaterna ges nödvändiga befogenheter för att övervaka transporterna.
Nästa målsättning måste vara att dessa krav som vi nu håller på att utarbeta, efter en viss övergångsperiod skall utsträckas till att också gälla fordon som redan är i bruk. Efter utgången av denna övergångsperiod borde fordonen uppfylla direktivets krav, åtminstone när det gäller dess mest centrala delar i fråga om djurens välbefinnande.
I kommissionens förslag nämns att användarskylten måste innehålla datumet för ombesiktning. Några besiktningsintervaller anges dock inte. Denna brist måste korrigeras och besiktningarna skall helst utföras med tre års mellanrum.
Djurtransporterna inom EU har fått stor negativ publicitet, vilket inte gynnar någon. När transportföreskrifterna nu har förnyats och fordonens utrustningsnivå skall rättas till finns det förutsättningar för bättre djurtransporter.

Van Dijk
Herr ordförande! Boskapstransporten är sedan lång tid en nagel i ögat på många och den främsta anledningen till detta är förargelsen över de förfärliga bilder som vi alla numera känner till av djurtransporter över sannerligen långa avstånd. Med dessa bilder i åtanke diskuterar vi i dag typgodkännandet av motorfordon som är avsedda för djurtransport. Det faller sig därmed naturligt att Europaparlamentet ställer höga krav på typgodkännandet då vi vill få bort missförhållandena där djuren under transporterna inte bara plågas av för höga temperaturer utan även lider brist på mat och vatten. Vi är nämligen övertygade om att ett civiliserat samhälle tar skada om man inte handskas med djur på ett civiliserat sätt, om det så rör sig om biffdjur.
Utskottet för transport och turism håller med Europeiska kommissionen om att kraven på transportenheternas utrustning bör vara olika för olika sorters boskap, detta har dock inte utvecklats tillräckligt i förslaget. Det är därför mitt utskott har framlagt detaljerade förslag för att förhindra att djuren faller av vagnar eller ramper och skadar sig när de tvingas från ett däck till ett annat. Men det största problemet är att kommissionen utelämnar vissa saker för att de anser att dessa bör tas upp i ett direktiv om fordonsanvändning och inte i typgodkännandet. Men jag kan säga er att för boskapen spelar det ingen roll i vilken riktlinje det står. Det är märkligt att man gör skillnad på utrustning och användning då utrustningen ju i hög grad avgör hur ett fordon kan användas. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har övertagit många av förslagen från utskottet för transport och turism och jag vill sålunda tacka Hautala för hennes ansträngningar.
Jag hoppas följaktligen att dessa står sig inte bara genom den första behandlingen utan även genom den andra och att vi således kan övertyga kommissionen och rådet. I nödfall under den allra sista omgången.

Paasilinna
Herr ordförande! Jag tackar föredraganden för ett bra betänkande. Europa har de senaste åren upprörts över den här bestialiska behandlingen av slaktdjur. Transporterna i unionens medlemsländer och i synnerhet utanför medlemsländerna sker i dag under förhållanden som tidvis kan beskrivas som vedervärdiga och helt omänskliga. Den här situationen råder till stora delar fortfarande. Jag har själv slaktat djur och även arbetat med djurtransporter och således vet jag något om detta. Att transportera djur för slakt över långa sträckor till länder utanför unionen - även om den här saken där tycks väcka munterhet så kunde ni ändå lyssna med större uppmärksamhet - är både mänskligt och ekonomiskt sett ohållbart. Vi måste fästa uppmärksamhet på slaktdjurens omänskliga förhållanden, ty dessa transporter sker ju med hjälp av unionens stöd. På detta sätt har det uppstått ett permanent tillstånd till djurplågeri.
Det direktiv om transportfordon som vi håller på att behandla är ett interimistiskt beslut, men i rätt riktning. Man måste uppmärksamma på- och avlastningen som det har konstaterats. Lastningen är den största stressfaktorn, vem skulle inte bli nervös om man lastades dåligt till döden. Lastningsstressen kan elimineras med hjälp av enkla lyftanordningar som konstaterats. I direktivets kvalitetskrav måste även skillnaderna inom unionen beaktas, såsom skillnaderna mellan nord och syd. I mitt land har man gjort mycket för detta, men kontrollen måste fås att fungera inom unionen.
Mina herrar och damen där i främsta bänkraden! Det viktigaste skulle vara att upphöra med att transportera levande djur till slakt över kontinenten. Som kött lider man inte av resan.

Herman
Herr ordförande, kära kolleger! Min grupp är positiv till målsättningarna och bestämmelserna i detta förslag till direktiv som innehåller avsevärda förbättringar jämfört med de nuvarande bestämmelserna. Men förbättringar innebär också ökade kostnader. Ingenting är gratis.
Det är anledningen till att vi, även om vi kan acceptera förstärkningar av vissa krav som föredraganden föreslår, långtifrån instämmer med henne i allt, bland annat i enlighet med en viktig princip på lagstiftningsområdet, nämligen proportionalitetsprincipen. De bilder som skapat medlidande, ilska eller indignation bland många av våra landsmän motsvarar en verklighet som vi måste avskaffa, men som inget har att göra med vissa föreslagna bestämmelser, bland annat när det gäller problemet med ramper.
Om Ilaskivi är expert på området kan jag i min tur hävda att jag är expert när det gäller att lasta och lossa djur. I min ungdom lastade och lossade jag hundratusentals och åter hundratusentals grisar och kreatur. Jag vet alltså vad en ramp är. De ramper som hittills använts har en lutning på mellan 30- och 40-. Jag önskar att jag kunde visa er skillnaden mellan en ramp med 25- och en med 20- lutning. Ni skulle bli mycket förvånade, och man skall inte underskatta djurens förmåga att övervinna ett hinder av detta slag.
Jag har erfarenhet av detta och jag kan säga er att i det här sammanhanget är kostnaden alltför stor. Hautala bekräftar att det är tekniskt möjligt. Vi kan naturligtvis transportera alla djur i bussar med luftkonditionering och liggplats - det är tekniskt möjligt. Frågan är bara om välbefinnandet står i proportion till kostnaden och i det hänseendet går föredraganden för långt. En ramp med 20- lutning skapar avsevärda problem och borde bland annat vara vikbar för att kunna fällas ihop, vilket naturligtvis blir mycket dyrt.
Det är anledningen till att vår grupp inte kommer att stödja föredraganden i hennes överdrivna förslag, men vi är de första att entusiastiskt stödja de som är rimliga.

Killilea
Herr ordförande! Min första reaktion på Hautalas betänkande är att fråga varför utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik gavs i uppdrag att behandla en fråga som, enligt min åsikt, rätteligen tillhör utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och utskottet för transport och turism. Hur frågan om djurs välbefinnande under transporter kan sägas ha större relevans för den ekonomiska politiken och penningpolitiken än för jordbrukspolitiken eller transportpolitiken är något som övergår mitt förstånd. Jag antar att begärandet av yttranden från dessa utskott är något slags tröst, men generellt sett kräver detta beslut något slags förklaring. " Oförklarligt" tycks mer och mer bli normen för detta parlament.
Vad gäller ämnet för detta betänkande - säkra och humana transporter av djur - accepterar vi alla utan att tveka detta som ett fundamentalt krav. Men än en gång går vi över styr i denna fråga som har behandlats på ett adekvat sätt i kommissionens egna förslag. I medlemsstaterna finns redan mycket stränga krav på kontroll av djur inför transporter, speciellt långtradartransporter, och med rätta. Transportsätten är också, enligt min mening, av högsta kvalitet och standard. De måste de av nödvändighet vara om djuren ska anlända till sina destinationsorter i god kondition - acceptabel för den slutgiltiga mottagaren. Inom jordbruksindustrin, liksom i alla andra industrier, ligger det i bondens eller kreaturshandlarens eget intresse att visa sin produkt i bästa kondition för att erhålla bästa möjliga pris.
Om vi avser att införa ytterligare byråkrati, om vi insisterar på att införa en rad nya krav för djurtransporter, kommer vi att tänja systemet till bristningsgränsen vad gäller ökade kostnader och minskad effektivitet. Kostnaderna för sådana procedurer kommer givetvis att bäras endast av två grupper: bönderna och konsumenterna. Vi är tillbaka i en typisk grön dagordning, herr ordförande, samma gamla visa: oavsett vad man ger dem vill de ha mer och mer. Men de grönas höghusockupanter vet mycket lite om realiteterna för dagens jordbruk och har lärt sig mycket lite.

Tamino
Herr ordförande! Det är de senaste händelserna med misshandel av djur under transport, i synnerhet från länder i öst, som förorsakat en stark känsloreaktion från allmänhetens sida. Det är alltså till allmänheten och inte till de Gröna som ett svar måste ges med det förslag vi diskuterar.
Generellt sett fastställde Europaparlamentet redan den 2 oktober 1997 karaktären av transport för levande djur, i synnerhet framhävs att resan inte bör överskrida åtta timmar, och generellt sett hävdas att transporten bör begränsas till närmast möjliga plats för slakt.
Det är uppenbart att det är ur denna synvinkel som även den allmänna diskussionen om transport borde ske. Med detta förslag till direktiv behandlar vi endast fordonens karaktär, men även ur denna synpunkt måste vi säga att förslaget till direktiv har sina gränser, i synnerhet för att det är frivilligt och för att endast nya fordon nämns, det vill säga, fordon som kommer att registreras efter den 1 maj 1999, enligt angivelse.
Dessutom finns det olika aspekter som redan belysts i tidigare inlägg och som kräver förbättring - det gäller allt från rampernas lutning till nödvändigheten av hydrauliska lyftanordningar för transporten av svin, till höjden tillgänglig för djuren, till reaktioner på stressen och på problemet med temperaturen.
Det är uppenbart att det rör sig om ett förslag för vilket vi efterfrågar att inte endast betänkandets text skall godkännas, utan även alla ändringsförslag, och på så vis framhäva det faktum att i detta förslag saknas helt och hållet en hänvisning till fjäderfän, i synnerhet till hönor.

Ewing
Herr ordförande! Till skillnad från Herman är jag inte någon expert på att lasta djur men jag är expert på att se det göras, eftersom jag bor i en region där miljoner djur konstant fraktas långa sträckor. Min region har 90 öar, och man kan föreställa sig den stress det innebär för djuren att flyttas från öarna till fastlandet, och därifrån vidare ut på långa resor.
Både parlamentet och kommissionen har visat engagemang i frågan. Det finns en åttatimmarsregel och den rekommendation som nämndes av föregående talare, om att djur bör slaktas så nära sin ursprungsort som möjligt.
Jag vill verkligen utnyttja detta tillfälle för att fråga kommissionären om han anser att det råder alltför stor slapphet vad gäller övervakning. En stor del av kritiken från allmänheten handlar om boskap som kommer från tredje land till Europeiska unionen. Jag vill veta vad i hela friden vi kan säga för att lugna den kritiska allmänheten, eftersom - sorgligt nog måhända - den största brevhögen en parlamentsledamot får handlar om djurskydd.
Jag stödjer samtliga ändringsförslag som handlar om ramper för grisar, eftersom jag har sett skräcken inblandad när grisar ska in i en lastbil. Den stackars föraren vet att han bara har åtta timmar men en timme går åt till att lasta grisarna, så vi måste verkligen se över frågan om lastramper.

des Places
Herr ordförande! Att ta hänsyn till levande djurs välbefinnande vid transport är en lovvärd målsättning och det är inget speciellt med det. Det är för övrigt något som vi alla tjänar på. Djurproduktionsbranschen har allt intresse av att respektera djuren under transporten, och alla vet att djur minskar starkt i värde om transportförhållandena är dåliga. Vi är därför positiva till denna respekt för transportförhållandena, under förutsättning att de tillämpas överallt, inbegripet vid handel med tredje land, både vid import och export, och att allt detta är tillämpligt och användbart.
Som ett exempel kan man fråga sig vad det tjänar till att ha stränga normer för tillverkning av nya bilar om man inte respekterar principerna om djurens välbefinnande när bilarna används? Vi vet också att klimatförhållandena skiljer sig avsevärt mellan Medelhavsregionerna och de nordiska länderna. Varför skall vi då ha samma tillverkningsnormer?
Lantbrukarna använder också särskilda fordon för att transportera sina djur, antingen för att sälja dem inom ett mycket litet område eller också för att byta betesmark. Också här måste man se till att inte skapa onödiga kostnader för jordbrukarna.
Vi motsätter oss därför alla ändringsförslag som syftar till att öka kostnaderna för jordbrukarna och för företagen i branschen, och vi skall i stället kräva att all internationell handel genom WTO: s avtal beaktar de internationella transportnormerna.

Sindal
Heidi Hautalas betänkande är i hög grad tekniskt, men som vid alla typgodkännanden är det nödvändigt att ta hänsyn till syftet, som i detta fall är djurtransporter. Detta tycker jag att betänkandet lever upp till på ett bra sätt. Sedan 1994 har parlamentets ordförande tagit emot framställningar med miljoner underskrifter rörande djurens välbefinnande och just transporter. Förordningar och direktiv har inte bidragit på ett avgörande sätt till att förbättra för djuren under transporterna. Såväl direktivet från 1995 som förordningen från 1998 pekar på att det är nödvändigt att fastställa krav på transportmedel som används till djur. Detta gör vi idag.
Det gemensamma beslutet utgör därför den viktigaste tekniska åtgärden när det gäller att säkerställa att det verkligen sker framsteg. Detta är svårt. Det finns stora skillnader mellan medlemsstaterna. Men det skall nog lyckas. Många beslut och uttalanden har sett dagens ljus, men vi har också något konkret på gång. I och med detta direktiv har vi en grund för förbättringar av djurens välbefinnande vid transporter, men jordbruket och slakterierna i medlemsstaterna är förpliktade att se till och kontrollera att framtida transporter - detta gäller också transportmedel - kontrolleras. Detta skall andra utskott också ta till sig, och andra kommissionärer och naturligtvis också rådet. Vad hjälper det att vi skapar optimala slaktförhållanden när vi stressar djuren under transporterna?
Transport av levande djur, antingen det är till slakt eller vidare avel är inte önskvärt, men ett faktum. Det får mig att nämna att även om vi förbättrar djurens välbefinnande, så ökar smittspridningen i alla fall. Det har inget med dagens ämne att göra, men har något att göra med hur bilarna skall göras rena. Det finns god anledning att minska de transeuropeiska djurtransporterna, men i övrigt stödjer jag Hautalas betänkande och hoppas att kommissionen och rådet kan komma fram till något förnuftigt.

Funk
Herr ordförande, käre herr kommissionär! Det handlar i Hautalas betänkande om den tekniska utrustningen av kreatursfordon. Vi har nu flera gånger fått höra att transporten av slaktdjur - hästar, svin, nötkött och får - är en mycket känslig fråga, eftersom naturligtvis de filmer som har visats bara har visat det som inte har fungerat. Det som har fungerat har man dock inte visat. Vi får inte dra alla över en kam. Det finns också transporter som fungerar.
Dessa händelser får inte upprepas. Det står utom allt tvivel. Det var inte länge sedan vi röstade igenom van Dijks betänkande, och vi förvånas samtidigt över att djurskyddet varje gång dyker upp i olika utskott. Det är inte så bra. Vi borde lämna djurskyddet där man har med det att göra, nämligen på jordbruks- och transportområdet. När vi lägger ned så mycket arbete måste vi också veta vad det blir av det.
Föredraganden har lagt ned mycket möda, även de rådgivande utskotten har gjort ett bra arbete. Jag skulle emellertid vilja klarlägga - och jag vet en del om det eftersom jag är jordbrukare -, att lyftanordningar vid svintransporter inte är svaret på allt.
van Dijk begärde nyligen i sitt betänkande att svin upp till 30 kg skall lastas med en lyftanordning. Det är okej. Nu säger Hautala att alla svin måste lyftas med en lyftanordning. Jag säger följande till er: På min gård finns det en lastningsramp som är lika hög som lastbilen. Detta är avgörande, för då går djuren in i lastbilen på samma nivå som marken. När vi köper djur går de då också ur lastbilen på samma nivå. Ni kan glömma bort alla era lyftanordningar! Detta är det bästa sättet eftersom djuren är vana vi det.
Det beror på människorna och inte på fordonet. Människan måste handskas med djuret så att det behandlas anständigt. Vid större djurbestånd måste vi kräva denna lastningsramp, vilken exakt motsvarar lastbilens höjd. De är ju standardiserade, och det fungerar. Av småbönder kan vi inte kräva detta, för om småbönder måste bygga en lyftanordning på sina fordon, när de själva skall åka med sina djur till marknaden, då ger de upp i förtid, innan de gör ett sådant köp. Så tillvida är det ingen idé.
Jag vill helt enkelt än en gång betona följande: Vi måste förstärka genomförandet och kontrollen av medlemsstaternas djurskyddsbestämmelser. Jag förebrår inte kommissionen någonting, för den rår inte för det. Den har ingen personal för detta. Vi har flera gånger redan satt in pengar i budgeten, som inte har betalats ut eftersom rådet har vägrat sätta in personal för att genomföra dessa övervakningar. Det är avgörande! De människor som handskas med djuren är avgörande, och om de handskas med dem på ett anständigt sätt kommer det också att fungera.

Schierhuber
Herr ordförande! Djurskyddet är en viktig fråga för mig. Medvetandet om betydelsen av djurens behandling, vare sig det handlar om nytto-, avels- eller slaktdjur, är just nu stor i Österrike. Det österrikiska ordförandeskapet kommer att ta sig an denna fråga i högre grad, för att det också skall bli en förbättring av transportvillkoren för djur över hela Europa.
När det gäller djurtransporter skulle jag vilja understryka att det är nödvändigt med bestämmelser som gäller över hela Europa. Europaparlamentet borde visa den politiska vägen och skapa ramvillkor för detta. Europaparlamentet borde dock inte rösta igenom alltför detaljerade tekniska föreskrifter.
Vi är valda som politiker, för att syssla med politik, och inte för att ersätta experter inom andra fackområden, exempelvis veterinärer, tekniker osv.
För djurens välbefinnande är det mycket viktigt med en djurvänlig transport av avels- och nyttodjur. Även transport av levande slaktdjur måste genomföras under goda villkor, eftersom köttets kvalitet är beroende av det.
Vi som producenter vill ha en bra behandling. Efter försäljningen tillhör emellertid inte djuret bonden längre, utan köparen är ansvarig. Att använda modern teknik är säkert bra och positivt, men jag ber också om att man skall ta hänsyn till att nyttodjurarterna beter sig olika. Att lyfta svin med en lyftanordning är enligt min åsikt omöjligt, eftersom de aldrig håller sig lugna. När man talar om lastningsrampers lutning vill jag säga att vi i Österrike har fasta ramper som har motsvarande lutning. Det är också viktigt för mig att åkaren och lastpersonalen behandlar djuren på ett lugnt sätt.

Keppelhoff-Wiechert
Herr ordförande, herr kommissionär, mina ärade damer och herrar! Jag har nu också varit här i snart tio år och jag tänker på vad vi redan har diskuterat på området djurskydd, alla papper vi har skickat i väg, och ibland får jag verkligen intrycket att det här handlar om mycket teori, men mycket lite praktik.
Jag säger ja till djurskydd, men jag säger nej till detta förslag från Hautala, när det gäller lastningsrampen. Vi skapar intrycket att det här bara skulle finnas massproduktion. Många praktiska frågor har redan ställts. Vad händer med småbonden, som bara vill transportera sitt djur från X till Y? Vad händer med byslaktaren, om vi hela tiden säger: Ja, regional produktion - detta skulle jag vilja rikta till De Gröna -, det skall vara djur som kommer från familjejordbruk, som bäddas i strå, som sedan bärs på silverfat genom trakten. Det passar dock inte ihop med det Hautala har föreslagit här.
Jag har också, herr kommissionär Bangemann, svårigheter med hur kontrollerna sammantaget skall gå till. Vad har vi inte redan beslutat om allt! Transporter på högst åtta timmar, på- och avlastning, vattning, en del är verkligen verklighetsfrämmande, och därför skulle jag här vilja föreslå att vi enas om praktiska lösningar, och ni borde verkligen också ta hänsyn till de praktiska erfarenheterna från vår kollega som är jordbrukare.

Bangemann
Herr ordförande! För att direkt gå in på era påpekanden, fru Keppelhoff-Wiechert: Hela eller - låt oss säga det - två tredjedelar av diskussionen berör över huvud taget inte betänkandet och inte heller problemet. Här handlar det nämligen inte om kontroll av djurtransporter eller om hur djurtransporter genomförs, utan det handlar helt enkelt om typgodkännande av fordon som dessutom används för djurtransporter. Det är något helt annat än det som många har sagt här. Om Ewing och andra har sett dessa hemska bilder och säger att det här måste man sätta stopp för, så är det inte alls föremål för det här betänkandet.
I det här betänkandet handlar det om att vi vill godkänna fordon, som på ett visst sätt är avsedda för vissa djurtransporter. Det är allt! Alla anmärkningar om kontroll kan ni ta med er hem igen, för fordonen kommer naturligtvis att kontrolleras med avseende på om de motsvarar typen, annars blir de inte alls godkända. För detta behöver vi heller inga nya tjänstemän, till det har vi nämligen de tekniska övervakningsorganisationerna osv. Ta alltså inte illa upp, men vi hade varit färdiga för en halvtimme sedan om ni hade diskuterat det vi har lagt fram här, och inte ett helt annat problem, nämligen hur man kontrollerar och genomför djurtransporter. Det är inte det saken gäller just nu.
Tillåt mig också en annan anmärkning. Jag tycker alltid att det är en smula komiskt att människor, som intresserar sig så för djuren, koncentrerar sitt intresse till transporterna, men i det ögonblick när ett djur slaktas, mattas intresset av. Jag tycker att det är lite underligt. Ett djur måste behandlas på ett fantastiskt sätt, men sedan slaktas det. Jag skulle kunna tänka mig att en stressad gris skulle klara av stressen bättre, om den över huvud taget inte slaktades.
Nu kommer jag till betänkandet! Föredraganden har lagt fram 24 ändringsförslag. Av dessa kan vi acceptera nio, nämligen nr 3, 4, 6, 14, 17, 18, 19, 20 och 21. Alla dessa ändringsförslag har med förbättringar av redaktionell natur att göra, det är mycket önskvärt. Delvis medger de också tillverkarna mer flexibilitet, och därför kan vi acceptera dessa ändringsförslag. Vi kan inte acceptera de andra. Jag kan nu inte i detalj motivera detta, men jag kommer att välja ut några.
Först och främst typgodkännandet. Jag vill ännu en gång säga att typgodkännandet inte har med användningen av fordonen eller med djurskyddet som sådant att göra. Därför är alla ändringsförslag som syftar till att förbättra anävndningen eller djurskyddet som sådant, på fel plats i det här sammanhanget. Naturligtvis skulle man på en typ - och det vore en sådan ändring - kunna reglera höjden på lastutrymmet, på ett annat sätt än vad vi föreslår här. Vi har emellertid hållit oss till de beslut som redan har fattats av jordbruksministerrådet, och i direktiven 91/628 och 95/29 samt i en förordning är höjder fastställda, vilka vi har övertagit. Det är naturligtvis ingen idé att vi har andra höjder i direktiven som vi redan har, än vad vi har i direktivet om typgodkännande. Alla skulle ju tycka att vi inte var riktigt kloka i huvudet om vi bestämde två olika höjder. Därför måste vi hålla oss till det som har beslutats hittills.
Sedan är det lutningsvinkeln. Jag är ingen expert som Fernand Herman, och jag är alltid full av beundran över vad han redan har hunnit med i sitt liv. Vid varje betänkande berättar han om sitt liv och sina erfarenheter. Han måste alltså ha gjort otroligt många erfarenheter. Vi har räknat på det. Om man sänker lutningssvinkeln till 20º betyder det att lastningsrampen blir så stor att den sammanlagda höjden på 4 meter inte kan hållas längre. Nåja fru Hautala, man kan vara oense om mycket, men att vara det om matematik, det är mycket svårt, eftersom man då helt enkelt måste räkna. Där finns det inga olika åsikter. Därför kan vi, om vi inte vill överskrida den föreskrivna gränsen på 4 meter, inte anta detta ändringsförslag.
Som sagt, jag kan inte gå igenom alla dessa ändringsförslag i tur och ordning. Jag hoppas - jag är något förtröstansfull efter bidragen från ledamöterna från den kristdemokratiska gruppen -, att man kommer att lyckas att nå fram till en gemensam stånpunkt, där nu en av de sista föreskrifterna om typgodkännanden kan antas. Det är inte den sista, men en av de sista, så att vi sedan kommer att få hela paketet på det torra.

Hautala
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja tala om för kommissionär Bangemann att jag i viss utsträckning behärskar geometri och har dessutom vid universitet studerat lantbruk, men har ni någonsin hört talas om gångjärn? Gångjärn är nämligen en ganska intressant, men till slut mycket enkel uppfinning, som det här problemet med rampens längd kan lösas med. Det är i själva verket en mycket enkel teknik. Vi talar, som Anttila sade, om 2000-talets nya, kommande fordon. Har vi i dag för låga ambitioner så kommer djurskyddsorganisationerna om två år att meddela oss att dessa fordon inte duger till något. Tror ni att det kommer att gynna dessa fordonstillverkare?

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts fem minuter i väntan på frågestunden.)

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0481/98). Vi skall behandla frågor till rådet.
Jag vill börja med att välkomna fru Ferrero-Waldner, agerande ordförande i rådet, som skall vara tillsammmans med oss den kommande perioden. Vi tror att det som vanligt kommer att råda en anda av samförstånd i denna kammare, och att Ferrero-Waldner kommer att ge utförliga svar på våra frågor utifrån den kunskap vi vet att hon har och därför inleder vi nu frågestunden på det traditionella och lugna vis som är utmärkande för denna kammare.
Fråga nr 1 från Freddy Blak (H-0607/98):
Angående: Tjänsteföreskrifterna och diskriminering av homosexuella
I gemenskapens nuvarande tjänsteföreskrifter diskrimineras homosexuella och deras registrerade partner. Även om homosexuella anställda har precis samma arbetsuppgifter och skyldigheter som sina heterosexuella kolleger, har de inte samma rättigheter.
Rådet har möjlighet att avskaffa denna uppenbara diskriminering när en ändring av tjänsteföreskrifterna skall antas. Rådet bör lyssna på Europaparlamentet, som med övervägande majoritet har krävt en ändring av tjänsteföreskrifterna, så att homosexuella och sambor kan få samma rättigheter som sina kolleger. Det är därför med stor besvikelse jag har noterat att ordförandeskapet uppmanar rådet att ändra tjänsteföreskrifterna utan att följa Europaparlamentets uppmaning om att avskaffa diskriminering av homosexuella anställda och deras partner. Är det verkligen så att ordförandeskapet vill främja fortsatt diskriminering? Fru Ferrero-Waldner, jag överlämnar ordet till er så att ni kan besvara Blaks fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Jag tar ställning till er fråga om tjänsteföreskrifter och diskriminering av homosexuella. Lika behandling av homosexuella när det gäller tjänsteföreskrifterna för de europeiska tjänstemännen behandlades för en kort tid sedan av rådets behöriga organ. När det gäller översynen av det av kommissionen förmedlade förslaget om ändring av tjänsteföreskrifterna såvitt avser lika behandling har rådet yttrat sig om följande två aspekter:
För det första bekräftade rådet vid antagandet av förordning 781/98 den 7 april 1998 om ändring av tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna och anställningsvillkoren för övriga anställda i dessa gemenskaper såvitt avser lika behandling, principen om icke-diskriminering vad gäller sexuell läggning. Artikel 1a föreskriver från och med nu att - jag citerar - " Tjänstemännen har i fråga om tillämpning av tjänsteföreskrifterna rätt till lika behandling utan direkt eller indirekt hänvisning till ras, politisk, filosofisk övertygelse, kön eller sexuell läggning, utan att det påverkar tillämpningen av de relevanta bestämmelser i tjänsteföreskrifterna som föreutsätter ett visst civilstånd."
För det andra har rådet, i synnerhet med tanke på utvecklingen inom lagstiftningen i en del medlemsländer, bett kommissionen att vid antagandet av denna förordning genomföra de nödvändiga undersökningarna när det gäller erkännandet av registrerade partnerskapsförhållanden och lägga fram motsvarande förslag till det på grundval av de tidigare nämnda undersökningarna. Ordförandeskapet kommer därför att se till att dessa nya förslag granskas så fort det läggs fram för rådet av kommissionen.

Blak
Jag vill börja med att hälsa företrädaren från rådet hjärtligt välkommen. Jag måste säga att det är många år sedan vi haft en så charmerande företrädare här. Men jag är inte helt nöjd med det svar jag fick. Man är ju i färd med att ändra bestämmelserna, men man har ju fortfarande glömt att väga in att det finns personer av samma kön som vill leva tillsammans, och detta bör respekteras. Det har man inte gjort. Jag vill gärna ställa följande fråga till er: Den svenska regeringen stödjer officiellt en svensk tjänsteman i rådet som har ett fall uppe i domstolen rörande diskriminering av honom och hans registrerade partner. Vilken är ordförandeskapets inställning till denne svenske tjänstemans argument?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade herr ledamot! Tack för ert välkomnande! Jag skulle gärna vilja säga ännu en gång om er följdfråga att vi, när det gäller de svenska förslagen och de svenska initiativen, naturligtvis väntar på vilka förslag kommissionen kommer att lägga fram för oss, för annars kan rådet inte agera i frågan.
Jag skulle ännu en gång vilja utveckla följande: Redan i mars 1993 hade kommissionen översänt ett förslag till ändring av tjänsteföreskrifter för Europeiska gemenskapens tjänstemän och anställningsvillkoren för övriga anställda vid Europeiska gemenskapen vad gäller lika behandling av män och kvinnor. Målet med denna ändring var att för det första fastställa den allmänna principen om lika behandling av män och kvinnor, för det andra att införa bestämmelser, genom vilka det skall bli möjligt för organen att undanröja de faktiska ojämlikheterna som inkränktar på kvinnors chanser på de områden som föreskrifterna täcker.
Av de ändringar som Europaparlamentet föreslog i november 1993 har kommissionen delvis antagit den första ändringen, till följd av vilken principen om icke-diskriminering skall utvidgas till sexuell läggning. Efter en rad konsultationer lade kommissionen den 3 mars 1996 ett ändrat förslag, om vilket parlamentet hördes på nytt.
Parlamentets nya yttrande utgår från tanken att Europeiska gemenskapen skall ta hänsyn till det faktum - som ni sade - att ett ökande antal, framför allt unga människor, lever tillsammans utan att gifta sig, och att därför en motsvarande ändring av anställningsrätten för gemenskapens offentliga tjänster skall göras, efter förebild av Europeiska monetära institutet.
Vid granskningen av kommissionens förslag i de behöriga rådsorganen antydde kommissionen att den inte kommer att lägga fram några nya förslag som inte tar hänsyn till parlamentets ändringar. För att ändra kommissionens förslag var det den här gången nödvändigt med enhällighet i rådet, det vill säga, rådet väntar på att kommissionen skall lägga fram nya förslag, som det sedan skall behandla.

Holm
Jag tackar rådet för svaret, men jag är inte nöjd med det. Om jag förstod svaret rätt, har man nu gjort ett undantag och sagt att man skall lägga fram ett nytt förslag längre fram vad gäller de nya samboförhållandena, eller registrerade partnerskap som finns i vissa av medlemsländerna. Frågan är då när detta nya förslag kommer och hur man kommer att behandla denna fråga längre fram.
Tjänsteföreskrifterna ändras ju inte särskilt ofta utan, tvärtom, mycket sällan. Även om man ju i realiteten vet att registrerat partnerskap finns i flera av EU: s medlemsländer, innebär det att rådet tänker fortsätta att diskriminera anställda som kommer från dessa länder. Det är helt enkelt fortsatt diskriminering av homosexuella, trots att denna typ av samlevnadsförhållande är tillåten i de länder som de ursprungligen kommer ifrån. Jag skulle gärna vilja ha ett svar på detta.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Får jag ännu en gång peka på - kanske kom det fram dåligt, därför betoner jag det ännu en gång -, att rådet har bett kommissionen att den skall framställa en studie i denna fråga, och så snart kommissionen lägger fram dessa förslag kan rådet agera.

Ojala
Herr ordförande! Ärade medlem av rådet! För det första vill jag gratulera er som representant för Österrike till att ni är nu det första av de nya medlemsländerna som har ordförandeskapet. Jag önskar er framgång under ordförandeperioden.
Vad sedan beträffar diskriminering av homosexuella, förbjuder Amsterdamfördragets artikel 13 diskriminering på grundval av den sexuella läggningen och i detta hänseende är det viktigt att på basis av artikel tretton även ändra tjänsteföreskrifterna. Det skulle givetvis vara oerhört viktigt att det inte heller i medlemsländerna förekommer diskriminering och i detta avseende tittar vi speciellt på Österrikes egen lagstiftning när ni nu är ordförandeland. Även i er egen lagstiftning finns det klara brister när det gäller homosexuella. Jag skulle nu uttryckligen vilja fråga er, på vilket sätt tänker ni på basis av artikel tretton gå vidare för att ändra tjänsteföreskrifterna?

Ferrero-Waldner
Fru Ojala, får jag ännu en gång betona vad jag redan klart och tydligt gav uttryck för vid frågans besvarande, nämligen att rådet redan vid antagandet av förordning nr 781/98 av den 7 april 1998 om ändring av tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna och anställningsvillkoren för övriga anställda i dessa gemenskaper såvitt avser lika behandling. principen om icke-diskriminering vad gäller sexuell läggning bekräftade principen om icke-diskriminering vad gäller sexuell läggning. Artikel 1a föreskriver att " Tjänstemännen har i fråga om tillämpning av tjänsteföreskrifterna rätt till lika behandling utan direkt eller indirekt hänvisning till ras, politisk, filosofisk övertygelse, kön eller sexuell läggning, utan att det påverkar tillämpningen av de relevanta bestämmelser i tjänsteföreskrifterna som föreutsätter ett visst civilstånd."
Detta motsvarar exakt Amsterdamfördragets formulering, och på grund av detta ombads kommissionen, vilket jag redan har sagt, att genomföra en undersökning om erkännandet av registrerade partnerskap och sedan lägga fram förslag för rådet.

Ordföranden
Fråga nr 2 från Felipe Camisón Asensio (H-0608/98):
Angående: Överbokning av flygpassagerare
Ämnar rådet genomföra något nytt initiativ för att ta itu med problemet med det växande antal passagerare som blir offer för det överbokningssystem som tillämpas på Europeiska unionens flygplatser? Fru Ferrero-Waldner, jag överlämnar ordet till er så att ni kan besvara Camisóns fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr Camisón Asensio! Den 30 januari lade kommissionen för rådet fram ett förslag till rådets förordning (EG) om ändring av förordning 295/91/EEG om införande av gemensamma regler om kompensation till passagerare som nekas ombordsstigning på flygplan i regelbunden lufttrafik. Denna förordning trädde i kraft i april 1991, och kommissionen har sedan dess samlat in information om dess tillämpning. Med hänsyn till den senaste utvecklingen inom lufttrafiksektorn syftar de av kommissionen föreslagna ändringarna, i synnerhet när det gäller att utvidga de situationer när en flygpassagerare har rätt till kompensation, och anpassningen av miniminivån på kompensationen, till att begränsa praxisen med överbokningar till en mer förnuftig omfattning.
De föreslagna ändringarna granskas för närvarande av rådets organ. Sedan dess har rådet, den 18 juni i år, kommit fram till slutsatser, där det erkänner behovet av att omarbeta den nu gällande förordningen, med målet att öka minimibeloppen, och kommissionen ombeds granska hur flygpassagerarna bättre skall kunna informeras om sina rättigheter. Rådets organ kommer att fortsätta översynen av kommissionenens förslag med sikte på ett snabbt enande.

Camisón Asensio
Jag vill också börja med att på parlamentetariskt vis lyckönska fru agerande ordförande i rådet. Jag är inte det minsta överraskad över att det tilltagande problemet med överbokning vållat stark oro inom de europeiska institutionerna, något som nyligen, precis som fru ordföranden i rådet sa, ledde till att en förordning på området blev föremål för diskussion i rådet.
Men det paradoxala i det här fallet är att majoriteten av de passagerare som inte tillåts gå ombord saknar kännedom om sina rättigheter på området. Mot bakgrund av detta har vi en följdfråga som består av två delar:
När kommer man att tvinga flygbolagen att sätta ut en skylt bredvid luckan som informerar om passagerarens rättigheter i fall av skada vid överbokning? Fastslår den kommande lagstiftningen rätten till kompensation för skador som uppkommit på grund av missade anslutningar? För som det är nu hänger frågan i luften, och bättre kan det inte uttryckas när det rör sig om flygtransporter.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr Camisón Asensio! Får jag kanske än en gång utveckla följande och sedan återigen gå in på denna frågeställning. De föreslagna ändringarna av förordning 295/91 omfattar för det första en utvidgning av användningsområdet till alla flygresor; för det andra bokföringen på flygbiljetten, " transportdokument" kallat, av flygbolagen genom anmärkningen ok; för det tredje kompensationens storlek och för det fjärde kompensationer i alla fall av överbokning av flyg.
Får jag, särskilt vad gäller frågan om information till flygpassagerare, säga att jag själv i går av en händelse läste en utmärkt information i den tidskrift man får ombord, vilken väcker flygpassagerarnas intresse för denna fråga, men generellt sett kan vi naturligtvis inte nämna någon tidpunkt, först måste nämligen kommissionen uppmanas att granska möjligheterna, och det kommer förmodligen att dröja ytterligare.
Rådet kom ju, vilket jag kort skisserade tidigare, den 18 juni 1998 fram till slutsatser där det särskilt erkänner att för det första gör erfarenheterna av tillämpningen en översyn av förordningen nödvändig. För det andra välkomnar det kommissionens förslag om en ändring av förordningen och uppmanar Coreper att fortsätta diskussionen om kommissionens förslag, vilket tyder på ett relativt snabbt avklarande, och det uppmanar kommissionen att särskilt ägna sig åt informationsfrågan.
Det kommer alltså inte att dröja alltför länge, och även konkurrensen kommer att sörja för en bättre service och reglera fler passagerare, för den här frågan blir en allt viktigare fråga för alla flygpassagerare.

Ewing
Bruket att överboka erkänns öppet - de talar om för passagerare som jag att alla flygbolag gör det - och, såsom nämnts, människor känner inte till sina rättigheter. Kan jag fråga rådets ordförande, som jag välkomnar mycket - hon har skänkt färg åt denna ganska dystra lokal - om hon tror att dessa förslag kommer att träda i kraft under det österrikiska ordförandeskapet?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade parlamentsledamot! Tack så mycket för det vänliga välkomnandet. Det är svårt att säga det redan nu. Ni vet att kommissionen har uppmanats att agera, men ännu har vi inte sett några som helst förslag. Det är därför svårt för mig att säga er om det är möjligt under vårt ordförandeskap, men det är säkert en fråga som vi kommer att rikta vår uppmärksamhet mot.

Ordföranden
Fråga nr 3 från Alexandros Alavanos (H-0609/98):
Angående: Strikt upprätthållande av Amsterdamfördraget
Ordföranden i rådet, den brittiske utrikesministern Robin Cook, begick vid sitt besök i Ankara ett utökat brott mot Amsterdamfördraget. Besöket var ett försök att utforma en gemensam ståndpunkt för " de 14" - det vill säga, med undantag för Grekland - om de politiska relationerna mellan Europeiska unionen och Turkiet och Cook försökte ändra de beslut om Turkiet som togs vid Europeiska rådets möte i Luxemburg, något som endast ett toppmöte kan göra.
Eftersom hans agerande utgör ett brott mot artiklarna J.3.3, J.8.2., J.13.1 samt J.13.2 i Amsterdamfördraget tillfrågas rådet vilka åtgärder det avser att vidta för att varje ordförandeland i Europeiska unionens råd strikt skall övervaka tillämpningen av Europeiska unionens fördrag. Fru ordföranden i rådet har ordet för att besvara frågan från Alavanos, som befinner sig bakom er.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Jag vill kort gå in på ledamot Alavanos fråga och skulle vilja be om att ledamoten beaktar att Amsterdamfördraget ännu inte har trätt i kraft, och att därför inga överträdelser av de bestämmelser som finns i det kan göras gällande. Rådet är i vilket fall som helst övertygat om att den hållning Robin Cook intog i Ankara står i överensstämmelse med fördragets bestämmelser. Det ser därför ingen anledning att agera i enlighet med förslaget från ledamoten.

Alavanos
Herr ordförande! Jag vill tacka rådets ordförande. Frågan var riktad till herr Cook, men den hann inte nå honom. Han hann inte besvara frågan på grund av bytet av ordförandeskap. Jag förväntar mig inte att rådsordföranden skall kritisera sin kollega, det är väldigt svårt. Jag skulle bara vilja ställa en kompletterande fråga till rådsordföranden. Kommer det österrikiska ordförandeskapet att i fråga om utrikespolitik eftersträva samtycke från alla de 15 medlemsländerna, i enlighet med inte bara Amsterdamfördraget som snart träder i kraft utan även artiklarna i det föregående fördraget, och inte bara en överenskommelse med 13 eller 14 av medlemsländerna? Kommer Österrike, som demokratiskt land, att eftersträva samtycke från alla de 15 medlemsländerna i utrikespolitiska frågor, och i synnerhet när det gäller den känsliga Turkietfrågan?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade herr ledamot! Får jag säga er att Österrike och det österrikiska ordförandeskapet faktiskt kommer att vara mycket angeläget om att få till stånd en enhällighet mellan de femton. Jag vill också säga er att vi i de svåra frågor som rör Grekland/Turkiet, men också de som rör Cypern/Grekland/Turkiet, har inlett sonderingar med Grekland såväl som med Turkiet, vilka skall gå i denna riktning.
Vi vet naturligtvis att dessa frågor är mycket svåra politiska frågor, och att vi förmodligen bara kan ta små steg. Emellertid är det en angelägen fråga för oss. Kanske kan just ett litet ordförandeskap, ett litet land åstadkomma mer - eftersom verkligen alla intressen är inriktade på att arbeta för Europeiska unionen. Vi hoppas i alla fall att vi kan göra små framsteg med Grekland, Turkiet och Cypern i dessa mycket svåra politiska frågor.

Ordföranden
Fråga nr 4 från Pedro Marset Campos (H-0610/98):
Angående: Mänskliga rättigheter i Ekvatorialguinea
Det guineanska folket är sedan 30 år utsatt för diktaturregimer som fullständigt åsidosätter de mänskliga rättigheterna och permanentar ett tillstånd med våld och förtryck.
Har rådet för avsikt att energiskt och övertygande fördöma överträdelserna mot de mänskliga rättigheterna och kräva att regeringen i Ekvatorialguinea omvandlar de dödsstraff som utdömts för 15 medborgare vid en rättegång utan rättsliga garantier och där medierna förhindrades närvara, vilket bevisas av utvisningen av de spanska journalisterna? Anser inte rådet att man för att säkerställa rätten till opartiska rättegångar borde utöva effektiva påtryckningar på de guineanska myndigheterna genom att avbryta alla samarbetsprojekt som inte motiveras av strikt humanitära skäl? Fru ordförande i rådet, ni får ursäkta om jag är lite indiskret eftersom det råder en sådan vänskaplig stämning här, men jag har förstått att efternamnet " Campos" är er bekant. Herr Marset Campos befinner sig bakom er, han kommer att lyssna på er och härmed har ni ordet för att besvara hans fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Ärade herr Marset Campos! Jag skulle vilja utveckla följande om er fråga. Jag skulle vilja hänvisa er till svaren på frågorna H-0135/98 och E-1115 om läget på ön Bioko. Rådet har med oro följt det rättsliga förfarandet mot några medlemmar av den på ön Bioko hemmahörande folkgruppen Bubi, vilka dömdes för att ha tillhört eller stött självständighetsrörelsen, nämligen Movimiento de Autodeterminación de la Isla de Bioko (MAIB).
Europeiska kommissionen gav den 24 februari 1998 inför den ekvatorialguineanske ambassadören uttryck för sin oro vad gäller kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, som begicks efter det attentat som påståtts ha begåtts av MAIB i staden Luba den 21 januari. Flera hundra människor lär ha arresterats och minst tre personer dog efter förhör i fängelse.
Kommissionen krävde att myndigheterna skall få fram och bestraffa de som är ansvariga för sådana kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Ambassadören förklarade att en särskild kommission hade tillsatts inom inrikesministeriet för att ta emot och undersöka klagomålen om kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Presidenten skall till och med ha ingripit personligen för att inte våldsdåd av detta slag skulle förbli obestraffade. Ambassadören försäkrade vidare att de ansvariga för attentatet hade identifierats och ställts inför rätta. Alla andra anhållna hade släppts fria.
Vid ett möte mellan de ackrediterade ledarna för EU: s delegation med President Obiang i maj 1998 i Kamerun, tog dessa upp Europeiska unionens oro över läget för de mänskliga rättigheterna i Ekvatorialgiunea, med presidenten. Den 1 juni dömde en militärdomstol ändå 15 av de ca 100 anklagade till döden. Ordförandeskapet vädjade nyligen till presidenten i unionens namn om att dödsstraffen inte skulle verkställas. Såvitt vi vet verkställdes inte dödsdomarna.
Rådet kommer att fortsätta följa utvecklingen i Ekvatorialguinea noggrant, och ta varje tillfälle i akt för att peka på vilken betydelse den tillmäter värnandet av de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna i det här landet. När det gäller EU: s utvecklingsbistånd bad president Obiang i augusti 1996 om konsultationer med kommissionen i enlighet med artikel 366a i det fjärde Lomé-avtalet, i syfte att uppnå en överenskommelse om återupptagande av utvecklingssamarbetet. Med anledning av ett besök vid kommissionen den 31 oktober 1997 togs han emot av kommissionens ordförande Santer, för vilken han förklarade och försvarade sitt demokratiseringsprogram.
Kommissionen lät förstå att ett gradvis återupptagande av biståndet var beroende av framsteg i fråga om mänskliga rättigheter, demokratiska principer och rättsstatlighet.

Marset Campos
Jag tackar för den vänlighet och hövlighet som ordförandeskapet i rådet visat i det här fallet, men jag tror att vi alla, eftersom det framgår av dagens tidning, har tagit del av den tråkiga nyheten om en av de dömdas bortgång på sjukhuset, visserligen inte en av de dödsdömda, men denna incident avslöjar ändå de omänskliga villkor som de dömda lever under och de systematiska kränkningar av de mänskliga rättigheterna som Obiang har infört i hela landet. Jag tror att detta skapar en rädsla för mer dramatiska följder inom en snar framtid och gör det svårare för den demokratiska oppositionen i Ekvatorialguinea att genomdriva de förändringar som krävs. Därför måste Europeiska unionen agera bestämt och ta alla tänkbara medel till hjälp för att de mänskliga rättigheterna skall kunna återinföras i denna världsdel och dessutom bör man inte tillåta någon inblandning från främmande styrkor i Afrika.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Faktiskt har också jag tagit del av de senaste nyheterna, att ledaren för Movimiento de Autodeterminación de la Isla de Bioko har avlidit i fängelse, och det förmodligen till följd av den tortyr han hade varit med om. Får jag än en gång säga att rådet fortsättningsvis i ännu högre grad kommer att följa utvecklingen i Ekvatorialguinea noggrant och utnyttja varje tillfälle för att peka på vilken betydelse de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna måste ha i detta land. Det kommer att sätta till alla klutar för att något sådant skall kunna undvikas i framtiden.

Carnero González
Fru ordförande i rådet! Även jag vill tacka för er vänlighet, men måste tyvärr säga att ni inte har levt upp till de förväntningar som finns här i kammaren eller hos den demokratiska oppositionen i Ekvatorilguinea i den situation som vi nu diskuterar. Jag förstår att man i ert land Österrike säkert betraktar den mycket allvarliga situation som råder för de mänskliga rättigheterna i Ekvatorialguinea på behörigt avstånd, men jag föreslår att ni exempelvis vänder er till den spanska regeringen för att få veta mer, för det var den som förra hösten uppmanade ordförande Santer att ta emot diktatorn Teodoro Obiang, som sedan kom att införa en krigsrätt som utan tvivel resulterade i dödsdomar och Ekvatorialguineas ledare Martín Puyes död, som säkert framkallades av tortyr.
Därför skulle jag önska att ni förutom att följa denna situation på nära håll ville förklara om ni inte finner det nödvändigt att rådet antar ett gemensamt ställningstagande för att tillämpa artikel 5 i Lomékonventionen på Ekvatorialguinea och vägra landets delaktighet i detta avtal, naturligtvis så länge de inte visar respekt för de enklaste demokratiska principerna och de mänskliga rättigheterna.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Får jag än en gång försäkra er om att vi naturligtvis följer denna mycket svåra utveckling med stor uppmärksamhet. Tidigare hade vi inte någon detaljerad information. Jag antar dock att rådet kommer att syssla med denna utveckling under den närmaste tiden, men vi behöver mer ingående information, och jag kan försäkra er om att det naturligtvis är en av våra angelägenheter, som också vi kommer att följa noggrant och där vi naturligtvis kommer att göra allt som står i vår makt. Mer kan jag inte säga till er vid det här tillfället, eftersom jag givetvis inte kan föregripa rådet och dess beslut.

Ordföranden
Fråga nr 5 från Allan Macartney (H-0616/98):
Angående: Dokument om kompensationsåtgärder i samband med avskaffandet av taxfree-försäljning
Kan rådet garantera att kommissionsdokumentet om eventuella kompensationsåtgärder för de regioner som drabbas hårdast av avskaffandet av taxfree-försäljningen inom EU efter 1999, i enlighet med Ekofin-rådets beslut i maj kommer att läggas fram för och diskuteras inom Ekofinrådet under hösten? Fru Ferrero-Waldner, ni har ordet för att besvara Macartneys fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Det framgick tydligt från resultatet av överläggningarna vid Ekofin-rådets möte den 19 maj att det inte finns någon enhällighet om att begära en utredning på gemenskapsnivå om effekterna av avskaffandet av taxfree-försäljningen inom gemenskapen den 30 juni 1999. I ljuset av de olika studierna som har gjorts av de enskilda medlemsstaterna, och de anmärkningar som har framkommit under detta sammanträde, kommer dock kommissionen - och det skulle jag särskilt vilja peka på - i ett arbetsdokument att klarlägga vilka instrument som står till medlemsstaternas förfogande, för att mildra denna åtgärd.

Macartney
Jag välkomnar också den österrikiska ordföranden i rådet. Det österrikiska ordförandeskapet har fått en lyckad start. Vi uppskattar er rakhet i behandlingen av våra frågor.
Det mystiska här är att vid rådets sammanträde i maj, lovade kommissionär Monti att åtgärder skulle vidtas för att lindra de negativa effekterna av den förlorade skattefria försäljningen inom EU. Sedan dess tycks det ha förekommit en aktion bland vissa kommissionärer som verkar motsätta sig vad vi åtog oss. Vad jag efterlyste var ett åtagande från rådet om att de kommer att göra sitt bästa för att tillse att åtgärder är att vänta.
Jag tolkar det rådets ordföranden nu sagt, som att rådet redan tagit hand om saken och, på sätt och vis, har tagit över ansvaret, vilket i så fall gläder mig. Vi behöver få vetskap om effektera för de regioner som drabbas, inklusive min eget.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, högt ärade ledamot Macartney! Jag sade inte - kanske uttryckte jag mig oklart -, att rådet redan har ett dokument i händerna. Vi väntar på ett motsvarande dokument från kommissionen, men vi har bett kommissionen att klarlägga vilka instrument som står till medlemsstaterna förfogande för att mildra denna åtgärd. Detta dokument finns fortfarande inte. I detta dokument kommer då också frågan om åtgärdernas innehåll att tas upp, vilken jag emellertid inte i nuläget kan svara på.

Ordföranden
Fru Ferrero-Waldner! Frågan om kompensationsåtgärder i samband med avskaffandet av taxfree-försäljning har väckt stort intresse i kammaren, och därför har jag mottagit begäran om fyra följdfrågor. Enligt arbetsordningen har jag bara rätt att bevilja två av dessa; därför kommer jag att överlämna ordet till herr Morris och herr Lindqvist, vilka var de två första som begärde ordet, och jag beklagar att jag inte kan göra det samma till fru McIntosh och herr Cushnahan som inkom med en senare begäran.
Först har herr Morris ordet för att ställa en följdfråga.

Morris
Jag välkomnar utsikterna till kompensation, om en sådan finns tillgänglig. Emellertid skulle jag, i en union med uppskattningsvis 20 miljoner människor arbetslösa - och då vi står inför utsikterna att ytterligare 42 000 anställda inom skattefri-försäljningen blir arbetslösa -, föredra att kommissionen, via rådet, åtog sig att göra en grundlig undersökning för att ge oss fakta såsom de ser ut just nu. Jag är angelägen om att vi får ta del av fakta innan kommissionen och rådet vidtar några som helst åtgärder för att överge skattefri-politiken.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Kanske får jag än en gång ta sats och säga: Ledamoten känner säkert till att avskaffandet av taxfree-försäljningen i hamnar och på flygplatser, samt på fartyg och på flygplan, är en av följderna av den inre marknadens fullbordande. I detta sammanhang måste betonas att avskaffandet av taxfree-försäljningen inte utgör någon fullständigt ny åtgärd.
Marknadsaktörerna inom sektorn i fråga beviljades också en mer än femårig övergångsperiod som löper ut 1999, och detta just för att möjliggöra de anpassningar som är nödvändiga för dem för att jämna ut de sociala följderna av avskaffandet av taxfree-försäljningen. Å andra sidan är rådet naturligtvis medvetet om det faktum att ett arbetsplatsproblem uppstår genom avskaffandet av taxfree-försäljningen i sjö- och luftfarten inom gemenskapen. Det ser därför med intresse fram emot just denna studie som kommissionen - som jag sade tidigare - kommer att lägga fram i ett arbetsdokument om de instrument som står till medlemsstaternas förfogande för att bemöta denna situation.
Jag kan bara än en gång betona att kommissionen befattar sig med det, och den kommer att lägga fram detta dokument, vilket sedan naturligtvis också kommer att innehålla vissa uppgifter och siffror.

Lindqvist
Jag vill gratulera Österrike till att ha tagit över ordförandeskapet i rådet. Jag hoppas att frågan om taxfree kommer att få en positiv lösning. Jag kommer från Sverige där vi är mycket angelägna om att något görs, mer än vad som hittills har varit fallet från kommissionens sida och kanske också från rådets sida.
I samband med att beslutet om taxfree-försäljningen togs lovade man faktiskt att genomföra en ordentlig utredning om följderna för de länder som har taxfree och som drabbas av försämringar, bland annat. vad gäller sysselsättningen. Detta har inte gjorts. Nu hör jag att det kommer ett sådant arbetsdokument, vilket låter väldigt bra. Det vore emellertid ännu bättre om rådet kunde utlova att man skall ge kompensation till de länder som drabbas. Vi behöver ingen utredning, om vi kan få ett bra besked på den punkten. Då blir jag nöjd. Därför ställer jag denna fråga ytterligare en gång, för att kunna ge svar till mina frågande representanter i Skandinavien.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Tack också för era vänliga ord. I sakfrågan vill jag säga ännu en sak: När det gäller kompensationsåtgärder, herr ledamot, vet ni, att rådet den gången enhälligt - vilket jag redan har utvecklat - antog denna resolution och därmed inte kan agera nu. Jag har emellertid också pekat på att kommissionen nu av rådet har anmodats att utarbeta ett arbetsdokument, och jag kan bara peka på att detta kommer att skapa en möjlighet att ge medlemsstaterna själva instrumenten eller rekommendera dem instrument som står till förfogande för att mildra och kompensera dessa åtgärder.

McIntosh
Herr ordförande! Kan ni klarlägga hur vi bör ställa följdfrågor? Jag förstår att detta inte längre görs genom att försöka fånga er blick eller genom att räcka upp handen utan att man snarare bör trycka på knappen och att frågorna besvaras strikt i den ordning de ställs. Kan ni göra ett klarläggande på denna punkt?

Ordföranden
Fru McIntosh, följdfrågorna skall ställas i samma ögonblick som huvudfrågan tillkännages. Man kan begära ordet antingen genom att räcka upp handen eller genom att trycka på knappen. Ordförandeskapet beviljar ordet i kronologisk ordning, oavsett om begäran har skett genom handuppräckning eller knapptryckning. Det gör ingen skillnad. Det är sant att ordförandeskapet har en viss valfrihet i vem som skall beviljas ordet när det är många frågor i den ena eller andra delen av kammaren. Men jag har hittills inte behövt utnyttja denna valfrihet och om jag någon gång skulle behöva göra det kan ni vara säker på att det skulle ske med största - för att inte säga sjukliga - institutionella neutralitet. Ni vet att ni kan begära ordet; jag får vägledning från presidiet, vilket innebär att det inte bara är två ögon som är aktiva utan sex; och jag försöker hålla mig strikt till den kronologiska ordningen. Det kan hända att jag gör fel någon gång, men i så fall är det helt oavsiktligt, tro mig.
Herr Watts, vill ni ställa en ordningsfråga?

Watts
Jag försökte bara att fånga er blick för nästa fråga.

Ordföranden
Ärade parlamentsledamöter, nu skall vi inte låta det här bli en tävling. Jag vet att det är dags att tillkännage nästa fråga och förstår att det skapar en viss oro, men var snälla och gå inte händelserna i förväg. Jag kommer nu att tillkännage nästa fråga. Hur som helst, så tillåter jag mig att använda vissa av de befogenheter jag har enligt arbetsordningen och det innebär i det här fallet, eftersom denna fråga har anknytning till den förra att jag prioriterar herr Cushnahan och fru McIntosh. Därför kommer jag alltså att använda mig av mina befogenheter och ber er ha överseende med det.
Vi övergår nu utan vidare diskussion till fråga nr 6 från Brian Crowley (H-0714/98):
Angående: Rådets diskussioner om den skattefria försäljningen
Kan det österrikiska ordförandeskapet ange vilka planer det eventuellt har på att inom ramen för rådet diskutera förslaget att avskaffa den skattefria försäljningen 1999 och följderna av detta för sysselsättningen? Fru Ferrero-Waldner, denna fråga behandlar samma ämne som den förra. Jag vet inte varför man inte har slagit samman dessa båda frågor. Jag blev själv förvånad och frågade parlamentstjänsten vad det beror på att man inte har gjort det. Men jag har inte fått något svar, och om ni anser att frågan redan är besvarad, fru Ferrero-Waldner, så överlämnar jag ordet till herr Crowley som vill ställa en följdfråga om grunden för den debatt som har ägt rum och sedan till herr Cushnahan och fru McIntosh. Godtar ni det, eller vill ni först göra ett inlägg?
Då är det ni som har ordet, herr Crowley.

Crowley
Jag önskar få ett svar från rådets ordförande innan jag ställer min följdfråga. Jag talar speciellt om frågans sysselsättningsaspekter i motsats till kompensatoriskt stöd.

Ordföranden
Fru Ferrero-Waldner, ordet är ert. Vi tar hänsyn till denna lilla nyans som säkert var orsaken till att frågorna inte slogs samman och därför får ni nu tillfälle att göra herr Crowley till viljes och besvara hans fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Får jag för ledamoten ännu en gång upprepa vad jag redan har sagt. Jag utgick från att frågorna hade slagits ihop och att jag så att säga skulle svara på båda frågorna. Får jag än en gång säga att vi kommer att försöka att ge medlemsstaterna instrument för att mildra åtgärderna som vi kommer att få på grund av bortfallet av vissa arbetsplatser.
Jag har emellertid redan sagt, och det vet också ni, herr ledamot, att man förutsåg en femårig övergångsperiod, vilken löper ut 1999, för att möjliggöra vissa anpassningar, som är nödvändiga för att utjämna de sociala följderna av avskaffandet av taxfree-försäljningen. Jag kan egenligen inte tillfoga något till detta.

Crowley
Jag vill gratulera rådets ordförande till hennes första sessionssammanträde här i parlamentet och tacka henne för hennes ärlighet. Hon är den första ordföranden i rådet jag hört säga att arbetstillfällen oundvikligen kommer att gå förlorade som en följd av detta beslut. Jag vill hänföra vad hon sade till vad hennes kollega, Österrikes finansminister, sade tidigare idag i parlamentet, när han talade om att skapandet av arbetstillfällen skulle ges högsta prioritet av ordförandeskapet och att EU nu genom Amsterdamfördraget har de nödvändiga instrumenten i form av nationella sysselsättningsplaner i specifika och bindande områden. Det är hög tid att, under detta ordförandeskap, upphäva beslutet. Rådets ordförande har medgivit att arbetstillfällen kommer att gå förlorade och att vi kan skjuta fram detta beslut till en tidpunkt då skatterna har harmoniserats - i synnerhet accisen. Jag hoppas på ett svar på denna punkt.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot Crowley! Tack även för ert välkomnande hit. Jag måste svara er: ja. Vår utrikesminister talade i dag här om sysselsättningsprogrammet, vilket för det österrikiska ordförandeskpet utan tvivel hör till de viktigaste prioriteringarna. Jag anser att det är enormt viktigt att vi börjar processen med genomgången inom ramen för Europeiska rådet i Wien, och där lär av varandra. Ni vet att best practices är något mycket, mycket viktigt. Så som Österrike exempelvis kommer att kunna lära sig av mobiliteten, flexibiliteten och många andra specifika program i andra medlemsstater, så kommer säkert också andra medlemsstater att kunna lära av oss, och förvisso, när jag tänkter på det, att vi har ett utmärkt system med lärlingsutbildning, vilket gör det möjligt att ungdomar vid 14, 15 års ålder börjar gå i lära hos en företagare eller hos en hantverkare och samtidigt får en skolutbildning. Detta är exempel på åtgärder. Jag kommer naturligtvis nu inte bara att uttala mig om denna fråga, men jag skulle vilja tala om för er att det naturligtvis är åtgärder som är nödvändiga. Även omskolning inom ramen för utbildningsområdet är naturligtvis också mycket viktiga åtgärder.
För att ännu en gång gå in på den ursrpungliga frågan: Här har en tidsperiod på fem år i princip givit möjlighet att göra allt detta med de personer som nu är verksamma på duty free -området.
När det gäller frågan om skatteharmonisering i allmänhet, vilken, om jag har förstått saken rätt, också nämndes av er, får jag säga att vår finansminister anstränger sig mycket, när det gäller förslag från kommissionen, för att driva dessa initiativ. Jag säger emellertid också att det för närvarande inte kommer att bli lätt i rådet, men det är åtminstone den österrikiska strävan.
Att omsätta den inre marknaden i praktiken innebär naturligtvis en förstärkt inriktning på sysselsättning, en förstärkt inriktning på konkurrens, och det medför genom förstärkta möjligheter också en utvidgning av handeln, vilket vi behöver för att möta globaliseringen.

Cushnahan
Fru ordförande i rådet! Tillåt mig instämma med mina kolleger, i att tillönska er och era kolleger ett framgångsrikt ordförandeskap, i synnerhet som detta är ett historiskt ögonblick: ert lands första ordförandeskap sedan inträdet i Europeiska unionen.
Jag ämnar fortsätta kampen för att bibehålla den skattefria försäljningen men jag är förbryllad över delar av det svar ni gav mina kolleger och önskar vissa klargöranden.
För det första talar ni om ett arbetsdokument. Kommer detta parlament att få ta del av detta arbetsdokument innan den 1 juli 1999? För det andra, när ni talar om instrument och kompensationsåtgärder, kan jag få en försäkran från det österrikiska ordförandeskapet om att dessa kompensationsåtgärder kommer att läggas till befintliga pengar eller gemenskapens framtida stödramar; och att länder inte tvingas förlora pengar från andra delar av gemenskapens stödramar.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Tack även ni för de uppmuntrande och välkomnande orden. I detta sammanhang kan jag bara ännu en gång upprepa för er: Kommissionen har fått i uppdrag att lägga fram arbetsdokumentet, men jag kan i dag inte säga när det kommer. Jag tror att det vore en fråga att ställa direkt till kommissionen. Inte heller kan jag ge ett svar om innehållet, om det kommer att bli ytterligare medel eller inte. Jag tror att ni borde fråga kommissionen det.

McIntosh
Herr ordförande! Jag är er dubbelt tacksam denna kväll, för att ni på detta sätt visar er diskretion. Får jag uttrycka ett mycket varmt välkommen till den österrikiska ordföranden, jag är förtjust över att se henne här ikväll.
Jag önskar klargöranden av två punkter. Det antogs allmänt att varje färja som färdas genom internationellt vatten utanför 12-milagränsen och varje flygbolag som färdas i internationellt luftrum skulle få fortsätta att gynnas av och kunna fortsätta bedriva skattefri försäljning efter den 1 juli 1999. Jag har förstått att vid ett möte, under det brittiska ordförandeskapet, mellan ämbetsmän från de nationella tullmyndigheterna, ogiltigförklarade detta, vilket i praktiken upphäver effekten av en ruttändring för en färja med hemmahamn i min valkrets. Det kommer att få mycket allvarliga kommersiella och arbetsmarknadsmässiga följdverkningar. Detta är min första punkt.
Den andra punkten är att ordföranden har nämnt kompensationsåtgärder som svar på flera frågor denna kväll. Tillåt mig vara specifik: från vilken del av Europeiska unionens budget kommer dessa medel att tas?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! Jag skulle vilja tacka er för välkomnandet och för det andra säga att det är en mycket teknisk fråga som ni har ställt. Jag skulle vilja be er att få ge ett skriftligt svar, och vad gäller budgetmedlen kan jag inte heller ge er några uppgifter, något som jag redan har redogjort för i svaret.

Watts
Herr ordförande! Gällande en ordningsfråga. Helt kort, om ordförandeskapet, mycket förståeligt, väljer att svara den ärade ledamoten skriftligen, vore det möjligt att se till så att andra intresserade ledamöter får möjlighet att se svaret? Ett muntligt svar hade naturligtvis alla fått höra, och det är inte mer än rätt och riktigt att göra svaret tillgängligt för hela parlamentet.

Ordföranden
Herr Watts, det var inte en ordningsfråga utan snarare en följdfråga. Men om fru McIntosh får svar är jag övertygad om att hon omedelbart vidarebefodrar det till er. Ni kan vara säker på att fru McIntosh som är känd för att vara vänlig och för att tillåta insyn kommer att svara er skyndsamt. Men detta är inte en ordningsfråga. Således, ärade ledamöter, eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna nr 7 och 8 att tas upp tillsammans.
Fråga nr 7 från Ioannis Theonas (H-0618/98):
Angående: Återlämning av den så kallade Parthenonmarmorn
Många sinnen har upprörts över avslöjandet om att den så kallade Parthenonmarmorn, som förvaras i Brittiska museet, utsattes för upprepad och oreparerlig skadegörelse åren 1939-1940. Vad som skedde var att man med hjälp av vassa redskap och starka kemiska ämnen avlägsnade det skyddande lager av patina som bildats på marmorn, och därefter lät de oskyddade föremålen exponeras för miljöförhållandena. Den här händelsen har de brittiska myndigheterna med stor omsorg hemlighållit, och därigenom brutit mot allt det som brukar betraktas som god sed och vetenskaplig etik.
Vilka åtgärder ämnar rådet vidta för att Parthenonfrisen och de övriga marmorföremålen återlämnas till det land som de härstammar från, för att rädda en av världskulturens förnämsta skapelser och arvegods, och för att återupprätta historisk legitimitet? Anser inte rådet att denna vägran att lämna tillbaka föremålen i själva verket legitimerar plundring av andras kulturskatter och strider mot principen om förtroendefullt samarbete mellan länder och mot principen om respekt för de olika medlemsstaternas kulturarv? Fråga nr 8 från Angela Kokkola (H-0651/98):
Angående: Återlämnandet av Parthenonfrisen och de övriga marmorföremålen
Enligt uppgifter som nyligen publicerats i vetenskapliga sammanhang har Brittiska museet orsakat irreparabla skador på de marmorskulpturer och övriga föremål från Parthenon som muséet hyser i sina samlingar. I ett försök att rengöra skulpturerna har museet använt sig av ämnen och verktyg som förstört deras yta och förvanskat deras historiska och konstnärliga konstitution. Mot bakgrund av att Akropolismuseet i Athen just nu färdigställs, med hjälp av den mest tidsenliga och moderna teknik som finns att tillgå och helt i enlighet med internationella föreskrifter, vill jag fråga rådet på vilket sätt det ämnar utöva påtryckningar på den brittiska regeringen för att denna skall uppfylla sitt gamla löfte om att återlämna frisen och de övriga marmorföremålen från Parthenon till sitt ursprungsland, eftersom det här faktiskt rör sig om ett specialfall och de här föremålen utgör en del av Parthenontemplets odelbara helhet - man kan inte betrakta föremålen lösryckta, som isolerade konstverk. Jag vill också fråga rådet på vilket sätt det kommer att bidra till försöken att sammankalla en expertgrupp på internationell nivå med uppgift att bedöma de skador som vållats marmorskulpturerna i samband med rengöringen.Fru Ferrero-Waldner, ni har ordet för att tala om marmor och friser.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Ledamoten är säkert informerad om att det i Unescos rekommendation från 1982 till att börja med sägs att skulpturerna skall ges tillbaka till Grekland, vidare preciseras det dock att skulpturerna skall ges tillbaka till Grekland, så att de kan föras tillbaka till Parthenontemplet.
Parthenonskulpturerna är ingen fråga som rådet skall behandla, eftersom Europeiska gemenskapen inte har någon behörighet i frågan. Denna fråga skall uteslutande regleras mellan Förenade kungariket och Grekland.

Theonas
Herr ordförande! Naturligtvis vill också jag hälsa rådsordföranden välkommen, då hon nu gör sitt första framträdande i Europaparlamentet. Men jag vill samtidigt uttrycka mitt missnöje med rådets svar.
Parthenonfriserna har ett oskattbart kulturellt värde, som gäller inte bara Grekland och Storbritannien utan hela mänskligheten. Jag anser att även rådet borde intressera sig för deras öde lika mycket som alla andra som är oroliga efter de vetenskapligt belagda uppgifterna om att marmorfriserna har fått irreparabla skador genom det sätt på vilket de har behandlats av British Museum. Jag anser att rådet just därför borde visa samma känslighet som privata organisationer och folkrörelser för Parthenonfrisernas öde och ge ett verkligt svar i denna fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Jag kan tyvärr bara upprepa vad jag redan har sagt. Rådet har ingen behörighet i den här frågan. Frågan är rent bilateral. Därför skall den lösas bilateralt mellan Förenade kungariket och Grekland.

Kokkola
Herr ordförande! Jag tackar rådsordföranden som är här i dag för att svara på våra frågor. Min fråga är inte en följdfråga. Det är en helt annan fråga, för efter den framstående vetenskapsmannen Saint Clairs senaste rön och uttalanden om skadorna på Parthenonfriserna frågar jag om man skulle kunna tillsätta en expertkommission, som skulle kunna göra en vetenskaplig undersökning av frågan och sedan offentliggöra sina resultat. Rådsordföranden har alltså möjlighet att också visa sin kvinnliga känslighet. Dessutom kommer hon från ett litet land, som är demokratiskt och mycket känsligt, och det är känt att de små länderna har mycket att bidra med i många frågor.
Därför, fru rådsordförande, frågar jag er rakt på sak: Kommer ni att visa denna känslighet? Kommer ni att tillsätta denna kommission?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! Jag tackar också er, först och främst för era vänliga ord. Sedan skulle jag ännu en gång vilja peka på följande - jag nämnde det i början av mitt första svar, men kanske gick det inte fram tydligt: Det är inte så mycket Europeiska unionens råd, utan Unesco, som är rätt organ för att se till att sådana frågor tas upp. Jag skulle därför föreslå att denna av er föreslagna sakkunniga kommissionen kanske kunde sammanträda inom ramen för Unesco och ta upp frågan. Men rådet - det skulle jag ännu en gång vilja betona - är här inte det rätta - eftersom det inte är det ansvariga - organet.

Ordföranden
Fråga nr 9 från John McCartin (H-0619/98):
Angående: Kris i Sudan
Har rådet tagit upp frågan om kriget och hungersnöden i Sudan efter det sammanträde som rådet (biståndsfrågor) hållit? Kan rådet uttala sig om situationen i Sudan för närvarande? Fru Ferrero-Waldner, ni har ordet för att besvara McCartins fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! När det gäller frågan om krisen i Sudan skulle jag vilja utveckla följande: Rådet följer utvecklingen i Sudan med stor oro. I anslutning till diskussionen på utvecklingsministerrådets möte den 18 maj, vilket ledamoten hänvisar till, diskuterade Europeiska unionens utrikesministrar läget i Sudan den 25 maj och den 29 juni. Rådet hänvisar till ordförandeskapets förklaring av den 1 maj och bekräftar att bara en hållbar politisk reglering kommer att möjliggöra en återgång till de normala levnadsvillkoren för sudaneserna.
Rådet bekräftar vidare att det stöder den mellanstatliga utvecklingsmyndigheten IGAD: s strävanden efter ett främjande av en varaktig fred som nås förhandlingsvägen. I detta sammanhang välkomnar rådet förslaget om att IGAD-Partnerforum (IPF) skall skicka en delegation på ministernivå till Khartoum och Nairobi, för att sondera möjligheten att få till stånd en vapenvila i de drabbade områdena, så att humanitär hjälp kan komma fram.
Europeiska unionen kommer i fortsättningen att sätta alla sina till buds stående medel för att driva partierna till vidare förhandlngar och till respekt för mänskliga rättigheter i Sudan.

McCartin
Jag tackar ordföranden för hennes svar. Jag har sett tidningsrapporter om att den irländske ministern har bett om detta ministeruppdrag och jag är glad över att den har organiserats.
Det finns en enorm frustration - inte bara på Irland tror jag, utan i hela Europeiska unionen - över nödens omfattning Jag tror att det finns en politisk vilja över hela Europeiska unionen att skänka behövliga resurser för att åtminstone lindra den nuvarande hungern och lidandet.
Tror ordföranden att Europeiska unionen kan kanalisera hjälpen för att lindra hungersnöden på ett mer effektivt sätt än vad som nu är fallet? Kan situationen förbättras å det snaraste?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Får jag åtminstone meddela er något som jag just har fått reda på och som säkert kommer att glädja er. Storbritanniens vice utrikesminister, Derek Fatchett, var i Nairobi och träffade företrädare för SPLA på tisdagen, för att tala just om frågan om säkerhetskorridorer för hjälporganisationer. Fatchett flög sedan till Khartoum, för att där också förhandla med företrädare för den sudanesiska regeringen. Den sydsudanesiska rebellrörelsen SPLA har utropat ett ensidigt vapenstillestånd i vissa områden i landet, för att mer än en miljon hungrande skall kunna försörjas.
Vapenvilan i förbundsstaten Baralgasal och delar av övre Nilen skall ha trätt i kraft sent på tisdagkväll sade SPLA: s talesman på onsdagen i Nairobi. Han tillade att man förväntade sig att även regeringen i Khartoum skulle följa efter. Enligt uppgifter från FN: s världslivsmedelsprogram hotas faktiskt 1, 2 miljoner sudaneser av hungersdöd i den södra delen av det afrikanska landet. Människorna lider här framför allt av torka och naturligtvis av följderna av det inbördeskrig som har rasat i femton år.
Får jag också tillägga att jag själv, eftersom jag också är ansvarig för utvecklingssamarbete, har talat om denna fråga med den irländska statsskreteraren som - vilket jag vet - är mycket angelägen om att erbjuda Sudan lösningar, vilka har lett till slutförandet av fredsfördraget i hennes land.

Posselt
Herr ordförande, fru rådsordförande! Jag skulle bara vilja fråga om rådet utöver frågan om södra Sudan och om de humanitära frågorna också sysslar med religionsfriheten i Sudan. Ni vet att exempelvis Khartoums biskop utsattes för tryck, och man hotade honom med att kyrkliga utvecklingshjälpsprojekt skulle blockeras om han vägrade ge efter för detta tryck. Jag har fått denna information från biskoparnas hjälporganisation Missio i München, och jag skulle vilja fråga er om rådet också känner till detta, och om det ägnar sig åt religionsfriheten i hela Sudan, samt åt försöken att ta utvecklingshjälpen som gisslan.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Jag kan generellt säga er att alla aspekter på frågan om krisläget i Sudan alltid studeras noggrant av oss. Framför allt i utvecklingsministerrådet och i de olika arbetsgrupperna anstränger vi oss verkligen att naturligtvis också ta upp frågorna om religionsfrihet respektive frågan om fundamentalismen. Vi kommer alltså därmed att diskutera er fråga vidare, och ni kan vara säker på att det kommer att vara en prioriterad fråga för oss.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 13.
Eftersom frågorna nr 10, 11, 12 och 14 behandlar samma ämne kommer de att tas upp tillsammans.
Fråga nr 10 från Michl Ebner (H-0630/98):
Angående: Skydd av minoriteter
I sin resolution av den 8 april 1997 om respekten för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen 1995 kritiserar Europaparlamentet det faktum att rådet, regeringskonferensen och medlemsstaterna inte gripit sig verket an när det gäller kravet på en stadga om etniska grupper och språkliga minoriteter inom Europeiska unionen. Man betonar dessutom att de etniska grupperna och språkliga minoriteterna i ett flertal medlemsstater inte åtnjuter något skydd eller åtnjuter skydd av enbart regionalt eller nationellt slag.
Stödjer det österrikiska ordförandeskapet förslaget till en stadga om de språkliga minoriteterna inom Europeiska unionen i enlighet med Europaparlamentets resolution om de mänskliga rättigheterna? Fråga nr 11 från Joan Vallvé (H-0631/98):
Angående: Handlingsprogram för minoritetsspråk
Endast i början av 1994 har kommissionen lagt fram ett meddelande om minoritetsspråken i EU i form av en verksamhetsrapport (1989-1993). Det var det första officiella meddelandet om bevarande och främjande av minoritetsspråk.
Ämnar rådet uppmana kommissionen att på nytt utarbeta ett liknande handlingsprogram för minoritetsspråk? Vilka slags beslut kommer man i framtiden att fatta när det gäller våra minoriteter, språk och kulturer?Fråga nr 12 från Bernd Posselt (H-0632/98):
Angående: Skydd av nationella minoriteter
Tyvärr har EU hittills inte antagit några särskilda bestämmelser för att skydda etniska minoriteter. Trots det kräver unionen sådana bestämmelser av de blivande medlemsstaterna i Central- och Östeuropa.
Kan rådet uppge vilka åtgärder ordförandelandet planerar avseende skydd av nationella minoriteter i unionen, även med beaktande av utvidgningen mot öster, eller vilka initiativ det förväntar sig från kommissionens sida?Fråga nr 14 från Karl Habsburg-Lothringen (H-0634/98):
Angående: Kulturell och språklig mångfald i Europeiska unionen
I Europaparlamentets resolution av den 17 maj 1995 om hur Fördraget om Europeiska unionen fungerar inför regeringskonferensen 1996 betonades uttryckligen nödvändigheten av att erkänna den kulturella och språkliga, nationella och regionala mångfalden i Europeiska unionen.
Kan rådet uppge när skyddet av den språkliga mångfalden kommer att behandlas och vilka slags beslut som kommer att fattas vad gäller framtiden för våra minoritetsspråk och -kulturer?Fru Ferrero-Waldner, ni har ordet för att besvara frågorna nr 10, 11, 12 och 14 tillsammans.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade ledamöter! Tillåt mig att ge ett gemensamt svar på dessa frågor om främjande av minoritetsspråk, skydd av minoriteter och minoritetskulturer. I samband med dessa frågor måste först och främst betonas att skyddet av de personliga grundläggande rättigheterna och bekräftandet av de demokratiska principerna utgör två pelare, på vilka all handling från Europeiska gemenskapens sida vilar.
Får jag försäkra ledamöterna om att rådet är fullständigt medvetet om den betydelse som tillkommer värnandet av etniska, regionala och lokala egenheter, på grund av vilka vår gemenskap utgör en kalejdoskopisk präglad enhet med en mångfald av facetter, vars mångfald utgör dess rikedom. Vidare säger det sig självt att alla medborgare i Europeiska unionen måste åtnjuta samma rättigheter och friheter. Med andra ord får det inte finnas någon slags diskriminering mot unionsmedborgare, och i synnerhet inte på grund av att de tillhör en nationell minoritet.
Enligt rådets åsikt skall regeringarna i de enskilda medlemsstaterna se till att det inte, på grund av främlingsfientliga strömningar, förekommer diskrimering inom de nationella samhällena, vilka inte är förenliga med unionens grundvalar, nämligen frihet och demokrati.
Ledamöterna känner säkert till att rådet inte har tagit emot något relevant förslag om skydd av minoriteter, minoritetsspråk eller liknande åtgärder. Rådet kan dock försäkra er att den kommer att ägna de förslag som eventuellt kommer att läggas fram, och som kan innebära mer nytta än en motsvarande åtgärd på nationell nivå, sin fulla uppmärksamhet.

Ebner
Herr ordförande, högt ärade fru statssekreterare! Låt mig, innan jag går in på frågan ge uttryck för min glädje över att jag här får framträda som företrädare för en österrikisk minoritet. Det är i dag, tror jag, första gången på 80 år som en vald företrädare för en del av det f.d. kronlandet, grevskapet Tyrolen, står inför en regeringsföreträdare från republiken Österrike och stället frågor i ett parlamentariskt utbyte och kan ägna sig åt parlamentarism. Jag tror att detta är det stora steg som Europa också visar oss i praktisk form.
Om själva frågan: Jag tror att ingen diskriminering är för liten. Vi behöver en positiv diskriminering av minoriteter, alltså ett aktivt skydd, och jag hoppas att rådet inte bara kommer att befatta sig med det på ett utförligt sätt, utan att det också kommer att föreslå motsvarande förslag.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Även jag gläder mig åt att en företrädare för en österrikisk minoritet står inför mig, som företrädare för ordförandeskapet. Får jag än en gång säga att rådet bara kan ingripa på kommissionens initiativ. Här är det artikel 128, vilken jag måste citera. Får jag peka på att artikel 128 i fördraget förutsäger följande: Gemenskapen skall bidra till kulturens utveckling i medlemsstaterna med respekt för dessas nationella och regionala mångfald samtidigt som gemenskapen skall framhäva det gemensamma kulturarvet.
Gemenskapen främjar genom sin verksamhet samarbetet mellan medlemsstaterna och stöder och kompletterar vid behov deras verksamhet när det gäller att förbättra kunskaperna om och att sprida de europeiska folkens kultur och historia, att bevara och skydda det kulturarv som har europeisk betydelse, icke-kommersiellt kulturutbyte, konstnärligt och litterärt skapande, även inom den audiovisuella sektorn.
Om ni, herr ledamot, ändå skulle vara av den uppfattningen att kommissionen borde överlämna ett förslag om ett handlingsprogram om främjande av minoritetsspråk till rådet, skulle jag vilja göra er uppmärksam på att ni, såvida förutsättningen att ert förslag får majoritet bland era kolleger är uppfylld, förfogar över ännu mer övertygande argument gentemot kommissionen än vad rådet kunde göra gällande för den.
Får jag kanske peka på specialprogrammen, som framför allt finns på språkområdet. Jag tänker exempelvis på Lingua-programmet som finns inom Europeiska unionen.

Vallvé
Herr ordförande! Jag är katalan, men som ni vet kan jag inte ställa min följdfråga på katalanska. I det här fallet kommer jag att ställa min följdfråga på tyska. Ni vet, fru ordförande, hur viktigt det är att EU är förankrat hos medborgarna. I det här fallet skulle jag vilja ställa frågan om rådet under de kommande månaderna, under det österrikiska ordförandeskapet, kommer att be kommissionen att skapa ett nytt program för minoriteter och även för icke-officiella språk inom ramen för EU. Ni talade om Lingua-programmet.
Som ni vet har vi uppnått en del fördelar inom ramen för Sokrates-programmet. I framtiden måste vi dock uppnå ännu fler fördelar för dessa officiella språk, som är icke-officiella språk inom ramen för Europeiska unionen. Jag framför min bästa lyckönskningar till det österrikiska ordförandeskapet!
(Applåder)

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Först och främst hjärtligt tack för att ni använde tyska, som är mitt modersmål. Det uppskattar jag verkligen. Jag själv förstår valencisk katalanska, inte allt, men en del, emellertid pratar jag det dåligt. På frågan ni tog upp skulle jag än en gång vilja säga: Det är kommissionen som skall ta initiativet. Rådet kan inte ge kommissionen i uppdrag att ta ett initiativ.
Under det gångna årtiondet har det i alla fall - och det skulle jag här vilja utveckla - skett avsevärda förändringar inom en rad områden som rör minoritetsspråkssamhällen inom Europeiska unionen. På nationell nivå har decentraliseringsåtgärder, i synnerhet på området undervisning och kultur också lett till en ökning av aktiviteter till gagn för en rad minoritetsspråkssamhällen. I vilket fall som helst finns det återigen en vilja på europeisk nivå att dela fördelarna med den inre marknaden med de mindre välmående regionerna i unionen. Det sker i form av regionalstöd, som stödet till infrastrukturprojekt med ekonomiska medel från strukturfonden, och detta stöd kommer i synnerhet också återigen vissa randområden och därmed samhällen i prioriterade regioner till godo, och det är ofta minoritetsregioner.

Posselt
Fru rådsordförande! Jag tackar er för er hänvisning till kommissionen. Jag vill dock säga helt öppet till er: Kommissionen skickade oss till er. Det är en orsak till dessa frågor. Vi har talat med Santer, men vi kommer gärna att från vår sida söka kontakt med kommissionen igen.
Jag skulle bara konkret vilja säga att vi inför östutvidgningen ålägger ansökarländerna minoritetskriterier, vilka vi själva ofta inte skulle kunna uppfylla. Därför anser vi att det också måste ske något inom EU, och jag beklagar lite grand att det här till och med har blivit ett bakslag, eftersom budgetposterna för främjande av minoritetsspråk omfattas av den berömda domen. Vi har nu en lista på de åtgärder där nya rättsliga grunder kommer att skapas. Budgetposterna för minoritetsspråk finns tyvärr inte med bland dessa. Jag skulle vilja be er att som ordförandeskap i rådet ta er an denna fråga, för sedan 1982 har vi här något som är föredömligt, och det vore synd om det skulle fördärvas.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot Posselt! Får jag ännu en gång upprepa att jag tror att det är alldeles klart att kommissionen först måste utarbeta förslag, sådana är Europeiska unionens regler. Vi i rådet kan bara agera på grundval av förslag från kommissionen.
Får jag emellertid i allmänhet säga, vad gäller minoriteternas rättigheter, framför allt i länderna i Central- och Östeuropa, så är det naturligtvis framför allt Europarådets konventioner som spelar en stor roll, och jag tror att det också är viktigt att säga att man inte borde fördubbla Europarådets arbete. Jag, som också är representant i Europarådet, anser personligen att det är mycket viktigt att man låter Europarådet få utföra sin verksamhet, och att här i rådet göra det som kommissionen föreslår oss i form av initiativ. Där har enormt mycket hänt, och vi gläder oss att just i många länder i Central- och Östeuropa, där de största minoritetesproblemen fanns, har problemen tagits upp och delvis klarats upp.

Ordföranden
Tack så mycket fru rådsordförande. Som jag tidigare nämnde är Imaz San Miguel frånvarande, vilket innebär att vi inte får ta del av åsikterna hos en medborgare med en så utpräglad och komplicerad identitet som den baskiska. Men däremot är herr Habsburg-Lothringen närvarande och kan om han vill ställa en följdfråga på en minut.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, ärade fru rådsordförande! Först och främst skulle jag vilja säga vilken otrolig tillfredsställelse det är för mig att äntligen få tiltala er med den här titeln och hur mycket det gläder mig.
Fru rådsordförande! En fråga som naturligtvis skulle intressera mig mycket i sammanhanget är frågan om hur ni ser på situationen när det gäller en europeisk folkgruppsrätt. Frågan har förts på tal gång på gång i Europaparlamentet, men har naturligtvis aldrig nått plenum, utan har alltid mer eller mindre fastnat i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter. Tror ni inte att det vore på tiden, vid en tidpunkt då vi talar om en utvidgning av Europeiska unionen och där varje ansökarland också för med sig problem med folkgrupper, med minoriteter, att man från Europeiska unionens sida träder ut i offentligheten och försöker att definiera en europeisk folkgruppsrätt och ett aktivt minoritetsskydd?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade kollega Habsburg-Lothringen! Jag gläder mig också alldeles särskilt åt att vara här i dag och kort svara på er fråga. Ni vet själv att också här vore ett initiativ från kommissionen nödvändigt enligt unionens bestämmelser. Jag skulle emellertid ännu en gång vilja peka på vad jag redan har sagt. Jag tror att det mer är Europarådets uppgift att tänka i riktning mot en europeisk folkgruppsrätt, det har nämligen redan gjort så mycket i den riktningen.
Varför skall vi alltid - det är också min personliga övertygelse - göra samma sak i Europeiska unionen som vi redan har genomfört i Europarådet? Jag personligen skulle alltså anse, bortsett från ett initiativ från kommissionen - om det kom vore det naturligtvis bra - att man framför allt skall arbeta med frågan om en europeisk folkgruppsrätt i Europarådet.

Ordföranden
Fru rådsordförande! Det återstår tre följdfrågor som behandlar det här ämnet och det får bli de som avslutar frågestunden. Men som ni kommer att upptäcka, fru rådsordförande, överlämnar vi ordet i kammaren till ledamöterna Habsburg i kronologisk ordning, det vill säga, först till den äldre och sedan till den yngre. Därför är det nu herr von Habsburg som har ordet för att ställa en följdfråga.

von Habsburg
Fru ordförande! Jag skulle först och främst så hjärtligt vilja tala om för er vilken glädje det är att få se er här. Min fråga är egentligen följande: Är det inte också er åsikt att det i sig vore mer korrekt om vi, när det gäller nationalitetsfrågor och språkfrågor, funderade på den politiska representationen, för utan politisk representation kommer en reglering aldrig att vara helt effektiv, och att man just också när det gäller denna folkgruppsrätt skulle befatta sig med den politiska representationen för dessa grupper, för - om jag tittar på det - har frågan lösts bäst i Belgien. Om vi tittar på vår kollega Groschs tyska kanton, han blir vald med 16 000 röster, och jag - det har man talat om för mig - behöver 98 000 röster för att bli vald, anser jag att det är helt igenom rätt och bra, om man äntligen erkänner att man inte bara skall räkna huvuden...
Jag skall strax sluta. Bara ett par ord till, herr ordförande. I själva verket är grupperna lika betydelsefulla som de enskilda individerna i fråga om gemenskapens rättigheter. Tack så mycket, herr ordförande.
(Skratt)

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Jag gläder mig också alldeles särskilt åt att stå inför er i denna nya funktion. Kanske får jag undantagsvis svara personligen. Personligen anser jag att ni säkert har rätt. Naturligtvis är det ett ärende som just vi borde följa upp ytterligare, och det finns faktiskt en ansats, och det vore just artikel 128 som jag citerade tidigare, det första stycket där, som lyder: Gemenskapen skall bidra till kulturens utveckling i medlemsstaterna med respekt för dessas nationella och regionala mångfald samtidigt som gemenskapen skall framhäva det gemensamma kulturarvet. Som jag antydde tidigare, måste kommissionen här först lägga fram ett förslag. Sedan kan rådet också agera

McCartin
Ordföranden har behandlat denna fråga mycket grundligt och sympatiskt. Jag kommer från en del av unionen där vi har ett ålderdomligt och mycket rikt levande språk men det är utsatt för vissa risker. Europeiska unionens ansträngningar för att stödja detta minoritetsspråk är enormt uppskattat.
I det förgångna har Europeiska unionen kritiserats för att den skulle komma att bli en stor smältdegel i vilken små samhällen och minoriteter försvinner. Jag vill poängtera att de individuella stater och kungariken som nu utgör Europeiska unionen i det förgångna förföljde dessa minoriteter och försökte utrota dem, medan den Europeiska unionen nu stödjer dem och ger dem praktisk assistens i form av en budget och, vad gäller Irland, ett minoritetsspråkskontor i Dublin.
Instämmer ordföranden med mig om att det är mycket lämpligt att Europeiska unionen engagerar sig i denna politiska aktivitet för att klargöra att vi inte vill förgöra utan stödja och bevara minoritetskulturer och -språk?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Herr ledamot McCartin, jag skulle först vilja säga att Europeiska unionen naturligtvis skyddar alla sär- och minoritetsintressen och intresserar sig för alla de olika språken. Det stämmer inte att till och med grupper som vill åstadkomma något negativt skulle stödjas. Ansatsen är den som jag redan nämnt tidigare, nämligen sagda artikel 128 i fördraget, där det klart och tydligt står att gemenskapen skall bidra till kulturens utveckling i medlemsstaterna med respekt för dessas nationella och regionala mångfald. Jag tror att det är rätt innebörd, och så kommer vi också att göra i framtiden.

Ephremidis
Herr ordförande! Jag har följt rådsrepresentantens argumentation: för att rådet skall kunna göra något, begär det ett initiativ från kommissionen. Vad handlar det om? Det handlar om att skydda minoriteternas rättigheter, inklusive rätten att behålla sitt språkliga arv osv. Om detta finns det bestämmelser i fördragen. Kommissionen är fördragens väktare. Följaktligen har den i första hand skyldighet att respektera fördragen. Varför spelar man upp detta spel för oss? Från Hannas till Kaifas? Det var genom ett sådant spel som Kristus blev korsfäst. Om ni bollar frågan mellan kommissionen och rådet, så offrar ni minoriteternas rättigheter. Varför? Eftersom kommissionen är skyldig att respektera fördragen, så kan rådet inte befalla men väl uppmana den att lägga fram ett förslag med stöd av en viss artikel i fördragen, för att vi skall kunna skydda dessa rättigheter. Varför drar ni er undan? Vad är det som döljer sig bakom detta?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Herr ledamot Ephremidis, ni känner till fördragen lika bra som jag. Jag tar här upp, som ni vet, artikel 128.5, där kommissionens initiativrätt är fast förankrad. Jag tror att alla annat är informellt. Naturligtvis kan man vända sig till kommissionen rent informellt, men den formella initiativrätten ligger hos kommissionen. Det kan jag inte ändra på!

Rübig
Herr ordförande, fru rådsordförande! Som vice ordförande i delegationen för de parlamentariska förbindelserna med Slovakien har jag gång på gång haft mycket intensiva diskussioner om hur egentligen minoriteternas rättigheter hanteras inom de femton ländernas Europeiska union och hur de hanteras i de länder som vill gå med. Frågan är alltid, finns det en utvärdering? Hur ser det ut med utvecklingen av minoriteternas rättigheter i de olika länderna. Hur ser det ut med best practice -modellen? Är vi i stånd att också kunna visa fram föredömliga projekt, om vilka man kan säga att här fungerar det, så borde det vara, och kan dessa modeller jämföras med varandra?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Herr ledamot Rübig, jag skulle vilja säga följande om detta: Alla Europeiska unionens medlemsstater är naturligtvis stater som fungerar på en demokratisk grundval, som iakttar de mänskliga rättigheterna och som uppfyller alla de kriterier som vi delvis först måste kräva av kandidatländerna. Ni vet att Köpenhamnskriterierna finns. Ett komplett förverkligande av demokratiseringen, av demokratin, hör till detta. Detta hör naturligtvis också till ett förverkligat skydd av minoriteternas rättigheter. Det är grunden. Här har vi utgångspunkten, för att exempelvis föra en politik dialog med Slovakien igen, vilken jag också delvis mycket personligt för med detta land.

Ordföranden
Ärade parlamentsledamöter, i och med detta inlägg från rådsordföranden förklarar jag frågestunden avslutad och meddelar att frågorna nr 15 till 43 kommer att besvaras skriftligen.
Vid frågestundens inledande välkomnade vi fru Ferrero-Waldner, ett välkomnande som har upprepats på vederbörligt sätt under eftermiddagens gång. Nu när vi avslutar frågestunden vill jag bekräfta denna välkomsthälsning och samtidigt ge uttryck för vår tacksamhet, för oavsett om svaren har varit tillfredsställande eller ej, får vi alla lov att medge att de har framförts på ett plikttroget sätt och med den omsorg och goda vilja som denna församling förtjänar. Tack så mycket, fru Ferrero-Waldner, jag kan försäkra er om att vi har sex månader framför oss med ett intensivt men tacksamt och givande arbete.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.10 och återupptogs kl. 21.00.)

Nya medbeslutandeförfarandet efter Amsterdamfördraget
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0271/98) av Manzella för utskottet för utskottet för institutionella frågor om det nya medbeslutandeförfarandet efter Amsterdamfördraget.

Manzella
Herr ordförande! Enligt mångas mening har Amsterdamfördraget - även om det är nedslående på många punkter - uppnått ett betydelsefullt institutionellt resultat med det nya medbeslutandeförfarandet. Parlamentets ståndpunkt jämfört med rådets visar sig var mycket mer sansad och i synnerhet kan parlamentet som lagstiftare i första instans på förslag av kommissionen, erbjuda rådet en lagstiftningsprodukt som kan beviljas genast. Den så kallade första behandlingen kan på så vis även bli den enda parlamentariska behandlingsfasen, till stor fördel för lagstiftningsprogrammets ekonomi i unionen och även med möjligheten att mer än tidigare göra framställandet av gemenskapens normer parlamentariskt.
Den resolution som lagts fram för församlingen är ett inriktningsdokument som rör sig i två riktningar. Den första angår våra interna förfaranden, dessa måste anpassas, även med hjälp av därpå följande arbete av kommissionen för förordningen, till den nya politiska dimensionen som den parlamentariska fasen antar efter Europeiska kommissionens förslag. Möjligheten att processen kommer att avslutas med en enda parlamentarisk fas förutsätter att denna fas struktureras med en serie åtgärder som försäkrar en förfarandeekonomi, en effektiv dialog med rådet förutom den med kommissionen, samt ansvarsfullhet och inte minst klarhet vid förslag och beslut.
Allt detta, som för övrigt vissa lagstiftande utskott med all rätt understrukit, måste genomföras med respekt för behovet att inte förlora flexibilitet i det parlamentariska spelet och i dialogen med de övriga institutionerna. Den juridiska förändringen i den första fasen återspeglas naturligvis även i den andra, den som egentligen kallas för förlikning. Denna fas visar sig faktiskt vara berikad med mognandet av den interinstitutionella dialogen under den första behandlingen.
Den andra riktningen som dokumentet rör sig i, är alltså vänd mot en ny interinstitutionell överenskommelse i vars förhandling det är absolut lämpligt att framhålla även de lagstiftande utskottens åsikter, vilka samlat på sig den största erfarenheten i detta förfarande.
Herr ordförande, herr kommissionär! Som man kan konstatera är förutsättningen för denna resolution den radikala förändring som Amsterdamfördraget medfört för den juridiska karaktären av den första parlamentariska fasen. Alla våra ansträngningar måste därför verka för genomförandet av denna första fas, även med all möjlig elasticitet. Jag anser det däremot helt vansinnigt - dock med full respekt för de kollegor som presenterat två ändringsförslag med denna innebörd - att Europaparlamentet avvisar förfarandet som beskrivs i fördraget, och på detta vis för evigt binder sig vid en andra behandling. Om detta skulle ske, så skulle denna resolution bli en oacceptabel motreform, inte bara politiskt sett, utan framför allt avseende konstitutionell legitimering.

van Velzen, W.G.
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Å det av er nämnda utskottets vägnar vill jag uttrycka tacksamhet och uppskattning för det konstruktiva och balanserade sätt på vilket Manzella har behandlat denna fråga som är så viktig för Europaparlamentet, nämligen ett nytt medbeslutandeförfarande i Amsterdamfördraget.
Herr ordförande! Jag vill gärna beröra några frågor beträffande första behandlingen vid den nya typen av medbeslutandeförfarande. Det är viktigt att man inser att, såsom föredraganden också har sagt, möjligheten som Amsterdamfördraget ger att avsluta medbeslutandeförfarandet efter första behandlingen endast kan omsättas i praktiken om informationsutbytet och de informella kontakterna mellan råd och parlament redan under första behandlingen stärks. Dessutom skall föredraganden och ordföranden i Europaparlamentets behöriga utskott kunna påbörja informella samtal med rådet eller åtminstone med ordföranden för rådets berörda arbetsgrupp, i princip efter ett första meningsutbyte i utskottet.
Samtidigt är det av vikt att representanten för rådet verkligen deltar i utskottets möte och även är närvarande vid omröstningen och att han får möjlighet att tillkännage sin ståndpunkt före omröstningen.
Angående den andra behandlingen och förlikningen har jag också ett par påpekanden att göra. Det är av vikt att representanten för rådets behöriga arbetsgrupp i parlamentets berörda utskott i princip kan klarlägga den gemensamma ståndpunkt rådet intagit under första behandlingen. Utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi skulle varmt välkomna en förstärkning av föredragandens roll i förlikningsförfarandet. Rådet borde ge parlamentets föredragande tillfälle att även redogöra för hans eller hennes ståndpunkt inför rådet. På detta sätt tror jag att en ömsesidig informationsprocess och påverkan kommer till stånd och jag hoppas alltså att dessa förslag övertas.

Wieland
Herr ordförande! De flesta av de kolleger som är verksamma i de utskott som har ägnat sig åt det här betänkandet, föredraganden, och även föredragandena av yttranden, har under de gångna veckorna fastställt att de förändringar som Amsterdamfördraget innebär för den här kammarens utveckling kommer att medföra fler konsekvenser än vad man kan förmoda vid första eller andra anblicken. Dessa konsekvenser är säkert av en positiv, delvis också problematisk, i varje fall komplex natur.
Jag vill verkligen tacka föredraganden för hans mycket svåra arbete i det finspunna nätet av växelverkan, av verkan och motverkan i förbindelserna mellan Europeiska unionens organ. Jag kommer i mitt yttrande för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt inte att ta upp alla aspekter av det skriftliga yttrandet som utskottet tog enhälligt. Jag kommer att inskränka mig till punkt 3 i den föreliggande resolutionen, till frågan om i vilken form, i vilket omfång och vid vilken tidpunkt kontakter med rådet skall äga rum och av vilken rättslig kvalitet de skall vara. Denna fråga har enligt vår uppfattning besvarats av föredraganden på ett känsligt sätt.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har bejakat sådana kontakter, dock bara kontakter av informell natur. I den mån betänkandet kommer att ge föredraganden fullmakt för förhandlingar i första behandlingen är detta betänkligt. En fullmakt betyder att parlamentet binds utåt och ett förtroendesakförhållande gentemot andra skapas utåt, utan att en motsvarande omröstning äger rum. Vi anser att detta är för långtgående, särskilt som det föreligger ändringsförslag som för det första inte beviljar skuggföredraganden en sådan rätt längre och för övrigt förutser att rapporteringsskyldigheten gentemot utskottet skall strykas.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt anser att informella kontakter är nödvändiga. Dessa måste integreras, men förhandlingskompetens som går längre måste genomföras genom att man tar och ger. Om föredraganden skall ha sådana rättigheter måste också rådet vara förpliktigat att ingripa, oberoende utåt och utan att kunna binda upp sin röst i förtid.

Nassauer
Herr ordförande! Först och främst skulle jag vilja gratulera kollega Wieland till hans första tal i Europaparlamentet, och sedan kollega Manzella till hans betänkande, och jag betonar för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor att tyngdpunkten för de ändrade bestämmelserna när det gäller förfarandet måste ligga på förberedelserna inför första behandlingen. I det avseendet delar jag kollega Manzellas åsikt.
De möjligheter som Amsterdamfördraget erbjuder parlamentet måste utnyttjas till fullo. Det måste vara möjligt att avsluta ett lagstiftningsförfarande vid första behandlingen, utan att rådet utarbetar en gemensam ståndpunkt, vilket som bekant kräver oändligt mycket tid. Parlamentets lagstiftningsförfarande kan eftertryckligen stramas åt om de möjligheter Amsterdamfördraget skapar utnyttjas. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter kräver uttryckligen detta.
Jag fäster vidare er uppmärksamhet på förhållandet att när det gäller vårt kompetensområde, kommer många frågor att undantas den nationella lagstiftningskompetensen, göras till gemenskapsfrågor och vara föremål för enhälliga beslut i rådet och enbart hörande av parlamentet under de fem första åren efter Amsterdamfördragets ikraftträdande. Det handlar här om frågor som är klassiska parlamentetsfrågor. Det är svårt att uthärda, eftersom Europaparlamentet bara rådfrågas. Därför kräver vi att behandlas av rådet som om vi hade medbeslutanderätt.
Den tredje punkten: Även medbeslutandeförfarandet, samrådsförfarandet har fått ny vikt. Vi föreslår att det skall bli en ständig förlikningskommitté i Europaparlamentet som övervägande består av permanenta medlemmar, som ständigt sysslar med frågor som rör förlikning och därmed också står inför rådet i denna funktion. Det går inte an att vi minskar vår vikt gentemot rådet genom att vi tillsätter denna kommitté från fall till fall. Där har vi en nackdel gentemot rådet. Vi borde alltså, åtminstone enligt utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, överväga att bilda en ständig förlikningskommitté, för att tydliggöra att parlamentets nya tyngd också kommer till uttryck i förlikningen, och att vi är beredda att spela parlamentets roll gentemot rådet med eftertryck.
Sammantaget har parlamentet ett nytt krav på sig. Vi måste lägga mer kvalitet i det lagstiftande arbetet. Detta måste finna uttryck i organisationen av förfarandet.

Schäfer
Herr ordförande, kolleger! Betänkandet av min vän Andrea Manzella om förverkligandet av Amsterdamfördraget behandlar den viktigaste uppgift Europaparlamentet har, jämte budgetkompetensen och tillsättningen av kommissionen, nämligen den gemensamma lagstiftningen på europeisk nivå. Vi måste vara medvetna om omfattningen avm vi har uppnått när det gäller medbeslutande: Innan Maastricht hade vi ingenting, efter Amsterdam beslutas 75 procent av alla rättsakter av rådet och parlamentet jämbördigt.
Denna stora framgång får inte skymma de områden som fortfarande står öppna för oss: Jordbruk, konkurrens, skatter, Ekonomiska och monetära unionen, utrikeshandel och den sociala dialogen. Utan att dessa sex områden kommer med är det europeiska demokratiska underskottet fortfarande inte upphävt.
Om vi nu befinner oss i en ny situation, måste rådet först vänja sig vid att det inte längre har sista ordet. Emellertid måste även Europaparlamentet ändra sitt arbete på ett grundläggande sätt och entydigt koncentrera sig på lagstiftningen. För detta är också ett mått självkritik nödvändigt. Vi får och kan inte längre ta till orda om alla frågor genom resolutioner och brådskande ärenden. Färre flammande appeller och mer konkret utformning av integrationsarbetet kommer nu att styra Europaparlamentets vardagsarbete och, tror jag också, inspirera på nytt. Manzellas förslag pekar i rätt riktning.

Neyts-Uyttebroeck
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Utvidgningen och förenklingen av medbeslutandet utgör mycket riktigt de viktigaste institutionella förändringarna i Amsterdamfördraget. Dessa ger vårt parlament chansen att bli en mer fullvärdig medlagstiftare. I sitt utmärkta betänkande framlägger kollega Manzella förslag som syftar till att utnyttja de nya bestämmelserna maximalt. Min grupp håller med honom om att ett nytt interinstitutionellt avtal måste slutas och uppmanar rådet och kommissionen att snarast möjligt vidta åtgärder i detta syfte. Vi delar också hans trefaldiga oro beträffande för det första, bättre information mellan institutionerna och en bättre planering av verksamheterna; för det andra, förbättring av texternas språkliga och juridiska kvalité; för det tredje, öppenhet i förfarandets alla faser.
Med tanke på den nya möjligheten att avbryta hela förfarandet efter första behandlingen har föredraganden undersökt hur parlament, råd och kommission kan dra nytta av detta. Diskussionerna i vårt utskott har lett till en balans mellan att måna om effektivitet å ena sidan och öppenhet och ett brett beslutsförfarande å den andra. Jag är mycket nöjd med att man har godkänt mina ändringsförslag som föreskriver en skyldighet för utskottsordföranden och föredraganden att avlägga rapport även för sina informella kontakter.
Det skulle ju vara högst betänkligt om ett förenklat medbeslutande ledde till att det lagstiftande arbetet var förbehållet en klubb för endast några få utvalda medlemmar av Europaparlamentet. Vi ansluter oss alltså inte till Nassauers förslag. Detta skulle ju ge George Orwell rätt även i det här parlamentet, men framför allt skulle det medföra att unionen fjärmade sig ännu mer från allmänheten i Europa och från de nationella parlamenten. Detta gäller inte resolutionen, den är på rätt väg. Min grupp kommer att godkänna den.

Janssen van Raay
Herr ordförande! En liten, liten rättelse, Schäfer, av era ord som jag helt höll med om: sedan Maastricht handlar det lyckligtvis inte längre om " rådet och parlamentet" utan om " Europaparlamentet och rådet" . Således kan jag fullständigt ansluta mig till det ni sade, för jag, Manzella, vill begränsa mig till Europaparlamentets roll, vi fullgör nämligen inte vår plikt. När vi sitter med i förlikningskommittén deltar alltid ordföranden, det är en av ordförandeskapets ministrar, fjorton representanter från rådet, och vi har lyckligtvis alltid en av de vice ordförandena som sköter förlikningen, föredraganden och utskottsordföranden, men, fru Neyts, jag måste tyvärr konstatera, och det är vad jag ville säga till er, nämligen att några av oss saknas. Jag förstår er visserligen och jag förstår visserligen Nassauer, men vem av de båda som än får rätt så måste vi se till att det alltid finns femton personer från parlamentet närvarande. Detta må vara en blandning, Manzella, av ett antal fasta och ett antal växlande medlemmar, jag är beredd att kompromissa på alla sätt för jag förstår ju vad ni menar: om vi utser en fast grupp av femton fasta representanter så kan vi inte låta de som hade en avvikande uppfattning under plenarsessionen närvara vid förlikningen. Min viktigaste poäng, Manzella, och vi kommer att stödja ert utmärkta betänkande, är att vi precis som rådet alltid måste vara närvarande med femton ledamöter från Europaparlamentet. Om vi måste ha något fler fasta medlemmar med en viss växling så är det inget problem för mig. Låt oss nå en kompromiss.

De Giovanni
Herr ordförande! Jag tror att vår föredragande har rätt - med Amsterdam har medbeslutandet tagit ett stort steg framåt, och gjort att Europaparlamentets roll legitimeras än mer och, framför allt, att medborgarna förses med nya instrument.
Denna aspekt, som angår den representativa demokratin, har ofta understrukits - ju mer medbeslutandet utvidgas ju mer växer medborgarskapet. Det är relationer mellan extremt viktiga saker. Jag anser att Manzellas betänkande framhäver denna aspekt och vänskapen beslöjar mig inte om jag säger att vi har haft tur att ha en föredragande som är jurist men som även har stor politisk känslighet.
Parlamentet visar att det förstår en grundläggande sak, det vill säga, att det praktiskt taget blivit jämbördigt vad gäller lagstiftningen: medlagstiftare med inflytande på lagstiftningen och på kontrollen, det vill säga, med inflytande på kommittéförfarandet, där även förfarandet förenklats stort, det har blivit enklare och alltså effektivare. Låt mig inom parentes få bekräfta och stödja allt det som Andrea Manzella redan har sagt, med starkt eftertryck, emot en förändring som skulle förvränga innehållet i betänkandet. Jag förstår inte varför Europaparlamentet skall underskatta det viktiga i möjligheten att avsluta en rättsakt vid första behandlingen.
En sista iakttagelse, herr ordförande: medbeslutandet är även djupt förbundet med debatten om subsidiaritet, en debatt, som vi alla vet, fortfarande pågår - från skrivelsen med Chirac vid toppmötet i Cardiff, till det framtida informella toppmötet i Innsbruck. Det är mycket viktigt eftersom vi måste tänka på att Europaparlamentets lagstiftande kapacitet naturligtvis även måste respektera självbestämmandet, och framför allt, måste ge den egna lagstiftningen en generell karaktär, det vill säga, en karaktär som angår normerna av allmänn betydelse.
En överdriven belastning av den europeiska lagstiftningen medför inget gott, medan mycket gott framställs av en tillväxt av en europeisk lagstiftning knuten till förmågan att anpassa denna lagstiftning till handlingar av allmänn betydelse. Jag vet väl att frågan om hierarkin vad gäller normer, inte är det som diskuteras idag, men en princip - som vi för övrigt i olika dokument om medbeslutandet redan kunnat hävda - som berör frågan om allmänn betydelse skall helt säkert bekräftas.
Detta är till fördel för den europeiska demokratin, till fördel för en riktig tolkning av subsidiariteten, som inte skall vara ett alibi för åternationalisering av politiken, utan en demokratisk indelning av de olika nivåerna som bidrar till konstruktionen av Europa.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande, herr kommissionär, först måste jag säga att det för mig är en ära och att jag är lyckligt lottad som är den som fattar ordet som företrädare för PPE för att gratulera professor Manzella till hans betänkande. Och det gör jag full av den beundran som väcktes hos mig den gången jag med hjälp av hans bok fick lära mig de första grunderna i parlamentsrätt.
Jag anser att vår kollega De Giovanni redan har påpekat de främsta och mest utmärkande kvaliteterna i detta betänkande. Det förenar skickligheten hos en duktig politiker och en framstående jurist. Vad politikern beträffar vill jag understryka hans lyhördhet för tanken på att verkligen föra Europa närmare medborgarna.Vi måste inse att det är där vi bör inleda hela förfarandet. Det finns inget som fjärmar den europeiska tanken från medborgarna så som debatten om ett direktiv som man inte hör talas om på flera år - ibland 10 år eller mer - och som sedan dyker upp utan något samband mellan de olika etapperna. Därför anser jag att vi alla bör stödja detta politiska mål.
Det mest slående hos denna framstående jurist är utan tvekan den tonvikt han lägger vid sådana aspekter som många i denna kammare skulle uppfatta som kompletterande eller stödjande, som den juridiska kvaliteten, den redaktionella kvaliteten och översättningen. Alla Manzellas påpekanden på det området är i högsta grad relevanta.
Men han behandlar även praktiska aspekter, så som en riktig tillämpning av tidsfristerna och interinstitutionella överenskommelser på området.
Jag skulle slutligen vilja framhålla några aspekter där jag, trots att jag håller med om dessa och förstår att syftet med dem är att införa självdisciplin i parlamentet, anser att man går för långt. Och det är förklaringen till de båda ändringsförslagen och det missförstånd som dessa kan ha orsakat. Manzella föreslår till exempel en institutionalisering av vissa informella dialoger, när han bättre än någon annan vet att det informella på grund av sin karaktär vill undvika en institutionalisering, en reglering i lag. Det var bara ett exempel.
Ett annat exempel är behovet av skriftliga motiveringar. Jag är enig i målsättningen, men kanske är den inte förenlig med verkligheten. Varför inte? Jo, för vi är alla medvetna om att det som står i en förordning kan vändas mot parlamentet som institution, inte mot tredje man. Vi måste vara försiktiga och undvika skyldigheter för tredje man i en förordning - som beklagansvärda röster i högsta instans; och vi bör inte heller införa frågor i en förordning som endast skulle vara bindande för oss och som dessutom kan skapa problem för oss inför domstolen.
Herr ordförande, jag vill avslutningsvis påpeka att jag anser att de båda ändringsförslagen grundar sig på ett missförstånd, men alla förstår vi hur viktigt detta betänkande är och hur nödvändigt det är att parlamentet - som redan är vuxet, som redan har en viss medbeslutanderätt och är medlagstiftare på lika villkor som rådet - omvandlar detta till en intern lagstiftning och interinstitutionella överenskommelser.

Schwaiger
Herr ordförande, kolleger! 70 procent av områdena som regleras i Europeiska unionen kommer efter att Amsterdamfördraget har ratificerats, vilket antagligen kommer att ha avslutats i slutet av 1998, vara föremål för Europaparlamentets medbeslutande. Hittills har det bara varit ca 35 procent. Vi kommer alltså om några månader att bli verkliga medbeslutare i ytterligare områden för den europeiska integrationen. Vi har inte bara fått större befogenheter, vi har också ett större ansvar för en europeisk lagstiftning som är förankrad bland medborgarna, begriplig och som alla kan leva sig in i.
Ändringen av artikel 189b, nu artikel 253 i EG-fördraget, öppnar nya möjligheter för Europaparlamentet att medverka i ett djupgående, förändrat rättsligt förfarande, vars kärnpunkter kan beskrivas som följer: För det första, lagstiftningsförfarandet kommer att ta mindre tid i anspråk. Den tredje behandlingen bortfaller exempelvis, andra förenklingar är möjliga.
För det andra: De som deltar i förfarandet, kommissionen, parlamentet och rådet, måste även formellt sett utarbeta texterna noggrannare än innan, eftersom redan den första behandlingen kan avsluta förfarandet och därefter kan förordningen redan träda i kraft.
För det tredje: Möjligheterna till inflytande från Europaparlamentets sida infinner sig redan på ett tidigt stadium av förfarandet. Därför behöver vi redan i första behandlingen en strukturerad dialog mellan de deltagande institutionerna, inte ett rundabordssamtal med folk som kanske är intresserade, men inte verkligt kompetenta.
För det fjärde: Parlamentet måste noggrant bevaka och tänka igenom sina parlamentariska och politiska yttre effekter, det vill säga, sitt inflytande på allmänheten. Detta borde leda till en avvägning från parlamentets sida om i vilken behandling, den första eller den andra, den anser att tyngdpunkten för dess försök till påverkan ligger.
Vi måste därför ändra vår arbetsordning på ett grundläggande sätt, och i likhet med tidigare måste vi också gå på gränsen av de befogenheter vi har enligt fördraget och fullständigt uttömma vårt ansvar. Vi måste tillsammans med rådet och kommissionen hitta en interinstitutionell ram som återspeglar och gör den nya jämvikten i Europeiska unionens interinstitutionella struktur praktisk genomförbar.
Vi måste slutligen ge våra väljare ett kännetecken på en lagstiftning som är förankrad bland medborgarna, vilket visar dem att allt inte är komplicerat i Europa. Å PPE-gruppens vägnar skulle jag uttryckligen vilja tacka Manzella och ge honom ett erkännande för den noggrannhet, kompetens och politiska framsynthet med vilken han har hittat lösningar på nästan alla frågor i sitt utmärkta betänkande.

Oreja Aguirre
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter, jag anser att ett av Amsterdamfördragets främsta bidrag har varit att stärka parlamentets roll som medlagstiftare gentemot den andra lagstiftande makten som är rådet. Och som vi vet har kommissionen under hela regeringskonferensen backat upp detta stärkande av parlamentets roll.
Dock innebär den ökade mängd lagstiftningsfrågor som är föremål för medbeslutande en utmaning för samtliga institutioner vilket kräver en ökad arbetsinsats från oss alla och en samordning av våra insatser på ett konstruktivt sätt så att det nya förfarandet kan leda fram till önskvärt resultat.
Därför har Manzellas utmärkta betänkande, som vi diskuterar här i dag, kommit mycket lägligt, och det innehåller enligt min uppfattning många väl framställda förslag som särskilt är användbara för att möta det nya utvidgade medbeslutandeförfarandet. Därför vill jag framföra mina uppriktiga gratulationer till föredraganden för hans arbete.
De goda resultat man hittills har uppnått genom medbeslutandeförfarandet beror till stor del på parlamentets fasta arbetsformer från första behandlingen till ärendets avslutande. Vissa omständigheter är särskilt gynnsamma, som till exempel den kontinuitet som råder med samma föredragande och utskottsordförande inom varje ämnesområde. Det utgör en klar kontrast till situationen i rådet där man byter ordförandeskap var sjätte månad. Dessutom är det kontinuietet i parlamentets deltagande i förlikningen bland annat med de tre vice ordföranden som ingår i den parlamentariska delegationen, något som är en klar fördel.
Jag tror att vi kan uppnå goda resultat med det nya medbeslutandeförfarandet om vi bara lyckas samarbeta och utnyttja våra samlade erfarenheter på ett förnuftigt och smidigt sätt när vi tar itu med det omfattande arbete som nu måste påbörjas. Det är uppenbart att arbetsuppgifterna kommer att hopa sig till följd av parlamentets ökade befogenheter. Därför vill jag påpeka att jag i synnerhet stödjer de olika åtgärder i betänkandet som avser att öka insynen, demokratin och den juridiska kvaliteten i parlamentets ändringsförslag.
Manzella har rätt, enligt min uppfattning, då han i betänkandet hävdar vikten av den första behandlingen. Fördraget medger att lagstiftningsförfarandet avslutas vid den första behandlingen, vilket innebär en avsevärd förändring, inte minst med tanke på det ökade antal frågor som skall undergå ett medbeslutandeförfarande.
Men det finns ytterligare skäl som jag vill poängtera här. Den första behandlingen är ett synnerligen viktigt moment i förfarandet, eftersom det är då de olika institutionerna gör en detaljerad bedömning av kommissionens förslag vilket innebär att alla har tillfälle att ta upp sina respektive frågor, och då framgår det vilka intressen de har - och om det är en minoritets, en viss sektors eller majoritetens intressen - och det är då alla kan göra sig hörda. Det är därför detta moment är så betydelsefullt, såväl för parlamentet som för rådet.
Dessutom kan en fördjupad politisk debatt vid den första behandlingen, även om den inte innebär slutet på lagstiftningsprocessen, göra det lättare att komma fram till en slutsats vid andra behandlingen där det är hårdare krav, på majoriteter, som tar vid och på det viset slipper man förlikningsfasen som onekligen bör undvikas i det längsta, för vi vet hur utdragen och komplicerad den kan vara.
Om parlamentet i den här fasen ägnade större uppmärksamhet åt sina ändringsförslag skulle det onekligen bidra positivt till debatten. Ibland har vi märkt att parlamentets ändringsförslag vid andra behandlingen, på grund av tidsbrist, är en simpel upprepning av de ändringsförslag som inte accepterades vid första behandlingen. Och kanske har man inte alltid analyserat rådets gemensamma ståndpunkt i detalj. Rådet borde å andra sidan anta en öppnare attityd i syfte att finna gemensamma lösningar där man tar hänsyn till parlamentets ändringsförslag.
Jag har ibland lagt märke till en viss stelbenhet, det vill säga att parlamentet håller en andra behandling där man endast upprepar ändringsförslagen från den första och där rådet inte vill ändra sitt första ställningstagande och praktiskt taget ignorerar parlamentets ändringsförslag.
Jag tror att en utvidgning av medbeslutandet kan leda till en ökad genomströmning och flexibilitet; och om parlamentet har lagt fram några ändringsförslag bör rådet beakta dessa, granska dem, försöka finna en lösning i syfte att uppnå en överenskommelse och undvika en förlikning som brukar vara en mycket ovanlig lösning. Om man inte kommer överens vid den andra behandlingen återstår naturligtvis möjligheten med en förlikning, men till att börja med måste man försöka lösa problemen.
Slutligen vill jag inför denna församling förklara att kommissionen är beredd att inta en aktiv roll i lagstiftningsförfarandets samtliga faser och i synnerhet vid första behandlingen, precis som Manzella föreslår i sitt betänkande. Jag tror att vi kommer att kunna samarbeta och utbyta idéer. Å ena sidan bör vi göra det med rådets arbetsgrupp, å andra sidan med föredraganden och det berörda parlamentsutskottet för att driva processen framåt och underlätta utarbetandet av ett anpassat förslag, vars syfte är att i den mån det är möjligt uppnå en kompromiss mellan båda parternas ståndpunkt.
Jag vet att parlamentet vid flera tillfällen har uppmanat kommissionen att åta sig den roll som åligger den och har anklagat oss för att inte ha gjort det i tillräcklig utsträckning. Vi kommer att göra vårt bästa för att följa de instruktioner vi har fått från parlamentet.
Om debatten kring ett nytt beslut angående kommittéförfarandet, utifrån det förslag som kommissionen nyligen lagt fram, ger positivt utslag, är jag övertygad om att det skulle göra det lättare att avsluta ett stort antal av de ärenden som är underställda medbeslutande. Enligt våra beräkningar har det funnits någon typ av problem med kommittéförfarandet i minst 70 procent av de ärenden som underställts medbeslutande, och det skulle vara en oerhörd lättnad för samtliga parter om problemet gick att lösa en gång för alla genom att parlamentets rättigheter erkänns utan att systemets effektivitet vid utövandet av åtgärderna för genomförbarhet för den skull minskar.
Slutligen vill jag uttala mitt stöd till förslaget om revidering av den gällande interinstitutionella överenskommelsen om medbeslutandeförfarandet. Denna borde ändras i enlighet med det nya fördragets lydelse och den praxis som råder. Jag är övertygad om att det är en tämligen enkel uppgift som rent av kan utföras av våra medarbetare, som hittills har bidragit på ett verkningsfullt sätt till den interinstitutionella dialogens framgång.
Vissa av de formella interinstitutionella förfaranden som fastställs för yttrandet vid första behandlingen kanske kommer att göra att förfarandet visar sig något komplicerat. Därför vill jag rekommendera parlamentet att gå vidare på ett så förnuftigt och flexibelt sätt som möjligt. Manzellas betänkande utgör en lämplig ram för att uppnå detta mål och kommissionen vill visa att den är redo att delta i förhandlingarna på ett aktivt och konstruktivt sätt, i en anda av samarbete, för att parlamentets stärkta roll i lagstiftningsprocessen skall få framgång.

Janssen van Raay
Jag har egentligen aldrig något behov av att undervisa min gamla vän Oreja, som egentligen vet allt bättre än jag, men för parlamentets nya ledamöter är det av vikt att veta att det bara är av klok frivillig begränsning som vi övertar ändringsförslag under andra behandlingen vilka inte godkänts i första behandlingen; fördragen ger oss ju formellt rätten att komma med en mängd nya ändringsförslag i andra behandlingen. Men vi bestämde förut att inte göra så för att undvika nya hejdlösa diskussioner. Det faktum att vi håller fast vid ändringsförslag som inte kunde antas under första behandlingen vittnar, min vän Oreja, om behärskning från parlamentets sida i syfte att göra lagstiftningsprocessen framgångsrik.

Ordföranden
Tack, herr Janssen. Ni behöver inte svara, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Amsterdamfördragets genomförande: konsekvenserna av ett närmare samarbete
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0257/98) av Frischenschlager för utskottet för institutionella frågor om Amsterdamfördragets genomförande: konsekvenserna av ett närmare samarbete.

Frischenschlager
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Detta betänkande från utskottet för institutionella frågor tillhör uppföljningsarbetena till beslutet om Amsterdamfördraget. I det här fallet vill vi få till stånd beslut om bedömningen och användbarheten av det närmare samarbetet, och det inte minst på grund av detta, eftersom Europaparlamentet inom överskådlig tid vill ha ytterligare förslag i riktning mot en reform av institutionerna, och till detta tjänar dessa betänkanden.
Hur nödvändigt trycket i riktning mot en institutionell reform efter Amsterdamfördraget är, det framgår också tydligt av detta exempel på institutionella utskottets arbete om närmare samarbete. Vad ville Amsterdamfördraget? Det ville uppenbarligen tillåta ett förstärkt samarbete, och tanken var där följande: Det finns en politisk heterogenitet, det finns olika politiska utvecklingstillstånd i enskilda länder och uppenbarligen olika önskemål om integration, och därför borde det finnas en differentierad integration inom - och det är i huvudsak det nya i Amsterdamfördraget - Europeiska unionens institutionella ram.
Det andra målet var att en minoritet, eller möjligen bara ett enda land, inte med veto skall få förhindra ytterligare integrationssteg och avsikter som en majoritet av medlemsländerna - med undantag av det konstitutionella området, som fördragsändringar inför utvidgningen etc. Detta var syftet med regeringskonferensen, och Europaparlamentets inställning till detta har alltid varit återhållsam, eftersom man alltid varit rädd för att det skulle bli ett Europa à la carte, och det är också en mycket berättigad förebråelse. Därför har Europaparlamentet med hjälp av betänkandet av Tsatsos/Méndez de Vigo arbetat in mycket, mycket inskränkande villkor för möjliggörandet av det förstärkta samarbetet och också genomdrivit detta.
Resultatet från Amsterdam på detta område var sedan att ett förstärkt samarbete i princip möjliggjordes, men att villkoren, förutsättningarna, skulle tillämpas socialt restriktivt, så att slutligen bara ett mycket litet användningsspelrum är möjligt i framtiden - inom första pelaren så gott som aldrig, utan snarare inom den tredje, finns det för lagstiftningsåtgärder ett mycket litet spelrum för genomförande av handlingsprogrammen. Men till och med detta mycket lilla spelrum begränsades av Amsterdamfördraget genom den bestämmelse som, på viktiga grunder, kan förhindra ytterligare önskningar om integration från andra eller det stora flertalets sida genom kravet på enhällighet.
Man har alltså återigen arbetat in ett nationellt veto på grund av nationella intressen, med följden att man egentligen därmed fördärvar ett av de viktigaste syftena med denna fördragsbestämmelse, i och med att man de facto ännu en gång har omöjliggjort en fördjupad, vittgående integration via majoritetsbeslut. Det har ju i sig alltid varit Europaparlamentets linje att man med återhållsamhet skall kunna gå över till det närmare samarbetet som sista utväg, för att man faktiskt också skall kunna genomföra en sådan differentierad integration trots vetot.
Nu kommer jag till slutsatserna som huvudsakligen lyder som följer: Användningsområdet för detta närmare samarbete är ytterst litet; återinförandet av det nationella vetot rättfärdigas på inget sätt, och därför är kravet på kommissionen att den i sina förslag när det gäller fördragsförändringar tar bort detta veto, denna blockadsituation, ur fördraget igen.
Generellt har vi kommit till resultatet, att det här förstärkta samarbetet inte på något sätt kommer att motsvara Europeiska unionens politiska krav i framtiden. Därför håller vi fast vid Europaparlamentets gamla önskan, att det för Europeiska unionens framtid är ytterst viktigt att enhällighetsprincipen, under vissa villkor, ersätts av ett generellt medbeslutandeförfarande. Det är det väsentliga politiska innehållet i mitt betänkande, och jag hoppas att majoriteten av denna kammare ansluter sig till denna åsikt.

Delcroix
Herr ordförande! Ett närmare samarbete mellan medlemsstaterna är ett verktyg för den europeiska integrationen vilket borde göra det möjligt att överbrygga de blockeringar som dels beror på att medlemsstaterna ibland har olika förväntningar, dels att regeln om enhällighet bibehålls i Amsterdamfördraget. Fördraget innebär förvisso att det närmare samarbetet skall användas som en sista utväg och det skall vara förenat med stränga villkor och omfatta en majoritet av medlemsstaterna. Men även under stränga villkor skulle alla föredra att inte behöva genomföra mekanismerna i detta närmare samarbete. Medborgaren kommer alltid att uppfatta det som ett misslyckande och det med rätta, med tanke på att den europeiska integrationen alltid haft som huvudmålsättning att genomföra gemensamma förslag inom en och samma struktur.
Man kan också notera att det förekommer en form av konkurrens mellan de institutionella reformerna, som skall ansvara för utvidgningen och fördjupningen av Europa, och det närmare samarbetet vilket är ett påtryckningsmedel avsett att skynda på den europeiska integrationen, och på så sätt undvika förlamning, om det mellanstatliga förfarandet skulle misslyckas. Detta förfarande kan emellertid inte motsvara de stora framtida utmaningarna inom den europeiska integrationen, eftersom den innehåller ett frö till risken att den skall spricka.
Jag vill också erinra om de ord som används i Romfördraget för att beskriva det europeiska projektet: " en union som hela tiden för de europeiska folken närmare varandra" . Vem kan undgå att se att det närmare samarbetet går i den andra riktningen, det som kallas Europa à la carte eller Europa med två hastigheter?
De institutionella reformerna måste alltså, så snart det är möjligt, ha företräde framför det närmare samarbetet. Detta samarbete kommer aldrig att vara en lämplig ram, den idealiska lösningen för att möta Europeiska unionens stora utmaningar. Det är ett reservhjul och skall så förbli, även om parlamentet anser det nödvändigt för att kunna gå vidare med vissa ärenden. Föredraganden gör rätt i att vädja om att man först söker politiskt konstruktiva lösningar.
Man kan slutligen beklaga att Amsterdamfördraget endast kräver att rådet och kommissionen regelbundet skall informera Europaparlamentet om utvecklingen av det närmare samarbetet.
För att balansen mellan institutionerna skall respekteras borde det vara regel att parlamentet deltar, och det är också vad utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter önskar. Och precis som föredraganden kräver, måste processen med att inleda varje form av närmare samarbete underställas den demokratiska kontrollen i Europaparlamentet. Det närmare samarbetet antogs i Amsterdam enbart för att kunna kryssa mellan två blindskär: förlamning och upplösning. I sakernas nuvarande tillstånd kan man tyvärr inte klara sig utan detta samarbete. Men det måste ändå vara begränsat och behärskat och äga rum under demokratisk kontroll. Jag lyckönskar föredraganden till att ha givit sig in på en så svår uppgift som utarbetandet av detta känsliga betänkande måste ha inneburit.

Méndez de Vigo
Herr ordförande! Ett närmare samarbete var under en period - innan regeringskonferensen - den stora huvudfrågan. Man fick intryck av att ett närmare samarbete var lösningen på alla viktiga frågor i samband med uppbyggandet av Europa. Efter Amsterdamfördraget måste man medge, vilket Frischenschlager gör i sitt utmärkta betänkande, att ett närmare samarbete fick mindre betydelse än man trodde att det skulle få.
Varför blev det på det viset? Vad kan det bero på? Förmodligen på att de problem som man så skenheligt gjorde anspråk på att kunna lösa genom ett närmare samarbete löste sig på andra sätt. Och den regering som brukade sätta stopp för vissa förslag i rådet har ersatts av en annan regering med en annan inställning. Och säkerhets- och försvarsfrågorna, till exempel, som vållar problem i vissa medlemsstater kom på något vis att lösas i samband med Petersbergsuppdragen.
Och slutligen frågan om den utvidgning som en del förutspådde till år 2000; nu vet vi efter att ha läst Agenda 2000, att det kommer att dröja längre än så, och de problem som uppstår i samband med en utvidgning kommer säkert att kunna lösas i övergångsperioder så som de gjordes vid de tidigare utvidgningarna.
Därför tjänade ett närmare samarbete i slutänden inte till att lösa de problem som i stället krävde komplicerade politiska lösningar. Och det är jag glad för, herr ordförande, för det var något skenheligt över ett sådant samarbete. Det verkliga problemet i Europeiska unionen är att vissa frågor fortfarande kräver enhällighet. Det är alldeles sant och det uttrycker Frischenschlager också klart i sitt betänkande. Och som vi alla vet är det mycket svårt att uppnå enhällighet bland 15, för att inte säga hur det kommer att bli bland 25. Extremt komplicerat.
Därför är inte ett närmare samarbete, som är starkt begränsat till frågorna i den första pelaren, till någon större nytta. Jag har haft svårt att finna frågor i första pelaren som kan omfattas av ett närmare samarbete. Däremot kan samarbetet omfatta den tredje pelaren inom det som återstår på samarbetsområdet efter den femåriga övergångsperioden och det kan säkert omfatta även den andra pelaren i form av konstruktiv röstnedläggelse.
Men jag återgår till kärnfrågan som är den fråga parlamentet främst bör engagera sig i: det viktigaste, det som verkligen är viktigast - och det påpekar Frischenschlager i sitt betänkande - är att vi i den framtida revideringen av fördragen bör ersätta enhälligheten med kvalificerad majoritet. Det är bara på det viset vi kan fylla vår funktion, det är bara på det viset Europa kan bli, inte bara demokratiskt, utan framför allt effektivt.

Brinkhorst
Herr ordförande! Jag vill gratulera vår kollega Frischenschlager till hans förnämliga betänkande, och det faktum att det bara inkommit tre ändringsförslag - av vilka två kommer från den liberala gruppen - vittnar om detta.
Närmare samarbete är en av de stora innovationerna i Amsterdamfördraget. Åtminstone var detta den ursprungliga avsikten. Vad som skrevs in i fördraget denna gång var inte rätten att hoppa av utan rätten för medlemsstater att sträva efter integration inom den gemensamma institutionella ramen, utan att bli blockerad av ett veto. Behovet att överkomma den förlamning som ett veto innebär var brådskande inte minst med tanke på planerna om utvidgning.
Ett positivt, konstruktivt sätt att närma sig den europiska integrationen präglade den ursprungliga idén, och däri ligger det värde den tillförde. Inbyggda garantier var förstås nödvändiga. Ett närmare samarbete fick inte riskera vad som dittills hade uppnåtts tillsammans - det så kallade acquis communautaire - och fick inte leda till en permanent spricka mellan medlemsstaterna. Fördraget tillhandahåller specifikt ett antal garantier angående detta och andra omständigheter.
Tyvärr genomfördes emellertid under förhandlingarna en stor förändring för att tillmötesgå det brittiska kravet på vetomöjlighet. Villkoren i fördraget tillåter nu varje medlemsstat att blockera den majoritetsröst som krävs för att starta ett närmare samarbetet för " viktiga och uttalade skäl som rör nationell politik" . För första gången införs den beryktade Luxemburgkompromissen från 1966 i fördraget. Föredraganden uppmärksammar detta genom att förkasta denna specifika punkt. Genom att införa vetot i förfarandet förlorar det närmare samarbetet mycket av sin kraft och förvandlas i hög grad till en teoretisk exercis. Detta är kärnan i ändringsförslaget från den liberala gruppen och som Spaak skulle ha försvarat om hon hade varit här idag.
Fördelen med närmare samarbete var att det tillhandahöll tid för att övertyga andra om fördelarna av att samarbeta inom ett visst område. Nu tillhandahåller fördraget inte ens denna temporära lösning på ett dödläge. Det innebär att vi står med det grundläggande problemet med en oroande brist på samförstånd gällande riktningen på den europeiska integrationen. Detta är problemet med vad man slutligen enades om gällande närmare samarbete. Jag hoppas kommissionären kan kommentera detta.

Herzog
Herr ordförande! Ett närmare samarbete mellan stater, och för övrigt också mellan arbetsmarknadens parter, är berättigat om det tar sig uttryck i gemenskapens gemensamma värderingar, om det fortsätter målsättningarna med sociala framsteg och utveckling och om det beaktar den nödvändiga solidariteten mellan européer. Jag vill tillägga att det också behövs för att kunna komma vidare i en rad ärenden. När det exempelvis gäller den gemensamma ekonomiska politiken har den franska regeringen på sitt sätt försökt främja möjligheter till närmare samarbete inom gruppen med de 11 länder som ingår i euroområdet. Men man får heller inte glömma vissa sociala frågor, såsom struktureringen av de europeiska näten för tjänster av allmänt intresse. Och det är även viktigt att få möjlighet att pröva erfarenheter och samarbeta mellan regioner.
I alla händelser måste det närmare samarbetet äga rum inom en rättslig ram som tydligt förklarar allt detta. En minoritet av våra kolleger anser att det närmare samarbetet kan klara sig utan en rättslig ram. Det är naturligtvis inte möjligt eftersom det kan skada grundläggande rättigheter.
Amsterdamfördraget är ibland av goda skäl tveksamt till gemenskapens strävan efter enhet, men ibland också av mindre goda skäl, vilket jag tror är ett uttryck för att många bland oss tyvärr är präglade av idén att Europa fortfarande framförallt är en plats för konkurrens.
Föredraganden visar på ett utmärkt sätt att det finns ett mycket effektivt hinder mot detta förfarande med närmare samarbete, nämligen den nationella statens veto. Jag stödjer betänkandet och särskilt den klausul som kräver att detta veto skall avskaffas. Det finns andra restriktioner, såsom nödvändigheten att inte framkalla snedvriden konkurrens eller kommissionens obligatoriska initiativ i den första pelaren, som vi också skulle kunna diskutera.
Jag har bara en invändning till föredraganden i sakfrågan, men det hindrar oss inte från att komma överens om resultatet. Det gäller idén att en omröstning med kvalificerad majoritet är tillräcklig, en idé som andra för övrigt också uttryckt här. Jag instämmer helt i att det är viktigt med omröstning med kvalificerad majoritet, men jag vill betona att vi, vid sidan av rätten, samordningen och gemenskapsprogrammen, måste ha olika samarbetsverktyg, under förutsättning att de är positiva och konstruktiva. Jag tror därför att ärendet inte är avslutat.

Voggenhuber
Herr ordförande, kära kolleger! Till skillnad mot föredraganden ser jag mycket väl en tydlig förändring av Europaparlamentets hållning i denna fråga. För övrigt har denna ändradei hållning delvis skett vid betänkandets tillblivelse. Jag är mycket lycklig över detta, välkomnar det och gratulerar också föredraganden till hans betänkande.
När den här idén dök upp band sig nämligen Europaparlamentet fortfarande mycket tydligt till förhoppningen att man med detta hade funnit ett instrument för att kunna lösa upp blockaden av integrationsprocessen. Jag tror att denna optimism sedan dess har gett vika för insikten att man därmed mer har dolt än löst det egentliga problemet, nämligen frågan om tvåtredjedels majoritet, frågan om majoritetsbeslut om den framtida integrationen.
Jag tror att det dessutom förelåg ett misstag, nämligen åsikten att det bara handlar om beslutet om en högre hastighet i integrationen. I verkligheten handlar det naturligtvis om inriktningen, om beslut om den politiska inriktningen. Det som blev samarbetets första " vilda" experiment, Schengenavtalet, bevisar att det inte alls var gemenskapsrättens avsikt, att utforma detta Schengenavtal, som det slutligen beslutades av några få. Jag är alltså glad, att vi betonar undantagskaraktären och stränga ramvillkor för den institutionella enheten och att vi koncentrerar oss på....
(Ordföranden avbröt talaren.)

Krarup
Det finns inte så förfärligt mycket att säga, eftersom detta betänkande vilar på en verklighetsuppfattning som i hög grad är i otakt med det faktum att det rör sig om de europeiska ländernas folk. Man borde fråga dessa länders folk, men det gör man inte, för om dessa länders folk konfronterades med det projekt som nu ligger på bordet, så skulle de antingen skratta högt eller gå gråtande bort. Det är på alla punkter tal om ett fullständigt orealistiskt projekt, som i varje fall för det danska folkets vidkommande liknar en fars. Det är ett projekt som genomförs med ett mantra som heter " den ständigt närmare unionen" , som huvudpunkt och det verkligt vackra erkännandet att valutaunionen och den ekonomiska politiken självklart tvingar in folken i en politisk union. Man fortsätter därefter med att slå fast att det bara är gemenskapssystemet som kan erbjuda de nödvändiga garantierna med hänsyn till demokratisk kontroll, domstolskontroll och solidaritet. Härmed har man avskaffat det som är själva grunden för de nationella demokratierna, och man tar steget fullt ut i punkt 10 genom att berätta att normen nu skall vara kvalificerad majoritet istället för enhällighet. Jag vill bara säga att om detta förslag skulle läggas fram till de europeiska folken, så skulle det mottas med ett hånskratt och tummen ner.

Spiers
Herr ordförande! Jag vill gratulera föredraganden till hans betänkande, som omfattar ett mycket svårt område. Svårigheten illustreras kanske bäst av de varierande omskrivningar som har myntats för att beskriva närmare samarbete, förstärkt samarbete eller till och med det förbjudna F-ordet, flexibilitet.
Målet för närmare samarbete är att låta vissa stater gå snabbare fram, eller längre än andra, förutsatt att det inte leder till en " inre kärna" eller drabbar andra medlemsstaters nationella intressen. Den förutsättning som görs av många i detta parlament om att EU är en resa utan återvändo där närmare integration är ett mål i sig är en mycket farlig och impopulär förutsättning hos de flesta av våra medborgare. Faran görs större genom en ekonomisk och monetär union. Jag hoppas att den flygfärdiga gemensamma ekonomiska politik som refereras i stycke F kommer att innefatta de länder som väljer att, eller måste, förbli utanför den ekonomiska och monetära unionen.
Jag välkomnar också erkännandet i paragraf 5 om att närmare samarbete bör vara en sista utväg. Paragraferna 10 och 12 bereder emellertid vissa svårigheter. Överenskommelsen i Amsterdam om att närmare samarbete kan stoppas av vilken medlemsstat som helst, av viktiga och uttalade skäl som rör nationell politik, var, såvitt jag förstår, ett nödvändigt erkännande av den oro som medlemsstaterna känner över detta alternativ.
Det tycks mig märkligt att Frischenschlagers betänkande efterlyser en reform av detta fördrag innan det ens har prövats. Jag är säker på att detta " skenbara veto" som det har kallats, endast kommer att användas som en extraordinär valmöjlighet i sista hand. Därför ser jag inte detta som enbart en teoretisk exercis såsom Brinkhorst beskrev det. Förenade kungariket har, till exempel, redan visat sig berett att tillåta närmare samarbete gällande tredje pelaren. Jag ser inget skäl till att anta att Förenade kungariket eller någon annan regering kommer att använda det skenbara vetot på det lättsinniga sätt som föredraganden tycks föreställa sig, liksom andra som har talat. Vi får emellertid se tiden an.
Med denna stora reservation är min nationella delegation och jag själv glada att stödja detta betänkande.

Rack
Herr ordförande! Undermedel har inte alltid hållit vad de har lovat. Så var det redan i antiken, men också i den tyska mytologin. En eller två exempel av många visar detta mycket tydligt. Akilleshälen visade sig, vid ett verkligt hållbarhetstest, inte vara så orubblig, och även undermedel i vår tid har visat sig vara chimärer, som tur är för Europa och demokratin i Europeiska unionen. Så sett är det bra, att det förmodade undermedlet närmare samarbete, som så många talade om innan den senaste regeringskonferensen började i Turin, inte riktigt fungerade i Amsterdam.
Så sett är det bra att det mycket sakliga, och just därför så bra, betänkandet av Frischenschlager med all tydlighet visar det begränsade användningsområde och den begränsade effektivitet och önskvärdhet denna nya form av variabel geometri med all tydlighet uppvisar. Närmare samarbete i europeisk form, med ett nödvändigt uppgiftsområde även för kommissionen med demokratiskt deltagande från Europaparlamentets sida, med rättsstatlig kontroll från domstolens sida, är nödvändigt. Allt annat hade, när allt kommer omkring, varit skadligt.
Därför måste man med Frischenschlagers betänkande fastställa: Den mödosamma processen med att hitta ett europeisk beslutsfattande i, eller åtminstone efter, modell av den första pelaren kan inte ersättas med ingenting. Genvägar från denna mödosamma dialog, korta enkla vägar finns inte och kommer inte att finnas. Därför slår vi än en gång fast: Bara hos gallerna, hos Asterix und Obelix, fungerar trolldrycken. Européerna däremot uppmanas att varje dag på nytt utforma vårt gemensamma Europa. Att inte blir stillastående är därför det enda recept som leder till målet, och vi hörde här i förmiddags i debatten om det österrikiska ordförandeskapet hur man hela tiden talade om detta recept. Vi måste gemensamt utforma vårt gemensamma Europa.

Schörling
Herr ordförande! Låt mig få börja med att säga att jag tycker att det är ett väldigt intressant och välskrivet betänkande som Frischenschlager har lagt fram. Det finns i motiveringsdelen en diger exempelsamling på hur svårtolkade bestämmelserna i Amsterdamfördraget är vad gäller flexibel integration och närmare samarbete. Exempelvis kan frågan om ett förslag till närmare samarbete grunda sig på den något grumliga artikel 235.
Exempel ges också på de faror som är förknippade med själva syftet med fördragets bestämmelser om flexibilitet eller närmare samarbete. Enligt analysen är syftet att för att gemensamt uppnå mer integration ersätta den politiska viljan med ett rättsligt instrument. Då måste vi emellertid fråga: Är det verkligen någon som tror på ett Europasamarbete, en utveckling av EU, utan politisk vilja och, framför allt, utan folkets vilja? Vilken framtid ser vi då? Tyvärr inte ett demokratiskt och ett medborgarnas Europa!
Trots att detta betänkande är välskrivet och att analysen är bra, så är det också väldigt motsägelsefullt. Slutsatsen är att ett närmare samarbete bör undvikas för att man inte skall skapa ett EU med olika hastigheter. Samtidigt kan emellertid själva betänkandet bidra till att man underlättar för en sådan utveckling genom att det föreslås att enhällighetsprincipen och medlemsländernas veto avskaffas. Det är ju det som är en garant för att EU inte går fortare än den politiska viljan och folkets vilja. Jag kan därför inte rösta för detta betänkande, och jag kan inte heller rösta för något av ändringsförslagen.

Cederschiöld
Herr ordförande! Ett närmare samarbete är i mina och i de flesta andras ögon en nödlösning, en sista utväg. Det är dock en nödlösning som kan öppna möjligheter. Rätt använt kan det närmare samarbetet stärka integrationen i unionen. Fel använt blir det en splittrande kraft.
Med hjälp av flexibel integration kan man komma runt kortvariga blockeringar. EU-historien visar flera exempel på det, bl.a. Storbritanniens förhållande till sociala stadgan samt Schengenavtalet. En i praktiken tidsbegränsad flexibilitet, eller förstärkt integration, kan i vissa lägen stärka unionen genom att urholka enhällighetskravet. Möjligheten till flexibilitet gör att diskussionen inte alltid måste föras med hänsyn till en liten minoritet integrationsmotståndare. EU-integrationen kan inte alltid anpassa sig till den svagaste länken i kedjan.
Även om det närmare samarbetet inte täcker den andra pelaren, finns det en intressant tanke att man här skulle kunna uppfylla Maastrichtavtalets målsättning. Där ingår bland annat VEU som i enlighet med fördraget är en integrerad del av unionens utveckling och har som uppgift att utarbeta unionsbeslut som rör försvaret. Förekomsten av neutrala länder försvårar integrationen inom andra pelaren. Här skulle man kunna öppna en diskussion som kanske skulle kunna nå längre än Amsterdamfördragets nuvarande lösning.
Självklart är målet att de medlemsländer som av olika skäl väljer att stå utanför så snart som möjligt skall inlemmas. Vägen till ökad integration har emellertid inte varit och kommer inte alltid att vara spikrak. Historien visar att det är lättare att ansluta sig till ett existerande samarbete. Rätt använt och i vissa mycket speciella fall, ofta säkerhetsfrågor, kan förstärkt samarbete ligga i Europaintegrationens intresse. Endast då bör det prövas för kvalificerad majoritet, givetvis i den naturliga beslutsmetoden.

Oreja Aguirre
Herr ordförande! Jag får lov att säga att jag håller med Méndez de Vigo när han säger att man hade stora illusioner beträffande ett närmare samarbete, som faktiskt verkade vara huvudfrågan i regeringskonferensen, och som ägnades mycket tid, många kommentarer och många anföranden. Dessutom höll man ett flera timmar långt sammanträde, där man enbart diskuterade vad som kunde uppnås genom ett närmare samarbete. Dessutom satte man andra benämningar på detta: man funderade över om man borde kalla det variabel geometri eller differentierad integrationstakt. Till slut myntades begreppet närmare samarbete.
Faktum är att det å ena sidan var nödvändigt att diskutera ett närmare samarbete, men att det å andra sidan, precis som några av dagens talare har påpekat, är svårt att förstå hur ett sådant samarbete skall rymmas inom de olika pelarna. I den andra pelaren finns det inte utrymme för ett närmare samarbete, för den innehåller redan andra instrument som kan användas i detta syfte. Det är inte lätt att se hur ett närmare samarbete kan tillämpas på den första pelaren och kanske är det därför den tredje pelaren som rymmer de största möjligheterna.
Men en sak vill jag framhålla här. Jag tycker mycket om Frischenschlagers betänkande. Jag anser att hans framställning är tydlig och systematisk, han har gjort en sammanställning över de olika bestämmelser som är tillämpbara och visat på sådant som är värt att beakta, och han har dessutom gjort något som är intressant för oss ledamöter i kommissionen, vilket är att ställa en rad frågor till oss vilka kräver att vi yttrar oss. Jag vill endast, med tanke på att debatten har pågått så länge, försöka besvara några av de frågor som Frischenschlager ställer till oss kommissionsledamöter.
Till att börja med, vad den praktiska tillämpningen av ett närmare samarbete beträffar har jag uppmärksammat er begäran om att kommissionen skall göra en undersökning om de tänkbara områden som ett närmare samarbete skulle kunna tillämpas på. Det kommer vi att göra. Jag vill härmed - inför detta plenarium - åta mig ansvaret för denna undersökning, för jag finner denna begäran motiverad och anser att vi bör reagera positivt på den.
När det gäller era kommentarer beträffande inledandet av ett förfarande med ett närmare samarbete, anser jag att det är uppenbart att det är kommissionens ansvar att öppna en politisk dialog med en stat som protesterar mot att ett sådant förfarande inleds. Kommissionen skall försöka tala med denna stat och fråga hur den motiverar sina protester och framföra kommissionens skäl i det fall då man anser att samarbetet bör fortsätta, och därför tycker jag att det är bra att ni påpekar att det ingår i kommissionens uppgifter att försöka övertyga denna stat om de skäl som föreligger.
När det gäller den nödbroms som omnämns i den nya artikel 40 i Fördraget om Europeiska unionen och artikel 11 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen vill jag däremot påminna om att införandet av dessa var en ytterst känslig fråga som diskuterades i slutet av den senaste regeringskonferensen. Men jag har ändå uppmärksammat Frischenschlagers påpekanden och anser att vi bör undersöka hur man kan göra för att detta " skenbara veto" skall upphöra i praktiken. Det är inte det enda fallet som förekommer i fördraget. Kom ihåg att det finns andra fall där en situation med ett " skenbart veto" uppstår; tänk till exempel på allt som omfattas av den andra pelaren. För att inte tala om strategierna för utrikespolitiken till exempel, där vi vet att en strategi avgörs genom enhällighet och belåtet tänker att rådet kan fatta beslut med majoritet, trots att vi vet att en stat kan åberopa nationella intressen som innebär att den majoritetsprincip som får oss att känna en sådan lättnad sätts ur spel. Nåväl, det här är en liknande situation. Detta är så kallade knep som är införda i fördraget. Vi får hoppas att vi en dag genom en ny reform - eftersom det kommer nya reformer av fördraget - kan bli av med det tvång som vi lider under i dag.
I fråga om den demokratiska insynen begär betänkandet att kommissionen lovar att dra tillbaka ett förslag om ett närmare samarbete i de fall då parlamentet avger ett negativt yttrande. Naturligtvis kan jag inte - och det är jag säker på att Frischenschlager förstår - lova något å kommissionens vägnar på den punkten, i synnerhet som vår initiativrätt begränsas till den första pelaren. Men bortsett från det, i en så känslig fråga som denna är det uppenbart att kommissionen i politiskt avseende alltid kommer att ta hänsyn till de olika ståndpunkterna hos de parter som berörs av ett förfarande med ett närmare samarbete och i synnerhet Europaparlamentets synpunkter. Det är helt självklart. Därför ger jag ett juridiskt svar, samtidigt som jag ger ett politiskt svar om att man kommer att fästa stort avseende vid parlamentets synpunkter när det väl blir aktuellt.
Jag vill avsluta med att upprepa mina gratulationer till föredraganden till hans initiativ som tillsammans med övriga institutionella betänkanden som lagts fram denna vecka är ett bevis på att den interinstitutionella dialogen har fått en bra start. Dessa kommer att följas av ytterligare betänkanden som är under förberedande i utskottet för institutionella frågor och som skall läggas fram inför denna församling i oktober och november. Jag anser kort sagt att vi alla bör göra vårt bästa för att fortsätta framåt, hoppas på att Amsterdamfördraget snart skall träda i kraft och sedan - när fördraget väl är godkänt - införa de institutionella förändringar som krävs.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Handlingsplan för fri rörlighet för arbetstagare
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0269/98) av Weiler för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande: " En handlingsplan för fri rörlighet för arbetstagare" (KOM(97)0586 - C4-0650/97).

Weiler
Herr ordförande, kära kolleger! Fri rörlighet för arbetstagare är en av de viktigasta grundvalarna för Europeiska unionen. Den rätt till fri rörlighet som fastställs i artikel 48 innesluter möjligheten att resa in på vilket medlemslands territorium som helst, för att arbeta eller söka arbete. Trots detta utnyttjar bara ca 0, 2 procent denna möjlighet. Utan tvivel är kulturella och särskilt språkliga barriärer viktiga anledningar till denna återhållsamhet. Det finns emellertid också många andra hinder, som ligger på det politiska området, exempelvis att reformer av förordningar, som borde ha blivit genomförda för länge sedan, blockeras i rådet, avsevärda informationsbrister på alla nivåer, det tveksamma genomförandet i medlemsstaterna, de byråkratiska förvaltningsmetoderna, som till exempel en mångfald framställningar, som föreligger, och även domar från EG-domstolen visar.
Kommissionen handlingsplan innehåller en vettig strategi för att övervinna dessa problem. Alla delaktiga borde inblandas i vidareutvecklingen av den fria rörligheten. Medborgarna, nationella, regionala och lokala myndigheter, arbetsmarknadens parter, men naturligtvis också de europeiska institutionerna. Jag välkomnar därför kommissionens handlingsplan och framför allt också de annonserade lagförslagen.
Jag tackar dessutom Veils expertgrupp för de omfångsrika förslagen som delvis har tagits upp i kommissionens förslag, men även i mitt betänkande. Jag anser att de å ena sidan är modiga, men också pragmatiska. Dessutom skulle jag vilja tacka de rådgivande utskotten, som har kompletterat mitt betänkande med viktiga punkter.
I mitt betänkande går jag i 31 krav till kommissionen och rådet i synnerhet in på sex aspekter.
För det första: Samordningen på området social trygghet. Det får naturligtvis inte bli så att de förvärvade rättigheterna i ursprungslandet förfaller om man åker till ett annat medlemsland. Bland annat har jag krävt att kommissionen drar de nödvändiga slutsatserna också från de senaste domarna från EG-domstolen - Kohll och Decker till exempel - och lägger fram dem för parlamentet.
För det andra: Skatterna. Naturligtvis får inte mobila medborgare bestraffas av diskriminerande dubbelbeskattning.
För det tredje: Tillträde till sysselsättning. Jag skulle visserligen inte övervärdera rörligheten för arbetsmarknadssituationen, men trots det anser jag att det är rätt att denna aspekt också spelade en roll vid sysselsättningstoppmötet i Luxemburg. Det är säkert viktigare för framtiden än för tillfället.
För det fjärde: Information och samarbet. Bland detta föreställer jag mig framför allt att arbetsförmedlingarna utrustas bättre i framtiden genom bättre öppenhet också för de arbetssökande.
För det femte: Rätt till inresa och bosättning, också för anhöriga från tredje land.
För det sjätte: Erkännande av utbildningsbevis, som måste påskyndas mer än tidigare.
Slutligen skulle jag vilja komma till en tråkig punkt. Jag har hört att PPE inte kommer att rösta för betänkandet på grund av de politiska kraven för medborgare från tredje land. Naturligtvis beklagar jag det. Jag anser också att det är ett konstigt sätt att agera på, å ena sidan eftersom vi i regel har arbetat konstruktivt här i Europaparlamentet, i synnerhet utskottet för sysselsättning och socialfrågor, och jag har bemödat mig om att till största delen integrera och överta de 40 ändringsförslagen, å andra sidan också eftersom jag anser att de ändringsförslag som nu föreligger från kollega Pirker är verkligen uttalat destruktiva och populistiska.
Jag tycker nog att också vi, på vänsterflygeln i denna kammare, sysslar med våra medborgares bekymmer och problem. Även vi vill långsamt och stegvis förbättra vissa förutsättningar och inskränkningar för den fria rörligheten för medborgare från tredje land. Dock kan jag inte stödja Pirkers yrkanden.
Vi kan inte, när det gäller avveckligen av diskriminering av anhöriga från tredje land, vänta tills vi får en gemensam invandringspolitik. Ni pläderar tyvärr i era yrkanden för en isolerings- och utslagningspolitik.
Det måste bli ett stopp för varje hinder för fritt val av arbete, också på grund av medborgarskap! Av denna orsak kräver vi en vettig politik för en nödvändig integration, som kommer att föra Europa framåt. Motsägelsen mellan rättsanspråk och rättslig verklighet som tyvärr har funnits i 40 år, måste äntligen lösas!

Oddy
Herr ordförande! Fri rörlighet för arbetstagare är en av de rättigheter som garanteras i Romfördraget. Jag anser att detta är den minst utvecklade av dessa fyra grundläggande rättigheter. Det står klart att det finns hinder för den fria rörligheten för arbetstagare och därför vill jag lyckönska kommissionen för att den lagt fram en handlingsplan för att lösa detta problem.
Kommissionen måste emellertid utreda de indirekta hindren för den fria rörligheten av arbetskraften, såsom överföring av pensioner, boendekostnader, hälsovårdssystem och utbildningssystem, för att se hur de kan lösas.
Jag tackar mina kolleger i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt för deras stöd och lyhörda förslag men jag uppmanar kommissionen att ta detta ämne på allvar eftersom det kan gynna Europeiska unionens lönsamhet om människor är mera benägna att flytta för att få arbete.

Van Lancker
Herr ordförande! Å min grupps vägnar skulle jag vilja gratulera Barbara Weiler mycket hjärtligt till allt arbete hon uträttat i en fråga som självfallet ligger oss alla varmt om hjärtat. Parlamentet har alltid gått i bräschen för att försvara denna fjärde grundläggande frih vilken väl ändå är en symbol för det europeiska medborgarskapet och vår integration. Herr kommissionär! Vi hoppas att parlamentet och kommissionen fortsätter att gå emot tendensen som finns i vissa medlemsstater att falla tillbaka på sig själv, att resa faktiska och institutionella barriärer mot den fria rörligheten av personer. I motsats till vad vissa medlemsstater tror kommer den fria rörligheten inte att innebära en åderlåtning för budgetar eller social säkerhet och det är dags att vi inser att Europa behöver mobilitet, att det inte kostar utan tillför samhället något. Vi, den socialistiska gruppen, är således tacksamma mot Europeiska kommissionen för denna handlingsplan och vi hoppas att kommissionen, herr kommissionär, nu även snabbt kommer med konkreta lagstiftningsförslag för det återstår ännu väldigt mycket att göra.
Rätten till uppehållstillstånd t.ex. som lyckligtvis inte längre endast gäller förvärvsarbetande utan även pensionärer, studerande, arbetssökande, medföljande familjemedlemmar, bara man förstås kan visa att man har tillräckliga inkomster och en sjukförsäkring. Men både inom EG-rätten och den nationella rätten återstår särdeles många hinder, ofantliga mängder administrativa hinder som slår mot framför allt pensionärer, människor med tillfälliga kontrakt, överflyttad personal. Betänkandet har rätt då det säger att vi måste ta i tu med detta. Jag förstår uppriktigt sagt inte varför PPE inte skulle vilja stödja vissa av de mycket rättfärdiga kraven som förresten stöds av kommissionen. Dessutom håller min grupp orubbligt fast vid rätten till ett familjeliv som är en grundläggande mänsklig rättighet, oavsett familjemedlemmarnas nationalitet. Jag har sett att Europeiska kommissionen verkligen avser att förverkliga denna rätt till familjeliv och vi vill stöda detta till hundra procent.
Slutligen är min grupp också en förespråkare för ett stegvis avskaffande av alla former av diskriminering. Självfallet mellan medlemsstaternas medborgare och medborgare av Europeiska unionen, men successivt även mellan unionsmedborgare och tredje lands medborgare som är varaktigt bosatta här. Jag vet att det sista är en mycket svår fråga i parlamentsdebatten och jag märker förresten också att Europeiska kommissionen så småningom vill vidta åtgärder i frågan. Jag har även märkt att PPE-gruppen i princip stöder denna ståndpunkt, men ändå kopplar rätten till fri rörlighet för medborgare från tredje land till en gemensam migrationspolitik på europeisk nivå. Min grupp kan inte hålla med om den strikta kopplingen. Det tycks oss orimligt att låta invandrare som är bosatta inom unionen sedan åratal vänta tills rådet är helt färdigt med tredje pelaren och inte förrän då ge människor rätt att resa, att söka arbete över gränserna eller att ta med sig sina sociala förmåner utomlands. En europeisk integrationspolitik måste mycket riktigt bygga på ansvar och skyldigheter som åligger medborgare från tredje land, men jag ber er, låt oss inte glömma att dessa ännu saknar en samling rättigheter som vi har som européer. Vi stöder kommissionens handlingsplan fullständigt, herr kommissionär, och vi önskar er all lycka med dess konkretisering.

Pirker
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade damer och herrar! Den fria rörligheten - och här är vi överens - är kärnpunkten i Fördraget om Europeiska unionen. Vi har här skapat många rättsliga förutsättningar så att den också kan äga rum. Vi har emellertid i likhet med tidigare, många problem med genomförandet av den fria rörligheten, inte bara arbetstagares rörlighet. Nu välkomnar jag handlingsplanen kommissionen har lagt fram, för att åtminstone förbättra arbetstagarnas fria rörlighet.
Jag välkomnar det, eftersom kommissionen här har lagt fram mycket konkreta förslag. Jag välkomnar också tilläggsförslagen från Weiler i sammanhanget, eftersom hon något positivt anser att en minskning av byråkratin är nödvändig, att sociala rättigheter inte får gå förlorade, medborgarna skall informeras, det ömsesidiga erkännandet av utbildningar är nödvändig, ett socialförsäkringskort skall införas också mot missbruk av utstationeringsdirektivet. En mängd positiva punkter som vi helt och hållet är överens om.
Fru Weiler, nu blir ni dock lite för ambitiös. Ni har nämligen, i samband med invandringen, med bosättning av anhöriga från tredje land, krävt samma rättigheter för anhöriga från tredje land som för unionsmedborgare. Här kan vi sett ut systematikens logik bara rösta för om en unionsvid reglering av invandring, upptagande av arbetskraft och bosättning av arbetskraft i Europeiska unionen som gäller för alla länder hade beslutats innan. Ni vill här ta det andra steget före det första.
Det andra som ni kräver är ett omedelbart avskaffande av visumplikten. Nu upplyser kommissionen att det är ett ambitiöst mål att tänka på detta. Ni vill åtgärda detta med en gång, utan att det finns några förutsättningar för det. Detta anses av andra vara fullkomligt realistiskt, de anser att man här skall införa en övergångsfrist, vänta i fem år, och sedan skall rådsbeslutet godkännas. Vi får ju inte glömma att även tredje land måste få ordning på säkrandet av sina gränser, så att det inte blir problem vid överskridandet av gränserna till unionen och fortsättningsvis inom unionen.
Den tredje punkten: Ni kräver en utvidning av uppehållsrätten till alla familjeanhöriga, oberoende av nationalitet, ni inbegriper också alla partner. Ni går därmed exakt samma väg som Lehne. Ni öppnar därmed dörren på vid gavel för missbruk. Ni har företagit er för mycket. Ni har förlorat känslan för det som är möjligt.
Jag är för betänkandet i vissa passager, och skulle stödja det, om Weiler stöder det vi kräver, att vi nämligen först kommer till gemensamma regler för invandring, på området bosättning och asyl, och sedan dessutom kan genomföra principen om fri rörlighet till anhöriga från tredje land. Jag håller delvis med om era förslag, i huvudsak dock inte. Jag tackar er.

Boogerd-Quaak
Fru ordförande! Jag tycker att det föreligger bra förslag från kommissionen och även ett bra betänkande från Weiler. I går hade vi Bangemann i den liberala gruppen som påpekade för oss att nationalstaterna blir allt mindre viktiga och att globaliseringen alltjämt tilltar. Om vi betraktar Weilers betänkande i detta sammanhang så tycker jag att vi också tillsammans måste våga konstatera att vi inte får diskriminera då det rör sig om arbetstagare från andra länder som arbetar här med tillstånd, för detta är vad det i grunden handlar om. Jag måste säga att nyss höll jag på att tappa öronen när jag hörde Pirkers inlägg. Det kan absolut inte vara på något annat sätt än att det är ett uttalande inom ramen för de tyska valen som här görs. Jag hade alltid trott att Europaparlamentet fanns för att stå över partierna och höja sig över dessa. Jag beklagar synnerligen att det kristdemokratiska partiet denna gång inte känner sig i stånd att göra så. Ändå vill jag uppmana detta parti att stödja betänkandet.
Kolleger! Det kan väl ändå inte vara så att Weilers betänkande skall tvingas undvara kristdemokraternas stöd på grund av dessa små skillnader. Om jag inte redan hade tappat öronen skulle mina ögon trilla ut om detta inträffade i morgon. För övrigt, herr ordförande, vill jag bara säga att jag faktiskt blev besviken över kommissionens svar på de skriftliga frågor som jag ställde inom ramen för målen Kohl och Decker. Där förblir man också mycket försiktig och jag tror att även detta är en sak för de tyska valen och det måste snart vara överståndet. Som Europa måste vi kunna ställa oss över de nationella och statliga intressena. Jag uppmanar kommissionen att även den göra så.

Ojala
Fru ordförande! Först skulle jag vilja gratulera Weiler till ett utmärkt betänkande. Weiler försvarar konsekvent i sitt betänkande principen att den fria rörligheten i Europeiska unionen måste gälla alla som befinner sig inom unionen, inte bara arbetstagare och deras familjer. Den fria rörligheten inom unionen skall gälla även studerande och pensionärer samt tredje länders medborgare som vistas här.
EU: s fyra grundläggande friheter har hittills omfattat endast arbetskraftens fria rörlighet. Det har inte sagts någonting om personer. Arbetskraften har betraktats som en vara som tillsammans med övriga varor måste kunna röra sig fritt. Det handlar dock alltid om människor som har mänskliga behov och känslor. Deras rörlighet påverkas även av många andra faktorer än varierande efterfrågan på arbetskraft.
Jag är mycket förvånad och besviken över PPE: s ändringsförslag som syftar till att försvaga den här principen när det gäller tredje länders medborgare som legalt vistas här. Jag stöder helt Weilers förslag att redan nu avskaffa visumtvånget för migrerade arbetstagares familjemedlemmar som vistas här.
När man talar om familjemedlemmar, oavsett om det gäller medborgare i unionen eller i tredje land, bör man också ta hänsyn till de förändringar som skett i begreppet familj. En familj kan i dag bildas även utan äktenskap av kompanjoner av samma eller olika kön som lever ihop. De måste ha samma status som de som lever i traditionella familjer när man bestämmer förmåner.
Jag hoppas verkligen, fru ordförande, att PPE nu inte skall stjälpa detta viktiga betänkande. Jag anser att detta är ett så värdefullt betänkande att parlamentet absolut måste anta det. Det skulle vara synnerligen snöpligt om vi inte i den här frågan uppnår samförstånd.

Wolf
Fru ordförande! Tillåt mig att ta sats och också bli något mer principiell. Min tes: Som västerländsk kristen, som upplyst, som europé kan ingen vara för att dela in människor i första och andra klass, och spärra in dem bakom statsgränser. Jag åberopar biskop von Hippo i dagens Tunisien, den latinska kyrkans andlige fader, som i sin troslära utgick från alla människors radikala jämlikhet, även om man inte är tvungen att hålla med om Luthers tillspetsning: " Utan all förtjänst och skyldghet" . Jag åberopar den europeiska upplysningen, som alltsedan Antifones och Hippias från Elis argumenterar under ledordet jämlik frihet. Jag åberopar efterkrigstidens Europarörelse med dess demonstrationer mot gränsposter.
Herr Pirker och herr Pronk, nu kräver ni i Herrens år 1998 i helt motsatt riktning ett slags " Så-länge-inte-postulat" till gemenskapsrätten till vilken den fria rörligheten knyts, eftersom ni vet att förutsättningen inte kommer att infinna sig så snart. Ni kräver att alla åtgärder riktade till grupper som i dag särskilt diskrimineras skall strykas: Anhöriga från tredje land, familjeanhöriga oberoende av nationalitet, samboförhållanden, arbetstagare med prekära avtal som söker arbete, utstationerade arbetstagare, studenter, pensionärer, icke-förvärvsarbetande. Det, käre kollega Pirker, ger ingen så kallad systematikens logik, vilket ändå bara är ett annat ord för vad man gärna vill. Om vi här ville använda stora ord, måste vi väl säga att dessa ändringsförslag måste tillbakavisas som okristliga, oupplysta och helt och hållet oeuropeiska.

Ettl
Fru ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag gratulerar först föredraganden till hennes utmärkta och öppna betänkande i denna fråga. Tillåt mig först en anmärkning: I dag på förmiddagen, när den österrikiske vice kanslern presenterade programmet för det österrikiska ordförandeskapet för Europeiska unionen var jag stolt över att vara österrikare. Nu är jag lätt irriterad! I motsats till min kollega Pirker - som i dag har byggt en fästning Österrike, en fästning Europa - talade vi i förmiddags om Europeiska unionens utvidgning, med hela den esprit som tillhör detta, och med hela det politiska perspektiv som döljer sig där bakom. Naturligtvis med vissa rättesnören, med övergångsregler. I förfasen tillåter vi emellertid rent diskriminerande åtgärder och klarar inte ens av att integrera arbetstagare och deras familjer från tredje land. Vi använder två olika måttstockar, och frånsett detta handlar det i förslaget om ett stegvist genomförande av dessa åtgärder. Detta ansåg jag inte vara meningsfullt!
Å ena sidan talar vi i Europeiska unionen om varors fri rörlighet, vi vill fördjupa och genomföra den. När det handlar om fri rörlighet för personer, om sociala regler och åtgärder som står bakom, då blockerar vi oss. När det över huvud taget handlar om diskriminerande regler, då skäms vi. Så kan det inte vara!
Jag utgår från att förnuftet kommer att segra i morgon, och att vi redan nu skall kunna ta de första stegen i den riktningen, annars lyckas i många fall fördjupningsprocessen på ett bristfälligt sätt, och så skall och får det verkligen inte vara. Ursäkta mitt något känslomässiga utbrott, men det är så jag känner mig i dag.

Matikainen-Kallström
Fru ordförande! Det är klart att arbetskraftens fria rörlighet är en av de grundläggande rättigheterna för Europeiska unionens medborgare. Det är en av de fyra grundläggande rättigheter som bildar hörnstenarna i den europeiska integrationen. Dessa friheter gäller och måste också gälla i första hand unionens medborgare. Hinder som stör den fria rörligheten, som till exempel byråkratin kring uppehållstillstånd, problemen med överenstämmelsen i utbildningsbevis och frågorna kring det sociala skyddet, skulle bara bli värre om man skulle försöka ändra på statusen för medborgare i tredje länder innan gemenskapens arbetsmarknadslagstiftning har moderniserats.
För närvarande är det inte enligt gemenskapslagstiftningen möjligt att jämställa arbetskraft som kommer från tredje land med unionens medborgare. En fullständig jämställdhet är inte heller realistisk som politisk målsättning. Eftersom de radikala åtgärder som Weiler kräver för att ändra statusen för arbetskraften som kommer från tredje länder saknar rättslig grund är det ofrånkomligt att betänkandets centrala innehåll förblir mycket oklart. Systemet med utbildningspass som Weiler betonar för att förbättra överenstämmelsen i examina är i sig värt att stödja, men det måste genomföras i strikt samarbete mellan de nationella myndigheterna i närhetsprincipens anda.

Pronk
Fru ordförande! Det har sagts ganska mycket i kväll om vår hållning. Det är naturligtvis alltid roligt i en debatt. Jag måste säga att det är fullkomligt omotiverat såsom det nyss redan har sagts. Jag, och jag tänker också på vår grupp, har ett Europa för ögonen där alla kan resa och bosätta sig fritt. Det är bara det att vi inte har någon gemensam visumpolitik. I USA finns det en gemensam visumpolitik och där är det således möjligt. Inte bara för USA: s medborgare utan också för medborgare av tredje land. Tyvärr är situationen inte densamma här. Det finns flera socialistiska regeringar som motsätter sig en sådan situation, jag nämner till exempel Storbritanniens regering som vägrar medverka till en gemensam visumpolitik. Det är naturligtvis mycket märkligt att från den delen av kammaren höra att det är vi som fördröjer saken. Nej, herr ordförande! Vi vill göra vad som är möjligt inom den nuvarande juridiska ramen men vi kan inte gå längre än så för det kan bli för mycket av det goda. Det måste vi ha i åtanke och det gäller även för utskottet.
Utskott, just nu är det otroligt många saker som är på tok. Det kommer in förskräckligt många klagomål i synnerhet från unionsmedborgare som av en eller annan anledning har hamnat i svårigheter. Det finns mycket att göra åt detta. Det finns sannerligen mycket att göra åt detta, men man gör det lätt för sig genom att säga: Låt alla bara komma, en bred, jättelik familj. Jag finner det alltid så slående att man på andra sidan kammaren endast i detta sammanhang talar om familjepolitik. Alltsammans måste då ske med en gång. Öronen trillar av och jag vet inte vad. Allt detta är fantastiskt, men, herr ordförande, vår uppfattning leder till förbättring på lång sikt. Det gör däremot inte det som Weiler föreslår, med all välmening och all uppskattning för det hon sade; hennes förslag betyder bara att vi blir kvar i den nuvarande situationen emedan vi verkligen vill gå framåt.

Flynn
Fru ordförande! Jag vill ta tillfället i akt och tacka alla som har bidragit till denna mycket viktiga debatt samt tacka Weiler för hennes bidrag. Jag upptäckte nyligen att detta är ett mycket känsligt ämne, oavsett vilken tid på året eller vilket år det diskuteras.
Jag instämmer med Oddy om att vi måste ta denna fråga på allvar och jag nöjer mig inte med att detta är en frihet som har utvecklats lika snabbt som de andra friheterna som garanterades, gällande varor, tjänster eller kapital. Detta är en frihet som måste tas itu med och jag instämmer med Weiler om att hela frågan om rörlighet är grundläggande. Vi kan inte tala om en europeisk sysselsättningsstrategi och om anpasslighet om vi inte tar hänsyn till vad som behöver göras för att skapa en större rörlighet på den europeiska arbetsmarknaden. Detta görs inte idag.
Handlingsplanen för fri rörlighet för arbetstagare antogs av kommissionen i november förra året. Det syftar i huvudsak till att sätta in rätten till fri rörlighet i det totala sammanhanget för Europeiska unionens politik och handlingar, med särskild betoning på två nyckelfrågor hela handlingsplanen bygger på.
Den första är medborgarskap. Underlättandet av att kunna utnyttja av rätten till fri rörlighet är till gagn för EU-medborgaren eftersom den rätten utgör en viktig del av det europeiska medborgarskapet. Den andra berör frågan om arbetsmarknadspolitik. Underlättandet av arbetskraftens fria rörlighet är ett bidrag till att den europeiska arbetsmarknaden fungerar bättre.
Sedan november 1997 har kommissionen aktivt arbetat med att verkställa handlingsplanen för att uppfylla de åtaganden som aviserades i planen. Förslag till rättsakt har övervägts av kommissionen för att ändra och uppdatera de grundläggande rättsliga texterna om arbetskraftens fria rörlighet. Vi talar här om förordning 1616/68 om rätten till fri rörlighet och direktiv 360/68 om rätt till bosättning för arbetstagare och deras familjer.
Dessa två grundläggande rättsliga texter har inte ändrats nämnvärt på 30 år. Tiden är nu lämplig, med tanke på den gemensamma marknaden, den gemensamma valutan, hela frågan om utvidgning och behovet av att förstärka vår anställningsstrategi.
De nya förslagen till rättsakt kommer att innefatta nyckelfrågor såsom förbättrandet av rätten till bostad för arbetssökanden och praktikanter och minskandet av byråkratiska hinder för alla arbetstagare. Jag instämmer med Van Lancker i denna fråga. Det måste göras förbättringar i förhållandena för familjeåterförening för arbetstagare inom Europeiska unionen och uppmuntrandet till utrymme för yrkesmässig rörlighet grundad på ett erkännande över hela Europeiska unionen av jämförbara yrkesmässiga kvalifikationer hos arbetstagare inom EU, oavsett i vilken medlemsstat de förvärvats.
Detta innefattar saker såsom yrkesmässig erfarenhet, akademiska examina och kvalifikationer. Förslagen bygger på de tidigare förslag vi utformade 1989 och även på själva handlingsplanen, liksom på rekommendationerna från högnivågruppen för fri rörlighet för personer ledd av Simone Veil. Förra veckan antog kommissionen ett meddelande till rådet och parlamentet gällande uppföljningen av betänkandet från Veil-gruppen. Meddelandet betonar betydelsen av konkreta förslag för att underlätta den fria rörligheten.
Jag är glad över att konstatera att vissa viktiga juridiska framsteg har behandlats av rådet gällande arbetskraftens fria rörlighet. Rådet har nyligen antagit två resolutioner från kommissionen gällande arbetskraftens fria rörlighet, vilka var direktivet om tilläggspension och förordningen om utvidgningen av förordning 1408/71 gällande samordningen av socialförsäkringssystemen statstjänstemän.
Kommissionens förslag om att utvidga förordning 1408/71 till medborgare i tredje land bosatta i en medlemsstat ligger också på rådets bord. Dessa tre förslag omfattades av handlingsplanen. Kommissionen arbetar också aktivt med förenklingen av förordning 1408/71 som är en av de juridiska aktstyckena som är viktigast för en effektiv tillämpning av rätten till fri rörlighet.
För att lämna utvecklingen inom lagstiftningen, aviserar handlingsprogrammet också åtgärder för att öka öppenheten och insynen i arbetsmarknaden samt bättre information om hjälpmedlen på arbetsmarknaden. Europaparlamentet efterlyste också sådana åtgärder i sin resolution. I detta syfte har flera nyckelåtgärder inletts nyligen.
Inom informationsinitiativet " Medborgarna först" igångsattes en ny åtgärd kallad " Permanent dialog med medborgaren" i Cardiff för bara en månad sedan. En ny vägkarta för arbetssökande har presenterats med syfte att förstärka, genom en praktisk och användarvänlig guide, informationen för medborgare som vill utnyttja sin rätt till fri rörlighet.
Vid toppmötet i Cardiff presenterades också databasen Eures på internet så att den nu är fullt tillgänglig för alla medborgare som vill ta del av de platsannonser i samtliga medlemsstater som är tillgängliga via den.
Varierade åtgärder har vidtagits för att öka informationen till forskare, läkare, jurister och medborgare om rätten till fri rörlighet på arbetsmarknaden. En rad konferenser och seminarier genomförs nu i samtliga medlemsländer, inklusive EES-staterna. Dessa åtgärder kommer att följas upp. En stor konferens kommer att hållas i Bryssel i oktober för att fira 30-årsdagen av ikraftträdandet av förordning 1612/68 och även för att blicka mot framtiden.
Jag är därför relativt nöjd med att kunna bekräfta att kommissionens ansträngningar med att efterkomma åtagandena i handlingsplanen framskrider med relativt stora steg. I detta sammanhang är resolutionen från Europaparlamentet mycket viktig. Jag måste säga att jag är nöjd med hur väl de båda institutionernas synsätt sammanfaller här. Jag vill framhäva att Europaparlamentets resolution betonar betydelsen av arbetskraftens fria rörlighet på samma sätt som kommissionen: genom medborgarskap och sysselsättning. Det är viktigt att betona att dessa båda områden hänger ihop intimt nu för tiden i Europa och de motsvarar EU- medborgarens huvudintressen.
Vi vet att EU: s medborgare är bekymrade över sysselsättningssituationen i Europa och att de är intresserade av att få ta del av möjligheterna att finna arbete i andra medlemsstater. EU-medborgarna blir också mer och mer medvetna om att den fria rörligheten för arbetstagare inom Europa existerar. Nu vill de veta hur de fullt ut kan dra nytta av den.
Handlingsplanen - och Europaparlamentets resolution - anstränger sig till fullo för att svara mot dessa önskemål. Handlingsplanen fokuserar huvudsakligen på arbetskraftens fria rörlighet. Vi har emellertid inte förbisett det faktum att fri rörlighet, som sådan, innefattar en rad andra frågor utöver den arbetande befolkningens situation. Parlamentets resolution tar upp andra sådana frågor och de innefattar: avskaffandet av gränskontrollen, inklusive tilläggen i fördraget av det som uppnåddes i Schengen; rätten till bostäder för studenter, pensionärer och inaktiva personer, i enlighet med begreppet om europeiskt medborgarskap; skapandet av en sektor för rörlighet för studenter och gällande akademiska kvalifikationer anskaffade i de olika medlemsstatarena; och problemen som härrör från olikheter i skattelagstiftning i medlemsländerna såväl som samspelet mellan skatte- och socialförsäkringssystemen.
Alla dessa frågor övervägs noggrannt av kommissionen och är föremål för initiativ inom ramen för handlingsplanen.
Slutligen, trots sin relativt begränsade omfattning inom ett så stort sammanhang, strävar handlingsprogrammet för arbetskraftens fria rörlighet efter att skapa politisk drivkraft vad gäller den fria rörligheten. Planen betonar de starka kopplingarna mellan samtliga dessa olika områden och trots att ytterligare verkligen krävs, är det en viktig startpunkt för genomförandet av ett sammanhängande förfaringssätt med syfte att till gagn för medborgaren uppnå ett brett område av rörlighet i ett gränslöst Europa.
Jag är fast övertygad om att Europaparlamentet och kommissionen strävar efter samma mål. Jag välkomnar Europaparlamentets viktiga bidrag i detta avseende. Jag ger er mitt löfte om att fortsätta arbetet för en större rörelsefrihet och för att denna frihet ska öka i det bättre Europa som vi ser fram emot.

Weiler
Fru ordförande, kära kolleger! Det handlar nu om två mycket korta klarlägganden och besvarandet av en fråga, som säkert kommer att bidra till att debatten blir sakligare. Jag skulle ännu en gång vilja citera punkt 7 i mina krav, herr Pirker, där det handlar om visumplikten, för ni formulerade den tyvärr på ett felaktigt sätt: Jag uppmanar kommissionen att oaktat bestämmelserna i Amsterdamfördraget redan nu lägga fram förslag om ett avskaffande av visumplikten för tredjelandsmedborgare för resor inom unionen, såvida de är familjeanhöriga till migrerande arbetstagare eller är utstationerade arbetstagare. Det handlar alltså om ett modifierat arbetsuppdrag.
Det andra har att göra med en fråga från, tror jag, den finska kollegan. Jag kommer tyvärr inte ihåg det mycket klangfulla namnet. Jag förmodar att hon är finländska. Ni anmärkte att det europeiska utbildningsbeviset är en oklar fråga. Jag förmodar att ni menar punkt 23 i mitt betänkande, där jag uppmanar kommissionen att fortsätta med dess arbete med att införa ett europeiskt utbildningspass. Detta europeiska utbildningspass lades fram av kommissionär Cresson. Vi diskuterade detta europeiska utbildningspass utförligt och detaljerat i utskottet för sysselsättning och socialfrågor, och jag tror att alla grupper, även PPE, tyckte att dessa tankar var bra.

Pronk
Fru ordförande! Jag har en fråga till kommissionären. Han gav ett uttömmande svar men det står inte klart för mig vad kommissionären anser om den huvudsakliga skillnaden i ståndpunkter mellan parlamentets två sidor. Vi bör få veta i vilken mån kommissionen önskar infria Weilers önskemål - önskemålen från, jag vill inte säga hela parlamentet men kanske majoriteten i parlamentet - gällande tredjelandsmedborgare?

Flynn
Tredjelandsmedborgare innefattas inte i vår handlingsplan annat än som familjemedlemmar. Ni måste komma ihåg att vi talar om förordningar gällande återförening. Dessa är tillämpbara på familjemedlemmar oavsett nationalitet. De har gällt på samma sätt i 30 år. Ett av de stora problem jag stött på de senaste dagarna är att en väldig massa människor med mycket höga positioner inte har förstått att återförening funnits i lagen i 30 år. Jag har inte tid att gå in på detaljer ikväll, men det är en mycket intressant övning att se tillbaka på exakt vad som gällt under 30 år avseende föräldrar, barn och andra familjemedlemmar - vissa bestämmelser är lagstadgade och vissa kräver underlättande av återförening.
Jag försöker just nu avhandla detta i ett förslag inför kommissionen. Detta är viktigt att komma ihåg.

Ordföranden
Tack så mycket herr kommissionär Flynn.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Ansvarsförsäkring (fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0267/98) av Rothely för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 92/49/EEG (Fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring) (KOM(97)0510 - C4-0528/97-97/0264(COD)).

Rothley
Fru ordförande! Denna titel låter mycket teknisk, men det handlar om ett relativt praktiskt problem. Det handlar om att förbättra skyddet för olycksfallsoffer vid trafikolyckor i ett annat land. Förslaget till direktiv, som vi diskuterar, baseras på det första parlamentariska initiativ som parlamentet tog efter Maastrichtfördraget. Jag skulle vilja uppmuntra kollegerna att i framtiden oftare använda sig av denna möjlighet. Vi talar ju alltid om parlamentets initiativrätt. Ni har en möjlighet!
Det handlar om att förbättra skyddet för olycksfallsoffer vid trafikolyckor som man drabbas av i ett annat land. Det handlar om upppskattningsvis 500 000 olyckor per år, i alla fall inom Europeiska unionen. Varför i ett annat land? Om det sker en olycka i det egna landet med ett fordon som är tillåtet i ett annat land blir det inga problem. Detta reglerar Gröna kort-byråerna.
Den fransman som i Frankrike råkar ut för en olycka med en dansk får inga problem. Om han dock drabbas av denna olycka i Danmark, så uppstår problem, eftersom försäkringsbolagen inte har kunnat enas om att också dessa fall skall regleras av Gröna kort-byråerna. Därför behöver vi detta direktiv.
Lösningen som vi föreslår grundar sig inte på en harmonsiering av ansvarsrätten, vilket då och då har föreslagits. Nej, vi underlättar bara regleringen. Vi ändrar inte den materiella rätten. Vi ändrar inte domstolens kompetens. Vi planerar inte rätten utan övervinner gränserna. Jag skulle vilja föreslå kommissionen att göra detta till en maxim för dess rättspolitik: Ingen planering av rätten, utan övervinnandet av gränserna.
Vad föreslår vi? För det första: Den skadelidande behöver inte längre vända sig till försäkringsbolaget i det andra landet, utan han kan vända sig till en representant för detta försäkringsbolag i det egna landet. Med andra ord är varje föräkringsbolag i Europeiska unionen förpliktigat att har en representant i varje annat land inom Europeiska unionen, som reglerar skadan.
Det andra är ett avgörande moment. Vi sätter en tidsfrist. Det gäller såväl för representanten i den skadelidandes eget land som för försäkringsbolaget självt. I normalfallet måste skadan regleras inom sex månader. Om det inte är fallet, förfaller dröjsmålsränta, och det i en storlek som förmodligen kommer att skynda på regleringspraxis. Det kommer, om kommissionen och rådet antar förslaget, att bli dröjsmålsräntor mellan 11 och 12 procent.
Kommissionen har tillfogat en mekanism till den här tanken, vilken jag är tacksam för, nämligen tanken om ett ersättningsorgan. Detta ersättningsorgan, som också är verksamt i den skadelidandes eget land, borde begränsas till få fall: Försäkringsbolaget i det andra landet har inte utnämnt skaderegleringsombudet eller representanten, eller representanten eller försäkringsombudet yttrar sig över huvud taget inte inom denna tidsfrist på sex månader, eller yttrar sig på ett osubstantiellt sätt. Då skall den skadelidande kunna ta detta ersättningsorgan i anspråk sitt eget land. Denna tanke från kommissionen är utmärkt, vi borde dock inskränka den till det här fallet.
Jag skulle vilja tacka försäkringsföretagen så hjärtligt. De har energiskt medverkat till detta direktiv, liksom olycksfallsoffrens organisationer. Jag kan i dag konstatera att detta förslag, såsom det föreligger, frånsett kanske vissa redaktionella ändringar, stöds av alla europeiska försäkringsbolag, av alla europeiska organisationer för olyckfallsoffer.
Jag antar att kommissionen kommer att överta parlamentets förslag i stora drag. Jag gläder mig över att det redan på arbetsnivå, under det brittiska ordförandeskapet, var möjligt att ha ett första meningsutbyte. Det är kanske en modell för det framtida samarbetet mellan parlamentet och rådet redan i första behandlingen. Jag är full av tillförsikt om att det österrikiska ordförandeskapet kommer att anta den gemensamma ståndpunkten. Det finns ett ändringsförslag från Wijsenbeek. I övrigt antogs allt enhälligt i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Wijsenbeek vet att jag i grund och botten är för hans ändringsförslag. Jag tror bara inte att det passar in i sammanhanget för den här texten.
Jag skulle egentligen avslutningsvis vilja uppmuntra kommissionen att fortsätta bedriva rättspolitik på denna väg, så att Europeiska unionens människor inte bara känner sig hemma i sin egen region, i sitt eget land, utan i hela Europa.

Grosch
Fru ordförande! Först och främst skulle jag vilja tacka föredraganden för hans förslag och också gratulera honom till det. Utskottet för transport och turism har valt formen yttrande med slutsatser utan ändringsförslag, för att säkerställa att förslaget är sammanhållet. Med detta direktiv förbättras faktiskt skyddet av dem som skadas i olyckor utanför sitt hemland väsentligt
Inte bara de semesterresor som nu äger rum, utan också den knappa miljonen gränsgångare understryker det faktum att många medborgare berörs av detta förslag. Uppskattningar talar, vilket föredraganden just sade, om 500 000 olyckor per år utanför den skadelidandes hemland. Det handlar om olyckor där formaliteterna kan bli svåra, där kontaktpersonen är svår att hitta och - vad som är ännu sämre - skadeersättningen i vissa fall låter vänta på sig väldigt länge. Man talar om tidsfrister på upp till åtta år.
Med föreliggande direktiv införs ett direktanspråk till förmån för offren, som inte bara gäller den som har vållat skadan, utan också hans försäkringsbolag. Upplysningsstället måste ge den skadelidande all den information som behövs, och skaderegleringsombudet eller i vissa fall ersättningsorganet, som det förutses, kommer i vilket fall som helst att skynda på förfarandet.Dessutom berör också direktivet olyckor mellan EU-medborgare - det tillfogades tack och lov - i tredje land, vilket föranledde utskottet för transport och turism att uttala en rekommendation att man kanske borde ta mer hänsyn till detta direktiv vid förhandlingar mellan EU och tredje land.
Detta direktiv kommer dock att fullständigt ta hänsyn till offrens rättmätiga krav först när de föreslagna minimibeloppen i det andra direktivet om ansvarsförsäkring av motorfordon också anpassas som vi vill ha dem. Det omtalade direktiv 84/5 är ca 15 år gammalt. Därför täcker inte miniminivåerna de möjliga kostnaderna i vissa fall, i synnerhet inte när det gäller svårt skadade. Dessutom skiljer sig miniminivåenar från ett land till ett annat med upp till 90 procent. Här förblir tyvärr tilläggsförsäkringarna de enda garantierna för en skälig ersättning. Därför ligger alltså förslaget från utskottet för transport och turism kvar. Det är en mycket bra sak att man kortar ned tidsfristerna och även utformar informationen korrekt, men om inte miniminivåerna räcker, hjälper detta dock tyvärr inte offret.
Föredraganden skall än en gång har tack för sitt arbete, och ni för er uppmärksamhet!

Oddy
Fru ordförande! Jag vill gratulera föredraganden till detta viktiga betänkande. Det är viktigt också för parlamentet. Det är första gången som en parlamentsresolution ligger till grund för ett lagförslag från kommissionen. Det är första gången som artikel 138b i EU-fördraget har använts som ett krav på lagstiftning.
Detta är ett viktigt direktiv. Det är både ett konsumentvänligt förslag och dessutom en viktig byggsten i den inre marknaden. Det hjälper offren för trafikolyckor som sker utanför offrets hemland i ett annat medlemsland. Varje försäkringsbolag måste utse en särskild skaderegleringsrepresentant eller agent i varje medlemsstat och offret kommer att processa om sina ersättningsanspråk direkt med denna utsedda representant.
Fördelen med detta är att det kommer att minska ersättningsanspråkens behandlingstid avsevärt och minska språkproblemen. För närvarande kan ett genomsnittligt ersättningsanspråk som behandlas utomlands ta upp till åtta år och kosta minst 15 procent mer än ett anspråk behandlat i ens egen medlemsstat. Det föreslagna direktivet kommer också att underlätta situationen med - som föredraganden förklarade - en tidsfrist för behandlingstiden och en påföljd vid underlåthet att hålla tidsfristen för anspråkens behandling.
Å socialistgruppens vägnar förordar jag detta betänkande för kommissionen och parlamentet som en viktig ny konsumentåtgärd. Att råka ut för en trafikolycka är nog påfrestande utan den ytterligare olägenhet och press det innebär att vänta i åratal medan försäkringsbolagen i olika länder behandlar ersättningsanspråken. Detta förslag är fantasifullt, kreativt och jag skulle vilja tacka föredraganden både för att ha utarbetat det ursprungliga förslaget och betänkandet och nu för betänkandet om kommissionens förslag.

Casini C.
Fru ordförande, ärade kolleger! Det är svårt att lägga till något originellt efter kollegernas inlägg. Detta beror på den enhällighet som uttryckts om Rothleys hela betänkande inom mitt utskott, utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Kort sagt hävdar vi samma saker. Det är därför lämpligt att endast understryka några huvudlinjer.
För det första, även om det redan sagts, skulle jag vilja lägga till hur mycket klarhet och vinst av klarhet som följer av detta. Det skall framhävas att med detta direktiv äger det första fallet rum där Europeiska kommissionen svarar på en förfrågan framlagd av Europaparlamentet enligt artikel 138B. Men detta betyder en vinst i tydlighet, eftersom det andra gånger sker att parlamentet, när det känner sig berövat på initiativkraft, ingriper i åtgärder som presenterats av kommissionen med en serie omåttliga ändringsförslag i förhållande till förslagets ursprungliga vävnad - ett föga korrekt ingripande. Vi har instrument, i detta fall är det helt bevisat, för att kunna bestämma åtgärder som förverkligar parlamentets vilja på ett organiskt och rationellt sätt.
För det andra understryker även jag att enhälligheten, som uttryckts av juristerna i utskottet för rättsliga frågor, helt delas av alla de europeiska försäkringsbolagen och konsumentföreningarna - även detta är ett viktigt faktum som naturligtvis skall poängteras.
Jag anser det olämpligt att uppehålla mig vid direktivets innehåll, även på grund av att detta redan rikligt illustrerats av mina kolleger. Jag anser verkligen att Rothleys betänkande borde beviljas helt och fullt, eftersom det representerar en kompromiss på hög nivå. Det rör sig om en kompromiss i ordets fina bemärkelse, det vill säga, den representerar sammanfattningen av en serie nymodiga sporrar och koncept som först kom från Europeiska kommissionen och sedan från parlamentarikerna, i synnerhet från utskottet för rättsliga frågor, i samarbete med försäkringsstrukturerna och konsumenterna vilka jag tidigare nämnde. Från denna synvinkel sett anser jag att det är till fördel att understryka denna aspekt.
Enligt min åsikt bör de ändringsförslag som utskottet för rättsliga frågor presenterat godkännas helt och hållet. Det enda ändringsförslaget som är främmande för det enhälliga arbetet av utskottet för rättsliga frågor är Wijsenbeeks, med vilket jag tillkännager att jag inte är överens. Inte för att jag är av en annorlunda uppfattning vad gäller huvudinnehållet utan för att översättningen på alla språk av blanketterna med vilka olyckans förlopp fastställs och skadeanmälan förbereds redan finns. Det har jag har själv kunnat fastställa i en olycka som hände i Frankrike för tio år sedan. Blanketterna är skrivna på olika språk, men de har samma färg och samma grafiska utformning av frågorna, därför anser jag alltså att ändringen är onödig och att den därför skall avslås.
Jag vill även understryka att det nya som skadeersättningsorganet består i bör förstås inom en ram av subsidiaritet och av frihet, och därför skall staterna vara fria att välja, både inom allmänna och privata strukturer, det skadeersättningsorgan som de anser vara det mest passande.
Jag vill endast säga att till dessa iakttagelser tilllägger jag ett tack till Rothley.

Wijsenbeek
Fru ordförande! Först och främst får jag be att gratulera föredraganden. Jag uttrycker också min uppskattning för hans sätt att få till stånd kompromisser i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och slutligen är han initiativtagaren till denna initiativlagstiftning. Vad det beträffar är det sålunda i sanning ett bra arbete som verkligen tillför något för unionsmedborgarna. Medborgarna bli alltmer rörliga vilket innebär att de åker utomlands allt oftare och att en och annan olycka inträffar eftersom trafiksituationerna ännu skiljer sig så mycket åt. Nu kan situationen vara ännu mer komplicerad än vad som anges som typfall i Rothleys betänkande: anta - jag tar ett godtyckligt fall - att en spanjor och en grek är med om en olycka i Italien. Om de eventuellt skulle tvingas processa, är frågan om var det i så fall skall ske, fortfarande problematisk. Därmed är hela problemet med den juridiska jämställdheten inom unionen framlagt: ännu kan inte alla medborgare processa överallt inom unionen på samma villkor och med samma status. Utlänningar intar ännu ofta en ofördelaktig ställning.
Slutligen, fru ordförande, vill jag ändå säga ytterligare något om mitt ändringsförslag. Det avvisas här av föredraganden som säger: Det hör hemma någon annanstans, och Casini som säger: Det existerar redan. Det är just det, herr Casini. Jag är för integration. Men när medborgare hamnar på kollisionskurs med varandra har de en sorts grundläggande misstro och tror att någon har lurat dem. Om det då finns ett dokument skrivet på det egna språket och därutöver på ett antal andra språk så att de gemensamt kan fastställa att det verkligen är samma formulär med samma formuleringar, då arbetar vi för integration av medborgarna. Vad är bättre och vad sysslar vi egentligen med här förutom att främja denna integration? På uppmaning av försäkringsgivarna lämnade jag därför till slut in det här ändringsförslaget och jag uppmanar er att ändå anta det.

Jassen van Raay
Fru ordförande! I affären Denise Matthews mot Förenade kungariket som behandlades hos vår granne, utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, har för första gången en juridisk instans, förutom domstolen i Luxemburg, uttalat att Europaparlamentet har fullständiga lagstiftande befogenheter. Och varför? Ett av de starkaste argumenten som utskottet för medborgarrätt använde var initiativrätten i artikel 138 B. Det är bland annat detta som är grunden till att utskottet för medborgarrätt anser att Europaparlamentet har fullständiga lagstiftande befogenheter.
Vi har här ett historiskt ögonblick, fru ordförande och herr kommissionär. För det första har vi använt oss av initiativrätten och jag ger mitt fulla stöd till Rothleys uppmaning, både till er personligen, fru ordförande, men även till kommissionär Monti, att fortsätta på den vägen. I medborgarnas intresse måste vi alltmer använda initiativrätten. Jag går inte in på innehållet, jag stöder inom citationstecken Wijsenbeeks ändringsförslag, för han har rätt, det är en annan sak. Men det viktigaste jag vill uppmärksamma här är att vi är Rothley synnerligen tacksamma för hans initiativ med vilket han har stött Europaparlamentets lagstiftande roll och han förtjänar vår tacksamhet och vårt stöd.

Sierra González
Fru ordförande! Ökningen av de problem som uppstår vid skaderegleringen och som är till men för olycksoffer på genomresa har länge krävt en lösning i form av en reglering. Dels är det allt fler medborgare som drabbas av detta, dels är de förfaranden som i dag existerar otillräckliga för att ge en rättvis lösning i alla dessa fall.
De frågor som kräver en snar lösning, nämligen garantin om den drabbades rätt till direktanspråk och utbetalningen av skadeersättning är bara några av de frågor man måste finna en lösning på och jag anser att de framlagda ändringsförslagen i stor utsträckning har bidragit till detta. Jag måste därför ge mitt erkännande åt Rothleys utmärkta arbete.
Men även om vi håller med om syftet i dessa ändringsförslag rent generellt har vi vissa reservationer inför ändringsförslag 33 till artikel 5, vars utformning vi tror kan komma att gynna försäkringsbolagen i stället för de drabbade.

Buffetaut
Fru ordförande, kära kolleger! Europaparlamentets och rådets direktiv som vi granskar i kväll var efterlängtat, såväl av bilförarna och försäkringsbranschen som av de internationella sammanslutningarna för bilturism.
Texten är ursprungligen ett initiativ från parlamentet, det måste betonas. Den svarade mot en viss förväntan, och parlamentet har bevisat att det kunde ta sitt ansvar som lagstiftare seriöst, genom att utföra ett kvalitetsarbete. Det skall vi alla glädjas åt. Målsättningen är att för en olycksdrabbad person förenkla skaderegleringsförfarandet, genom att göra det enklare att komma i kontakt med det försäkringsbolag som skall stå för skadan.
För detta föreslår förslaget till direktiv fyra åtgärder: en rätt till åtgärd direkt skall inrättas, en representant som kan reglera skadan skall utses för varje försäkringsbolag och i alla medlemsstater, informationsorgan skall inrättas och slutligen också ett skadeersättningsorgan. Denna juridiska utformning kan verka lite tung och komplicerad, liksom den som fransmännen i dagligt tal kallar " gasfabriken" . Ändringsförslagen från det rättsliga utskottet syftar till att komplettera texten och göra den mer samstämmig och stram. Vi kommer därför att stödja dem.
Avslutningsvis skulle jag vilja hedra det utomordentliga arbete som utförts av föredragande Rothley, som lyckats göra en komplicerad text tydlig och visat prov på en stor juristtalang. Jag vill utvidga dessa lyckönskningar till att omfatta alla mina kolleger i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, särskilt dem som förenar charm med kompetens, och jag syftar då på Palacio och Mosiek-Urbahn.

Palacio Vallelersundi
Fru ordförande! Kanske är det den sena timmen som inbjuder till förtroende, till att tala som vänner emellan. Jag tycker också att de tidigare inläggen om de tekniska aspekterna har varit tillräckligt utförliga för att jag skall tillåta mig att tala om historien bakom detta direktiv, om hur Europeiska unionen fortfarande är ett territorium med gränser där en person, en parlamentsledamot med en bra idé i enlighet med fördraget och med stor viljestyrka och god förhandlingsförmåga har förmåga att lyfta fram något som är viktigt för oss alla när vi känner oss som, jag vill inte säga konsumenter, men vanliga medborgare.
Fru ordförande! Det här har inte varit ett enkelt direktiv. Det förelåg 36 ändringsförslag från Rothley och ytterligare 36 ändringsförslag från olika ledamöter i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt - 20 av dem var mina - och Rothley som är viljestark som jag sa, med en otrolig förhandlingsförmåga, en otrolig förmåga att sätta sig in i oron över subsidiaritetsfrågan, accepterade sedan 10 kompromissändringsförslag. Och det innebar att de 36 slutliga ändringsförslagen kunde antas enhälligt av utskottet och jag hoppas att vi i morgon kommer att godkänna betänkandet, om inte med enhällighet så med överväldigande majoritet.
Herr Rothley, jag har bundit in historian, denna lilla historia, ända från parlamentets primitiva betänkande där man tillämpade artikel 138b; jag har bundit in den och om någon säger till mig att vi endast ägnar oss åt abstrakta frågor i de europeiska institutionerna, att de känns mycket avlägsna, att vi inte bryr oss om de konkreta problemen, då ska jag visa dem detta arbete. Och det enda jag beklagar är att det inte framgår av denna historia vilken tillfredsställelse och ära det har varit för oss att få arbeta tillsammans med er.

Mosiek-Urbahn
Fru ordförande! De som har talat innan mig har redan utförligt gått in på detta betänkandes innehåll och förtjänster. Jag skulle därför bara vilja ta upp två punkter, som för mig verkar särskilt beaktansvärda. Beaktansvärda eftersom de för oss ett avsevärt stycke närmare medborgarnas Europa.
Den första punkten har med det medborgarvänliga innehållet i det planerade direktivet att göra. Det är verkligen på tiden att man hittar en reglering av detta viktiga område. Till följd av massturismen, den fria rörligheten av varor och tjänster, såväl som av personer, är den gränsöverskridande fordonstrafiken i dag mer omfångsrik än någonsin tidigare. Faran för medborgarna att falla offer för en olycka som inträffar utanför hemlandet, och som resulterar i skadeanspråk gentemot andra EU-medborgare eller deras försäkringsbolag, ökar i motsvarande grad. Desto mer måste välkomnas att direktivet kommer att säkerställa ett omfångsrikt, snabbt och effektivt skydd, och det bortom enbart direktanspråk gentemot försäkringsbolaget, genom en kontaktperson från det aktuella försäkringsbolaget i offrets land, genom mekanismer för att få reda på dessa om så är nödvändigt, och genom ett ställe i varje medlemsland som i de fall svårigheter uppstår också självt kan sörja för ersättning.
Om inte Europaparlamentet självt hade tagit initiativet hade det, åtminstone inte nu, blivit något av detta flerfaldiga säkerställande för medborgarna.
Därmed kommer jag till den andra punkten jag skulle vilja ta upp. Detta förfarande är det första tillämpade förfarande av den initiativrätt som Europaparlamentet fick genom Maastrichtfördraget. Laginitiativet står till parlamentets förfogade i egenskap av valda företrädare för Europas medborgare. Om Europaparlamentet också gör aktivt bruk av sitt nya initiativ, måste det i det långa loppet leda till ett stärkande av dess inflytande i Europeiska unionens rättssystem. Samtidigt växer därigenom väljarnas omedelbara inflytande på politiken i Europa. Följden kan bara bli att Europaparlamentets anseende ökar i befolkningens ögon och därmed till ett ytterligare stärkande av dess politiska auktoritet. Föredraganden, som först tog detta initiativ från parlamentet, skall uttryckligen tackas för detta.

Monti
Fru ordförande, ärade ledmöter! Jag vill lyckönska Europaparlamentet och föredraganden Rothley av tre anledningar: för innehållet i detta direktiv, av en institutionell anledning och för tillvägagångssättet. För innehållet eftersom, som Rothley redan sagt, direktivet är riktat till medborgarna för att de skall kunna känna sig hemma, inte endast i sitt hemland men även i Europa. Detta förslag till direktiv angår faktiskt ett stort antal medborgare och berör ett svårt moment i deras liv och erfarenhet, när de är offer i en medlemsstat där de inte är bosatta, för en trafikolycka som orsakats av ett fordon som är registrerat och försäkrat i annan medlemsstat.
Den andra anledningen är den institutionella. Det har redan understrukits, men i kommissionens namn vill jag med särskilt eftertryck understryka denna första gång som artikel 138B används. Jag måste säga att jag är glad, som medlem av kommissionen, att denna " första gång" av institutionell karaktär äger rum inom ett så viktigt område för medborgarnas liv.
Den tredje anledningen till min tillfredsställelse är det sätt på vilket tillkomsten av detta förslag till direktiv underlättats - med ett positivt bidrag från konsumenterna å ena sidan och försäkringsbranschen å den andra.
Inget av de redan gällande direktiven " motorfordonsförsäkring" , beaktar särskilt den specifika fråga som här behandlas med offrens skadeersättning. Från en juridisk synpunkt är de täckta av systemet med gröna kort, i praktiken däremot möter de svårigheter när det gäller att få ut skadeersättning från försäkringsgivaren från den ansvariges sida. Detta förslag till direktiv vill förse dessa offer med ytterligare ett juridiskt instrument som skall kompensera de praktiska svårigheter som de möter.
Jag vill understryka att förslaget inte innebär några överdrivna kostnader - ett annat värde i förslaget är pragmatismen, om föredraganden som jag tror uppskattar pragmatism i förslag till rättsakter tillåter - för försäkringsbranschen och de nationella administrationerna. Den nya strukturen innebär inte någon som helst kostnadsökning eftersom medlemsstaterna och försäkringsbolagen, i mycket hög grad, kan använda sig av redan existerande strukturer som kan utnyttjas samtidigt för olika ändamål.
Dessutom, även om den åtgärd vi talar om innebär vissa kostnader för försäkringsbolagen, är fördelen för samhället mycket betydande eftersom de nya mekanismerna skulle minska kostnaderna som vanligtvis faller på offren i det land där olyckan inträffar. Dessa kostnader omfattar till exempel översättning av polisrapporter, arvode till advokater eftersom offren inte känner till de gällande procedurerna i den medlemsstat där olyckan hänt eller för att de inte kan vända sig till försäkringsbolag utan rättshjälp.
Jag övergår nu till en analys av de enskilda ändringsförslagen. Kommissionen beviljar villigt ändringsförslagen nr 1, 2, 3, 6, 7, 9, 12, 16, 18, 20, 21, 25 och 31. Dessa ändringsförslag förbättrar språkformuleringen eller ger användbara förklaringar i texten.
Kommissionen är även överens när det gäller att delvis bevilja ändringsförslagen 15, 17, 19, 28, 29, 30, 33. I ändringsförslag 15a, angående utökningen av rättigheter även för olyckor som förekommit i tredjeland, kan detta inte godkännas. Denna fråga bör granskas mera ingående även i betraktande av andra internationella överenskommelser. Ändringsförslag nr 17 framställer en överdrivet förenklad version av kommissionens ursprungliga förslag. Vad angår ändringsförslag nr 19 går det inte att i ett direktiv acceptera förslag beträffande de personer som skulle kunna vara skaderegleringsrepresentanter. I ändringsförslag nr 28 kan man inte utelämna beskrivningen av informationsorganens uppgifter. I ändringsförslag nr 29 är hänvisningen till medlemsstaten som utfärdat tillståndet till försäkringsgivaren inte passande. I ändringsförslag nr 30 skulle förfallodatumet kunna försena offrets skadeersättning, dessutom är där en felaktig hänvisning till direktiv 84/5/EEG som inte innehåller någon slags anvisning angående skadeersättningsorgan. I ändringsförslag nr 33 finns det ingen anledning att ge anvisningar om de organ som skulle kunna verka som skadeersättningsorgan. På samma punkt, vad beträffar de fall i vilka försäkringsgivaren inte kan identifieras, skulle kommissionen kunna acceptera ett ingrepp av skadeersättningsorganet endast i det fall det slutliga ansvaret faller på garantifonden, i enlighet med artikel 1. 4, i direktiv 84/5.
Vad gäller en annan grupp ändringsförslag kan kommissionen bevilja dessa i andemeningen eller med vissa anpassningar. Jag talar då om ändringsförslagen nr 5, 10, 13, 26 och 27. Bland dessa vill jag helt kort stanna upp vid nr 26 och nr 27. Vi kommer inte att bevilja de delar som skulle leda till en överdriven och skadlig harmonisering och till en skadeersättningsprocedur för offret som är alltför överlastad med förfallodatum och med komplicerade procedurdetaljer.
Till slut kommer jag till flera ändringsförslag som inte kan beviljas av kommissionen eftersom de inte medför någon som helst förbättring av den föreslagna texten och skulle kunna förorsaka förvirring vad gäller betydelsen i vissa anvisningar. Det rör sig om ändringsförslagen nr 4, 8, 11, 22, 24, 35, 36 och 37. Kommissionen kan dessutom inte bevilja ändringsförslag nr 14 eller 34, detta för att den totala överensstämmelsen med de tre direktiv som redan är gällande för försäkringar av motorfordon skall garanteras.
Kommissionen kan inte heller bevilja ändringsförslag nr 23. Dessutom skulle den kunna acceptera en förstärkt version av artikel 3.6, men inte formuleringen som föreslagits i ändringsförslag nr 26. Den bästa lösningen skulle kunna bestå av en kompromiss mellan kommissionens förslag och det som föreslås i ändringsförslag nr 26.
Slutligen avslår kommissionen även ändringsförslag nr 32 eftersom informationstjänsterna i vissa medlemsstater är gratis i den offentliga sektorn. Det finns ingen anledning att införa nya avgifter.
Vad angår ändringsförslag nr 37, Wijsenbeek, så skulle enligt vår mening användandet av flerspråkiga blanketter vid kollisioner kunna uppnås genom en frivillig överenskommelse mellan försäkringsbolagen och inte nödvändigtvis genom ett direktiv.
Jag är ledsen att jag med en uppräkning av ändringar belastat något som det dock, avslutningsvis liksom inledningsvis, skall understrykas är av stort värde som institutionell nyhet, som närhet till medborgaren och som bevis för att den gemensamma marknaden kan förverkligas på initiativ av parlamentet, förutom av kommissionen, genom att förena konsumenternas intressen med industrins disponibilitet.

Ordföranden
Tack så mycket herr kommissionär Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

 En hållbar utveckling i Europa
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0233/98) av Hulthén för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om meddelande från kommissionen om miljö och sysselsättning (En hållbar utveckling i Europa) (KOM(97)0592 - C4-0655/97).

Hulthén
Fru ordförande! Sysselsättning och miljö, som kommissionens meddelande handlar om, är två områden som under lång tid vid många tillfällen har kommit i konflikt med varandra. Men alltsedan utvecklingen, inte minst på miljöområdet, har gått framåt har det visat sig hur felaktigt och förlegat detta egentligen är. Miljöaspekten och miljömedvetenheten har kommit att bli en mer integrerad del av samhället. Trots den utveckling som har skett, finns det emellertid mycket kvar att göra.
I det betänkande som jag har försökt att utarbeta med goda bidrag från andra, inte minst från utskottet för sysselsättning och socialfrågor samt utskottet för regionalpolitik, så har jag försökt att ge förslag på hur vi kan gå vidare i bygget av ett hållbart Europa. Jag vill också säga att under den tid som arbetet med betänkandet har pågått har jag upptäckt att det finns en enorm uppfinningsrikedom och utveckling lokalt och regionalt runtom i unionen.
För att vi överhuvudtaget skall kunna se utvecklingen i en sektor som " gröna jobb" , så gäller det att vi har en rimlig definition på vad ett " grönt jobb" egentligen är. Kommissionens definition är vacker, nästintill filosofisk, men kanske inte så praktisk att använda för att mäta ordentligt vad det egentligen handlar om. Det är väl kanske den första efterlysning som borde göras när man fortsätter med detta arbete. För att kunna göra jämförbar statistik och vidta ordentliga åtgärder krävs det nämligen en klar och tydlig definition av ämnet.
Det är fyra huvudområden som jag främst ser att framtidens sysselsättningar har möjlighet att finnas i, och där en förändring av den nuvarande situationen är fullständigt nödvändig, just för hållbarhetens skull. Det handlar om energisektorn, byggandet, avfall och inte minst om jordbrukssektorn. Det är kanske ett av de viktigaste områden som unionen har i sin hand att åstadkomma en förändring inom, och där det är viktigt att det händer något som förändrar den nuvarande inslagna vägen.
Vi vet att det under de senaste femton åren har skapats allt fler ekologiska jordbruk i Europa. Konsumenternas krav på miljöriktig mat har ökat konstant. Däremot har unionen hittills visat sig tämligen ointresserad av att följa denna trend och tillmötesgå konsumenternas krav. Skall vi göra en förändring och få denna stimulans till " gröna jobb" , så måste vi börja inom jordbrukssektorn också, där unionen faktiskt har möjligheter och resurser att göra något. Det är ett ganska surt äpple att bita i.
Metoderna för att kunna stimulera denna utveckling och få miljön och sysselsättningen att hänga samman kan se mycket olika ut. Konsumenterna är kanske en av de viktigaste delarna i detta, nämligen att medvetandegöra konsumenterna. Det är ju de som ställer kraven. Nu är det ju tyvärr inte så att medvetande är genetiskt betingat, utan det är något som måste komma med erfarenhet. Därför måste konsumenter ha möjlighet att göra val, få information, få veta vilka produkter som finns och vilka krav som kan ställas.
Det är lika viktigt med medvetna företag, medvetna företag med producentansvar. Det kommer inte heller av sig självt, utan det behövs både morötter och piskor från politiskt håll för att utvecklingen skall drivas framåt.
Det handlar också om medvetna myndigheter som tar sitt ansvar och som ser sina möjligheter, t.ex. när det gäller offentlig upphandling, att stimulera en utveckling av mer miljövänliga företag, av en utveckling som går i rätt riktning. Det handlar vidare om att vi ger utbildningar, att vi stimulerar teknikutveckling, samarbete mellan NGO: s forskare, fackföreningsrörelser och inte minst myndigheter. Det finns hur mycket som helst att göra på detta område.
För att klara denna hållbara utveckling måste vi gå igenom sektor för sektor, och kanske ibland också kasta ut en och annan gammal helig ko som har blivit kvar sedan förr. Vi har ett klart ansvar och ett klart uppdrag, inte minst från medborgarna i Europa. Vi behöver en bättre miljö, men vi har också 20 miljoner människor som går arbetslösa, och som behöver sysselsättning. Däri består utmaningen.
Det har kommit tolv ändringsförslag till betänkandet. Av dessa tolv är det två som jag känner att jag kan stödja. Det gäller ändringsförslag 3 och ändringsförslag 11 från Virgin. De övriga är jag inte principiellt emot, men jag tycker inte att de gör betänkandet eller kommissionens förslag klarare, snarare tvärtom.

Sornosa Martínez
Fru ordförande, fru Hulthén! Ert betänkande är verkligen intressant och jag tackar för att ni accepterade slutsatserna i yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Jag gratulerar till ert bidrag.
Jag tror att vi alla kan vara överens om att miljöförstöringen har förvandlats till ett av vår tids största problem på grund av industrisamhällets utveckling. De smutsiga illaluktande floderna, skräpet och avfallet i våra omgivningar, de besvärande avgaserna i städerna är kanske de tydligaste tecknen på en allt mer förorenad planet, vår jord, och det förekommer även mindre uppenbara föroreningar i vår närhet, nämligen de sjukdomar som orsakas av fysiskaliska och kemiska ämnen.
Kommissionens meddelande om miljö och sysselsättning syftar till att ställa upp allmänna principer för en strategi genom vilken miljöpolitiken och sysselsättningspolitiken kan gynna varandra. Det handlar om att skapa sysselsättning i form av sanering av luften och vattnet som vi förorenar, återvinning av det avfall vi producerar, nyplanteringar i våra ödelagda skogar under det att forskningen och teknologin förbättrar miljön vilket antagligen kommer att leda till en förbättring av hela vårt samhälle.
Eftersom jag tror att vi ägnar mer tid åt att tala om miljön och sysselsättningen än åt att vidta riktiga och mätbara åtgärder för att lösa dessa allvarliga problem, ber jag ödmjukt kommissionen kritisera den " slit-och-släng mentalitet" som råder i vårt samhälle inom ramen för lanseringen av denna europeiska strategi. Bara på det sättet tror jag att vi kan komma vidare.

Schroedter
Fru ordförande! Miljö skapar arbetsplatser! Denna slogan har redan hängt med ett tag. Det var redan 1993 som, på kommissionens ordförande Jacques Delors initiativ, beslutet om en ny utvecklingsmodell formulerades i Europeiska unionen. Den ofantliga användningen av naturresurser och den alltför ringa användningen av arbetskraft är ineffektiv, och borde ersättas av en hållbar utveckling.
Jämte omställningen krävde Delors att området miljöskydd direkt skulle öppnas som sysselsättningsområde. Förbättringen av livsmiljön och livskvaliteten borde - fortfarande ännu outforskat - kunna användas för ny arbetskraft och på så sätt ge ett bidrag till minskningen av arbetslösheten. Av någon outgrundlig anledning har kommissionen försummat denna viktiga ansats för en ekonomisk politik som sammanför områdena miljö och sysselsättning så att de förstärker varandra.
Detta meddelande från kommissionen borde ha kommit för länge sedan. Nu förväntar vi oss naturligtvis att dokumentet inte åter blir liggande, utan företräds aktivt av kommissionens representanter i de åtföljande kommittéerna, och att insättandet av strukturmedel för sysselsättningsprogrammen stimuleras just där medel ännu inte har tagits ut, och att sådana ändringar sedan antas av kommissionen i raskt takt så att det som står så vackert på papperet här och det som verkligen är en bra ansats också genomförs. Det är då naturligtvis konsekvent att kommissionen engagerar sig i den nya strukturförordningen, att insatsen av medel för främjande sätts tillräckligt högt på detta nyskapande område, och att miljömyndigheterna och miljöorganisationerna också deltar vid planeringen, utvärderingen och genomförandet.

Apolinário
Fru ordförande, fru kommissionär! Jag begärde ordet för att försvara och stödja den allmänna kontexten i betänkandet av vår kollega Hulthén, vilket jag anser vara mycket korrekt, framför allt när " miljön" i Europeiska unionen för närvarande sysselsätter mer än 3, 5 miljoner människor och när perspektivet är en årlig tillväxt, vilket alla erkänner, bland annat genom studier i själva OECD, på omkring 5, 5 procent.
I ett Europa som utmärks av utmaningar angående sysselsättningen, men också av den progressiva och oundvikliga integrationen av miljön i de politikområden Europeiska unionen genomför, är sysselsättning och miljö för närvarande två sidor av samma mynt, en kontrapunkt av en utvecklingsmodell som i dag är förbrukad, och som baseras på förhållandet mellan priser och investeringar som exploaterar naturresurserna alltför hårt.
Jag skulle också vilja passa på tillfället att understryka att, i grunden, kräver och stärker nästa reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, behovet av ett lämpligt beaktande av miljöfrågorna, i ljuset av denna hållbara utvecklingsstrategi som vi har förespråkat. Jag vill också understryka struktur- och sammanhållningsfondernas roll i utvecklingen av miljöpolitiken och särskilt i förbindelsen mellan miljö och sysselsättning.
Det är exempelvis otvetydigt, att tillämpningsskyldigheten på 50 procent, av sammanhållningsfonden, på miljön, har bidragit på ett mycket positivt sätt till att förbättra livskvaliteten i sammanhållningsländerna, men har också stärkt vikten av miljöinvesteringar i dessa sammanhållningsländer, då förbindelsen mellan miljöns roll och skapandet av sysselsättning har blivit mer uppenbar.
Det är också i dag ett bekant faktum att de sektorer och företag som investerar i ekologiska processer, produktionssystem och produkter hamnar i allt svårare konkurrensvillkor inom Europeiska unionen och i unionens utrikeshandel. Därför uttalar vi vårt stöd till Hulthéns betänkande och därför uppmanar vi också kommissionen att, efter detta meddelande, presentera konkreta förslag i linje med betänkandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.

Virgin
Fru ordförande! Vi behandlar nu ett bra betänkande som innehåller många goda idéer för kommissionen att bearbeta. Jag vill gratulera Hulthén till detta.
Betänkandet tar upp viktiga frågor om hur miljöpolitiken kan medverka till att skapa nya meningsfulla jobb inom EU. Som det framgår av data från kommissionens meddelande är i själva verket miljösektorn starkt expansiv med en bedömd tillväxt de närmaste åren på 5, 5 procent. Detta är mycket glädjande. Förklaringen ligger delvis i människors ökande engagemang i miljöfrågor. Därmed ändrar de sin efterfrågan mot miljövänliga varor och förstärker på så sätt sysselsättningen inom miljösektorn. Även politiska beslut om utsläppsgränser och annat har givit resultat i form av investeringar och därmed sysselsättning.
Vi hade i går en debatt om ekonomiska styrmedel. Om de används på rätt sätt, kan de onekligen bidra till en bättre miljö och ökad sysselsättning. En överdriven användning eller felaktiga miljöavgifter riskerar emellertid att ge motsatt effekt. Jag tror också att det är viktigt att understryka att tillväxten fyller en viktigt funktion i sammanhanget. Med ökad tillväxt ökar våra möjligheter att satsa på en bättre miljö. Det är just vad som sker, tillväxten i våra moderna samhällen sker just genom nya sektorer. Miljön ligger onekligen i frontlinjen.
Europeiska rådets rekommendationer om hur vi kan öka sysselsättningen i Europa har självklart en stark koppling till det ämne som vi diskuterar i kväll. En del av dessa tankar är uttryckta i ändringsförslagen från PPE-gruppen. Jag hoppas att föredraganden kan stödja alla dessa förslag om hon får sova på saken.

González Álvarez
Fru ordförande! Vi håller med om Hulthéns betänkande och yttrandena från utskottet för regionalpolitik och utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Just i yttrandet från utskottet för regionalpolitik bekräftar man något som är uppenbart: de nuvarande produktions- och konsumtionsmönstrena är långt ifrån hållbara, precis som det tydligt sägs i det femte programmet för miljöåtgärder. Och industriländerna är naturligtvis de som främst är ansvariga för miljösituationen i världen i dag.
I Amsterdamfördraget kopplas sysselsättningen samman med miljön och dessa båda sektorer med den övriga politiken, men alla vet vi att man fattar beslut i frågor som rör ekonomi och jordbruk utan att de har någon anknytning till ett bevarande av miljön.
Därför är vi helt ense med att de lokala och regionala myndigheterna bör medverka i projekt som har att göra med strukturfonderna och miljön. Vi är också ense med att man bör använda sig av alla dessa personer som härrör från industrin inom vissa regioner i Europeiska unionen och erbjuda dem utbildning som gör att de kan ägna sig åt vattenrening, hantering av avfall, sanering av förorenade marker och bevarandet av naturområden.
Precis som OECD säger: miljösektorn är en sektor inom vilken det kan ske en tillväxt på 5, 5 procent de närmaste åren i fråga om skapandet av sysselsättning. Och vi är inte vana att se en sådan tillväxt inom andra sektorer där det snarare brukar ske en tillbakagång. Därför är det viktigt att koppla samman sysselsättningen och miljön.

Schörling
Fru ordförande! Jag vill börja med att lyckönska Hulthén till ett utmärkt betänkande om två mycket viktiga och angelägna ämnen, nämligen miljö och sysselsättning. Uppgifter från Eurostat visar att vi i dag har ungefär 3, 5 miljoner miljörelaterade arbeten i EU. Vi har också den blygsamma uppskattningen från OECD om en årlig tillväxt på miljörelaterade arbeten med 5, 5 procent. Detta visar ju med all tydlighet att kombinationen nödvändiga miljöinvesteringar och " gröna jobb" inte bara är god ekonomi, utan också ett sätt att sluta underutnyttja mänskliga resurser och överutnyttja naturresurser.
Eftersom kommissionär Bjerregaard är här denna sena timma, vilket jag verkligen uppskattar, vill jag uppmana kommissionen att snarast godkänna Sveriges handlingsplan för sysselsättning och " gröna jobb" som har legat hos kommissionen sedan i november för godkännande. Annars blir signalerna från kommissionen väldigt motsägelsefulla.
Naturligtvis kommer min grupp att stödja detta betänkande, men vi skulle uppskatta om vi också fick stöd för vårt ändringsförslag som jag anser vara ett viktigt tillägg till punkt 45, nämligen att de länder som vill införa en skatt på energi och en koldioxidskatt går före och visar de andra länderna hur man kan göra för att uppfylla de åtaganden som har gjorts i Kyoto.

Taubira-Delannon
Fru ordförande, fru kommissionär! Efter så många år av energisk predikan för att övertyga utvecklingsländerna om att de skall avstå från en lika slösaktig tillväxt som den i länderna i norr, och i stället beslutsamt slå in på den asketiska vägen med en hållbar utveckling, upptäcker Europeiska unionen att den också bör sopa rent framför egen dörr och tillstå att en ihållande arbetslöshet och massiv utslagning inte är ett hållbart sätt att leva.
Betyder det att vi överger vår beundran för produktiva teknologier som glupskt förbrukar naturresurser och föraktar människor? Erkänner vi att utvecklingens syfte är att förbättra levnadsförhållandena, minska orättvisorna och massivt sprida kunskap? Kommer vi att placera medborgarna mitt i den dynamiska utvecklingen?
Miljöfrågorna genomsyrar alla områden. Först återfinns de inom politiken för tillväxt, utbildning, undervisning och sysselsättning, politiken för folkhälsa, skattepolitik, främjande och kvalitetsmärkning av offentlig service. I ett senare skede är de ett uttryck för miljövillkorens inbrytning inom områden som energi, transport, jordbruk, industri och turism. Biståndspolitiken borde resultera i en politik för medutveckling. Vi skall ändå inte sjunka in i en längtan efter befrielse från världsliga behov. Vi vet att inom den närmaste tiden kommer det inte att skapas särskilt mycket sysselsättning.
Att föra in miljöfrågorna i den ekonomiska politiken innebär ofta att föra in nya kostnader. Beskattning av föroreningarna medför ibland skillnader i konkurrenskraft och därmed en minskning av sysselsättningen. Vi måste emellertid fortsätta att gå framåt. Och för att minska dessa risker och kontrollera mindre gynnsamma effekter måste vi införa en offentlig och allmän politik för miljön och sysselsättningen. Det är det enda sättet att upprätta en fördelningsnivå som gör alla ansträngningar till förmån för miljö och sysselsättning riktiga och effektiva. För detta krävs tydliga målsättningar och sannolikt mer konsekventa medel än enbart strukturfonderna.

Graenitz
Fru ordförande! Jag hade gärna sagt: En gång i tiden trodde människorna att miljöskydd förstörde arbetsplatser. Det är inte så länge sedan som denna åsikt var förhärskande. I dag har alla människor insett att bara om företagen också är rädda om resurserna och använder råvaror och energi sparsamt och aktsamt, kan arbetsplatser i längden säkras och därmed en hållbar utveckling inledas.
Jag anser att det är mycket viktigt att kommissionen efter en noggrann förberedelse genom en utfrågning just det här året har översänt sitt meddelande om frågan miljö och sysselsättning just i år, och att vi diskuterar det nu i början av det österrikiska ordförandeskapet, där det kommer att handla om hur de nationella sysselsättningsplanerna skall kunna genomföras. Jag vill tacka Hulthén, föredraganden, för att hon har tagit upp och bearbetat denna fråga på ett så kompetent sätt.
Det finns säkert mycket mer att göra för oss för att konkret kunna omsätta vilka arbetsplatser som kan uppstå och var, att inte låta för många arbetsplatser uppstå genom att reparera miljön, en del kan i och för sig vara nödvändigt, utan framför allt låta arbetsplatser uppstå där nya industrier arbetar på att förbereda dessa arbetens utveckling och att skapa den nödvändiga infrastrukturen. Också i Kyotoprocessen, när det handlar om att sänka utsläpp, kommer det just på det här området att handla om arbetsplatser, eftersom många länder kan uppnå halva det nödvändiga utsläppsminskningsmålet enbart genom värmeisolering i redan befintliga byggnader.
Jag hoppas, fru kommissionär, att området miljö och sysselsättning kommer att få en alldeles särskilt stor roll vid den debatt som kommer att följa det här halvåret om hur sysselsättningsplanerna skall genomföras.

Bjerregaard
Fru ordförande, mina damer och herrar, jag delar helt den uppfattning som föredraganden och ledamöterna har gett uttryck för under debatten idag, nämligen att vi talar om ett mycket viktigt ämne, och därför kan vi naturligtvis bli lite irriterade över att det har blivit så sent på kvällen, men det skall inte hindra oss att understryka betydelsen av sambandet mellan miljöskydd och sysselsättning.
Låt mig först säga lite om sysselsättningen, därför att sysselsättning ingår ju nu klart som en punkt på Europeiska unionens dagordning. Vi vet att sysselsättningen har tagits med i Amsterdamfördraget som ett mål för unionen. Vi hade ett särskilt toppmöte om sysselsättning förra året i Luxemburg, och i år har alla 15 medlemsstater för första gången lagt fram sina åtgärdsplaner för sysselsättningen för kommissionen. Kommissionen lade fram en första utvärdering av dessa planer på toppmötet i Cardiff, och det gav oss möjlighet att se närmare på de skilda politikområdena utifrån ett miljömässigt perspektiv, och diskutera med våra kollegor hur befintliga synergier mellan de två politikområdena kan främjas.
Ett sätt att göra detta på är att integrera målsättningen om miljöskydd och hållbar utveckling i de nya sysselsättningsriktlinjerna för 1999. Vad gäller miljöskyddet går det europeiska åtagandet längre tillbaka, och det har också flera varit inne på, men det fick en ny impuls på Cardiff-toppmötet, där man godkände en förstärkt strategi för integration av miljön i alla andra politikområden i EU.
Idag kopplar vi inte bara samman ekonomi och miljö. Vi tillfogar också en social dimension till den hållbara utvecklingen. En balanserad ekonomisk tillväxt, miljöskydd och skapande av jobb är inte endast förenliga med varandra, utan är också viktiga element i en långsiktig utvecklingsstrategi. För att kunna genomföra denna nya utvecklingsmodell finns det - så som har beskrivits i meddelandet - vissa principer som skall följas, och jag skall kort nämna några av dessa. Vi skall ha miljöorienterade investeringar. Vi skall ha högre sysselsättningsgrad, och med detta menar jag att vi skall ha den ändring av skattelagstiftningen som vi, som herr Virgin nämnde, också debatterade i går kväll - och nästan lika sent - genom att vi flyttar beskattningen från arbetstagarna. Och i slutänden skall alla intresserade parter involveras.
I anknytning till klimatproblematiken ser jag särskilt många möjligheter till att skapa jobb inom nya branscher och tjänsteyttringar, där det egentligen är tal om utvidgning av användandet av befintliga energikällor, förbättrad av energieffektiviteten i samband med processer, produkter och byggnader eller ökad export till marknader utanför unionen. Alla dessa aktiviteter kommer att spara pengar. De kommer att förbättra miljön och de kommer att skapa jobb. Jag håller med fru Graenitz om att det är glädjande att det österrikiska ordförandeskapet kommer att behandla meddelandet om miljö och sysselsättning vid miljörådets sammanträde i oktober. Jag hoppas att rådet vid detta tillfälle antar en resolution som kan bekräfta kommissionens och medlemsstaternas åtaganden att vidta ytterligare åtgärder för miljö och sysselsättning.
Fru ordförande, jag vill sluta här, men innan dess vill jag gärna uttrycka min stora uppskattning av de tre utskotten vid Europaparlamentet som på ett förträffligt sätt har utarbetat ett betänkande och gjort uttalanden om kommissionens meddelande om miljö och sysselsättning. Jag vill särskilt rikta ett tack till fru Hulthén för hennes stora insats som föredragande, men också till ordföranden för miljöutskottet, herr Ken Collins, för hans aktiva deltagande i den konferens om miljö och sysselsättning som Europaparlamentet och kommissionen arrangerade tillsammans förra året. Och till sist vill jag gärna uttrycka min tillfredsställelse över det fruktbara samarbete som jag haft med min kollega, Padraig Flynn.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär Bjerregaard.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 00.05.)

