Politica internaţională privind schimbările climatice după Conferinţa de la Copenhaga: revigorarea negocierilor internaţionale prin acţiuni imediate
Preşedintă
Următorul subiect pe ordinea de zi îl reprezintă declaraţia Comisiei privind Politica climatică internaţională post-Copenhaga: Revigorarea negocierilor internaţionale prin acţiuni imediate.
Connie Hedegaard
membru al Comisiei. - Dnă preşedintă, este pentru prima dată când iau cuvântul în faţa Parlamentului. Mă bucur că, la nici patru săptămâni de la ocuparea funcţiei, pot să vă prezint astăzi o comunicare privind politica schimbărilor climatice post-Copenhaga - o comunicare adoptată de Comisie în timpul întâlnirii de astăzi.
Comunicarea se numeşte "Acţionând acum pentru a revigora măsuri luate pe plan mondial în domeniul schimbărilor climatice”, şi exact acest lucru ne dorim să facem. Desigur, în redactarea acesteia am ţinut cont şi de rezoluţia Parlamentului din 10 februarie privind rezultatul celei de-a 15-a Conferinţe a părţilor (COP 15).
Copenhaga a reprezentat un pas înainte mult mai mic decât şi-ar fi dorit Uniunea Europeană însă a fost, totuşi, un pas înainte. O sută nouă ţări - industrializate sau în curs de dezvoltare, care împreună sunt responsabile pentru 80 % din totalul emisiilor de gaze cu efect de seră - au inclus acum, în mod oficial, acţiunile şi ţintele pentru reducerea emisiilor în Acord. Cu alte cuvinte, avem posibilitatea să ne folosim de această determinare a lor, şi să o canalizăm în acţiuni internaţionale. Trebuie să profităm de această şansă pentru a păstra ritmul cu care ne îndreptăm către acordul ferm şi cu putere juridică privind schimbările climatice pentru perioada ulterioară anului 2012 care, în continuare, rămâne obiectivul nostru.
Comisia foloseşte ca punct de plecare faptul că UE trebuie să continue să îşi arate statutul de conducător. Şi considerăm că cel mai convingător mod în care Europa poate face acest lucru este prin luarea unor măsuri hotărâte şi tangibile, la nivel local, care să o transforme în cea mai ecologică regiune a lumii. Trebuie să facem acest lucru în contextul strategiei UE 2020 înaintată săptămâna trecută. Şi vreau să spun foarte clar, că acest lucru este în interesul Europei. Cum aşa? Pentru că, dacă îl facem în mod inteligent, va duce la creşterea competitivităţii, va întări sectorul energetic şi va stimula dezvoltarea economică şi inovaţia, creând astfel noi locuri de muncă. Prin urmare, Comisia va începe acum să contureze un drum până în 2050, pentru ca Uniunea Europeană să facă tranziţia către o economie cu emisii scăzute de carbon.
Acest lucru va necesita reducerea emisiilor cu 80 % până la 95 % în 2050, aşa cum s-a convenit deja, şi - după cum Parlamentul ştie foarte bine - UE şi-a luat angajamentul de a reduce emisiile cu cel puţin 20 % faţă de nivelurile din 1990, până în 2020, şi să crească această reducere până la 30 % dacă există condiţii favorabile. Împărtăşesc pe deplin dorinţa exprimată de Parlament ca UE să depăşească pragul de 20 %. Trebuie ca nivelul reducerilor să se apropie cât mai mult de limitele recomandate de ştiinţă pentru a atinge obiectivul Acordului de la Copenhaga, acela de a menţine încălzirea globală sub două grade. Aşa cum aţi spus deja şi în rezoluţie, criza ne-a uşurat atingerea acestor ţinte. Dacă astăzi vrem să fim la fel de ambiţioşi ca atunci când am adoptat pachetul de măsuri privind energia şi schimbările climatice, în 2007 şi 2008, atunci trebuie să depăşim cei 20 %. Prin urmare, sunt încântată să vă anunţ că în iunie Comisia va prezenta Consiliului European o analiză a politicilor practice care ar trebui puse în aplicare pentru a obţine reducerea emisiilor cu 30 %, până în 2020. De asemenea, Comisia se va angaja şi în realizarea unei analize a pietrelor de temelie ce vor apărea în drumul nostru către 2050, incluzând scenariile necesare pentru nivelul ambiţios din 2030. Dar pentru acest lucru vor trebui elaborate strategii corespunzătoare pentru sectoarele cu cele mai mari emisii, corespunzătoare cu strategia UE 2020. În conformitate cu Directiva ETS, Comisia va realiza şi o analiză a situaţiei industriilor mari consumatoare de energie, în eventualitatea emisiilor de carbon.
În paralele cu această activitate, UE trebuie să înceapă să pună în aplicare Acordul de la Copenhaga. Ceea ce înseamnă realizarea unui cadru internaţional, transparent şi robust, pentru înregistrarea emisiilor şi performanţelor înregistrate de fiecare ţară. În acelaşi timp înseamnă mobilizarea imediată celor 7,2 miliarde de euro alocate finanţării unui start rapid pentru ţările în curs de dezvoltare, sumă pentru care Europa s-a angajat pe perioada 2010-2012. Acest lucru este foarte important pentru credibilitatea noastră, dar contribuie şi la asigurarea unei finanţări pe termen lung. Comisia este gata să ajute, pentru a se asigura că asistenţa UE este bine coordonată.
În final, comunicarea propune o foaie de parcurs a următorilor paşi din procesul ONU, care ar trebui să aibă loc la Bonn, primăvara aceasta, atunci când vor reîncepe negocierile. Întâlnirile tehnice de la Bonn trebuie să înceapă procesul integrării coordonării politice oferite de Acordul de la Copenhaga într-un text ONU de negociere şi soluţionarea problemelor rămase în suspensie. Şi mai important ar fi, cred, că vedem care ar fi rezultatele pe care le putem obţine de la Cancun. Includerea ţintelor stabilite pentru ţările dezvoltate şi a acţiunilor ţărilor în curs de dezvoltare, asumate prin acord, precum şi coordonarea politică a sistemelor de monitorizare, raportare şi verificare (MRV), în procesele de negociere ONU va fi crucială, la fel cum vor fi şi deciziile luate în privinţa unor aspecte neglijate în acord, cum ar fi evoluţia pieţei internaţionale a carbonului, reducerea emisiilor rezultate din activităţile de aviaţie şi din transportul maritim prin OACI şi EIMO, agricultură şi alte aspecte. În cadrul negocierilor oficiale, la Copenhaga s-a înregistrat chiar un progres semnificativ în domeniul cadrului de adaptare, al cadrului tehnologic, forestier, care s-ar putea regăsi printre rezultatele stabilite pentru Mexic.
Nimeni nu s-ar bucura mai mult decât mine dacă la Cancun am ajunge la o înţelegere globală cu forţă juridică obligatorie şi dacă am reuşi să rezolvăm şi problema legală - şi să nu vă lăsaţi înşelaţi - Uniunea Europeană este pregătită. Cu toate acestea, trebuie să recunoaştem că diferenţele care continuă să existe între părţi ar putea amâna acest acord până la anul viitor. Tocmai de aceea trebuie să gestionăm cu atenţie aşteptările. Cred că ştim cum toţii că dacă avem aşteptări prea ridicate de la Mexic, fără a avea însă obiective specifice, există riscul de a sufoca procesul între timp. Aşadar, pentru toţi dintre noi pentru care un acord internaţional este foarte important consider, de asemenea, că este la fel de important să urmăm această abordare pe mai mulţi paşi şi să facem tot ceea ce ne stă în putinţă pentru a ne asigura că vom avea un acord obligatoriu din punct de vedere juridic, până în 2012.
În final, câteva cuvinte despre protecţia mediului. Protecţia mediului trebuie să fie sintagma cheie a negocierilor şi ştiu că aceasta este şi grija Parlamentului. Prin urmare, trebuie să soluţionăm dezavantajele Protocolului de la Kyoto. Şi aici mă refer la numărul limitat de ţări la care se referă - care reprezintă doar 30 % din totalul emisiilor actuale - şi la punctele slabe pe care le are, cum ar fi normele de contabilizare ale emisiilor forestiere şi administrarea drepturilor de a depăşi emisiile naţionale, pe perioada 2008 - 2012, care au fost şi ele evidenţiate în rezoluţia dumneavoastră din februarie.
În concluzie, Europa trebuie să întreprindă demersuri pentru a promova suportul acordat procesului ONU şi a reface încrederea într-un acord internaţional. Trebuie să înţelegem mai bine care este poziţia partenerilor noştri în ceea ce priveşte aspectele esenţiale şi să le explicăm care sunt cerinţele UE de la un astfel de acord global. Comisia va încerca să aibă relaţii mai strânse cu Consiliul şi cu Preşedinţia Consiliului. Luna aceasta voi avea discursuri în Washington şi Mexic şi în aprilie urmează să vizitez, printre altele, India, Insulele Maldive, China şi Japonia.
De asemenea, dorim să vă încurajăm pe dvs., cei din Parlamentul European, să luaţi legătura cu toţi colegii parlamentari din întreaga lume. M-am întâlnit deja cu o parte din reprezentanţii delegaţiilor parlamentare din ţări terţe foarte importante şi urmează să mă întâlnesc cu alţii în curând, pentru a vedea cum ne putem coordona eforturile şi cum vă poate sprijini Comisia în acest demers important.
Comunicarea Comisiei prezintă o strategie menită să păstreze impulsul eforturilor globale, pentru a soluţiona problema schimbărilor climatice, exprimată de sprijinul din ce în ce mai accentuat pentru Acordul de la Copenhaga. Atitudinea de conducător a UE în cadrul acestui proces va fi vitală pentru a-i asigura succesul. Sper că putem miza pe sprijinul Parlamentului.
Richard Seeber
(DE) Doresc să felicit noul comisar pentru primul său discurs. Comunicarea pe care ne-aţi prezentat-o este şi aceasta foarte interesantă. Totuşi, doresc acum să menţionez câteva dezavantaje.
În această primă comunicare ar fi fost mai bine să analizaţi puţin şi dumneavoastră, procesul ONU şi să criticaţi acele zone în care apar puncte slabe. După cum bine ştim, mai ales pentru grupul 2 nu este nevoie de meticulozitate ştiinţifică.
În al doilea rând, ar trebui să existe mai multe date ştiinţifice care să sprijine obiectivul pe două niveluri stabilit, iar dvs. ar trebui să vă accentuaţi eforturile pentru a intensifica cercetarea şi a vedea dacă acestea pot fi în continuare atinse sau dacă nu ar fi mai bine să ne îndepărtăm de ele - aşa cum afirmă deja mai multe voci.
În al treilea rând - şi poate cel mai important - trebuie să acţionăm împotriva crizei de încredere care se manifestă în întreaga lume, dar mai ales aici, în Europa. După cum ştiţi, conform sondajelor, doar 30 % din europeni cred că CO2 afectează mediul. Orice proiect care nu ţine cont şi de acest aspect este menit eşecului.
Marita Ulvskog
(SV) Dnă preşedintă, dna comisar Hedegaard a făcut o serie de observaţii pozitive, dar a făcut şi două declaraţii care mă îngrijorează: preferă mai degrabă să vorbească de 2050 şi nu de 2010, lucru care mă îngrijorează, şi vorbeşte mai mult despre cum ar trebui să ne diminuăm aşteptările şi nu despre faptul că ar trebui să continuăm pe acest drum, astfel încât aşteptările şi obiectivele noastre să fie cât mai ridicate la reuniunile deja programate.
Aş dori să întreb dacă Comisia va face demersuri în vederea elaborării unui acord ambiţios şi cu forţă juridică obligatorie referitor la schimbările climatice, care chiar să fie semnat în decembrie la Cancún, sau va continua să militeze pentru un proces în cadrul căruia Cancúnul este doar un pas către un acord care se va semna în Africa de Sud, sau poate în altă ţară, într-o perioadă mai îndepărtată din viitor: în 2011, 2012, 2020, sau, în cel mai rău caz, chiar mai târziu?
Chris Davies
Dnă preşedintă, după reuniunea de la Copenhaga unii dintre noi ne simţim ca soldaţii unei armate învinse, răspândiţi peste tot şi demoralizaţi, aşa că mă bucur că aţi ridicat din nou standardul şi aţi iniţiat o mişcare de rezistenţă.
Însă deşi păreţi optimistă şi pozitivă, în practică mult din ceea ce spuneţi se bazează pe o dorinţă şi o rugăminte. Depindem foarte mult de ceilalţi pentru a putea înregistra progrese.
Am văzut că aţi vorbit despre reluarea ideii de ridicare a obiectivului nostru la o reducere de 30 %. Am dreptate când afirm că aţi sugerat o formulă nouă, mai subiectivă, pentru aplicarea acestui prag? "Dacă există condiţii favorabile”, afirmă documentul. Acesta este un element nou, nu?
De ce nu se analizează în documentele motivele eşecului de la Copenhaga şi de ce nu se sugerează lecţii? De ce nu se face referire la problema negării schimbărilor climatice, care epuizează voinţa politică? Şi, în final, de ce nu se menţionează deloc nevoia de a atrage mai multe sectoare?
Există, în Europa, multe sectoare care doresc să lucreze cu noi pe această problemă, şi, sincer, deşi vă doresc numai bine, şi deşi vă dorim numai bine, aveţi nevoie de toţi prietenii pe care îi puteţi strânge.
Connie Hedegaard
membru al Comisiei. - Dnă preşedintă, o să îi răspund în primul rând dlui Sebeer, în legătură cu IPCC-ul şi de ce nu l-am criticat, sau ce se presupune că ar fi trebuit să facem în acest document: trebuie să menţionez că, deşi consider că este esenţial ca IPCC-ul să ia criticile în serios, nu am văzut până acum nimic care să mă facă să îmi schimb convingerea şi sentimentele că da, trebuie să rezolvăm problema schimbărilor climatice. Există mai multe lucruri, detalii, emailuri care au ieşit la suprafaţă şi tot felul de aspecte de genul acesta. Nu am văzut nimic mai concret care să îmi poată schimba atitudinea profundă şi cred că acest lucru este valabil pentru mulţi, deci este destul de deliberat. Cred că şi IPCC-ul trebuie să fie atent acum pentru a reda încrederea în rezultatele pe care le va avea.
Sunt întrutotul de acord cu subiectul pe care abia dacă aţi avut timp să îl menţionaţi - problema încrederii - şi tocmai de aceea avem o deschidere mare, un aspect crucial pentru Uniunea Europeană.
Dnă Ulvskog, aţi spus că am vorbit mai mult despre 2050 decât despre 2010. Aceasta este o strategie în drumul nostru către 2012. În Uniunea Europeană există deja o politică pentru acum, pentru 2010, deci aceasta este o strategie pentru viitor. Unul dintre aspectele către care trebuie să ne îndreptăm atenţia acum este definirea drumului care trebuie urmat între 2020 şi 2050, şi tocmai de aceea o sa vin cu nişte ţinte pentru 2030.
Ne mai despart dor 10 ani de 2020. Pe perioada acestui mandat al Comisiei, trebuie de asemenea, să trasăm calea pe care o vom urma până în 2030, deci acest lucru a fost făcut în mod deliberat şi reprezintă unul din elementele noi.
În mod cert nu îmi doresc să cobor aşteptările însă aş fi atentă să nu le ridic atât de mult încât cei care îşi doresc ca negocierile internaţionale să eşueze să poată ucide procesul după reuniunea din Mexic, în cazul în care nu obţinem nimic acolo. Tocmai de aceea trebuie să fim practici. Voi afirma întotdeauna că până la întâlnirea de la Copenhaga nu era nimic greşit în a avea aşteptări ridicate, în a pune presiune şi a aduce subiectul pe ordinea de lucru prioritară a şefilor de stat. Îi făcea responsabili: obliga statele în curs de dezvoltare şi Statele Unite să îşi fixeze ţinte la nivel naţional; era important. Însă doar o dată poţi face un asemenea lucru şi apoi să nu îl realizezi integral. Mă tem că nu putem face asta de două ori.
Atunci de ce să nu facem, la Bonn, o foaie de parcurs specifică, garantând că avântul va fi păstrat? Aceasta este gândirea.
În final, dlui Chris Davies îi voi spune da, aveţi dreptate. Depindem de ceilalţi pentru a progresa şi tocmai de aceea trebuie să alegem obiective medii şi să încercăm să analizăm informaţiile pe care le primim. Ce se întâmplă la Beijing? Ce se întâmplă în Delhi? Ce se întâmplă în Washington? Ce se întâmplă în Congresul american? După care, luând în considerare toate aceste aspecte, să încercăm să vedem dacă putem garanta, în acelaşi timp, că ne vom îndeplini obiectivul, şi anume un adevărat acord internaţional, cu forţă juridică.
V-aţi referit la cei 30 %, dacă condiţiile sunt favorabile - da, aveţi dreptate, aceasta este o nouă formulare. Şi în strategia pentru 2020 există note de subsol referitoare la politicile de până acum, adică cu condiţia ca şi alte naţiuni ... ş.a.m.d., însă consider că dacă există condiţii favorabile, şi dacă facem acest lucru în mod inteligent, ar fi şi în avantajul Europei. Trebuie să includem şi acest lucru în diferitele noastre strategii şi documente.
Ştiu că acesta este un domeniu asupra căruia încă nu s-a ajuns la un consens în Europa. Cred că este important să ţinem cont de acest lucru. Ce se va întâmpla dacă, de exemplu, China nu va accepta un acord internaţional - vom rămâne pentru totdeauna la acest 20 %? Cum ar folosi acest lucru economiei, inovaţiei şi dezvoltării noastre? Nu am risca să pierdem cote de piaţă în favoarea Chinei şi a altor regiuni care nu ţin cont de această agenda, indiferent de când şi unde ajungem la un acord internaţional?
Acesta este doar un punct de plecare al discuţiilor, să spunem, da, un fel de jetoane pe care le putem folosi la negocierile internaţionale, însă nu trebuie să uităm că există şi o dimensiune naţională. De unde va veni dezvoltarea noastră pe viitor? Aici trebuie să fim atenţi, pentru a nu fi prea ambiţioşi.
Satu Hassi
(FI) Doamnelor şi domnilor, dnă comisar, mă bucur să văd că aţi citit rezoluţia Parlamentului şi că vă referiţi la ea. Acesta este un semn bun acum, la început de mandat.
Dacă UE doreşte să îşi menţină rolul de conducător în ceea ce priveşte protecţia mediului, ar trebui să ne ridicăm ţinta la cel puţin - 30 %, lucru pe care deja l-aţi menţionat. Doresc să spun că schimbările apărute ca urmare a recesiunii înseamnă că o scădere cu 20 % de fapt nu diferă foarte mult de scenariul "lucrurile sunt la fel”. Dacă ne dorim să fim ambiţioşi, va trebui să ne stabilim obiective mai stricte, şi să ajungem până la o reducere de 30 % sau, preferabil, 40 %.
În al doilea rând, după cum, în ultima dezbatere, Parlamentul a....
(Preşedintele a întrerupt-o pe vorbitoare)
Martin Callanan
Dnă preşedintă, doresc să îi mulţumesc comisarului pentru declaraţia sa, şi să îi urez bine a venit în Parlament.
Dumneaei a vorbit în cuvântare despre ridicare ţintei la 30 %, dacă există condiţii favorabile.
Ce dovezi are că, dacă vom face acest lucru, vor reuşi să convingem America, India, China, sau alte state, să semneze un acord global obligatoriu?
În lipsa unui acord global cu obligatoriu din punct de vedere juridic, nu este de acord că există riscul să ne transformăm industria într-una mai puţin competitivă, şi să ne hărţuim consumatorii cu facturi şi mai mari la electricitate, însă fără vreun beneficiu real pentru mediu, deoarece acele reduceri ale emisiilor vor fi anihilate de creşterile înregistrate în India, China, SUA, etc.?
Bairbre de Brún
(GA) Dnă preşedintă, conform celor mai recente informaţii ştiinţifice disponibile, UE trebuie să îşi ia angajamentul de a reduce cu până la 40 % nivelul emisiilor, până în 2020. Acest tip de angajament nu poate fi asumat depinzând de acţiunile celorlalţi.
Ce măsuri va pune în aplicare Comisia pentru a se asigura că angajamentul de a reduce nivelul emisiilor va ajunge la 40 %? În ceea ce priveşte finanţarea la dispoziţia ţărilor în curs de dezvoltare, pentru a le permite să combată schimbările climatice şi consecinţele acestora, cine anume va furniza această finanţare? Cât va da fiecare stat dezvoltat? Cum şi când va fi aceasta disponibilă?
Dna comisar a mai vorbit şi despre un acord ambiţios, obligatoriu din punct de vedere juridic. Care sunt paşii pe care îi va întreprinde Comisia pentru a realiza un acord care recunoaşte responsabilităţile comune, dar diferite, care le revin ţărilor industrializate şi celor în curs de dezvoltare, pe baza emisiilor de gaze cu efect de seră din trecut şi în funcţie de resursele disponibile pentru a face faţă provocărilor asociate reducerii nivelului emisiilor şi consecinţelor schimbărilor climatice?
Connie Hedegaard
membru al Comisiei. - Dnă preşedintă, dacă am înţeles bine ultima afirmaţie, aceasta se referă la cum putem pune în aplicare lucrurile asupra cărora am convenit. Acesta este, desigur, un aspect esenţial.
Cealaltă întrebare, din câte am înţeles, se referă la cât ar trebui să le dăm statelor în curs de dezvoltare. Încă nu au fost stabilite criterii, însă consider că este important să nu le asociem prea multe condiţii. Aceasta a fost o promisiune făcută la Copenhaga, că finanţarea pentru un start rapid, finanţarea de tipul "aici şi acum”, le va fi acordată ţărilor cel mai puţin dezvoltate şi celor mai vulnerabile, în parte pentru a le ajuta să se adapteze, restul pentru atenuare.
De asemenea, consider că este logic ca totul să se petreacă prin intermediul canalelor existente deja. Din punctul de vedere al timpului nu ne putem permite să inventăm noi sisteme sau canale de guvernare pentru a începe să folosim aceşti bani, pentru că ar trebui să îi punem la treabă cât de repede posibil.
Aş spune că încă de la Bonn UE va fi gata să ofere finanţarea pentru un start rapid şi de asemenea, că cel mai târziu în Mexic, lumea ar trebui să fie gata pentru a-şi ţine promisiunile referitoare la finanţarea pentru un start rapid, asumate la Copenhaga, şi să elaboreze o serie de criterii pentru a stabili ce şi cum vom face.
Dnei Hassi doresc să îi spun că nevoia este cea care a stabilit acel 30 % şi, din multe puncte de vedere, are legătură şi cu ceea ce spune dl Callanan.
Nu este foarte uşor de decis când să trecem la 30 %, şi nici de ce este nevoie exact pentru a face acest lucru. Tocmai de aceea am afirmat în comunicat că la Consiliul European din iunie vom prezenta o analiză a modului în care putem atinge această ţintă de 30 % în mod inteligent. De ce ar fi nevoie?
Desigur, nu trebuie să fim naivi. Desigur, trebuie să avem grijă de propria noastră industrie. Ar trebui să ştim ce facem şi să nu dăm dovadă de naivitate. Punctul meu de vedere este că, dacă facem acest lucru în mod inteligent şi coerent, am putea identifica instrumente care să fie benefice, în acelaşi timp, şi pentru schimbările climatice şi reducerea emisiilor, eficienţei energetice, securităţii energetice, inovaţiilor şi creării de noi locuri de muncă. Noi asta vom căuta. Nu spun că va fi uşor. Nu trebuie să credem că a mări ţinta la 30 % va fi floare la ureche, cu toate că trebuie să cunoaştem care ar fi potenţialul, care ar putea fi implicaţiile, lucruri care se vor regăsi în analiza pe care o vom prezenta la reuniunea Consiliului European din iunie. Apoi, către finalul anului, vom analiza căile pe care le putem urma către 2050, inclusiv această perspectivă 2030 la care cred că ar trebui să începem să ne gândim, asta deoarece ne-am angajat ca până în 2050 să obţinem o reducere de 80 % până la 95 %. Dacă nu începem de pe acum, în ultimul deceniu, sau în ultimele două, pe măsură ce ne apropiem de 2050, ne va fi extrem de greu.
Paul Nuttall
Dnă preşedintă, contrar credinţelor Comisiei, dezbaterea referitoare la schimbări climatice provocate de om este departe de a se fi încheiat.
Doar în ultima lună ne-am confruntat cu scandalul Universităţii din East Anglia; apoi am avut dezgheţul gheţarilor din Himalaya şi acum apar întrebări referitoare la efectul pe care schimbările climatice îl vor avea asupra faunei din Amazon.
Cercetările au relevat că aproximativ 20 de pasaje din raportul IPCC citează rapoarte ale organizaţiilor Greenpeace sau World Wildlife Fund, nerevizuite de experţi, ca surse de referinţă. Aceasta nu este ştiinţă. Avem nevoie de probe ştiinţifice revizuite inter pares, nu de activităţile unor grupuri de presiune care se folosesc de schimbările climatice pentru a-şi extinde agenda sau de politicieni care folosesc schimbările climatice pentru a justifica existenţă Uniunii Europene. --
Aş dori să vă întreb dacă nu este momentul să luăm o pauză, să facem inventarul şi să analizăm toate ramificaţiile care vor apărea dacă vom merge mai departe cu aceste politici care ne-ar putea afecta economiile, ar putea duce la pierderea locurilor de muncă sau ar putea avea ca rezultat haosul energetic.
Andrew Henry William Brons
Poate cunoaşteţi că emailurile care au ieşit la iveală de la Universitatea din East Anglia susţin că modificările istorice ale temperaturii au fost manipulate de susţinătorii ipotezei schimbărilor climatice provocate de om, alegând, în mod subiectiv, anii de referinţă. Acest şiretlic a fost folosit pentru a ascunde recentele scăderi ale temperaturilor şi a stăpâni problema perioadei calde medievale. Emailurile mai arată şi că oamenii de ştiinţă care s-au arătat sceptici în faţa acestei ipoteze au fost excluşi din cadrul proceselor de revizuire inter pares, pentru a evita ca erorile înregistrate de cercetări să ajungă la urechile publicului.
Poate o ipoteză bazată pe manipularea datelor să servească drept fundament pentru a justifica cheltuieli enorme şi închiderea unor fabrici, cum este fabrica Corus din Middlesbrough? Uniunea Europeană plăteşte subvenţii enorme către grupuri de presiune ecologice care acceptă să consilieze UE pentru a urma o politică faţă de care oricum şi-a luat un angajament. Este corect ca Uniunea Europeană să se folosească de fondurile publice pentru a subvenţiona grupurile de presiune? Astfel, irosim bani publici, oferim un sprijin fals politicilor Uniunii Europene şi compromitem independenţa organizaţiilor care fac campanie.
Karl-Heinz Florenz
(DE) Vă urez un călduros bine aţi venit în acest Parlament. După părerea mea, una din principalele probleme a reprezentat-o pierderea încrederii în Copenhaga. Aceasta ar putea să se răspândească la nivel mondial, dar şi în interiorul Uniunii Europene. Întrebarea mea pentru dvs. este următoarea. Ce s-a întâmplat cu instrumentele adoptate anul trecut? Mă îngrijorează sistemul de comercializare a cotelor de emisii (ETS), deoarece nu sunt foarte sigur ce face Comisia în momentul de faţă, având în vedere decizia de la Copenhaga, de exemplu, în privinţa nivelurilor de referinţă, dar şi al emisiilor de dioxid de carbon.
Cea de-a doua întrebară sună cam aşa. Guvernul francez a înaintat o propunere privind includerea importatorilor din ţările în curs de dezvoltare în sistemul ETS, pentru a mări piaţa şi a permite acestor ţări să participe la sistem. Ce părere aveţi?
Connie Hedegaard
membru al Comisiei. - Dnă preşedintă, o să le răspund întâi celor doi domni ale căror întrebări s-au referit la IPCC.
În primul rând, nu mă aflu aici pentru a reprezenta IPCC-ul. Sunt sigură că sunt capabili să vorbească şi singuri.
Atunci când aud întrebarea "nu este momentul să luăm o pauză?” îmi doresc doar să spun că pentru multe aspecte, negocierile internaţionale au fost deja amânate prea mult. Consider că avem nevoie în continuare de un progres semnificativ în acest domeniu. Pur şi simplu nu înţeleg de ce, din cauza unor elemente care au fost publicate, să ne dorim să privim cu scepticism un întreg proiect. Aceasta nu este abordarea mea. Eu sunt omul politic. Nu pot să evaluez munca oamenilor de ştiinţă, însă mă pot folosi de bun simţ pentru a le citi principalele concluzii şi a vedea cum stau lucrurile. Şi apoi pot pune în balanţă dacă vreau să îmi asum riscul de a nu face nimic, şi toate implicaţiile majore care ar putea apărea de aici - sau, în schimb, voi încerca să fac faţă provocărilor?
Ce nu reuşesc eu să înţeleg însă este de ce acele persoane care manifestă scepticism faţă de problemele climatice nu pot să vadă că o planetă a cărei populaţie de apropie de nouă miliarde de persoane, sau chiar mai mult până la mijlocul secolului, ar avea de câştigat dacă avem o eficienţă energetică mai ridicată şi utilizăm resursele mai eficient.
Acesta ar trebui să fie numitorul comun când vine vorba de instrumente, pentru că astfel mediul înconjurător, cetăţenii şi economiile vor avea de câştigat. Şi diversele sectoare de activitate vor avea de câştigat de pe urma eficienţei energetice crescute, mai ales în contextul în care energia devine din ce în ce mai scumpă. Iar rezultatele se vor vedea la final, când se va da o luptă pentru resurse. Deci, pur şi simplu nu reuşesc să înţeleg de ce nu ne putem asuma acelaşi program, din acel punct de vedere.
Dl Florentz mă întreba ce facem cu instrumentele pentru ETS? Ei bine, aşa cum am spus deja, până în vară se va face o analiză a emisiilor de carbon, iar în ceea ce priveşte nivelurile de referinţă, vom continua să le folosim. Sunt încă multe aspecte asupra cărora trebuie să ne concentrăm în ceea ce priveşte ETS-ul. De asemenea, consider că ar trebui să colaborăm cu alte părţi din lume care planifică să obţină un fel de scheme de comercializare.
Cred, în continuare, că aceasta este cea mai eficientă modalitate de reglementare, însă, de asemenea, este foarte important ca propriile noastre sisteme să fie funcţionabile, pe cât de eficiente şi accesibile posibil, pentru ca ei să vadă că ele chiar dau rezultate şi că, în final, sunt benefice şi propriilor lor posibilităţi de furnizare de inovaţii.
Jo Leinen
(DE) Un călduros bine aţi venit în Parlament, dnă comisar. I-am scris o scrisoare Preşedintelui Parlamentului pentru a-l informa că protecţia mediului se află pe ordinea de zi a discuţiilor pe care toate delegaţiile din acest Parlament le poartă cu partenerii noştri mondiali. Trebuie să găsim un alt mecanism pentru ca aceste informaţii şi aceste rezultate să fie conectate cu călătoriile pe care le faceţi în jurul lumii, astfel încât cei de aici, de la Bruxelles sau Strasbourg, să ştim exact unde ne aflăm.
Mă tem ca negocierile privind schimbările climatice să nu aibă aceeaşi soartă ca negocierile de la Doha, care sunt amânate de la an la an. Deci, întrebarea mea ar fi - care este planul de rezervă pentru a obţine totuşi nişte rezultate în anumite sectoare? Mai am o întrebare care se referă la Protocolul de la Kyoto. O greşeală strategică pe care am făcut-o la Bangkok a fost faptul că am lăsat impresia că îl vom abandona. Ce se va întâmpla dacă nu se adoptă nimic până în 2011 sau 2012? Care este soarta Protocolului de la Kyoto?
Frédérique Ries
(FR) Dnă preşedintă, aş dori să îi urez dnei Hedegaard bine a venit. Dnă comisar, sunt încântat să vă urez bine aţi venit la primul dumneavoastră angajament şi să repet ceea ce v-am spus deja în timpul audierilor şi să vă felicit pentru entuziasmul pe care îl aduceţi dezbaterilor noastre, dumneavoastră care reprezentaţi diplomaţia în domeniul climei, desigur, cu sprijinul continuu al Parlamentului.
Am convingerea că Europa trebuie să adopte o poziţie mai ofensivă, că trebuie să îşi suflece mânecile şi nu să îşi arate doar intenţiile. Întrebarea mea, la care vă va fi foarte uşor să răspundeţi, seamănă cu cea adresată de preşedintele Comisiei pentru mediu, sănătate publică şi sănătate alimentară, deoarece şi eu sunt convins că de acum înainte Europa va trebui să includă întotdeauna dimensiunea climatică în toate acordurile comerciale încheiate cu state terţe, introducând chiar o taxă europeană pentru dioxid de carbon, dacă acesta este singurul limbaj pe care îl înţeleg cei care refuză să vadă amploarea problemei.
Mai am o întrebare care poate părea puţin iconoclastă; o propunere care, oricum, necesită un răspuns din partea dumneavoastră: nu pot Parlamentul European, Comisia şi celelalte instituţii să dea un exemplu, devenind "carbon neutral”, cu alte cuvinte, compensându-şi emisiile de CO2 pentru a-şi asuma cel puţin - dar acesta nu este decât unul din aspecte - costurile de mediu asociate deplasărilor noastre la Strasbourg?
Claude Turmes
Dnă preşedintă în primul rând cred că abia aşteptăm să vedem evaluarea impactului. Suntem mai mult sau mai puţin siguri că 30 % reprezintă un procent bun pentru economia mondială, şi mai ales în contextul cursei pentru tehnologii ecologice.
Am două întrebări, dnă comisar; prima se referă la finanţarea pentru un start rapid. Cum veţi coopera cu dl Piebalgs pentru a vă asigura că banii merg către sporirea eficienţei, energii regenerabile şi, într-un mod descentralizat, către producerea descentralizată de energie, combinând aceste aspecte şi cu deficitul de energie? A doua întrebare se referă la cum veţi atrage oraşele europene mari şi regiunile progresive. Am avut dezamăgirea să văd că în documentul UE 2020 de săptămâna trecută nici nu se pomenea de oraşe şi regiuni. Cum îndrăznim să credem că Europa poate merge înainte, ignorând regiunile cetăţenilor din Europa şi impactul pe care l-ar putea avea la nivel internaţional? Cum îndrăznim să credem că Europa poate merge înainte, ignorând regiunile cetăţenilor din Europa şi impactul pe care l-ar putea avea la nivel internaţional?
Connie Hedegaard
membru al Comisiei. - Dnă preşedintă, o să îi răspund dlui Leinen - consider că este o idee foarte bună ca de fiecare dată când delegaţiile merg în străinătate să aibă timpul şi posibilitatea de a include aspectele climatice pe ordinea de zi. Acest lucru este foarte important şi ar putea deveni foarte util să comparăm notiţe, astfel încât, atunci când aflaţi nişte informaţii într-o ţară şi eu aflu informaţii o lună mai târziu, să ne putem întâlni şi să comparăm notiţele, astfel încât să ne putem folosi în mod real de informaţiile pe care le avem.
Am pus atâta presiune pe Copenhaga, dorind să obţinem cât mai mult, tocmai pentru a evita posibilitatea de a avea un nou proces asemănător celui de la Doha. Aveţi dreptate când afirmaţi că există un pericol acum: dacă nu am reuşit la Copenhaga, putem să continuăm aşa la nesfârşit? Tocmai de aceea îmi doresc să văd o foaie de parcurs clară, cu obiective stabilite pentru fiecare eveniment, şi o dată exactă la care trebuie încheiate. Cred că aceasta este o observaţie pertinentă.
Ultima întrebare se referea la Protocolul de la Kyoto şi la viitorul acestuia. Ştim cu toţii că sunt probleme cu Protocolul de la Kyoto. Ştim cu toţii că există ţări care nu doresc să adere la el, şi toate aceste provocări. În final, avem de-a face cu o provocare şi pentru Uniune Europeană. Nu putem să stăm singuri în cadrul Protocolului de la Kyoto. Cred că Europa trebuie să se schimbe şi să nu mai accepte vina atunci când nu este ea vinovată.
Nu noi suntem problema Protocolului de la Kyoto. Noi ne-am respectat angajamentele înaintea tuturor celorlalţi. Am respectat şi ne-am ţinut de cuvânt în prima perioadă din 2008 până în 2012. Vom livra şi în continuare tot ce ne-am asumat să respectăm, şi suntem gata să continuăm cu Protocolul de la Kyoto. În acest context, UE nu este problema. Alte părţi reprezintă problema şi vor trebui să afle, în cea de-a doua perioadă de angajament, dacă vor o alternativă, în cazul în care va exista una, sau ce vor face în ceea ce priveşte continuarea.
Tocmai de aceea avem încă de a face cu un subiect deschis, asupra căruia trebuie să discutăm, însă, aşa cum a afirmat deja Chris Davies, depindem de ceea ce fac celelalte părţi. Trebuie să fim atenţi. De ce să fim noi cei care ucid Protocolul de la Kyoto? Noi ne-am respectat promisiunile asumate prin Protocolul de la Kyoto, aşa că noi, cei din Europa, ar trebui să ne schimbăm atitudinea şi să nu ne mai asumăm vina când ea le revine altora.
Cât despre propunerea referitoare la instituţiile de aici, pot să vă spun că deja am discutat acest subiect cu cabinetul meu. Îl văd ca pe un lucru firesc. Mi-aş dori foarte mult să cooperez cu Parlamentul. Dacă dumneavoastră puteţi să lucraţi cu Parlamentul, atunci eu mă voi ocupa de Comisie. Cred că aceasta este o abordare logică şi din perspectiva cetăţenilor.
Pentru a-i răspunde dlui Claude Turmes referitor la startul rapid şi la modul în care voi colabora cu dl comisar Piebalgs, poate că aţi observat deja că această comunicare a fost redactată împreună cu dumnealui. Este cosemnatar al acesteia, pentru că ştim că este foarte important să încercăm să lucrăm împreună şi pe aspectele ce ţin de portofoliul său şi cum poate fi acesta fi folosit într-un mod pozitiv. Între noi, comisari europeni, există deja acest tip de discuţii.
Vă înţeleg punctul de vedere în ceea ce priveşte oraşele mari. Consider că C40 şi multe alte iniţiative sunt foarte bune şi că, într-adevăr, o mare cantitate a emisiilor provine de la oraşe şi de la stilul de viaţă de aici. Provocarea aici este reprezentată de faptul că planificarea şi restul instrumentelor care pot soluţiona aceste aspecte sunt adesea în mâinile statelor membre, însă sunt de acord cu dumneavoastră şi înainte de Copenhaga am lucrat deja cu câteva dintre oraşele importante. Acesta este un aspect de care trebuie să ţinem cont şi să vedem cum îl putem dezvolta şi mai mult. Totodată, de exemplu atunci când vorbim de transport şi de decarbonizarea acestuia, este de la sine înţeles că marile oraşe vor juca un rol esenţial în identificarea unor soluţii.
Maria Da Graça Carvalho
(PT) Dnă comisar, conferinţa de la Copenhaga ne-a arătat că este necesar să ne pregătim pentru următoarea Conferinţă a părţilor (COP) nu doar la nivel intern, global sau tehnic, ci şi pe plan politic. Pe plan intern, Europei îi revine sarcina de a pune în aplicare pachetul de măsuri privind energia şi schimbările climatic şi de a investi în tehnologii nepoluante, cercetare ştiinţifică şi eficienţă energetică.
Puterea exemplului este o necesitate, însă nu este suficient, aşa cum s-a văzut deja la Copenhaga. Prin urmare, este esenţial să dezvoltăm şi să promovăm aspectele diplomatice şi să ne folosim de posibilităţile oferite de Tratatul de le Lisabona pentru a pregătii drumul către următoarea COP dând dovadă de ambiţie, vorbind cu o singură voce şi creând alianţe strategice cu posibili aliaţi în acest domeniu, cum sunt, de exemplu, ţările din Africa, zona Caraibelor şi Pacific.
De asemenea este important ca subiectul schimbărilor climatice să se regăsească pe agenda tuturor summiturilor şi a întâlnirilor la nivel înalt. Aş dori să întreb Comisia, şi pe dna comisar, care sunt progresele înregistrate în ceea ce priveşte aceste negocieri politice.
Dan Jørgensen
(DA) Dnă preşedintă, dnă Hedegaard, bine aţi venit. Aţi spus multe lucruri bune şi comunicarea are, de altfel, multe elemente bune. O să mă concentrez însă pe cele cu care nu sunt de acord.
Nu sunt deloc de acord cu o strategie care se bazează pe a accepta, încă din această fază timpurie, că nu vom obţine un acord în Mexic. Întrebarea mea, deci, este dacă acesta este pur şi simplu un lucru pe care l-aţi hotărât sau dacă este un mandat pe care l-aţi primit - şi dacă da, de la cine? De la şefii de state? Sau în urma procedurii de codecizie, sau cum? Sper ca această strategie să poată fi revizuită. La ce ne foloseşte să spunem - "Ce s-ar întâmpla dacă s-ar acumula o presiune enormă şi multe aşteptări, şi până la urmă nu obţinem nimic - cum am putea explica atunci două eşecuri?”. Uitaţi cum stă treaba; nu trebuie să vă faceţi griji în această privinţă. Probabil că SUA şi China se vor asigura să nu existe aşteptări prea mari de la Mexic. Rolul UE nu ar trebui să fie acela de a domoli aşteptările - rolul UE trebuie să fie acela de a le stimula. Dacă până să înceapă întâlnirea la nivel înalt noi suntem dispuşi să afirmăm: "Uite, suntem dispuşi să acceptăm că nu vom ajunge la un acord prea bun”, şi aşa mai departe, atunci eliminaţi din start orice posibilitate de reuşită. Punctul de pornire este cu totul altul şi, prin urmare, acordul va fi unul şi mai prost.
Holger Krahmer
(DE) Dnă comisar, am două întrebări pentru dumneavoastră.
În primul rând, nu văd nicio analiză a poziţiei pe care o va avea UE în negocierile la nivel internaţional. Chiar am luat la cunoştinţă faptul că influenţa Europei în ceea ce priveşte politicile de mediu a scăzut? Am luat la cunoştinţă faptul că balanţa economică şi politică înclină către Asia? Oare nu ne supraestimăm influenţa pe care o avem aici?
În al doilea rând, lucrarea dumneavoastră este una remarcabilă. Î n cele doisprezece pagini pe care le-aţi scris nu se face deloc referire la grupul IPCC. Este oare o încercare subtilă de a vă distanţa de acest organism? Doresc să vă reamintesc că acest grup a reprezentat baza tuturor deciziilor în legătură cu directivele redactate aici în ultimii ani. Oare nu este momentul să facem apel şi la o abordare ştiinţifică, care să ne prezinte puncte de vedere reale, ştiinţifice, şi nu politice?
Connie Hedegaard
membru al Comisiei. - Dnă preşedinte, răspunsul este clar "nu” în ceea ce priveşte ultimele afirmaţii legate de IPCC. Dacă ar fi să presupunem că mă distanţez de tot ce nu se regăseşte în document, atunci ar însemna că mă distanţez de foarte multe lucruri. Aceasta este o încercare de a lua ca pe un bun dat faptul că ne confruntăm cu o provocare, că trebuie să o soluţionăm şi că UE trebuie să îşi asume conducerea pentru acest lucru. Aceasta este ideea care a stat la baza lucrării.
Nu sunt de acord cu afirmaţia că UE nu are un impact asupra negocierilor internaţionale. Aveţi dreptate când spuneţi că nu avem impactul pe care ne-am dori să îl avem, pur şi simplu să dictăm ce urmează să se facă. Depindem de ceilalţi.
Cu toate acestea, la Copenhaga am văzut o schimbare: dacă până acum, atunci când mergea la negocieri internaţionale UE avea doar câţiva parteneri, de data aceasta liderii unor state care însumează 80 % din totalul emisiilor au promis că, de acum înainte, ni se vor alătura şi ei. Acest lucru schimbă complet dinamica. Doresc să vă reamintesc că de ani de zile una din priorităţile noastre este reprezentată de încercarea de a face economiile în curs de dezvoltare să ni se alăture şi să le facem co-răspunzătoare, lucru pe care l-am realizat la Copenhaga.
Dnei Carvalho: da, sunt de acord că trebuie să ne pregătim şi din punct de vedere tehnic, şi politic, şi că trebuie să o facem mai bine astfel încât, atunci când vom merge la masa negocierilor să nu spunem pur şi simplu ce vrem după care, când ceilalţi nu sunt de acord cu noi, să nu mai ştim ce să facem, pentru că ne-am consumat toată energia încercând să ajungem la un consens în ceea ce priveşte un punct de vedere ferm şi minuţios detaliat. Ar trebui să fim mai flexibili în negocieri.
membru al Comisiei. - (DA) ... şi în final, dlui Dan Jørgensen: normal că nu cred că nu ar trebui să ajungem la un acord în Mexic. Discutăm doar despre posibilitatea de a cădea de acord asupra tuturor aspectelor, inclusiv asupra formei acordului, în Mexic. Aceasta este grija mea. Astfel văzute lucrurile, cred că vom reuşi să punem mai multă presiune pe SUA şi pe China şi nu numai, tocmai prin aceste afirmaţii, că la Cancún trebuie să obţinem rezultate clare, prestabilite. Nu mai putem amâna problema.
Încerc să mă asigur că le va fi foarte greu să nu ne furnizeze rezultatele scontate în Mexic. Cred însă că dacă ne dorim acest lucru, atunci trebuie să nu zăbovim prea mult asupra formei juridice, pentru că astfel putem piedici în calea aprobării conţinutului său. Există mai mulţi facturi care trebuie avuţi în vedere - "Ce credem? Ce auzim? Oare ce ar fi dispusă SUA să accepte, la doar trei săptămâni de la alegeri?”, de exemplu. Există mulţi factori care vor juca un rol important, însă cred că dl Jorgensen mă cunoaşte suficient de bine să îşi dea seama că nu este din cauza faptului că nu cred că ar trebui să fim ambiţioşi în Mexic. Trebuie doar să încercăm să definim un maxim pe care putem să îl obţinem. Acesta este aspectul esenţial al strategiei pe care am încercat să o prezint astăzi aici.
Preşedinta
Doamnelor şi domnilor, numărul deputaţilor care nu au avut posibilitatea să vorbească este cu mult mai mare decât al celor care au reuşit să o facă. Nu am avut suficient timp la dispoziţie. Sper că înţelegeţi acest lucru. Vă mulţumesc pentru această dezbatere disciplinată. Mulţumesc, dnă comisar. Sper că ne vom vedea mai des aici, în plec. Sunt sigură că aşa va fi.
Dezbaterea a fost închisă.
Declaraţii scrise (articolul 149 din Regulamentul de procedură)
Sebastian Valentin Bodu  
UE are toate şansele să devină liderul acţiunilor de reducere a emisiilor de CO2. Summitul de la Copenhaga i-a lăsat poate pe mulţi cu gustul dezamăgirii din cauza reţinerii unora dintre participanţi în a îşi asuma nişte ţinte clare pentru prevenirea schimbărilor climatice. India şi China au transmis recent către ONU mesaje privind determinarea lor de a îndeplini ţintele asumate prin acordul de la Copenhaga, aşa vag cum a fost el. Este un semnal important iar UE poate prelua iniţiativa la nivel mondial pentru a readuce la aceeaşi masă toate statele, în special pe cele asiatice ale căror capacităţi industriale cresc în fiecare lună. Schimbările climatice sunt o certitudine, cum este şi o certitudine faptul că poluarea este cea care le accelerează. Ambiţiile UE de a da un exemplu în acţiunile de reducere a poluării devin astfel justificate. Iar obiectivul de a deveni cea mai nepoluată regiune la nivel mondial nu poate fi decât în folosul nostru. Avantajele nu constau numai în beneficiul imediat al unui mediu mai curat. O reorientare la nivel european către o industrie şi economie verde va aduce locuri de muncă, va deschide noi drumuri cercetării şi, nu în ultimul rând, va reduce cheltuielile fiecărui stat.
João Ferreira  
Protejarea atmosferei planetei trebuie să fie o responsabilitate comună mai multor state, însă în acelaşi timp este clar că influenţa exercitată de fiecare dintre aceste state de-a lungul istoriei asupra atmosferei pământului, şi impactul pe care acestea îl au astăzi, sunt două lucruri distincte; aşadar, responsabilităţile acestor state trebuie diferenţiate, pentru a fi corecţi. Mai mult, definiţia de responsabilitate pentru fiecare stat, în cadrul efortului global de a reduce emisiile, trebuie să ia în considerare populaţia statului respectiv, din nou, pentru că aşa este just. Emisiile pe cap de locuitor în China sunt în prezent de patru ori mai reduse decât cele din Statele Unite şi aproape cât jumătate din media emisiilor din Uniunea Europeană. India are aproximativ o zecime din media emisiilor Uniunii Europene, şi de douăzeci de ori mai puţin decât emisiile din Statele Unite. În prezent, în India locuiesc aproximativ 500 de milioane de oameni (în mare, populaţia Uniunii Europene), care nu au acces la electricitate. De aceea, nu este rezonabil şi nici drept ca aceste state să fie acuzate pentru eşecul de la Copenhaga; să nu mai vorbim de acuzaţiile absurde aduse statelor din Alianţa Bolivariană pentru America printr-o rezoluţie a acestui Parlament. Această poziţie se justifică pur şi simplu prin segregaţionism politic, fapt care subminează şi răstălmăceşte ceea ce s-a întâmplat de fapt la Copenhaga.
Adam Gierek  
Susţinerea tenace a Comisiei Europene şi a Preşedintelui acesteia acordată unei politici climatice "ambiţioase”, care se desfăşoară de ani de zile, nu reprezintă altceva decât o încercare de distrugere a industriei Uniunii Europene. Această politică rezultă fie din ignoranţa agravată de către Grupul Interguvernamental privind schimbările climatice, fie din prostie; ea mai poate rezulta dintr-un cinism excesiv care duce la sabotaj economic. Este păcat că deputaţii de stânga nu şi-au dat seama că aceasta reprezintă o capcană pentru ei, fiindcă majoritatea celor care sprijină comercializarea emisiilor, sunt recrutaţi din rândul celor care au cauzat deja o criză. De această dată însă, bula financiară va creşte semnificativ. Dezastrul cauzat deja de această politică suicidală este unul uriaş, îndeosebi în Polonia, ţara mea de origine. Nu ne trebuie un război. Este mai uşor să distrugi o ţară decât să o construieşti. Fac un apel la adresa Comisiei - veniţi-vă în fire, pentru că ceea ce faceţi nu este numai antieuropean, ci şi antiumanitar. Avem nevoie de revizuirea imediată a pachetului de măsuri privind energia şi schimbările climatice. Începeţi să lucraţi la acest aspect, şi încetaţi să-i mai convingeţi şi pe alţii să se sinucidă economic. Economie ecologică - de acord, însă asta înseamnă reciclarea materialelor şi a energiei, cogenerare, termo-modernizare, energie regenerabilă acolo unde nu există alte surse, reutilizarea apelor reziduale, energie nucleară, o economie energetică mai dezvoltată, şi altele. Au, spre exemplu, emisiile de dioxid de CO2 vreo legătură cu o economie "ecologică” precum aceasta? Da, au, însă, în mod paradoxal, atunci când emisiile cresc...deci acestea constituie un lucru bun.
Eija-Riitta Korhola  
Dnă preşedintă, îi sunt recunoscătoare dnei comisar Hedegaard pentru că a arătat că înţelege dilema de bază a politicilor climatice: Uniunea Europeană nu poate să fie singura care face reduceri, pentru că în acest caz, nu numai că reducerile noastre vor fi în zadar, însa riscăm să punem în pericol mediul înconjurător. Dacă producţia nu continuă în Europa din cauza costurilor exorbitante ale comercializării emisiilor, şi dacă, în consecinţă, se produc în locuri în care emisiile rezultate sunt la un nivel mai ridicat decât în Europa, nivelul emisiilor va creşte per ansamblu. Ambiţia unilaterală nu este ambiţie: numai lucrând împreună şi urmând aceleaşi reguli ne va fi uşor să întărim semnificativ legăturile dintre noi. La baza acestui fenomen trebuie să stea o altfel de strategiei climatice: o reducere substanţială a anumitor emisii. Aceasta presupune un sistem de decarbonizare, independent de ciclul de afaceri şi care aduce recompense părţii care operează reducerea, nu ca sistemul nostru de comercializare a emisiilor. China, Japonia şi Statele Unite ale Americii, printre altele, manifestă interes pentru un asemenea plan, şi Uniunea Europeană ar trebui şi ea să îşi revizuiască strategia pentru a se adapta situaţiei actuale. Aş vrea, de asemenea, să întreb dacă are vreun sens să aderăm la planul privind comercializarea emisiilor după 2012, din moment ce în prezent nu pare probabilă existenţa planurilor la nivel global care să poată fi puse în legătură cu al nostru. Numai dacă specificarea şi alocarea fondurilor privind emisiile sunt proporţionale, va fi posibil să se evite competiţia. Pe vremea când, acum zece ani, am început să elaborăm Directiva privind comercializarea emisiilor, întregul plan ne-a fost prezentat ca mijloc de pregătire a comercializării emisiilor la scară globală. Am dobândit experienţă şi competenţe. Experienţa aceea ne-a costat mult, fără îndoială, iar beneficiul pe care l-a adus mediului este evident. Reducerea emisiilor se poate face într-un fel în care acestea să fie mai puţin expuse eşecului pieţii şi speculaţiilor. Comisia consideră că există motive întemeiate pentru a continua pe cont propriu?
Elżbieta Katarzyna Łukacijewska  
Dnă preşedintă, dnă Hedegaard, întâlnirea la summitul de la Copenhaga, la care am participat ca lideri privind schimbările climatice, a fost o înfrângere şi a demonstrat că Europa este singura interesată de reducerea emisiilor de CO2. Dna Hedegaard a anunţat că, în ciuda acestui fiasco, lupta împotriva încălzirii globale va continua să rămână la baza politicii europene. În prezent elaborăm o nouă strategie înainte de summitul din Mexic, aşadar trebuie să aflăm unde am greşit şi de asemenea să ne analizăm perspectivele şi aşteptările, pentru că lumea nu este pregătită în prezent să accepte restricţii atât de drastice. Îi adresez, aşadar, trei întrebări dnei Hedegaard. În primul rând, cum o sa negociem, şi ce obiective ne stabilim noi înşine, astfel încât Întâlnirea la summitul din Mexic să nu se încheie ca cea de la Copenhaga? În al doilea rând, aş vrea să întreb dacă Comisia Europeană a verificat informaţiile privind încălzirea globală şi topirea gheţarilor în contextul informaţiilor înşelătoare şi neadevărate oferite de anumiţi oameni de ştiinţă? În al treilea rând, sunteţi de acord cu opinia mea potrivit căreia fără aprobarea reducerilor semnificative a emisiilor în Statele Unite, China, Rusia si India, eforturile Uniunii Europene şi costurile aferente acestora vor fi în zadar?
Bogdan Kazimierz Marcinkiewicz  
Provocarea fundamentală pentru Uniunea Europeană după summitul de la Copenhaga este să elaboreze, cât mai curând posibil, ceva esenţial - o foaie de parcurs colectivă pentru întâlnirea COP 16 din Mexic. Întâlnirea de la Copenhaga ne-a făcut să ne dăm seama că bunele intenţii nu sunt suficiente. În urma celor întâmplate la Copenhaga, am ajuns la următoarele concluzii. În primul rând, Uniunea Europeană nu va funcţiona pe deplin eficient atâta timp cât elaborează şi atât acorduri cadru care să fie urmate. Europa ar trebui să ofere ţărilor în curs de dezvoltare sprijin veritabil care să înlesnească atingerea obiectivelor ambiţioase ale Comisiei. În al doilea rând, Uniunea Europeană trebuie să demareze din nou discuţii cu Statele Unite, ca parte a conducerii transatlantice, şi de asemenea cu alte puteri mondiale. În al treilea rând, Uniunea Europeană ar trebui să abordeze mai raţional strategia reducerii emisiilor de CO2, urmărind să reducă emisiile şi în acelaşi timp să evite costurile mari ale adaptării. În al patrulea rând, Uniunea Europeană ar trebui să-si intensifice eforturile de a construi o economie eficientă bazată pe emisii reduse. Dnă Hedegaard, întrebarea e simplă - dispune Europa de un climat favorabil acestor schimbări?
Rareş-Lucian Niculescu  
în scris. - Salut locul important acordat combaterii schimbărilor climatice în Comunicarea Comisiei - Europa 2020 - O strategie europeană pentru o creştere inteligentă, ecologică şi favorabilă incluziunii.
Două aspecte sunt de subliniat. În primul rând, faptul că un instrument important îl reprezintă investirea în tehnologii mai ecologice, cu emisii reduse de carbon. Aceste investiţii vor proteja mediul, dar în acelaşi timp vor crea noi oportunităţi de afaceri şi noi locuri de muncă. Uniunea Europeană poate să ocupe un loc important pe piaţa mondială în acest sector. De asemenea, este importantă aşa-numita Iniţiativă emblematică: "O Europă eficientă din punctul de vedere al utilizării resurselor”. Solicitarea exprimată de Comisie ca statele membre să utilizeze fondurile structurale pentru a investi în construcţia de clădiri publice eficiente din punct de vedere energetic este desigur o parte a soluţiei, însă consider că trebuie să acordăm o atenţie cel puţin egală sectorului rezidenţial, mai precis clădirilor de locuinţe colective construite în trecut care sunt marii consumatori de energie din unele state membre, mai ales cele din est
Rovana Plumb  
în scris. - Consider că am învăţat din eşecul de la Copenhaga şi pentru a demonstra acest lucru trebuie să ne revizuim strategia în vederea obţinerii unui acord juridic obligatoriu în Mexic.
Este nevoie de acţiuni prompte pentru a transpune în fapte acordul politic, precum operaţionalizarea celor 7,2 milioane de euro destinate "finanţării iniţiale rapide” pentru ţările în curs de dezvoltare.
UE a notificat dorinţa de a fi asociată la Acord şi a prezentat, cu titlu informativ, un angajament unilateral de a reduce emisiile globale ale UE cu 20 % faţă de nivelurile din 1990 şi, într-o ofertă condiţionată, de a creşte la 30 % acest procentaj de reducere dacă şi alţi mari generatori de emisii sunt de acord să contribuie într-o proporţie corespunzătoare la efortul global de reducere.
Până la 18 februarie, 40 de state au notificat planul de reducere şi 100 au aderat la Acord, dar nu este suficient.
Solicit Înaltului Reprezentant şi Comisarului pentru combaterea schimbărilor climatice să ne prezinte urgent o strategie de diplomaţie climatică, iar UE şi SM să includă politicile privind schimbările climatice în toate parteneriatele strategice bilaterale şi multilaterale în vederea atingerii obiectivului major.
Parteneriatele strategice pentru combaterea schimbărilor climatice trebuie să includă ONG-urile şi societatea civilă.
Daciana Octavia Sârbu  
în scris. - În ciuda eşecului înregistrat la Copenhaga, am făcut şi progrese, inclusiv finanţarea pe termen scurt alocată ţărilor în curs de dezvoltare. Iar acest lucru nu doar că va fi de un real folos pe teren, ci va duce la sporirea încrederii între parteneri care au fost împărţiţi la Copenhaga.
În lunile şi anii ce urmează va trebui să le arătăm statelor în curs de dezvoltare că ne vom onora angajamentele de a finanţa politicile de adaptare la schimbările climatice şi de atenuare a acestora, şi trebuie să ne asigurăm că aceste fonduri vor fi cheltuite în cel mai bun mod posibil, pentru a ne atinge obiectivele.
La Copenhaga s-a observat un progres semnificativ şi în ceea ce priveşte monitorizarea, raportarea şi verificarea. Acestea duc direct la creşterea încrederii, deoarece acest sistem ne va permite să vedem dacă fiecare îşi îndeplineşte rolul şi ne va ajuta să evaluăm eficienţa politicilor noastre şi cum ar trebui adaptate ele pe viitor. Uniunea Europeană trebuie să continue să pună în aplicare schema de comercializare a cotelor de emisii, precum şi alte iniţiative, cum ar fi reducerea consumului energetic al clădirilor. Trebuie să ne atingem ţintele de emisii şi să demonstrăm cum putem beneficia cu toţii de pe urma economiilor de energie. Dacă venim cu un exemplu de succes al unei politici de reducere a emisiilor, care se traduce în beneficii şi pentru oamenii de rând, avem şanse mari să îi convingem şi pe ceilalţi să ni se alăture.
