Irak
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om Irak.
(Några parlamentsledamöter höll upp banderoller med fredsparoller.)
Jag får be våra kolleger ta ner banderollerna och sitta ner och lyssna på rådets uttalande. Värderade kolleger, ni känner mycket väl till reglerna! Jag ber er enträget att sitta ner på era platser och att ta ner banderollerna!
(Parlamentsledamöterna rättade sig efter talmannens uppmaning.)
Ordet går nu till rådets ordförande, Greklands utrikesminister Papandreou.

Papandreou
Herr talman! I enlighet med besluten vid toppmötet och även vid utrikesministrarnas möte den 27 januari och med anledning av fredsmanifestationen vill jag framhålla att det grekiska ordförandeskapets uppgift är att utnyttja alla tänkbara möjligheter till en fredlig och diplomatisk lösning av Irakproblemet. 
Irakfrågan angår oss av många orsaker. Först skulle jag vilja informera er om läget i Irakfrågan, som dock otvivelaktigt har ett samband med många andra frågor. Irakfrågan innebär en prövning för relationer och institutioner och den är en utmaning för oss alla. Vad som först och främst sätts på prov är enigheten inom Europeiska unionen, med femton medlemmar, men också enigheten inom Europeiska unionen med tjugofem eller tjugoåtta medlemmar. Det innebär en prövning för relationerna mellan Förenta staterna och Europeiska unionen, våra transatlantiska relationer. Det är en prövning för relationerna mellan Europeiska unionen och den arabiska och muslimska världen. Det är också en prövning för länderna i Irakområdet, som utan tvivel är speciellt oroliga över utvecklingen. Det är en prövning för den internationella diplomatin och framför allt för FN:s betydelse och verksamhet i framtiden. Ett hot som också aktualiseras nu är den internationella terrorismen genom de nya utmaningar som massförstörelsevapnen innebär. Det är också en prövning för våra egna tankar om hur vi skall kunna möta dessa nya hot på bästa sätt. Och här har Europa en viktig uppgift. Det är en union som tror på gemensamma värden, och det är utifrån dessa värden vi försöker lösa vår tids problem.
I detta sammanhang skulle jag vilja understryka att Europeiska unionen i fråga om sin enighet - och som ordförandeskap har vi gjort särskilda ansträngningar - har fattat två viktiga beslut. Ni känner till dem. Jag skulle bara vilja påpeka att vi vid toppmötet den 17 februari lyckades komma fram till ett viktigt gemensamt uttalande, en gemensam hållning, där vi betonade att unionens mål är total avrustning av Irak och total efterlevnad av säkerhetsrådets resolution 1441. Vi ansåg och anser att kriget inte är oundvikligt, och jag vill betona att vi fortfarande har samma uppfattning. Nu är det Bagdads ansvar att få ett slut på krisen genom att leva upp till säkerhetsrådets krav. De femton medlemsländerna stöder helt och fullt vapeninspektörernas fortsatta arbete. De vill att inspektörerna skall få den tid och de medel som säkerhetsrådet anser nödvändiga. Inspektionerna kan dock inte fortsätta i det oändliga. Det främsta ansvaret för att genomföra avrustningen av Irak ligger hos säkerhetsrådet. Vi som union har naturligtvis våra åsikter, men det är i säkerhetsrådet besluten fattas. Världssamfundets enighet och beslutsamhet, som kom till uttryck i den enhälliga resolutionen 1441, och stärkandet av den militära närvaron i området bidrog i själva verket till återupptagandet av de internationella inspektionerna.
Avslutningsvis, inom ramen för unionens övergripande politik för att befästa fred, säkerhet och samarbete i Mellanöstern har vi understrukit att vår främsta prioritet är att arbeta för en lösning av Mellanösternfrågan, för fredsprocessen och speciellt för att den handlingsplan som vi har begärt skall främjas, offentliggöras och tillämpas.
I detta sammanhang skulle jag vilja betona att den senaste utvecklingen i Irakfrågan är utomordentligt allvarlig. Vi har uppmärksamt lyssnat på Blix, och jag vill understryka att det grekiska ordförandeskapet försöker vara ständigt närvarande i alla FN:s åtaganden och träffa alla de parter som diskuterar Irakfrågan. Vi står i ständig kontakt med Kofi Annan, Hans Blix och Mohammed El-Baradei, och naturligtvis även med många, om än inte alla, medlemmar i säkerhetsrådet.
Nyligen hade vi således tillfälle att lyssna på Blix, och enligt Unmovics utförliga rapport har Irak, speciellt under den senaste tiden, tagit en del positiva steg i riktning mot ökat samarbete. Jag syftar på att man har börjat förstöra al Samoud-robotarna, och att det har genomförts intervjuer med irakiska tjänstemän utan några bandinspelningar och utan närvaro av någon tredje part. Världssamfundet väntar emellertid fortfarande på att Irak skall uppfylla sina förpliktelser i fråga om avrustning, vilka fastställts i säkerhetsrådets resolutioner och speciellt i resolution 1441. Vi uppmanar alltså återigen den irakiska regimen att omedelbart efterleva dessa resolutioner.
I samband med de utmaningar jag har nämnt skulle jag också vilja framhålla det grekiska ordförandeskapets initiativ, i samarbete med rådets sekretariat, Solana, kommissionen och Patten, och betona att vi anser dessa ytterst betydelsefulla. Först och främst, våra relationer med arabvärlden. Vi har tagit viktiga initiativ. Vi har under de senaste veckorna fortlöpande besökt arabvärlden. Patten har varit i olika länder i området, i Iran, i Jordanien, i Turkiet. Så även ordförandeskapet. Jag har personligen nyligen gjort fyra besök i området. Jag har deltagit i Arabförbundets utrikesministerråd, och Arabförbundets toppmöte kallade mig till Sharm el-Sheik för att tala som företrädare för Europeiska unionen. Även andra kolleger i rådet, den österrikiske utrikesministern, den italienske utrikesministern med flera har besökt området på ordförandeskapets uppdrag. 
Vårt mål är att samarbeta med arabvärlden. För det första, för att framföra ett kraftfullt budskap till Irak om att det finns hopp om en fredlig lösning, om landet helt och fullt rättar sig efter säkerhetsrådets resolutioner, för det andra, för att betona att den här krisen inte är en kris där kulturer eller religioner ställs mot varandra. Tvärtom, det är en kris där vi samarbetar med arabvärlden och den muslimska världen, och detta har rönt speciell uppskattning från arabvärldens sida. För det tredje, vårt mål har varit att skapa engagemang i arabvärlden, och det tror jag att vi har lyckats med. Nu i dagarna kommer en delegation från Arabförbundet att befinna sig i området för att framföra ett konkret och tydligt budskap till Saddam Hussein.
Ett annat viktigt område är relationerna mellan Förenta staterna och Europeiska unionen. Jag anser att det vore fel att inte erkänna att våra relationer har varit spända under den senaste tiden, speciellt med anledning av Irak. Det har kanske funnits andra frågor också tidigare, som t.ex. Kyoto, Internationella brottmålsdomstolen och kanske en del andra frågor, men det är Irakfrågan som framför allt har orsakat de spända relationerna. Jag tror att vi alla vill behålla ett samarbetsförhållande, som bygger på flera årtiondens gemensamma satsningar på säkerhet och som självfallet också bygger på de gemensamma värden som Europa och naturligtvis också Förenta staterna står för, principerna om frihet, demokrati och fred. Vi vill alltså visa att det nu krävs en reell dialog om den internationella säkerheten i framtiden och om hur vi skall hantera liknande problem. Vi har redan träffat Powell, men också Rice och andra företrädare för Förenta staternas politiska liv, och målet är att det vid toppmötet i juni skall kunna föras en substantiell diskussion om dessa frågor mellan Europeiska unionen och president Bush. Vi står givetvis i ständig kontakt med Förenta staterna, med utgångspunkt från våra egna ståndpunkter i Irakfrågan.
Beträffande länderna i området har vi ett nära samarbete med Turkiet, som har tagit initiativ till en diskussion om de problem som Irakkrisen sannolikt leder till men också om Turkiets kontakter med grannländerna för att avvärja kriget och förmå Saddam Hussein att efterleva säkerhetsrådets resolutioner. Vi fortsätter detta nära samarbete. Turkiet är också kandidatland, och vi är självfallet oroliga för vilka konsekvenser utvecklingen kan få för området, när det gäller den kurdiska frågan och flyktingfrågan, men vi oroar oss också för de ekonomiska och politiska konsekvenserna över huvud taget. Vi samarbetar alltså även med dem. I fråga om den internationella diplomatin anser jag, som jag sade, att vi helt och fullt har stött FN:s ansträngningar. Europeiska unionen, man skulle kunna säga de femton eller t.o.m. de tjugoåtta länderna, har framhållit hur viktig FN:s roll är, och jag tror att detta måste vara utgångspunkten för de beslut vi som världssamfund kan komma att fatta i framtiden.
Som ordförandeskap har alltså även vi stött alla initiativ som tagits i säkerhetsrådet, och det har framlagts ganska många förslag, från Kanada, Mexico, och de gemensamma förslagen från Storbritannien, Förenta staterna och Spanien respektive från Frankrike och Tyskland. Eftersom vi också har många egna medlemmar i säkerhetsrådet, har vi naturligtvis ansträngt oss att i möjligaste mån bidra till en gemensam inställning till problemet.
Som jag sade, aktualiserar Irakfrågan nya frågeställningar, eller snarare, den aktualiserar vår tids problem: hur vi skall förhålla oss till länder som har massförstörelsevapen, hur vi skall hantera risken för att massförstörelsevapnen skall användas i terroristattacker, och här tror jag att Europa kan spela en mycket viktig roll. Europa är en värdegemenskap. Europa har erfarenhet av att integrera länder som har upplevt diktaturer och totalitära regimer, det har visat att det kan integrera länder i en ny verklighet med demokrati och frihet och bidra till fred i ett stort område på den europeiska kontinenten. Jag tror att denna ovärderliga erfarenhet kan tjäna som vägvisare och utgångspunkt för hur vi skall hantera nya problem i andra områden i världen. Jag anser att denna erfarenhet inte vittnar om någon svaghet, vilket ibland påstås i kritiken mot Europa, utan innebär en mycket viktig kraft, som jag anser att vi måste utnyttja, för att vår eniga och starka röst skall göra sig hörd internationellt. Det är i denna riktning vårt ordförandeskap kommer att fortsätta samarbetet med de femton medlemsländerna, men också med de tjugofem och de tjugoåtta medlemsländerna, och naturligtvis även med Europaparlamentet. 
Efter detta korta anförande skulle jag vilja tacka er för er uppmärksamhet, och jag är naturligtvis beredd att svara på era frågor. Jag vill också framhålla att jag skulle vilja ha mera tid för att vara här och diskutera, här i parlamentet. Jag hoppas naturligtvis att ni förstår att jag tyvärr tillbringar en stor del av mitt liv i flygplan på väg mellan olika kontinenter, mellan olika områden, framför allt på grund av Irakfrågan, som representant för Europeiska unionen i denna svåra tid.
(Applåder)

Patten
Herr talman! Jag vill uttrycka min tacksamhet till Greklands utrikesminister för hans professionalism och tillmötesgående uppträdande. Det är ett sant nöje att samarbete med honom. Detta efter att ha samarbetat med åtta olika ordförandeskap. Ministern sade att han under de senaste veckorna har tillbringat åtskillig tid på 10 000 meters höjd. Jag kan försäkra att jag själv har tillbringat en stor del av min tid på den höjden under de senaste tre och ett halvt åren. När jag inte har vistats på den höjden har jag på det hela taget befunnit mig här i kammaren. På grund av mina omfattande ansvarsområden har jag sannolikt tillbringat - och med glädje tillbringat - mer tid i denna kammare än någon annan kommissionsledamot. Jag tror att man i kammaren är medveten om att jag har försökt att begränsa mina kommentarer för att inte uppta alltför mycket av debattiden. Jag hoppas att kammaren i dag låter mig hålla ett något längre anförande med tanke på att jag önskar dryfta några frågor som ligger mig mycket varmt om hjärtat.
Jag hoppas att jag inför kammaren aldrig medvetet har överreklamerat den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens landvinningar - eller dess potential i enlighet med det befintliga fördraget. Jag har alltid varit mycket väl medveten om dess begränsningar. Låt mig i korta ordalag citera ur ett anförande jag höll för nära tre år sedan, i juni 2000: ?De betydelsefulla framsteg som under det senaste årtiondet har gjorts inom GUSP, har inte inneburit att medlemsstaterna har givit kommissionen ensam initiativrätt. I allmänhet har de heller inte enats om att hålla sig till majoritetsomröstningar, och de har inte accepterat att Europa har 'överhöghet på området', med minskad nationell handlingsfrihet till följd... Utrikespolitiken är och förblir en fråga för de demokratiskt valda regeringarna i medlemsstaterna.?
De djärva och ytterst professionella ansträngningarna från det grekiska ordförandeskapet till trots, har detta faktum aldrig varit mer uppenbart än under de senaste eländiga veckorna, vilket mer än nog illustrerar det som jag sade senare i samma anförande, nämligen att: ?Alla medlemsstater bör inse det som alla som arbetar med GUSP i praktiken sedan länge har förstått - att ett samarbete som uteslutande bygger på mellanstatlighet är ett recept på svaghet och medelmåttighet,
(Applåder)
och en europeisk politik som utgår från den minsta gemensamma nämnaren. Detta kommer att bli än mer uppenbart när nya länder blir medlemmar i unionen.?
Den ynkliga figur som Europeiska unionen utgjort under de senaste veckorna bör inte göra oss blinda för de faktiska och anmärkningsvärda framsteg som gjorts under det senaste årtiondet inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, på Balkan, i Afghanistan och på många andra håll av världen. Men det bör samtidigt vara en påminnelse om hur mycket som återstår att uträtta. Som vissa har föreslagit är det naturligtvis möjligt att en mindre grupp av länder kan uppträda som en pådrivande faktor för att ge Europa en sammanhängande och tydlig utrikespolitik. Men utan bättre mekanismer för att samla en gemensam politisk vilja är det troligt att även dessa länder skulle bedriva en inkonsekvent men framträdande politik. Det har varit en dyster tid för dem som anser att den bästa lösningen är att överlåta ansvaret på de stora medlemsstaterna.
En lärdom vi redan nu kan dra av händelseutvecklingen - något som även ministern påpekade - är vikten av att vidareutveckla Förenta nationernas roll och makt. Det ligger i hela världens intresse att makten begränsas av internationella regler och att den utnyttjas endast genom internationella överenskommelser. Vilken annan grund för internationell legitimitet finns vid sidan om FN i fråga om militära ingripanden? Med vilken annan utgångspunkt är det möjligt att ta itu med de problem som massförstörelsevapen utgör? Jag tänker inte bara på Irakfrågan, utan även ett bredare perspektiv. Förenta staternas vägran att arbeta vidare för att få till stånd en ratificering av det fullständiga provstoppsavtalet förstärker knappast förhandlingspositionen för Internationella atomenergiorganet och andra som strävar efter att förhindra att kärnteknik sprids till Iran, Nordkorea och andra länder. Jag beklagade även Förenta staternas beslut att så lättvindigt dra sig ur ABM-avtalet. För sådana beslut - och det har förekommit en hel del - skickar ut farliga signaler om vilket värde som Förenta staterna tillmäter internationella åtaganden. Detta är utan tvekan ett avgörande nederlag i det som vissa kallar ?kriget mot terrorismen?.
Jag har nämligen svårt att föreställa mig hur terroristhotet kan bekämpas effektivt på andra sätt än genom internationellt samarbete och internationella regler.
(Applåder)
Det har redan uträttats ett imponerande arbete inom Europeiska unionen och genom FN:s antiterroristkommitté. Vi bör fortsätta att hjälpa de länder som har svårt att uppfylla sina åtaganden om terrorismbekämpning enligt FN-resolution 1373. Och vi bör fortsätta att arbeta för en mindre ojämlik värld, till exempel inom ramen för WTO:s utvecklingsagenda från Doha, genom att arbeta vidare med de beslut om utvecklingsfinansiering som fattades i Monterrey och genom att genomföra de beslut om hållbar utveckling som fattades i Johannesburg. Är det i allmänhet inte så att krig leder till nyrekrytering av terrorister snarare än att avskräcka dem? Det är svårt att skapa demokratiska system med vapenmakt när historien visar att demokrati vanligtvis är ett resultat av en långvarig intern utveckling inom ett samhälle.
Eftersom FN har en unik roll som en legitimitetsgrund är det ytterst viktigt att FN har sanktionerat ett beslut om angrepp i händelse av ett krig mot Irak. Om Förenta nationernas ståndpunkt tråkigt nog skulle förbli oklar - till exempel om en sanktionering av ett angrepp endast skulle utgå ifrån resolution 1441, utan en uttrycklig bekräftelse från säkerhetsrådet att det faktum att Irak inte till fullo har efterlevt beslutet utgör casus belli - vore det sannolikt ändå önskvärt att FN så snart som möjligt utarbetade en ram för det humanitära bistånd som därefter kan komma att bli aktuellt, att organisationen bör övervaka utvecklingen av den nya irakiska statsbildningen under ledning av det irakiska folket och att FN dessutom bör hjälpa till att samordna det internationella återuppbyggnadsarbete som helt säkert kommer att bli nödvändigt. Ingen kan emellertid ifrågasätta att det vore att föredra om - och jag menar verkligen om - Saddam Hussein kunde avväpnas med hjälp av inspektioner.
Europeiska unionen är en mycket stor bidragsgivare på Balkan och i Afghanistan, och vi är redan i nuläget den största humanitära bidragsgivaren i Irak. Om kriget skulle bli verklighet måste vi otvivelaktigt öka dessa hjälpinsatser, inte bara till konfliktens offer, utan även till dem som försöker fly från konflikten. Kommissionen har haft intensiva kontakter med FN-organisationerna och med Iraks grannländer med anledning av frågan om hur vi på bästa sätt kan bidra på det humanitära området. Det har redan anslagits 15 miljoner euro, men det är möjligt att vi måste bidra med mycket mera än så och, om så skulle behövas, utnyttja medel ur budgetens katastrofreserv.
Det är oundgängligt att Europeiska unionen tillsammans med andra internationella hjälporganisationer har möjlighet att bistå med oberoende och opartisk hjälp. Det måste även fortsättningsvis råda en strikt uppdelning mellan militära insatser och hjälpinsatser så att det så kallade humanitära utrymmet bevaras. Detta mål kommer att bli mycket enklare att uppnå om FN i ett tidigt skede erkänns som huvudsaklig hjälpsamordnare.
Ett omedelbart humanitärt bistånd är en sak, men de krav som ställs på oss kommer helt säkert att sträcka sig betydligt längre än så. Som kammarens ledamöter alltför väl känner till, är Europas budget för yttre förbindelser redan mycket ansträngd. Det kommer under alla omständigheter att bli mycket svårt att lansera omfattande nya program i Irak och dess närområde. Men det kommer att bli avsevärt mycket svårare för Europeiska unionen att inleda ett heltäckande och storskaligt samarbete - även inom ramen för det långsiktiga återuppbyggnadsarbetet - om händelseutvecklingen inte stöds av FN och om splittringen mellan medlemsstaterna består.
När jag tidigare yttrat denna åsikt har jag ibland anklagats för att så att säga utfärda hotelser om en europeisk samarbetsvägran om Förenta staterna väljer att gå vidare utan stöd från FN, enligt den princip som antyddes av kolumnisten Tom Friedman i New York Times utifrån en skylt i en kinesbutik: ?Den som förstör något får själv betala.? Men detta är inte min avsikt. Jag iakttar bara fakta: om ett krig skulle bryta ut, kommer det att vara mycket lättare att övertala er - Europeiska unionens budgetmyndighet - att vara generösa om det inte råder någon tvist om legitimiteten i de militära insatser som har ägt rum, om det nya politiska system som framträder efter kriget, eller om vem som bär ansvaret för återuppbyggnadsprocessen. Jag är inte ute efter att ta hem skenbart juridiska poänger. Jag gör bara en politisk bedömning som varken är särskilt ny eller skarpsinnig.
Jag är djupt oroad - och jag vet att många i kammaren delar min oro - över de oavsiktliga skador på civilbefolkningen som kan bli verklighet till följd av den senaste tidens händelser och i händelse av ett eventuellt krig. Våra gemensamma ansträngningar bör inriktas på att försöka att minimera dessa tänkbara följdverkningar. Jag tänker inte bara på den död och förödelse som själva kriget kan ge upphov till, eller på de destabiliserande konsekvenserna för Iraks närmaste grannländer, utan även på de skador som till exempel kan tillfogas Förenta nationernas inflytande, Nato och de transatlantiska förbindelserna, vilka för närvarande, för att uttrycka det milt, upplever en mycket svår tid. I alla dessa sammanhang måste vi se bortom de omedelbara argumenten och tänka på de långsiktiga fördelarna med att samarbeta och att stärka det skamfilade men nödvändiga instrument som ett internationellt styre är.
Avslutningsvis vill jag nämna ytterligare tre områden där vi bör anstränga oss för att minska de oavsiktliga skador som den senaste tidens händelser kan ge upphov till.
Den första av dessa områden är den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, som har drabbats av ett allvarligt bakslag på grund av att medlemsstater ur båda läger har valt att inta orubbliga nationella politiska ståndpunkter som om de talade för hela Europeiska unionens räkning. Vi skall inte bli modfällda av detta avbräck. En liknande splittring har förekommit inom Förenta staterna, och till och med inom Förenta staternas regering, men tack vare att presidenten har rätt att tala på hela nationens vägnar har denna splittring inte delat landet. Vi är en union av oberoende nationer och kan inte dra nytta av sådana fördelar. Men detta är en anledning till att fördubbla våra ansträngningar för att skapa en effektiv GUSP och inget skäl till att ge upp detta arbete. När vi återupptar arbetet kommer vi kanske att märka att även de större länderna har blivit något mer ödmjuka, eftersom dessa tydligt inser vilka skador de har tillfogat det gemensamma projektet och hur mycket de har minskat det gemensamma inflytandet genom offentligt käbbel.
(Applåder)
Ett annat europeiskt projekt som riskerar att drabbas av den senaste tidens händelser om vi inte arbetar aktivt för dess upprätthållande är utvidgningen. Det är särskilt skadligt att oenigheten i Irakfrågan har tillåtits överskugga diskussionen om utvidgningen. Vi får inte ifrågasätta ländernas europeiska kall enbart på grund av deras åsikter om Irakkrisen.
(Applåder)
Låt oss försäkra de tillträdande länderna om att vi fortfarande ivrigt ser fram emot deras förestående medlemskap.
Men låt oss samtidigt erkänna att de som ansluter sig till vår union gör ett existentiellt val. De skall inte förklara att de är för Europa och mot Förenta staterna - absolut inte. Men enligt formuleringen i fördraget om europeiska unionen åtar de sig att ?avstå från varje handling... som kan minska [unionens effektivitet] som en sammanhållande kraft i de internationella relationerna?. Det är möjligt att de nuvarande medlemmarna har varit ett mycket dåligt föredöme,
(Applåder)
men det minskar inte ansvaret för alla medlemmar, inklusive de tillträdande länderna, att uppfylla denna skyldighet enligt fördraget.
Slutligen vill jag säga några ord om Israel och Palestina. Vad sker om ett krig bryter ut i Irak? Låt oss anta, låt oss be, att kriget blir kortvarigt. Låt oss vidare anta att alla farhågor som har uttalats om följderna för landet ur stabilitetssynpunkt visar sig vara ogrundade. Kort sagt, låt oss glömma alla eller de flesta av våra farhågor.
Jag vill ställa två frågor. Kommer den fred som uppstår att frammana en historisk försoning mellan palestinier och israeler? Palestiniernas situation beskrevs förra veckan av Peter Hansen, chef för FN:s hjälporganisation för Palestina och en av världens mest framstående internationella ämbetsmän. ?Den nakna sanningen?, skrev han, ?är att nära en fjärdedel av de palestinska barnen lider av akut eller kronisk undernäring enbart på grund av orsaker som människan rår för. Ingen torka har drabbat Gaza och Västbanken, inga skördar har slagit fel och butikerna är ofta fulla med mat. Men den misslyckade fredsprocessen och ödeläggelsen av ekonomin till följd av Israels isolationspolitik har haft samma effekt som en fruktansvärd naturkatastrof?.
Kommer ledaren för en FN-stödd insats eller för en mer begränsad koalition, det vill säga Förenta staterna, efter kriget att spela en mer aktiv roll för att utforma en fred mellan Israel och Palestina? Vi har fått höra att så kommer att ske. Europas ledare har fått höra att så kommer att ske. Vi har fått höra att den s.k. vägledningen kommer att se dagens ljus innan vi alla kommer fram till vägens slut. Jag hoppas innerligt att så blir fallet. Jag fruktar verkligen för följderna om kriget i Irak följs av ännu ett år eller mer av våld i Palestina och Israel. Det skulle ytterligare piska upp stämningen i den islamiska världen. Vissa menar att man måste besegra Saddam Hussein om man vill besegra terrorismen. Det må vara sant eller inte - vissa av oss har åtminstone en agnostisk hållning i den frågan. Men jag är hur som helst fullständigt övertygad om att en invasion av Irak utan en fredsuppgörelse i Mellanöstern skulle skapa just den grogrund som terrorismen behöver.
(Applåder från mitten och från vänster)
Sanningen är - och detta bör vi vara medvetna om - att ingen av oss kommer att vara immun mot följderna av ett sådant scenario.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE).
Herr talman! Herr rådsordförande, det gläder oss att ni är här i dag, och vi hoppas att vi under det grekiska ordförandeskapet i rådet kommer att få flera tillfällen att hälsa er välkommen. Kommissionär Patten, kära kolleger! När det handlar om frågor om krig och fred, då för vi denna diskussion inte bara med förnuftet, utan - naturligtvis - också med känsla. Då måste vi alltid utgå från att vi till slut lyckas undanröja hotet och samtidigt, förhoppningsvis, säkra freden.
I början av vår analys måste vi göra en klar beskrivning av den faktiska situationen. Vi skulle inte ha någon diskussion här i dag, FN:s säkerhetsråd skulle inte befatta sig med den fråga vi ägnar oss åt, om inte Saddam Husseins brottsliga regim funnes i Bagdad. Vi måste klart säga att Saddam Husseins regim stöder sig på underrättelsetjänst, våld, mord och terror. Jag håller fullständigt med ordföranden i rådet när han säger att målet måste vara att Irak skall avrusta helt och fullt. Kära vänner, innan vi riktar blicken mot Amerika - och jag skall strax säga något om det - innan vi kritiserar amerikanerna, måste vårt första argument vara att Saddam Hussein skall avrusta fullständigt! Det är problemets kärna.
(Applåder)
Mina damer och herrar, låt oss nu titta på Amerika. Jag ser med djupt beklagande att Amerika över hela världen - inte bara i Europa - sätts på de anklagades bänk, och därför ber jag oss alla att vi skall föra en rimlig diskussion med våra amerikanska partner och vänner.
Jag erinrar mig mycket väl vår debatt i Bryssel dagen efter den 11 september 2001, efter terrorattackerna i Washington och New York. Låt oss komma ihåg dessa timmar den 11 september 2001, när man under några timmar fick intrycket att Förenta staternas beslutscentrum - inte bara Pentagon, utan också Vita huset och Capitolium - skulle ha kunnat träffas och Förenta staterna inte längre skulle ha varit handlingsdugligt. Detta hade varit en skräckvision, och därför säger vi att det är bra att Amerikas förenta stater finns. Vi är Amerikas vänner och partner! Detta gäller för vår grupp.
(Applåder)
På den grundvalen ber jag också om - och vi underskattar inte Amerikas stora historiska bedrifter: mot nationalsocialismen och kommunismen på 1900-talet - att vi, när vi nu talar om Amerika, alltid skall vara medvetna om att Amerika är en demokrati, och amerikanerna har alltid löst svåra problem med demokratiska medel. Så kommer det att vara nu också.
Låt oss också komma ihåg att Saddam Hussein nu visserligen håller på att avrusta, i fråga om vapen som han alltid har sagt att han inte alls har, nämligen al-Samoud-2-robotar, kanske nervgas, mjältbrandsbakterier, men han är bara beredd att förstöra dessa vapen stegvis därför att amerikanerna står där i regionen med 260 000 soldater. Det vore en storartad bedrift för president George W Bush om man lyckades åstadkomma en total avrustning av Irak med hjälp av närvaron av dessa trupper - men med fredliga medel.
(Applåder)
Detta måste vi säga med all tydlighet. Vi, vår grupp - och jag talar för hela gruppen - och i fråga om en så viktig fråga finns det naturligtvis olika åsikter - vi är helt klart av den åsikten att vår moraliska styrka består i att vi har respekt för rätten. Därför säger vi precis som kommissionsledamot Patten och rådets ordförande Papandreou: Alla åtgärder som riktar sig mot Irak måste äga rum inom ramen för det internationella samfundet och inom ramen för internationell rätt. Därför hoppas vi att Förenta nationerna skall lyckas att på fredlig väg bidra till en fullständig avrustning av Irak.
Låt oss titta på oss själva - på européerna. Vi är alltid duktiga när det gäller att kritisera Amerika. Men det finns inte för mycket Amerika, utan det finns för lite Europa! Det är inte bra om den ena regeringen efter den andra går sin egen väg i Irakfrågan, utan att först ha diskuterat med de andra.
(Applåder)
Jag vill inte nu kritisera enskilda regeringar, men det grundläggande felet i Europa är att var och en anser att han måste gå sin egen isolerade väg. Om vi fortsätter på detta vis, kommer vi varken att uppnå något i världen, eller kunna påverka våra amerikanska vänner, utan vi måste fråga oss själva: Vad kan vi, européerna, göra för att vi skall bli handlingsdugliga globalt med tanke på våra värderingar, som rådets ordförande helt riktigt har sagt?
Låt mig göra ytterligare två påpekanden. Vi måste försöka att med alla fredliga medel se till att denna konfrontation med den brottsliga regimen i Irak inte blir en konfrontation med den arabiska världen. Jag skulle välkomna, herr talman, om inbjudan till den algeriske presidenten Bouteflika eller Egyptens president Mubarak att tala här i kammaren skulle kunna förverkligas mycket snart, så att vi på så vis kan ge uttryck för att vi vill ha ett partnerskap, och att vi - om det går - vill ha vänskap mellan oss och den islamiska och arabiska världen.
Vi är positiva till att den franske presidenten nu med stor framgång har besökt Algeriet. När han säger att vi måste intensifiera Medelhavsdialogen, då önskar jag för allas vår del att detta inte bara är ord, utan att orden skall följas av handling, inte bara handling i form av politiskt samarbete, utan handling i form av hjälp till självhjälp i dessa länder i Nordafrika - så att människorna där får en framtid och inte förs vilse in i några som helst våldsåtgärder. Partnerskap och vänskap med den arabiska världen!
Ett avslutande påpekande: Israel har en ny regering. Vi vädjar till premiärminister Sharon att han nu utnyttjar sin styrka till att också gå palestinierna till mötes, så att vi där kommer fram till en verklig fredlig lösning, med en israelisk stat inom säkra gränser, men också en palestinsk stat, där palestinierna kan leva i värdighet.
Herr rådsordförande, herr kommissionär! Om vi förstärker våra ansträngningar i denna riktning - inte varje land i Europeiska unionen för sig, utan gemensamt - kan vi också åstadkomma något i världen med tanke på våra värderingar - för frihet, demokrati och fred.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, rådets ordförande, herr kommissionär, ledamöter! Min grupp ber rådets ordförande att förmedla ett budskap till vårens toppmöte. Det har sin utgångspunkt i den resolution som vi antog i januari i parlamentet och som fortfarande är lika gällande.
Vi uttalade tre ?nej?: nej till spridning av massförstörelsevapen, nej till tyranner och diktatorer som Saddam Hussein och nej till unilateralism. Och vi sade tre ?ja?: ja till FN och multilateralism, ja till nedrustning och ja till demokrati. Med utgångspunkt i dessa fraser anser vi att politik och diplomati bör fortsätta ha företräde framför användning av förebyggande våld, som endast kan leda till mer fanatism och polarisering.
Förra fredagen rapporterade Blix och El-Baradei i säkerhetsrådet om vissa framgångar i inspektionerna och arbetet med att nedrusta Irak. Rapporten bekräftade att man gjort framsteg som, inom området för ballistiska vapen, innefattar en gradvis förstörelse av al-Samoud-missiler och annat. Även om de gör det motvilligt - ?à contre-coeur? som fransmännen säger -, måste Saddam Hussein gå med på att inspektionerna fortgår. Vi menar att man måste fortsätta med en tydlig inspektionspolitik understödd av påtryckningar, enligt säkerhetsrådets resolution 1441. Man måste fortsätta med det som grund eftersom det går att undvika ett krig och det är fortfarande möjligt att nå en fredlig lösning.
Fredspristagaren Jimmy Carter skrev om Irakfallet att det är uppenbart att det finns tydliga alternativ till krig och att ett krig vore orättfärdigt. Den f.d. amerikanska presidentens röst är en till bland de många röster som, utan föregångare i historien, fortsätter att i hela världen begära ett totalt avståndstagande från en massiv unilateral attack i Irak.
Det är lämpligt att fråga sig vilka fördelar ett förebyggande krig skulle föra med sig. Särskilt när man beaktar Förenta staternas krigsplaner att fälla, enligt vad som sagts, omkring 3 000 bomber, inklusive ?alla bombers moder?. I början av en möjlig invasion, hur extrem denna operations precision än är, kommer det att uppstå massiva dubbelsidiga skador. Det innebär att det irakiska folket kommer att straffas dubbelt, dels den befintliga diktaturens straff samt det straff som leder till en massiv ödeläggelse av civilbefolkningen, med en rännil av död och förstörelse för en befolkning vars ena hälft är under femton år och med en inkomst per capita som den i Palestina.
Herr talman! Det är mycket viktigt att Europeiska unionen inte tillåter att fredsprocessen mellan Israel och Palestina stannar upp - den måste återupptas.
(Applåder)
Vår grupp anser att man bör fortsätta att följa resolution 1441, inom ramen för lag och folkrätt. Vi anser att ett förebyggande krig varken garanterar världens säkerhet eller är i överensstämmelse med folkrätten. Tvärtom hamnar vi i händerna på dem som verkligen försvarar kulturkrockar. En attack under dessa premisser skulle vara utmärkt gödsel för den internationella terrorismen. Det förebyggande kriget som försvarspolitiskt instrument formuleras vid sidan av de värdegrunder som har sin grund i en ömsesidig respekt mellan nationer och folk och är ett tydligt brott mot multilateralismen och mot den aktuella folkrätten som återfinns i Förenta nationerna och som tillkom i San Francisco 1945, särskilt på grund av Förenta staternas arbete måste man komma ihåg.
Precis som Kofi Annan upprepar vi att en unilateral insats skulle bryta mot Förenta nationernas stadga. Världssamfundets ambition att klara världens säkerhet måste grunda sig i förebyggande politik, inte i förebyggande attacker. Det behövs mer framåtanda och större beslutsamhet för att lösa problemen med ojämlikhet, våld och misär.
Jag frågar mig, och vi frågar oss: vad skulle en snabb militär seger leda till? Vilken plan föreslås för att klara av de mycket komplexa problemen i regionen? Vill man uppnå en snabbare demokratisering av en nation - som getts form med hjälp av raka streck på kartan efter första världskriget och som består av sunniter, shiiter, kurder, turkmener -, eller försöker man etablera ett neokolonialt konsulat, som bara kan upprätthållas med vapenmakt?
Jag skulle rekommendera att man i Vita huset läste uttalandena av den brittiska generalen Maude, som gick in i Bagdad 1918, och att man för irakierna läste ett brev till de tre vise männen, som dessutom - enligt evangeliet - kommer från Babylonien, där de lovade fred, lycka och demokrati inom sex månader. Efter sex månader var det krig i Bagdad. Man måste beakta och lära av historien.
Ledamöter! Tiden är inne att komma över våra meningsskiljaktigheter, särskilt i Europa. Det är vårt budskap, som jag upprepar i min grupps namn. Vi måste låta oss ledas av solidaritet och våra ömsesidiga åtaganden som finns i fördragen. Det är skyldigheter för alla våra stater och för våra medborgare. Därför kräver vi av vårens toppmöte nästa vecka att man där skall göra allt som går för att finna en enad europeisk röst, i enlighet med fördragens krav.
Det får inte gå till så att var och en går sin egen väg efter att ha skrivit på ett gemensamt uttalande och att spektaklet i säkerhetsrådet upprepas. Det räcker med att ta med en griffeltavla, som i skolorna, till toppmötet och förklara att om vi hade fyra röster plus en skulle européerna bestämma. Varför? Vi kan inte utifrån våra meningsskiljaktigheter - och jag menar då länderna på båda sidor -, använda oss av påtryckningar för att få latinamerikaner eller afrikaner att ta oss ur problemet. De har också sin värdighet och man kan inte acceptera att man skaffar sig röster med hjälp av påtryckningar med en attityd som i dessa länder tolkas som fullständigt neokolonialistisk. Därför behöver vi, och det är en mycket enkel ekvation som alla regeringschefer förstår, ...
(Applåder)
... vi behöver våra röster och Bulgariens. Det skulle förändra läget. Herr talman, jag avslutar med att säga att det dessutom skulle göra att säkerhetsrådet var relevant, och inte som den nordamerikanska försvarsministern, Rumsfeld, säger, att det är irrelevant. Det som gör FN irrelevant är att säga att man i vilket fall som helst kommer att kriga.
Europeiska unionen har ett stort ansvar att hävda att folkrätten har företräde framför en förebyggande och unilateral insats.
(Applåder)

Watson (ELDR).
Herr talman! En ansedd och ädel vän till mig har berättat hur han övertygades om behovet av ett regimskifte i Irak när irakiska soldater under Iraks invasion av Kuwait placerade kuwaitiska krigsfångar i manhål, stängde locket, hällde ned olja i lufthålen och tände eld på dem. Få kan undgå att känna till de grymheter som Saddam Husseins regim har gjort sig skyldig till, såväl mot sin egen befolkning som mot andra, och av denna anledning välkomnar jag initiativet från min vän och kollega Rutelli, om att försöka inrätta en internationell tribunal för brott mot humanitär rätt i Irak. Världssamfundet har haft ögonen på Irak i över ett årtionde och vårt tålamod vad gäller avväpningen är på upphällningen.
För liberalerna här i kammaren är det ytterst viktigt att förbindelserna mellan Europa och Förenta staterna är goda. Vårt engagemang i gemensamma värderingar, vårt engagemang i ekonomiska och kulturella band som återspeglas i vår militära allians är saker som betyder mycket för oss. Vi delar Amerikas smärta efter attacken den 11 september, inte bara på grund av att européer fanns bland dem som mördades så brutalt. Men vi delar inte Förenta staternas presidents åsikt att ett krig mot Irak är befogat i detta läge.
Den rapport som Hans Blix presenterade för FN:s säkerhetsråd förra fredagen innehåller inga skäl för omedelbara militära insatser. Tvärtom rapporterade han om en påtaglig avväpning och även om han medgav att samarbetet på intet sätt var fullständigt, så välkomnade han det som aktivt och till och med proaktivt. Hans rapport visade att inspektionerna leder till konkreta resultat för vapeninspektörerna, tillräckligt för att de skall få de ytterligare månader de behöver för att fullborda avväpningen av Irak. Att slå undan benen på Hans Blix och i nuläget inleda ett krig, vore obegripligt för den moderata opinionen runtom i världen.
Jag skulle vilja be våra amerikanska vänner att om så bara för några minuter stanna upp och begrunda vissa grundläggande frågor. Kommer ett regimskifte i Irak att göra det lättare att dra al-Qaidas terrorister inför rätta? Kommer en omstörtning av en sekulär arabstat att underlätta en fredsuppgörelse mellan Israel och Palestina? Och skulle inte kostnaderna för fortsatt vaksamhet, flexibilitet och tålamod bli mindre än kostnaderna för ett krig och en återuppbyggnad? Vi får inte underskatta förlusterna i händelse av krig, inte bara de mänskliga förlusterna, även om de skulle bli stora och kostsamma, utan även de diplomatiska förlusterna som troligen först skulle märkas i form av ett sammanbrott av försoningssamtalen på Cypern.
När krisen blossar upp närmar vi oss samtidigt ett kritiskt ögonblick för Förenta nationernas framtida trovärdighet och tron på en världsordning som bygger på rättsregler. Den anmärkningsvärda sammanhållning som världssamfundet uppvisade i november i fjol då man enhälligt enades om resolution 1441 hotar nu att raseras. Vi bevittnar det föga uppbyggliga käbblet mellan grupper i säkerhetsrådet som är för respektive mot ett krig och som genom trakasserier, mutor och till och med utpressning försöker värva de länder som ännu inte har tagit ställning. Förenta nationernas värdighet och integritet står på spel.
Förenta staternas beslut att använda FN-systemet för att avväpna Irak välkomnades varmt av min grupp och nu måste landet hålla sig till den multilaterala strategin. Om Förenta staterna väljer att sätta sig över ett FN-beslut mot ett tidigt militärt ingripande, skulle det kunna innebära dödsstöten för Förenta nationerna. Det spelar ingen roll om detta beslut fattas på grund av att man misslyckats att uppbåda de nio röster som krävs eller om det beror på grund av ett franskt eller ryskt veto. Ett veto som man motsätter sig kommer alltid att uppfattas som mer orimligt än ett veto som man själv lägger in. Men regler är regler, och ett stöd från FN om ett militärt ingripande får inte kringgås med ursäkten att ett veto är ?orimligt?.
Det vore mycket bättre om omröstningen angående en ny resolution sköts upp till det att ett samförstånd kan uppnås. Det vore lätt att räkna ut vilka element ett sådant samförstånd skulle innehålla, om bara de konstlade kraven på en i förväg fastslagen tidsplan för militära insatser kunde skjutas åt sidan.
Herr rådsordförande, ni har sagt oss att det fortfarande är möjligt att undvika ett krig. Dörrarna till Janustemplet har låsts upp, även om de ännu inte har öppnats. Hans Blix har redogjort för de områden där en avväpning ännu inte är fullbordad och dessa områden skulle kunna arbetas in i en ny resolution som tydligt definierade riktmärken för Irak att leva upp till under de kommande månaderna. Om man medger att Irak har gått så långt i sina eftergifter endast på grund av hotet om militära ingripanden, varför då inte fortsätta med dessa påtryckningar till det att processen är avslutad? Om Saddam Hussein inte lever upp till de riktmärken som finns i resolutionen kan de diplomatiska alternativen och inspektionerna anses vara uttömda, och i det läget har världssamfundet en moralisk befogenhet och legitimitet att inleda ett krig.
I London, Washington och Madrid sägs det att ett eventuellt krig kan bli kort, snabbt och framgångsrikt. Med stöd från FN skulle så kunna bli fallet, men utan ett sådant stöd skulle en konflikt som splittrar världssamfundet kunna leda till att vi står inför ett nytt hundraårigt krig som kan bringa regimer på fall långt utanför Iraks gränser.
(Applåder)

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Även om omröstningen i säkerhetsrådet i talande stund ännu inte har ägt rum, vet vi redan att det i alla händelser bara kommer att återstå en enda laglig väg, som innebär att Irak skall avväpnas på fredlig väg genom vapeninspektioner.
De som tar på sig ansvaret för att kringgå detta mandat och ensidigt inleda ett krig skulle trotsa hela det internationella samfundet. De skulle, hoppas jag, utsätta sig för det egna folkets politiska bestraffning, som skulle få avskräckande verkan. Vad gäller deras förtroende i världens ögon skulle det förmodligen vara förverkat för lång tid framöver. Genom att skylta alltför mycket med sin hardpower, löper man risk att förstöra sin softpower.
Tyvärr är det risk för att hela det internationella samfundet skulle destabiliseras av ett sådant uppenbart brott - material breach - mot de regler demokratierna har ålagt sig att följa efter andra världskriget. Ändå är detta vad Förenta staternas president aviserar, utan att skämmas. Samtidigt som vi går samman mot Irakkriget måste vi gå samman mot denna unilaterala politik, som kriget är en del av och som i våra ögon är imperialistisk. Där saknar vi varken trumfkort eller bundsförvanter. Inte sedan det kalla krigets slut har en så mäktig fredsrörelse öppet trätt fram över hela jorden, en rörelse som hävdar rätten och det multilaterala samarbetet. Det är inifrån den rörelsen Europas röst för en solidarisk värld skall och bör göra sig hörd.
Våra bundsförvanter utgörs främst av hela världens folk, i synnerhet folken i EU:s femton eller tjugofem medlemsstater. Detta gör det just nu bara än mer legitimt att innan anslutningsfördragen ratificeras och innan omröstningen om den framtida författningen, kräva en djupgående diskussion i medlemsstaterna och med våra partnerskapsländer om den vision av Europa som vi tillsammans vill främja för att möta den folkvilja som kommer till uttryck hos EU:s medborgare.
Denna makalösa internationella opinionsyttring har troligen underlättat för en majoritet av världens regeringar att ta ställning mot kriget. Det gäller i första hand sydländerna, framför allt rörelsen av icke-allierade som ensam företräder två tredjedelar av FN:s generalförsamling. Det är vårt andra trumfkort. Hur ömklig och vulgär är inte den utpressning som Colin Powell i det här sammanhanget utövar mot de mest beroende av dessa länder i syfte att avtvinga dem en röst som saknar allt folkligt stöd. De vi stöder oss på är än en gång personer som världen räknar som sina mest framstående moraliska auktoriteter: allt ifrån påven Johannes Paulus den andre till Nelson Mandela, och däremellan den tidigare presidenten Carter och FN:s generalsekreterare själv, Kofi Annan. Med stort engagemang och värdighet arbetar de alla för fredens sak och respekten för FN-stadgan.
Låt oss även hylla alla dessa erkända auktoriteter på den internationella rättens område, som undervisar i Oxford, Cambridge eller vid London School of Economics, och de tre hundra framstående spanska jurister som alla på förhand avvisar alla försök att legalisera en eventuell användning av militärt våld mot Irak. En viktig del i detta har också vapeninspektörerna, som både klarat att visa stor fasthet gentemot Bagdad och stå emot Washington och London, som de inte tvekat att anklaga för att ha försett dem med falska uppgifter.
Jag vill också särskilt nämna de män och kvinnor som arbetar på FN-organen, som vid sidan av en del europeiska företrädare i regionen ofta är de enda som i första hand tänker på befolkningen och det lidande den tvingas utstå i Irak, i Palestina och i arabvärlden i stort. Tack också till Chris Patten för vissa av de kraftfulla och sanna ord han hade att säga i denna fråga nu på förmiddagen.
En annan viktig faktor är i dag det fransk-tyska samarbetet, som kommer att ha hållit stånd, även om man får betala ett pris för sitt politiska mod att trotsa den starkare parten. Åter andra bundsförvanter har vi hittat på andra sidan Atlanten. Vi, det vill säga den breda koalition av europeiska parlamentariker som redan förra månaden reste till Bagdad, och som nu i Förenta staternas kongress knutit varaktiga samarbetskontakter med folkvalda från Washington, Ohio, Kalifornien och rentav Texas. Se där ett Amerika som inte föraktar Europa, utan sätter sitt hopp till Europa och hälsar dess företrädare med öppna armar. Vad har våra amerikanska vänner lärt oss? Att 126 parlamentariker har röstat mot ett krig, i synnerhet två tredjedelar av demokraternas representanter, att 130 amerikanska städer och däribland Washington, Philadelphia och Los Angeles, har antagit resolutioner i vilka man motsätter sig en militär aktion, att den fackliga centralorganisationen AFL-CIO har uttalat sig i samma riktning, att antikrigsrörelsen (United for Peace and Justice, Women for Peace, etc.) har fått en betydelse som aldrig förr i det skede som föregår ett krigsutbrott. New York Times har för sin del också nyligen valt att säga nej till krig. Vi står långt ifrån den heliga allians som vissa beskrev för oss. ?Georges W. Bush har hotat att isolera de européer som gör motstånd mot hans anspråk på världsherravälde. Ögonblicket är perfekt för att vi skall räcka varandra handen?, kom som ett eko till oss från kongressledamoten Dennis Kucinich, talesman för fredskoalitionen. Herr talman! När allt kommer omkring har man de amerikanska vänner man förtjänar.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! Det finns vissa saker som jag inte kan förstå. Exempelvis brukar vi alltid försvara fördragen. I artikel 19 i EU-fördraget står något mycket enkelt: ?Alla regeringar som är representerade i säkerhetsrådet skall försvara den gemensamma ståndpunkt som fastställts av Europeiska unionen?. Spanien, England, Frankrike och Tyskland skall alltså försvara en gemensam ståndpunkt.
Vare sig man gillar den gemensamma ståndpunkt som fastställts av EU:s regeringschefer eller inte, sägs där ingenting om något ultimatum och inte heller om konsekvenser i form av krig. Där sägs att vapeninspektörernas arbete skall fortsätta. Detta är exakt det memorandum Frankrike och Tyskland har föreslagit. Jag kan inte förstå hur Spanien och England i fördragets namn kan låta bli att stödja denna ståndpunkt. Vi måste äntligen få ett beslut inom EU om fördragens reella betydelse.
Palacio Vallelersundi har alltid tråkat ut oss med sina förklaringar om fördragen här i parlamentet. Hon borde minnas att hon nyss försvarade de fördrag som hon nu själv skändar i egenskap av utrikesminister.
(Applåder)
Jag förstår uppriktigt sagt inte varför man måste kriga när man har vunnit kriget. Varför ingripa militärt när man har vunnit utan att behöva ingripa militärt? En sak skall erkännas: utan amerikanerna hade vi inte haft några vapeninspektörer i dag. Vi hade varken haft vapeninspektioner eller avväpning. Men eftersom det nu pågår en avväpning och inspektioner, behöver vi inte kriga. Varför dra iväg och skjuta och döda, när vi kan få allt utan att skjuta och döda? Jag kan inte begripa det. Vi vill vara självkritiska genom att säga att situationen är som den är tack vare en viss beslutsamhet, oavsett om man gillar denna beslutsamhet eller ej.
Nu får vi höra, och jag förstår det fortfarande inte, att man skall införa demokrati i Irak. Alldeles utmärkt, det är ju fantastiskt. Men vad gör man då med Turkiet? I Turkiet är parlamentet folkvalt. Utmärkt, det är demokrati, oavsett om man gillar de som har valts eller inte, det är inte vårt problem. Men sedan träffar man ett avtal med armén och kör över parlamentet, som är en demokratisk församling, får att uppnå vad man inte kunde uppnå på demokratisk väg och på det sättet säger man till folket: ?Se här hur den demokrati vi skall ge er fungerar!? Jag kan inte begripa det.
Man fortsätter att förklara att man exempelvis skall befria folken i Irak. Till kurderna i Irak säger vi: det blir fantastiskt, vi skall befria er tillsammans med den turkiska armén. Just den befrielse kurderna drömmer om sedan ett hundratal år tillbaka: att äntligen få stå under den turkiska arméns kontroll! Dessa folk tycker förstås att detta är fantastiskt!
Ändå finns det en nyckel till demokrati i denna region. Den nyckeln finns i Teheran. Det handlar inte om att kriga mot Iran, men befolkningen i Iran kämpar för demokrati. Det är i dagsläget det enda folk som gör uppror mot sitt totalitära styre, det enda folk som går ut i jättelika demonstrationer, som röstar för demokrati. Ändå lämnar vi det folket ensamt, vi hjälper det inte och sedan hävdar vi att vi har infört demokrati i andra regioner.
Jag menar att vi måste göra tvärtom. Genom att hjälpa det iranska folket att befria sig, skulle vi ge två lärdomar till denna region. Det första är att frigörelse och demokrati är något man själv åstadkommer, inte genom militära interventioner någonstans ifrån, utan med hjälp av viljan och beslutsamheten hos folken själva. Det andra är att detta folk, om det lyckas befria sig med vår hjälp, kan säga till alla traditionalister, alla terrorister och alla som fascineras av den totalitära traditionalismen: ?Vi vet vad traditionalism vill säga, vi har fått känna av följderna av den och vi har bekämpat den. Vi har befriat oss?. Det kommer att bli en enastående lärdom för regionen, mer talande än om en amerikansk general ockuperar Irak.
Avslutningsvis måste vi alla kasta våra skygglappar. Ja, regimen i Bagdad måste bytas ut, precis som regimen i Saudiarabien, i Tunisien och i ett antal länder i Afrika måste bytas ut, men detta kan inte ske genom en militär invasion, oavsett vilken. Låt oss därför ta vårt ansvar som en del av världens demokratier och låt oss inte säga att fred kommer att råda om det inte blir något militärt angrepp mot Irak. Fred är det inte, men detta är inte rätt sätt för att det irakiska folket äntligen skall få leva i fred. De har rätt att leva i fred, utan amerikansk general, men också utan Saddam Hussein.
(Applåder från vänster)

Pasqua (UEN).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Förenta staterna är en stor demokrati. De har gett oss mycket. Och om man ser till de senaste femtio åren kan ingen glömma den avgörande roll de har spelat för att försvara friheten. Av det skälet vägrar jag, tillsammans med min grupp, att hamna i det dilemma som består i att man förklarar sig vara antingen för eller mot amerikanerna. Det vore en idiotisk ståndpunkt.
Efter dessa ord och på grund av att vi uppskattar och värdesätter Förenta staterna, har vi också rätt att säga dem att de tar miste och att den politik de nu för bara kan utmynna i mycket allvarliga konsekvenser för framtiden. Bara ett av följande alternativ gäller. Antingen existerar det internationella regler och varje land måste rätta sig efter dem. Eller också anser vi att man har tagit ett stort steg bakåt och att vapenmakt hädanefter går före rätt. Bara man har den vapenmakten är man också den starkaste och har rätt att ingripa. I så fall uppmanar jag er att föreslå att FN-stadgan ändras, så att interventionsrätten hädanefter omfattar de starkastes rätt att ingripa när de tycker att det behövs för att försvara sina allmänna intressen, sina vitala intressen.
Förenta staterna har utsatts för ett fruktansvärt angrepp. Flera tusen amerikaner har dödats. Detta kan ingen glömma. Därför har de rätt att försvara sig. De har rätt att gå till motangrepp. Men vem är ansvarig för dessa attentat? Organisationen al-Qaida. Har det lagts fram några bevis på kopplingar mellan organisationen al-Qaida och Irak? Svaret är nej. Det existerar inga bevis. Innan Förenta staterna inleder denna militära aktion bör de därför tala om för oss vilka de verkliga skälen är, de djupliggande skälen till att de vill ingripa. Om det handlar om att rita om kartan i denna del av världen, så säger jag på en gång att det kommer att få följder som är omöjliga att förutse, och att man som ett resultat håller på att bädda för att en ny generation terrorister skall växa fram och en varaktig klyfta uppstå mellan den muslimska världen och resten av jordklotet. Detta är ytterst oroande.
Därför är vi inom denna grupp eniga om att säga att alla ansträngningar måste fullföljas för att nå en lösning på detta problem genom avväpning. När denna princip väl har slagits fast, är det inte här som besluten skall fattas. Det finns i våra debatter något både sympatiskt och overkligt. Icke desto mindre har vi rätt att säga vad vi tycker och vad den franska delegationen beträffar - och framför allt för egen del, även om jag inte på något sätt är beroende av regeringen - vill jag säga att den ställer sig bakom det ställningstagande som gjorts av Frankrikes president och som innebär att man med alla medel motsätter sig igångsättandet av en militär aktion.
(Applåder)

Belder (EDD).
Herr talman! I den här debatten om Irak framträder ett bisarrt motsatsförhållande. Från Irak har jag fått uppgifter om kontakter mellan framstående företrädare för Baathregimen och den irakiska oppositionen. Saddams omedelbara omgivning förbereder sig tydligen på att ?Rädslans republik? skall falla. De försöker i första hand rädda sina egna skinn genom att tillkännage ett uppror om det skulle komma ett amerikanskt militärt ingripande.
Vad hör jag däremot inom Europeiska unionen? Ett antal stora medlemsstater ivrar för ett politiskt status quo i Irak. Vapeninspektioner inom ramen för FN utan tydliga tidsfrister skulle räcka för att tämja regimen i Bagdad. På vad grundar sig denna stora politiska kredit som de unnar den hänsynslösa våldsmannen Saddam Hussein? Den lidande irakiska befolkningens oförståelse för denna ansvarslösa hållning från ett antal europeiska länders sida är tydlig och allmängiltig.
Lika negativt är det nuvarande politiska priset för den västerländska Irakfejden: ett allvarligt undergrävande av de transatlantiska förbindelserna, allvarlig splittring inom själva Europeiska unionen och en växande tvedräkt inom det internationella samfundet inom ramen för Förenta nationerna. Allt detta på grund av en mordlustig megaloman som i åratal helt enkelt vägrat följa FN-resolutioner. Ett sådant scenario måste uppmuntra liknande diktaturer att gå sin egen beväpnade väg.
Kan Europeiska unionens medlemsstater rädda något i denna splittrande Irakfejd? Jag tror det. För det första borde de på mycket kort sikt ställa sig bakom en tydlig tidsfrist för FN:s vapeninspektioner i Irak, en begränsning varvid tillräckligt mycket hänsyn tas till alternativet med ett väpnat ingripande. När allt kommer omkring tvingar endast den nuvarande maktuppvisningen i Gulfområdet Saddam Hussein till visst samarbete med FN-inspektörerna. Samtidigt borde medlemsstaterna i Europeiska unionen äntligen visa tecken på omsorg om Iraks framtid, politiskt och socialekonomiskt, eftersom det verkligen finns alternativ till Saddams ?Rädslans republik?. Vad gäller båda dessa saker ser jag fram mot initiativ från det grekiska ordförandeskapets sida.

Le Pen (NI).
Herr talman, mina damer och herrar! Motståndarlägret mot det orättfärdiga preventivkrig som anglo-amerikanerna planerar att inleda i Irak växer sig starkare för varje dag, såväl hos den nationella opinionen - det vittnar opinionsundersökningar och demonstrationer om - som i FN:s säkerhetsråd. Frankrikes, Tysklands och Rysslands diplomatiska fasthet kan få de ansvariga i Storbritannien och rentav i Förenta staterna att reflektera.
Krig är krig, men den fas som föregår kriget är inte krig. På randen av den avgrund som hotar att uppsluka världsfreden vore det ingen vanära, tvärtom, att avstå från en så orättfärdig aktion, som så klart strider mot folkrätten och som är så riskabel, trots de storvulna tal och trots de kostnader man ådragit sig. I det läget vore det inte orimligt om Europaparlamentet efter att åter ha förlikats föreslog den kommitté som har sitt säte i Oslos parlament att tilldela George W. Bush fredspriset, för att han bidragit till att uppnå de av FN fastställda målen i Irak, utan blodsutgjutelse och tårar, och för att han vunnit denna seger över sig själv och på sitt folks vägnar, denna stora fredsseger. Varför inte?
Om det hela tar en annan och olycklig vändning och den stackars befolkningen i Irak, och i synnerhet barnen, offras till krigets demoner, då får detta dramatiska konsekvenser. Världen skulle sättas i gungning på ett sätt som skulle släppa lös ondskans krafter över hela jorden. Och vilket skulle bli nästa steg i den aviserade omstruktureringen av Mellanöstern? Skulle nästa måltavla för supermaktens armé bli Iran, Syrien och ytterligare andra länder, eftersom det hädanefter inte skulle finnas några begränsningar för den starkastes rätt?

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Herr talman! Det är en mycket speciell dag för mig i Europaparlamentet. Jag har lyssnat till anföranden från Cohn-Bendit och Le Pen som varit i det närmaste identiska.
(Blandade reaktioner)
Insatserna har höjts sedan vi senast debatterade Irakkrisen. Det står klart att Saddam fortfarande försöker att vinna tid. Förenta nationerna uppmanar till avväpning, såsom man tydligt och enhälligt beskriver i resolution 1441, men denna avväpning har fram till i dag ännu inte uppfyllts. Detta är sanningen om den situation vi nu ställs inför. Vi inser att denna situation är farlig och instabil, men låt oss vara på det klara med att situationen är farlig och instabil just på grund av den irakiska regimens undanflykter och, tråkigt nog, på grund av vissa europeiska regeringars psykningar.
Dessa regeringar tycks ha förlorat den grundläggande fråga som står på spel ur sikte, nämligen det påtagliga hot som regimen i Bagdad utgör mot freden och säkerheten i Mellanöstern och den övriga världen. Lås oss inte ens i detta långt framskridna skede glömma att Saddam vägrar att förklara vad som har skett med det lager av kemiska och biologiska vapen och nervgaser som upptäcktes av FN:s inspektörer år 1998. Om världens demokratier inte är beredda att tala med en stämma om behovet av en omedelbar och ovillkorlig avväpning, råder det inga tvivel om att Saddam Hussein i all oändlighet kommer att fortsätta att leka katt och råtta med Förenta nationerna.
Jag måste säga att de senaste månadernas händelser även har uppenbarat två viktiga sanningar för oss här i Europaparlamentet och för Europa i allmänhet. För det första undergräver vi på eget ansvar sammanhållningen inom Nato. Vissa antiamerikanska röster i Europa har uttryckt sitt förakt för allt amerikanskt och det är möjligt att vi får mer av den varan under denna debatt. Vi har även konstaterat att vissa politiker i Europa är beredda att försvara Nato och den transatlantiska alliansen i sin strävan att göra Europa till någon form av antagonist eller motvikt snarare än en allierad till Förenta staterna.
Låt mig på de brittiska konservativas vägnar undanröja alla tvivel och göra klart att vi bestämt står bakom Nato som en hörnsten i vår säkerhet och vårt försvar. Jag ber inte om ursäkt för att vi upprepar vår tro på Nato och det stora värde vi sätter på vårt partnerskap med Förenta staterna. Jag anser att de åtgärder som Frankrike, Tyskland och Belgien har vidtagit för att underblåsa splittringen inom alliansen i den mycket viktiga frågan om Turkiets säkerhet bara är att beklaga. De kommande dagarna kommer världssamfundets vilja och Förenta nationernas trovärdighet att sättas på prov. Men låt det inte råda några som helst tvivel om följande: ansvaret för att förhindra ett krig vilar fortfarande helt och hållet på Saddam Hussein och det är upp till honom att välja freden.
(Applåder från höger)

Souladakis (PSE).
Herr talman! Jag tror inte att det finns någon som inte instämmer i de synpunkter som framförts av rådets ordförande, Greklands utrikesminister Papandreou, och kommissionsledamot Patten. Som komplettering skulle jag bara vilja säga att i detta fall är den massiva mobiliseringen av nästan hela den allmänna opinionen och de europeiska medborgarnas demonstrationer, och inte bara det, ytterligare en politisk omständighet, som man måste ta hänsyn till.
Den 11 september 2001 gav alla Europas folk och regeringar sitt enhälliga stöd till Amerikas förenta stater efter den terroristattack som drabbat landet. I dag motsätter sig alla Europas folk, men inte alla regeringarna, ett krig som inte leder någonvart, som inte får något resultat. Man skulle kunna anspela på gamla talesätt i fråga om krisen i Mesopotamien och konstatera att man skapar ett politiskt Babels torn, som helst borde försvinna. Det finns sidoeffekter av att de 15 medlemsländerna inte har kunnat enas om hur man skall förhålla sig till krisen, men sidoeffekterna gäller också kandidatländerna, som har olika uppfattningar om möjligheten till en enhetlig inställning. I en tid då Europa håller på att bygga sin framtid genom konventet, som fastställer de nya villkoren i den författning som håller på att ta form, måste vi se till att vi inte skapar inre motsättningar, som sedan inte kan överbryggas. Vi måste binda samman de 25, de 28 och så många fler som möjligt, i en ny strategi, för ett Europa med fred och samarbete, ett Europa som eftersträvar en demokratisk utveckling i hela världen, den så kallade politiken för förebyggande och hantering av kriser, i stället för att se till vad vi kan göra efter krisen, hur vi skall kunna lösa problemen med flyktingar, döda osv.
Jag vill emellertid också påminna om, och det sägs i alla analyser, att det är två strategier som står mot varandra i Amerika: en strategi för Amerikas samexistens med hela världen och en annan strategi med en teokratisk grundsyn, enligt vilken det är Amerika som måste bestämma över utvecklingen utifrån en subjektiv bedömning av vad som bäst gagnar världen.
Jag vill påminna de många som framfört teorier om att FN har sett sina bästa dagar, om att FN var ett uttryck för maktbalansen efter andra världskrigets slut och att de nya maktförhållandena måste komma till uttryck i de nya konstellationerna, att vi måste förstå att de nya internationella maktförhållandena måste komma till uttryck på ett väl genomtänkt sätt och genom ett system, som är sådant att det inte leder till konflikter.
Men det är också bra om vi kommer ihåg vissa förhållanden som gäller oss som europeisk union. Vi kom fram till en enig ståndpunkt i Palestinafrågan. Men denna eniga ståndpunkt, som vi alla stod bakom, respekterades inte. Vi kom fram till en enig ståndpunkt i Irakfrågan, i fråga om embargot mot Iraks folk. Och denna eniga ståndpunkt respekterades inte heller. Mot denna bakgrund måste vi se till att visa uthållighet under de perioder då vår politik kan leda till ett praktiskt resultat, som inte sedan ger näring åt nya kriser.
Kolleger, vi befinner oss förvisso vid en kritisk vändpunkt. Men jag tror att varje kris skapar förutsättningar för en ny kvalitet. Vi måste säga till våra amerikanska vänner att denna uppfattning leder till äventyrligheter. Och dessa äventyrligheter är inte till gagn ens för Amerika. Det är farligt med sådana uppfattningar som Rumsfeld har. Enligt vad jag hörde i morse, har han börjat klandra Förenade kungarikets premiärminister för att han begärt några dagars förlängning av tidsfristen för vapeninspektörerna.
Kolleger, parlamentet måste sända ett budskap om fredlig lösning av alla internationella problem, fredlig lösning genom demokratiska förfaranden över hela världen.

Malmström (ELDR).
Herr talman! I mitt hemland, Sverige, föreslog i går en präst att man för att undvika krig skulle låta lönnmörda Saddam Hussein. Det kanske är ett något märkligt budskap för att komma från en representant från Svenska kyrkan, men idén om furstemord i folkets tjänst är annars ganska gammal. Säkert har en del av oss i hemlighet tänkt denna tanke, men naturligtvis kan inte denna typ av mord begås. Det strider mot internationell rätt.
Icke desto mindre kanske kriget skulle kunna stoppas om Saddam Hussein avgick eller gick i exil. De diskussioner som förs nu inom arabsamfundet för att förmå Saddam Hussein att avgå är väldigt intressanta. Vi hoppas förstås att en internationell domstol skall kunna ställa Saddam till svars för hans förbrytelser.
Om man kunde vrida klockan tillbaka, skulle mycket i Irakkonflikten ha kunnat göras annorlunda. Arabsamfundet borde ha involverats mycket tidigare i diskussionen om hela Mellanösterns framtid. USA, EU och FN:s säkerhetsråd borde ha visat större engagemang i att lösa konflikten mellan Israel och Palestina. Fredssamtalen måste komma igång igen, annars vinner vi aldrig kampen mot terrorismen.
Nu rullar krigstrummorna. Den liberala gruppens uppfattning är fortfarande att vapeninspektörerna måste få fortsätta så länge deras insatser är meningsfulla och så länge de gör framsteg. De framsteg som görs beror inte på att Saddam Hussein har blivit samarbetsvillig, utan på resolutionerna och hotet om militärt våld. Vi får aldrig glömma att det är Saddam Hussein som skall bevisa att han inte har vapen, inte FN som skall finna dem.
Förhoppningsvis kan krig ännu undvikas. Det är vår uppfattning att om några militära beslut skall fattas, skall de fattas av FN:s säkerhetsråd. FN är dock allvarligt sargat i dag. Den kohandel som pågår för att övertyga länder att rösta ja eller nej i säkerhetsrådet är patetisk och skadar hela världssamfundet. När de permanenta medlemmarna bråkar, överlåter man dessa svåra beslut åt länder som Ghana, Kamerun och Angola. Det är orimligt och skrämmande, och det undergräver FN:s trovärdighet. En rejäl reform blir alltmer akut. FN är splittrat, Nato är splittrat, EU är splittrat, de transatlantiska relationerna är skadade. Den enda som gläds åt detta är diktatorn i Bagdad.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Vad är syftet med kriget? Det måste vi få klart för oss om vi skall kunna stoppa det. Men syftet med kriget varierar i förhållande till hur framgångsrika vapeninspektörerna är i sitt arbete. Nu hör jag genom min goda kollega, Malmström, att avsikten är att byta ut diktatorn i Bagdad. Ursäkta, men jag trodde att det gick ut på att avväpna Irak och förstöra dess massförstörelsevapen. Men nu förstår jag att Förenta nationerna skall gå långt över gränsen för sina befogenheter och byta ut regimer vi inte gillar.
Vi gillar inte Saddam Hussein. Att vara emot kriget är inte det samma som att vara vän av Saddam Hussein, eller för den sakens skull Le Pen. Eller vän av Chirac. Jag betraktar inte någon av dem som vänner, men detta visar bara hur bred antikrigsrörelsen är och hur snäv den krets är på väg att bli som är för kriget.
Om det rör sig om ett regimskifte skulle jag vilja fråga vilken ståndpunkt Europeiska unionen intar när det gäller att ta emot flyktingar från den diktatur man önskar sätta stopp för? Var finns Europeiska unionen när folk flyr från den förskräcklige diktator som min kollega Evans beskrev? Varför kastar vi dessa flyktingarna tillbaka i armarna på den regim som vi önskar byta ut? Varför stöder vi inte de demokratiska rörelserna i Iran, precis som min kollega Cohn-Bendit sade?
Jag slutar här eftersom min talartid är till ända.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! De senaste tio åren, sedan Gulfkriget, har Förenta staterna utvecklat en ?alla bombers moder?. Europa har under tiden med tålamod och diplomati försökt utvidga unionen. Det är en symbolisk och tydlig skillnad. Om Europaparlamentet och Europeiska kommissionen skulle ha det slutgiltiga ansvaret så skulle EU kunna agera med auktoritet för en världsfred och en internationell rättsordning. Tyvärr är det inte så. Det är inte bara demokratins och de mänskliga rättigheternas värderingar som förenar EU utan även viljan att genom samarbete garantera fred och inrätta en internationell ordning. 
Har kriget mot Irak börjat eller inte? Eller har kriget mot Irak egentligen aldrig slutat sedan Gulfkriget och kampen om övermakten i Mellanöstern bara hamnat i en ny fas? Det kommer historien att utvisa. Efter Saddams militära nederlag mot den internationella koalitionen hade regimen kvar sin ställning, men den hölls på plats genom ett hänsynslöst embargo som lämnade regimens makt över befolkningen oantastad men svälte ut befolkningen. De första fyra årens vapeninspektörer var inte effektiva när det gällde att avväpna Irak men fungerade som en underrättelsetjänst för de stater som skickade ut och betalade sina experter och spioner. Förenta staterna och Storbritannien kunde därefter bomba Irak med större framgång. De nya vapeninspektionerna under ledning av Hans Blix och Förenta nationerna som går hand i hand med militära hot var däremot framgångsrika. Därför måste vi fortsätta på den vägen och vi måste förena de europeiska länderna kring den ståndpunkten.

Queiró (UEN).
Herr talman! Det vi minst av allt skulle vilja se i dessa oroliga tider vore att den irakiska regimen kunde fira den mer än tänkbara splittringen av Förenta nationerna, de nästan oöverstigliga svårigheterna i Nato eller frånvaron av alla möjligheter till förståelse mellan de femton EU-länderna angående denna kris.
Sanningen är att under mer än tio år och 17 FN-resolutioner har den irakiska regimen fortsatt att skjuta upp destruktionen av sina olagliga vapen. Denna gång kommer dock inte Saddam Hussein att kunna fortsätta att utmana den internationella rätten. Låt oss säga utan att vara naiva att vi hoppas att det fortfarande är möjligt att uppnå ett beslut inom ramen för FN som på grund av dess fakta får Irak att frivilligt genomföra en nedrustning. Men vi vill också göra klart att vi inte kommer att hålla oss neutrala om en konflikt bryter ut. Vi kommer alltid att stå på demokratins och inte på tyrannins sida.
Vi står också på den internationella rättens sida, för vi önskar ett omedelbart och ovillkorlig uppfyllande av de 17 FN-resolutionerna om nedrustning av Irak. Vi står på den sida som inser att den kollektiva säkerheten har ett pris och vi får inte begränsa oss och motsätta oss den som betalar det enda avskräckande vapnet som Saddam känner till och fruktar, de mer än 200 000 soldaterna som har placerats i området.
Slutligen, herr talman, och bortsett från alla dessa skäl står vi inte neutrala eftersom vi anser att vår plikt är att alltid stå på våra allierades sida, såväl i goda som i svåra tider. Varför? Det är enkelt, herr talman: för om vi i framtiden utsätts för ett direkt hot kan vi på samma sätt be om solidaritet.

Coûteaux (EDD).
Herr talman, mina damer och herrar! Om vi inte i dag kände oss så oroade över hotet om en ny tragedi som kommer att kosta så många människor livet, skulle vi säga att denna kris är en ypperlig indikator på världen sådan den är. Den lägger nämligen i dagen sanningar som förespråkarna av självbestämmande länge varit ensamma om att hävda för döva öron och som plötsligt är på väg att bli accepterade som självklara.
Självklar sanning nummer ett: Aktörerna på den internationella arenan är inga block, och inte några civilisatoriska enheter som raskt yxas till för att tillfredställa en maktlysten och för övrigt lätt rasistisk tolkning av världen. De verkliga aktörerna är fortfarande nationalstaterna. Ett enat internationellt samfund existerar lika lite som det finns en enad västvärld, eller för övrigt ett enat Europa. Västvärlden, det så kallade internationella samfundet och Europa är fullkomligt splittrade. Splittrad är också vad den stackars Huntington så idiotiskt kallade ?den muslimska världen?, som omfattar både länder som är för ett krig, i likhet med Kuwait, och länder som är mot, i likhet med många arabländer. Det finns till och med länder som avstår från att ta ställning, som Pakistan. Europa är förstås inte mer enat, eftersom det är i detta vacklande bygge, som påstås vara involverat i en löjeväckande gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, som man finner de mest hårdnackade anhängarna av den amerikanska linjen, liksom de mest beslutsamma motståndarna. I nord som syd fattar varje nation sina egna beslut, oberoende av all sorts skenbar solidaritet, och det är inte bara den anglosaxiske springaren som utdelar en dödsstöt åt den gamla multilateralism som varit så på modet under 1900-talet. Nej, det är uppenbart att bara nationalstaterna återstår, och vi är glada över att detta har bevisats på ett så övertygande sätt.
Och vilken demonstration av Amerikas sanna natur, eller kanske skall man snarare säga Förenta staternas natur, för det är utan någon som helst rätt de gör anspråk på att tala för en hel kontinent, något som det modiga Chile nyss har bevisat. Förenta staterna försvarar i själva verket bara egenintressen på en väldigt trivial nivå, och inte ens det är säkert, eftersom man ser hur ett litet maktlystet kotteri så sakta rör sig i riktning mot det krig som ligger i imperiets hela natur, och imperiet är lika med krig. Detta är också något vi alltid har sagt. Samtidigt som nationen är den enda möjliga vägen att uppnå ett icke-totalitärt enande av världen.
Också Frankrike framstår genom denna kris sådan hon verkligen är, nämligen sådan hon i all evighet kommer att bestå, det enda verkliga bålverket mot de imperier som vill ge folken frihet som är ett annat namn för frihet....
(Talmannen avbröt talaren.)

Dell'Alba (NI).
Herr talman, herr rådsordförande, ledamöter! I denna kammare, liksom för övrigt i Förenta nationerna, verkar det som om vi oundvikligen har att välja mellan krig, med eller utan säkerhetsrådets stöd, och den veka, men tilltalande, ståndpunkt de som begär mer tid för inspektionerna har intagit. De senare stödjer sig för övrigt på de angloamerikanska militära påtryckningarna på Saddams regim och gör egentligen inspektionerna till ett mål i sig, trots att de mycket väl vet att Hans Blix och hans män svårligen kommer att lyckas avväpna Saddam ensamma. Likväl har många kolleger uttryckt sin avsky för Saddams regim också i dag, och krävt demokrati och frihet för irakierna.
Vi radikala ledamöter är, liksom hundratals andra framstående personer och parlamentsledamöter i en mängd länder, övertygade om att det fortfarande finns tid och marginal för ett annat scenario: att diktatorn i Bagdad går i exil, vilket skulle vara det enda sättet att verkligen undvika ett krig. Det är ett scenario som en del arabregeringar i regionen arbetar på sedan lång tid och som unionen skulle kunna ta till sig inför nästa resolution i säkerhetsrådet.
Sedan har vi perioden efter Saddam, som ingen har talat om i dag: vi är övertygade om att detta scenario måste kompletteras med att Förenta nationerna provisoriskt tar över styret i Irak i minst två år. Ett FN-styre är det enda som kan accepteras och som kan bidra till att föra in ett land som har utsatts för en av de grymmaste diktaturer vi känner till på rätt spår igen.
Herr rådsordförande! Jag hoppas att Europa skall kunna tala med en röst igen med detta som utgångspunkt.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Herr talman! Här har det sagts att man uppnått vissa framsteg i nedrustningen även om betydelsen av dessa framsteg är svåra att mäta i relativa termer eftersom man inte uppfyllt kravet att bevisa förstörelsen av massförstörelsevapen.
Man måste påminna sig att inspektörerna inte är privatdetektiver, de är inte lärlingar till Sherlock Holmes, utan de är notarier. Vi accepterar dock att man gjort framsteg. Varför har de gjorts? De har gjorts med hjälp av internationella påtryckningar, vars sista utväg är användande av våld. Man måste minnas att inspektörerna inte lämnade landet 1998 av egen vilja utan att de slängdes ut då regimen ansåg att faran var över.
Och man måste minnas offren, de tusentals personer som dog under tvillingtornens massor, de tiotusentals personer som eliminerats i Irak eftersom de varit oliktänkande eller helt enkelt eftersom de tillhört en annan minoritet, de hundratusentals som varit tvungna att gå i exil för att överleva. Jag antar att vi alla är överens om att man måste göra allt man kan för att de internationella terroristorganisationerna inte skall få tillgång till dessa massförstörelsevapen. Herr kommissionär, jag antar att det inte råder något tvivel om det.
Jag skulle också vilja påminna om att hittills har alla, utom Saddam Hussein, agerat med fullständig respekt för folkrätten. Om man skjuter upp beslut och omröstningar i Förenta nationernas säkerhetsråd är det just för att nå en överenskommelse som gör det möjligt för oss att hålla oss till folkrätten, och fastställa konkreta villkor för nedrustning och precisa datum för uppfyllelse. Som Europeiska rådet sagt kan inte inspektionerna hålla på i evinnerliga tider.
I detta sammanhang är tyvärr medlemsstaterna fortfarande splittrade och vi måste be Papandreou och kommissionsledamot Patten att de skall fortsätta att försöka nå en överenskommelse, även om vi vet att uppdraget inte är enkelt. Herr talman, denna överenskommelse bör grunda sig i viljan att nå konsensus i medlemsstaterna, i respekten för andras uppfattning, i att inte försöka tvinga på andra en politik som består av redan genomförda handlingar och att avhålla sig från kategoriska attityder. Ett ?aldrig mer? leder ingenstans.

 Sakellariou (PSE).
Herr rådsordförande! Först vill jag tacka det grekiska ordförandeskapet för alla dess ansträngningar och framgångsrika insatser, som har haft två syften: att kriget skall undvikas och att Europeiska unionen skall framträda med en gemensam hållning och en gemensam politik. Jag gratulerar er uppriktigt, herr ordförande, till er framgång, er stora framgång, då ni fick Europeiska unionen att enas om en gemensam ståndpunkt den 17 februari i Bryssel. Ni som ordförandeskap bär inte ansvaret för att den spanske premiärministern Aznar eller Anzar, som hans vän Bush kallar honom, fem dagar senare bröt denna överenskommelse och avvek från Europeiska unionens gemensamma ståndpunkt, då han på den amerikanske presidentens ranch förberedde förslaget till beslut i säkerhetsrådet om att inleda kriget mot Irak.
Herr talman, jag ber er ha förståelse för att jag fortsätter på tyska.

Van den Bos (ELDR).
Herr talman! Att hota med ett straff måste alltid vara så trovärdigt att straffet inte behöver utföras. Den massiva militära närvaron kring Irak och retoriken från Bush har gjort intryck på Saddam. Plötsligt medverkar han med inspektionerna och förstör vapen som han sade att han inte hade. Det är alltså naivt att påstå att Saddam endast hade kunnat övertygas genom diplomatiska vädjanden.
Förutom Saddam har tyvärr också Bush själv börjat tro så mycket på det militära hotet att han tycker att han inte längre kan undgå det. Att dra tillbaka en kvarts miljon militärer från Irakområdet medan Saddam fortfarande sitter i sadeln är för den amerikanska presidenten en vanära som han på alla vis vill förhindra. Han försökte till och med muta medlemmar i säkerhetsrådet för att framför allt möjliggöra ett anfall på kort sikt. Bush och Blair har nu blivit fångade i sin egen retorik och sin diplomatiska oförmåga att uppbringa tillräckligt med stöd. Utan grönt ljus från säkerhetsrådet återstår dem endast valet mellan två onda ting: inte göra något alls och alltså förlora ansiktet eller agera militärt utanför FN:s ram med alla negativa konsekvenser som det medför. Ett ensidigt militärt ingripande kommer att leda till en oerhörd instabilitet och allvarligt försvåra återuppbyggnaden av Irak. När Saddam själv förstörde raketerna så lade han en bomb under FN, Nato och EU, med hjälp på traven av oansvarigt agerande västerländska ledare.
Sedan murens fall strävar EU:s medlemsstater främst efter att försvara sina egna intressen och sin egen prestige och det blir inte mycket av en gemensam utrikespolitik. Den europeiska politiken måste bestå i att fortsätta utöva påtryckningar mot Saddam och det får absolut inte startas ett förhastat krig. Vi måste konkret visa vad tyrannen måste uppfylla inom en tidsfrist som inspektörerna finner rimlig. Endast FN kan se till att Saddam lyder och att straffet inte behöver verkställas.

Naïr (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär! Förenta staterna trodde att de kunde manipulera FN för att ge sitt plundringskrig i Irak legalitetens täckmantel, men FN har stått emot. FN och världsopinionen vill inte ha detta krig. Förnuft och rättvisa vägrar att underkasta sig den fanatiska fundamentalism som sedan en tid tillbaka härskar i Washington. Det irakiska folket är oskyldigt. Varför måste man bomba dem också, när de så länge levt under ett så grymt embargo?
Detta krig kommer att störta oss ner i civilisationernas krig. Den här gången är det inte muslimska traditionalister som provocerar fram konflikten, det är den amerikanska administrationen. Reaktionerna kommer att bli fruktansvärda. Redan i går uppmanade moskén i Al-Hazar, den muslimska världens Vatikan, till heligt krig mot amerikanerna. Frankrike kommer att lägga sitt veto i säkerhetsrådet, liksom Ryssland. Vi måste stödja freden.

Lannoye (Verts/ALE).
Herr talman! Först av allt vill jag tacka kommissionsledamot Patten för hans kloka ord, och tacka de olika kolleger som klart och entydigt har förordat en avväpning av Irak med hjälp av vapeninspektioner och på fredlig väg.
Barbari kan inte bekämpas genom barbari. Och krig är en form av barbari, vare sig man vill det eller ej. Det är också ett ålderdomligt sätt att lösa konflikter. För drygt ett år sedan kallade Förenta staternas president ett antal länder för skurkstater. De misstänktes för att förfoga över massförstörelsevapen som hotade världsfreden och som de ville använda för att göra militära erövringar. Att skaffa bort massförstörelsevapen är förvisso ett vällovligt syfte, som vi alla måste försöka uppnå inom ramen för FN, och framför allt inom ramen för icke-spridningsavtalet. Men hur skall vi förklara för befolkningarna i de så kallade skurkstaterna att massförstörelsevapen är dåliga när de tillhör dessa länder och bra när de tillhör så kallade ?rättfärdiga? stater? De rättfärdiga staterna finns framför allt i Europa, men vi har också Förenta staterna, vars armé är beredd att använda sådana massförstörelsevapen, det vill säga taktiska kärnvapen, i det krig man vill föra mot Irak. Det är totalt motsägelsefullt och ytterligare en post att föra upp på den amerikanska regeringens balansräkning inom området för internationell rätt.
Om jag ville haka på president Bushs parodiska tal, skulle jag säga att den amerikanska staten är en superskurk. Men jag skall inte göra det. Det vore att förolämpa den amerikanska befolkningen - och jag vill inte att vi hänfaller åt förolämpningar. I förra veckan hade vi nämligen möjlighet att träffa amerikanska folkvalda som öppet motsatte sig en militär aktion. De demonstrerar mot krig tillsammans med sina medborgare och företräder enligt min uppfattning en stor majoritet av den allmänna opinionen.

Camre (UEN).
Herr talman! Alla de vackra orden om att Saddam Hussein måste avväpnas och att det irakiska folket har rätt till sin frihet klingar egendomligt tomma när vi alla vet att Saddam Hussein inte drömmer om att nedrusta, gå i exil eller ge det förtryckta irakiska folket dess frihet. Europas historia från 1930 till 1939 är historien om ett Europa som gradvis gav upp inför Hitlers dominans och aggression. ?There will be peace in our time?, sade Chamberlain, när han kom tillbaka efter mötet med Hitler i München 1938. I dag säger vår tids ?Chamberlains? att Saddam Hussein kan avväpnas av vapeninspektörerna. Om detta stämmer, varför har vi då inte gjort det för länge sedan? Vi glömmer också att de vapen som hotar Iraks omvärld och som vi vill avlägsna inte är de vapen som används för att förtrycka det irakiska folket - det klarar man lätt av med konventionella handeldvapen.
Kriget mot Saddam Hussein skall vara ett befrielsekrig. Det handlar om att demokratisera de arabiska länderna. Demokrati och ekonomisk utveckling är vårt enda skydd mot terrorister, men Europeiska unionens insats under de senaste tolv åren, sedan vapeninspektionerna startade, har varit att garantera en fredlig samexistens med diktatorn. Europeiska unionen måste tänka om, och på ett mycket mer aktivt sätt agera för de arabiska folkens frihet och sociala utveckling. Så länge vi endast har ord att erbjuda är vi maktlösa.

Sandbæk (EDD).
Herr talman! År 1950 antog generalförsamlingen resolution 377 med titeln ?Samling för fred?, där man slog fast att när vissa villkor är uppfyllda - till exempel om säkerhetsrådet inte klarar av att fullgöra sina uppgifter - ?skall generalförsamlingen omedelbart ta ärendet under övervägande i syfte att lägga fram lämpliga rekommendationer om kollektiva insatser för medlemmarna?. Jag skulle vilja att det grekiska ordförandeskapet underlättade ett sammankallande av ett sådant extra sammanträde i generalförsamlingen, i enlighet med stadgans artikel 20, i syfte att utarbeta rekommendationer med avseende på ett bevarande av den internationella freden och säkerheten. Om Förenta staterna tillåts inleda ett unilateralt krig, är det möjligt att Kina inom kort invaderar Taiwan eller att Ryssland försöker att återskapa Sovjetunionen. Därför ber jag det grekiska ordförandeskapet att sammankalla till ett sammanträde i generalförsamlingen.

Souchet (NI).
Herr talman! Den världsomfattande konfrontationen mellan två sätt att uppfatta internationella förbindelser i Irakfrågan klyver Europa i två delar. Krisen skingrar illusionernas dimmor och ställer oss på nytt inför verkligheten. De som hade glömt detta påminns om att nationalstaterna fortfarande är de diplomatiska och strategiska aktörerna, som när analyserna sammanfaller självklart kan agera gemensamt på ett effektivt sätt på mellanstatlig nivå, och att Europeiska unionen inte är en politisk fråga. Att Europa är intensivt närvarande i denna kris beror inte på den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens mekanismer, utan på den politiska viljan hos ett antal europeiska länder. Det mest beslutsamma stödet för den amerikanska visionen är europeiskt, precis som de mest uttalade motståndarna är europeiska.
Konventet kommer därför att behöva dra lärdomar av denna återgång till verkligheten. Ingen bör längre fundera på att tvinga fram en gemensam allomfattande utrikespolitik med hjälp av bindande majoritetsbeslut. Det vore att välja likriktningens väg istället för det europeiska oberoendets väg. GUSP måste anpassa sina ambitioner till verkligheten, måste bidra till att harmonisera ländernas diplomati på de punkter där man är överens, och låta länderna agera självständigt när så inte är fallet och aldrig mer försöka ersätta dem med konstlade och icke-fungerande pseudoöverenskommelser, för det vore att handla på ett sätt som skadar Europa.

Brok (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tror att vi i dessa dagar kan konstatera att den definition av intressen som görs enbart nationellt av de europeiska staterna i existerande storleksordningar, är en feltolkning, för man klarar inte av att genomdriva nationella intressen i sådana globala tvister.
Vi ser det nu i den tragiska situation som den brittiske premiärministern befinner sig i, som så troget har stött den amerikanska sidan och nu eventuellt hamnar i underläge, eftersom han inte kan leverera några rimliga resultat. Detta kan man också betrakta med ett visst mått av cynism. För en sak står fullständigt klar: Den som inte iakttar artikel 11 i Nicefördraget och därigenom motarbetar Europeiska unionens intressen av att eftersträva gemensamma ståndpunkter, kommer inte heller i denna uppgörelse att höra till vinnarna. Det må vara så att han i varje fall, under alla omständigheter, ville vara med, eller också ville han, liksom den tyske förbundskanslern, absolut inte vara med. Av den anledningen måste också just de stora länderna förstå - och denna kris bidrar därför till det - att det egna intresset för de egna medborgarna bara kan genomdrivas om vi finner ett gemensamt gränssnitt för alla europeiska stater och lägger alla dessa i vågskålen.
Därför hoppas jag att denna kris inte skadar utvecklingen av en europeisk utrikes- och säkerhetspolitik, utan får en katalysatorfunktion, så att vi kommer framåt i denna fråga.
Om Amerikas förenta stater kommer att påbörja ett unilateralt krig, kommer vi att få stora legitimitetsproblem bland befolkningen. Det kommer att bli mycket svårt att åter ta upp den viktiga transatlantiska dialogen, framför allt med stöd av våra medborgare. Jag anser att det är av stort intresse för oss alla att de transatlantiska förbindelserna i detta läge inte lider någon varaktig skada. Av den anledningen måste vi också klara av att så snabbt som möjligt efter ett eventuellt Irakkrig skapa visioner, med vilka vi kan få de transatlantiska förbindelserna på fötter igen förutom genom Nato och säkerhetsalliansen, för att på sikt göra förbindelserna hållbara och därmed finna stöd bland medborgarna på båda sidor av Atlanten för dessa förbindelser.
Det får ändå inte vara så att visionen för framtiden är att bilda allianser med Moskva och Beijing, och på grund av vårt uppträdande fjärma oss från det land som vi har gemensamma värderingar med - Amerikas förenta stater.
(Applåder)
Men jag anser att detta också betyder att vi som europeisk union - om vi har en gemensam röst - måste klargöra att de militära åtgärderna visserligen är viktiga i kampen mot diktatorer som Saddam Hussein och i kampen mot den internationella terrorismen, men att detta krig ändå bara kan vinnas på global nivå om vi förfogar över förebyggande krafter och en kulturell dialog, och om vi är medvetna om idéer om social rättvisa, om vi har vittgående kriterier med vilka vi klarar att behandla hela denna fråga. Jag tror att det är vår uppgift att konstatera att denna värld bara kan göras fredlig om vi inte enbart använder oss av militära medel.

Berès (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag tror att applåderna efter ert anförande helt enkelt var en hyllning till det faktum att ni denna morgon visade att en europeisk kommissionsledamot kan förkroppsliga européernas röst och att det finns en europeisk röst i denna kris. Tack.
(Applåder)
Det sägs att ett blixtkrig skulle göra det möjligt att först införa demokrati i Irak, och sedan torrlägga terrorismens källa. Men vad säger man då om situationen i Afghanistan, där ett blixtkrig har utspelat sig och där vi dag efter dag i tysthet bevittnar de afghanska kvinnornas öde? Vad säger man om mobiliseringen hos den nya supermakt som den allmänna opinionen utgör? Förstår man då inte att dess beslutsamhet att gå ut på gatorna dikterades av övertygelsen att ett krig inte skulle torrlägga terrorismen, och att ett unilateralt preventivkrig dessutom skulle ge upphov till en ny terrorism? Det är med utgångspunkt i vad detta mobiliserade europeiska folk säger oss som vi måste agera i säkerhetsrådet. När vi inom ramen för FN har engagerat oss till förmån för en avväpning som möjliggörs genom internationella påtryckningar och konstaterat att denna process fungerar, enligt de villkor som gemensamt fastställts, då kan vi inte acceptera att man mitt i arbetet vill ändra reglerna och ställa ett ultimatum.
Vad vi hoppas på är att en majoritet skall motsätta sig ett ultimatum i säkerhetsrådet. Vi tror på detta. Vi menar att krig kan undvikas. Det beror till stor del på Europa. Herr tjänstgörande rådsordförande! Det beror till stor del på er, när det gäller att ge Hans Blix den tid han säger sig behöva för att slutföra arbetet. Han har sagt att det inte handlar om veckor eller år, utan månader.
Det är mot den bakgrunden som vi menar att vetorätten för vissa permanenta medlemmar i säkerhetsrådet bör användas om det inte går att samla en majoritet. Men i första hand hoppas vi på en majoritet i säkerhetsrådet. Vi ville ha inspektioner och internationell legalitet. På dessa punkter var alla européer överens. Vapeninspektörerna har utfört sitt arbete och gjort framsteg som vi välkomnar. Vapeninspektörerna kräver mer tid. Det måste vi ge dem.
I grund och botten vet vi att det är den nya världsordningen som nu spelas upp för oss. Det var inte den 11 september 2001 den började införas, utan efter Berlinmurens fall. Kvar i världen lämnar den bara en enda supermakt. Och i det läget anser vi inte att ett enda europeiskt land i det långa loppet ensamt kan hålla stånd mot vad som kommer att bli en pax americana. Vi är européer, vilket innebär att vi tror på debattens och övertygelsens värden, det onödiga i förödmjukelser, det nödvändiga i att ge alla en plats på den internationella arenan, och vi tror framför allt på den internationella rätten.

Rutelli (ELDR).
Vad kan Europa göra när det nu skall fattas beslut om Irakkrisen? Herr talman, jag säger Europa, hellre än parlamentet eller rådet eller kommissionen, och jag tänker på det europeiska folket, som till mycket stor del är emot ett krig för att avväpna Irak och, med än större rätt, är emot ett krig för att byta ut regimen i Irak.
Europeiska rådet tog ställning vid sitt möte den 17 februari: ett krig skall vara den sista utvägen och kan hur som helst inte inledas utan ett tydligt mandat från Förenta nationerna. Låt oss komma ihåg att parlamentet har röstat igenom en resolution som uppmanar säkerhetsrådet att agera mot Saddam Hussein, på grundval av de mycket allvarliga brott han har begått mot mänskligheten. Den håller vi fast vid med kraft, för denna diktatur har lämnat förfärande blodspår efter sig. Därför måste Irak avväpnas, men via FN. Vi måste stödja en demokratisering av Irak, men via FN. Ett unilateralt krig skapar en spricka i FN och i Nato och försätter Europa i kris. Till somliga av våra europeiska bröder vill vi säga att en röst i säkerhetsrådet som går emot Brysseldokumentet, emot parlamentets vilja, emot kommissionens vilja, skulle innebära ett hugg mot Europas hjärta. I artikel 19 i unionsfördraget står det att medlemsstater som också är permanenta medlemmar i säkerhetsrådet skall försvara unionens ställningstaganden och intresse. Vad hände i fråga om det före detta Jugoslavien? Säkerhetsrådet kunde inte fatta beslut om en intervention i Kosovo, utan det var Nato som stod för denna, med Europeiska rådets samtycke. 
Det handlar också om vår amerikanske allierades och väns auktoritet och anseende liksom om broderskapet mellan våra folk, som aldrig har känts så starkt som efter den 11 september och aldrig har varit så hotat som i dag, på tröskeln till ett onödigt, orättfärdigt och olagligt krig. Förenta staterna skall veta att de folkvalda som har samlats här bekämpar antiamerikanska strömningar och därför ber Förenta staterna att visa större respekt för europeiska idéer och övertygelser.
Herr talman! Om Irak kan avväpnas utan krig är detta en seger för förnuftet, för FN och också en seger för Förenta staternas och Storbritanniens militära påtryckningar liksom för Frankrikes, Tysklands och Europas engagemang mot unilateralismen. Om det blir krig blir det katastrof. Låt oss alltså förena oss mot Saddam Husseins diktatur, för det irakiska folkets frihet. Låt oss hålla kriget borta från det unga ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Krivine (GUE/NGL).
Herr talman! Vi står inför en katastrof som tillkännagivits och önskats av den amerikanska administrationen. Det framstår nu som uppenbart att de värden Bush försvarar inte har något med demokrati att skaffa, utan snarare är börsnoterade värden som stinker av olja. Irak har ännu inte krossats under en bombmatta när Wall Street Journal den 10 mars tillkännager att den amerikanska administrationen erbjudit fem amerikanska koncerner ett bud på 900 miljoner dollar för återuppbyggnaden av landet. Vilket erkännande!
Irak är inte det första land som blir offer för en offensiv som skall ge den amerikanska kapitalismen möjlighet att globalisera sitt ekonomiska och därmed militära världsherravälde, genom att förvandla folken till handelsvaror och kanonmat. Afghanistan, Colombia, Filippinerna, Venezuela, Palestina, ingen slipper undan. Men den 15 februari inträffade en annan genomgripande förändring. Tusentals människor invaderade gatorna i våra huvudstäder för att säga nej till krig, och de kommer att göra samma sak den 15 mars. I en demokrati gäller det att ta fasta på detta krav och ingen endaste parlamentsledamot eller regering kommer att slippa undan. Vetorätten finns hädanefter på gatorna. Här som i Förenta staterna måste alla välja sida.

Kronberger (NI).
Herr talman! Argumenten från dem som förespråkar ett krig i Mellanöstern blir för varje dag allt svagare och mindre trovärdiga. Vi måste se på hur man i FN:s säkerhetsråd öppet försöker att genom ekonomiskt stöd till fattiga afrikanska stater köpa sig ett godkännande av ett krig.
Sedan den senaste debatten här om Irakkriget har det emellertid också skett glädjande saker. Det turkiska parlamentet har åtminstone preliminärt avvisat en krigsuppmarsch genom sitt territorium. I Storbritannien har mer än 200 labourledamöter uttalat sig mot kriget. Vi högaktar dem för det.
Den som är mot det planerade kriget i Irak är inte en motståndare till Förenta staterna, utan en förespråkare för civilisationen!

Morillon (PPE-DE).
Herr talman! Måste det gå så långt som att vi tar till vapen för att tvinga Saddam Hussein att slutgiltigt avstå från sina program för att utveckla, tillverka och lagra massförstörelsevapen och lägga fram bevis för detta? Jag hör till dem som fortfarande hoppas att det skall gå att undvika, och efter gruppordföranden Pasqua vill jag här säga att jag stöder de ansträngningar i denna riktning som gjorts av Frankrike och den franska regeringen. Jag instämmer även med dem som hävdar att detta endast kan ske med ett FN-mandat, om det blir nödvändigt att tillgripa denna sista utväg. FN är den enda organisation som kan skänka legitimitet åt en sådan aktion. Med adress till Barón Crespo vill jag säga att det skulle innebära en radikal förändring i det internationella samfundets agerande. Hittills har det rått enighet om att militära aktioner endast får förekomma i en legitim självförsvarssituation, eller med andra ord för att bemöta en faktisk aggression.
Kära kolleger! Vi har tagit upp denna fråga till diskussion under föregående debatter. Självklart har vi inte hittat något slutgiltigt svar på frågan. Men jag skulle här vilja påminna om att det är i frågan om det legitima eller illegitima i varje form av preventiv eller avskräckande militär aktion som vår grupp inte har velat ansluta sig till den majoritetsuppfattning som parlamentet gav uttryck åt i sin senaste resolution. Herr rådsordförande! Hur skall vi bemöta den nya utmaning som den internationella terrorismen innebär, om vi inte inom detta område precis som inom andra områden tillämpar försiktighetsprincipen, som i dag erkänns av alla? Personligen tror jag att alla stats- och regeringschefer som informeras om ett allvarligt hot mot miljoner medborgares liv och som då inte vidtar alla åtgärder som krävs för att skydda dem, skulle ses som skyldiga i medborgarnas ögon.
Massförstörelsevapen utgör ett verkligt hot mot folkens överlevnad och hälsa. Varje gång det bekräftas att ett sådant hot föreligger tror jag att det är de ansvariga politikernas skyldighet att undanröja detta hot, utan att vänta tills det har satts i verket, det vill säga genom preventiva, diplomatiska, ekonomiska och politiska åtgärder och om dessa åtgärder inte räcker, genom att som en sista utväg tillgripa militära aktioner. Detta är vad vi alla gemensamt har åtagit oss att åstadkomma i Irak, och vad vi troligen i morgon måste göra i Nordkorea, och det är i kraft av denna övertygelse som jag här upprepar att våra nuvarande meningsskiljaktigheter i mycket högre utsträckning är skenbara än verkliga.

Titley (PSE).
Herr talman! Inspektörernas roll förefaller vara avgörande för denna debatt och därför borde jag kanske ägna några minuter åt att granska deras verksamhet. Många har påstått att deras arbete så här långt har varit framgångsrikt. Jag måste säga att jag inte delar den åsikten. Visserligen har man gjort vissa framsteg, men dessa är i själva verket bara toppen av isberget. Den 7 mars publicerade Unmovic ett dokument med titeln ?Olösta avväpningsfrågor: Iraks förbjudna vapenprogram?. Detta dokument är 173 sidor långt och innehåller en uppräkning av 29 separata uppsättningar olösta frågor. Dessa omfattar starka misstankar om att det fortfarande finns 10 000 liter mjältbrandsbakterier. Vi vet att man har upptäckt en målrobot som kan sprida biologiska och kemiska vapen, och dessutom vet vi att man har påträffat klusterbomber. Detta är ingen framgång. Rapporten är en tydlig indikation på att Irak bryter mot resolution 1441, att man inte samarbetar fullt ut med inspektörerna och att man inte har avslöjat hela sanningen. Trots dessa bevis påstod Iraks ständiga representant i Förenta nationerna den 7 mars än en gång att Irak inte har några massförstörelsevapen.
Men trots dessa bevis är det många i denna församling som har sagt att inspektionerna bör fortsätta. Men hur länge? När skall vi säga att det räcker? Låt oss dra oss till minnes att Irak för tolv år sedan fick 15 dagar på sig att avväpna. Vi vet att inspektörerna har släppts in endast till följd av militära påtryckningar, vi vet att Saddam Hussein gör eftergifter för att dra ut på processen fram till sommaren då ett krig är omöjligt att genomföra. Vi vet att det är omöjligt att i all oändlighet upprätthålla de militära påtryckningarna under sådana omständigheter, och vi vet därför att Saddam Hussein kommer att ta till sina gamla knep och hindra inspektörerna så snart hotet minskar. Så sent som i går utfärdades flygförbud för de spaningsplan av typen U2 som han tidigare beviljat eftergifter för. Är inte det ett tecken på vad som komma skall? Ändå begär vi att inspektionerna skall fortsätta i all oändlighet, och nog är det så att detta helt enkelt beror på att vi vill slippa undan ett beslut.
Kommissionsledamot Patten propagerade på ett övertygande sätt för följderna av unilaterala insatser. Jag kan i stort sett ställa mig bakom det som sades. Vad han däremot inte nämnde var vad som kommer att hända med FN om vi inte vidtar effektiva åtgärder för att genomföra tolv år av resolutioner som inte har efterlevts. Om vi inte kan vidta effektiva åtgärder för att avväpna Irak är FN:s roll som en effektiv kraft överspelad och de stora länderna kommer att agera unilateralt till förfång för freden och stabiliteten i världen. Världens framtid står på spel. Vi har hört mycket sägas om före detta presidenter, påven och akademiker. Alla har de en sak gemensamt, alla saknar de helt makt. I detta läge när världens framtid står på spel, krävs det ärlighet, mod, beslutsamhet och oräddhet för att förmå världssamfundet att uppträda tillsammans. Det krävs en andra FN-resolution och en tydlig tidtabell för att klargöra att inspektörerna kan fortsätta sitt arbete fram till ett visst datum men inte längre. När så sker måste vi vara beredda att inleda ett krig. Om vi inte gör det är vi förlorade.
Jag är särskilt stolt över det mod, den oräddhet och den klarsynthet som min partiledare har uppvisat och jag önskar att fler partiledare gjorde detsamma.
(Applåder)

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Det har blivit uppenbart för alla att avväpningen, som för övrigt fortgår, och störtandet av Saddam bara är en förevändning. Det råder inget tvivel om att det verkliga motivet är Förenta staternas och dess allierades önskan att få kontroll över Iraks oljetillgångar och landets geografiska och strategiska läge. Det är också sant att kriget, även om det äger rum efter ett FN-beslut, kommer att få oerhörda konsekvenser inte bara för det irakiska folket utan också för området, för Europa och för hela världen. Frågan är därför om det grekiska ordförandeskapet och Europeiska unionen, på grund av det växande motståndet bland våra folk och hos det amerikanska folket, kommer att förhindra detta oerhörda brott. Kommer de att i detta syfte utnyttja de fyra rösterna i säkerhetsrådet? Kommer den grekiska regeringen och de andra regeringarna att sluta bidra till krigsförberedelserna genom att på alla möjliga sätt underlätta en invasion?
Herr talman, i denna kritiska stund, då det så oerhört tydligt märks att Sovjetunionen inte längre finns, riktar jag en sista vädjan till er och till alla kollegerna om att förhindra detta krig, som kommer att förebåda nya krig. Vi måste stänga den väg som leder till fördärvet!
Låt oss samtidigt uttrycka vår solidaritet med det irakiska folket i dess kamp för att störta den tyranniska regimen!

Sichrovsky (NI).
Herr talman! Jag vill tacka de få damerna och herrarna i salen, framför allt kollegerna Poettering och Watson, för att de i all berättigad diskussion om metoderna för att avväpna den irakiske diktatorn erinrat om vem som är vän och vem som är fiende i denna dispyt. Bland alla banderoller här i kammaren ser jag visserligen hela tiden huvuden på företrädare för demokratiska stater, men aldrig Saddam Husseins ansikte. Hatet mot Förenta staterna skapar kanske en kortsiktig sammanhållning mellan extremt olika politiska grupperingar, men den kommer inte att kunna utgöra någon grund för en gemensam europeisk utrikespolitik. Tvärtom, den kommer bara att förhindra den.
Låt mig också för dem som här kommer med goda råd om hur vi skall hantera diktaturer citera de ord som sades av Rwandas president Kagame denna vecka: Jag hoppas att säkerhetsrådet och FN handlar med bestämdhet i Irak och inte på samma sätt som de gjorde i Rwanda, för rådet kan fatta felaktiga beslut. Det gjorde man i Rwanda, och vi har förlorat 1 miljon människor.

Tajani (PPE-DE).
Herr talman! De nyheter som kommer från New York i dag, att ultimatumet förmodligen kommer att skjutas upp, gör att vi fortfarande kan hoppas att Irakkrisen skall kunna lösas utan vapen. Att Förenta staterna och Storbritannien är beredda att skjuta upp slutdatumet för sitt ultimatum till Saddam Hussein ger på nytt en strimma hopp om fred.
Det finns fortfarande tid för politik och diplomati och alla vägar att undvika ett krig måste utforskas: detta är inget omöjligt mål. Först och främst måste - jag håller med ordförande Poettering om det - Saddam Hussein utan tveksamhet eller hyckleri förstöra de förbjudna vapnen. Saddam Hussein måste samarbeta med FN-inspektörerna utan att låta någon tid gå förlorad. Iraks diktator har också möjlighet att lämna sitt land och på så sätt befria det från en intolerant regim och återge det demokrati: detta är ett alternativ som bland andra många ledamöter i detta parlament har förespråkat.
Europa måste dock också göra sin kraftiga stämma hörd och undvika splittring och motsättningar. Det dokument som antogs den 17 februari skall vara utgångspunkten för rådets och kommissionens handlande och alla politiska krafter som finns företrädda i detta parlament måste i första hand arbeta för att Förenta nationernas trovärdighet inte skall naggas i kanten eller reduceras. Europas politik och diplomati måste sättas i rörelse för att förhindra att den internationella krisen gör att denna institution, som vi alla identifierar oss med, förlorar sin roll som instrument för att värna om den internationella rätten. Vi måste också arbeta för att undvika att ett annat multilateralt organ, Nato, förlorar i trovärdighet.
Herr talman! Det är således vår skyldighet att arbeta för ett enat Europa. De sprickor som har visat sig under de senaste veckorna måste överbryggas genom att alla gör en extra kraftansträngning: ett svagt och splittrat Europa främjar inte freden. Vi måste dra lärdom av svårigheterna så att Europa kan återgå till att spela en huvudroll på den internationella scenen.
Men, herr talman, vi får heller inte glömma de förbindelser och den värdegemenskap vi har med Förenta staterna - ett land som sårades allvarligt av attentaten den 11 september, attentat som också sårade oss alla, alla européer - och vi måste undvika att Washington lämnas ensamt. Det är därför som alla internationella diplomatiska insatser i dessa dagar måste syfta till att åstadkomma en lösning på Irakkrisen. Europeiska unionen och Förenta staterna måste komma fram till gemensamma initiativ inom ramen för den internationella rätten.

Iivari (PSE).
Herr talman! Historien har lärt oss att det är så gott som omöjligt att samarbeta med diktatorer, eftersom de inte bryr sig om sitt eget folks lidanden. Detta gäller även Iraks ledare Saddam Hussein. Det irakiska folket har fått betala dyrt för sin ledares omedgörlighet. Den irakiska ledningen har inte ens till fullo velat utnyttja programmet ?mat mot olja?, utan har hellre låtit sina medborgare lida i brist på tillräcklig näring och mediciner. 
För oss européer, som utgår från internationella konventioner och samarbetspolitik, har det varit smärtsamt att konstatera att endast väpnade påtryckningar har fått Saddam Hussein att acceptera vapeninspektörernas verksamhet. Före det hade Iraks ledning trotsat FN:s beslut och inte gått med på att avstå från sina massförstörelsevapen och vapenprogram. Fastän man har gjort framsteg i vapeninspektionerna innehåller vapeninspektörernas rapport fortfarande över hundra obesvarade frågor. De gäller bland annat obemannade stridsflyg samt scudrobotarnas och mjältbrandsbakterielösningarnas öde.
Mitt hemland Finland betonar starkt FN:s roll i lösningen av Irakkrisen. President Halonen konstaterade i går att Finland stöder säkerhetsrådet och dess beslut, och att kraftåtgärder utan säkerhetsrådets bemyndigande inte kan accepteras. Halonen sade också att Finland stöder fortsättningen av vapeninspektörernas arbete så länge som arbetet är meningsfullt och nyttigt. Säkerhetsrådet måste överväga tidsresurserna utgående från vapeninspektörernas rapport.
Det är synnerligen viktigt att medlemmarna i säkerhetsrådet gör allt för att uppnå enighet. Målsättningen bör naturligtvis vara att nedrusta Irak utan att behöva tillgripa kraftåtgärder. Om nedrustningen kräver krigshandlingar måste även de vara godkända av säkerhetsrådet. Målmedveten diplomati måste gå före de pampiga offentliga framträdandena av säkerhetsrådets medlemsstater. Vapeninspektörernas arbete måste ges tillräcklig tid, men det får inte betyda att Saddam Hussein i evighet kan spela med det internationella samfundet.
Människoskaror över hela världen har givit sig ut på gatorna för att demonstrera för en fredlig lösning av Iraktvisten. Man måste verkligen ge freden en chans, men förutsättningen för en fredlig lösning är att det internationella samfundet kan vara säkert på att Irak inte besitter farliga massförstörelsevapen eller program för att utveckla sådana.
FN och dess säkerhetsråd bör spela en primär roll i lösningen av Irakkrisen. Om FN inte kan agera finns det en risk att vi förlorar vårt viktigaste globala instrument för säkrande av världsfreden. Europeiska unionen bör nu enhälligt och med alla krafter stärka FN:s verksamhetsförutsättningar.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Det har fallit på mitt hemlands regerings lott att axla detta tunga ok. Det är en svår situation, men vi har möjligheter, vi har traditioner - det är traditionerna från de tidigare grekiska ordförandeskapen, Andreas Papandreous regeringar, som målmedvetet kämpade för freden, för Europas oberoende.
Herr rådsordförande, vi kan behålla våra allianser, även med Förenta staterna, men, för att nu använda ett historiskt exempel, Förenta staternas vänner var inte de som sade till dem ?fäll napalmbomber över Vietnam? utan de som sade till dem ?upphör med detta krig?. Vi kan kämpa för Europeiska unionens enighet - som har förnedrats genom att representanter för Förenade kungariket vänder sig till Kamerun, Angola och Guinea för att få med dem i kriget - genom att stödja principerna i Europeiska unionens fördrag om fred, om FN-stadgan, och genom att ge Blair och Aznar en tillrättavisning.
Vi kan ingå en stor allians med Europas folk. Inget ordförandeskap har haft den förmånen att Europas folk demonstrerar på gatorna och har en gemensam inställning. Och den de bör lyssna på är inte bara Schröder, inte bara Chirac, utan också Simitis, det grekiska ordförandeskapets ledare. Det är en svår situation, vi är ett litet land, men Belgien är också litet. Ni har goda föresatser, men vi vill ha mera resultat.

Ferber (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Krigsrisken i Irak lämnar ingen oberörd. Jag känner inte någon som inte skulle föredra en fredlig lösning i Irak. Det borde också vara självklart bland demokrater.
Men enbart fredsvilja från vår sida räcker inte, man måste också göra något. Europa har förlorat i betydelse i detta sammanhang. Vi har under loppet av de senaste veckorna och månaderna inte lyckats behålla och utveckla den tidigare centrala rollen som Förenta staternas partner. Det har tyvärr min förbundsregering - den tyska regeringen - avsevärt bidragit till. För att vinna valen har förbundskansler Schröder underblåst krigsrädslan i Tyskland, och i gengäld har han splittrat Europa, Nato och - det intrycket får man nästan - Förenta nationerna. Han har inte på något sätt bidragit till att Saddam Hussein tar Förenta nationernas påtryckningar på allvar. Men det betyder att vi nu måste klargöra att vi är intresserade av en verklig fred, som inte lämnar plats - det vill jag uttryckligen säga - för despoter som underkuvar sitt folk, gör en region instabil och tillverkar och förfogar över farliga massförstörelsevapen.
Europa talar utrikespolitiskt fortfarande inte - ännu mindre än någonsin tidigare - med en röst. En gemensam utrikes- och säkerhetspolitik är mer avlägsen än någonsin. Därför behöver Europa Amerikas förenta stater som en garant för fred och frihet i världen. Det är inte Europa som har fått slut på folkmordet på Balkan. Utan Förenta staterna skulle krigsförbrytaren Milosevic ännu inte sitta på den anklagades bänk i Haag. Det är inte Europa som klarar av att få bukt med konflikten mellan Indien och Pakistan. Det är inte Europa som klarar av att inta en hållning som garanterar vår säkerhet. Europa ensamt har inte potentialen att bekämpa den internationella terrorismen.
Förenta staternas politik presenteras säkerligen inte alltid på ett övertygande sätt av Förenta staternas regering. Den uteslutande koncentrationen på massförstörelsevapen var säkert inte så lyckad. Därigenom överflyttas bevisföringen, initiativet överlåts på inspektörerna och slutligen också på Saddam Hussein, och Förenta staterna och dess förespråkare manövreras in i en defensiv position. Men faktum kvarstår att Saddam Hussein hotar världsfreden. Vi har på denna kontinent ofta haft att göra med despoter, där man redan i förväg kunde förutse vad de ville, och sådant finner vi också hos Saddam Hussein.
Faktum kvarstår att godtycke, terror, tortyr och mord tyvärr hör till vardagen i Irak. Faktum kvarstår att många frågor fortfarande är obesvarade. Förfogar Irak över smittkoppsvirus? Vad har hänt med senapsgasgranaterna? Var finns den mycket farliga nervgasen VX och de stora mängderna mjältbrandsbakterier, var finns de 6 500 bomberna med kemiska stridsmedel, och var finns de mobila vapenlaboratorierna? Det är lika viktigt att dessa frågor klaras upp. Men förutom att klara upp dessa frågor är det också viktigt att fundera över denna regions framtid. Här har Europa en stor uppgift.
Jag uppmanar utrikesministrarna att tillsammans med kommissionsledamoten utveckla modeller för den kommande behandlingen av detta område och förbindelserna med detta område.

Andersson (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Frågan handlar om hur Irak på bästa och mest effektiva sätt skall avväpnas och inte om den förhatliga regimen. Regimen är självklart förhatlig - det finns väl ingen i denna kammare som älskar Saddam Hussein - men frågan är hur massförstörelsevapnen skall avlägsnas. Sker denna avväpning bäst genom militärt ingripande eller genom fortsatt arbete av vapeninspektörerna?
För min del är jag övertygad om att det bästa sättet i nuläget är genom fortsatt arbete av vapeninspektörerna, helt enkelt för att ett väpnat ingripande alltid är en sista utväg. När alla andra möjligheter är prövade kan det bli aktuellt. Ett sådant ingripande skulle ha mycket stora konsekvenser, inte bara för folket i Irak och alla de oskyldiga som skulle drabbas, utan också, tror jag, för de fortsatta relationerna med arabvärlden.
Dessutom anser jag att vapeninspektionerna fungerar. Man kanske skulle kunna önska att de fungerade ännu bättre, men det görs framsteg för närvarande. Vi skall vara medvetna om att inspektionerna fungerar på grund av det tryck som finns på Saddam Hussein, att det finns ett hot om ett väpnat ingripande. Det är därför viktigt att detta tryck upprätthålls. Denna situation kan inte pågå för evigt, men de tidsgränser som hittills har föreslagits från USA och andra har varit helt orealistiska. Därför skall vapeninspektionerna fortsätta.
Att gå till anfall utan ett beslut i FN:s säkerhetsråd vore fullständigt förkastligt. Det bryter mot folkrätten. Det skulle få stora framtida konsekvenser för FN:s legitimitet. Det finns brister inom FN-systemet, men vi har inget annat på global nivå. Vi måste därför gemensamt bidra till att upprätthålla detta system.
När det gäller EU:s roll i denna konflikt är det ett sorgligt kapitel. De stolta deklarationer som brukar komma fram vid högtidliga tillfällen om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken har ju visat sig inte hålla när de sätts på prov. Det är framför allt de stora länderna som brister, som går sina egna vägar, som följer sina egna nationella intressen i stället för att vänta, sätta sig ned, diskutera och finna en gemensam linje.
Om EU i framtiden skall spela en roll på det utrikespolitiska området, måste vi lära oss någonting av det som har hänt. Skall vi kunna spela en roll i Irak, i Mellanöstern, på koreanska halvön och andra ställen, måste den gemensamma politiken gå före de nationella intressena. Annars kommer EU inte att kunna spela en viktig roll i framtiden.

Zacharakis (PPE-DE).
Jag tackar er, kommissionär Patten, och gratulerar er till ert anförande!
Herr rådsordförande! Det har bara gått 18 månader sedan de tragiska händelserna den 11 september, och president Bush och hans stab har lyckats med vad som kunde verka ogenomförbart t.o.m. för den ofta oskickliga amerikanska diplomatin, dvs. att förverka ett nästan enhälligt och oreserverat internationellt stöd för Förenta staterna och dess ansträngningar att bekämpa terrorismen och ersätta det med en lika allomfattande och enhällig koalition, men denna gång riktad mot den amerikanska regeringen och dess krigsplaner.
Och detta beror inte på meningsskiljaktigheter i fråga om den avskyvärda irakiska diktaturregimen och riskerna med att Saddam Hussein har tillgång till massförstörelsevapen, vilket för övrigt bekräftades i resolution 1441, som absolut måste tillämpas helt, utan det beror på att en överväldigande majoritet bland folken och regeringarna i hela världen har blivit medveten om att dagens kris gäller mycket mer än Irak och dess ledning och att den gäller hur man i framtiden skall organisera världen, en värld som uppmanas att välja mellan å ena sidan godtycke och ensidighet och å andra sidan laglig kollektiv lösning av de internationella problemen. Med andra ord, världen får välja mellan FN-stadgans principer och regler och innehållet i Washingtons nya strategiska doktrin, som innebär den starkares rätt att ingripa med våld i preventivt syfte, åsidosättande av FN och uppmuntran till så kallade frivilliga allianser, som bildas med utgångspunkt från de militära behoven vid ett visst tillfälle och inte bygger på de regler för internationell rätt som gällt hittills.
Det är just detta perspektiv Europeiska unionen och Europaparlamentet måste motsätta sig, eftersom parlamentet har valts för att representera unionens folk, som tillsammans med det amerikanska folket har fört en gemensam kamp för att befästa det rättssystem som den nuvarande amerikanska regeringen nu tyvärr är på väg att kränka på ett flagrant sätt.

De Keyser (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Vi kommer kanske att lyckas rädda Europa, och det är alltid något. Det är sant att det efter ett år av osäkerhet, motsägelsefulla uppgifter och konflikter nu finns positiva tecken. Avväpningen av Irak har påbörjats. Folkets röst har hörts på gatorna, och till Titley vill jag säga att den inte bara kommit från påven och universitetsstudenter, utan från miljoner människor. Vi konstaterar också att varken sarkasmer, hot eller plånbokspolitik räckt för att få motståndarna att ge upp i all den massiva propagandan.
Därtill har vi det enastående och intensiva diplomatiska arbete som pågår i FN, och det grekiska ordförandeskapet arbete. Låt oss glädjas åt det. Men det paradoxala är att kriget aldrig varit så nära förestående som nu. Och om avväpning är målet för detta krig, så pågår den avväpningen. Om målet är demokrati i Irak, så finns det andra sätt att skapa den än krig. Låt oss tala om ett hävande av embargot, låt oss tala om Internationella brottmålsdomstolen, låt oss tala om det civila samhälle som finns i Irak och som ber om uppmuntran, men låt oss inte tala om krig. Och om problemet är geopolitiskt och ekonomiskt, om det vi ser är styrka som står mot rätt, då är svaret nej, nej och åter nej och då måste vi protestera.
Todorov, som studerade de totalitära systemen på 1900-talet, har sagt en fruktansvärd mening. Han sade att demokratin inte är immun mot det godas frestelse som kan få den till det värsta av allt, nämligen att släppa humanitära bomber. Låt oss inte i morgon släppa humanitära bomber över Irak, över ett Irak som vi då kommer att ha lyckats avväpna, men inte skydda.

Cushnahan (PPE-DE).
Herr talman! En militär intervention skall tillgripas endast som sista utväg. Det vore både förhastat och omotiverat att i nuläget ingripa militärt mot Irak och ett sådant ingripande skulle få långtgående konsekvenser även bortom det direkta målet. Att länderna på båda sidor om Atlanten utbyter förolämpningar med varandra är dessutom meningslöst och gör bara saken värre. Det är sårande att bli anklagad för att vara antiamerikanskt endast av den enkla anledningen att man är emot den politik som bedrivs av den sittande amerikanska regeringen. Det lägger dessutom sten på börda att bli anklagad för att glömma bort Förenta staternas insatser under två världskrig.
Anledningen till att Europeiska unionen visade en sådan sammanhållning och solidaritet med Förenta staterna efter den 11 september var att vi uppskattade deras bidrag och satte pris på den starka transatlantiska alliansen. Det innebär emellertid inte att vi inte har möjlighet att någon gång vara av en annan åsikt, i synnerhet när vi anser att deras strategi är felaktig.
De utrikespolitiska hökarna i den amerikanska regeringen borde hålla i åtanke att orsaken till den pågående världskrisen med anledning av Saddam Hussein och Usama bin Ladin är ett resultat av dubiösa politiska beslut som har fattats av tidigare amerikanska regeringar. Det var Förenta staterna som tillhandahöll resurser och stöd till dessa motbjudande personer när de var Förenta staternas allierade. Nu får hela världen, inte bara Förenta staterna, betala priset för dessa felbedömningar.
Förenade kungariket och Förenta staterna borde stanna upp och tänka efter innan de vidtar åtgärder utan stöd från FN. Förenta nationerna är den allmänt erkända väktaren av folkrätten och förfogar över unika strukturer och processer för att upprätthålla den. Detta innebär att alla som stödjer denna princip måste rätta sig efter de beslut som fattas, däribland ett utnyttjande av vetorätten. En inställning som går ut på att man kan välja à la carte bland Förenta nationernas regler är helt enkel inte acceptabel.
Militära ingripanden utan ett godkännande från FN kommer att förvärra motsättningarna mellan västvärlden och den muslimska världen. Det kommer att förvärra situationen i Mellanöstern och innebära dödsstöten, inte bara för FN:s trovärdighet, utan även för den framtida utvecklingen av Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Många påstår att den splittring som råder i Irakfrågan framför allt gäller Europa och Förenta staterna. I själva verket finns splittringen mellan å ena sidan Frankrike och Tyskland och å andra sidan 19 andra nya europeiska regeringar som står på Förenta staternas sida. Frankrike och Tyskland har fjärmat sig från Förenta staterna, undergrävt FN och Nato och blottställt svårigheten med att åstadkomma en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Frankrike och Ryssland kommer att dömas hårt för att i samband med den andra resolutionen ha utnyttjat sina veton för cyniska och kommersiella ändamål och därmed skickat helt felaktiga signaler till Bagdad.
Det finns befogade meningsskiljaktigheter vad gäller omedelbarheten i Iraks militära hot, men Saddam Hussein fortsätter att gäcka Förenta nationernas trovärdighet i sin jakt på massförstörelsevapen. Intressant nog är Irak och Nordkorea de enda länderna i världen som vägrar att foga sig efter säkerhetsbestämmelserna i ickespridningsfördraget och jag vill inte att Irak hamnar i Nordkoreas situation och får tillgång till kärnvapen som skyddar dem mot angrepp.
Personligen är jag övertygad om att det behövs ett regimskifte. Det bästa vore om Saddam gick i exil, men om denna utväg inte är möjlig måste man tillgripa en militär intervention som sista utväg för att garantera ett avväpnat och fredligt Irak. De allierade måste installera en demokratisk regering för att förhindra flyktingströmmar eller instabilitet i regionen, så att de 200 000 personerna i min valkrets, London, kan återvända, och för att garantera att Iraks oljetillgångar används till folkets bästa och inte till vapeninköp. Alternativet är att för en tid kontrollera Saddam till det att världens blickar riktas åt ett annat håll och han än en gång får tillfälle att upprusta.
Clintonregeringen uppträdde under flera års tid undfallande mot Nordkorea och gav ekonomiskt stöd till regimen, samtidigt som den lät sin egen befolkning svälta och i hemlighet fortsatte att utveckla kärnvapen i strid med 1994 års avtal.
De ledamöter som ivrar för eftergifter kanske kan förklara varför de välkomnade kriget i Kosovo, där det inte handlade om massförstörelsevapen eller hot mot andra stater och där det inte fanns något godkännande från FN, och nu har så svårt att vidta åtgärder mot en ondskefull folkmordsdiktator som har startat två krig och bär ansvaret för att ha dödat nära en miljon människor och som under en enda dag gasade ihjäl fler människor än det totala antalet döda under hela konflikten i Kosovo.
Så snart det nära nog oundvikliga kriget är över måste Förenta staterna genom kvartetten lägga fram en plan till lösning på konflikten mellan Israel och Palestina och se till att det finns en genomförbar tvåstatslösning. Låt oss fram till dess inte avhålla oss ifrån att ta itu med detta farliga hot medan det fortfarande är möjligt.

Arvidsson (PPE-DE).
Herr talman! Vart tog EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik vägen? När president Chirac i förrgår tillkännagav den franska FN-linjen, föreföll samarbetet med Ryssland viktigare än samtal och överläggningar med EU-vännerna i säkerhetsrådet, såsom Storbritannien, Tyskland, Spanien och kandidatlandet Bulgarien.
För en månad sedan hötte den franske presidenten med fingret mot kandidatländerna och krävde en solidaritetsförklaring gentemot EU. Finns det då inte skäl i dag att kräva en solidaritetsförklaring av den franske presidenten gentemot EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik? De som kräver att vapeninspektörerna skall få mer tid på sig för att kunna finna Saddam Husseins massförstörelsevapen saknar stöd för sitt påstående i FN-resolution nr 1441. Tvärtom är det Saddam Husseins uppgift att plocka fram sina massförstörelsevapen och förstöra dem under vapeninspektörernas överinseende. Om Saddam Hussein redan har förstört de massförstörelsevapen som han har haft, då skall han för vapeninspektörerna redovisa dokument därom. FN-resolution nr 1441 ger inget utrymme för en kurragömmalek.
Personligen hyser jag ingen tilltro till Saddam Husseins goda vilja. Han har trotsat FN upprepade gånger, och han har i själva verket aldrig fogat sig i FN:s krav. Det föreligger inga svårigheter att ställa diagnosen att Saddam Hussein har en svår personlig rubbning, en svår psykisk abnormitet. Han skryter om att han mördade första gången när han var elva år gammal. Han mördade en av sina ministrar under pågående regeringssammanträde. Han har mördat sina närmaste i den egna familjen, och han har använt gasgranater för att döda sitt eget folk. Han lider av ett storhetsvansinne som är jämförbart med Hitlers och Stalins. Folket i Irak behöver en annan politisk ledning, och låt mig uttrycka förhoppningen att detta kan ske utan att krig behöver tillgripas.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! Under de senaste veckorna har vi bevittnat farliga sprickor inom Förenta nationerna och demokratiernas internationella institutioner. Den framtida Europeiska unionen är redan splittrad mellan 18 länder som har intagit en ståndpunkt och tre eller fyra länder som har intagit en motsatt ståndpunkt. Natos effektivitet kan ha undergrävts på ett högst olyckligt sätt. Istället för att ansluta sig till Amerika, Storbritannien, Spanien, Bulgarien och många andra länder och tillsammans med dem uppvisa solidaritet och beslutsamhet, har regeringen i framför allt en medlemsstat i EU sträckt sig mycket långt för att skydda Saddam Husseins regim från följderna av dess handlande och omintetgöra de ansträngningar som har gjorts av den internationella koalitionen mot Saddam.
Vilket motiv kan ligga till grund för detta? Många dumheter har sagts angående vem som har försett Saddam med vapen. Vi bör vara på det klara med att det är Ryssland och Frankrike som har försett Saddam med vapen. Jag talar inte om kärnreaktorerna Osirak som för 30 år sedan lade grunden till Saddams ursprungliga kärnvapenprogram. Jag konstaterar bara att det inte finns några flygplan av typen F-16 eller några brittiska Tornadoplan i Iraks flygvapen, men att det däremot finns ett omfattande lager av Mig-plan, Sukhoi-plan och Mirage F1-plan, liksom Roland-luftvärnssystem, Pannard-pansarbandvagnar, Milan-pansarvärnsvapensystem och Exocet-missiler.
Det har även sagts många dumheter om kontrollen över Iraks olja. Vi bör vara medvetna om att Iraks politik går ut på att bevilja oljekoncessioner till länder som stödjer en lindring eller ett upphävande av FN:s sanktioner. Som exempel kan nämnas att Deutsche Bank i oktober förra året beräknade att kontrakt om nya oljefält motsvarande ett värde av 38 miljoner dollar har undertecknats med oljebolag från framför allt Kina, Frankrike och Ryssland. Vidare måste man få ett slut på uppfattningen att två eller tre länder skall tala för Europas räkning och definiera och genomföra dess politik, medan de övriga ländernas uppfattning, däribland många som fäster stor vikt vid den transatlantiska alliansen, utmålas som en villfarelse.

Sumberg (PPE-DE).
Herr talman! Det är andra gången som jag tar till orda i en lagstiftande församling för att uttrycka mitt stöd för en brittisk premiärminister som överväger att skicka brittiska trupper till Irak. Samma sak gjorde jag för tolv år sedan när den dåvarande konservativa premiärministern, den dåvarande konservativa regeringen, där kommissionsledamot Patten var en framstående medlem, satte in brittiska trupper för att slå tillbaka den irakiska invasionen av Kuwait. Jag befinner mig i dag i den egendomliga situationen att jag stödjer en labourregering, en premiärminister från labourpartiet och en labourledare för delegationen här i parlamentet i de ord de uttalar och de åtgärder de föreslår.
För tolv år sedan gjorde vi halt vid Bagdads portar. Vi gjorde det efter ett löfte från Saddam Hussein om att massförstörelsevapnen skulle avvecklas. Tolv år senare och otaliga resolutioner, löften och inspektioner senare har dessa åtaganden ännu inte uppfyllts. Den situation vi i dag befinner oss i är en direkt följd av detta.
Vi står inför ett enkelt val: antingen tror vi på det som Saddam Hussein säger om att han tänker avväpna på egen hand, eller så väljer vi att fatta det tuffa och svåra beslutet att sätta våra unga män och kvinnors liv på spel för att driva igenom världssamfundets vilja. Vi kan bli tvingade till det, eftersom vi annars skickar signaler till Saddam Hussein om att han kan slippa undan. Vi skickar dessutom ett ännu värre budskap till Förenta staterna som har stått vid denna kontinents sida i vått och torrt om att man nu får klara sig själva. Som Winston Churchill sade för 60 år sedan: ?Antingen är vi med det amerikanska folket, är vi en del av dem, eller så är vi det inte.?
(Applåder)

McMillan-Scott (PPE-DE).
Herr talman! Jag talar i egenskap av PPE-DE-gruppens talesman i frågor som rör islam och som mångårig ledamot av utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
Låt oss se närmare på politiken. Vi har oss själva att skylla för att GUSP har blivit ett misslyckande. Bushregeringen har aldrig gjort hemlighet av sin beslutsamhet att om så behövs avsätta Saddam Hussein med våld. Kongressen gav sitt samtycke till detta och Europa lämnade det i stort sett utan avseende. Istället för att eftersträva en gemensam ståndpunkt och gå i bräschen för debatten har Frankrike och Storbritannien, de länder som huvudsakligen bar skulden för kaoset i Mellanöstern efter första världskriget, återigen råkat i gräl med varandra. Jag har en koppling till detta eftersom min frände T. E. Lawrence arbetade för och räknade med arabisk självständighet. Samtidigt har Washington i tal efter tal, med den säkerhet som en president har halvvägs in i mandatperioden, placerat en betydande armé i området och talar öppet om mer omfattande regimskiften. Planen för fred mellan Israel och Palestina har också presenterats - den finns på den palestinska myndighetens webbsida.
Vi känner alla till att den allmänna opinionen i de demokratiska länderna är emot en konflikt. Vem vet emellertid hur den egentliga folkopinionen i arabländerna ser ut? Vi har något att lära av den omfattande UNDP-rapport som skrevs av araber förra året, där man konstaterar: ?Den politiska delaktigheten är fortfarande låg i arabländerna, vilket avspeglas i brist på verklig representativ demokrati och inskränkning av friheter.? Samtidigt har befolkningens längtan efter ökad frihet och ett större inflytande över beslutsfattandet vuxit till följd av stigande inkomster, utbildning och informationsflöden. Detta enligt Förenta nationerna.
Det bör påpekas att den muslimska tron i sig inte är intolerant och förtryckande och att Islam under tidigare århundraden utövade ett kulturellt progressivt och civiliserande inflytande. Våra ansträngningar för att främja demokrati och mänskliga rättigheter i världen utgår från programmet för demokrati och mänskliga rättigheter. De huvudsakliga principerna för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken - främjande av demokrati, mänskliga rättigheter, rättssäkerhet och grundläggande friheter - är av avgörande betydelse i detta sammanhang.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Saddam Hussein är Irakkrisens ursprung och orsak. Utan det militära tryck som USA och dess allierade - främst Storbritannien - satt på Iraks diktator Saddam Hussein, hade inte FN:s vapeninspektörer släppts in i landet. Vi får inte glömma att Saddam Hussein kastade ut de tidigare vapeninspektörerna 1998. Det gav honom fyra år att utveckla biologiska och kemiska massförstörelsevapen och långdistansmissiler av typen Al-Samoud 2. Existensen av dessa robotar förnekades länge av Irakregimen. Nu förstörs de under vapeninspektörernas överinseende.
Irak har alltsedan nederlaget i Kuwaitkriget 1991 systematiskt saboterat möjligheten för FN:s vapeninspektörer att undersöka landets förekomst av massförstörelsevapen. Den dåvarande amerikanske försvarsministern William Cohen varnade Irak när FN:s vapeninspektörer kastades ut i november 1998 med orden: dragkampen kan inte pågå för evigt.
Saddam Hussein är en diktator, tyrann, beredd att ta till vilka metoder som helst för att bekämpa sina fiender, inklusive att mörda sina svärsöner. Han drog sig inte för att sätta in kemiska stridsmedel mot iranska soldater under Iran/Irakkriget på 1980-talet och gasade ihjäl 5 000 kurder i staden Halabja 1988 under krigets slutskede. Det är liknande massförstörelsevapen som FN:s inspektörer inte tillåtits leta efter.
I tolv år har Saddam Hussein försökt gäcka omvärlden genom en katt- och råttalek med FN:s vapeninspektörer. Han måste avsättas, både för att skapa lugn och stabilitet i regionen, men i första hand för frihet och demokrati åt Iraks förtryckta befolkning.
EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik har havererat när den behövs som mest. I svåra situationer prövas förtroendet för varandra. Uppenbart är att denna tillit till varandra inom EU nu saknas. En europeisk union byggd utan förtroende för varandra vacklar.

Papandreou
Herr talman! Även jag skulle vilja tacka er alla för era påpekanden, synpunkter och ställningstaganden, som sänder många och viktiga budskap, inte bara till rådet utan också, menar jag, till den allmänna opinionen och till hela världen. Det är verkligen, som talmannen sade, en mycket intressant debatt, och jag skall försöka svara på 3-4 grundläggande frågor, som ni alla på ett eller annat sätt har ställt. 
Först och främst, om det finns några möjligheter till en diplomatisk lösning av krisen inom de snäva tidsramar vi har. Här skulle jag vilja framhålla att ni alla utan undantag, och även Europeiska unionens råd och ett enigt säkerhetsråd, har en gemensam ståndpunkt om att Irak måste avväpnas och att Saddam Hussein omedelbart måste samarbeta helt och fullt med säkerhetsrådet. Jag anser det alltså mycket viktigt att våra meningsskiljaktigheter inte tolkas - vi är ett demokratiskt samhälle, vi befinner oss i Europaparlamentet, vi befinner oss i en demokratisk europeisk union - att dessa meningsskiljaktigheter inte tolkas som ett felaktigt budskap till Saddam Hussein att vi har olika uppfattning om det slutliga målet. Det slutliga målet är konkret och vi är alla överens om det.
Den andra punkten är att toppmötet faktiskt gav det grekiska ordförandeskapet i uppdrag att ta initiativ. Först och främst att vi skall uttömma, att vi skall göra alla tänkbara ansträngningar för att uttömma möjligheterna att lösa Irakkrisen på diplomatisk väg. Och naturligtvis har vi dessutom betonat att den som är ansvarig för alla tänkbara konsekvenser är Saddam Hussein själv. Jag skulle dock vilja framföra en personlig åsikt som bygger på min egen erfarenhet, när jag på nära håll har följt arbetet i säkerhetsrådet men också i rådet för allmänna angelägenheter under de senaste veckorna: Jag anser, såsom även Kofi Annan har framhållit, att också vi har ett betydande ansvar. Vårt ansvar består i att vi kan vara eniga, så att vi kan utforma en gemensam ståndpunkt, och om vi kan uppvisa en enig front, om FN kan stärkas genom vår prestige men också genom våra resurser, då kommer vi att nå bättre resultat, speciellt när det gäller en fredlig lösning av problemet.
Vid toppmötet uteslöt Europeiska unionen inte sannolikheten för ett militärt ingripande, men, som Andersson och Cushnahan har framhållit, detta är det allra sista alternativet, vilket många andra också har framhållit. Vi känner till följderna av ett krig, de är många och obehagliga, och vårt uppdrag från rådet är att vi skall utnyttja alla tänkbara initiativ. Det är därför vi har tagit kontakt med arabvärlden genom fortlöpande samarbete, överläggningar och möten, och det är därför Arabförbundet nu i dagarna vänder sig till Saddam Hussein för att förmedla ett viktigt och tydligt budskap. Men den fråga som ställdes av Watson, men framför allt av Cohn-Bendit är, anser jag, välgrundad; Cohn-Bendit ställde frågan: ?Men skulle inte Förenta staterna eller världssamfundet i dag kunna säga att vi har lyckats?? Vi har faktiskt lyckats att placera inspektörerna på Iraks territorium, vi har fått igång inspektionerna, avväpningsprocessen fortskrider, men det finns många medlemsstater i Europeiska unionen som har en annan uppfattning. Och detta är ett av de problem som vi har ställts inför. Om det här glaset är halvfullt eller halvtomt. Och när araberna begär konkreta och tydliga besked om vilket budskap de bör sända till Bagdad, är det mycket viktigt med den diskussion som just nu pågår i säkerhetsrådet om de så kallade deadlines. Finns det alltså några konkreta mål som skulle göra det möjligt att bedöma om Saddam Hussein har fattat detta strategiska beslut om avrustning, som amerikanerna och britterna framhåller? Och om det är så, inom vilken tidsram skulle detta kunna bedömas? Här ser jag att det samtidigt, som Titley framhöll, inte är sant att vi talar om en obegränsad tid. Redan vid toppmötet sade vi att det inte finns någon obegränsad tid. Nu är det t.o.m. i säkerhetsrådet så att de båda parterna i denna diskussion inte talar om obegränsad tid. De är förvisso inte eniga om hur lång denna tidsfrist är. Men detta visar att det finns en möjlighet till närmande mellan de båda parterna, om de kan komma överens om både tidsfristen och de deadlines som bedömningen av Saddam Husseins trovärdighet i sista hand bygger på. 
Jag menar alltså att vi inte får anse frågan om kriget som avgjord. Och jag betonar återigen Europeiska rådets ståndpunkt att kriget inte är oundvikligt, och jag vill också i dag framhålla att innan den första bomben har fallit, är kriget inte oundvikligt. Vi måste fortsätta med alla diplomatiska insatser för att lösa krisen med fredliga medel.
Jag anser alltså att en diplomatisk lösning är möjlig, men om vi inte finner någon diplomatisk lösning, anser jag att vi åtminstone kan slippa ensidiga aktioner, som Baron Crespo mycket riktigt påpekade, och här tror jag att Europeiska unionen kan spela en viktig roll.
Detta leder mig över till den andra punkt som jag skulle vilja ta upp, den som gäller den europeiska rösten, den europeiska närvaron, som Poettering sade, den europeiska enigheten. Ordförandeskapet får självfallet, som Alavanos mycket riktigt påpekade, bara hålla sig inom ramen för rådets enhälliga beslut. Vi har emellertid en gemensam ståndpunkt. Vi har gemensamma slutsatser. Sedan finns det förvisso meningsskiljaktigheter i fråga om vad vi bör göra. Vilka blir de följande stegen? Min uppfattning, som återigen är personlig och bygger på mina erfarenheter under de senaste veckorna, är att det finns en vilja till närmande och enighet inom rådet, och vi bör utnyttja denna potential under de följande dagarna, för att se om vi kan komma fram till en gemensam hållning, även i fråga om de mest konkreta åtgärderna. Det är självfallet inte Europeiska unionen som skall fatta det slutgiltiga beslutet om vad vi skall göra i Irak. Det är säkerhetsrådet. 
Jag vill också framhålla det som även Chris Patten mycket riktigt framhöll, om Europeiska unionens enighet. Jag har en känsla av att de största medlemsstaterna ofta inte förstår att de i dagens internationella situation inte heller har den nödvändiga styrkan för att på egen hand påverka den internationella utvecklingen på ett avgörande sätt. Vi kan spela en roll på den politiska scenen, om vi arbetar gemensamt, både stora och små och medelstora stater, och agerar med en stark, enig, europeisk röst.
Och så kommer jag till frågan om Europas närvaro. Jag menar att krisen i Irak aktualiserar viktiga frågor om vad som kommer att hända efter krisen, oavsett när den tiden kommer. Först och främst genom konventet om Europas framtid, en fördjupad diskussion om vårt försvar och vår utrikespolitik men också, menar jag, frågan om de europeiska organens styrka, deras prestige och demokratiska legitimitet, så att de kan tala med auktoritet och framföra ett enhälligt budskap, som verkligen stöds av alla unionens medborgare.
För det andra, vårt viktiga beslut om att utveckla våra möjligheter på försvarsområdet, de tekniska och industriella resurser vi förfogar över, men också den viktiga frågan om hur Europa på ett trovärdigt sätt kan framföra egna förslag till lösning av de stora frågorna, såsom frågorna om massförstörelsevapen, terrorism m.fl. Under de senaste åren har vi visat vår förmåga inom utrikespolitiken, t.ex. på Balkan. Vi har en enhetlig, sammanhållen och realistisk politik, som påverkar detta område. Jag anser att vi bör dra lärdom av detta exempel för att se hur vi bör gå vidare med ytterligare åtgärder.
När det så gäller den europeiska rösten, vill jag avslutningsvis säga några ord om utvidgningen. Det är viktigt att utvidgningen fortsätter, att den inte påverkas av världsläget, men också att vi drar nytta av de lärdomar vi har fått genom denna erfarenhet. Först och främst, vi är en värdegemenskap som respekterar olika demokratiska åsikter - och de finns - och vi vill att dessa nya länder skall komma in i ett demokratiskt samfund. Detta är, om ni så vill, innebörden i utvidgningen. Det är att de skall integreras i en demokratisk värdegemenskap, men samtidigt är budskapet också till dem att demokratin innebär att vi har möjligheter att sammanjämka olika uppfattningar och utarbeta en gemensam strategi i väldigt många frågor.
En tredje punkt som jag skulle vilja nämna, en fråga som många av er har tagit upp, är frågan om krisen i våra relationer till Förenta staterna. Jag håller med väldigt många talare, som säger att det innebär en felaktig förenkling att tala om ?antiamerikanism eller en politik för amerikanerna?. Det skulle vara ett stort misstag att strida om olika slagord och stereotyper: det nya och det gamla Europa, det onda Amerika, det goda Europa, eller det onda Europa, det svaga Europa och det starka Amerika. Detta kommer att försvåra den verkliga dialog och den verkliga diskussion som vi måste föra.
(Applåder)
Och vi måste till slut föra en ordentlig diskussion om vad vi bör göra med vår värld, med de verkliga problemen. Det framhöll både Patten och Pasqua och många andra. Vilka är hoten i dag? Hur skall vi hantera dessa frågor? Hur skall vi hantera terrorismen? Vi förstår det stora trauma som den 11 september har orsakat. Men samtidigt, i Palestinafrågan, som också Patten nämnde, undrar man vilka terrorismens orsaker är. Är det militära och polisiära bekämpandet av terrorismen det enda sättet att bli kvitt denna företeelse? Eller kanske vi måste vinna förtroende hos medborgarna i de områden som präglas av våld och strider och som ofta är en grogrund för terrorism?
Och här kan Europa spela en viktig roll. Som Patten sade, investerar vi i humanitär hjälp, i utvecklingsbistånd, vi öppnar våra marknader för olika områden över hela världen för att bidra till deras ekonomiska utveckling. Och vi försöker lösa problem som fattigdom, miljö, jämställdhet, nationalistiska kriser, fundamentalism. Det är dessa frågor vi måste diskutera med Förenta staterna för att se hur vi i praktiken skall utforma en ny politik i en ny tid för att lösa dessa problem. Och här är det inte ett svagt Europa som talar. Det är ett Europa som bygger på sina värden och sina erfarenheter.
Men här vill jag säga att ni, Europaparlamentet, kan spela en ytterst betydelsefull roll. Det räcker inte med ett möte mellan ordförandelandets utrikesminister eller Solana eller Patten och Colin Powell eller den som för tillfället är Amerikas utrikesminister. Vi måste förmå det amerikanska samhället att medverka aktivt och vi måste tala med det, och Europaparlamentet kan spela en viktig roll i denna dialog med det amerikanska samhället, i synnerhet med den amerikanska kongressen. Jag har talat med parlamentets talman om dess egna initiativ, och jag tror att han helt stöder detta perspektiv.
För det fjärde, jag skulle vilja tala om arabvärlden. Många av er har framhållit att denna kris inte får bli till en konflikt mellan kulturer eller religioner, och det finns verkligen en mycket stor risk för att denna kris skulle kunna leda till det. Jag kan säga till er av egen erfarenhet och efter mina samtal med arabvärlden att Europas insatser, dess roll och dess ställningstagande, har bidragit till att stärka vårt samarbete med arabvärlden. Och detta partnerskapsförhållande med dem är viktigt. Vi har ett gemensamt ansvar för säkerheten i området, men också för många andra frågor, ekonomi, politiskt samarbete, och vi är angelägna om att få en lösning på Mellanösternkonflikten, vilket vi har sagt upprepade gånger. Vi vill ha nya relationer mellan Europeiska unionen och Israel, där också vi kan bidra till säkerheten i området, men vi anser att det går att skapa ännu säkrare garantier för Israels säkerhet, kanske varaktigt, om Mellanösternfrågan kan lösas. Vi vill att man skall skapa en trovärdig, organiserad, demokratisk palestinsk stat och att sedan hela området, i enlighet med Arabförbundets initiativ, skall samarbeta med Israel, erkänna det och bidra till även detta lands säkerhet.
Jag anser alltså att vårt ställningstagande är mycket viktigt, och jag tror att det uppskattas av araberna. Men, som Brok sade, dialogen mellan kulturerna är den främsta prioriteten. Arabförbundet har bett att vi skall inleda en dialog mellan kulturerna, och vi har accepterat detta förslag och redan börjat, och vid arabernas toppmöte framhöll jag också personligen att vi måste diskutera frågor som terrorism, säkerhet, mänskliga rättigheter, frågor om demokrati och medborgarnas delaktighet, kvinnornas roll i våra samhällen, men också UNDP:s rapport, som är mycket viktig i fråga om de reformer som måste genomföras i arabvärlden.
Och här vill jag framhålla att Cohn-Bendit talade om demokratin i arabvärlden. Som jag tidigare framhållit, håller jag helt med om att demokratin, begreppet demokrati, inte är något som kan påtvingas . Det framgår ju redan av ordet demokrati att det är någonting som kommer från demos, från folket, från medborgaren, underifrån. Vi måste alltså utveckla de demokratiska institutionerna. Och även här kan Europeiska unionen spela en ytterst betydelsefull roll för arabvärlden, i en dialog för att underlätta just dessa reformer, med respekt för arabvärlden och med respekt för de värden unionen omfattar. Vi har redan beslutat inleda dialogen mellan kulturerna på politisk nivå, men också att den euro-arabiska dialogen skall omfatta företrädare för religionerna och andra intellektuella och att vi inom ramen för samarbetet mellan Europa och Medelhavsländerna skall inleda en diskussion om kvinnornas roll. Jag skulle också vilja tacka Diamantopoulou, som genom sin egen rapport om kvinnornas roll kommer att lämna ett speciellt viktigt bidrag till detta möte mellan länderna i Europa och i Medelhavsområdet, där vi kommer att diskutera kvinnornas roll.
Avslutningsvis, också här spelar parlamentet en mycket viktig roll, i synnerhet Europaparlamentet, där vi vill organisera mötet mellan parlamenten inom ramen för samarbetet mellan Europa och Medelhavsländerna. Innan jag slutar, skulle jag vilja säga några ord om ett ämne som har tagits upp. Om Turkiet. Både Watson och Cohn-Bendit har talat om huruvida Cypern blir det första offret men också om den demokratiska utvecklingen i Turkiet. Krisen kan förvisso få många konsekvenser, och vi måste ta itu med dem, oavsett om det blir något krig eller inte. Vår frågeställning är viktig när det gäller Turkiet, det är ett kandidatland och därför har vi som europeisk union ett speciellt ansvar för Turkiet, vi har ett ansvar därför att vi år 2004 kommer att fatta ett viktigt beslut om Turkiets väg mot Europa, ett beslut om landets kommande anslutning till unionen, och anslutningen innebär, som jag sade tidigare, att Turkiet ansluts till en värdegemenskap. Och det skulle naturligtvis vara oerhört negativt, om krisen skulle leda till ett misslyckande för förändringarna, för reformerna i Turkiet. Och jag tror faktiskt att parlamentet kan få en demokratisk potential i Turkiet, som vi måste respektera och dra nytta av. Här kan Europaparlamentet åter spela en viktig roll.
Jag anser att vi alla bör fortsätta våra ansträngningar att åstadkomma demokratiska förändringar i Turkiet. Och vi måste också förstå vissa allvarliga farhågor som Turkiet hyser i fråga om Irak, speciellt i fråga om Iraks integritet. I annat fall, om Iraks integritet inte kan garanteras, aktualiseras den kurdiska frågan på ett farligt sätt. Europeiska unionen kräver skydd för kurdernas demokratiska rättigheter och deras rättigheter som minoritet. Kanske Irak senare kommer att bli en federation. Men Europeiska unionen motsätter sig varje tanke på ändring av gränserna och hot mot Iraks territoriella integritet. Detta anser jag är ett viktigt budskap, som vi måste betona.
(Applåder)
Turkiet har också betydande ekonomiska problem på grund av krisen, och ännu fler problem, om det blir krig, problem som vi från Europeiska unionens sida måste förstå. Samtidigt krävs det en lösning av Cypernproblemet, för att Turkiet skall kunna bli medlem i Europeiska unionen. Jag vill också å ordförandeskapets vägnar tacka för alla Kofi Annans ansträngningar för att lösa detta problem. Ansträngningarna har emellertid inte upphört. Det är inte något avslutat kapitel. Och Cypernfrågan är naturligtvis inte något offer för Irakkrisen. Jag tror att det fortfarande finns betydande möjligheter eller att det kommer att finnas allt fler möjligheter i samband med att Cypern ansluts till Europeiska unionen. Vi vill ha med turkcyprioterna. Vi vill ha dem med här i parlamentet. Vi vill ha dem med i rådet och i de europeiska organen.
(Applåder)
Men det betyder att Cypernfrågan måste få en lösning. Vi vill se den turkcypriotiska befolkningsgruppen tillsammans med oss. Det betyder att vi vill att även Turkiet skall hjälpa till, för att turkcyprioterna inte skall förbli utanför denna vår stora familj, vår värdegemenskap.
Mina vänner, jag har talat längre än arbetsordningen tillåter mig. Jag tackar talmannen och er för er tolerans men, som ni förstår, det är en ytterst viktig debatt. Jag vill bara avsluta med några korta ord. Vi upplever förvisso en kris men, som kineserna säger, krisen innebär inte bara ett hot utan också en möjlighet. Möjligheten innebär framför allt att vi kan granska och ompröva vår verksamhet och våra institutioner, för att vår röst, som bör uttrycka enighet, skall höras bättre på den internationella scenen. Men enigheten bör bygga på den demokratiska legitimiteten i alla de nya institutioner vi skapar och en lösning av problemet med det demokratiska underskottet, för våra medborgare vill ha denna eniga röst, och det har de själva visat genom sina demonstrationer på Europeiska unionens gator.
För det andra, det innebär en möjlighet att lägga en ny grund för våra förbindelser med arabvärlden, som jag sade, genom dialogen mellan kulturerna. Det är en möjlighet till nya relationer mellan oss och Förenta staterna när det gäller säkerhetsfrågor, demokrati och internationell diplomati. Och, som Beres men också många andra sagt om FN, det innebär en möjlighet att stärka denna organisation, för de ömsesidiga beroendeförhållandena i den internationella utvecklingen på teknikens, ekonomins, politikens och miljöns område, som leder till ömsesidigt beroende mellan olika intressen, aktualiserar frågan om en världsregering. Och den grundläggande frågan blir då utifrån vilka principer och värden vi skall utforma denna världsregering, för att vi skall få en fungerande värld, där det visserligen finns många problem men där problemen kan lösas på fredlig väg, med rättsmedvetande och med respekt för den mänskliga värdigheten och för vår miljö.
Europa är ett föredöme i fråga om samarbete mellan många olika parter. Ett slags pionjärroll i världen. Och vår möjlighet att tjäna som exempel är av avgörande betydelse. Vi lär ut rättens styrka och inte den starkes rätt. Denna moraliska auktoritet måste vi slå vakt om, om vi vill leva i en värld där trygghet och frihet råder.
Vänner, kära kolleger, mina damer och herrar, som ordförandeskap kommer vi att göra alla tänkbara ansträngningar för att leva upp till kraven från Europeiska unionens medborgare, från Europaparlamentet och från medlemsstaterna. Och samtidigt, oavsett krisens utgång, skulle jag vilja uppmana er till samarbete, för att Europa skall dra lärdom av situationen, så att det efter krisen blir starkare och så att våra gemensamma värden kan höras på den internationella scenen men också vara en maning till oss att stärka demokratin och säkerheten på vår egen kontinent.
(Applåder)

Talmannen.
Ni sade klart och tydligt att parlamentet har en viktig roll att spela. Jag är övertygad om att alla kolleger i detta avgörande skede vill önska er och kommissionsledamot Patten lycka till med uppgiften att tillvarata Europamedborgarnas intressen.
(Applåder)
Debatten är avslutad.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120 I ARBETSORDNINGEN)

Berthu (NI)
På sin presskonferens i förrgår betonade den franske presidenten med rätta att de engelska och amerikanska truppernas uppmarsch vid Iraks gränser var den verkliga orsaken till att vapeninspektionerna kunde påbörjas på nytt, och till att de första märkbara resultaten kom. Det är ingen paradox att hävda att denna uppmarsch hittills har gjort det möjligt för oss att på fredlig väg göra en del framsteg i riktning mot allas vårt mål, som är att avväpna Irak.
I dagens debatt har vi dock tydligt känt hur vissa talare börjar slå över i en sorts exalterad antiamerikanism. Ordföranden för den kommunistiska gruppen gladde sig exempelvis åt att ha sett framväxten av ?en fredsrörelse, den mäktigaste sedan det kalla krigets slut?. Denna argumentation påminde oss om en gammal dialektik som vi bara alltför ofta hörde under det kalla kriget. Tack vare den försvinner syftet med att avväpna Saddam Hussein, och ibland rentav fördömandena av honom, så sakta bakom det antiamerikanska jublet.
För min del skulle jag vilja undvika dessa stickspår och återvända till själva huvudfrågan, som riskerar att glömmas bort: Hur skall vi desarmera Saddam Hussein utan att vänta i tio år?

Talmannen.
Nästa punkt är omröstningen

Lulling (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger! Hjärtligt tack för detta mottagande! Det framlagda förslaget till förordning för en ny version av den rättsliga ramen för Eurostats arbete, genom vilken man skall uppnå bättre jämförbarhet, tillförlitlighet och fullständighet i fråga om medlemsstaternas bruttonationalprodukt, kan vi rösta för.
Men jag vill här ändå peka på två aspekter. För det första tvistar rådet och kommissionen fortfarande om till vilket datum uppgifterna om bruttonationalinkomsten skall läggas fram för Eurostat i Luxemburg - ni bör lägga märke till att det nu inte längre heter bruttonationalprodukten. Hittills har det varit den 30 september, kommissionen hade föreslagit den 15 september, och rådet beslutade sig redan med majoritet för den 22 september. Det är nästan en matthandlarmetod. Som föredragande undrade jag om vi skall medverka i detta spel. Vi gjorde inte det.
Dessutom har kommissionen inom ramen för kommittésystemet, en fråga som ju somliga kolleger här är livligt intresserade av, gjort ett försök att ändra karaktären på den tidigare kommittén. Inte heller detta spel deltar vi i.
Men jag vill också påpeka en egendomlighet: Enligt ett övervägande måste BNI-uppgifterna vara fullständiga, dvs. de skall inte bara innehålla de uppgifter som finns hos finansmyndigheten eller andra förvaltningar, utan också de icke-deklarerade aktiviteterna. Jag undrade då näsvist hur medlemsstaterna beräknar sådana icke-deklarerade aktiviteter, exempelvis prostitution. Det förefaller som om det finns en tumregel för detta. I vissa medlemsstater ger det 1 procent, lika mycket som jordbruket bidrar med till BNI. I de blivande medlemsstaterna vore det två procent. Förstå det, den som kan. Det förefaller också som om olika medlemsstater agerar mycket tveksamt när det gäller att göra en uppskattning av dessa illegala aktiviteter, exempelvis narkotikahandel, när det gäller anmälning till Eurostat. Varför? Man vet ju att en allt större del av EU:s egna resurser beror av bruttonationalprodukten. Därför överdriver naturligtvis olika stater inte, för då måste de ju betala mer. Å andra sidan måste de då också underdriva, dvs. göra en för låg bedömning av BNI. Då skulle de naturligtvis få problem med att iaktta Maastrichtkriterierna.
Jag vet att rådets ordförande har talat för länge. Men jag ville ändå informera er, så att ni vet vad ni nu skall rösta om.
(Applåder)

Talmannen.
Tack. Ni gjorde oss inte besvikna.
(Parlamentet antog texten.)

Betänkande (A5-0058/2003) av Wallis för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om kommissionens grönbok om alternativa system för tvistlösning inom civil- och handelsrätt (KOM(2002) 196 - C5-0284/2002 - 2002/2144(COS))
(Parlamentet antog texten.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0057/2003) av Ayuso González för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om främjande av användningen av biodrivmedel eller andra förnybara drivmedel (12695/1/2002 - C5-0585/2002 - 2001/0265(COD))
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd efter dessa ändringar.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0042/2003) av Karas för utskottet för ekonomi och valutafrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om verksamhet i och tillsyn över tjänstepensionsinstitut (11212/4/2002 - C5-0534/2002 - 2000/0260(COD)) 
Före omröstningen:

Goebbels (PSE).
Herr talman! Karasbetänkandet diskuterades i går mellan klockan elva och midnatt inför en gles åhörarskara och utan närvarande journalister. Det är en skandal, eftersom det handlar om ett mycket viktigt betänkande, och jag tycker att vårt parlament gör sig själv en björntjänst genom att systematiskt förlägga lagstiftningsbetänkanden till småtimmarna kring midnatt. Hur har ni tänkt er att vårt lagstiftningsarbete skall kunna respekteras om vi inte respekterar det arbete som utförs av Karas och andra, som har lagt ned ett omfattande jobb på detta mycket viktiga direktiv.
(Applåder)

Talmannen.
Gruppledarna har noterat era kommentarer.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd efter dessa ändringar.)

Gemensamt resolutionsförslag

Van Lancker (PSE).
Herr talman! I elfte timmen har föredraganden, Thomas Mann, gjort ett antal ansträngningar för att tillmötesgå min partigrupp litet mer. Vi uppskattar de ansträngningarna mycket. Resultatet motsvarar dock ännu inte våra förväntningar. Det finns nämligen några avsnitt om politiken med avseende på små och medelstora företag och om skatteminskningen som vi inte helhjärtat kan stödja. Jag skulle därför vilja uppmana min partigrupp att avstå från att rösta om det här betänkandet.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag instämmer i stort sett med föredragandens oro för behovet att anpassa kraven på offentlighet till dataåldern. Jag anser att den största snabbhet och öppenhet i dessa åtgärder kommer att leda till en större säkerhet och tro på bolagen och de affärsmässiga bruken vilka alla inom detta område kan dra nytta av, såväl berörda i allmänhet och i slutändan själva slutkonsumenten.
Det är i själva verket ett faktum att en rad händelser och information om den verkliga bolagssituationen inte alltid är tillgänglig i tid vare sig för aktieägarna eller för affärspartnerna. Härigenom kan tydliga orättvisa fördomar uppstå, bara utifrån okunskapen om fakta som förutom kraven på offentlighet, verkligen är i behov av att offentliggöras, vilket i ett område utan gränser bara är möjligt med den senaste informationstekniken och ett frivilligt registrerande på andra språk.
Det är också viktigt att se till att bolagens webbsidor innehåller de minsta beståndsdelar som anges i artikel 4 i direktiv 68/151/EEG.
Det är viktigt att uppdatera detta direktiv också när det gäller de bolagstyper som nämns och omnämnandena av bokföringskraven.
Därför röstade jag för betänkandet.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande på grund av den enorma vikt jag läger vid antagandet av bättre och snabbare åtgärder i tvistlösning inom civil- och handelsrätt. Fastställandet av sådana åtgärder och villkor sine qua non för att minska mängden fall i domstolar och klassiska skiljedomar, lätta bördan för dessa domstolsinstitutioner i frågor som genom sin mindre komplexitet kan bli föremål för andra alternativa lösningsmodeller.
Jag noterar med glädje och jag stöder föredragandens rekommendation till kommissionen om ?att gå fram försiktigt och genomföra ingående undersökningar och breda samråd innan man lägger fram förslag om lagstiftningsinitiativ?. Detta krävs med tanke på den särskilt ömtåliga situationen för tvister och för subsidiaritetsprincipen, som i inget fall får äventyras när det gäller rättsfrågor, framför allt när det gäller de nationella rättsordningarna och lösningar via redan existerande icke-rättsliga vägar.
Jag håller också med föredraganden om behovet att minska formaliteterna till ett minimum för att undvika den rättsliga jargongen, även om det aldrig får skada rätten till rättvisa samt rättslig säkerhet och kvalitet, och rätten att överklaga utomrättsliga beslut.

Ebner (PPE-DE).
Herr talman! Jag har röstat för Ayuso González betänkande, och det gjorde jag av verklig övertygelse, och jag är då överens med den överväldigande majoriteten här i kammaren - det var ju bara fem ledamöter som inte röstade för det, och det borde ändå vara en signal även för de delar av rådet som hittills har försökt att förhindra eller fördröja att biobränslen gynnas.
Det finns bara positiva argument för biobränslen: Man kommer bort från ett starkt beroende, man åstadkommer bättre miljövänlighet och ökar inkomstmöjligheterna för jordbruksföretagen. Av den anledningen är det svårt att förstå att det i flera delar av rådet finns så lite förståelse för det, på liknande sätt som när det gäller att främja produktion av energi från förnybara energikällor. Jag hoppas att denna slutna omröstning i Europaparlamentet också kommer att skaka om rådet, så att det visar förståelse och så att vi därigenom kommer fram till mer miljövänlighet, ett stärkande av jordbruket och framför allt också till ett mindre beroende inom energiområdet.

Ducarme (ELDR)
I förstabehandlingen hade parlamentet ingivit en rad ändringsförslag i det vällovliga syftet att få rå vegetabilisk olja (Pure Plant Oil, PPO) att erkännas som ett biobränsle. Dessa olika ändringsförslag har inte tagits med i den gemensamma ståndpunkt som antagits av rådet. Därför röstar jag för ändringsförslag 7 från det behöriga utskottet. Det finns nämligen skäl att erkänna rå vegetabilisk olja som ett biobränsle med tanke på dess många miljömässiga fördelar, men även för att en decentraliserad framställning av olja i jordbruksföretagen skulle ge berörda jordbrukare möjlighet till ett mervärde i produktionen.
Den främsta kritiken mot användningen av PPO består i att det krävs en anpassning av dieselmotorerna. Denna kritik kan dock tala till PPO:s fördel, eftersom en hel ekonomisk sektor på detta sätt skulle kunna byggas upp, med de ekonomiska och sociala effekter detta skulle ge. Dessutom krävs en anpassning av motorerna även för andra alternativa bränslen, som vad dem beträffar är skattebefriade. Det gäller vätgas, flytande naturgas, elektricitet, och så vidare.

Marques (PPE-DE)
Jag gratulerar Ayuso González till det betänkande vi har röstat om i kammaren i dag och som jag stöder. Jag instämmer i behovet av att fastställa en rättslig ram som gör det möjligt att främja och utveckla användandet av alternativa drivmedel för vägtrafiken, inte bara på grund av de säkerhetsgarantier det innebär för investerarna, utan för dess betydelse i ansträngningarna att minska utsläppsnivåerna för växthusgaser inom ramen för åtagandena i Kyoto.
Här skulle jag vilja betona den betydelse skattelättnader kan få för att främja utvecklingen av biodrivmedel då de genom ett lämpligt skattesystem kan bidra till att minska produktionskostnaderna i förhållande till fossila bränslen.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Inför förutsägelserna om en 50-procentig ökning till 2010 av utsläppen av växthusgaser inom transportsektorn är det bråttom att ta fram en lagstiftningsram för att främja kollektivtrafiken, satsa på sjöfart och järnväg för godstransporterna, främja nya motorer, införa nya drivmedel och beskatta energin och koldioxidutsläppen. Att främja biodrivmedel ingår i denna ram och är oerhört viktigt med tanke på att: det minskar vårt beroende av olja, det är positivt för miljön och det erbjuder nya inkomstmöjligheter för jordbruket. Jag beklagar att rådet har begränsat den obligatoriska karaktären för dessa mål om införande av biodrivmedel på marknaden och tillåter att medlemsstaterna sätter lägre mål än de som föreslås i direktivet.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Karas betänkande innebär att tilläggspensionerna skall regleras i ett direktiv. Pensionärspartiet ställer sig mycket positivt till detta betänkande och framför allt till att Europa reglerar och förstärker pensionsfonder som bygger på kapitalisering, vilka säkerligen kommer att utvecklas bättre än de fördelningsfonder som de enskilda regeringarna inte har klarat av att sköta. Emellertid tycker jag att det är tråkigt att utskottet för sysselsättning och sociala frågor inte biföll mitt ändringsförslag, herr talman. Det innebar att medlemsstaterna skulle ingripa om pensionsfonderna går i konkurs eller blir insolventa. Jag hoppas att detta skall komma med i nästa version av direktivet.

McAvan (PSE).
Herr talman! Jag välkomnar Karas betänkande och de ändringsförslag vi enats om. Jag var särskilt nöjd över att man strök de ändringsförslag som gick ut på att avskaffa de utbetalningar i form av klumpsummor som är mycket vanliga inom brittiska pensionsfonder.
Väldigt många pensionärer i medlemsländerna är i dag mycket oroade över sina pensioner. Många upplever att deras pensioner är hotade och osäkra.
Två av mina väljare avbröt sin semester för att besöka mig i Europaparlamentet förra veckan eftersom de var oroliga för att det förslag vi skulle rösta igenom skulle äventyra de pensionsplaner de haft under de senaste tio åren.
Europeisk lagstiftning bör inte stärka den osäkerhet som folk upplever inför pensionen. Nya produkter borde förbättra tryggheten i pensionerna, inte undergräva den. De kompromisser vi enats om i dag kommer till viss del att lyckas med detta och garantera att alla medborgare får en anständig pension.

Berès (PSE)
Vid omröstningen om Karasbetänkandet om tjänstepensionsinstituts verksamhet uttalade sig den franska socialistiska delegationen för det förslag om avslag som inlämnats av GUE-gruppen. Som vi ser det måste finansieringen av pensionerna bygga på fördelningsprincipen. Dessutom är den text som har förelagts oss i andrabehandlingen inte acceptabel och de förslag som i efterhand lagts fram av kommissionsledamot Bolkestein och de ändringsförslag som antagits av utskottet för ekonomi och valutafrågor är inte tillräckliga för att skapa en bättre balans i texten.
Tjänstepensionsinstituten kan inte behandlas som vanliga finansinstrument, de måste vara utformade för att ingå i det sociala skyddsnätet. Det är här inte fråga om att klampa in på medlemsstaternas befogenheter på det sociala området, utan om att Europaparlamentet - som är medborgarnas representativa organ - vill påminna om textens sociala betydelse. Alltsedan förstabehandlingen har vi kämpat för att grundprinciperna med de biometriska riskerna, regelbunden information till medlemmarna och kontrollen av dessa institut skall ingå i texten.
Med kommissionsledamotens samtycke förbjuder i dag föredraganden medlagstiftaren parlamentet från att försvara medborgarnas intressen, med den märkliga förevändningen att man vill undvika att gå till förlikning. Vi säger nej till detta maktövertagande.

Queiró (UEN)
Som bekant beslutade Europeiska rådet i Lissabon utifrån den demografiska utvecklingen i unionens länder och inom ramen för handlingsplanen för de finansiella tjänsterna att skapa en inre marknad i Europa för tjänstepensionsprogrammen, och gav dem en första prioritet.
Utifrån principen ?Särskilt där huvuddelen av pensionerna omfattas av ett fördelningssystem är det nödvändigt att främja ytterligare former av fonderad pension? är förslaget till direktiv ämnat att göra det möjligt att ytterligare utveckla tjänstepensioner som pensionssystemets andra pelare; en europeisk inre marknad som bör leda till ?högre effektivitet, insyn och säkerhet inom ramen för den andra pelaren?.
Trots att betänkandet tenderar att ingripa i rätten till arbete och den sociala rätten i medlemsstaterna, eftersom det föreslår en europeisk reglering av pensionsfonderna inte bara för kapitalmarknaderna utan också när det gäller socialförsäkringssystemen för respektive förmånstagare, stödde jag det till slut eftersom det återspeglar de lyckade alternativen på detta område och som för övrigt den portugisiska regeringen har åtagit sig.

Swoboda (PSE)
Jag har av misstag röstat mot förslag 38 som lagts fram av GUE/NGL-gruppen. Jag är emellertid för att man återförvisar den gemensamma ståndpunkten, eftersom den är fullständigt otillräcklig.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
Uppdelningen av marknaderna mellan monopolen och de starka på jorden, inom ramen för WTO, inskränker sig inte bara till industri- och jordbruksprodukter utan utvidgas nu till att också omfatta tjänster. Utan någon som helst insyn kulminerar nu diskussionerna om hur det utländska kapitalet skall kunna lägga under sig transporter, telekommunikationer, energi, banktjänster, vattendistribution, sjukvård, utbildning och kultur, genom fullständig tillämpning av principen om att allt kan säljas och köpas. Målgruppen är de minst utvecklade länderna, som de multinationella företagen är beredda att utsuga ännu mer. En nödvändig förutsättning är privatiseringen och liberaliseringen av de sektorer som blivit kvar i offentlig ägo.
Det grekiska kommunistpartiet motsätter sig helt denna utveckling. Vi fördömer monopolens girighet, utplundringen av de nationella rikedomarna, det brutala utnyttjandet av arbetstagarna, de usla arbetsförhållandena, attacken mot de sociala förmånerna. Vi fördömer också hyckleriet hos alla dem som påstår att liberaliseringen av handeln, öppnandet av marknaderna, avskaffandet av alla hinder för storkapitalets hänsynslösa framfart kommer att leda till utveckling. Vi försvarar, både när det gäller vårt land och när det gäller alla länder i världen, offentligt ägande och offentlig drift inom grundläggande sektorer i ekonomin, vi kämpar för offentlig sjukvård och utbildning med hög kvalitet, för en fri utveckling av kulturen, under respekt för varje folks särdrag.

Bernié och Mathieu (EDD)
Är WTO en organisation för att avveckla de allmännyttiga tjänsterna? Det intrycket ger Allmänna tjänstehandelsavtalet (GATS). Även om man i artikel 16 i EG-fördraget tydligt definierar vilken roll allmännyttiga tjänster spelar för den sociala och territoriella sammanhållningen inom unionen, pågår en utförsäljning av dessa tjänster. Post, energi, järnvägar - allt skall gå samma väg. När får vi se konkurrensutsättning av kultur, utbildning och hälsovård? Jag skulle vilja att mandatet till unionens förhandlare Pascal Lamy blev tydligt och ytterst väl avgränsat. För vad det här handlar om är gemensamma principer och värden som vi måste försvara - jämställdhet och lika tillträde - och inte vanliga handelsförhandlingar. Mandatet som utgår till kommissionen borde också beslutas enhälligt av medlemsstaterna, och inte med kvalificerad majoritet. Det borde också vara offentligt. Ingen har kunnat informera sig om vad det innehåller, inte ens de nationella parlamenten, som inte har kunnat debattera frågan. Ändå är det de som har röstat ja till att inrätta de allmännyttiga tjänsterna. Bara några få europaparlamentariker har kunnat få tillgång till mandatdokumentet, i en särskild lokal som iordningställts för detta ändamål, med ett formellt förbud mot att göra anteckningar. Se där en tydlig illustration av den demokratiska bristen.

Berthu (NI)
Vi har röstat mot parlamentets resolutionsförslag som ger kommissionen fullmakt att förhandla om en avreglering av handeln med tjänster, i den så kallade ?GATS-rundan?. Denna fullmakt beviljas på alldeles för lösa grunder, kommissionen kommer som vanligt att tänja på den, och folken kommer att stå där berövade ännu lite mer skydd av samma aktörer som påstår sig vilja göra dem ?starkare?.
Våra farhågor växer när vi konstaterar att konventet under ledning av Valéry Giscard d'Estaing har för avsikt att låta handelspolitiken ingå bland unionens exklusiva befogenheter, som skall behandlas med kvalificerad majoritet, och slopa de undantag som enligt artikel 133.6 i EG-fördraget fortfarande skall behandlas med enhällighet (kulturella och audiovisuella tjänster, utbildning, sociala tjänster och hälsovård). Vi anser att en sådan utveckling skulle förvärra GATS-fällan.
Man kan vidare lätt roat konstatera att den franska regeringen har protesterat och krävt att enhälliga beslut skall fortsätta att gälla för dessa ?mycket känsliga? områden. Men varför skall man betrakta dessa områden som mer känsliga än andra, känsligare än vattenproduktion och kärnenergiteknik, för att nämna några exempel? Och om enhällighet verkligen ger ett så gott skydd, varför svartmålas den då i alla EU-sammanhang?

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
De handelsavtal som predikar en liberalisering och avreglering av världshandeln förutsätter att allt fler allmännyttiga tjänstesektorer sätts ut på marknaden och utsätts för konkurrens och för de privata intressenas vinstbegär.
Detta är för den stora majoriteten i samhället en katastrofal utveckling. Det är en regelrätt attack mot de arbetande klasserna. Men det måste understrykas att denna attack sker med regeringarnas goda minne, och rentav på deras initiativ, även när de ger sken av att stå fria gentemot WTO eller andra organisationer av samma slag.
Problemet är inte bara att bevara den kulturella mångfalden, även om det är legitimt att hävda att kultur inte skall vara en marknadsvara. Men hur kan man acceptera att hälsa, omsorg, utbildning, områden av vital betydelse för samhällslivet, skall lämnas ut till marknadens och konkurrensens idiotiska lagar? Hur kan man acceptera detta när det gäller vatten, elektricitet, posttjänster, järnvägar och andra sektorer som är viktiga för samhällslivet?
För vår del motsätter vi oss hela denna utveckling och vi är motståndare till all form av konkurrensutsättning av allmännyttiga tjänster och till profitjakt, till alla angrepp på offentliganställda och alla förlorade arbetstillfällen.

Caudron (GUE/NGL)
De liberaler och de konservativa av alla sorter (och politiska färger) som har undertecknat en gemensam resolution har skjutit i sank alla försök att försvara den kulturella mångfalden och säga nej till ?kommersialiseringen? av kulturen!
Alla GUE/NGL-gruppens ändringsförslag som gick i denna riktning har förkastats.
Av det skälet har jag och ledamöterna i min delegation från den republikanska, radikala och medborgarvänliga vänstern, GUE/NGL-gruppen och ett fåtal andra socialistiska ledamöter röstat mot denna resolution från ?PPE-PSE-liberalerna?.
Detta är inte den sorts Europa som motsvarar det europeiska Europa jag i 40 år har kämpat för!

Ferreira (PSE)
Jag beklagar att vi måste nöja oss med ett resolutionsförfarande i en fråga som är så avgörande för de europeiska medborgarnas framtid. En kommissionsledamot skall inte uttala sig på Europeiska unionens vägnar innan han har förhandlat om sitt mandat tillsammans med valda företrädare. Denna demokratiska brist måste beaktas i konstitutionen om vi skall lyckas få EU att närma sig medborgarna. Eftersom de ändringsförslag som innebär en politisk omorientering av texten har förkastats har jag röstat mot resolutionen.
Allmännyttiga tjänster bör inte omfattas av dessa förhandlingar. Genom ett moratorium som tillfälligt upphäver alla avtal skulle man kunna få en verklig utvärdering av konsekvenserna för övriga kommersiella tjänster.
Somliga hävdar att utvecklingsländerna efterfrågar dessa avtal. De har ingen annan möjlighet än att privatisera sina allmännyttiga tjänster, eftersom deras stora skuldbörda omöjliggör varje form av lån för att utveckla dessa tjänster, framför allt vad gäller vatten. WTO bör inte längre användas för att smygvägen genomdriva en liberalisering som har visat sina begränsningar och sin oförmåga att förbättra livskvaliteten för en majoritet av jordens medborgare. Världshandeln är nödvändig, men den måste underställas krav på att miljöbestämmelser och sociala bestämmelser antas och följs.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
. (FR) Som så ofta i Europaparlamentet är den gemensamma resolution om GATS som lagts fram av högern (PPE-DE), liberalerna (ELDR) och socialisterna (PSE) en blandning av negativa och positiva förslag (offentliga förhandlingar, försvar av den kulturella mångfalden, och så vidare). Förslagets huvudlinje kan dock inte misstolkas. Det handlar om att fullfölja liberaliseringen av tjänsterna och förstärka WTO:s roll inom ramen för en globalisering på olika villkor.
Resolutionen förfäktar en teori som motsägs av fakta. Den innebär att en avreglerad tjänstemarknad är bra för alla. Som mål anges att ?övertyga de fattigaste länderna om att ett framgångsrikt WTO är av största betydelse för ekonomin i alla länder, både rika och fattiga? (beaktandemeningarna A och C). Istället för att kräva att den förhandlingsrunda som inletts i Doha tillfälligt avbryts och att ett moratorium läggs i GATS-förhandlingarna - bevarandeåtgärder som är en förutsättning för en fungerande demokrati - vill man i resolutionen ha en ökad liberalisering inom ett antal sektorer, däribland telekommunikationer och sjöfart (artiklarna 3 och 8).
Författarna av den gemensamma resolutionen är medvetna om den utbredda oro som GATS-avtalet väcker. Men deras försiktighetsmått för formens skull kan inte dölja att detta resolutionsförslag om det antas blir ytterligare ett steg på väg mot en kommersialisering av tjänsterna. Vi har röstat mot.

Martinez (NI)
Tjänsterna - framför allt de allmännyttiga tjänsterna - är en nyckelfråga, inte bara för att de utgör två tredjedelar av Europas BNP, utan även för att de berör själva grunden för folkens kulturella identitet.
Skall man då privatisera och kommersialisera globala kollektiva nyttigheter som hälsa, läs- och skrivundervisning, kunskap, vatten? För WTO är svaret ja. Allt är handelsvaror. För Europeiska unionen är svaret ja, men i smyg, för Bryssel ansluter sig ideologiskt till ?frihetsivrarnas? filosofi. De tycker att allt kan säljas, till och med polisen, armén och den humanitära hjälpen via ECHO.
Man låtsas vilja bevara den kulturella mångfalden. Kultur och audiovisuella medier skall inte kunna ?kommersialiseras?, samtidigt som jordbruket, grunden för vår civilisation, har prisgivits åt marknaden alltsedan Uruguayrundan. Det sägs också att Europa inte har gjort några erbjudanden om liberaliseringar i fråga om hälsa, undervisning och audiovisuella medier. Men redan nu köps ett universitet i Madrid upp av amerikanska utbildningskedjor som arbetar enligt snabbmatskonceptet. Berlusconis, Bouygues och Murdochs audiovisuella medier är en marknadsvara.
Vi har vattenfrågan, som Valutafondens före detta generaldirektör Camdessus hävdar spelar en avgörande roll för korruptionen, framför allt i Frankrike med sitt Lyonnaise des Eaux. De hemlighetsstämplade förhandlingarna, osäkerheten kring de berörda tjänstesektorerna och de spetsfundiga distinktionerna mellan globaliserad handel och nationella regelverk gör GATS-avtalet till ett avtal bakom ryggen på folken.

Meijer (GUE/NGL)
Den motivering som kommissionsledamot Lamy gav måndag den 10 mars i början av debatten om EU:s insatser i GATS-förhandlingarna lät lugnande. Den europeiska socialekonomiska modellen måste behållas, statsmonopol fortsätter att vara möjliga, det handlar inte om påtvingad privatisering eller avreglering, och alla förpliktelser som EU åtar sig är tillfälliga så att den inte varaktigt kan påverka de inrikespolitiska avvägningarna. Skälen till att reglera sådana saker inom ramen för Världshandelsorganisationen är att bilaterala kontakter utanför den organisationen leder till mer slumpmässighet, okontrollerbarhet och övermakt. Trots den här motiveringen uttrycker Förenta staterna och tredje världen sin oro att EU:s hållning är en helt annan. EU skulle vilja ge företag från de egna medlemsstaterna tillträde till verksamheter som till exempel vattenförsörjning och eventuellt till och med vattenutvinning, vilket inom EU till övervägande del fortsätter att vara i statsföretags händer. Tillgången till dricksvatten för de fattiga skulle hotas. Det är nu tal om att EU är mycket hårdare mot yttervärlden än mot sina egna medlemsstater och invånare? Slutet i Lamys svar lät mindre oroväckande än början. Det är mitt skäl till att nu ställa kompletterande frågor till Europeiska kommissionen. Förkastandet av alla ändringsförslag från vänsterkanten gör också att jag röstar mot.
MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Jag är övertygad om att ni är lika nöjd som jag över att resolutionen om krisen inom fiskeindustrin blev antagen med en sådan stor majoritet som 508 röster mot 7, med 27 nedlagda röster. Detta innebär verkligen att det från Europaparlamentets sida finns ett kraftigt stöd för behovet av att vidta beslutsamma åtgärder för att bidra med stöd till en industri som befinner sig i kris. Och som ni väl känner till gör sig denna kris för närvarande mest gällande i Skottland.
Jag besökte nyligen Eyemouth i södra Skottland och inom kort kommer jag även att besöka både Oban och Campbeltown på västkusten. Dessa samhällen är allvarligt drabbade av krisen, men situationen är ännu värre i norra delen av Skottland.
Om vi inte kan vidta adekvata åtgärder för att hjälpa industrin kommer den att kollapsa. Detta innebär att det inte längre kommer att finnas någon livsduglig industri som kan fånga torsken när beståndet väl har återhämtat sig. Torsken utgör en nödvändig del av en hållbar kosthållning för Europas medborgare i framtiden. Vi måste ha en fullgod fiskeindustri. Vi måste stödja denna industri och om vi anslår medel måste vår regering i Förenade kungariket ta dem i anspråk. Det har sagts att de inte kommer att vända sig till kommissionen med mössan i hand för att begära pengar. Detta sker inte med mössan i hand. Pengarna erbjuds frivilligt. Så låt dem tas i anspråk.

Ó Neachtain (UEN)
I februari 2001 då man här i parlamentet diskuterade återhämtningsåtgärder för torskbeståndet, slog Nicholson i sitt betänkande klart och tydligt fast, och jag citerar: ? ... kan kommissionens föreliggande förslag om en fortsatt fridlysning under 2001 accepteras endast med största motvilja ... Om 2001 blir en upprepning av 2000, då är det ingenting att förvåna sig över om fiskarna ställer upp bakom yrkanden på krishjälp, av det slag som jordbruket fått under en så lång tid och som fiskeflottorna i andra delar av gemenskapen får?.
Beslut och mål inom ramen för återhämtningsplanerna måste även beakta de sociala och ekonomiska konsekvenser de ger upphov till. Återhämtningsplanerna måste avvägas mellan återhämtning och bevarande av bestånden och åtgärder för att begränsa följderna för fiskenäringen.
2003 är en upprepning av 2002 som är en upprepning av 2001 som är en upprepning av 2000. Fiskare kräver nu nödhjälp för att hållas skadelösa för de förluster de ådragit sig till följd av de åtgärder som vidtagits för att bevara torsken, och jag för min del stödjer dem.
Största respekt måste visas för behovet av social, ekonomisk och regional sammanhållning och högsta prioritet måste ges åt att försvara befolkningen i de regioner som är starkt beroende av fisket.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Souchet (NI)
Återigen är fiskarna oense med kommissionen. Kommissionen verkar använda sig av torsken som försöksdjur för att testa det nya instrument man har lyckats tvinga på rådet inom ramen för återhämtningsplanerna för hotade fiskarter - begränsningen av fiskeansträngningen. Det finns naturligtvis risk för att detta instrument utökas mycket kraftigt. Det talas redan om kummel och sjötunga i Biscayabukten.
Kommissionens förslag om torsken grundar sig som alltid på de senaste utlåtandena från Internationella havsforskningsrådet. I rådet deltar många utomeuropeiska aktörer och dess ställningstaganden har tidigare ifrågasatts.
Det är tveklöst så att vissa torskbestånd är försvagade i olika områden. Men genom att enbart skylla uppkomsten av denna situation på fisket riskerar kommissionen att fördöma fiskarna utan att fiskeresurserna återhämtar sig.
Det enda skälet till att vi lägger ned vår röst om Stevensons resolutionsförslag är att det där förordas att medbeslutandeförfarandet även skall omfatta den gemensamma fiskepolitiken. Enligt vår uppfattning behöver den inte ännu en faktor som skapar osäkerhet och oförutsägbarhet. I övrigt stöder vi givetvis denna resolution.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Det här dokumentet handlar om en strategi för sysselsättning och socialpolitik. Jag röstade naturligtvis för det, men skulle ändå vilja göra ett påpekande. Ofta hör jag upplysta och framstående ekonomer säga att sysselsättningsstrategin inte kan ses som frikopplad ifrån pensionsstrategin. Om man talar om att öka sysselsättningen i Europa måste man också tala om att reformera pensionerna för dem som arbetar. Men, herr talman, jag skulle vilja betona en sak: vi måste kalla saker vid deras rätta namn och säga vad vi tycker. När vi talar om en europeisk sysselsättningsstrategi försöker vi öka antalet arbetstillfällen i Europa, men när vi talar om en europeisk pensionsstrategi handlar det tyvärr om att sänka och skära ner pensionerna. Så tala om vad ni menar med det ni säger!

Alavanos (GUE/NGL)
Uppgifterna om sysselsättningen i Europeiska unionen har under den senaste tiden tyvärr varit synnerligen negativa. Både i Grekland och i Tyskland kan vi notera en minskning. Det är nödvändigt att omedelbart vidta effektiva åtgärder för att öka sysselsättningen. För det första, ett förhindrande av kriget i Irak kommer att uppmuntra till investeringar i hela världen, men också i Europeiska unionen, vilket även kommer att påverka sysselsättningen. För det andra, en uppmjukning av stabilitetspakten kommer att främja offentliga insatser för utveckling och sysselsättning. För det tredje, en definition av indikatorerna för sysselsättning, såsom har skett med de ekonomiska indikatorerna, för att man skall kunna kontrollera och stärka medlemsländernas politik mot arbetslösheten. För det fjärde, åtgärder för samordning av skattereglerna för små och medelstora företag, bekämpning av social utslagning och illegalt arbete, åtgärder som i sig inte är tillräckliga, i synnerhet inte med den restriktiva tillämpningen enligt resolutionsförslaget, som jag också har röstat emot.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
I motiveringen till detta betänkande gläds man åt den minskade arbetslösheten inom EU. Ändå finns det ingen anledning att glädjas åt den siffra på 13 miljoner arbetslösa som nämns i texten, en siffra som sannolikt är i underkant och som dessutom inte omfattar dem som måste nöja sig med osäkra och illa betalda jobb. Sedan flera månader ökar dessutom antalet arbetslösa på nytt i samtliga EU-länder.
Hur skulle det kunna vara på något annat sätt, när de mäktigaste industrikoncernerna på kontinenten aviserar omfattande personalnedskärningar och slår igen den ena fabriken efter den andra?
Att under dessa förhållanden tala om sysselsättningsstrategi, för att använda ett ord i betänkandets titel, kan kännas rätt dystert för de miljoner arbetstagare som drivs in i fattigdom bara för att de företag som avskedar dem skall kunna tillförsäkra sina aktieägare högre utdelning genom att betala ut mindre lön.
Vi har röstat mot denna text, eftersom den bygger på tanken att det är upp till arbetsgivarna att på egen hand bestämma om de skall bevara arbetstillfällen eller ej, trots att det är uppenbart att antalet arbetslösa bara kommer att fortsätta att öka och fattigdomen att växa om man inte vidtar tvingande åtgärder som ålägger företagen att av sina tidigare och nuvarande vinster sätta av tillräckliga medel för att bevara jobb och löner.

Darras (PSE)
Det åtagande som ingicks i Lissabon om en europeisk framtid som kännetecknas av en kvantitativ och kvalitativ förbättring av arbetsmarknaden och en ökad social sammanhållning verkar starkt hotat av detta betänkande, om betänkandet i dag ändras i den riktning som Mann föreslår.
Dessa ändringsförslag som lagts fram på nytt för kammaren ikullkastar fullständigt det arbete som utförts av utskottet för sysselsättning och sociala frågor för att balansera föredragandens text till förmån för en sysselsättningspolitik som inte bara bekymrar sig om ökad flexibilitet och minskat skattetryck, utan även - och framför allt - om att snarast förverkliga en sysselsättning av god kvalitet för alla. Fortbildning och utbildning måste vara navet i vår politik, andra klassens jobb och andra okvalificerade arbeten måste försvinna.
Genom dessa ändringar glöms principerna om solidaritet och social sammanhållning bort i betänkandet, grundläggande principer och mål som skall uppfyllas för alla som seriöst försöker införa en ny sysselsättningsstrategi, en generös strategi som sätter människan i centrum.
Med dessa ändringar kan jag därför bara motsätta mig detta betänkande, som anammar de nyliberala principerna och med andra ord försvarar en sysselsättningspolitik som glömmer bort människan.

Ducarme (ELDR)
I punkt 23 nämns den europeiska sociala modellen, vilket är bra.
Det är lämpligt att uppvärdera denna modell för att slå vakt om en social standard som är attraktiv för resten av världen. Möjligheten för arbetstagare att få del i företagens kapitaltillgångar är en mycket viktig väg som bör bli föremål för nya förslag från kommissionen, och få genomslag i medlemsstaterna, framför allt genom att man använder sig av systemet för skattebefrielse.
I detta sammanhang bör användning av skatteundantag i sektorer med hög anställbarhet (mikroföretag, tjänster, hotell- och restaurangbranschen, och så vidare) infogas i den europeiska sociala modellen.

Figueiredo (GUE/NGL)
Det var positivt att betänkandet med de ändringsförslag som PPE-DE och den liberala gruppen hade lagt till förkastades. Vi bidrog till detta förkastande genom att rösta mot, inte bara de mest negativa ändringsförslagen utan även mot slutresolutionen. Därigenom undvek vi att framför allt att godkänna de förslag som tryckte på:
större flexibilitet i den nuvarande arbetsmarknadslagstiftningen, för att erbjuda olika anställningsformer och arbetstidsregleringar åt de arbetssökande,
kritisera det faktum att bestämmelserna om den inre marknaden ännu inte har införlivats helt i alla medlemsstater, ett av skälen till att det inte finns tillräcklig konkurrens.
Som vi kan se av dessa enkla exempel gick satsningen ut på att insistera på en ökad tillämpning av den nyliberala politiken, och därför var det positivt att parlamentet förkastade det.

Moraes (PSE)
På Europeiska socialdemokratiska partiets vägnar röstade vi för de delar av Manns betänkande som främjar företagaranda, och vi anser att det är rätt att stödja det arbete som utförs av små och medelstora företag (SME), vilka enligt vissa uppskattningar svarar för upp till 70 procent av alla arbetstillfällen i EU. 
Vår röst överensstämmer med behovet av att se till att de som driver de små och medelstora företagen inte drabbas av onödiga skattebördor eller olämpliga bestämmelser.
Jag stödjer helhjärtat påståendet i betänkandet om att innovations- och informationssamhället kommer att spela en avgörande roll för att göra EU konkurrenskraftigt, och mer forskning borde ledas i riktning mot dessa områden.

Patakis (GUE/NGL)
Genom att intensifiera den nyliberala monetaristiska politiken och genom att hålla fast vid kravet på budgetdisciplin försöker man lösa problemet med arbetslösheten, samtidigt som man bortser från att det är denna politik som bär ansvaret för dagens kris och den höga arbetslösheten.
Under den falska Lissabonrubriken ?för hållbar utveckling och full sysselsättning? och trots de ökande klyftorna driver man igenom de strukturreformer som leder till spridning av arbetslösheten, ökning av de flexibla anställningsformerna, osäkerhet och otrygghet för arbetstagarna och en minskning av lönekostnaden, för att kapitalets vinster ständigt skall kunna fortsätta att växa. Den omfattande, långvariga arbetslöshet som i flera decennier har plågat arbetskraften, med en nivå på över 10 procent, åtföljs av en allt större ökning av de tillfälliga anställningsformerna.
Med de demografiska förändringarna och fondernas hållbarhet som förevändning föreslår man en förlängning av den yrkesverksamma tiden under hänvisning till det ?aktiva åldrandet? och en total förändring av försäkrings- och pensionssystemet.
Utveckling av investeringarna löser inte problemet, eftersom de flesta gäller teknisk utrustning, som inte ökar utan tvärtom minskar antalet arbetstillfällen.
Vi motsätter oss EU:s politik, som är avpassad efter stabilitetspakten och Lissabonprocessen, därför att denna politik står i strid med arbetstagarnas, jordbrukarnas och de små och medelstora företagens behov och i stället syftar till att avskaffa arbetstagarnas rättigheter genom att den går i storkapitalets ledband.

Ribeiro e Castro (UEN)
Tyvärr godkändes inte detta betänkande. Jag skulle säga att alla ansträngningar att få en balans mellan olika motståndare gjorde att det blev obalanserat...
Jag var själv tvungen att avstå i slutomröstningen då jag anser att det gick för långt i skattepolitiken, och harmoniseringen riskerade att utöva ett tryck mot medlemsstaternas självständighet.
Jag vill ändå lovorda det intensiva arbetet och de ansträngningar som har lagts ned av vår kollega Thomas Mann, och jag stöder öppet främjandet av nya initiativ för Europeiska unionens sysselsättningsstrategi och sociala politik i linje med Lissabonstrategin. Föredraganden pekar ut vägar som vi bör stödja och följa. Jag stöder kraftfullt fokuseringen på skyddet av familjen och riktlinjer för sysselsättningen för att kunna förena arbetet med familjen, uppnå en mer gynnsam politik i förhållande till barnen och familjen och göra arbetet mer attraktivt för äldre personer. Jag vill också upprepa min ståndpunkt när det gäller vikten av att skynda på initiativen om yrkesutbildning, livslångt lärande och gemenskapens stödåtgärder till forskning, där vi mer intensivt bör dela med oss av framgångsrika fall i de olika medlemsstaterna.

Roure (PSE)
Till följd av slutsatserna från toppmötet i Lissabon har vi hela tiden framhållit att det krävs en balans mellan kvantitet och kvalitet. På så vis har vi gjort verkliga framsteg, och vi måste bekämpa arbetslöshetens gissel. Men vi måste vara på vår vakt mot sociala planer, företagsomstruktureringar, utlokaliseringar och massavskedanden. Vi kan inte nöja oss med denna utsatthet som drabbar allt fler av våra medborgare. Europaparlamentet har en verklig uppgift när det gäller att varna för detta.
Genom att lägga fram en helt och hållet nyliberal trosförklaring ger Mann rakt motsatt budskap, vilket är oacceptabelt. I dag behöver vi en verklig kamp mot fattigdom och för sysselsättning. Vi accepterar inte okvalificerade småjobb, och vi accepterar inte att lönerna urholkas. Vi måste tvärtom satsa på utbildning, kompetens och stödja de mest utsatta. Vi måste vara mycket uppmärksamma på kvinnornas arbete, vi måste ge ungdomar möjligheter att med tillförsikt komma ut på arbetsmarknaden.
Vi vill inte ha någon avreglering och okontrollerat öppnande av handeln med tjänster (GATS). Vi kommer inte att gå med på att offra alla våra så dyrt förvärvade sociala landvinningar.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Vairinhos (PSE)
Med tanke på den nuvarande arbetslöshetssituationen som i huvudsak beror på omlokalisering av företag som prioriterar vinstjakten utan hänsyn till betydelsen av ?arbetsfunktionen? i den sociala utvecklingen, i arbetstagarnas psykiska hälsa och för deras hushåll, är det absolut nödvändigt för Europaparlamentet att inta en kraftfull ståndpunkt, i egenskap av företrädare för den europeiska befolkningen, till förmån för en allmän sysselsättningsstrategi och dess socialpolitiska konsekvenser i Europeiska unionen.
Vi försvarar en europeisk socialpolitik som genomsyrar all annan utvecklings- och tillväxtpolitik i unionen.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Inte ens i de stora talen om den ekonomiska politiken, där man främst talar om att få de enskilda EU-staternas budgetar att gå ihop, säger man vad man vill göra för att sanera statsbudgetarna. Ändå talar man om att budgetarna skulle tyngas, skjutas i sank och undergrävas av det stora antal pensionärer vars pensioner belastar statsbudgeten. Trots att jag röstade för är detta någonting som bekymrar mig. Herr talman! Då skulle jag vilja be er, trots att jag i praktiken vänder mig till regeringscheferna och rådet: skulle vi först kunna fastställa hur mycket vi skall betala i pensioner till medborgarna och sedan göra av med det som blir över, eller skall vi först spendera hela statsbudgeten och sedan ge de eventuella smulor - jag upprepar det, eventuella - som blir kvar till pensionärerna?

Boudjenah (GUE/NGL)
García-Margallo betonar i sitt betänkande hur starkt han värnar om respekten för bestämmelserna i stabilitetspakten och att de reformer som beslutades i Lissabon skall påskyndas, men slår dövörat till för kritiken och de starkt avvikande uppfattningar som i allt högre grad hörs från den allmänna opinionen. Han är blind för den ökande arbetslösheten, massavskedanden, brutala företagsnedläggningar. Vilket brott har de anställda på Metaleurope begått? Vilken sorts ?stabilitet? talar man om när liv ödeläggs av respekt för ?förenligheten med valutapolitiken?? Vi känner igen refrängen: liberaliseringen av marknaderna kräver uppoffringar!
Jag skulle istället ha önskat att EU ställde upp som mål att inrätta en verklig pakt för sysselsättning och tillväxt, som grundar sig på att uppfylla de behov som finns hos befolkningen och höja lönerna, en verklig politik för att generera sysselsättning och välstånd.
Jag kan därför inte annat än motsätta mig resonemanget i betänkandet som inte ifrågasätter den makroekonomiska stabilitet som gör att arbetsgivarna får offentliga medel och kan lägga ned företag utan att behöva stå till svars. Jag kan inte stödja uppmaningen att ?fortsätta att avreglera tjänster i allmänhetens intresse och branscher med nätburna tjänster, exempelvis posten, telekommunikationer, gas och el, järnvägs- och flygtransporter och radio- och TV-sändningar?.
Figueiredo (GUE/NGL)
Betänkandet tar inte upp den viktiga frågan om efterfrågan i EU och lägger inte fram någon utvärdering av de ekonomiska riktlinjerna och sysselsättningen för att ta itu med den nuvarande ekonomiska krisen och öka sysselsättningen. Orsaken som anges är ?bristen på flexibilitet i den europeiska ekonomin? som hindrar den ?från att reagera snabbt på externa chocker?.
Problemet handlar om vilken brist på flexibilitet man talar om. Man anser inte att den existerande monetära politiken är rigid, vilken ställer samma krav på räntenivåer och valutakurser för länder med olika behov och olika inflationsnivåer, och minskar därigenom regionernas kapacitet vid ekonomiska asymmetriska chocker, vilket förvärras av gemenskapsbudgeten som inte uppfyller kraven på omfördelning och solidaritet mellan medlemsstaterna.
Man anser inte att stabilitetspaktens budgetpolitik är rigid, vilken fastställer villkoren för de offentliga investeringarna och tillämpningen av strukturfonderna, och äventyrar de nödvändiga offentliga tjänsterna och vitala områden för innovation och produktivitet, såsom investeringar i utbildning, hälsovård samt forskning och utveckling.
Man insisterar på ökad löneflexibilitet och flexibilitet på arbetsmarknaden, vilket bidrar till återhållsamma löner och osäkra arbeten. Man vill ha större flexibilitet på varumarknaden, främst genom att fortsätta med privatiseringar, liberaliseringar och avregleringar av marknaderna. Därför har vi röstat emot betänkandet.

Korakas (GUE/NGL)
Det betänkande vi diskuterar anammar EU:s antifolkliga politik, som avskaffar arbetstagarnas rättigheter till förmån för monopolens intressen. 
Betänkandet stöder helt tillämpningen av stabilitetspakten, påskyndande av strukturförändringarna på arbetsmarknaden, minskning av lönerna, förlängning av den yrkesverksamma tiden, total liberalisering av de allmännyttiga tjänsterna, speciellt postväsen, telekommunikationer, energi och transporter, liksom även radio- och TV-sändningar, och begär en sänkning av skatterna för företagarna. Betänkandet hävdar oförbehållsamt att stelheten på arbetsmarknaden, den ofullständiga tillämpningen av flexibla anställningsformer, är en av de främsta orsakerna till arbetslösheten.
Under hänvisning till kravet på budgetbalans, som tjänar som alibi för den ständiga nedskärningen av de sociala kostnaderna och privatiseringen av de allmännyttiga tjänsterna, stärker man storkapitalet och kräver en total omarbetning av socialförsäkrings- och pensionssystemen.
Samtidigt som krigsmolnen tätnar, skärps konkurrensen mellan de imperialistiska krafterna och det blir omöjligt att ta sig ur krisen (kommissionen räknar med en ytterst svag tillväxt år 2003, mellan -0,1 procent och 0,5 procent), och man satsar framför allt på att stärka de europeiska monopolens konkurrenskraft och öka deras vinster.
Vi motsätter oss en sådan antifolklig politik och solidariserar oss med arbetstagarna, som genom sin kamp kan bryta denna politiska utveckling.

Pasqua (UEN)
Detta betänkande saknar helt intresse, om det inte bara handlar om att Europaparlamentet vill ge sitt villkorslösa stöd till kommissionens förslag.
Bortsett från den obligatoriska uppräkningen av goda avsikter som man bara kan instämma i - att främja företagarandan, ökade investeringar i mänskliga resurser och forskning och utveckling - illustrerar detta betänkande utmärkt väl det reflexmässiga tankeklimat som råder i detta parlament. Det räcker att kommissionen gör sig till apostel för den europeiska integrationen i liberal och federalistisk tappning för att parlamentet per automatik skall hålla med den om allt.
Samma sak gäller kravet på att göra kommissionen till Europas ekonomiska regering, och viljan att liberalisera allmännyttiga tjänster och nätverksföretag. Av dessa kan främst nämnas posttjänster, telekommunikationer, gas och elektricitet samt järnvägstransporter.
Även om det givetvis är önskvärt med en ökad samordning mellan medlemsstaternas ekonomiska politik måste denna för att bli hållbar utformas med respekt för ländernas olika kompetensområden och samtidigt växa fram naturligt ur den fria ekonomiska konkurrensen mellan länderna, och inte till följd av teknokratiska beslut som bortser från nationella realiteter.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag erkänner betydelsen av och det lägliga med detta initiativbetänkande från utskottet för ekonomi och valutafrågor, dels genom det omtumlande aktuella geopolitiska sammanhanget (vilket kräver ett klargörande av målet och riktningen att följa), dels genom den debatt vi måste återta om viktiga frågor som de sjunkande offentliga och privata investeringarna, den låga produktivitetstillväxten, tendensen till minskad sysselsättning och en åldrande befolkning.
Jag anser därtill att det inom denna ram är viktigt att vi alla beaktar konsekvenserna av frågor som privatpersoners och företags alltför stora skuldsättning, för stort energiberoende och konsekvenserna av Kinas och Indiens inträde i den industriella produktionsvärlden. Dessa aspekter innebär emellertid också, även om det inte tas upp i detta betänkande, angelägenheter på medellång och lång sikt för vilka de europeiska medborgarna också kräver att ?beslutsfattarna i EU måste vidta djärva åtgärder?.
Slutligen valde jag att lägga ned min röst i den allmänna slutomröstningen, eftersom jag inte tycker om den reservationslösa anslutningen till den politiskt federalistiska och obegränsat liberala syn på EU som präglar föredragandens analys.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Trentinbetänkandet välkomnar stabilitets- och tillväxtpaktens ytterst tillfredsställande resultat, trots att kommissionens ordförande Romano Prodi för inte så länge sedan beskrev pakten som korkad. Föredraganden anser att det lämpligaste sättet att bemöta konjunktursvackan är att genomföra strukturreformer. Man vet att dessa bara har en hämmande inverkan på den inhemska tillväxten, som han också nämner.
I likhet med García-Margallos och dos Santos betänkanden, som också läggs fram för omröstning, är Trentinbetänkandet positivt till att pakten tillämpas på ett intelligent sätt och till de justeringar detta kräver. Men intelligens och dumhet sammanfaller i ett osammanhängande tal, där man söker förena oförenliga ting. I klarspråk innebär de strukturreformer som tas upp att osäkerheten på arbetsmarknaden ökar, att pensionerna globaliseras och nya privatiseringar. Med den nuvarande ökande arbetslösheten är alternativet att helt enkelt överge stabilitets- och tillväxtpakten till förmån för en politik inriktad på att skapa nya jobb genom en djupgående förändring av inkomstfördelningen. På grund av att vi inte hittar några spår av ett sådant perspektiv har vi röstat mot detta betänkande, där man bara föreslår att pakten skall lappas ihop provisoriskt.

Marques (PPE-DE)
Jag gratulerar Bruno Trentin till detta lägliga och utmärkta betänkande om den årliga utvärderingen av genomförandet av stabilitets- och konvergensprogrammen, vilket jag ger mitt stöd, speciellt när det gäller behovet i det aktuella sammanhanget att se över de stränga monetära och budgetmässiga kriterier som infördes genom stabilitets- och tillväxtpakten och stabilitets- och konvergensprogrammen, eftersom denna stränghet har begränsat Europeiska unionens ekonomiska tillväxt, och inte löst de höga arbetslöshets- och ojämlikhetsnivåerna, eller garanterat en hållbar utveckling.
Jag skulle också vilja betona behovet av att, med respekt för målen om minskat budgetunderskott och statsskulden, inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten föra in vissa indikatorer anpassade till de olika nationella verkligheterna, speciellt verkligheten i sammanhållningsländerna.

Pasqua (UEN)
Detta betänkande bekänner sig till den monetaristiska ortodoxa läran och är ett försvarstal för en än mer rigid tolkning av den pakt som bär det föga passande namnet stabilitets- och tillväxtpakten. Här handlar det inte så mycket om att dra lärdom av den verklighet man kan iaktta, som om att klandra stater som begått brottet att inte underkasta sig kraven i en text som i dag utgör en outhärdlig tvångströja för ett ekonomiskt uppsving.
Framför allt är det uppenbart att upphöjandet av stabilitetspakten till en absolut sanning inte enbart motiveras av strikt ekonomiska skäl, utan att det hädanefter handlar om en utpräglat politisk fråga.
Alla ser ju att en balanserad budget inte bara uppfattas som ett lovvärt mål ur ekonomisk synpunkt - enligt vanligt sunt förnuft - utan att det upphöjs till en sorts dogm som ingen får avvika från, för att inte äventyra ett helt bygge (EMU) som uppförts av i första hand politiska skäl (att inrätta en första utpräglat federativ EU-struktur).
Detta är skälet till att föredraganden ytterligare vill skärpa stabilitetspaktens hårda regler, istället för att analysera dagens ekonomiska realiteter. Det skall bland annat ske genom att öka kommissionens självständighet i övervakningen av medlemsstaterna. Logiken i detta är oacceptabel.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för Manuel dos Santos betänkande, som jag anser är balanserat i synen på att stabilitets- och tillväxtpakten som ett värdefullt och avgörande instrument för den Ekonomiska och monetära unionen också bör bidra till ett effektivt genomförande av Lissabonstrategin. Det är alltså viktigt att tänka på en flexibilisering genom att införa mer sofistikerade kriterier. Jag tycker också att förslaget om att det är viktigt att välja ut och urskilja vissa typer av investeringar framför allt offentliga, vilka föredraganden, liksom Europeiska kommissionen, betecknar som ?offentliga investeringar av hög kvalitet?, för att se till att den dynamik som är ett resultat av de offentliga investeringarna garanterar en hållbar tillväxt. 
Jag måste bara säga att det förutom frågor om bokföring och aritmetik som är associerade till stabilitets- och tillväxtprogrammet, vilket föredraganden behandlar på ett oförvitligt sätt, , också finns ett element av psykologisk natur för det ekonomiska nätet som vi måste följa noga. Uppfyllandet av de åtaganden som kommer ur detta innebär en ny ansvarsnivå för alla ekonomiska operatörer, såväl staten som den privata företagsamheten. Bara denna ram av faktiskt ansvar kan ge ett objektivt bidrag för att vi stadigt skall kunna gå i riktning mot världens mest dynamiska ekonomiska område, grundat på kunskaper och med förmåga att stå för en hållbar ekonomisk utveckling med fler...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Ribeiro e Castro (UEN)
Inför konstaterandet att ?två år av ogynnsam konjunktur har gett upphov till en slapphet när det gäller drivande politiska åtgärder som gör det möjligt att reagera på hoten om ekonomisk tillbakagång och ökad arbetslöshet? är det viktigt att faktiskt angripa de mekanismer vi har till vårt förfogande för att ge effektiva lösningar på de krav som ställs genom åtagandena enligt Lissabonstrategin. Jag anser också att det är viktigt att nu införa vissa indikatorer bland de kriterier och mål som godkänts i stabilitets- och tillväxtpakten, som kan möjliggöra en mer flexibel ?ledning? av denna pakt, anpassa den till de olika nationella situationerna och samtidigt bevara målet att minska budgetunderskottet och statsskulden. Att iaktta dessa mål, som jag också säger angående föredraganden dos Santos förslag, är mycket viktigt då de innehåller en ny rad ansvarsåtaganden som utgör ett viktigt budskap till de ekonomiska operatörerna.
Därför röstade jag för detta betänkande.

Sacrédeus (PPE-DE)
. Jag röstade nej till betänkandet i och med att punkt 15 röstades bort av den politiska vänstersidan (266 ja-röster mot 237 nej-röster).
I punkt 15 krävs ?att stabilitets- och tillväxtpakten följs strikt och att alla försök att mjuka upp den, vilket följaktligen skulle äventyra den europeiska valutans långsiktiga stabilitet, avvärjs?.
Det faktum att punkt 15 utgår öppnar för en uppluckring av stabilitets- och tillväxtpakten i stället för att det skulle krävas en strikt efterlevnad av objektiva och mätbara kriterier. I och med att punkt 15 utgår öppnas det upp för Europas finansministrar att öka de offentliga utgifterna i lågkonjunkturer och i situationer med budgetunderskott. Detta riskerar att leda till ökad inflation, minskat förtroende och en skakigare EU-valuta.

Sacrédeus (PPE-DE)
. Jag röstade emot betänkandet som helhet, vilket dock antogs med röstsiffrorna 359-79 och 50 nedlagda röster, eftersom det innebär en uppluckring av stabilitetspakten och underminerar Sveriges grundlag.
Jag har röstat ja till punkt 5 om att ett eventuellt införande av euron underställs en folkomröstning. Sverige kommer inte att tvingas gå med i EMU om majoriteten av de röstande stöder den svenska kronan. Det är värt att uppmärksamma att denna punkt antogs med röstsiffrorna 486-3 och 8 nedlagda röster.
Jag röstade för att punkt 4 skulle utgå, dvs. emot att stabilitetspakten genomförs på ?ett mer flexibelt sätt?. I praktiken innebär denna punkt en uppluckring av de objektiva kriterierna till förmån för mer vaga och politiskt förhandlingsbara. Beklagligtvis blev denna punkt kvar. Euron behöver klara och stabila regler. Beslutet innebär att förtroendet för euron som betalningsmedel minskar.
Jag röstade nej till punkt 10 om att EG-rätten är överordnad svensk lag, t.o.m. innan den svenska lagstiftningen ändrats. Syftet med denna punkt är att euron skall kunna införas som valuta utan att den svenska grundlagen ändrats, dvs. före riksdagsvalet 2006. Punkten innebär att reglerna för hur den svenska grundlagen ändras skulle kringgås av EG-rätten.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Det talas om ekonomin i de stater som har gått över till euron. Jag röstade för - jag är för euron - men innan det är dags att önska er alla - inklusive talmannen, tolkarna och vaktmästarna - en smaklig måltid, vill jag understryka en sak: att det hade varit bra om regeringarna i de stater som har infört euron övervakade att inte skrupelfria handlare, klippare som bara tänker på sig själva, höjer priserna på de konsumtionsvaror som medborgarna, löntagarna och pensionärerna, det vill säga människor med fasta inkomster, köper. Hittills har regeringarna inte haft någon sådan kontroll och man har utnyttjat det faktum att människor vid övergången från en nationell valuta till en europeisk, till euron, inte är vana vid den nya valutans värde. Så var det med säkerhet i Italien, men förmodligen också i andra stater inom Europeiska unionen. Priserna på de varor som de minst välbesuttna, framför allt pensionärer och medborgare som tyvärr har små inkomster, i störst utsträckning köper har ökat oproportionerligt mycket.

Pasqua (UEN)
Europaparlamentet gör sig än en gång till en hantlangare av Brysselkommissionens uppfordrande krav.
Det är upp till parlamentets majoritet att önska en intelligent och flexibel tillämpning av stabilitetspakten enligt de villkor som föreslås av kommissionen, eller stödja kommissionen när den godtyckligt inleder inkvisitoriska förfaranden mot de stater som inte kan underordna sig en överdrivet nitisk tolkning av stabilitetspaktens bestämmelser. För egen del kan jag dock inte slå in på den vägen.
Även om jag anser att de påstådda justeringar som Europeiska kommissionen inför - justeringar där man erkänner att det i budgetunderskottet finns en strukturell komponent och en komponent som sammanhänger med konjunkturcykeln - att de faktiskt är berättigade i det att de förstärker tillväxtbasen utan att tumma på stabilitetsfaktorn, så glömmer jag inte heller att denna spektakulära omsvängning ingår i en mer övergripande strategi som syftar till att göra kommissionen till unionens ekonomiska regering. Det säger sig självt att jag inte kan acceptera ett sådant scenario.

Talmannen.
Röstförklaringarna är avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.35. och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen.
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! På sidan 17 i protokollet har gårdagens frågestund återgivits, närmare bestämt började frågestunden tre kvart för sent, då tillkännagavs den på bildskärmen. Det skulle ha varit min tur en halvtimma efter att frågestunden börjat, jag rusade ändå genast ner, men då hade min fråga redan strukits, eftersom alla frågeställare hade saknats den första halvtimmen. 
Jag vädjade då om att man trots detta skulle tillåta min fråga, eftersom man bara börjat behandla den följande frågan. Talmannen höll sig emellertid extremt strikt till reglerna. Jag skulle ändå vilja säga att man antingen skall hålla sig strikt till reglerna - men det innebär också att man skall börja punktligt med frågestunden - eller att man, om man ändå slarvar på det viset, också måste hantera saken generöst. Det är det första jag ville säga, och jag ber er se till att jag inte får det standardiserade påminnelsebrevet om att jag skulle ha varit närvarande vid frågestunden, annars måste jag svara ganska personligt.
Nu till den andra punkten som jag vill beröra i detta sammanhang: Talman Puerta lovade i går att vi, kollegan Salafranca, som hade samma problem, och jag, skall få ett skriftligt svar - i motsats till vad som annars är vanligt - och jag ber er om att man åtminstone håller detta löfte.

Talmannen.
Tack så mycket, herr Posselt, för ert påpekande, som vi har noterat för att vidta de åtgärder som krävs. 
(Protokollet justerades.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om unionens militära uppdrag i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien.
Jag ger ordet till rådets tjänstgörande ordförande, Greklands utrikesminister, Papandreou.

Papandreou
Kära kolleger! Låt mig börja detta inlägg med två ord om en god vän, Zoran Djindjic. Serbiens premiärminister, Zoran Djindjic har tyvärr blivit mördad. Vi är chockade av denna händelse, för vi har förlorat en vän, vi har förlorat en vän till Europa, vi har förlorat en förkämpe för demokrati och stabilitet i regionen, i regionen sydöstra Europa och Balkan. Jag skulle följaktligen vilja framföra mina personliga kondoleanser till hans familj, till hans fru och barn, men även, naturligtvis, till hela det serbiska folket. Vi delar deras smärta. Dagens tragiska händelse har inte bara chockat oss, utan även påmint oss om behovet av att vi, Europeiska unionen, ihärdigt fortsätter arbetet för stabilisering, arbetet för fred, arbetet för framsteg i denna region av Europa, en region som under de senaste åren har upplevt svåra stunder, många oroligheter och etniska konflikter, en region där demokratiprocessen har startat i alla länder men fortfarande ligger i sin linda, en region som vi, tack vare samarbetet mellan Europeiska unionen, världssamfundet, FN, Förenta staterna, Ryssland och många andra, men framför allt tack vare Europas ledande roll, har lyckats få in på en väg av stabilisering och utveckling. Men dagens händelse visar att vi fortfarande har lång väg kvar att gå. Och som rådets tjänstgörande ordförande skulle jag vilja betona att den operation i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien som vi talar om visar på vår roll och vårt engagemang i regionen, vår vilja att hjälpa regionen i dess europeiska strävanden, men framför allt vårt engagemang för stabilitet och fred i regionen.
Denna operation är viktig på flera sätt. För det första kommer den att bidra till att lägga grunden till långsiktig säkerhet och stabilitet i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och till att skydda landets suveränitet och territoriella integritet samt dess internationellt erkända gränsers okränkbarhet. För det andra kommer åtagandet av operationen i fråga att bidra till att uppvärdera Europeiska unionens roll och närvaro i landet. Man skulle kunna säga att det kommer att främja landets utveckling mot europeisk integration, inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen. Det kommer att underlätta genomförandet av ramavtalet. För det tredje kommer operationen att utgöra det första provet i praktiken för den europeiska mekanismen för militär krishantering och det andra steget, efter polisuppdraget i Bosnien, mot att förverkliga Europeiska unionens operativa kapacitet. Förberedelserna för och genomförandet av operationen bör följaktligen ägnas stor uppmärksamhet. Man skulle kunna säga att vår trovärdighet, Europeiska unionens trovärdighet, står på spel. För det fjärde innebär operationen den första faktiska tillämpningen av samarbetet mellan Europeiska unionen och Nato på området krishantering och av sammanhörande permanenta arrangemang, som man räknar med kommer att fullbordas mycket snart.
Det finns två grundläggande förutsättningar för att Europeiska unionen skall åta sig operationen. För det första måste man fullborda och träffa avtal om de permanenta arrangemangen EU-Nato, och för det andra måste det finnas en begäran om detta från de officiella myndigheterna i landet.
När det gäller den första frågan lägger man just nu sista handen vid de permanenta arrangemangen. Nästan alla sammanhörande textförslag har redan överenskommits inom Nato och vidarebefordrats till Europeiska unionen. Här kommer vi att göra kommentarer, om så behövs, eller påpekanden ur vårt perspektiv, och man räknar med att de två organisationerna inom kort, i alla händelser under innevarande månad, kommer att kunna offentliggöra dessa texter.
När det gäller den andra frågan finns det redan en officiell begäran från f.d. jugoslaviska republiken Makedoniens regering om att Europeiska unionen skall åta sig operationen, ett initiativ som välkomnas av alla inblandade parter.
Det grekiska ordförandeskapet har angett åtagandet av operationen i fråga som en av sina grundläggande prioriteringar på den europeiska säkerhets- och försvarspolitikens (ESFP) område. Och den gör följaktligen allt den kan i den riktningen. Vi bör även påpeka att åtagandet av denna operation, men även av andra möjliga operationer på Balkan, som t.ex. att ta över efter SFOR i Bosnien, inte betyder att Natos eller Förenta staternas medverkan och närvaro upphör. Tvärtom kommer det nära samarbetet att fortsätta, och vi måste betona för alla att detta samarbete fortsätter och att vi arbetar gemensamt för stabiliteten och säkerheten i regionen. Dessutom, mot bakgrund av att det handlar om att ta över efter Nato och inte om att inleda en ny operation, är ett nära samarbete med alliansen nödvändigt för att garantera en mjuk övergång även fortsättningsvis. Detta övertagande bör givetvis ske inom ramen för tillämpliga överenskomna permanenta arrangemang, så att de två organisationernas självständighet skyddas.
I fråga om framstegen mot bakgrund av de saker jag har tagit upp i det föregående skulle jag helt kort vilja nämna de viktigaste hållpunkterna i framstegen hittills i förberedelserna för operationen. Den 23 januari antog rådet ett allmänt koncept för operationen och den 27 januari den sammanhörande gemensamma åtgärden. Den rättsliga ramen för operationen fullbordades med arrangemang för finansieringen. Kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik beslutade den 4 februari om vilka tredje länder som kommer att inbjudas, nämligen, Tjeckien, Estland, Ungern, Lettland, Litauen, Polen, Slovakien, Slovenien, Bulgarien, Rumänien, Island, Norge, Turkiet och Kanada. Den 7 februari utnämndes den ställföreträdande överbefälhavaren för de allierade styrkorna i Europa till operationschef. Det beslutades att operationsstaben skall förläggas till SHAPE (Supreme Headquarters of Allied Powers in Europe), och dessutom utsågs den franske befälhavaren över styrkan, mot bakgrund av att Frankrike har valts att fungera som ramstat (framework nation). Samma dag antogs även inledande militära riktlinjer för operationschefen. Operationschefen lade för den militära kommittén fram en operationsplan, omfattande kommando- och kontrollstrukturen enligt insatsreglerna och en förklaring om resursbehovet. Därpå, den 18 februari, fattade kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik beslut om att inrätta kommittén för bidragande länder. Slutligen, den 20 februari, ägde ett möte rum om styrkans uppsättande och den 25 februari ett möte om bemanningen av styrkans stab.
Det som återstår att göra är att träffa officiella avtal om de permanenta arrangemang mellan Europeiska unionen och Nato som jag nämnde tidigare, särskilt det avtal som måste slutas med Nato för att frigöra de medel och resurser som kommer att ställas till Europeiska unionens förfogande för operationens genomförande, att godkänna och anta operationsplanen, att slutföra bemanningen av staberna, att godkänna operationsbudgeten, att sluta avtal med de tredje länder som kommer att delta, att skriftväxla med den före detta jugoslaviska republiken om operationen, att sluta avtal om styrkornas status med f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, att sluta undantagsavtal mellan medlemsstater som kommer att delta i operationen samt att skriftväxla med OSSE om förbindelserna med organisationens observatörer; dessutom måste Nato fatta beslut om att avsluta alliansens operation ?Allied Harmony? och rådet beslut om att inleda operationen. I och med detta kommer i alla händelser även det exakta datumet för övertagande av operationen att fastställas. Man räknar med att den kommer att inledas officiellt under innevarande månad, så snart kvarstående frågor har lösts.
Låt mig innan jag avslutar tala om syftet, varaktigheten, styrkans storlek samt operationens kommando. Syftet är att fortsätta den internationella militära närvaron, i avsikt att lägga grunden till stabila och säkra förhållanden som gör det möjligt för f.d. jugoslaviska republiken Makedoniens regering att genomföra Ohrid-ramavtalet. Uppdraget beräknas vara i ungefär sex månader. Dess avslutande kommer att bestämmas av uppfyllandet av det grundläggande målet. Styrkan uppgår till sammanlagt 487 man, inberäknat dem som innehar stabstjänster, det vill säga 212 stabstjänster. Viktiga inslag när det gäller operationens kommando är dess struktur och kontroll. Utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har nyligen informerats utförligt i denna fråga av den ställföreträdande överbefälhavaren för de allierade styrkorna i Europa, amiral Feist, som kommer att vara operationschef för den europeiska operationen i landet.
Jag vill inte trötta ut er med detaljer men skulle bara vilja betona att det har beslutats att operationen i landet kommer att genomföras med användning av Natos medel och resurser och att planeringen följaktligen kommer att ske i enlighet med Nicefördraget. Inom denna ram har man utnämnt den ställföreträdande överbefälhavaren för de allierade styrkorna i Europa till operationschef och beslutat att Europeiska unionens operationsstab skall förläggas till SHAPE.
Som jag nämnde tidigare finns det redan en operationsplan, som har lagts fram för Europeiska unionens militära kommitté, och det förekommer ett nära samarbete mellan SHAPE och Europeiska unionens militära stab.
För en bättre samordning mellan Europeiska unionens och Natos verksamheter, särskilt mellan de EU-styrkor som kommer att vara utplacerade i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och de Natostyrkor som kommer att vara utplacerade främst i Kosovo, har en kommandoenhet inrättats i Europeiska unionen, vid Natos högkvarter i Napoli i Italien. Som jag sade har Frankrike valts till ramstat för operationen och kommer att spela den viktigaste rollen i operationens ledning. Inom denna ram har den franske generalen Maral utnämnts till befälhavare över styrkan. Nato kommer dock att ha kvar en hög militär företrädare vid alliansens stab i Skopje, och det kommer följaktligen att förekomma ett nära samarbete mellan de två staberna.
Jag skulle vilja avsluta denna korta genomgång med den hoppingivande iakttagelsen att den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken trots svårigheterna, som i alla händelser var väntade, har nått en mognad, en mognad som gör det möjligt att tillämpa den mekanism för krishantering som byggts upp de senaste fyra åren. Denna första operation är, anser jag, särskilt viktig. Vi välkomnar den insats som görs för Europeiska unionens räkning och gläds åt att vi som ordförandeskap för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP), även under förra halvåret, har lyckats övervinna de hinder som fanns för samarbetet ESFP-Nato.
Vi hoppas alltså inte bara att dessa beslut kommer att genomföras på ett bra sätt, utan även att vi verkligen kommer att kunna uppnå fred och stabilitet i regionen sydöstra Europa, särskilt efter händelser som den tragiska händelsen i dag.
(Applåder)

Patten
Herr talman! Jag vill börja med att helhjärtat ansluta mig till allt det som utrikesministern sagt om mordet på premiärminister Djindjic. Jag är säker på att jag talar för hela kammaren när jag uttrycker min medkänsla med hans familj och vänner och alla demokrater i Serbien. Vi får inte låta detta mord hejda de anmärkningsvärda framsteg som Serbien har gjort för att återförenas med den europeiska familjen, inte minst tack vare modet hos män och kvinnor som Djindjic. Om cirka en och en halv timme skall jag flyga till Kroatien. Detta innebär att jag kommer att missa slutet av nästa debatt, som då lämnas i Bolkesteins kunniga händer. Jag hade planerat att flyga till Belgrad i morgon kväll. Om det fortfarande passar sig för myndigheterna vill jag gärna göra det och framföra parlamentets, kommissionens och rådets solidaritet med den serbiska regeringen och det serbiska folket i denna för dem mycket plågsamma tid.
Som utrikesministern sade kommer Europeiska unionens första militära insats att inledas på Balkan inom kort. Det är ett historiskt steg för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Efter de beslut som fattades i Köpenhamn står vi nu i begrepp att uppnå en uppsättning omfattande uppgörelser tillsammans med Nato, såsom utrikesministern redogjorde för, vilka kommer att skapa förutsättningar för att vårt strategiska partnerskap med dem kan gå hand i hand med det praktiska genomförandet av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken.
Det beslut som fattades av rådet i januari om att sätta igång en gemensam åtgärd inledde ett nytt kapitel i den europeiska integrationens historia, och det kommer inte som en överraskning att de första sidorna i detta kapitel kommer att skrivas på Balkan. Denna historiska dimension rättfärdigar till fullo den debatt vi i dag för om utgångspunkten för det resolutionsförslag som lagts fram av utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
Vi minns alla de tragiska händelser som ägde rum i sydöstra Europa i början av nittiotalet. Ställd inför en situation som ingen trodde var möjlig på vår kontinent, blev man inom Europeiska unionen tvungen att utveckla nya instrument för att stärka förmågan att förebygga och, om så skulle bli nödvändigt, ta itu med eventuella liknande kriser som skulle kunna utgöra ett hot mot vår säkerhet och kränker våra mest grundläggande värderingar. Det är därför ingen slump att den före detta jugoslaviska republiken Makedonien utgör inramningen för detta nya skede i Europeiska unionens utveckling.
Bakgrunden till denna insats är inte längre en absolut nödvändig åtgärd för att få ett slut på inbördeskriget och sära de stridande parterna åt. Snarare är det en fortsättning på ansträngningarna för att skapa närmare förbindelser mellan unionen och ett land som närmar sig Europeiska unionen och som behöver vårt stöd för att befästa den stabilitet som är nödvändig för att fortsätta på den inslagna vägen.
Jag vill påminna kammaren om att den före detta jugoslaviska republiken Makedonien så sent som för två år sedan stod på randen till ett inbördeskrig. Som tur var vände man emellertid kriget ryggen när en överenskommelse uppnåddes mellan de stridande parterna. Under mina första två år som kommissionsledamot var FYROM den plats jag besökte oftast. Under loppet av drygt ett år besökte jag Makedonien närmare tio gånger. Ett betydande och ihållande åtagande från Europeiska unionens sida - såväl politiskt som ekonomiskt - stödde denna process. Vi erbjöd sålunda landet utsikter om ett närmande till Europa, dels genom stabiliserings- och associeringsprocessen och dels genom ett ökat ekonomiskt stöd.
Följande siffror visar hur omfattande vårt finansiella stöd har varit. Under 2001 tilldelades mer än 30 miljoner euro genom CARDS-programmet och mekanismen för akuta ingripanden, medan nära 7 miljoner euro tillhandahölls i form av humanitärt bistånd. Dessa medel har främst använts till minröjning, återuppbyggnad av bostäder, återställande av lokal infrastruktur, förtroendeskapande åtgärder och till att åstadkomma de institutionella åtgärder som ramavtalet kräver. Denna insats uppföljdes snabbt av antagandet av det fleråriga program för vilket det inom ramen för CARDS anslogs 130,5 miljoner euro för demokrati, rättssäkerhet, rättsliga och inrikes frågor samt ekonomisk och social utveckling.
Dessa ansträngningar har givit resultat. Under de senaste månaderna har det politiska livet tack vare genomförandet av ramavtalet och stabiliserings- och associationsprocessen börjat återgå till det normala. Det är sant att säkerhetssituationen fortfarande är bräcklig. Förra veckans tragiska incident, då två polska Nato-officerare miste livet, var ytterligare ett bevis på ett det krävs en fortsatt internationell säkerhetsfrämjande närvaro under de kommande månaderna för att konsolidera freden och säkerheten i landet och för att stödja genomförandet av Ohrid-avtalet. Denna bedömning delas av regeringen, presidenten, de viktigaste politiska partierna och internationella aktörer.
Jag skulle i detta sammanhang vilja ta upp den osäkerhet som eventuellt har uppstått angående omfattningen av och målet med Europeiska unionens militära uppdrag.
Europeiska unionens insatser kommer endast att vara av begränsad omfattning, men låt mig ändå klart och tydligt slå fast att jag inte anser att detta kan vara ett användbart kriterium för att bedöma värdet av sådana insatser. Det kommer att vara ett påtagligt bevis för vårt åtagande att garantera stabiliteten i detta land.
För det andra behöver vi inte ändra uppfattning. Våra mål är tydliga.
Såsom med rätta påpekades i resolutionsförslaget kommer Europeiska unionens planerade övertagande av Natos militära uppdrag att vara ytterligare ett bevis på Europeiska unionens engagemang för freden och säkerheten i landet och i regionen. Detta är helt förenligt med vår hållning att bidra till långsiktig säkerhet i den före detta jugoslaviska republiken Makedonien. Låt mig bara påminna kammaren om det omfattande ekonomiska stödpaket under rubriken för rättsliga och inrikes frågor som gemenskapen beviljat för säkerhetsområdet. Mellan åren 2002 och 2004 har 31,2 miljoner euro anslagits för detta ändamål. Detta omfattar framför allt två centrala element. Det första gäller stöd till landet för hantering av gränskontroller genom ett omfattande och integrerat gränsförvaltningsprogram som innefattar inrättandet av en effektiv gränspolisstyrka. Processen för att förbättra gränssäkerheten och gränsförvaltningen har starka inslag av regionalt samarbete, och därför bedriver Europeiska unionen för närvarande ett nära samarbete med Nato och OSSE för att stödja de ansträngningar som länderna i regionen själva har tagit initiativ till.
Det andra elementet är stöd till den före detta jugoslaviska republiken Makedonien för utarbetandet av ett omfattande strategi för att reformera polisväsendet och göra det till en välutbildad, multietnisk och samhällsbaserad offentlig tjänst.
Enligt kommissionens uppfattning kommer Europeiska unionen i den före detta jugoslaviska republiken Makedonien att bidra till att befästa en stabil miljö som befrämjar genomförandet av reformer vilka underlättar landets framtida införlivande med Europeiska unionen.
Mot denna bakgrund hyser jag inte några tvivel om att en begränsad och riktad militär intervention från EU:s sida endast kan stärka utvecklingen mot en fullständig civil och demokratiskt kontroll över de pågående reformerna.
Denna förmiddag har vi ägnat en stund åt att diskutera ett område inom utrikes- och försvarspolitiken där vi - för att uttrycka det diplomatiskt - inte har gjort så stora framsteg som vi hade önskat. Vi måste emellertid erkänna att Europa på vissa håll i världen, i synnerhet på Balkan, har gjort en uppryckning under de senaste åren. Man behöver bara jämföra förödmjukelserna och den blodiga förödelsen i början av 1990-talet, då Europa inte klarade av att ta itu med fruktansvärda problem vi hade inpå knutarna, med de framgångar vi haft under de senaste åren vad gäller att utforma en politik och hjälpa länderna på Balkan att utvecklas i riktning mot den europeiska familjen. Vi vet att den resan inte är helt bekymmersfri och dagens tragedi påminner oss om hur mycket arbete som återstår. Som jag tidigare har sagt här i kammaren vore det ett fruktansvärt misstag att tro att problemen på Balkan eller i Afghanistan är överstökade. Vi måste även fortsättningsvis arbeta målmedvetet och koncentrerat och vara generösa med vår tid, vår erfarenhet och vårt stöd när det handlar om att hjälpa dessa länder på vägen mot ett eventuellt medlemskap i Europeiska unionen. Jag är övertygad om att de kommer att uppnå detta mål under kommande år oavsett vilka tragiska bakslag som än inträffar.
(Applåder)

Brok (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Även jag vill uttrycka min sorg över mordet på Djindjic. Jag tror att han, trots alla tvister och meningsskiljaktigheter som man kunde ha i enstaka fall, stod för uppbyggnad av demokratin i sitt land och för en modig politik i tider när detta var mycket farligt, och att han därför förtjänat vår djupa respekt. Vi bör ta detta som en anledning att fortsätta att bidra till stabilitet och demokrati i regionen.
Jag tror att det vi skall diskutera i dag utgör ett av stegen. Vi har under förmiddagen konstaterat hur illa läget är i Europa när det gäller frågan om krig och fred. Beträffande Balkan har vi lärt oss av felen i det förflutna, och Europeiska unionen har i ökande utsträckning tagit på sig ansvaret. Det faktum att vi nu för första gången tar på oss en militär insats där i Europeiska unionens namn - hur liten den än må vara - visar att Europeiska unionen slår in på en ny väg och att detta är ett tecken på en vidareutveckling av handlingskraften på detta område - hur begränsad den än må vara. Jag tror att vi bör ta det som en positiv bedömning. Därför vill jag tacka aktörerna för att detta blivit möjligt.
Vi i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik vill emellertid gärna ha denna debatt på kammarens föredragningslista, eftersom vi anser att det inte går an att Europeiska unionen beslutar om en militär insats i Europeiska unionens namn, utan att Europaparlamentet som direktvald representation för de europeiska folken hörs om detta.
Ni sade, herr rådsordförande, att vi har fått information i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, men det fick vi på grund av att vi sänt inbjudningar och på grund av att vi utbett oss information, men inte därför att man tagit kontakt med Europaparlamentet i en förnuftig informationsprocess, för att lämna information på denna grundval, så att parlamentet blir delaktigt.
Även om insatsen i Makedonien bara handlar om en liten kontingent om cirka 300 soldater, är det den första militära insatsen överhuvud taget i Europeiska unionens historia, och det är ett viktigt precedensfall. Redan nu planerar Europeiska unionen en betydligt större insats under 2004, nämligen att man skall ta över Natos SFOR-uppdrag i Bosnien-Hercegovina. Vårt principiella krav till rådet lyder därför: informera och rådfråga parlamentet om mandatet för kommande Petersbergsuppdrag, innan dessa inleds, i enlighet med artikel 21 i fördraget, samt den gemensamma förklaringen om finansieringen av GUSP som antogs först i december förra året av rådet, kommissionen och parlamentet!
Militära insatser som görs av Europeiska unionen, liknande de som nu planeras för Balkan, skiljer sig på en punkt väsentligt från Natos operationer. Nato är en ren försvarsallians, och det är inte Europeiska unionen. Europeiska unionens Petersbergsuppdrag kommer alltid att hänga samman med unionens politisk-diplomatiska och ekonomisk-finansiella engagemang i berörda krisregioner. Det civilmilitära samarbetet under Europeiska unionens flagga kommer alltid att vara en viktig aspekt i hela operationen. Därför har rådet tänkt för kortsiktigt när man menar att man kan avstå från att formellt inbegripa parlamentet när det gäller dessa mellanstatliga militära insatser. Vi kräver därför att bli involverade och informerade i god tid, och med fullständig öppenhet.
I punkt 6 i vår resolution har vi räknat upp de frågor som man i ett sådant sammanhang till exempel kunde diskutera gemensamt vid en tidig tidpunkt, nämligen: med vilket mandat och med vilken målsättning genomförs uppdraget? Vilket förhållande till varandra har de trupper i regionen, som står under EU- respektive Nato-befäl? Hurdant är samarbetet med andra organisationer som är aktiva i regionen, exempelvis FN och OSSE? Hur passar detta uppdrag i Makedonien och nästa år i Bosnien och Hercegovina in i hela ramen för stabilitets- och associeringsprocessen på Balkan? Vilken är den finansiella ramen för de gemensamma kostnaderna?
Herr rådsordförande, herr kommissionär! Ni har båda i dag på de flesta områden gett mycket utförliga svar på dessa frågor, men detta är, som sagt, formellt inte den lämpliga vägen, utan skulle redan ha skett på annat sätt, på andra initiativ, vid en annan tidpunkt, så det är ingen kritik till det som ni i dag har gett uttryck för, utan just en kritik av förfarandet och av när och var.
Kommande EU-uppdrag kommer alltid att ha en stark civilmilitär aspekt, och de kommer att äga rum i krisområden där Europeiska unionen antingen redan har varit aktiv politiskt eller humanitärt, eller där EU efter en krisinsats kommer att engagera sig ekonomiskt i och för återuppbyggnad och utveckling. Det är det speciella med Europeiska unionen - och det skiljer oss från en ren militärallians - om vi nu försiktigt börjar ta vårt ansvar även på det militära området.
Genom denna första operation i Makedonien går vi in på ett nytt område - även Europaparlamentet. Därför föreslås det i resolutionen av utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik att vi under de kommande månaderna skall skicka en fact finding-delegation till operationsområdet, för att vi som parlamentsledamöter skall kunna göra oss en egen bild av hur Europeiska unionens första militära uppdrag fungerar. Även om rådet inte formellt har rådfrågat oss kommer vi som Europaparlament inte att dra oss undan vårt ansvar att ge ett lämpligt parlamentariskt stöd till soldaterna från våra medlemsstater som befinner sig på europeiskt uppdrag, eller att stödja uppdraget i sin helhet, i enlighet med de möjligheter som vi har. 
(Applåder)

Wiersma (PSE).
Herr talman! Jag ansluter mig naturligtvis till rådsordförandens och kommissionsledamot Pattens uttalanden men även till kollega Broks om de tragiska händelserna som ägde rum i Belgrad i morse och jag ansluter mig till alla uttryck av medlidande med premiärminister Djindjics anhöriga och naturligtvis alla serber som otvivelaktigt är mycket chockerade av det som hände i morse. Jag vill samtidigt uttala min förhoppning om att det här inte skall störa försöket att även i Serbien och i före detta Jugoslavien skapa en bättre stabilitet.
Sedan tillbaka till det som vi skall behandla i dag. Medan Irakfrågan ställer Europeiska unionen under hård press och oenigheten verkar stor, inleder Europeiska unionen inom kort sin egen första militära operation under egen fana i FYROM. Inom det större Europa tar nu också unionen själv direkt ansvar för en viktig fredsoperation. Att det sker i Makedonien är logiskt på grund av de stora politiska insatser som Europeiska unionen gjort den senaste tiden, vilka lett till bättre förbindelser inne i landet självt, nämligen med den albanska minoriteten, och som därmed också lett till större politisk stabilitet.
Det militära uppdraget måste naturligtvis hjälpa till att göra den positiva utvecklingen bestående. Därför har det dröjt något innan uppdragets omfattning kunde slutföras eftersom Europeiska unionen ju inte kan utföra uppdraget utan stöd från och samarbete med Nato. Därför tog det ett tag att hitta rätt formel med avseende på uppdragets oberoende karaktär. Av erfarenhet vet vi dock att vi måste fortsätta att jobba på en förbättring av Europeiska unionens egen kapacitet så att Europeiska unionen en dag också kan klara av en sådan operation på egen hand. Det steg som nu tas är i sig viktigt för det berörda landet men som redan sagts så är det också en första övning för Europeiska unionen och det finns nog mycket att lära av det. I det sammanhanget handlar det särskilt om det praktiska samarbetet med Nato men även om en kommande större operation, till exempel i Bosnien och Hercegovina.
Konfliktförebyggande är en av de viktigaste utgångspunkterna för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Den omsätts nu för första gången ?militärt? i praktiken genom en operation i enlighet med reglerna. Det är en del av ett bredare paket av politiska och ekonomiska åtgärder för stöd till stabilitetsprocessen i det berörda området. Därför är det viktigt att uppdraget får den uppmärksamhet som behövs. Det är ju ett viktigt steg i utvecklingen av en gemensam säkerhetspolitik som medborgarna borde bli mer informerade om, även genom verksamheter från parlamentets sida. Jag hoppas att ett framgångsrikt uppdrag även skall vara en stimulans att hålla den takt som behövs vid inrättandet av den snabba insatsstyrkan och vid genomförandet av en mer samordnad politik för vapenköp.
I resolutionen ägnas med rätta stor uppmärksamhet åt frågan om demokratisk legitimitet eller bättre sagt, bristen på en sådan. Det är mycket riktigt otillfredsställande att uppleva att Europaparlamentet inte riktigt har hörts i det här unika fallet. I framtiden borde det organiseras bättre. Europaparlamentet är ändå en av plattformarna för att följa och bedöma sådana fredsoperationer.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Utvecklingen mot stabilitet i Makedonien är ett påtagligt exempel på hur samarbetet mellan Nato, EU och Förenta staterna kan leda till mycket positiva resultat. Kommissionsledamot Patten gör helt rätt i att säga att Europeiska unionen har gjort en avsevärd uppryckning på Balkan. Jag lyckönskar även den koalitionsregering som suttit vid makten sedan september i fjol. Lås oss hoppas att Makedonien verkligen har slagit in på en ny väg och att Ohrid-avtalet kommer att genomföras fullt ut. En militär närvaro är fortfarande nödvändig för att skapa en känsla av säkerhet och EU:s delegation kan och bör utföra uppgifter såsom insamling av vapen och utbildning.
När EU nu företar den första militära insatsen är det verkligen en viktig och historisk milstolpe. Brok gör helt rätt i att insistera på att detta inte får ske utan samråd med Europaparlamentet. Det gräl som uppstått om utbyte av underrättelseinformation mellan Nato och EU och som försenat slutförandet av detaljerna sägs vara av rent teknisk natur. Detta är belysande för det ömsesidiga beroendet mellan dem båda och visar vad som krävs för att få denna överenskommelse att fungera. Det är rätt att EU övertar vissa av Natos uppgifter och detta är ett övertygande bevis på att vi menar allvar med att spela en viktigare roll på säkerhetsområdet.
De interna problem som Makedonien står inför omfattar inte bara militära säkerhetshot utan även många andra politiska utmaningar och svulster på samhällskroppen såsom korruption och brottslighet, ofta våldsam sådan, som undergräver staten. Det finns misstänkta kopplingar mellan den organiserade brottsligheten och politiska extremister, och mordet på premiärminister Djindjic som begicks i ett av grannländerna och som vi nyss har fått höra om, kan vara ett bevis på förekomsten av dylika kopplingar. Så länge laglösheten grasserar är det otänkbart med ekonomisk utveckling eller investeringar. Makedoniens premiärminister ställde sig frågan vem som vill investera, bygga och anställa ny personal i ett land med ständiga skottlossningar, ett land där man avråder folk från ett resa i en tredjedel av territoriet efter mörkrets inbrott. Han har helt rätt: det finns en mycket nära koppling mellan säkerhet och ekonomins tillväxt.
Jag vill än en gång nämna problemet med landets namn. Den sittande rådsordföranden och kommissionsledamoten använder uttrycket FYROM - den före detta jugoslaviska republiken Makedonien. Jag vägrar att använda detta namn. Jag önskar att förhandlingarna om detta namn ledde någon vart - det verkar som om de drar ut på tiden.
Avslutningsvis vill jag uppmana de medlemsstater som ännu inte har ratificerat stabilitets- och associationsavtalet att göra det så snart som möjligt. Detta skulle skicka en mycket positiv signal till Makedonien.

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman! I skuggan av diskussionen om ett kommande krig i Irak och i ljuset av den ökande skepsisen med avseende på möjligheten till en gemensam europeisk utrikespolitik, riskerar många att förlora ur sikte vad Europeiska unionen verkligen har uträttat i Makedonien. Jag nämner de traditionella medlen: diplomati, förebyggande av konflikter och då det lyckats en investering i återuppbyggnad, både av infrastruktur och av institutioner. Från och med i dag eller inom kort kan Europeiska unionen, äntligen skulle jag säga, lägga till ytterligare ett medel och det är att skicka ut militärer under EU-flagg. 
I hela diskussionen om möjligheten till och önskvärdheten i en europeisk utrikespolitik vinkas uppdraget i Makedonien ofta bort som betydelselöst, ett uppdrag som inte liknar något och som vi inte får dra för stora slutsatser av. Jag håller inte med om den ståndpunkten eller det förkastandet. Jag tror att den makedoniska modellen, varvid Europeiska unionen kunnat utnyttja alla sina diplomatiska, ekonomiska och militära möjligheter, kan vara en förebild som förtjänar att följas i många länder.
Naturligtvis handlade det om en småskalig konflikt. Naturligtvis handlar det om en begränsad militär närvaro men det faktum att EU nu kan utnyttja hela den paletten av möjligheter är ett stort symboliskt framsteg som - än en gång, i skuggan av de nuvarande Irakdiskussionerna - oförtjänt riskerar att gå förlorat.
Utöver de vackra orden om vad som kan göras, även två varningar. Mina kolleger har också redan tagit upp dem. Det kan inte vara så att vi i Europeiska unionen i framtiden fortsätter att skicka ut militärer utan någon som helst parlamentarisk kontroll. Vi alla som är närvarande vet att varken nationella parlament eller det här parlamentet kan påverka det här uppdraget - eller kommande uppdrag - och dess förlopp. Så kan det inte fortsätta. Låt oss vara ärliga, det är och förblir en väldigt svår fråga. Jag vill därför uppmana Papandreou att å rådets vägnar i varje fall hörsamma den brett delade synen här i parlamentet att det här visserligen är en bra början men bara kommer att vara en bra början om den följs upp av mer parlamentarisk kontroll, helst genom Europaparlamentet.
Om detta är möjligt, om det görs en ansats och om den sker tillsammans med en bättre finansiell politik och en bättre förvaltning av medlen för sådana operationer, då, kolleger, är det ett riktigt genombrott utan motstycke. Då kan Europeiska unionen äntligen ingripa med en bred palett av möjligheter, och helst förebygga konflikter och vid behov hantera kriser.
Jag skall avsluta med ett par ord om det avskyvärda mordet på premiärminister Djindjic i Serbien. Det mordet tydliggör att problemen där är långt från lösta och visar samtidigt tydligt att Europeiska unionens inblandning fortfarande behövs på Serbiens svåra, mycket svåra, väg mot demokrati. Jag hoppas därför också verkligen att kommissionsledamoten skall kunna resa till Serbien för att där överföra sitt budskap till det serbiska parlamentet. Ett budskap om solidaritet med de demokratiska krafterna i Serbien. Låt oss verkligen hoppas att de traditionella medlen, nämligen diplomati och återuppbyggnad, kommer att räcka i Serbien och att vi där inte behöver övergå till att använda EU:s nya medel.

Gollnisch (NI).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Detta uppdrag i Makedonien har just presenterats som en historisk etapp i Europeiska unionens internationella engagemang. Jag tror att vi måste tona ned denna ambitiösa presentation en smula. Först och främst för att det i kvantitativa termer handlar om relativt lite. Om vi förstått saken rätt gäller det ett uppdrag för mindre än 500 man, inklusive befäl. Vidare för att vi inte har lyckats enas om ytterst exakta mål. Vi kan inte ens enas om namnet på detta land, och jag är glad över att yttra mig inför Greklands utrikesminister. Jag ställer mig frågan om man inte skall låta detta land använda det namn det hade som federal republik inom det forna Jugoslavien, givetvis under förutsättning att detta namn inte i sig medför några territoriella anspråk eller krav på ändrade gränser.
Till sist och framför allt har vår militära närvaro inte något riktigt klart syfte. Det sägs till exempel inte i vilket sammanhang detta uppdrag kan tänkas avslutas, eftersom orsakerna till konflikten fortfarande kvarstår, bland annat den gradvisa albaniseringen av det territorium där en slavisk befolkning hittills varit i majoritet. Och i motsats till vad utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik hävdar är uppdraget inte i egentlig mening något vi övertar efter Nato. Det kommer att ledas av de allierade styrkornas högsta ledning i Europa, från Nato-högkvarteret SHAPE. Man använder sig av Natos resurser. Det verkar som om Förenta staterna lägger ut denna insats, som nu fått underordnad betydelse, på underentreprenad hos sina europeiska vasaller, eftersom man behöver sina trupper i Mellanöstern. Jag tror inte att det finns så stora skäl att glädjas åt detta.

von Wogau (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill också från min sida uttrycka vår djupa bestörtning över Djindjics död och vid detta tillfälle också säga att man vid dylika händelser alltid frågar sig om pacificeringen av denna region faktiskt har kommit så långt som vi alltid har hoppats. 
Å andra sidan, herr Gollnisch, anser jag att det är en historisk händelse att vi tagit på oss ansvaret för operationen i Makedonien från Nato. Även om det bara gäller en mycket liten trupp, så blir det ändå ett precedensfall. Här kommer det att skapas strukturer, här skapas det möjligheter som man senare kan bygga på. Därför anser jag att det är ett viktigt steg på vägen mot en europeisk försvarspolitik.
För första gången övertar unionen ansvaret för den militära delen av säkrandet av freden i den tidigare jugoslaviska republiken Makedonien. Vad är parlamentets uppgift i samband med insatser av detta slag? En av principerna i demokratisk politik lyder att militära insatser bara får äga rum om det föreligger ett mandat för detta från ett direktvalt parlament. För Makedonien handlar det om mandaten från de nationella parlamenten. Om den europeiska försvarspolitiken vidareutvecklas, kommer det i framtiden också att krävas mandat från Europaparlamentet. Därför förväntar vi oss för det första att rådet, som redan krävts, redan nu tar hänsyn till denna nödvändighet genom verkligt omfattande information, och för det andra att konventet entydigt och klart förankrar den parlamentariska kontrollen i det kommande författningsfördraget.
Den politiska ledningen måste se till att soldaterna på plats inte utsätts för onödiga risker. Hur uppstår onödiga risker? Antingen på grund av ledning och ledningsstrukturer som är felaktiga, eller på grund av otillräcklig utrustning. I detta sammanhang vill jag också ställa några frågor till rådet och kommissionen: För det första: Vad blir skillnaden när amerikanska trupper i framtiden inte längre kommer att vara engagerade i Makedonien? Kan det uppstå risker för våra soldater genom att bestämd kapacitet försvinner?
Den andra frågan: Hur genomförs besluten? Är ni säker på att de beslut som fattas av Europeiska rådet sedan genomförs via Nato, och att dessa beslutsvägar, också när det gäller att snabbt genomföra beslut lokalt, faktiskt också fungerar så snabbt som det kommer att krävas?
För det tredje beträffande kostnaderna har jag en fråga dels om den civila delen av denna operation, dels om den militära delen. Jag anser att man i framtiden också i konventet och i det nya författningsfördraget måste ge utrymme för möjligheten att även de militära kostnaderna för operationen skall täckas ur Europeiska unionens budget.
Slutligen vill jag säga att vi i Irakdebatten under förmiddagen har sett hur otillräcklig Europeiska unionens utrikes- och försvarspolitik i dag fortfarande kan vara. Men jag vill ge uttryck för förhoppningen att vi åtminstone i Europeiska unionens omedelbara närhet, där det handlar om det egentliga, om Europas kärna - och hit hör Balkan - även i fortsättningen åtminstone visar att Europeiska unionen är i stånd att bidra till att upprätthålla freden.
(Applåder)

Swoboda (PSE).
Herr talman! Även jag är mycket bestört över mordet på den serbiske premiärministern Djindjic. Bara för några månader sedan hade jag möjlighet att föra ett långt samtal med premiärministern i hans ämbetslokaler i Belgrad. Han var, trots all kritik som man naturligtvis kan rikta mot alla statsmän, en symbol för de ekonomiska framstegen, en symbol för de politiska reformerna och även för samarbetet med Haagtribunalen. Han har tagit viktiga steg för att närma Serbien också som samhälle, inte bara som politiskt system, till de västliga grundvärderingarna. Detta visar hur prekär situationen är, vilken än bakgrunden kan ha varit till detta attentat i Serbien och Montenegro.
Även i Makedonien är läget fortfarande prekärt. Vi såg ju detta också vid valet, även om den nya koalitionen och det nya samarbetet mellan de albanska och de makedonisk-slaviska krafterna - det är alltid svårt att uttrycka detta - hittills har visat sig vara absolut bärkraftiga. Även de som hittills kämpat med vapen i hand - jag var mycket kritisk till detta - har ändå mycket övertygande - åtminstone under den nuvarande tidsperioden - förklarat sig villiga till ett samarbete vid förhandlingsbordet och till parlamentarisk verksamhet.
Situationen är prekär också i omgivningen. Låt oss tänka på de olika attentaten i Presevodalen. Det har fortfarande inte lugnat ned sig. Attentatet på Djindjic har bara än en gång tydligt visat detta.
Jag stöder intensivt den stegvisa - låt oss säga så - europeiseringen också av den aktuella säkerhetspolitiken och den militära interventionen på Balkan. Om vi med all rätt framför många anklagelser mot Amerika - kanske ibland också orättvist, men i många fall med all rätt - då måste vi också själva ta på oss ansvaret på vår egen bakgård. Därför anser jag att detta steg absolut är riktigt och avgörande, hur litet det för ögonblicket än syns vara. Det är också fördelaktigt att detta sker i ett land där det inte finns någon aktuell krissituation, där det då och då kan uppträda en konflikt, men där det också är möjligt att klara av uppgiften på ett bra sätt.
I anslutning till det som von Wogau sagt vill jag bara än en gång understryka att det lokala kommandot också måste ha tillräcklig flexibilitet i sina ingrepp, för det är inte bara en militär enhet som kommer dit, utan det är också en enhet som skall stödja befolkningen, som skall hjälpa befolkningen att leva tillsammans, att lösa konflikterna fredligt och inte genom strid och absolut inte i en väpnad strid.
Som en sista punkt vill jag än en gång påpeka en sak: utrikespolitik förutsätter också att vi har funktionsdugliga, bra och effektiva instrument. Herr rådsordförande, herr kommissionär, det känner ni till. Låt mig bara räkna upp hur Europeiska unionen är representerad nu i det lilla landet Makedonien: genom ordförandeskapet, genom en företrädare från kommissionen, genom en hög representant, genom ett kontor för återuppbyggnad och nu också genom en militär enhet. Om alla dessa samverkar på ett bra sätt är det fint, men jag ber er verkligen överväga hur vi också skulle kunna strama till våra instrument lite mer, för att i ett litet land inte ge en bild av att vi själva inte vet var vi står, utan att vi verkligen kan genomdriva vår utrikespolitik med ett gemensamt europeiskt språk och med gemensamma europeiska medel.

Laschet (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Fram till år 1999 fanns det inte någon europeisk säkerhets- och försvarspolitik. Den uppstod ur lärdomarna på Balkan, där vi upplevde att vi 1999 i Kosovokonflikten efter ett årtionde av dissonans visserligen kunde tala med en röst; men om Amerikas förenta stater någon gång skulle säga att det är en europeisk angelägenhet, ni måste agera själva, då vore vi inte i stånd att göra det. Därför bör vi fram till år 2003 bygga upp denna gemensamma insatsstyrka, och att vi nu år 2003 kommer att börja med det, även om det är ett litet uppdrag, tror jag är ett viktigt steg i den europeiska politiken för ett enande, och det understryker samtidigt att detta sker i samarbete med amerikanerna, i samarbete med Nato och inte i motsatsställning till dem.
I denna fas blir det allt viktigare att beakta Europeiska unionens institutioner och den institutionella strukturen. Såtillvida har Europaparlamentet tillsammans med rådet i budgetförfarandet den 25 november 2002 enats om ett uttalande om att finansiera den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. I detta uttalande bekräftas det för det första att Europaparlamentet skall informeras om alla grundläggande möjligheter för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och dess ekonomiska effekter. Det har rådet hittills ännu inte hörsammat. I framtiden skall detta nu ske, och fram till den 15 juni sammanfattas i ett separat dokument avsett för parlamentet.
För det andra skall rådet emellertid inte göra detta enbart en gång om året, utan skall vid varje beslut om kostnader som rör den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken ofördröjligen och i varje enskilt fall säga hur höga de förväntade kostnaderna är. Det är ett nytt steg som överenskoms i november. Efter en viss tvekan gläder vi oss åt att det grekiska ordförandeskapet i rådet under den senaste medlingen med Europaparlamentet lovat att ställa all information till förfogande för Europaparlamentet, som till att börja med undanhållits, även rörande kostnader och personal. Jag tror att det är ett viktigt kompletterande beslut till det politiska principbeslutet att också låta parlamentet få ta del av detta.
Vi vet att det fortfarande existerar en parlamentarisk församling för Västeuropeiska unionen - trots att Västeuropeiska unionen nu integrerats i Europeiska unionen - mot den bakgrunden att de nationella parlamenten även i fortsättningen måste träffas regelbundet, eftersom Europaparlamentet ännu inte har några kontrollrättigheter. Detta exempel visar att vi i dag redan är delaktiga här. Att bygga ut detta och att vid kommande uppdrag, exempelvis vid övertagandet av SFOR-mandatet, även i god tid inbegripa Europaparlamentet, är ett viktigt steg, och jag stöder eftertryckligen Karl von Wogaus påpekande att också förankra detta på lämpligt sätt i den europeiska författningen.
(Applåder)

Volcic (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Europeiska unionens första militära insatser görs i ett historiskt skede och sammanfaller tyvärr också med en ny risk för destabilisering på Balkan. Detta visar hur ömtåligt läget är. De serbiska ledarna har omgivit sig med stora säkerhetspådrag under den senaste tiden, eftersom de vet att faran är som störst just när det tas allt snabbare steg mot en normalisering. Tyvärr tjänade det ingenting till.
Mordet på Zoran Djindjic kommer bland mycket annat att inverka på hur somliga av ändringsförslagen till den resolution vi skall ta ställning till formuleras. Jag tycker att det verkar vara en för kort period att göra den första utvärderingen av uppdragets resultat från Europeiska gemenskapens sida efter två månader, som man föreslår.
Kommissionsledamot Patten sade i ett annat sammanhang, när han talade om Europeiska unionens insatser i morse, att mellanstatlighet på det militära och politiska området är någonting dåligt, och han tillade mer eller mindre att det skapar inkonsekvens mellan initiativen. Det är tydligt att det är så och vi måste ta hänsyn till det. Nu är vi dock på väg till Makedonien, på gott eller ont, och måste klargöra några punkter och diskutera dem i denna församling. En del har vi fått reda på i sista minuten och en del annat som vi inte känner till än kommer vi kanske att få reda på senare. Jag skulle till exempel vilja veta hur ordergivningen fungerar, från grunden och upp till Bryssel, vilket förhållande som råder mellan Natoavdelningar och Europeiska unionen, hur kostnaderna skall fördelas, och självfallet i vilken utsträckning ett samarbete med Makedoniens regering och armé har planerats och genomförts. De militära kostnaderna åvilar de nationella parlamenten, men Europeiska unionen borde sköta de ekonomiska transaktionerna på gemensamma grunder och sedan borde parlamentet utöva sin kontrollfunktion.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! När jag i förmiddags tog till orda i Irakdebatten, framhöll jag Frankrikes egennyttiga dagordning. Frankrike är ett land som jag hyser stor kärlek till men vars utrikespolitik innehåller vissa mycket farliga element. Ett av dess huvudsakliga mål är att befria Europeisk säkerhet från amerikansk inblandning.
Det främsta instrumentet för denna politik är den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken som annars förnuftiga europeiska stater har lurats att ställa sig bakom. De har givits falska förespeglingar. Ironiskt nog är Blair lika skyldig till detta, eftersom det var han som gav klartecken till EU:s försvarspolitik i S:t Malo 1998, och i Le Touquet för en månad sedan ytterligare förvärrade detta misstag.
Det faktum att det finns en separat europeisk säkerhets- och försvarspolitik har utan tvivel bidragit till att försvaga sammanhållningen inom Nato-alliansen och medverkat till den senaste tidens skadliga meningsskiljaktigheter. Utan att egentligen samråda med Förenta staterna förbereder sig Europeiska unionen nu för att överta Natos operationer i före detta jugoslaviska republiken Makedonien och planerna går uppenbarligen också ut på att överta det militära ansvaret i Bosnien.
Detta bygger på den bisarra tanken att om vi inrättar separata beslutsstrukturer inom EU, distraherar Natos biträdande befälhavare genom att ge honom två olika politiska herrar att tjäna, och klistrar olika förbandstecken på vapnen inom en och samma trupp på Balkan, så kommer vi på något sätt att stärka Natos möjligheter. För Gollnischs kännedom kan jag för övrigt säga att det endast finns 30 amerikaner i den makedoniska styrkan, och ingen av dessa ingår i de stridande trupperna.
För att Europeiska unionen skall kunna företa militära operationer under eget flagg är man till råga på allt beroende av Nato för sin operativa planering och för förstärkningar eller tillbakadraganden ifall den relativt lindriga operationen i Makedonien skulle förvandlas till någonting farligare. Men dagens tragiska händelser understryker hur lättantändlig situationen på Balkan fortfarande är.
Efter att ha skapat en onödig och konstlad militär uppdelning, har EU och Nato varit tvungna att ägna två år åt förhandlingar och förberedelser för att Europeiska unionen och Nato skall kunna samarbeta. Faktum är att EU:s operettliknande övertagande av Natos operation i FYROM inte kommer att medföra några ytterligare militära fördelar. Det skapar endast möjligheter för en politisk uppdelning mellan allierade i Europa och Nordamerika vid en tidpunkt då de alla borda sitta vid samma bord.
Så mycket enklare det vore om Frankrike helt enkelt återvände till alliansens integrerade militära struktur. Då skulle alla vara nöjda och glada. Istället för att skapa en uppdelning inom västalliansen, måste både nordamerikanerna och deras likasinnade i Europa göra de politiska och materiella åtaganden som behövs för att blåsa nytt liv i Nato som det främsta instrumentet för säkerhet i väst. Vi måste återinföra Europas militära bidrag till Natos fålla och inleda en återuppbyggnad av västvärldens gemensamma strategiska kultur innan det är för sent.

Papandreou
Jag tackar kollegerna för deras påpekanden och inlägg. Jag skulle först vilja säga, i fråga om vårt förfaringssätt, att rådet till punkt och pricka uppfyller de förpliktelser som härrör från fördraget när det gäller information till och medverkan av parlamentet i frågor som rör den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Vi tror på en mycket framträdande roll för Europaparlamentet, men även på principerna om öppenhet och informering. Just detta är också anledningen till att jag, som rådets tjänstgörande ordförande, men naturligtvis även kommissionsledamot Patten, i dag är här för att utförligt informera parlamentet om den planerade operationen i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Och detta självfallet innan vi inleder vårt uppdrag.
Jag skulle vilja vända mig till Brok och naturligtvis ansluta mig till hans åsikter samt försäkra honom om att vi kommer att undersöka alla möjligheter inom ramen för fördraget till en effektivare och mer ändamålsenlig informering av parlamentet liksom naturligtvis, genom parlamentet, en ansvarsfull informering av vår unions medborgare.
Jag skulle vilja hålla med Wiersma om att den militära och politiska operation som vi avser att genomföra är ett viktigt prov för Europeiska unionen, vilket naturligtvis är skälet till att vi vidtar alla åtgärder, så att den inte bara blir trovärdig utan även framgångsrik.
Till Ludford skulle jag vilja säga att jag instämmer i mycket av det hon har sagt, särskilt i att problemen på Balkan inte är slut, men som Patten sade har Europeiska unionen faktiskt lyckats utforma en kraftfull och enhetlig politik för regionen. Det finns inga meningsskiljaktigheter mellan oss i fråga om strategin - och inte heller, skulle jag vilja påstå, i fråga om genomförandet av denna strategi -, mellan medlemsstaterna eller Europeiska unionens övriga grundläggande institutioner. Jag anser att detta visar att vår utrikespolitik har mognat, åtminstone när det gäller denna region, men jag anser också att det är ett viktigt faktum för vår gemensamma utrikespolitiks vidare utveckling.
Jag skulle även vilja betona att problemen på Balkan är komplexa. Frågan om den organiserade brottsligheten, som lyftes fram av Ludford, om samarbetet med Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien, rättsstaten, korruptionen, det regionala samarbetet, de nödvändiga näten för kommunikationer, energi och informationsteknik - allt detta är hörnstenar för stabilisering och utveckling i regionen, liksom för framgång för regionens och Europeiska unionens gemensamma strävanden.
Av den anledningen anordnar kommissionen - och även ordförandeskapet - ett toppmöte i Thessaloniki, just i syfte att utnyttja, att fortsätta denna utveckling mot integration av dessa länder med den europeiska familjen och att ge en ny dynamik, man skulle kunna säga sluta ett nytt avtal mellan oss, där vi kräver av dem att de ihärdigt skall sträva mot och inrikta sig på EU:s villkor och att denna strävan skall omsättas i handling, med konkreta åtgärder, konkreta reformer och konkreta förändringar, samt att problemen, som det Ludford nämnde - den organiserade brottsligheten -, men även andra, skall angripas, medan vi å vår sida måste kunna bekräfta det löfte som vi har gett dem vid flera av rådets toppmöten: att även de en dag får bli medlemmar i Europeiska unionen.
Jag vill även tala som grekisk utrikesminister. I fråga om namnet skulle jag vilja betona att ingen av oss är nöjd med namnet ?f.d. jugoslaviska republiken Makedonien?. Jag vill dock framhålla att detta namn är ett resultat av kompromisser och förhandlingar inom ramen för FN samt att FN använder det som officiellt namn på landet och att alla internationella organisationer använder det som tillfälligt namn. Ett slutligt namn måste givetvis fastställas så snabbt som möjligt - förhandlingar pågår i FN -, jag håller fullständigt med om det, och jag vill understryka att vi alltid är beredda att fortsätta och att intensifiera förhandlingarna med den andra sidan i avsikt att tillgodose båda sidors ståndpunkter och att finna en lösning som tillfredsställer, som jag sade, båda sidor.
Jag vill dock även besvara Gollnisch, som sade något som inte är riktigt, nämligen att namnet inte är förknippat med territoriella krav. Tyvärr är kärnan i hela problemet att namnet historiskt har använts för att framställa territoriella krav. Tyvärr levde begreppet ?Stormakedonien? vidare till helt nyligen, och namnet ?Makedonien? har följaktligen utan tvekan använts som en förevändning att ändra gränser och införliva grannländers områden. Som tur är har denna fråga hanterats och, skulle man kunna säga, övervunnits, åtminstone när det gäller denna dess historiska aspekt. Mer specifikt har de bilaterala förbindelserna mellan Grekland och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien förbättrats avsevärt de senaste åren. Vi är det land som investerar mest i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och har orubbligt stöttat landets territoriella integritet, välstånd och europeiska strävanden i alla de svåra stunder som det upplevt de senaste månaderna eller senaste åren.
Jag skulle även vilja hålla med Swoboda om att Djindjic fattade modiga beslut både i fråga om Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien och i fråga om demokratiska förändringar, men nyligen även i fråga om Kosovo, och dessutom skulle diskussioner, inte om Kosovos slutliga status men om viktiga praktiska arrangemang mellan Belgrad och Pristina, just inledas mellan Djindjic och Kosovos ledare. Jag anser att vi, i och med hans död, bör fatta en egen föresats att fortsätta att stödja reform- och demokratikrafterna i Jugoslavien och i Serbien och Montenegro och att göra allt vi kan för att hjälpa dessa länder i deras europeiska strävanden.
Jag vill också betona, och jag vänder mig till Swoboda, att jag när det gäller f.d. jugoslaviska republiken Makedonien lyckligtvis kan säga att vi ser ett exempel på gott samarbete mellan Europeiska unionens olika institutioner, att samordningen mellan oss är god - något som jag tror att även Patten skulle kunna bekräfta -, men jag skulle inte bara säga mellan våra egna institutioner, utan även mellan Europeiska unionen och Förenta staterna och andra organisationer, som OSSE och Europarådet. Och detta visar på behovet av multilateralt samarbete, av ett nära samarbete mellan oss i hanteringen av kriser internationellt. Jag tror att vi är effektivare när det finns ett sådant samarbete, när det finns en sådan samordning.
I fråga om Västeuropeiska unionens (VEU) parlamentariska församling, som Laschet nämnde, ansluter jag mig till hans åsikter. Jag har själv kontakt med de ansvariga inom VEU, och det rör sig naturligtvis om frågor som även kommer att diskuteras inom ramen för diskussionen om Europas framtid.
Jag vill också ta upp två-tre frågor som både Laschet och von Wogau, men även Van Orden, har ställt rörande vårt samarbete med Förenta staterna och mekanismerna för beslutsfattande Europeiska unionen-Nato, men även operationernas risker. Allra först, i fråga om Europeiska unionens mekanism för beslutsfattande prövas nu för första gången mekanismen inom ramen för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP), särskilt för militära operationer. Vi är dock fullt övertygande om att våra överenskomna förfaranden är effektiva, samtidigt som det faktum att denna första operation kommer att genomföras med användning av Natos medel och resurser främjar ett snabbt beslutsfattande. Till detta bidrar dessutom det faktum att en medlemsstat - Frankrike - har valts till ramstat, eftersom det även garanterar enigheten inom operationens kommandostruktur.
Angående den militära operationen och frågan om huruvida den är förenad med risker har naturligtvis varje militär operation sina oundvikliga risker. När det gäller denna operation kommer dock, som jag även sade i mitt inlägg, samarbetet med Nato att fortsätta, och åtgärder har vidtagits för att använda Natoreserver om läget skulle förvärras. Natos stab i Skopje kommer att fortsätta att vara verksam, liksom styrkan KFOR Rear. Inom denna ram, och i enlighet med dagens bedömning av riskerna, betraktar vi följaktligen dessa som förhållandevis små.
Slutligen, i fråga om finansieringen av operationen omfattas inte, som vi vet, utgifter som avser försvarsaspekter av gemenskapens budget, och av denna anledning kommer medlemsstaterna att stå för finansieringen av operationen i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Det skulle självfallet vara bra att i framtiden finansiera operationer inom ramen för ESFP genom unionens budget, men det kräver naturligtvis konstitutionella ändringar.
Med detta, herr talman och kära kolleger, tackar jag för er uppmärksamhet, och ni kan vara säkra på att jag alltid kommer att vara redo, givetvis inom de tidsmässiga ramarna, men viljan kommer att finnas, vilket ni kommer att märka, att hålla er informerade om varje förfarande, beslut och utveckling som står i samband med denna fråga.

Talmannen.
Kära kolleger! Jag upplyser er om att jag har mottagit resolutionsförslaget B5-0157/2003 för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om denna fråga, som ingivits i enlighet med artikel 37 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på dagordningen är uttalandet av kommissionen om överföring av personuppgifter från flygbolag till Förenta staternas immigrationsverk.

Patten
Herr talman! Med er tillåtelse kanske undertecknad - som är mindre kunnig än sin kollega - kunde inleda debatten enligt angivelserna på tavlan, och att min kollega kommissionsledamot Bolkestein tar till orda därefter, eftersom denna fråga berör båda våra behörighetsområden. Jag vill upprepa det jag sade redan i början av den föregående debatten och be parlamentet om ursäkt för att jag är tvungen att ge mig av tidigt, även om min utomordentliga kollega kommer att stanna kvar till slutet på debatten. Under den förra debatten förklarade jag att jag måste flyga till Kroatien och Belgrad senare i eftermiddag och jag vet att parlamentet, inte minst på grund av dagens tragiska händelser, kommer att ha förståelse för detta.
Låt mig nu återgå till det föreliggande ärendet. Den amerikanska kongressen godkände den 19 september 2001 lagen om flygsäkerhet, en av de många lagar som Förenta staterna införde efter den 11 september 2001 med ett dominerande syfte: att förbättra den nationella säkerheten, framför allt genom säkerhetsåtgärder på transportområdet. Det grundläggande syftet är att förhindra terroristhandlingar genom att potentiella gärningsmän upptäcks redan innan de kommer in i landet.
Förenta staternas kongress har i detta sammanhang begärt att transportföretagen på begäran skall utlämna sina passagerarlistor till Förenta staternas tullmyndigheter.
Kommissionen delar Förenta staternas säkerhetsbekymmer. Inte desto mindre har de åtgärder som Förenta staterna vidtagit givit upphov till bekymmer angående efterlevnaden av gemenskapens och medlemsstaternas lagar om uppgiftsskydd. Flygbolag som utför flygningar över Atlanten riskerar att komma i kläm mellan två oförenliga åtgärder och drabbas av allvarliga förluster till följd av de påföljder som Förenta staternas hotar med att införa, däribland bötesstraff och till och med återkallande av landningstillstånd. Även passagerarna - mellan tio och elva miljoner årligen - skulle drabbas i form av avbrott i flygtrafiken och de tidskrävande dubbelkontroller som Förenta staterna planerar att införa i samband med inresa i landet. Dessutom riskerar de flygbolag som inte efterlever bestämmelserna att betraktas som mer riskfyllda, vilket kan leda till ett starkt minskat antal passagerare.
Därför var insatserna mycket höga och konsekvenserna skulle ha blivit ytterst allvarliga om vi inte hade ingripit. Vi var tvungna att i största möjligaste mån garantera att de europeiska medborgarnas rätt till privatliv balanserades mot behovet av att slå vakt om tusentals arbetstillfällen hos våra flygbolag och därtill knutna näringsgrenar såsom resebyråer. Jag vill försäkra kammaren om att Europeiska kommissionen redan från början har gjort sitt yttersta för att tillsammans med Förenta staterna inleda en diskussion om hur man kan finna en lösning som är förenlig med båda lagstiftningarna och som kan garantera rättsäkerheten för alla inblandade.
Europeiska kommissionen har tagit sitt ansvar och har under de senaste veckorna inlett svåra diskussioner för att överbrygga den låsning som uppstod på grund av att Förenta staterna till en början bagatelliserade våra bekymmer och inte besvarade våra frågor.
Europeiska kommissionen har i själva verket tagit upp detta ärende med Förenta staterna vid ett flertal tillfällen, särskilt efter det att Förenta staternas tullmyndigheter den 19 juni 2002 utfärdade den provisoriska lag som innehåller de konkreta genomförandemetoderna. Till följd av dessa ansträngningar från kommissionens sida sköt Förenta staterna först upp ikraftträdandet av de nya bestämmelserna till den 5 februari, och gick sedan med på att avstå från att straffbelägga de flygbolag som inte efterlever bestämmelserna fram till den 5 mars.
Efter ett högnivåmöte den 17 och 18 februari om åtkomst till de personuppgifter som passagerarlistorna innehåller, utfärdade parterna ett gemensamt uttalande där man beskrev de åtgärder som måste vidtas för att det skall bli möjligt att uppnå en lösning som är rättssäker och tillfredsställande för båda parter.
Ytterligare samtal som ägde rum den 4 mars ledde till att Förenta staterna lämnade nya garantier med avseende på behandlingen och skyddet av känsliga uppgifter.
Jag är medveten om att frågan har väckts om den rättsliga grunden för de åtgärder som kommissionen har vidtagit hittills. Som min kollega kommissionsledamot Bolkestein kommer att förklara närmare förefaller detta bygga på ett missförstånd. Så här långt har vi varken träffat några överenskommelser eller fattat några beslut. Istället har vi fört en intensiv dialog med myndigheterna i Förenta staterna i syfte att erhålla de garantier som krävs beträffande lämplig hantering och användning av de aktuella uppgifterna från Förenta staternas sida.
Båda parter har nu förbundit sig att fortsätta diskussionerna för att finna en lösning som är mer rättssäker. Möjligheten att ta initiativ till sådana diskussioner föreskrivs i direktivet om skydd av personuppgifter, som en första och nödvändig åtgärd för att i enlighet med artikel 25.6 i direktivet konstatera att en adekvat skyddsnivå föreligger. Efter kommittéförfarandet skall kommissionens förslag till beslut diskuteras av kammaren innan det slutgiltigt godkänns.
Under tiden har vi från Förenta staterna fått provisoriska garantier om hur de kommer att skydda de personuppgifter de får tillgång till samt ett särskilt löfte om att de inte skall använda känsliga uppgifter för att skapa gärningsmannaprofiler.
Innan jag lämnar över ordet till min kollega så att han får tillfälle att delge ledamöterna ytterligare detaljer om detta ärende, skulle jag vilja be kammaren att visa erkänsla för de ansträngningar som kommissionen gjort och de positiva resultat vi åstadkommit så här långt - även om dessa ännu inte har slutförts - och jag hoppas att parlamentet kommer att förena sig med oss i vår strävan att från Förenta staterna erhålla nödvändiga garantier om skydd av personuppgifter för europeiska medborgare, så att vi kan uppnå en permanent lösning på problemet.
Jag skulle vilja avsluta med en personlig kommentar. Hela kammaren inser att händelserna den 11 september framkallade chock och en känsla av verklig sårbarhet i Förenta staterna. Kammaren inser nog även Förenta staternas behov av att vidta åtgärder för att garantera att risken för terroristattacker minskar snarare än ökar i framtiden. Liksom ett antal ledamöter kommer även jag från ett land där man var tvungen att vidta åtgärder för att uppträda mot terroristhotet. Mot denna bakgrund hoppas jag att vi kan involvera Förenta staterna i ett mycket tidigare skede i det politiska arbetet för att diskutera dessa säkerhetsfrågor. Om vi kan få till stånd en dialog tidigare i processen kommer det att bli enklare att undvika den typ av politiska svårigheter som vi då och då har upplevt under det gångna året. Vi borde vara överens om att det är viktigt att vidta säkerhetsåtgärder som båda parter uppfattar som rimliga. Detta skulle bli enklare om vi i ett tidigare skede kunde samtala mer öppet om denna typ av åtgärder.

Talmannen.
Herr kommissionär, jag skulle vilja ta tillfället i akt att försäkra er om att det inte var min avsikt att förhindra er från att ta till orda. Vi hade emellertid fått information om att ni på grund av tidsbrist var tvungen att ge er av tidigare.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Det rör sig förvisso om ett uttalande av kommissionen, men om en mycket viktig fråga, en fråga med politiska dimensioner. Det gäller förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, där det planeras lagstiftningsåtgärder, som kommissionsledamot Patten sade, vilket nödvändiggör medverkan även av rådet. Anser ni inte att rådets företrädare borde närvara när denna fråga tas upp, om det vill göra inlägg redan nu?

Talmannen.
Herr Alavanos! Jag noterar givetvis det ni har sagt, och vi skall undersöka exakt vad som pågår. Det var dock bestämt från början att kommissionen skulle göra uttalanden om denna fråga.

Bolkestein
Herr talman! Jag vill tillägga följande till det som kommissionsledamot Patten just har sagt.
Den nya amerikanska lag som kräver att de flygbolag som utför flygningar till, från eller via Förenta staterna skall ge elektronisk åtkomst till sina passagerarlistor, ger upphov till en rad politiska frågor: för det första, kampen mot terrorismen; för det andra, rätten till privatliv; för det tredje, våra flygbolags konkurrensförmåga; för det fjärde, vanliga flygpassagerares säkerhet och bekvämlighet; för det femte, relationen mellan Europa och Förenta staterna i allmänhet.
Man måste fläta samman alla dessa trådar och finna en lämplig balans. Man måste även vara praktiskt och inte teoretiskt inriktad. Mitt första budskap är att vi borde samarbeta för att uppnå bästa möjliga resultat med avseende på behovet att bekämpa terrorismen, samtidigt som vi respekterar den gällande lagstiftningen om uppgiftsskydd, utan att skada våra flygbolags kommersiella intressen och utan att vålla besvär för vanliga flygpassagerare.
Kommissionen välkomnar varmt möjligheten att tala inför parlamentet i detta ärende. Bakom de tekniska frågorna finns ett antal grundläggande frågor om säkerhet och medborgerliga rättigheter som alla demokratier bör föra på tal. Diskussioner om sådana frågor bland de folkvalda parlamentsledamöterna är av avgörande betydelse.
I det resolutionsförslag som lagts fram i parlamentet kritiseras kommissionen för att man inte har informerat och överlagt med parlamentet i ett tidigare skede. Kommissionen godtar denna tillrättavisning. Avsikten var inte att hemlighålla något. Snarare var det en fråga om när och i vilken form ärendet skulle tas upp med parlamentet.
Vi har inte mycket tid på oss. Istället för att göra ett långt anförande baserat på fakta vill jag fästa parlamentets uppmärksamhet på två dokument som kommissionen har offentliggjort.
Det första dokumentet är det gemensamma uttalande som innehåller resultaten av de samtal mellan högre tjänstemän från kommissionen och Förenta staternas tullmyndigheter som ägde rum den 17 och 18 februari 2003. Det andra dokumentet är uttalandet av Förenta staternas tullmyndigheter av den 4 mars som innehåller garantier beträffande hanteringen av känsliga uppgifter.
Ett missförstånd måste klaras upp. Som min kollega kommissionsledamot Patten just sade, hänvisar man i många betänkanden till en överenskommelse eller ett beslut. Jag vill betona att det inte finns någon överenskommelse eller något beslut. Därför finns det heller ingen rättslig grund. Diskussioner har förekommit och Förenta staterna har gjort vissa försäkringar. Detta är första steget i processen. Båda parter har förbundit sig att i sinom tid finna en mer rättssäker lösning. Dessa diskussioner är nödvändiga.
Varför är de nödvändiga? Därför att kommissionen efter att ha tagit del av Förenta staternas nya krav ansåg det vara nödvändigt att i november i fjol informera Europeiska unionens flygbolag och de berörda bokningssystemen om att det inte var klart huruvida de kunde tillhandahålla den information som krävs enligt Förenta staternas lagstiftning, utan att bryta mot sina skyldigheter angående skyddet av personuppgifter enligt EU:s lagstiftning. För att besvara denna fråga var det nödvändigt att erhålla information från Förenta staternas sida, särskilt angående användningen av uppgifter och de villkor som skulle gälla för behandlingen av dessa.
Förenta staterna besvarade tyvärr denna begäran om information mycket sent och först i december 2002 började de att ta våra problem på allvar. Eftersom inga diskussioner med Förenta staterna hade inletts skulle flygbolagen, såsom kommissionsledamot Patten redan har förklarat, ha försatts i en omöjlig situation. De skulle ha drabbats av en hel serie påföljder, först och främst i form av dubbla kontroller av ankommande passagerare. Denna åtgärd hade faktiskt redan vidtagits. Detta medförde mycket omfattande förseningar för hundratals, om inte tusentals, vanliga resenärer.
Detta är ett alternativ, men vad vill vi egentligen uppnå? Detta är absolut inte vad flygbolagen önskade, och det är mycket sannolikt att dessa flygbolag hade uppfyllt de amerikanska kraven ändå.
Jag håller helt och fullt med de ledamöter som i måndags i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor uttryckte åsikten att det amerikanska sättet att agera unilateralt och utfärda hot om påföljder är oacceptabelt. Men om vi inte hade fört diskussioner med Förenta staterna skulle de ha fått fri tillgång till uppgifterna och Europeiska unionen skulle inte ha haft några möjligheter att påverka hur dessa uppgifter behandlas. Flygbolagen skulle dessutom ha blivit föremål för åtgärder antingen från Förenta staterna eller från medlemsstaterna trots att flygbolagen är fel måltavla.
Om vi vill utöva påtryckningar skall vi göra det mot dem som kan åstadkomma en lösning - och det är inte flygbolagen. Vårt mål har alltså varit att inleda en dialog som gör att vi kan påverka Förenta staternas metoder och erhålla garantier från dem som kan borga för att uppgifterna skyddas i tillräcklig utsträckning.
Kommissionen anser att samtalen under februari av två skäl ledde fram till positiva resultat för uppgiftsskyddet. För det första ställde sig Förenta staterna bakom de vidare åtgärder som skall vidtas för att uppnå en lösning som är tillfredsställande för båda parter och som garanterar rättssäkerhet för alla inblandade. Det andra skälet är att Förenta staterna gjorde ett antal viktiga unilaterala åtaganden med omedelbar verkan. De utfärdade till exempel garantier beträffande vilka uppgifter de inte kommer att använda sig av och hur de skall hantera de uppgifter de kommer att använda sig av. Framför allt bekräftade de att deras insamling av uppgifter endast kommer att omfatta flygningar till, från eller via Förenta staterna.
Vi behöver naturligtvis mer tid och information från Förenta staterna innan vi kan säga att vi uppnått en lösning. Vi kan vara nöjda först när vi har träffat en överenskommelse som innebär maximal rättssäkerhet för alla berörda parter. Under mellantiden förekommer överföringar av uppgifter. Är sådana överföringar lagliga? Endast domstolarna kan ge ett slutgiltigt svar på frågan, men jag skulle vilja anföra två kommentarer i detta hänseende.
För det första måste flygbolagen uppfylla sina skyldigheter som registeransvariga. De skall ge passagerarna utförlig information om registreringen i enlighet med artikel 10 i direktivet, och inhämta deras samtycke för behandling av känsliga uppgifter enligt artikel 8 i direktivet.
För det andra måste lagenligheten granskas utifrån behovet av ett adekvat skydd beträffande uppgifter som överförs till ett tredje land. Överföringar kan emellertid omfatta ett av de undantag som nämns i direktivets artikel 26.1. Vissa överföringar kan till exempel vara nödvändiga för att fullgöra ett avtal med en registrerad person, med andra ord ett avtal om att flyga passageraren till Förenta staterna. Eftersom ett sådant undantag kan ifrågasättas saknar denna lösning emellertid rättssäkerhet. Även om undantagen är lagliga för vissa överföringar skapar de inga garantier för att uppgifterna kommer att skyddas senare.
Artikel 25.6 i direktivet skapar å andra sidan möjligheter för kommissionen att konstatera att ett tredje land har en skyddsnivå som är adekvat beträffande överföringar av personuppgifter från Europeiska unionen. Ett beslut som kommissionen fattar på grundval av artikel 25.6 är därför att föredra framför att förlita sig på undantagen från regeln om tillräcklighet, eftersom detta innebär att de uppgifter som överförs kommer att vara skyddade. Utsikterna för ett sådant beslut och den rättssäkerhet det ger upphov till, gör det möjligt för kommissionen att inleda diskussioner med landet i fråga angående det skydd som erbjuds och tvinga vederbörande att garantera en hög skyddsnivå.
Beslut på grundval av artikel 25.6 innehåller dessutom alltid en säkerhetsklausul som kan utlösas om skyddet i praktiken inte motsvarar den förväntade skyddsnivån. Om så skulle vara nödvändigt kan de även upphävas unilateralt.
Till sist är ett beslut enligt artikel 25.6 ett gemenskapsförfarande och utmynnar i ett resultat som är bindande för alla medlemsstater. Detta är i högsta grad att föredra framför att låta medlemsstaterna agera var och en för sig. Det bör nämnas att en eller två medlemsstater har vidtagit eller planerar att vidta åtgärder som påminner om de som Förenta staterna hanterar.
För egen del och på min kollega kommissionsledamot Pattens vägnar skulle jag vilja uppmana kammaren att se positivt på kommissionens åtgärder den 17 och 18 februari. Från Förenta staternas sida har man utfäst sig att delta i en process där våra befogade intressen i deras skyddsmetoder erkänns, enligt vilken de låter sina planer undergå en granskning från vår sida i enlighet med våra normer. Detta anser jag vara ett stort framsteg. Naturligtvis har Förenta staterna ännu att tillhandahålla de uppgifter som behövs för att göra det möjligt för kommissionen att göra ett sådant konstaterande angående skyddsnivåns tillräcklighet.
Eftersom detta är ett beslut om kommittéförfarande, skall ett konstaterande om tillräcklighet enligt artikel 25.6 alltid läggas fram i parlamentet innan det slutligen fastställs, såsom Patten redogjorde för. Jag ser verkligen fram emot att vid ett senare tillfälle fortsätta diskussionen om detta ärende tillsammans med parlamentets ledamöter.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka för de två kommissionsledamöternas uttalanden och jag uppmärksammar att Bolkestein känner sig hedrad av att acceptera den reprimand som, som han själv säger, vi gett kommissionen. Men saken är den att vi ägnar oss åt en debatt som borde ha förts långt innan den 5 mars, som är den dag då de åtgärder som Förenta staterna antagit trädde i kraft, dvs. att flygbolag som flyger från Europeiska unionen till detta land skall uppfylla de krav som den amerikanska lagstiftningen ställer om överföring av personuppgifter om resenärer till migrationsmyndigheterna, som redan nämnts här, och att flygbolagen om detta inte uppfylls kan utsättas för stränga sanktioner.
Herr Patten, vi delar också den nordamerikanska oron efter det som inträffade den 11 september men vi måste också säga att det är vår skyldighet att kräva att den europeiska lagstiftningen följs, i detta fall direktiv 95/46/EG, som skyddar överföring och användning av personuppgifter - för i detta fall över 11 miljoner människor som varje år reser över Atlanten - och som också i artikel 25.6 fastställer ett visst förfarande för överföring av uppgifter till tredje länder. Kommissionsledamöter, vi anser att det inte uppfyllts i detta fall.
Naturligtvis har vi också skyldighet att skydda flygbolagens intressen, vilka å ena sidan måste uppfylla den nordamerikanska lagstiftningens krav och å den andra respektera principerna i gemenskapslagstiftningen. För närvarande är läget ovisst.
Herr kommissionär! Tillåt mig för det första att uttrycka detta parlaments bekymmer över den, ur mitt utskotts synvinkel, sena reaktionen att ta itu med denna fråga, vilket också får oss att tvivla på lagligheten i de ageranden som speglas i det gemensamma uttalande som tjänstemän i Europeiska unionen och Förenta staternas tullverk antog den 17 och 18 februari.
Herr talman, kommissionsledamöter! I uttalandet gör man till och med - det tycker jag är förvånansvärt - ett undantag från tillämpningen av vår lagstiftning inför kraven från Förenta staterna. Jag frågar mig hur man kan göra det.
Å andra sidan har de nationella myndigheterna händerna bakbundna för att skydda uppgifter i unionen. Om passagerarna klagar måste de tillämpa de gällande europeiska direktiven och de är då tvungna att straffa flygbolagen. Det är således nödvändigt att snabbt komma ur denna ovissa situation, och definiera en klar handlingsram, som gör Förenta staternas legitima krav förenliga med respekten för den europeiska lagstiftningen.
Av denna anledning är det nödvändigt att den dialog som hittills förts på tjänstemannanivå skyndsamt förs över till institutionernas politiska nivå, för att nå den öppenhet som krävs, och att man inom kort finner formler som möjliggör en tydlig definition av de uppgifter som skall förmedlas, samt villkoren för handläggning av dessa vid Förenta staternas byråer. Det är samtidigt alldeles nödvändigt att informera medborgarna om att deras uppgifter kan överföras och om så är fallet inhämta deras samtycke. Kommissionsledamöter, det är vad som gäller enligt gemenskapens regler.
Kommissionsledamöter! Den ideala situationen är att de nordamerikanska myndigheterna snabbt skall definiera standarder för skydd av uppgifter. Antagande av sådana är redan planerade i deras lagstiftning och kommissionen kan, i konsekvens med det, uttala att nödvändiga uppgifter kan överföras enligt gällande villkor i gemenskapslagstiftningen. Det i sin tur krävs också i artikel 7 i vår stadga om de grundläggande rättigheterna.
Därför uppmanar jag behöriga kommissionsledamöter att ta igen den tid som har gått förlorad och jag välkomnar - också i det utskotts namn jag har äran att vara ordförande i - kommissionens vilja att med all grundlighet och snabbhet som behövs granska de texter som kommer att läggas fram för oss med grund i direktiv 95/46/EG. För att kunna samarbeta med kommissionen på det sätt som här begärts av oss skulle vi också från dagens datum vilja hållas informerade om alla kontakter och etapper i förhandlingen, istället för när beslutet redan är klart för antagande.
(Applåder)

Paciotti (PSE).
Herr talman! Jag instämmer till fullo i vad Hernández Mollar sade. Vi är medvetna om vilket säkerhetsbehov Förenta staterna har, men, kommissionsledamöter, det är unionens stadga med grundläggande rättigheter som kommissionen har åtagit sig att följa. Enligt denna finns det en grundläggande rätt till skydd för personuppgifter och i direktivet från 1995, som kommissionen föreslog och som vi antog, finns det regler för skydd av dessa uppgifter. Enligt detta direktiv skall kommissionen, via ett specifikt förfarande, kontrollera om det tredje landet erbjuder ett tillräckligt skydd för uppgifterna om våra medborgare. Om så inte är fallet skall man inleda förhandlingar, söka åtgärda saken och underkasta resultatet Europaparlamentets granskning.
I det fall vi nu har att ta ställning till innebär den överföring av personuppgifter om passagerarna från flygbolag som flyger på Förenta staterna som myndigheterna där har begärt, på grundval av lagar från 2001 och 2002, svåra problem i fråga om förenlighet med det europeiska regelverket, framför allt när det gäller planerna på direkt tillgång till bokningssystemen och registren med namn på våra flygbolags passagerare för den amerikanska tullen.
Jag vill bland annat understryka att de uppgifter som kan inhämtas - på grund av denna direkta tillgång - också skulle kunna innehålla information av ekonomisk, medicinsk, religiös eller etnisk natur, som även skulle kunna gälla andra människor än de passagerare som skall resa in på amerikanskt territorium, att uppgifterna kan överföras till andra organ utan att den berörde ger sitt samtycke eller har kontroll över det, och att Förenta staternas lagar bara gäller amerikanska medborgare.
I detta läge har kommissionen - vilket man har erkänt - underlåtit att informera parlamentet, man har underlåtit att informera de europeiska medborgarna innan skyldigheterna för flygbolagen trädde i kraft, den 5 mars, och man har inte skyndsamt genomfört den tillbörliga kontrollen av att det finns ett tillräckligt skydd, utan har gett löften och lugnande besked om de framtida ingreppen via uttalanden av tjänstemän och pressmeddelanden.
På så sätt står nu en av de grundläggande rättigheterna för de europeiska medborgarna på spel. Flygbolagen och de nationella myndigheter som skall trygga personuppgifterna har hamnat i ett läge med rättslig osäkerhet och kan anklagas för att bryta emot nationella lagar eller riskera att drabbas hårt ekonomiskt. Berörda kommissionsledamöter måste snarast ta sitt ansvar. De måste åstadkomma ett tillfälligt upphävande av de gällande reglerna, begära formella och kontrollerbara garantier, inhämta de yttranden som direktiven kräver och underkasta Europaparlamentet sitt beslut, enligt artikel 25 i direktivet. I annat fall tror jag att Europaparlamentet bör överväga att vända sig till domstolen för att se till att Europas medborgare värnas.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Kommissionsledamot Bolkestein uppmanade oss att se positivt på kommissionens åtgärd i det gemensamma uttalandet av den 17 februari. Jag är säker på att kommissionen handlade utifrån en genuin önskan om att rädda Europas flygbolag från att hamna mellan hammaren och städet, såtillvida att de hade belagts med flygförbud och nekats landningstillstånd i Förenta staterna om de hade rättat sig efter gemenskapens lagstiftning om uppgiftsskydd, medan de hade kommit i konflikt med dataskyddsmyndigheterna om de hade givit efter för Förenta staternas krav. Kommissionen uppträdde emellertid felaktigt, inte minst på grund av att de varken rådfrågade Europaparlamentet eller, dessförinnan, den arbetsgrupp bestående av företrädare för nationella tillsynsmyndigheter som inrättats enligt artikel 29. 
Det är oärligt att försöka påstå att detta inte är ett avtal. Det kallas för ett gemensamt uttalande och i texten benämns det dessutom som en överenskommelse mellan parterna som kommer att genomföras. Överfört till klartext är detta utan tvekan ett avtal. Detta skapar emellertid inte rättssäkerhet, och ordföranden i den arbetsgrupp som inrättats enligt artikel 29 har bestridit kommissionens försäkran om att EU:s dataskyddsmyndighet inte anser det vara nödvändigt att vidta åtgärder mot flygbolag som uppfyller Förenta staternas krav, på grund av att de bryter mot direktivet om uppgiftsskydd. Detta är en härlig avsnäsning riktad mot kommissionen. Han sade i huvudsak att företrädarna för de nationella dataskyddsmyndigheterna och domstolarna inte utan vidare kan upphäva relevant lagstiftning endast på grund av att kommissionen så tillåter. Detta borde stämma. Det är en påminnelse för kommissionen om att andra tvingas uppträda som gemenskapslagstiftningens väktare om inte kommissionen gör det.
De politiska grupperna är helt överens i denna fråga. Den enda tvistefrågan gäller det ändringsförslag där man uppmanar kommissionen att se till att Förenta staterna skjuter upp sina krav till det att man fattat ett beslut om förenlighet med direktivet om uppgiftsskydd, vilket innebär ett beslut enligt artikel 25.6. PPE-DE-gruppen har inte undertecknat detta ändringsförslag, och jag utgår från att de menar att flygbolagen på så sätt skulle hamna i en utsatt situation. Arbetsgruppen enligt artikel 29 har emellertid förklarat att de i alla händelser kan utsättas för påföljder för att de brutit mot lagstiftningen om uppgiftsskydd. Frågan är därför endast av akademisk betydelse.
Texten i förklaringen gör klart att direktivet om uppgiftsskydd är tillämpligt eftersom det slås fast att Förenta staternas tullmyndigheter kommer att få åtkomst till uppgifter inom gemenskapens territorium.
Det grundläggande problemet är att Förenta staterna saknar en lagstiftning om uppgiftsskydd. Detta utgör ett problem för Europolkonventionen och avtalet mellan EU och Förenta staterna om ömsesidig rättslig hjälp. Man är mycket bekymrad över att jämvikten mellan säkerhet och medborgerliga rättigheter i Förenta staterna har rubbats så att tyngdpunkten alltför mycket ligger på säkerhet. Mot bakgrund av de uppenbara justitiemord som har ägt rum i Förenta staterna den senaste tiden, är bristen på kontroll över hur andra rättsvårdande myndigheter använder uppgifter mycket bekymmersam. Ett beslut enligt artikel 25.6 efter samråd med kammaren är nödvändigt. Det är möjligt att kommissionen har gjort sitt bästa, men man har ändå handlat fel.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! För tio dagar sedan hände följande: Venios Angelopoulos, professor vid Atens tekniska högskola, reser till Förenta staterna, till JFK-flygplatsen, och försvinner. Han är försvunnen i fem timmar, eftersom han förhörs av FBI. Och liksom de tar in honom utan någon som helst förklaring, låter de honom gå utan någon som helst förklaring. Detta gav upphov till stor uppståndelse i Grekland - Hur? Varför? Vad hände? - tills det sakta gick upp för oss vad det var som doldes för Europeiska unionens medborgare, kanske för Europeiska unionens medlemsländer och för ledamöterna: det vill säga att det redan finns ett avtal mellan Europeiska kommissionen och Förenta staterna som medger överföring av personuppgifter om resenärer som åker till Förenta staterna. Och inte nog med det: Förenta staterna får även söka i datasystemen, i passagerarregistren, som innehåller uppgifter om bokningsdatum, resebyrå, biljettuppgifter, kreditkortsnummer, sista giltighetsdag för kreditkort, resväg, tidigare uppgifter om passagerare, som kan avse tidigare resor, religiös eller etnisk tillhörighet som framgår av måltidsval osv., grupper som rest, var de bott, medel för kommunikation med andra personer, medicinska uppgifter, och de kan även söka i programmen för flitiga resenärer (?frequent flyer programs?), som innehåller tiotals andra uppgifter.
Hur är detta möjligt? Vad är Förenta staterna? En internationell polis? Vad är Europeiska unionen? Varför har Europeiska unionen en egen lagstiftning om uppgiftsskydd? Och kan vi godta att Förenta staterna börjar ålägga flygbolagen straff för att de vill följa Europeiska unionens lagstiftning? Skall vi behöva utstå en sådan förnedring?
Europaparlamentet kräver i sina förslag av kommissionen - och kommissionsledamoten sade inte ord - att detta skall upphöra tills det sker en anpassning till Europeiska unionens lagstiftning. Jag anser att vi måste tillämpa artikel 91 i arbetsordningen, eftersom kommissionen inte svarar, och vända oss till domstolen.

Buitenweg (Verts/ALE).
Herr talman! Rätten till personlig integritet är inte helig, det är en grundläggande rättighet men den kan överträdas om tungt vägande intressen är i farozonen, om det sker effektivt, om det är proportionellt och om det finns garantier mot missbruk. Jag kan i alla fall redan säga till kommissionen att utpressning från ett tredje land eller långa väntetider för flygtrafiken vad mig anbelangar inte kan räknas till tungt vägande intressen. Det måste verkligen lösas på annat sätt.
Personlig integritet är inget hinder utan en viktig del av säkerheten. En slarvig hantering av våra medborgares personliga integritet äventyrar befolkningens förtroende för myndigheterna och för rättsstaten och då har vi hamnat på fel spår. För min partigrupp är det logiskt att Förenta staterna vill veta vem som beträder deras mark och i det sammanhanget kan vi naturligtvis också diskutera utbytet av data. Då måste man dock även träffa avtal om vilka uppgifter som skall utbytas, vilka myndigheter som skall ha tillgång till dem och hur länge de får bevaras.
Den amerikanska tullen får vidarebefordra uppgifter till andra myndigheter som är engagerade i bekämpandet av terrorism. Men, herr talman, det amerikanska intresset i flygpassagerarnas personliga uppgifter kan inte kopplas loss från deras insatser för att skapa ett Global Computer Surveillance System (internationellt datoriserat övervakningssystem). Förenta staterna vill, som min föregående kollega redan sagt, kartlägga medborgares resemönster, deras kreditkortsköp och så vidare. 
Nu är kommissionen mycket glad eftersom amerikanerna högtidligt lovat att inte använda uppgifter om religion och hälsa. Vad betyder det? Betyder det att de har tillgång till de uppgifterna men att de helt enkelt lovat att inte använda dem? Herr kommissionär! Tror ni verkligen att om amerikanerna har de här uppgifterna och om de tror att det är meningsfullt för deras system, att de verkligen inte kommer att använda dem? Även uppgifter om vilken mat man föredrar kan säga något om en person. Jag äter själv sedan åratal vegetariskt, även på flygplan. Det registreras och arkiveras nu alltså alltihop. För personer som inte vill det hade en talesman för Europeiska kommissionen ett gott råd. ?The choice is clear?, sade han, ?either you do not go to the United States, or you go for the sandwich option?. Skriver kommissionären under på det rådet och tycker ni också att det är så väldigt vitsigt?
I sig passar det bra till er liberala kommentar nyss om att passagerare framför allt måste bli väl informerade om känslig information som samlas ihop om dem. De små bokstäverna på en flygbiljett är en sak men har passagerarna egentligen något annat riktigt val? Det skulle jag också vilja höra från er.
Herr talman! Jag ansluter mig för övrigt till mina kollegers många kommentarer om de exakta tekniska och juridiska problemen i samband med det här. Vi anser också från vår sida att utbytet av data omedelbart måste upphöra. Europeiska regler gäller här i den europeiska världsdelen och om vi kommer överens om att ändra de reglerna så måste även den part som gör den överenskommelsen med, respektera våra utgångsprinciper. Så går det till i ett partnerskap mellan välmenande länder.

Cappato (NI).
Herr kommissionär! Först och främst en procedurfråga: ni säger att det inte är ett lagstiftningsdokument, ett gemenskapsdokument. Problemet är att vi tycker att det åtminstone är möjligt att dessa handlingar, dessa uttalanden sammantagna - först det från februari och sedan det från mars - kan ge upphov till rättsliga konsekvenser, åtgärder och utbyte av uppgifter och information på basis av dessa möten och dessa uttalanden.
Redan i det gemensamma uttalande som de båda parterna gjorde i februari talas det om att de känsligaste uppgifterna skall behandlas i enlighet med lagstiftningen i Europeiska unionen - och så sker. Genom att hävda detta bedömer man också sättet att överföra uppgifter, man gör en slutgiltig bedömning som är normerande och de facto legitimerar ett uppgiftsutbyte som redan har funnits. Så är det också med kommissionens rekommendation - i punkt 4 - till de nationella myndigheter som skall skydda personuppgifter, enligt vilken man inte behöver vidta några åtgärder mot de flygbolag som inte uppfyller Förenta staternas krav. Också detta är en rekommendation som har status och verkan av lag: kommissionen säger ?gör ingenting!? gentemot flygbolag som överför uppgifter i enlighet med amerikansk lagstiftning. 
Jag tror alltså att det åtminstone finns en möjlighet till och en tveksamhet kring om denna handling skall jämställas med ett lagstiftningsdokument, vilket parlamentet kan överklaga till domstolen. Jag tror också att detta förfarande skulle kunna hjälpa kommissionen och Europeiska unionen att stärka sin ställning i en dialog som måste föras på samma nivå, av jämställda parter, mellan en marknad på 250 miljoner människor och en marknad på 350 miljoner människor. Vi måste nämligen ta det faktum att insamlingen av dessa uppgifter och överföringen av dem till Förenta staterna redan i dag måste anses strida emot gemenskapslagstiftningen på stort allvar.
Tvärtemot vad kommissionen har sagt i de gemensamma uttalandena utgör insamling av uppgifter som har inhämtats i kommersiellt syfte och sedan används för säkerhets- eller underrättelseändamål i sig ett brott mot nödvändighetsprincipen och proportionalitetsprincipen i gemenskapslagstiftningen. Det uppstår de facto en så kallad generell övervakning, som faktiskt står i strid med gemenskapens lagstiftning, det är inte så att den skulle kunna strida mot den eller att vi behöver undersöka om så är fallet.
Det handlar alltså om att inleda formella, officiella förhandlingar för att se vilka överenskommelser och kompromisser vi kan uppnå. Vi kan inte lösa frågan med förebyggande åtgärder och på så sätt faktiskt legitimera den överföring av uppgifter som redan har inletts. Av detta skäl måste parlamentet fortsätta på den inslagna vägen, bland annat också för att ge kommissionen och gemenskapens institutioner råg i ryggen.

Hatzidakis (PPE-DE).
Herr talman! Det råder ingen tvekan om att vi står inför en obehaglig situation. Känsliga personuppgifter om Europeiska unionens medborgare kan överföras till Förenta staternas myndigheter utan garantier, något som självklart framkallar oro bland medborgarna. Samtidigt intar Förenta staterna en hotfull hållning. De hotar med åtgärder mot våra egna flygbolag om vi inte rättar oss efter deras vilja, vilket självklart inte är en väns eller bundsförvants hållning. Detta uppträdande får läggas till en rad händelser som vi har upplevt de senaste åren - i än högre grad det senaste året, skulle jag säga - och som många gånger leder oss till ganska tragikomiska, skulle man kunna säga, situationer. Det vill säga, och detta är tydligt även i fallet Irak, att många europeiska länder har nått en punkt där de står närmare makter som Kina och Ryssland än Förenta staterna, ett land med vilket jag anser att vi, till att börja med, delar samma värden. De två sidorna, både vår sida och den amerikanska, bör följaktligen vid tillfälle sätta sig ned och allvarligt och jämbördigt diskutera i vilken riktning våra förbindelser utvecklar sig och hur vi effektivt kan hantera den hela tiden allt tydligare försämringen av våra förbindelser.
Nu, när det gäller den konkreta frågan utsätts kommissionen för kritik, som jag i hög grad instämmer i. Jag bör förvisso säga att jag personligen inte tror att det var kommissionens avsikt att stödja amerikanerna. Den har försökt hantera en besvärlig situation som den stod inför och gjort det på ett visst sätt. Det viktigaste i mina ögon är i alla händelser att lösa det problem som har uppstått så snabbt som möjligt och på ett sätt som, för det första, är rättsligt korrekt och, för det andra, rättsligt säkert när det gäller Europeiska unionens medborgares rättigheter.
Jag anser, herr talman, att detta tillvägagångssätt verkligen är att föredra framför det som begärs med ett ändringsförslag som lagts fram av många politiska grupper, det vill säga att omedelbart ogiltigförklara det interimsavtal som slutits mellan kommissionen och amerikanska myndigheter. Om vi automatiskt upphäver avtalet nu omedelbart, tror jag, uppriktigt sagt, att vi mer skadar oss själva och de europeiska flygbolagen, som inte kommer att ha rätt att flyga till Förenta staterna. Låt oss följaktligen arbeta för att så snabbt som möjligt lösa frågan på ett rättsligt säkert sätt, låt kommissionen arbeta i den riktningen - om så först nu - och kanske rätta till vissa fel som begåtts, och låt oss nöja oss med det.

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman, kommissionsledamöter! Detta parlament har reagerat efter ett påkallande av uppmärksamheten av ingen mindre än ordföranden för artikel 29-kommittén riktad till ordförande Prodi, ordförande Simitis och ordförande Hernández Mollar. Kommissionen däremot säger att det beror på missförstånd. Jag måste säga att jag efter förtydliganden om missförstånden känner mig ännu mer oroad.
Jag kommer från en medlemsstat som vet att man måste fastställa åtgärder mot terrorismen, men som också vet - mycket väl dessutom - att det måste ske strikt inom ramen för respekten för lag och rätt om vi inte i slutändan vill ge segern till terroristerna.
Ni säger att flygbolagen utsätts för påtryckningar från Förenta staternas myndigheter på ett sådant sätt att de tvingas att bryta mot gemenskapslagstiftningen. Flygbolagen har i detta fall rätt att skyddas av sina myndigheter, precis som unionens medborgare har denna rätt.
Kommissionsledamoten säger att det inte finns någon överenskommelse eller beslut och att det därför inte finns någon rättslig grund. Herr kommissionär, det är just det vi klagar över, det är just den frågan vi ställer oss. Vad har vi gjort för att Förenta staterna skulle tro att de kunde ta till en unilateral åtgärd? Vad har vi gjort för att detta skulle hända?
Ni vill att vi skall se positivt på det kommissionen gjort och att vi måste se skyddet av personuppgifter - en rätt som erkänns i stadgan om de grundläggande rättigheterna - och förlusten av arbetstillfällen eller straff som bolagen kan råka ut för på ett balanserat sätt.
Ärligt talat tycker jag att det är att acceptera utpressning. Situationen förvånar mig. Har inte Europeiska unionen förmåga att svara på samma sätt för att tala om att det finns sådant som inte kan tillåtas och som kan medföra motåtgärder? Jag upplever att vi är i samma situation som den kvinna som, övertygad om att hon står under mannens totala auktoritet - jag citerar en roman - är glad för att hennes man bara slår henne ?normalt mycket?.
Jag tycker att detta är oacceptabelt. Vi måste ändra attityd. Vi måste stoppa, som flertalet grupper i denna kammare begär, tillämpningen av de beslut som fattats, av unionen och Förenta staterna eller bara av Förenta staterna. Med hjälp av de påtryckningsmedel vi har och vår lagstiftning - som bör ha företräde - bör vi denna gång söka nå en överenskommelse som garanterar en säker hantering av våra uppgifter samt informera om denna överenskommelse på ett korrekt sätt till parlamentet och särskilt till våra medborgare.
(Applåder)

Boogerd-Quaak (ELDR).
Herr talman! Kommissionsledamoten sade att det inte är ett avtal och inget beslut utan en tillfällig reglering. Då är min fråga, hur länge kan en sådan tillfällig reglering gälla och hur skall vi betrakta denna? Skyddet av personuppgifter är en grundläggande rättighet enligt artikel 7 i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna. Det kommer antagligen också att ingå i vår europeiska grundlag. Det handlar här alltså om en mycket allvarlig sak. Allt det här har också fastställts i våra direktiv och särskilt i direktiv 95/46/EEG. I det anges också de undantag som vi skulle uppfylla.
Så vitt jag läst de undantagen så måste jag konstatera att överföringen av data till Förenta staterna sker systematiskt och alltså inte omfattas av undantagen i artikel 13 i det direktivet. Vidare är det också så att det handlar om uppgifter som är så omfattande att man inte kan säga att de inte spelar någon roll och inte är extrema och alltså inte kan omfattas av artikel 6 i det direktivet. Dessutom fastställs det allmänt i direktiv 95/46/EEG att överföringen av personuppgifter till ett tredje land endast får ske om det tredje landet erbjuder ett tillräckligt skydd. Inte heller det uppfylls här, tycker jag.
Jag har lyssnat noga till kommissionsledamoten, han sade att han gjort sitt bästa för att hitta en jämvikt mellan behållandet av den personliga integriteten och skyddet av flygbolagen. Det kan jag ha viss förståelse för men jag tror ändå att man har slagit in på fel väg. Det finns inget demokratiskt berättigande och avtal har träffats som inte klarar en parlamentarisk kontroll. Det är helt fel. Just nu anser jag att åtgärderna i sin nuvarande form måste upphävas.

Krarup (GUE/NGL).
Kommissionens företrädare, jag tror att det var Bolkestein, tog vid ett tillfälle upp frågan om man inte från Europaparlamentets sida skulle kunna ge uttryck för ett godkännande av kommissionens insats. Varken jag eller mina kolleger kan ge uttryck för något godkännande. Mig förefaller det som lite av ett dåligt skämt, eftersom man sällan har skådat en så tydlig eftergift för de orimliga krav som ställs från de amerikanska myndigheternas sida. Det viktiga när det gäller denna fråga är just Förenta staternas förhållande till omvärlden.
För oss handlar det inte om att omgående tillämpa militär mördarteknologi mot andra befolkningar, men synsättet är besläktat. De krav som ställs av den amerikanska regeringen strider tydligt mot de rättsliga krav som framgår av gällande lagstiftning, först och främst direktiv 95/46/EG om principerna för skydd av uppgifter. Pudelns kärna är, som framgår av flera av de redogörelser som artikel 29-gruppen har lagt fram, att man inte endast använder dessa upplysningar när det gäller flygsäkerheten utan även när det gäller något man i Förenta staterna kallar för den allmänna ordningen. Detta sker som ett led i Förenta staternas kamp mot terrorismen, under devisen att ändamålet helgar medlen. Det finns emellertid en del rättsliga principer som vi inte kan bortse från. Kommissionen har gjort en ynklig insats när det gäller uppfyllandet av dessa rättsliga principer.
Det man kan utläsa av dokumentet från 29-gruppen är verkligen skrämmande. Det framgår att man vidarebefordrar upplysningar inte enbart till immigrationsmyndigheterna utan också till andra myndighetskontor. Upplysningarna är då inte längre skyddade på det sätt de borde vara enligt amerikansk lagstiftning.
Jag kan komplettera med en fråga och ett svar. Den fråga som togs upp av kommissionsledamoten var om vi kunde klara av detta genom ett kommittéförfarande. Det vore absurt. Enligt min uppfattning måste frågan gälla ett avtal i enlighet med fördraget om Europeiska unionen, artikel 24, jämför artikel 38, och det betyder tyvärr att Europaparlamentet inte har någon talan, eftersom det inte har något inflytande när det gäller dessa beslut. Desto större är anledningen att informera allmänheten i förväg.

Pirker (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Det är helt obestridligt att vi särskilt efter den 11 september måste vidta strängare åtgärder mot terrorismen, men det måste vara lika obestridligt att det för alla åtgärder vi vidtar skall krävas en rättslig grund. Förenta staterna utfärdade nu den 5 mars en lag som utan tvivel får effekter på medborgarna i Europeiska unionen, på dataskyddet och bestämmelserna i Europeiska unionen. Förenta staterna har utfärdat denna lag utan att slutföra nödvändiga bilaterala eller multilaterala förhandlingar och utan något avtal med unionen.
På grund av detta - det har ni också antytt, herr kommissionär - har det uppstått ett problem med flyglinjerna. De befinner sig mellan två lika dåliga hötappar. Om de inte lämnar uppgifterna, så får de problem med den nationella lagstiftningen, dvs. också affärsproblem. Men om de lämnar uppgifter i den omfattning som är nödvändigt, löper de risk att överträda unionsrätten och att dras inför rätta. Det är ett enormt problem som uppstått här. Detta skeende är helt enkelt oacceptabelt.
Kritiken drabbar emellertid också kommissionen som känt till detta i 15 månader, och haft tillräckligt med tid för att diskutera problematiken, kontakta parlamentet och söka finna lösningar. Möjligheten försummades, vi informerades första gången om detta i går. I dag diskuterar vi något som trädde i kraft för länge sedan och där uppgifter om våra medborgare överförs till Förenta staterna, utan att vi har verkliga garantier för vad som verkligen sker med dessa uppgifter.
Det jag också kritiserar är att förhandlingarna inte förts på politisk nivå, utan att tjänstemän fått i uppdrag att nå en överenskommelse här, att den sedan lades fram så att säga som rättslig grund för alla dessa processer, och att Europeiska unionens medborgare förväntas finna sig i detta. Allt detta kan absolut inte heller godtas.
Det vi kräver och förväntar oss är att de ansvariga, vilka har åstadkommit att uppgifter för närvarande lämnas ut ur Europeiska unionen utan rättslig grund, ställs till svars. Vi från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna kräver också att man granskar möjligheten att väcka klagan inför EG-domstolen, och vi kräver särskilt att man genast reparerar det som införts lagstridigt, och som gäller nu. Men vi förväntar oss också att vi skall fortsätta samarbetet med Förenta nationerna i kampen mot terrorismen, men alltid på en rättslig grundval.
Vi vet alla att kampen mot terrorismen bara kan vinnas om vi söker samarbete ut över gränserna. Därför vill vi ha samarbete med Förenta staterna, men för att än en gång betona det: alltid på basis av våra rättigheter!
(Applåder)

Ceyhun (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Det är bra att vi i dag har vittnen här som hör oss och som inte besöker Europaparlamentet förgäves. Alla dessa medborgare, som hör oss här i dag, är skattebetalare och är de som också i slutändan finansierar lönerna för sina tjänstemän, och flera av dem följer ironiskt våra debatter. Och just människorna ur kommissionens tredje led, herr kommissionär, era tjänstemän, borde också veta att de har ett enormt ansvar i Bryssel, att de också måste skydda medborgarnas intressen.
Det är klart att vi måste bekämpa terrorismen. Jag är själv varje år huvudföredragande i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och kommissionsledamot Vitorino får allt han behöver av oss när det gäller bekämpning av terrorismen. Hos oss säger ingen ?nej? om åtgärderna är förnuftiga. Vi vet särskilt efter den 11 september 2001 vad det betyder att vara uppmärksam här på jorden och alltid tvingas vidta de rätta åtgärderna. Men å andra sidan är dataskydd - och det säger jag som kommer från Tyskland - något som man inte helt enkelt kan ge bort på detta vis, om man fäster vikt vid att vi skall slippa amerikanska förhållanden i Europeiska unionen. Det är vår uppgift, just som ledamöter, som folkrepresentanter, att försvara våra väljares intressen och ta dem på allvar. Här handlar det inte bara om flygbolagens intressen. Det handlar om alla dem som inom kort, utan att veta det, kommer att ha lämnat alla detaljer om sitt liv till alla amerikanska säkerhetsmyndigheter, utan att någonsin ha gett sitt tillstånd, och som inte vet vad som kommer att ske med dessa uppgifter. De har hittills alltid utgått från att de lever i Europeiska unionen under demokratiska förhållanden och att deras uppgifter är tabu.
Nu undrar jag: Hur skall ni i framtiden övertyga dessa medborgare, om de amerikanska myndigheterna, som inte lämnar någon garanti, godtyckligt kan missbruka deras uppgifter?

Jarzembowski (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill än en gång säga emot föregående talare. Han skall inte överdriva. De tyska och de andra flygbolagen informerar medborgarna om den nya situationen, och upplyser dem om att de, om de vill flyga till Förenta staterna, måste ge sin tillåtelse till att dessa uppgifter lämnas vidare. Här hemlighålls så att säga ingenting, utan medborgarna informeras. Att detta inte räcker, är fullständigt klart, men nu uppträder ni som om flygbolagen går bakom ryggen på medborgarna, och det är helt enkelt inte riktigt.
Jag vill försöka betrakta hela denna historia lite grand ur flygbolagens och passagerarnas synvinkel. Flygbolagen i Europa har på grund av den allmänna recessionen haft problem redan före den 11 september. På grund av den 11 september och den tid som följde befinner sig alla europeiska och även de amerikanska flygbolagen i stora svårigheter. Som ni läst om de senaste dagarna hotar rentav American Airlines, i Chapter 11, att försvinna.
Vi har alltså en ytterst besvärlig situation för flygbolagen. Det får också konsekvenser för flygplatserna och för sysselsättningen. Därför vill jag påpeka att det inte är någon mening med att avbryta flygtransporterna mellan Förenta staterna och Europa under de närmaste veckorna på grund av en principiell tvist. Vi måste se till att vi finner en demokratisk, genomförbar lösning för denna situation.
Jag vill också påpeka att denna idé, att amerikanska myndigheter så att säga skulle våldföra sig på och missbruka sådana uppgifter om europeiska och andra medborgare som de kommer över, också är en insinuation från vissa kolleger, och den kan jag inte låta stå oemotsagd. Ni kan utgå från att amerikanerna, innan européerna hade någon dataskyddslagstiftning, hade mycket strängare dataskyddsbestämmelser än vi och att det finns stränga bestämmelser om hur man får eller inte får lämna uppgifter vidare. Påståendet att amerikanerna ständigt skulle missbruka våra uppgifter om de får dem, stämmer helt enkelt inte på det viset.
Det vi naturligtvis behöver, herr Bolkestein, är klara svar från er. Hur vill ni skapa en rättssäkerhet så att de amerikanska myndigheterna bara får de uppgifter som behövs för terrorismbekämpning, och inte några andra? Hur vill ni se till att amerikanerna, också beträffande företagsuppgifterna, bara får de uppgifter som är nödvändiga, men inte sådana som kan användas mot vår ekonomi, våra flygbolag etc.? Detta måste ni se till genom klara överenskommelser med amerikanerna.
Därför ställer jag ytterligare två frågor om i vilken omfattning ni är beredd att förhandla med amerikanerna: Vilka av de möjligheter till lösning, av rättsligt slag, vill ni nu faktiskt tillämpa, och hur lång tid behöver ni för det? Jag anser att vi inte kan kosta på oss att i den nuvarande svåra situationen för flygtransporterna frambesvärja ett faktiskt avbrott av flygtransporterna mellan Förenta staterna och Europa.

Swiebel (PSE).
Herr talman! Terroristbekämpning är nödvändigt men inte alla medel är tillåtna. Det är en mycket enkel utgångspunkt. Man kan inte driva med den demokratiska legitimiteten och politikens trovärdighet. Om Europeiska unionen under täckmantel av terroristbekämpningen skulle tillåta för mycket överträdelser av medborgarnas rättigheter så glider vi iväg mot en upplösning av rättsstaten. Om vi lyssnar för mycket till flygbolagens svårigheter, som den föregående talaren verkar vilja yrka på, så hamnar vi också snett. Åt det hållet skulle det gå om Europaparlamentet skulle finna sig i avtalet mellan kommissionen och Förenta staterna.
Att det nu enligt kommissionsledamot Bolkestein inte längre får kallas för avtal gör inte saken bättre. Europeiska kommissionen har ju gjort ett övertramp i den här frågan och det är särskilt beklagansvärt att det handlar om kommissionsledamot Bolkestein, som just den här veckan mycket förnöjt tillkännagivit att han kandiderar för en andra period som ledamot av Europeiska kommissionen - märkvärdigt.
Europeiska kommissionen, så sade jag, har gjort ett övertramp. För det första har den inte hållit sig till sina egna föresatser att i förväg pröva sitt eget handlande mot artikel 8 i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Dessutom är kommissionen som fördragens övervakare tvingad att upprätthålla befintlig europeisk lagstiftning, i det här fallet angående dataskydd. Liksom föregående talare redan utförligt tagit upp - jag skall inte upprepa det - finns det flera motstridigheter. I stället för att utföra sina arbetsuppgifter som det skall göras så har kommissionen uppfört sig som en borgmästare i krigstid. Den har gett efter för amerikanska påtryckningar, utpressning har det också kallats, så att säga för att förhindra värre saker. Det agerandet saknar varje rättslig grund, är mycket luddigt och helt okontrollerbart. Om kommissionen hade visat mer politiskt mod och i tid hade kopplat in parlamentet, hade det kunnat föras en anständig diskussion om spelrummet inom terroristbekämpningen och gränserna för datautbytet.
Kommissionen bör därför ta ett steg tillbaka och skjuta upp avtalets ikraftträdande. Om överenskommelserna prövas på rätt sätt mot de europeiska reglerna kan ett riktigt avtal träffas och inte det här halvdana resultatet som äventyrar rättssäkerheten. Jag är därför särskilt glad att vi i den resolution som går till omröstning i morgon också kommer att öppna vägen till EU-domstolen eftersom det inte är första gången som kommissionen försöker sätta parlamentet ur spel.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Vi lever i en tid då Förenta staterna framhärdar i oönskade ensidiga initiativ. Det är oacceptabelt att de vidtar ensidigt införda åtgärder, och under hot om hårda sanktioner, mot flygbolagen. Jag anser för övrigt att kommissionen och rådet måste göra noggranna undersökningar om denna typ av åtgärder är helt förenlig med de internationella luftfartsavtalen och -konventionerna.
Såsom flera talare redan har betonat, och givetvis ordföranden Hernández Mollar, befinner sig våra flygbolag i ett dilemma. Dilemmat att man å ena sidan är tvingad att uppfylla unionens bestämmelser om uppgiftsskydd, konkret direktiv 95/46, och å andra sidan skall de, utifrån denna amerikanska lagstiftning, tvingas förmedla dessa uppgifter om passagerare som flyger till, från eller i Förenta staterna. Och de vet att om de inte gör detta, eller gör det på ett felaktigt eller ofullständigt sätt, straffas de med hårda sanktioner från att förlora landningsrätten till att betala betydande bötesbelopp.
Jag håller med alla de talare som har betonat att något var fel i förbindelsen mellan kommissionen och parlamentet. Först när 15 månader har gått lade kommissionen fram problemet för parlamentet. Det är uppenbart att den gemensamma förklaringen från tjänstemännen den 18 februari inte ändrar gemenskapslagen och därmed inte ger någon rättslig grund till flygbolagen att bevilja tillgången till deras uppgifter. Härigenom finns det en verklig risk att de skall bli föremål för rättsliga processer inför passagerarnas klagomål när deras personuppgifter förmedlas till de amerikanska myndigheterna. Direktivet om skydd för personuppgifter fastställer att överlämnande av personuppgifter till tredje land bara får ske om ett adekvat skydd garanteras. Lämnar Förenta staterna tillräckliga garantier när det gäller skyddet för dessa uppgifter? Man måste fastställa skälen, begränsningen av uppgifternas användning, villkoren för och begränsningarna av överföring och utbyte av uppgifter, skyddet av uppgifterna i förhållande till icke auktoriserad tillgång, varaktigheten och lagringsvillkoren, de nationella åtgärderna för skydd av känsliga uppgifter, former för passagerarnas möjligheter att se över och korrigera de uppgifter som de amerikanska myndigheterna har och slutligen villkorens ömsesidighet.
Jag hoppas att denna fråga kommer att tas upp på toppmötet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna den 25 juni och att Europeiska unionen kommer att inta en fast hållning. Herr talman! Alla förkastar vi och fördömer terrorismen och dess brottsliga gärningar. Vi är solidariska med det amerikanska målet att förebygga och bekämpa terrorismen och vi fördömer kraftfullt de fruktansvärda handlingarna den 11 september 2001. Det är oacceptabla gärningar utifrån ett blint våld som drabbar oskyldiga medborgare. Men för oss helgar inte ändamålet medlen. Som Hubert Pirker och Anna Terrón i Cusí sade måste kampen mot brottsligheten ske i respekt för rättsstaten och får inte äventyra medborgarnas rättigheter. Vår respekt för de amerikanska lagarna måste grundas på en ömsesidig respekt för våra rättsordningar. Vår kamp för säkerhet får inte äventyra friheten.

Cederschiöld (PPE-DE).
Herr talman! Även USA-vänner har anledning att kritisera lagstiftning som tvingar flygbolag att välja mellan EU och USA. Det är ytterst olyckligt att denna fråga inte har diskuterats politiskt, vare sig med USA eller inom kommissionen, trots att man har vetat om detta i 15 månader. Det är behjärtansvärt att man har försökt åstadkomma rättsliga garantier, men det har tyvärr inte lyckats. Man har dock fått till stånd ett tekniskt dataskydd, som uppenbarligen är ganska kraftigt, kanske maximalt.
Man måste - det vet vi alla - balansera personlig integritet och brottsbekämpning i lagstiftningen. Nu riskerar vi i stället missbruk av information, om kreditkortsnummer, religionstillhörighet, ras och annan information, som går mycket längre än vad flygbolagen har rätt att ge ifrån sig. USA har också infört orimliga lagringstider för informationen, som verkar grunda sig på att vi alla är något slags potentiella kriminella. Tio år gäller för vanliga medborgare, och 50 år för dem som är misstänkta. Detta skall ses i ett perspektiv när vi i unionen diskuterar ett års lagringstid. Det är oceaner emellan synpunkterna. Det vore naturligtvis mera rimligt att radera uppgifter när de har fyllt sitt syfte, när de har använts. Här krävs uppenbarligen globala diskussioner. Det gäller inte bara USA, utan vi behöver också diskutera med andra länder i världen som har specialregler. Det vore nog klokt om kommissionen också använde sig av parlamentet, som faktiskt kan bidra till denna diskussion. Jag tror att kommissionär Patten har förstått det, eftersom han talade om att parlamentet och kommissionen skall förena sina krafter.
För drygt en vecka sedan hade vi här en diskussion med kongressmän från USA. Vi märkte då tydligt att de nu har mycket större förståelse för integritetsskydd och dataskydd än vad de skulle ha haft för t.ex. två år sedan. Om vi inte får till stånd seriösa diskussioner, hamnar vi i ett läge där vi måste diskutera ömsesidiga, reciproka reaktioner, och det vore väl bättre om vi kom överens på ett annat sätt.
Vad handlar detta om? Syftet är att skydda medborgarna. Medborgarna har då också rätt till information för att veta vilken information som lämnas ut till vem och hur den används. Detta är också ett bra exempel på diskussionen i konventet och nödvändigheten av att medborgarna kan utkräva politiskt ansvar. Detta visar tydligt att det förhåller sig på det sättet.
Avslutningsvis hoppas jag att kollegorna ger ett riktigt kraftig stöd till denna resolution, så att vår röst hörs i kommissionen. Vi hörs kanske redan, men vår röst måste även höras över Atlanten och leda till gemensamma samtal innan lagstiftning kommer till stånd, så att vi får rättsliga garantier och kan bekämpa brott.
Till sist ett budskap till USA och kommissionen: Den man respekterar talar man med i tid.

Santini (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Trots allt tillhör jag dem som fortfarande försöker förstå vilka de bakomliggande skäl är som har förmått Förenta staterna att vidta denna åtgärd - vi känner ju till dem: den 11 september, den rädsla som råder, krigsförberedelserna, det latenta hotet om attentat - men jag hör verkligen också till dem som tar bladet från munnen och säger att det oavsett alla dessa skäl är det fullständigt oacceptabelt att en allierad regering bryter mot internationella överenskommelser framför allt när de, som i detta fall, bygger på EG-fördraget.
Vi vet alla - det har redan nämnts, men jag upprepar det så att vi friskar upp minnet så här i slutet av debatten - att den mest allvarliga och kontroversiella punkten är den som stycke B i resolutionens ingress handlar om, nämligen att Förenta staterna ursprungligen bara bad om att få tillgång till dessa uppgifter. Det finns ett italienskt ordspråk som lyder: ?Frågan är fri och den artige svarar?. Det är bara det att Förenta staterna inte var artiga nog att vänta på vårt beslut, utan omedelbart övergick till nästa steg i sitt agerande. De utnyttjade omedelbart dessa uppgifter och hotade till och med de bolag som inte tillhandahåller denna information med böter på 1 000 euro per person.
Och vilken information är det vi talar om, herr talman! Inte bara för- och efternamn och resrutt, utan rent av all information på kreditkorten, uppgifter om andra resor som dessa passagerare har gjort, uppgifter som till exempel skulle kunna berätta om passagerarnas etniska och religiösa tillhörighet, medicinska data, alla slags adresser, yrke, medlemskap i vissa föreningar och så vidare.
Kommissionen har rättfärdigat denna åtgärd med att säga att flygbolagen inte ville ta på sig bördan att skapa filter och därmed direkt gav tillgång till dessa uppgifter, eftersom de bland annat fruktade böterna på tusen euro. Kommissionen har också sagt att man på detta sätt skulle undvika de besvärliga köerna för ankommande passagerare på olika destinationsorter i Förenta staterna. Detta tycker jag är en minst sagt barnslig förklaring: dessa ursäkter är inte acceptabla eftersom de fullkomligt strider emot artikel 8 i direktiv 95/46 - också detta har redan nämnts - och kommissionens främsta uppgift är att se till att direktiven, och därmed gemenskapsrätten, följs.
Ytterligare en kontroversiell punkt: sedan mer än femton månader har kommissionen, som nämnts, vetat om att Förenta staterna tänkte införa denna åtgärd den 5 mars. Då hade kommissionen snarast bort informera de europeiska medborgarna och Europaparlamentet, vilket automatiskt hade gjort att detta kom ut.
Förenta staternas kongress verkar inte heller ha någon större respekt för demokratin: den har inte ens diskuterat denna åtgärd, utan bara tolkat lagstiftningen på ett elastiskt sätt, sägs det, och sedan skridit till handling. Jag skulle vilja säga att också detta är mycket fräckt.
Den enda beröringspunkten är den berömda överenskommelsen mellan de höga tjänstemännen från den 19 februari, som dock inte är ett skriftligt avtal och inte äger någon giltighet. Än mindre kan vi ta den till domstolen. Vi frågar kommissionen vilken rättslig grund detta avtal har och vilket europeiskt intresse det värnar om.
För att skapa klarhet på denna och andra punkter har Europaparlamentet nu sammankallat till en offentlig utfrågning. Kanske kommer vi efter denna utfrågning för det första att veta lite mer om hur allt detta har kunnat hända och för det andra och framför allt få lite bättre klart för oss vad som är bäst att göra nu, för att undvika emotionell schizofreni och komma överens om gemensamma och konsekventa standarder att upprätthålla i framtiden.

Talmannen.
Jag meddelar att jag har mottagit ett resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Bolkestein
Herr talman! Jag skall göra mitt bästa för att besvara de viktigaste av de frågor som har ställts och de kommentarer som har yttrats. Det är svårt att uttrycka sig kortfattat eftersom detta är ett mycket komplicerat och viktigt ärende. 
Hittills har vi lyckats åstadkomma två saker: för det första har vi sett till att Förenta staterna ställer sig bakom de vidare åtgärder som måste vidtas om vi skall uppnå en lösning som är tillfredsställande för båda parter och som skapar rättssäkerhet för alla inblandade. Jag vill betona att denna lösning förefaller vara ömsesidigt tillfredsställande för kommissionen, Europaparlamentet och för Europa som part. Jag säger detta särskilt med tanke på Buitenweg, som insisterade på att våra regler skall gälla som kriterium för alla framtida avtals godtagbarhet. Lösningen måste vara tillfredsställande för båda parter. Detta har Förenta staterna godtagit.
För det andra har Förenta staterna gjort ett antal viktiga unilaterala utfästelser med omedelbar tillämpning. De gav till exempel löften beträffande vilka uppgifter de inte kommer att använda och hur de kommer att hantera den dagliga användningen av uppgifter. Framför allt kommer insamlingen av uppgifter att begränsas till flygningar till, från eller via Förenta staterna. Dessa resultat har våra diskussioner lett till så här långt. Vi är ännu inte framme vid målet, långt därifrån. Vi har ännu inte nått ett avtal. Diskussionerna med Förenta staterna kommer att fortsätta, förhoppningsvis så snart och så eftertryckligt som möjligt. Det är för tidigt att säga att kommissionen har misslyckats och att man borde ha uppnått bättre resultat än vad man har gjort. Som ombud för kommissionsledamot Patten och kommissionär de Palacio, som är ansvarig för transportfrågor, måste jag tillbakavisa denna kritik. Det betyder emellertid inte att det inte återstår mer att uträtta.
Det har påpekats att effekten, trots att ett avtal ännu inte har nåtts, ändå blir att uppgifter som tidigare inte var åtkomliga nu kommer att kunna användas. Detta stämmer. Det står klart att flygbolagen skulle ha tillhandahållit uppgifterna även om inga diskussioner hade förts. Flygbolagen är medvetna om att Förenta staternas flygbolag och de bokningssystem som är baserade där gör så redan i dag.
Detta är en mycket viktig detalj som kanske har förbisetts i debattens hetta. Det är inte bara en fråga om att tillåta att uppgifterna överförs eller att förhindra att så sker, eftersom många uppgifter ändå flödar. Därför anser jag det inte vara något särskilt konstruktivt förslag att såsom föreslogs dra flygbolagen inför rätta vid Europeiska gemenskapernas domstol. Så sker i nuläget. Såsom Baroness Ludford sade, befinner flygbolagen sig mellan hammaren och städet. De vet att man från amerikansk sida menar allvar med att utdöma påföljder och att vissa av dessa kan äventyra deras transatlantiska flygningar. Det andra hotet - nämligen att kommissionen skulle inleda ett överträdelseförfarande, rättsliga åtgärder för brott mot lagen om uppgiftsskydd - var ett allvarligt bekymmer för flygbolagen. Vissa av dem har emellertid sagt att detta inte är livshotande, medan så är fallet med de amerikanska hoten. Jag vill be ledamöterna att visa förståelse för den mycket besvärliga situation i vilken flygbolagen befinner sig, och att detta såsom kommissionsledamot Patten förklarade kommer att påverka trafiken över Atlanten för mellan tio och elva miljoner passagerare årligen.
Ett antal talare nämnde Europamedborgarnas tillgång till information. Som ledamöterna säkert känner till åligger det enligt uppgiftsskyddslagstiftningen först och främst den registeransvarige att informera de registrerade. I detta fall är det flygbolagen och eventuella resebyråer. Fredagen den 14 mars kommer det att hållas ett möte för att se till att de är medvetna om sina skyldigheter att informera passagerare och flygpersonal om vad som kommer att ske med deras uppgifter och varför. Informationsskyldigheter åligger dessutom Förenta staternas regering. De flesta skulle ha svårt att argumentera för att ett land som Förenta staterna inte skulle ha rätt att avgöra vilka villkor som skall gälla för att en person skall beviljas inresa i landet. De har även en skyldighet att informera allmänheten så att potentiella resenärer har möjlighet att fatta välunderbyggda beslut.
Baroness Ludford kom med ett mycket relevant påpekande angående de datasystem som finns inom Europeiska unionen och hur Förenta staterna skulle få åtkomst till dessa. Detta har att göra med direktivets direkta tillämpning på Förenta staternas tullmyndigheter och ger det europeiska direktivet en uppenbar exterritorial verkan.
Kommissionen genomför för närvarande en grundlig rättslig analys av frågans olika konsekvenser, till exempel med avseende på direktivets räckvidd och Förenta staternas tullmyndigheters utövande av statliga befogenheter på medlemsstaternas territorium. EG-domstolen väntas inom kort avkunna ett utslag som kan sprida ljus över direktivets exakta räckvidd, men domstolen har ännu inte fastställt något datum för detta.
Frågan kommer i alla händelser endast att bli aktuell om Förenta staternas tullmyndigheter har direkt åtkomst till flygbolagens databas. Frågan blir däremot inte aktuell om flygbolagen skulle skicka uppgifterna till Förenta staternas tullmyndigheter och denna metod, det vill säga leverantörsstyrning, är absolut att föredra om den är tekniskt genomförbar.
Så har vi frågan om måltider ombord på flygplanet som framför allt togs upp av Buitenweg men nämndes även av andra ledamöter. Man måste vara medveten om att de kontroller som Förenta staterna använder sig av inte omfattar uppgifter såsom beställning av mat, utan att dessa uppgifter finns med i registret över passagerarna och laddas ned tillsammans med övriga uppgifter. Detta är förkastligt ur uppgiftsskyddssynpunkt. Faktum är att Förenta staterna varken kräver att flygbolagen skall ändra sina rutiner för insamling av uppgifter eller att de skall skilja relevanta uppgifter från irrelevanta, vilket gör det hela mindre kostsamt för flygbolagen.
Santini och Jarzembowski tog upp denna aspekt av ärendet. Till och med i vårt eget direktiv står det att särskilda åtgärder inte är obligatoriska om de inte står i rimlig proportion till de resultat de åstadkommer i uppgiftsskyddshänseende. Vi kommer helt säkert att fortsätta våra samtal med flygbolagen för att förmå dem att införa filter som skiljer de flygningar som berör Förenta staterna från övriga flygningar, och möjligen även filter som skiljer känsliga uppgifter från andra uppgifter som Förenta staterna sagt att de inte behöver eller använder.
Detta var några av de mer konkreta frågor som ställdes av parlamentets ledamöter. Utöver dessa frågor finns, med anledning av ett förslag från Paciotti, naturligtvis möjligheten att utnyttja artikel 25.6, det vill säga konstaterande av tillräcklighet. Om kommissionen skulle komma till slutsatsen att tillräcklighet råder på detta område kommer man som reglerna säger att informera parlamentet, så att tillfälle ges att föra en diskussion utifrån kommissionens konstaterande.
Det ställdes även en fråga om de diskussioner som skall äga rum på politisk nivå. Jag har noterat detta förslag och kommer naturligtvis att diskutera saken med kommissionsledamot Patten - som framför sina ursäkter av de skäl som han själv angav - och med kommissionsledamot de Palacio, med tanke på att även hon av uppenbara skäl berörs av frågan.
Samtidigt vill jag säga att det inte alltid är de politiska insatserna som leder fram till en lösning. När allt kommer omkring består personalen, i synnerhet de tjänstegrenar som arbetar under mitt överinseende, av mycket kunnigt folk. Det finns inga skäl att anta att de kan åstadkomma mindre än de ansvariga på politisk nivå, men möjligheten kan ändå inte uteslutas och därför är jag positivt inställd till förslaget.
Flera parlamentsledamöter talade om ett uppskjutande av de amerikanska åtgärderna. Jag beklagar, men i betraktande av vad jag sade tidigare och det som Jarzembowski framförde, har vi inte råd att stoppa eller allvarligt äventyra flygtrafiken till Förenta staterna, särskilt inte i dessa tider av politisk osäkerhet och ekonomisk nedgång. Denna trafik omfattar trots allt miljontals passagerare per år och vi har inte råd att låta den äventyras.
Jarzembowski sade att vi i samarbete med Förenta staterna måste finna en praktisk lösning med en riktig rättslig grund. Jag håller helt och fullt med honom och kommissionen kommer att göra allt som står i dess makt för att nå en sådan praktisk lösning med stabil rättslig grund. Jag hoppas att jag som sig bör får tillfälle att diskutera den vidare utvecklingen på området tillsammans med parlamentet.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0085/2003) med frågor till rådet.
Ortuondo har begärt ordet för en ordningsfråga.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle vilja ställa en fråga och beroende av svaret kanske ett klagomål. Vem ansvarar för i vilken ordning frågor till rådet besvaras?

Talmannen.
Den högst ansvariga är parlamentets talman.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Med er tillåtelse vill jag här framföra ett klagomål. Under sammanträdesperioden i februari beslutades det att man skulle ställa in frågestunden. Min fråga till rådet hade nr 3. Då det talades om att frågestunden utgick sades det att de skulle besvaras i mars. Nu är det mars och min fråga, som var nr 3, är nu nr 22. Det är diskriminering. Herr talman! Jag protesterar till er, jag begär er hjälp.

Talmannen.
Det är svårt för en talman vid sammanträdet att ge hjälp. Ni kommer att få ett brev från generalsekreteraren med en detaljerad förklaring.
Jag ber ledamöterna att de skall vara solidariska med dem som i dag står med på frågestunden annars kommer några av dem att inte kunna få svar.
Jag ber Ortuondo och Nogueira att vara kortfattade i era ordningsfrågor.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Jag har redan fått ett svar av generalsekreteraren, men det är inget svar på min fråga. Det jag vill är att man ger svar på min fråga. Varför kan en fråga som i februari var nr 3 i mars vara nr 22?

Talmannen.
Jag lovar att göra allt jag kan för att ni skall få ett svar.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag är en i gruppen av ledamöter som har ställt frågor till rådet. Och jag hävdar att en fråga som för mig, givetvis subjektivt, är mycket viktig och rör den konflikt jag anser råder mellan kommissionen och rådet angående lagstiftningen om sjöfarten, vilken formulerades den 30 januari, enligt vad som framgår i det dokument som vi har här, dyker upp mycket långt efter frågor som formulerats i februari.
Och vi försöker naturligtvis få svar här i kammaren och kan inte förstå vilka kriterier som används. Jag tror att vi bör känna till det politiska kriteriet för att kunna agera utifrån det.

Talmannen.
Jag ber er att ni skickar ett brev till de tjänster som ansvarar för denna frågestund för att få ett mer detaljerat svar, utan att försämra den rätt ledamöterna nu har att kunna få svar.

Talmannen.
Frågorna 1 och 3 besvaras inte eftersom ärendet redan finns med på föredragningslistan för denna sammanträdesperiod.
Posselt har begärt ordet för en ordningsfråga.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Den andra frågan har inte behandlats i dag. Kosovo har överhuvud taget ingenting att göra med Makedonien och med Irak. Jag har nu suttit här en halvtimme och väntat från kl. 17.30 till 18.00, tills frågestunden...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen.
Herr Posselt, jag sade fråga 1 och 3, inte fråga 2. Ni har full rätt att ställa frågan. Rådet som företräds av Papandreou, som vi med glädje välkomnar i kammaren, kommer att besvara den omedelbart. Fråga nr 2 av Bernd Posselt (H-0070/03):

Angående: Kosovos status
Om Kosovos framtida status inte stegvis antar klarare konturer, kan man befara att samhället inte kommer att stabiliseras och att det inte kommer att vara möjligt att säkra några investeringar i Kosovo. Hur tänker rådets ordförandeskap i denna fråga?

Papandreou
Jag skulle vilja betona för Posselt att rådet vid upprepade tillfällen har förklarat att grunden för Kosovos framtida status är och förblir FN:s säkerhetsråds resolution 1244. Frågan om Kosovos slutliga status bör behandlas vid rätt tidpunkt och naturligtvis i enlighet med säkerhetsrådets resolution 1244, med deltagande av regeringen i Belgrad och de valda ledarna och företrädarna för de lokala politiska institutionerna i Pristina.
Rådet har även upprepade gånger uttryckt sitt fulla stöd för FN:s generalsekreterares särskilda sändebud och för den handlingslinje som Förenta nationernas delegation i Kosovo följer, som syftar till, vilket Steiner själv betonar, att uppnå förutsättningar före den slutliga statusen - standards before status -, eftersom det är det enda sättet för Kosovo att bli ett stabilt och välmående samhälle och ytterligare närma sig de i Europeiska unionen gällande värdena och vedertagna normer. Även detaljerna för Kosovos deltagande i stabiliserings- och associeringsprocessen bör behandlas helt och fullt i enlighet med resolution 1244 och med avsikt att uppnå förutsättningarna före den slutliga statusen.
Europeiska unionen har föresatt sig att hjälpa Kosovo att bli ett både demokratiskt och välmående samhälle där alla folkgrupper har lärt sig att leva tillsammans i fred och säkerhet. Det är följaktligen ytterst viktigt att Europeiska unionen fortsätter att vädja till de tillfälliga självstyrande institutionerna i Kosovo om största möjliga insatser för att uppfylla de konkreta mätbara kriterierna enligt handlingslinjen, som syftar till att uppnå standards before status.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Först vill jag be om ursäkt. Översättningen löd: frågorna 1-3. Därför har jag bett om ordet. Det var alltså ett översättningsfel. Jag ber om ursäkt. Men nu till min fråga till ministern, som jag tackar för hans mycket konkreta och bra svar.
Det är två korta extrafrågor. För det första: Vad anser ni om idén att helt enkelt tillsätta en arbetsgrupp, som diskuterar möjligheterna för Kosovos framtid? Därigenom skulle vi så att säga agera förebyggande och inte återigen reagera först när det är för sent. För det andra: I Serbien-Montenegros nya författning fastslås, såvitt jag vet, i inledningen Serbiens anspråk på att Kosovo i framtiden skall vara en del av den jugoslaviska delstaten Serbien. Jag vill fråga er om EU eller FN har protesterat mot det. För det vore ju ett prejudikat, det vore en överträdelse mot beslutet att Kosovos kommande status skall lämnas öppen.

Papandreou
När det gäller den första frågan har, som jag sade, inga diskussioner om den slutliga statusen startat, och det går naturligtvis, när och om så behövs, att inrätta olika grupper, som ni har betonat. Vad man har försökt göra är att få till stånd diskussioner mellan Belgrad och Pristina om frågor av gemensamt intresse, som flyktingarnas återvändande, säkerhetsfrågor, frågor om nät, energi osv., där det verkligen behövs samarbete, vilket kan bidra till att öka förtroendet mellan de två sidorna inför den vidare, i nästa skede, diskussionen om den slutliga statusen. Oavsett vad som sägs i Jugoslaviens eller den nya staten Serbien-Montenegros författning har diskussionen om den slutliga statusen alltså inte ägt rum, och den kommer naturligtvis, som jag sade, att äga rum med utgångspunkt i FN:s resolutioner. FN:s resolutioner är bekanta; jag behöver inte tala om dem här. Det rör sig om säkerhetsrådets resolution 1244.

Dupuis (NI).
Herr minister! Ni säger att vi måste vänta. Vi har just fått veta att premiärminister Djindjic mördats i Belgrad. I många europeiska huvudstäder ville man vänta med att arrestera krigsförbrytarna Mladic och Karadzic. Nu ser vi hur det går. I Kosovo har situationen långt ifrån förbättrats. Förhållandet mellan den serbiska minoriteten och den kosovoalbanska majoriteten blir inte bättre.
Skulle man inte i lugn och ro kunna börja undersöka scenarier av den typ Posselt har pekat på, något man för övrigt har gjort i den cypriotiska frågan? Jag har hört sägas att den höge representanten Solana arbetar med de scenarier Posselt har tagit upp, och jag skulle om möjligt vilja att ni bekräftade de uppgifterna. Har ni några närmare upplysningar om denna fråga?

Papandreou
Jag skulle bara vilja säga att såväl vi som kommissionen, rådet och många parlamentsledamöter nämnde mordet på Djindjic - en tragisk händelse - under den tidigare diskussionen om f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, och ni känner naturligtvis till att Djindjic var en av de faktorer som bidrog till stabiliteten, till demokratin, men även, skulle jag vilja påstå, till försöken att lösa det viktiga och svåra problemet med Kosovo. Precis som även ni har betonat anser jag att det finns problem i relationerna mellan folkgrupperna i Kosovo, att det finns problem i fråga om flyktingarnas återvändande, att det finns problem som försvårar den dagliga verksamheten i Kosovo i en rad frågor som har starkt samband med det som vi kallar europeiska värden, europeiska normer, och just därför har Steiner också, på FN:s vägnar, betonat - och vi instämmer i och stöder hans åsikt - att det är nödvändigt att förbättra standarden, att förbättra förutsättningarna. Vi talar därför om standards before status. Låt mig att betona att om alla sidor arbetar för att stärka dessa förutsättningar, dessa standards, kommer det att öka förtroendet mellan de olika folkgrupperna på detta område, vilket så småningom kommer att möjliggöra en mer konkret diskussion om Kosovos framtida status. Motsatsen kan leda till explosiva situationer. Även den möjligheten har diskuterats, men jag skulle vilja påstå att inte bara Europeiska unionen, utan även världssamfundet, anser att detta sannolikt är det bästa sättet att hantera problemet med Kosovo.

Talmannen.
Fråga nr 4 av Sarah Ludford (H-0073/03):

Angående: Guantanamo Bay
Hur kan det råda ömsesidigt förtroende mellan Förenta staterna och EU i fråga om rättstillämpning och upprätthållande av grundläggande rättigheter - till exempel då det gäller att berättiga avtalet om utbyte av information, inbördes rättshjälp och utlämning - samtidigt som Europeiska medborgare fängslas utan åtal, i strid med internationell rätt, i Camp Delta i Guantanamo Bay?

Papandreou
Låt mig svara Sarah Ludford: rådet har gett ordförandeskapet detaljerade riktlinjer för förhandlingarna om ett avtal mellan Europeiska unionen och Förenta staterna om utlämning och inbördes rättshjälp i brottmål på grundval av artikel 24 i Fördraget om Europeiska unionen. Bestämmelserna i detta avtal syftar till att komplettera bestämmelserna i de bilaterala avtal som undertecknats mellan Förenta staterna och Europeiska unionens medlemsstater.
Förhandlingarna har ännu inte slutförts. Så snart rådet fattar beslut om avtalets undertecknande - och förutsatt att det undertecknas - kommer ordförandeskapet att informera Europaparlamentet om resultaten av förhandlingarna.

Ludford (ELDR).
Jag vill tacka rådets tjänstgörande ordförande för svaret, men är det inte så att vårt förtroende för de medborgerliga friheterna i Förenta staterna har fått sig en knäck och att Förenta staterna under Bushregeringen tragiskt nog har låtit rättvisan och rätten att gå i svaromål stå tillbaka?
För endast två dagar sedan avslog en federal appellationsdomstol ett försök att klarlägga den rättsliga situationen för några av fångarna i Guantanamo Bay, däribland två brittiska medborgare. I ett beslut som kan göra att fångarna för all framtid kommer att befinna sig i ett rättsligt ingenmansland, slog domstolen fast att utlänningar inte har några rättigheter enligt Förenta staternas konstitution och att de inte kan åberopa amerikanska domstolars domsrätt för att pröva legaliteten i deras frihetsberövande. Denna skandalösa situation, vilken står i kontrast till den situation som kommer att uppstå när Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter blir bindande - då utlänningar så väl som medborgare i EU kommer att ha rätt att få sina grundläggande rättigheter prövade - följer i spåren efter andra justitiemord, till exempel det fall där en brittisk medborgare avrättades till följd av att en domare i Texas vägrade att granska DNA-bevis och det fall där en brittisk medborgare hölls fängslad i tre veckor i Sydafrika på grund av inkompetens hos FBI.
Hur kan vi under dessa omständigheter lita på Förenta staternas straffrättsliga system och polisväsende? Borde ni inte samråda med Europaparlamentet innan ni ingår de avtal som rådet har för avsikt att ingå?

Papandreou
Först av allt vill jag betona att jag ser er fråga även som ett inlägg, som jag beaktar som företrädare för rådet, och jag kommer naturligtvis att vidarebefordra dessa tankar till rådet.
För det andra vill jag betona att en dialog har utvecklats med Förenta staterna om en rad frågor som rör de mänskliga rättigheterna, som dödsstraffet. Jag anser att Europeiska unionen har all anledning att försvara de värden som vi betraktar som grundläggande, vilket den kommer att göra med varje partner, med varje land - inte minst med Förenta staterna, ett land med vilket vi delar gemensamma värden och gemensamma mål. Jag vill också understryka att vi, som jag sade, har gett detaljerade riktlinjer för förhandlingarna om avtalet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, och jag är således säker på att alla dessa frågor kommer att beaktas i förhandlingarna, som dock inte har slutförts ännu, vilket betyder att det är för tidigt för mig att kommentera utvecklingen.

Talmannen.
Fråga nr 5 av Riitta Myller (H-0076/03):

Angående: Sjötransporter
Kommissionen har begärt ett förhandlingsmandat av rådet för att kunna förhandla i samtliga 15 medlemsstaters namn och på detta sätt garantera att kandidatländerna och de grannländer som berörs av transporter av tung brännolja på EU:s farvatten tillämpar samma kriterier på sjötransporter som de som tillämpas inom EU.
Vilka åtgärder har rådet vidtagit för att garantera att kommissionen får tillräckliga förhandlingsbefogenheter i denna fråga?

Papandreou
Jag skulle vilja svara Myller att rådet betraktar särskilt sjötransporterna som en sektor av global karaktär och att det följaktligen är önskvärt att de regler som styr den följs av så många som möjligt. Jag håller således verkligen med ledamoten om att det är bra, inom det möjligas gränser, om EU:s kandidatländer, liksom andra grannländer, däribland Ryssland, kan tillämpa principer liknande dem som gäller i Europeiska unionen.
Rådet, mer bestämt rådet (transport, telekommunikation och energi), anlade just detta synsätt i de slutsatser som det antog den 6 december 2002. Det rörde sig om slutsatser om en säker sjöfart och förhindrande av föroreningar efter olyckan med oljetankfartyget Prestige utanför Galiciens kust. Rådet markerade på det sättet kommissionens avsikt att, i samarbete med medlemsstaterna, vidta nödvändiga övervakningsåtgärder i syfte att se till att EU:s kandidatländer, liksom andra grannländer, däribland även Ryssland, genomför transporter av tung olja endast i tankfartyg med dubbelskrov. Rådet stödde även kommissionen i dess ansträngningar att undersöka möjligheterna att utarbeta program för tekniskt samarbete i avsikt att hjälpa angränsande länder - i synnerhet kandidatländerna, Ryssland och länderna inom ramen för Europa-Medelhavssamarbetet - i deras ansträngningar att förbättra sjösäkerheten, stärka kampen mot föroreningar och, framför allt, effektivisera tillämpningen av tillämpliga kontrollförfaranden av hamnstaten.
Avslutningsvis meddelade kommissionen under just detta sammanträde rådet om att den ansåg sig vara i stånd, inom ramen för det befintliga samarbetet med de länder jag har nämnt, att fullgöra detta åtagande.

Myller, Riitta (PSE).
Herr talman, ärade rådsordförande! Tack för ert svar. Det är verkligen viktigt att vi till exempel ser till att man vid oljetransporter använder sig av dubbla skrov, men det är inte tillräckligt i alla sammanhang. När det gäller isförhållandena i norr behövs det mer, och det har framkommit speciellt tydligt i år, eftersom vintern har varit kall och isen tjock på Östersjön och speciellt på Finska viken som är mycket känslig. Havets medeldjup är ca 30 meter och förhållandena är synnerligen svåra. 
Därför frågar jag er herr rådsordförande om ni godkänner Finlands initiativ om att förordningen om dubbelskrov bör ändras så att en medlemsstat i framtiden kan kräva vederbörlig isförstärkning av fartyg som anlöper hamn. Det vill säga vad som är tillräckligt i det här sammanhanget, skulle bestämmas av den medlemsstat i vars hamn fartyget anlöper. Borde inte detta även omfatta närområdena, till exempel i det här sammanhanget när vi diskuterar Finska viken, även fartyg som trafikerar till och från Ryssland?

Papandreou
Även jag delar Riita Myllers oro. Jag har förståelse för de speciella förhållandena i Östersjön och för de isproblem hon talar om. Som jag sade är det lämpligt att vi betraktar saken i dess helhet, inte bara som en fråga för Europeiska unionen, utan även för kandidatländerna och grannländerna, däribland Ryssland. Jag vill betona att alla de förändringar som vi arbetar för inte kommer att få full verkan om de enbart berör Europeiska unionen och inte anammas av internationella organisationer med större räckvidd, särskilt av Internationella sjöfartsorganisationen (IMO), som i alla händelser kan bidra så att inte bara de europeiska länderna är skyldiga att använda tankfartyg med dubbelskrov, utan att det gäller även för alla andra länder. Vår ansats är följaktligen dubbel: dels att förbättra vår egen lagstiftning för förhindrande av sådana olyckor, men samtidigt även att främja de nödvändiga åtgärderna på internationell nivå - i första hand naturligtvis i vårt närområde, men även på internationell nivå - så att vi verkligen kan tala om säkra tankfartyg och undvika liknande katastrofer.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, herr rådsordförande! Som ni vet utfärdade Förenta staterna 1989, efter olyckan med oljefartyget Exxon Valdez, en lag kallad Oil Pollution Act, som drastiskt försökte avhjälpa denna typ av problem. För att ge ett exempel: av de fartyg som passerar genom Förenta staternas vatten krävs en garanti på en miljard dollar och i fall av olycka krävs ett belopp på fem miljarder dollar i skadestånd.
För att sanera efter Prestigekatastrofen finns endast 180 miljoner euro som skall delas mellan Galicien (det mest drabbade landet, mitt hemland, min nation), andra regioner i Spanien samt Frankrike. Jag anser att vi måste utarbeta en liknande lag som den i Förenta staterna, så att vi genom detta europeiska initiativ kan ändra lagstiftningen i Internationella sjöfartsorganisationen. Vad anser ordförandeskapet om denna fråga? Vilka initiativ tänker man ta? Varför fastställer man inte obligatoriska bestämmelser för sjöfarten, såsom de som existerar för luftfart och landtrafik?

Papandreou
Jag tackar ledamoten för hans frågor. Ni nämnde lagstiftning i Förenta staterna och nödvändigheten av att införa bestämmelser liknande dem som gäller för vägtrafiken. Två korta kommentarer.
För det första är jag övertygad om att rådet, tillsammans med kommissionen, utvärderar liknande lagstiftning även i andra länder för att komma fram till vilken som är bäst och, naturligtvis, vilken som bör främjas på internationell nivå.
När det gäller er andra fråga räcker det inte, som jag betonade tidigare, med enbart Europeiska unionen; vi lever för övrigt i en tid av ömsesidigt beroende: miljön, men även handeln, saknar gränser, och Europeiska unionens uppgift är följaktligen inte bara att granska sin egen lagstiftning, utan även att se till att främja sin egen lagstiftning på internationell nivå, så att de bestämmelser som införs verkligen garanterar såväl miljöskyddet som en sund konkurrens mellan världens olika regioner och stater.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman, ärade rådsordförande! Jag stöder helhjärtat rådets försök att förbättra sjöfartstransporternas säkerhet i Internationella sjöfartsorganisationen. Om man lyckas köra bort sådana farliga fartyg som inte uppfyller standarderna från Europas territorialvatten är det viktigt att man ser till att dessa fartyg inte därefter flyttar över till tredje världens territorialvatten och orsakar problem där. Det är viktigt att arbeta genom det internationella samfundet. 
Min egentliga fråga gäller dock huruvida det är möjligt att ta upp denna fråga som speciellt gäller bränsletransporter på Östersjön vid nästa toppmöte mellan EU och Ryssland. Det är viktigt att man ger dylika frågor så hög profil som möjligt, och jag anser att denna fråga är så viktig att det finns orsak att på högsta politiska nivå diskutera frågan med Rysslands ledning. Är detta möjligt?

Papandreou
Om jag inte har fel är frågan redan föremål för diskussioner mellan kommissionen och Ryssland, och den har emellanåt tagits upp som diskussionsämne av trojkan i de olika mötena med Ryssland. Jag vet att det finns ett särskilt intresse hos de baltiska staterna och är övertygad om att den kommer att sysselsätta oss i framtiden.

Talmannen.
Fråga nr 6 av Sylviane H. Ainardi (H-0084/03):

Angående: Bekvämlighetsflagg
I resolutionen om Prestige-katastrofen och dess följder krävde Europaparlamentet den 19 december 2002 bland annat ?ett förbud mot bekvämlighetsflagg i Europeiska unionens farvatten?? Vilka åtgärder föreslår kommissionen för att snarast möjligt genomföra denna rekommendation?

Papandreou
I en liknande fråga skulle jag vilja betona för Ainardi att rådet, i likhet med Europaparlamentet, reagerade snabbt efter olyckan med Prestige utanför Galiciens kust i november 2002.
Rådet beaktar parlamentets resolutioner och ansluter sig till de flesta av de principer som framförs i dem. Rådet instämmer i synnerhet i målet att undvika att undermåliga fartyg används i Europeiska unionens vatten.
Vid sidan av de åtgärder som anges i de slutsatser som antogs den 6 december om en säker sjöfart och förhindrande av föroreningar uttryckte rådet sitt stöd för det arbete som pågår inom Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) för att utarbeta en flaggstatskod och en obligatorisk modell för kontrollsystem som garanterar att flaggstaterna fullgör sina åtaganden enligt de internationella konventionerna. Mer allmänt betonade rådet nödvändigheten av att ånyo granska de internationella reglerna när det gäller havsrätt och sjötransporter, regler som ger vissa öppna register möjlighet att tolerera oansvarighet och vårdslöshet.
Kommissionen kan ta initiativ och eventuellt föreslå särskilda åtgärder för de fartyg som för så kallad bekvämlighetsflagg. Rådet är dock övertygat om att det eftersträvade målet kan uppnås genom noga utvalda åtgärder mot de undermåliga fartygen, t.ex. genom en förstärkt hamnstatskontroll. Den gällande lagstiftningen medger en förstärkning av hamnstatskontrollen på grundval av kriterier för de undermåliga fartygens klassificering, kriterier som fastställts genom samförståndsavtalet om hamnstatskontroll (MOU). Till dessa hör även fartygets flagg.
I enlighet med direktivet om hamnstatskontroll, som skall sättas i kraft senast den 22 juli 2003 och som ingår i åtgärdspaketet Erika I, skall medlemsstaterna dessutom se till att fartyg av vissa kategorier vägras tillträde till dess hamnar om de är flaggade i en stat som står upptagen i den ?svarta lista? som offentliggörs i den årliga MOU-rapporten och redan tidigare har blivit föremål för anmärkningar.

Ainardi (GUE/NGL).
Herr talman! Tack för de upplysningar ni har lämnat, men låt mig också insistera, eftersom Europaparlamentet också har följt upp alla initiativ från kommissionen och rådet för att påskynda genomförandet av Erika I- och Erika II-paketen. Ni hänvisar till de nya bestämmelser om Internationella sjöfartsorganisationen som har antagits. Att Europaparlamentet har föreslagit ett förbud mot bekvämlighetsflagg beror dock på att alla här i kammaren mot bakgrund av de debatter vi har haft efter fartygskatastroferna är mycket väl medvetna om att bekvämlighetsflaggen har den egenheten att det är förenat med enorma svårigheter att spåra de ansvariga, när problem uppstår. Vi vet mycket väl att det i hela kedjan mellan flaggstat, land, fartygets kapten och de olika besättningarna till syvende och sist inte längre går att avgöra vem man skall avkräva det straffrättsliga och ekonomiska ansvaret. Därav parlamentets förslag.
Jag tar mig friheten att insistera. Det är riktigt att kommissionen måste ta initiativet, men jag skulle vilja veta hur ni som rådets ordförande kommer att stödja detta förslag från Europaparlamentet.

Papandreou
Vi talar här om Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/106/EG om ändring av rådets direktiv 95/21/EG om tillämpning av internationella normer för säkerhet på fartyg, förhindrande av förorening samt boende- och arbetsförhållanden ombord på fartyg som anlöper gemenskapens hamnar och framförs i medlemsstaternas territorialvatten. Jag vill dock betona att rådet, vilket ni med rätta har frågat om, är berett att fortsätta att sträva efter de lämpligaste lösningarna, i syfte att angripa problemet med undermåliga fartyg, antingen genom att delta i internationella forum eller genom att granska kommissionens förslag till gemenskapslagstiftning.
Frågan hör till det grekiska ordförandeskapets prioriteringar under de kommande månaderna. Den har diskuterats och kommer att diskuteras även vid kommande rådsmöten.

Purvis (PPE-DE).
Herr talman! Rådets tjänstgörande ordförande har helt rätt i att vi måste samarbeta inom ramen för IMO om vi skall kunna nå en rimlig överenskommelse med andra länder, men huvudtemat i rådets krav från kommissionen efter olyckan med Prestige har varit att utarbeta nya förordningar på EU-nivå, vilka huvudsakligen bygger på krav på dubbelskrov för alla tankfartyg som transporterar tunga eldningsoljor. Är talmannen medveten om att det finns cirka 4 000 fartyg under 5 000 registerton i världen, och att färre än 200 av dessa är försedda med dubbelskrov. Hur hade han tänkt sig att vi skall kunna ersätta dessa tusentals fartyg så att vi kan fortsätta att förse Europa med tunga eldningsoljor?

Papandreou
Jag håller med er om att det inte räcker med att främja nya regleringar genom Internationella sjöfartsorganisationen (IMO), utan att vi även måste ta initiativ och fastställa, om ni vill, nödvändiga normer även för Europeiska unionen. Jag anser bara att detta måste gå hand i hand, och vi emotser och kan stödja förslag som läggs fram på initiativ av kommissionen. Rådet är berett att granska alla dessa konkreta frågor, antingen det handlar om dubbelskrov eller om att angripa de särskilda problem som är förenade med transport av råolja och tyngre olja. Vi betonar att vi är beredda att bidra, inom det möjligas gränser, till att främja våra egna regleringar, naturligtvis även på internationell nivå.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr rådsordförande! Jag håller med er om att det är nödvändigt att ändra Internationella sjöfartsorganisationens lagstiftning. Men i detta ögonblick måste vi hitta en lämplig strategi för att göra detta. Vi har redan Oil Pollution Act i Förenta staterna som går i rätt riktning. Den bästa strategin för att ändra den internationella lagstiftningen är att göra en specifik europeisk lag. Resten följer därefter som en oundviklig konsekvens av denna. Varför försöker man inte med detta? Är det kanske för att vissa länder motsätter sig detta, som Förenade kungariket, Nederländerna och Grekland, såsom skedde under rådet i Köpenhamn? Vi måste tänka på att det i Förenta staterna inte har inträffat några olyckor de senaste 15 åren, men däremot i Galicien och i Bretagne. I Europeiska unionen har det inträffat olyckor.

Papandreou
Jag skulle vilja säga att jag instämmer med talaren. Som jag sade tidigare måste vi i vårt arbete även utnyttja viktiga idéer, innovationer eller lagstiftningar i andra länder. Jag skulle också vilja betona att rådet vid toppmötet i Köpenhamn fattade ett mycket viktigt beslut och att även rådet för transportministrar har fattat ett beslut som rör hela denna fråga, och jag tror inte att det finns någon medlemsstat som vill hindra åtgärder som bidrar till att skydda miljön. De medlemsstater ni nämner har all anledning att vilja skydda sina kuster. Förenade kungariket har lång kust. Grekland har lång kust. Det skulle följaktligen vara ologiskt om ett land som Förenade kungariket inte ville skydda sin kust. Jag är säker på att viljan finns inom Europeiska unionen - i synnerhet inom rådet - att verka för nödvändig lagstiftning och, för det andra, att viljan finns även inom kommissionen, som dock själv har initiativ till nya regleringar. Vi emotser således initiativ från kommissionen och är beredda att ta vårt ansvar som råd.
Jag vill dock åter betona att vi inte får tro att det räcker med enbart vår egen lagstiftning för att skydda oss. Det skulle vara en enkel lösning, som vi skulle tillgripa omedelbart om det var nog för att säkerställa skyddet av våra länder och våra kuster, men även grannländerna måste göra detsamma. Vi har nämnt de nya länderna, vi har nämnt Ryssland och Medelhavsländerna, men jag skulle vilja hävda att det är nödvändigt att införa dessa krav, dessa normer, även på internationell nivå - vi har betonat även denna aspekt - för att inte bara skydda de europeiska länderna och kusterna, utan även, som en kollega sade, de andra länderna och andra kusterna runtom i världen.

Talmannen.
Fråga nr 7 av Marialiese Flemming (H-0078/03):

Angående: Förgiftning av herrelösa hundar och katter i Grekland
Ett fåtal dagar innan Grekland tog över ordförandeskapet i rådet, senast den 30 december 2002, skedde en massförgiftning av herrelösa hundar och katter i Aten. En liknande händelse inträffade strax innan Grekland inledde sitt senaste ordförandeskap. Dessa systematiska förgiftningar leder till misstanken att Atens stadsmiljö just vid tidpunkten för Greklands ordförandeskap i rådet skall befrias från herrelösa djur.
Den 30 januari 2003 överlämnade den grekiska icke-statliga paraplyorganisationen CIDAG (Coalition in Defense of Animals in Greece) en protestlista med 47 000 underskrifter till grekiska ambassaden i Bryssel med krav på att dessa missförhållanden skulle redas ut och snarast upphöra.
Avser det grekiska ordförandeskapet att inleda en omedelbar undersökning för att spåra dem som är ansvariga för dessa kriminella handlingar och verka för att problemet löses omgående?

Papandreou
Jag tackar Flemming för frågan. Som ni vet är rådet inte behörigt att besvara denna fråga, men låt mig som medborgare fördöma händelsen. Jag är övertygad om att jag talar för alla medborgare i mitt hemland men även uttrycker regeringens vilja att hantera varje liknande händelse med stränghet.

Flemming (PPE-DE).
Herr rådsordförande! Jag beundrar er verkligen i dag med tanke på det överflöd av frågor som ni här fått lov att ta upp, Irakkrisen å ena sidan och lösdrivande hundar i Aten å andra sidan. Det är en aning mycket, det medger jag nog. Ser ni, rådet - jag har ju också ställt frågan till kommissionen, men den hann i går inte fram till den - berörs av detta därför att man naturligtvis sagt oss från paraplyorganisationen för alla djurskyddsorganisationer i Grekland att rådet så att säga ville rensa Aten, så att Europa slipper se de lösa hundarna där. Ser ni, jag älskar Aten, vår kulturs vagga, vaggan för allt det som vi tänker och känner. Men jag sover alltid mycket dåligt i Aten, eftersom jag alltid blir vansinnigt ledsen av att höra dessa skällande, omkringströvande hundar.
Min bön - om ni nu tar itu med detta som medborgare eller som ledamot i en regering är fullständigt likgiltigt för mig och för hundarna - är följande: Det finns djurskyddsorganisationer i Grekland, och jag vet också att de fångar in hundarna, att de avlivar de gamla och sjuka hundarna som inte går att hjälpa, att de söker ett bra hem för de friska hundarna och att de steriliserar de andra och släpper dem fria igen. Jag tror att dessa organisationer behöver pengar och stöd från någon medborgare. Om han av en händelse är minister, så skadar det inte alls!

Papandreou
Först av allt kan jag försäkra er om att rådet inte har fattat något sådant beslut om att befria den plats där Europeiska rådets möte skulle äga rum, och jag kan upplysa er om - antingen som medborgare eller som minister, trots att det inte faller under min direkta behörighet - att vi har ett mycket gott samarbete även med de organisationer ni nämner och att vi kommer att fortsätta detta samarbete.

Talmannen.
Jag påminner ledamöterna om att det är en frågestund. Jag anser att ni ibland bara gör uttalanden. För att det inte skall bli praxis ber jag er ställa frågor. Fråga nr 8 av Manuel Medina Ortega (H-0086/03):

Angående: ODYSSEUSprogrammet för kontroll av medlemsstaternas sjögränser
ODYSSEUSprogrammet, som syftar till samarbete mellan flera medlemsstater för kontroll av unionens sjögränser med tanke på den olagliga invandringen, har inletts på försöksbasis i östra delen av Medelhavet. Avsikten är att inom kort utvidga programmet till att omfatta de atlantiska öarna (Azorerna, Madeira och Kanarieöarna). Kan rådet mot denna bakgrund uppge från och med vilket datum detta skyddsprogram även kommer att omfatta de atlantiska öarna?

Papandreou
Jag skulle vilja påminna Medina Ortega om att man, efter slutsatserna från Sevilla och inom ramen för strategin för förvaltning av EU-medlemsstaternas yttre gränser, har startat olika gemensamma insatser, pilotprojekt och samarbetscentrum, sammanlagt 17 stycken, för att vara exakt. En av dessa insatser är Odysseusprogrammet, som syftar till att kontrollera och minska den olagliga invandringen sjövägen till Medelhavets norra kuster och till Kanarieöarna. En lägesrapport om genomförandet av strategin för förvaltning av de yttre gränserna lades fram för rådet den 19 december 2002. I rapporten sades att Odysseusprogrammet skulle inledas i början av 2003. Programmets första steg har redan genomförts i Medelhavet, mellan den 25 januari och den 10 februari 2003. Som huvudland för programmet har Spanien informerat rådet om att programmets andra del kommer äga rum i april 2003. Rådet har i denna stund dock inga konkreta upplysningar om exakta datum för programmet och inte heller om dess geografiska räckvidd. Dessa verksamhetsaspekter bestäms av programmets huvudland och de medverkande länderna. En slutrapport om förverkligandet av de olika programmen, insatserna och samarbetscentrumen kommer att läggas fram vid rådets (rättsliga och inrikes frågor) sammanträde den 5-6 juni i år. Målet är att rapporten skall läggas fram vid Europeiska rådets möte i Thessaloniki, där man naturligtvis kommer att diskutera såväl vidare frågor om invandring, illegal invandring och gränsskydd som viktiga frågor som de lagliga invandrarnas inträde och integration i våra samhällen.

Medina Ortega (PSE).
Tack så mycket, herr rådsordförande, för den information ni har gett mig. Nu har det publicerats viss information om programmets effektivitet. Det verkar som om det kommit 300 invandrare i området kring sundet, trots att detta program har trätt i kraft. Det innebär att det inte är särskilt effektivt. Det problem som uppkommer är att det på annat håll sker en ökning av den illegala invandringen till de atlantiska öarna, vilket går på ett ut. Det är som en behållare fylld med vätska där vätskan då man täpper till ett hål tar sig ut med större kraft i ett annat.
Jag frågar ordförandeskapet om det är medvetet om att den illegala invandringen via de atlantiska öarna kommer att öka i samma utsträckning som ODYSSEUSprogrammet verkar effektivt för att hejda den i Medelhavet, och om rådet är medvetet om brådskan att tillämpa ODYSSEUSprogrammet så fort som möjligt i Atlantområdet om det vill agera effektivt.

Papandreou
Jag tackar ledamoten för hans påpekanden, som jag även kommer att vidarebefordra till rådet. Som jag har sagt rör det sig om ett pilotprojekt, för det är i allt väsentligt första gången det äger rum ett så omfattande samarbete mellan medlemsstaterna i en insats av detta slag. Diskussionen handlar givetvis om hur vi skall kunna bidra till ett bättre skydd av våra gränser mot den olagliga invandringen. Problemet med olaglig invandring är naturligtvis komplicerat, eftersom det inte bara handlar om att skydda gränser, utan även om andra saker, som krigshärdar, fattigdomshärdar, miljörelaterade, politiska eller andra kriser. Alla dessa faktorer påverkar i alla händelser flödet, valet av färdvägar, men även efterfrågan på människosmugglare. Jag håller med er om att resultatet av denna insats inte kan garanteras. Det rör sig om ett pilotprojekt, och det kommer i alla händelser att utvärderas, i likhet med många andra åtgärder som vi måste vidta, åtgärder som även avser andra av unionens politikområden, som rättsliga och inrikes frågor, men även utvecklingssamarbete och våra bilaterala förbindelser med många stater, och som vi hoppas kommer att uppvisa positiva resultat även de.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill gärna fråga om rådet redan har tagit hänsyn till införlivandet av Galileoprojektet för satellitövervakning i Odysseusprogrammet, och hur långt planerna har framskridit.

Papandreou
Jag känner inte till i vilken utsträckning Galileoprogrammet kommer att användas för att bekämpa den olagliga invandringen, om jag har förstått er fråga rätt. Det är mycket möjligt, och frågan och förslaget är mycket förnuftiga, om det inte endast är en fråga. Jag skall notera detta.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Med anledning av den hemska olyckan Prestige och dess återverkningar på personer och miljön tar vi upp möjligheten att skapa en gemensam kustbevakning med ansvar att hindra båtar som inte är i skick att cirkulera.
Med anledning av ovanstående skulle jag vilja ställa en fråga till rådet. Är inte just den fråga vi talar om ännu en anledning till att skapa denna europeiska kustbevakning, som inte skall ha en repressiv inriktning gentemot det som ni definierat som en kamp mot den illegala invandringen, utan att den också skall tjäna till att rädda livet på oerhört många människor som i båtar eller på annat sätt försöker nå de europeiska kusterna och som ofta mister livet?

Papandreou
Jag kan konstatera att parlamentet i olika resolutioner har föreslagit många, och jag skulle vilja säga, mycket intressanta och värdefulla idéer rörande bekämpning av olaglig invandring eller, i ännu högre grad, den kustbevakning som ni har talat om, vilken kanske skulle ha en ännu vidare uppgift. Jag anser personligen att dessa förslag är värdefulla. Rådet har ännu inte fattat beslut i dessa frågor. Som jag sade ser vi fram emot toppmötet i Thessaloniki. Fram till dess kommer viktiga diskussioner att äga rum i rådet om frågorna invandring och olaglig invandring. De första grundläggande diskussionerna om dessa frågor ägde, som vi kommer ihåg, rum i Tammerfors i Finland och innebar det första steget i den riktning i vilken vi måste arbeta. Vi har alla, även under det spanska ordförandeskapet, diskuterat hur viktigt det är att angripa problemet med olaglig invandring, och det grekiska ordförandeskapet har angett inte bara frågan om olaglig invandring, utan även frågan om integration av de lagliga invandrarna, som en prioritering. Och nyligen antogs ett direktiv som underlättar familjeåterförening. Man enades om detta direktiv vid det informella mötet mellan de femton ministrarna i rådet (rättsliga och inrikes frågor).
Jag vill således lovorda Europaparlamentets betydelsefulla initiativ. Ni kan vara säkra på att det grekiska ordförandeskapet kommer att beakta dessa tankar i de diskussioner som kommer att följa under de närmaste månaderna.

Talmannen.
Fråga nr 9 av Olivier Dupuis (H-0087/03):

Angående: Utvidgning
En av det grekiska ordförandeskapets prioriteringar är att förstärka relationerna mellan EU och de europeiska länder som ännu inte är med på listan över kandidatländer. Ett uttryck för detta är minister Papandreous besök den 13-15 januari i Västra Balkan där han träffade ledarna för länderna i regionen. Av uppenbara skäl, som har att göra med såväl fullt begripliga ömsesidiga intressen som EU:s politiska och historiska förpliktelser gentemot dessa länder, bör unionen omedelbart och formellt erkänna de legitima strävanden att integrera sig fullt ut i den europeiska kretsen som uttrycks av Albanien, Armenien, Azerbajdzjan, Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Georgien, Kosovo, Makedonien (FYROM), Moldavien samt Serbien och Montenegro.
Avser det grekiska ordförandeskapet mot bakgrund av detta att ta tillfället i akt och vid Europeiska rådets möte i Thessaloniki i juni 2003 föra upp dessa länder på listan över kandidatländer för anslutning till EU? Tidpunkten för att inleda anslutningsförhandlingar skulle naturligtvis bero på de politiska, institutionella och ekonomiska framsteg som vart och ett av dessa länder gjort i förhållande till Köpenhamnskriterierna och i vilken grad landet i fråga införlivat gemenskapens regelverk. Anslutningsförhandlingarna skulle inte heller avslutas förrän dessa kandidatländer faktiskt genomfört de reformer som krävs i de olika förhandlingskapitlen.

Papandreou
I fråga om de länder på västra Balkan som Dupuis nämner - Albanien, Bosnien och Hercegovina, Kroatien, f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, Serbien och Montenegro - skulle jag vilja svara honom att deras europeiska perspektiv som tänkbara framtida medlemsstater bekräftades vid det toppmöte som ägde rum i Zagreb mellan Europeiska unionen och dessa länder i november 2000, på grundval av Europeiska rådets slutsatser i Feira den 19 och 20 juni 2000. Dessutom erinrade Europeiska rådet vid sitt möte i Köpenhamn, i december förra året, om anslutningskriterierna, som fastställdes av just Europeiska rådet i Köpenhamn, men i juni 1993. Och det bekräftade att länderna på västra Balkan har ett europeiskt perspektiv. Det underströk även sin beslutsamhet att stödja deras ansträngningar att närma sig Europeiska unionen ytterligare och välkomnade likaså det grekiska ordförandeskapets beslut och prioritering, om ni så vill, att anordna ett toppmöte i Thessaloniki den 21 juni. I toppmötet kommer Europeiska unionens medlemsstater och länderna i regionen västra Balkan att delta. I det grekiska ordförandeskapets arbetsprogram för utvidgningen sägs uttryckligen att ordförandeskapet kommer att fortsätta och intensifiera samarbetet med länderna i regionen i syfte att integrera dem så fullständigt som möjligt i Europas politiska och ekonomiska krets. Och vårt mål är naturligtvis att denna process skall bidra så att de verkligen kan ges status som möjliga kandidater för anslutning till Europeiska unionen.
Rådet påminner även om att Kroatien, av dessa länder, lade fram en ansökan om medlemskap den 21 februari 2003. Rådet kommer inom kort att utvärdera denna ansökan och även överlämna den till kommissionen, som naturligtvis kommer att skärskåda ansökan i avsikt att yttra sig innan beslut om denna fattas i rådet.
Denna ansökan vittnar likväl, anser jag, om det intresse som finns i regionen för den egna europeiska utvecklingen och om den betydelse som Europeiska unionen har fått, om den dragningskraft, om ni så vill, som Europeiska unionen utövar på regionen och som gör att vi kan hoppas att drivfjädrarna till de nödvändiga reformerna i regionen kommer att vara betydande, eftersom det rör sig om reformer som är mycket viktiga för stabiliteten på Balkan.
Det säger följaktligen sig själv att toppmötet i Thessaloniki kommer att utgöra en ny milstolpe i det speciella förhållandet mellan Europeiska unionen och länderna på västra Balkan.
I fråga om länderna i södra Kaukasus - Armenien, Azerbajdzjan och Georgien, men även Moldavien - är Europeiska unionen och dess medlemsstater associerade med dem genom avtal om partnerskap och samarbete. Europeiska unionen har föresatt sig att bidra till att konsolidera rättsstaten, de ekonomiska reformerna, freden, säkerheten och stabiliteten i dessa länder, varav inget ännu har lämnat in ansökan om medlemskap.

Dupuis (NI).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande! Tack så mycket för detta mycket detaljerade svar. En fråga bara. Ni säger själv att Kroatien redan har lämnat in en ansökan om medlemskap och att Makedonien för övrigt har aviserat att man kommer att göra samma under hösten. Inför dessa aviserade anslutningar undrar jag om det inte vore politiskt mer intressant för Europeiska unionen att föreslå att dessa länder skall föras upp på listan över kandidatländer, något som ur juridisk och politisk synpunkt är något annat än att formellt inleda förhandlingar.
När det gäller länderna i Kaukasus, som jag mycket ofta haft tillfälle att besöka, har jag varje gång noterat att de grekiska ambassadörerna är de som varit mest uppmärksamma på behovet av att säkerställa att dessa länder ges tydliga utsikter om att integreras i Europeiska unionen. Ni vet lika väl som jag att den destabilisering som ett stort grannland har åstadkommit har haft helt förödande konsekvenser, att det är en ond cirkel, att dessa länder inte kommer att kunna ta sig ur denna negativa spiral utan ett tydligt anslutningsalternativ. Tycker ni inte att det därför vore angeläget att unionen föreslår dessa länder samma sak?

Papandreou
Jag tackar er för frågan. För det första sade ni att vi bör föreslå att de förs upp på listan. Om ni menar att officiellt säga att dessa länder har utsikter att bli kandidatländer - och jag tror att det är det ni menar - har ett sådant beslut redan meddelats, och jag tror att det utgör ett viktigt budskap. Vi har de tio nya länder som ansluts i och med underteckningsceremonin den 16 april i Aten, vi har de tre kandidatländerna - Bulgarien, Rumänien och Turkiet - och vi har sagt att länderna på västra Balkan har ett europeiskt perspektiv. Detta faktum utgör följaktligen ett tydligt åtagande, givetvis under förutsättning att villkoren, det vill säga Köpenhamnskriterierna, uppfylls och att viktiga reformer genomförs; andra förutsättningar är goda grannförbindelser och regionalt samarbete.
I fråga om Kaukasus tackar jag för era ord om de grekiska ambassadörerna, som verkligen är lyhörda när det gäller dessa länder, men jag företräder här naturligtvis de 15 och vill i detta sammanhang upplysa om att rådet vid upprepade tillfällen har diskuterat frågan om ansökningar från länder som Turkiet. I Köpenhamn fattade vi ett mycket viktigt beslut om det nya, om ni så vill, perspektivet för och den nya utvärderingen av landet 2004, med målet att inleda förhandlingarna, förutsatt att kriterierna är uppfyllda. Dessutom pågår naturligtvis en annan stor diskussion, som inte har lett till resultat, om frågan var Europeiska unionens gränser går, det vill säga hur stor Europeiska unionen kan bli och vilka länder som verkligen kan bli medlemmar. På denna fråga har rådet ännu inget svar, och följaktligen kan inte heller jag ge ett svar. Men det är en stor fråga, den som ni har ställt, som helt säkert kommer att sysselsätta inte bara oss, utan även er, under mycket lång tid framöver.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman! Frågan om Europeiska unionens gränser är mycket intressant och den har även diskuterats i Europeiska konventet. I går godkände kommissionen en strategi om god grannskapspolitik, där man även räknar upp de länder som omfattas av denna grannskapspolitik. Borde man ge detta kommissionens förslag till strategi någon betydelse när vi diskuterar beslutet från toppmötet i Thessaloniki om möjligheterna att inleda förhandlingar med nya kandidatländer? Jag frågar alltså vilken relationen är mellan denna strategi om grannskapspolitik och nya, eventuella kandidatländer? Är det meningen att grannskapspolitiken skall definiera de områden och stater som aldrig någonsin kan ansluta sig till unionen, det vill säga är det de facto fråga om en definiering av unionens gränser?

Papandreou
Jag tackar för frågan, för jag tror att denna fråga behöver klargöras. I och med utvidgningen ändras Europeiska unionens faktiska gränser, och vi vill betona att dessa gränser inte kommer att fungera som nya Berlinmurar, utan som broar för samarbete. Broar för samarbete som naturligtvis måste grunda sig på våra gemensamma värderingar, våra mål i fråga om demokrati, frihet, respekt för de mänskliga rättigheterna, ekonomiska och politiska förbindelser, säkerhet, bekämpning av den organiserade brottsligheten, gemensamt samarbete med grannskapet i stort, vårt gemensamma, om ni så vill, grannskap, som sträcker sig ända från Ryssland till Medelhavet. Kommissionen har följaktligen en roll, och rådet har vid upprepade tillfällen bett kommissionen lägga fram förslag om detta vårt nya gemensamma grannskap och om hur dessa broar för samarbete med våra grannar kan förstärkas, men detta har inte kopplats samman med frågan om ansökningarnas utsikter. Som jag betonade även för den förre talaren utgör detta ett stort problem, och en bred dialog om frågan har inletts, vilket jag tror att även ni sade, och frågan har också diskuterats i konventet, men vi har inte fattat några beslut. Följaktligen, ja, kommissionen har utarbetat en text, vilken kommer att diskuteras, naturligtvis även vid den europeiska konferensen, som kommer att äga rum i Aten dagen efter de tio ländernas undertecknande, med de ungefär 40 stater som deltar i konferensen, men inte tillsammans med frågan om ansökningarnas utsikter, som utgör ett kapitel för sig.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, herr ordförande, mina damer och herrar! Kroatiens anslutningsansökan utgör återigen ett steg av stabilisering för regionen. Vi har just under de senaste minuterna fått dåliga nyheter från Serbien. Där råder sedan några minuter undantagstillstånd efter att premiärminister Djindjic mördats. Det skulle intressera mig att höra om ni har för avsikt att inkalla ett brådskande sammanträde med utrikesministrarna, eftersom denna utveckling faktiskt är oroväckande!

Papandreou
Om jag har förstått rätt frågar ni om vi kommer att sammankalla ett extra möte för ministrarna i rådet (utrikesfrågor) med anledning av händelserna i Serbien. För det första har vi, som jag sade även tidigare, fördömt denna händelse och uttryckt vår sorg. Jag anser dock att detta lands utveckling är en utveckling i vilken vi har investerat mycket; vi har i väldigt många år ägnat oss åt Serbien och Montenegros och hela regionens framtid, och vi arbetar ihärdigt för att bevara och konsolidera - om ni vill - stabiliteten, freden och de demokratiska institutionerna där. Detta är det budskap som vi även i dag, som ordförandeskap, sänder till Serbien och till Serbiens och hela regionens folk, samtidigt som vi betonar att vi kommer att vidta alla åtgärder som bidrar i den riktningen. Ett ministermöte kommer att äga rum mycket snart, om några dagar, så det finns ingen anledning till ett extra rådsmöte, och kanske skulle ett sådant också vara en signal som skulle kunna framkalla viss rädsla. Vi tror inte att denna händelse kommer att ge upphov till - utöver bedrövelse och upprördhet - några inre oroligheter. Den står på vår dagordning, och vi bör vidta våra åtgärder de följande dagarna om det behövs särskilt stöd.

Talmannen.
Frågorna nr 10 och 23 har dragits tillbaka.
Eftersom tiden för frågor till rådet är slut kommer frågorna nr 11 till 22 och 24 till 49 att besvaras skriftligen.
Frågestunden till rådet är avslutad.
(Sammanträdet avslutades kl. 19.05 och återupptogs kl. 21.00.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0060/2003) av Gröner för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om integrering av ett jämställdhetsperspektiv i Europaparlamentet (2002/2025(INI)).

Gröner (PSE)
Herr talman! Vi väntar ivrigt på kommissionsledamoten, som också har meddelat att hon skall komma. Jag hoppas att hon snart är här. I mitt initiativbetänkande från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor ägnar jag mig åt jämställdhetsperspektiv i Europaparlamentet, både på politisk och på administrativ nivå. Vi har i vårt utskott diskuterat med aktörerna, fört en rad samtal både med talmannen och med generalsekreteraren, en offentlig utfrågning följde, och vi har också samtalat med personalrepresentanter och med det rådgivande utskottet.
Europeiska unionens skyldighet att åstadkomma jämställdhet mellan kvinnor och män är förankrad i EG-fördraget i artiklarna 2, 3 och 13 och i artikel 23 i stadgan om Europeiska unionens grundläggande rättigheter. Jämställdhetsperspektivet som politisk strategi skall hjälpa till att förverkliga detta anspråksfulla mål. Detta är också i enlighet med åtgärdsplattformen från Beijing, i och med att man utifrån jämställdhetsperspektivet skall driva på utveckling, organisation och utvärdering av politiska beslutsprocesser och åtgärder så att hänsyn tas till utgångsvillkoren och effekterna på kvinnor och män på alla politikområden och på alla nivåer, för att man skall kunna arbeta mot målet med ett faktiskt jämställande av kvinnor och män.
Europaparlamentet måste visa sig vara en motor för jämställdhet och har alltid varit detta i det förflutna, och jämställdhetsperspektivet måste nu inbegripas i vår politiska verksamhet och våra strukturer på ett samstämmigt och omfattande vis. Därför föreslås i detta betänkande en rad åtgärder för att principen om jämställdhet skall förankras långsiktigt. Att stärka kvinnornas ställning är därför en viktig aspekt, men inte den enda, utan det gäller att ställa den dubbla strategin i förgrunden som en princip.
Vi föreslår i betänkandet följande åtgärder: Europeiska unionen måste spela en föregångarroll och visa att det engagerar sig aktivt. Ett yttre tecken på detta är också i Europaparlamentet, liksom i kommissionen, att man tillsätter en högnivågrupp för jämställdhet med parlamentets talman som ordförande, så som redan skedde i kommissionen under ordförande Santer. Vi ligger här absolut lite efter.
Utskottsordförandekonferensen skall tas med och måste utarbeta förslag tillsammans med delegationsordförandena, och lägga fram rekommendationer för talmanskonferensen om hur jämställdhetsperspektivet skall kunna genomföras obligatoriskt inom respektive rådande politikområden. Vårt förslag till detta är att utnämna en ledamot - helst ordföranden eller en vice ordförande - som ansvarig för jämställdhetsperspektivet, och de enskilda utskotten skall sedan i sitt arbetsprogram leta fram projekt som visar hur jämställdhetsperspektivet förverkligas inom deras verksamhetsområde, och systematiskt granska följderna av åtgärderna för kvinnor och män.
Planeringen och genomförandet skall dessutom, liksom utvärderingen, vara inriktade på fastslagna kvalitetsnormer och möjliggöra en intern benchmarking. Varje utskott företar sedan en årlig utvärdering av sin verksamhet och sina resultat på jämställdhetsområdet, med ledning av tidigare fastslagna mål, och granskar dessa åtgärder. Vårt förslag är att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor sedan sammanfattar de enskilda rapporterna till en årsrapport om jämställdhetsperspektivet, och avger rekommendationer för det fortsatta arbetet. Ytterligare ett knippe åtgärder måste vidtas, även i enlighet med överenskommelsen om yrkes- och familjemässig verksamhet för medarbetarna. Användning av könsneutralt språk är exempelvis ett viktigt mål.
Vårt mål måste också vara att med tanke på utvidgningen även inbegripa kandidatländerna och med sikte på parlamentsvalen 2004 arbeta för att åstadkomma en välavvägd representation av män och kvinnor. Situationen ser sådan ut att Europaparlamentet visserligen alltid varit en föregångare, men när allt kommer omkring låg andelen kvinnliga ledamöter år 1979 på 17,5 procent; nu har vi 31 procent. I konventet kan dock en tillbakagång noteras. Jag anser att det är mycket viktigt att vi, när vi genomför benchmarking och jämställdhetsperspektivet, ger en politisk signal, för att vi skall göra framsteg till valen 2004, och inte gå tillbaka.

Talmannen.
Jag hoppas att det inte har uppstått ett missförstånd. Ingen kommissionsledamot kommer att delta i den här debatten. Denna diskussion berör Europaparlamentet snarare än Europeiska kommissionen. När vi så småningom skall diskutera frågor som gäller kommissionens ansvarsområden kommer en kommissionsledamot att vara närvarande.

Gargani (PPE-DE)
Herr talman! Jag har begärt ordet i egenskap av ordförande i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, som har ägnat sig åt denna problematik på eget bevåg, som Gröner sade. Vi har avgett ett positivt yttrande, även om vi är kritiska på några punkter, eftersom målet jämställdhet mellan könen, som finns inskrivet i fördraget och i stadgan med grundläggande rättigheter, är ett viktigt mål som parlamentet bör diskutera.
Att tillämpa jämställdhet innebär, som Gröner sade, att ingripa i de politiska och administrativa beslutsprocesserna för att främja beslut som tar hänsyn till de mål vi vill uppnå. Således föreslår utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor att parlamentet skall anta en handlingsplan som skall åtföljas av åtgärder som naturligtvis finns med i regelverket och som syftar till att nå de mål vi vill genomföra.
Herr talman! Det handlar om en process med förgreningar i de sociala strukturerna och institutionerna och som självfallet måste betrakta en verklig jämställdhet som erövrandet av en faktisk likställdhet i fråga om grundläggande rättigheter och skyldigheter i ett öppet, globaliserat samhälle som vill låta alla kulturella uttryck få sin rätta vikt. Jag tror att uttrycken för jämställdhet har ett stor kulturell komponent.
Jag tror att det är av grundläggande betydelse att det finns en politisk grupp på hög nivå som försöker att utjämna det kvinnliga inslaget i parlamentets styrande organ, i hela parlamentet som helhet, bland annat med tanke på utvidgningen som måste ta hänsyn till de mål som vi vill uppnå. Och så understryker vi här i kväll, i det yttrande som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har avgivit och som jag presenterar för kammaren, att vi har hänvisat till Lalumières betänkande från 2002, som presidiet har antagit. I detta betänkande föreskrivs att en större andel kvinnor skall utses på nivåerna A1 och A3 under de kommande åren, samt att kvotering skall tillämpas systematiskt i fråga om befordringar.
Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden tycker att denna princip på något sätt är lite överdriven och skjuter lite över de mål vi vill uppnå, eftersom den står i motsatsställning till domstolens - som jag tror ganska upplysta - rättsskipning. Domstolen hävdar självfallet att det strider emot nationella regler att automatiskt föredra den av lika kvalificerade sökande som har ett visst kön. Sådana preferenser måste man naturligtvis ta stor hänsyn till förebyggande i samband med uttagningsförfaranden, men de kan inte konkret sätta villkoren för slutresultatet. Med andra ord innebär en absolut och ovillkorlig preferens för det underrepresenterade könet vid anställning eller befordran enligt vad domstolen har fastslagit inte bara att man går längre än målet att verka för lika möjligheter, utan också att målet i stället blir lika representation, vilket bara kan uppnås genom att lika möjligheter föreligger.
Detta resonemang från domstolens sida och denna grundläggande princip som, genom att man tillämpar en viss måtta, leder till stor balans i besluten, tror jag är de instrument som parlamentet bör tillhandahålla för att uppnå en mognare jämställdhet, vilken innebär ett framsteg i utvecklingen av det sociala och kulturella livet.

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Herr talman! Gröners initiativbetänkande utgör ett viktigt arbete om jämställdheten vid Europaparlamentet och ger oss alla en god anledning att fundera över om vi själva, här i vårt eget hus, kan genomföra det som vi arbetar för och råder medlemsstaterna att genomföra.
Betänkandet hänvisar till hela vårt regelverk, det vill säga till allt det som vi fram till i dag har genomfört eller antagit i Europaparlamentet, som Lalumières betänkande. Det anger även goda lösningar som används inom Europeiska kommissionen för att främja ett balanserat deltagande av män och kvinnor i personalen. Betänkandets viktigaste bidrag är att det påvisar behovet av politisk vilja på alla beslutsnivåer, i den administrativa mekanismen, i presidiet, i talmanskonferensen, i de politiska partiernas verksamhet, för att vi skall uppnå ett mer balanserat deltagande.
Det är sant att jämställdheten måste föras upp på alla organs dagordning, för bara så kan problemet med kvinnornas underrepresentation och underskottet i balansen bli synliga. Betänkandet innehåller intressanta förslag som avser den sociala infrastrukturen, t.ex. om vaktning av tjänstemännens och ledamöternas barn, något vi betraktar som en nödvändig förutsättning, och andra förslag som avser forskningen om det kvinnliga deltagandet och dess återverkningar på alla nivåer och på alla de politikområden som Europaparlamentet ägnar sig åt.
Det är ett initiativbetänkande som inte anger någon tvingande politik eller några bindande konkreta åtgärder. Vi hoppas dock att det kommer att uppmuntra till diskussion och inspirera till antagande av åtgärder i en tid när vårt parlament förbereder sig för utvidgningen genom att ta emot företrädare för de nya medlemsstaterna. Det bör inte bara visa upp bästa möjliga bild, utan även utgöra ett exempel att ta efter för de nya länderna, och detta naturligtvis utan att vi glömmer bort att många av dagens medlemsstater fortfarande har behov av råd och förslag, så att de bättre kan organisera det parlamentariska livet och sina parlaments verksamhetsrelaterade mekanismer i syfte att uppnå en balanserad representation av de två könen.

Karamanou (PSE).
Herr talman! Kommissionsledamotens närvaro gläder mig mycket eftersom den vederlägger den mycket kränkande kommentar ni gjorde tidigare om det utskott i vilket jag har äran att vara ordförande. Jag hoppas att ni nu har övertygats om att den fråga vi diskuterar är tillräckligt viktig för att motivera den ansvariga kommissionsledamotens närvaro under debatten.
Mina damer och herrar! När vi talar om att införliva jämställdheten mellan könen i all politik och i samtliga verksamheter är det naturligt att vi först ser efter vårt eget hus. Även Kratsa sade detta för en stund sedan. De europeiska organens verksamhet bör utgöra förebild och ett exempel att ta efter för medlemsstaterna och för hela världen. Europaparlamentet utgör en värdefull ram för att bedriva politik och dra användbara slutsatser om genomförandet i praktiken av jämställdheten mellan könen genom att främja en balanserad representation av könen, såväl när det gäller den parlamentariska sysslan och utnämningen av kvinnor till ansvarsfulla tjänster inom parlamentet som när det gäller karriärs- och löneutvecklingen för kvinnliga chefer på alla nivåer i Europaparlamentets administrativa hierarki.
Sex år efter det att integreringen av jämställdhetsperspektivet befästes genom Amsterdamfördraget har denna viktiga strategi för att uppnå jämställdhet tyvärr ännu inte genomförts fullt ut vare sig inom parlamentets administration eller i det politiska arbetet. Utan att förringa de insatser som gjorts konstaterar vi likväl att vi i Europaparlamentet ligger efter Europeiska kommissionen.
I sitt viktiga betänkande specificerar och belyser Gröner alla de centrala frågorna, och hon föreslår konkreta åtgärder och metoder för att hantera de brister som finns. Vårt utskott har ambitionen att göra Europaparlamentet till förebild för genomförandet av integreringen av jämställdhetsperspektivet, och vi hoppas att Gröners utmärkta betänkande kommer att utgöra riktmärke och utgångspunkt för arbetet för att uppnå detta mål. Det behövs dock stöd och engagemang på högsta möjliga nivå för att detta mål skall uppnås, och dessutom måste medel anslås för att garantera ett konsekvent genomförande av de åtgärder som föreslås i betänkandet.
Principen om integrering av jämställdhetsperspektivet bör befästas klart och tydligt även i det nya grundfördraget, och detta är ett av huvudkraven från mitt utskott i vår kamp för att det framtida Europa - och även Europaparlamentets manliga ledamöter, hoppas vi, herr talman - skall blir mer lyhörda i jämställdhetsfrågor. Jag anser i alla händelser att det beslut som fattades av det grekiska ordförandeskapet vid rådets informella möte nyligen, efter ett förslag från er, fru kommissionär, att Europeiska kommissionen skall lägga fram en årlig rapport om hur integreringen av jämställdhetsperspektivet genomförs i unionen, är mycket betydelsefullt.

Dybkjær (ELDR).
Herr talman! Först och främst vill jag tacka Lissy Gröner för det stora arbete hon lagt ned. En lång och grundlig process har som sedvanligt när Gröner är verksam föregått denna diskussion.
Gröner nämner artikel 2 och 3.2 i fördraget om Europeiska unionen och artikel 23 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, som alla betonar Europeiska unionens förpliktelse att främja jämställdheten och avlägsna ojämlikheterna mellan män och kvinnor. Här vill jag även nämna artikel 141.4, som tydligt föreskriver att man kan vidta åtgärder som syftar till att införa särskilda fördelar, vars ändamål är att underlätta för det underrepresenterade könet att utöva yrkesverksamhet, eller att förebygga eller uppväga nackdelar i yrkeslivet.
Jag är helt införstådd med att man riktar sig speciellt mot medlemsstaterna, men det är faktiskt en princip som även borde gälla här i Europaparlamentet. Jämställdhet uppnås nämligen först när den politiska viljan finns och man har tillgång till de rätta redskapen.
Det finns i dag anledning att allmänt sett notera en del varningssignaler. Tidigare gällde diskussionen kvinnornas fria val att skapa lika möjligheter. Nu har diskussionen faktiskt ändrat karaktär och fått ett nytt fokus på många håll i Europa. Det handlar nu i allt högre grad om att män och kvinnor har uppnått jämställdhet när det gäller lagstiftningen och att det därför måste vara kvinnornas sak att själva komma fram till vad de vill. Diskussionen har flyttats tillbaka till hemmen. Men man har förbisett realiteterna. Det är fortfarande så att det är kvinnorna som tjänar minst och därför kommer det fortfarande att vara dem som går hemma med barnen. Det betyder att det fortfarande kommer att vara männen som bestämmer, även här i Europaparlamentet.
31,5 procent av Europaparlamentets ledamöter är kvinnor, dock med ojämn fördelning mellan de olika länderna. Av de grekiska ledamöterna i Europaparlamentet är 8,7 procent kvinnor, medan Sveriges andel kvinnor är 44,3 procent. Det sista exemplet visar att det kan löna sig att göra en aktiv insats för kvinnornas deltagande och att det är möjligt att skapa en mer jämställd representation, antingen genom kvotering när det gäller de olika listorna eller genom möjligheten till förmånsval.
Bilden är en helt annan när vi ser på de indirekta och hierarkiska systemen. Europeiska konventet är exempel på ett indirekt system och här är endast sjutton procent kvinnor. Europaparlamentets administration är exempel på ett hierarkiskt system och även där är det illa ställt med jämställdheten. Om inte vi, som den demokratiska institutionen framför alla andra, kan visa upp bättre exempel än dem vi har i dag, så kan man fråga sig hur vi skall kunna övertyga medborgarna i Europa om att jämställdheten är ett ?sine qua non? - en nödvändighet - om vi skall få en anständig framtid i Europa.

Fraisse (GUE/NGL).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill tacka Gröner så mycket för kvällens betänkande, som tar upp ett ytterst viktigt ämne, viktigt eftersom det är av central betydelse för politiken för jämställdhet mellan män och kvinnor. Det är ytterst svårt att införa detta som Europaparlamentet föreslår med uttrycket gender mainstreaming, som kan översättas med integrering av jämställdhetsperspektiv. Först och främst måste man erkänna den svårighet det innebär att skapa en särskild politik för kvinnor - vilket är skälet till att det i parlamentet finns ett utskott för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor - och samtidigt se till att denna politik får effekter som genomsyrar samtliga utskott och samtliga politiska ärenden. Det är vad som föreslås i detta betänkande. Än en gång är Europa en pionjär på området och vi måste vara oerhört uppmärksamma på denna dubbla svårighet. Vi måste gå fram på två ben, och inte hoppa på ett: å ena sidan jämställdhet, tillsammans med utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, och å andra sidan integrering av jämställdhetsperspektiv och gender mainstreaming. Detta är ytterst svårt. Det konstaterar vi varje dag i våra respektive utskott, om man bortser från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet.
I detta betänkande föreslås en arbetsmodell med två nivåer, och jag vill återigen tacka Lissy Gröner för detta. Dels handlar det om att ta tag i beslutsfattandet, och göra så att gender mainstreaming tillämpas på alla nivåer inom parlamentet, såsom redan är fallet i kommissionen, vilket jag tror är en förändring till det bättre. Dels läggs tyngdvikten inte på likhet, utan på jämställdhet mellan könen inom samtliga områden, tack vare detta betänkande som kommer att gå till omröstning i kammaren, vilket gläder mig, då jag själv har ingivit ett ändringsförlag för att få en omröstning i kammaren. Denna andra punkt tycks mig vara minst lika grundläggande. Därför är detta betänkande viktigt, både för att det bryter ny mark och för att det framhåller svårigheterna med denna politik.
Fru kommissionär! Redan vid det informella rådsmötet i förra veckan fastslogs i det närmaste vissa förslag i detta betänkande och det är jag glad över. Jag är dock mycket mindre glad över vad som händer med utvidgningen. Malta har ju nyss fått rätt att rösta om anslutning, trots sina antiabortlagar och sin restriktiva skilsmässolagstiftning, som EU och de femton medlemsstaterna verkar acceptera. Det verkar också som om Polen gör sig redo att behålla sina rättigheter vad beträffar lagar om reproduktiva rättigheter. Jag undrar hur det är bevänt med den politiska viljan i våra femton medlemsstater. Det har sagts att det var viktigt att vi föregick med gott exempel inför de kommande medlemsstaterna, men om vi inte kan kräva av dem att de respekterar ett antal landvinningar inom området för kvinnors rättigheter, tycker jag att detta är ytterst oroande.

Sörensen (Verts/ALE).
Mina damer och herrar, fru kommissionär! Jag känner mig besviken över att det i Europaparlamentet fortfarande måste läggas fram ett betänkande om gender mainstreaming, en politik som godkänts redan för flera år sedan och som redan borde varit förverkligad. Det hindrar inte Lissy Gröners insatser i detta mycket fullständiga betänkande. Om jag skulle se mainstreaming och den därav följande jämlikheten mellan män och kvinnor i den här institutionen i en dröm så skulle jag även se den första kvinnliga generalsekreteraren och en jämn fördelning av män och kvinnor på alla nivåer. Hälften av de deltidsarbetande skulle vara män och mot slutet av eftermiddagen skulle det springa omkring barn som hämtats från ett daghem utan köer och som Europaparlamentet ordnat. Den här kammaren skulle samtidigt drivas av båda könen på ett nyskapande, progressivt sätt som skulle komma sig av skillnaderna i kön. 
Det är dock bara en dröm. Därför ser jag en missad möjlighet i betänkandet om gender mainstreaming att helt integrera gemenskapens regelverk om jämlikhet, tjänstestadgan och Europaparlamentets personalpolitik. Jag tycker att det är oacceptabelt att medlemsstaterna inför jämlikhetslagstiftning medan Europaparlamentet släpar efter. Under skollov eller en oförutsedd strejk i skolan så ser vi många barn springa omkring här i byggnaden. Det är barn till assistenter, personal eller ledamöterna själva. De är inte alltid i en sådan ålder att de kan få plats på ett daghem, om vi utgår från, som i min dröm, att det inte finns några daghemsköer. Var i denna jättelika byggnad finns det en liten lekhörna med leksaker, målarpenslar osv., där vi kan lämna ett barn ett par timmar på ett säkert sätt? Det skulle då också passa in i den politik som är inriktad på att förena samhälls-, familje- och arbetslivet med varandra.
Bästa kolleger! Tyvärr måste jag meddela er att mitt bidrag hittills grundar sig på ett anförande som jag höll här i kammaren den 8 mars 2002 för att ge glans åt den internationella kvinnodagen. Ingenting har förändrats. Det är obegripligt. Jag vill avsluta med att säga att vårt utskott för kvinnors rättigheter kommer att behöva spela en viktig roll i kontrollen av genomförandet av Gröners betänkande.

Bastos (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att gratulera Lissy Gröner till detta arbete för jämställdhet. Trots det långtgående skyddet av kvinnors grundläggande rättigheter de senaste åren är införlivandet av principen om lika möjligheter ännu inte tillfredsställande på alla områden, framför allt inte inom de politiska och administrativa områdena.
Ett jämnt och aktivt deltagande från kvinnor och män i det politiska livet utgör ett grundläggande instrument för att befästa ett mer rättvist och demokratiskt samhälle. Med tanke på att parlamentet är den institution som står medborgarna närmast och att dess arbete för att försvara lika rättigheter har gjort det möjligt att utveckla många politiska aktiviteter i denna riktning, är det dess plikt att föregå med gott exempel genom att stärka kvinnors integrering i parlamentets verksamhet och i dess interna strukturer.
Det är därför nödvändigt att främja deras fullständiga medverkan för att uppnå en mer balanserad situation. När det gäller utvidgningen och valen till Europaparlamentet 2004, måste informationskampanjer dras i gång för att förbereda de kvinnor som vill komma in i de europeiska institutionerna. Härigenom kan vi undvika att procentandelen kvinnliga ledamöter i Europaparlamentet minskar ännu mer. Jag skulle vilja framhålla, utan att döma i egen sak, att det arbete som utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har bedrivit har varit av avgörande betydelse för att medvetandegöra andra utskott, genom dess anföranden och yttranden.
När det gäller parlamentets förvaltning stöder jag helt åtgärderna att stärka medvetandet, informationen och yrkesutbildningen, att införa rådssystem för karriärutveckling och en bättre utveckling av yrkes- och privatlivet genom framför allt flexibla arbetstider och tillgång till system för barnomsorg. Jag anser dock inte att det är ett bra alternativ att systematiskt tillämpa principen om positiv diskriminering av kvinnor till chefsposter så länge som obalansen består. Därför stöder jag det ändringsförslag som Gargani har lämnat in, som inte stöder en så sträng automatism utan föredrar möjligheten att anta positiva åtgärder till förmån för det underrepresenterade könet när det gäller rekrytering, karriärutveckling och annan yrkesverksamhet.

Zrihen (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! För några dagar sedan skulle jag tro att alla vi här närvarande kvinnor, var och en i det egna landet, deltog i firandet av den internationella kvinnodagen. Denna dag efterlämnar en lite bitter eftersmak. Vi är fortfarande offer för orättvisor och vi behandlas fortfarande som en minoritetsgrupp, trots att vi utgör över hälften av mänskligheten. Det är med stor besvikelse jag tvingas konstatera att kvinnofrågan än en gång bara verkar intressera kvinnor i kväll, och jag hoppas att vi i morgon kommer att vara fler som reser oss för att kämpa mot detta, precis som vissa män i dag kämpade när de klagade över att vissa mycket viktiga frågor, exempelvis pensionsfrågan, bara behandlades sent på kvällen.
Det måste sägas att jämställdhetsprincipen ännu inte tillämpas på EU-nivå. I Lalumières betänkande, där hon tittar närmare på situationen i vår institution, sägs det tydligt hur det förhåller sig med den saken och betänkandet åtföljs av konkreta förslag. Det är riktigt att man måste gå i närkamp med detta problem och sluta skyla sitt ansikte med socioekonomiska och sociokulturella hänsynstaganden. Vi har sagt att vi ville ha ett mer jämställt och rättvist samhälle.
Jag vill tacka Gröner för detta utmärkta betänkande, för det kommer att utgöra ett ojämförligt instrument för att utveckla ett integrerat jämställdhetsperspektiv i vår politik, i våra åtgärder och budgetar. Varför? Helt enkelt för att vi anser att detta integrerade perspektiv kommer att leda till ett mer rättvist och demokratiskt samhälle, och att beaktandet av olikheterna mellan män och kvinnor kommer att göra det möjligt att utnyttja de mänskliga resurserna på bästa sätt. Vi måste engagera oss aktivt och effektivt, vare sig det gäller strukturer, informationspolitik, utvärdering av våra åtgärder eller upprättande av statistik. Kanske kan jag påminna om att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om knappt ett år fyller tjugo år? Tjugo år är en viktig etapp, och jag hoppas att vi i faktisk handling skall kunna göra en mer positiv summering av allt detta arbete som uträttats.

Eriksson (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill bara erinra om att Simone de Beauvoir sade: ?Vi föds inte till kvinnor, utan vi blir det?. Det sociala könet. Mannen är fortfarande norm. Med det menas att som män behandlar män så behandlar också kvinnor män, och som män behandlar kvinnor så behandlar många kvinnor kvinnor. Det är därför som gender mainstreaming-metodiken är viktig som ett stöd i en sorts könsmässig strukturomvandling, som är absolut nödvändig.
Sverige brukar pekas ut som världens mest jämställda land, men män och kvinnor i Sverige är inte jämställda. Vi är långtifrån jämställda. Detta säger väl mycket om tillståndet i världen i övrigt. Efter det senaste valet i Sverige i september 2002 består vårt nationella parlament av 47 procent kvinnor, alltså t.o.m. fler än de 44,3 procent som Dybkjær nämnde. Detta har kunnat ske genom partiernas egna ändringar och åtaganden samt genom det så kallade frivilliga kontraktet med väljarna, vilka också på ett aktivt sätt har röstat in kvinnor.
1998 var jag ansvarig för gender mainstreaming och försvarade detta här i kammaren. Jag kan inte se att särskilt mycket, eller ens någonting, har hänt på dessa fem år. Många har lärt sig att säga gender mainstreaming, men det sker inga förändringar bara för att man lär sig säga ett nytt ord. Vi måste alltså lära oss att utöva det. Vi kan börja med att anta och verkställa Gröners trots allt ganska självklara och blygsamma förslag.

Swiebel (PSE).
Herr talman! Gender mainstreaming hamnade på Europaparlamentets dagordning för cirka tio år sedan och via EU på FN:s dagordning genom gemensamma insatser från svenska och nederländska feministiska politiker. Jag vet det så noga eftersom jag själv var med. Grundtanken bakom den här metodiken, nämligen att kvinnoproblem är problem som skär igenom alla linjer, är dock av mycket äldre datum och har använts inom politiken mycket tidigare. I Nederländerna talade vi om ?facettpolitik? och politisk integrering, i Tyskland sade vi att kvinnopolitik, fru Gröner, var en sektorsövergripande fråga och på franska hette det helt enkelt le mainstreaming.
Erfarenheterna av det här är litet växlande. Med framgångarna och även med problemen skulle vi redan kunna fylla en rejäl bokhylla. Tyvärr stöter vi i den bokhyllan även på missförstånd och kanske till och med uppsåtliga förvrängningar. Vissa falska profeter försöker nämligen sälja vad som egentligen är en specifik politik under täckmanteln gender mainstreaming och det har vi ingen nytta av. Lyckligtvis har vår föredragande Gröner i sitt mer än förträffliga betänkande hejdat strömmen av sådant missbruk genom att tillämpa det här begreppet i Europaparlamentet. I betänkandet klargörs en gång för alla att gender mainstreaming inte är: add women and stir. Alltså: lägg till en nypa kvinnor i soppan, rör om och det är klart. Nej, så går det inte. Med gender mainstreaming syftar man till att så kallad allmän politik blir av med sin allmängiltighet, att vi slår hål på den myten och att vi ser efter hur olika det inverkar på män och kvinnor. Vi måste inse att vi fortfarande har långt kvar innan det här blir helt införstått.
Många män kan inte fördra tanken på att deras verklighetsbild inte gäller för kvinnor. Bakom de definitionerna av verkligheten döljs maktpositioner som, det vet feminister, aldrig kommer att ges upp utan strid. Den politiska fråga som ligger bakom det här betänkandet är då också följande: är de män som styr och ställer här i parlamentet verkligen beredda att gå en bit åt sidan och dela makten med oss? Så länge vi inte kan besvara den frågan med ett uppriktigt ja så måste vi fortsätta på den här vägen, trots alla pessimistiska yttranden jag hör. Vi måste fortsätta slå på stora trumman.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman, fru kommissionär, ärade ledamöter! Det är viktigt att vi här i parlamentet ger en puff framåt i tillämpningen av principen om lika rättigheter och möjligheter, och jag gratulerar Lissy Gröner till de förslag som hon lägger fram och som, om de tillämpas, kommer att ge ett viktigt bidrag för att integrera könsperspektivet, och främja jämställdheten mellan män och kvinnor genom att detta genomsyrar all verksamhet. Jag skulle också vilja understryka att det inte bara handlar om att öka kvinnors deltagande i parlamentets organ, de olika utskotten och arbetsgrupperna, utan framför allt att integrera könsperspektivet i alla faser av politiken i de olika arbetsprocesserna i utskotten och parlamentsdelegationerna, inklusive budgetprocessen och all gemenskapspolitik, vilket är mycket viktigt.
Naturligtvis är det nödvändigt med lämpliga ekonomiska och personella resurser, men framför allt behövs det en verklig politik för att främja jämställdheten och mycket politisk vilja, inte bara i parlamentets ansvariga organ utan också i kommissionen och rådet, för att könsperspektivet faktiskt skall integreras i all politik och verksamhet.

Cauquil (GUE/NGL).
Herr talman! Vi kommer att rösta ja till detta betänkande, eftersom det innehåller ett antal goda avsikter när det gäller jämställdhet mellan män och kvinnor och eftersom det där föreslås att Europaparlamentet skall börja med att sopa rent framför sin egen dörr. Inte nog med att det är hälften så många kvinnor som män i parlamentet. I parlamentets styrande organ, presidiet, talmanskonferensen och så vidare, är kvinnorna dessutom våldsamt underrepresenterade.
Jag vill dock understryka att det bara vore att skumma på ytan av problemet att enbart agera på denna nivå. I företagen finns det alltid ett stort lönegap mellan män och kvinnor. EU:s institutioner är ju bra på att föreslå tvingande direktiv när det handlar om att underlätta handel och transaktioner. Varför gör de inte samma sak för att säkerställa verkligt lika löner? Varför tvingar de inte alla medlemsstater, inklusive de mest bakåtsträvande, att respektera den grundläggande rättigheten för kvinnor att bestämma över sin egen kropp? Det skulle säkert inte räcka för att hejda framväxten av kvinnohat och barbariskt beteende mot kvinnor, som gror i de fattiga och gettoliknande arbetarkvarterens jordmån, men det skulle bromsa försämringen av kvinnornas levnadsvillkor.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0059/2003) av Avilés Perea för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om jämställdhetsmålen vid användningen av strukturfonderna (2002/2210(INI)).

Avilés Perea (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär! Målet lika möjligheter för kvinnor och män infördes i Amsterdamfördraget och i och med detta gavs en rättslig grund för gemenskapens åtagande att i alla strukturfondsprogram arbeta för att nå detta mål. Det infördes också i strukturfondsförordningen för perioden 2000-2006.
Lika möjligheter är ett mål i alla program och insatser som medfinansieras av fonderna. Trots dessa så tydliga mål och att de är obligatoriska har vi kunnat konstatera att de inte uppfylls, förutom i europeiska socialfonden, dvs. inte ens då de innefattas i det program där de skall förverkligas.
Den europeiska socialfonden är inom området för sysselsättning, yrkesutbildning och fortbildning den enda som uppfyller detta mål med specifika program som är ägnade att uppnå lika möjligheter. Däremot innefattar andra betydande områden, som infrastruktur, transport, miljö, lokal och urban utveckling, landsbygdsutveckling, forskning etc. inte jämlikhet i sina mål. Även om europeiska socialfonden fokuserar på att skapa sysselsättningstillfällen, finns det fortfarande betydande insatser att förverkliga, som t.ex. en minskning av segregationen på arbetsmarknaden, skillnaderna i lön för lika arbete, främjandet av kvinnors deltagande i den nya informations- och kommunikationsteknologin, företagsandan och nya sysselsättningsmöjligheter samt i förfarandet för beslutsfattande.
Vi ber kommissionen att den skall anta mer specifika och effektiva åtgärder för att mildra dessa brister.
Vi tycker också att det fattas en klar politisk vilja i medlemsstaterna att trycka på jämlikhetsmålet i strukturfonderna. Det är sant att man gått framåt i utvecklingen av genusuppdelad statistik, vilket gör det möjligt för oss att känna till verkligheten bättre, men indikatorerna för uppföljning av programmen har inte förbättrats i förhållande till det tidigare programmet.
Medlemsstaterna ansvarar för programmen och vi ber dem anstränga sig att stödja specifik politik och åtgärder som syftar till att uppnå målen om lika möjligheter, genom att välja projekt som uppfyller detta mål. Det skulle kunna utvecklas infrastruktur, som förskolor eller dagcenter för äldre och funktionshindrade. Vanligtvis är det kvinnorna som åtar sig dessa uppgifter inom familjen och med en lämplig infrastruktur skulle vi kunna få en bättre integration av kvinnor i arbetslivet och en möjlighet att förena yrkesliv med hemmet, en bättre organisation av arbetstiden och åtgärder för ett återvändande till arbetslivet efter lång bortovaro, samt en större känslighet för en jämlik fördelning mellan män och kvinnor i hemmet.
Särskild uppmärksamhet bör ges de kvinnor som har störst svårigheter att nå lika möjligheter, dvs. kvinnor med funktionshinder, invandrare och familjeförsörjare. En bättre integrering av kvinnorna i de beslutsfattande organen skulle utan tvivel underlätta denna uppgift. Utbildning och medvetandegörande om lika möjligheter bör inte rikta sig enbart till kvinnor utan till hela samhället. Låt oss använda de möjligheter fördraget och strukturfondsförordningen ger oss för att gå vidare mot lika möjligheter med projekt som uppfyller dessa mål.
I deltidsutvärderingen som kommer att göras i år när halva programtiden gått bör man analysera uppfyllandet av detta mål: anslagstilldelningens art och belopp som går till konkreta insatser för att främja lika möjligheter, för att genomföra nödvändiga ändringar i den andra delen av programperioden. Man bör också beakta vikten av dessa insatser i de kandidatländer som inom drygt ett år kommer att ansluta sig till EU och som har svårigheter med den administrativa och ekonomiska omstruktureringen som i synnerhet drabbar kvinnor.

Diamantopoulou
Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja gratulera Avilés Perea, inte av formella skäl, utan för att den debatt som äger rum i dag verkligen är påtaglig, eftersom strukturfonderna är en mycket konkret politisk tillämpning där vi kan mäta om det finns påtagliga resultat eller inte. Även för strukturfonderna gäller naturligtvis det dubbla greppet på jämställdheten mellan könen, det vill säga å ena sidan den övergripande dimensionen - integreringen av jämställdhetsperspektivet - och å andra sidan konkreta lösningar och konkreta program som endast gäller kvinnor, det vill säga positiva åtgärder.
Det stämmer, vilket flera talare har betonat, att detta mål inte alltid uppnås. Förordningen om strukturfonderna är ett viktigt instrument, men det behövs en riktig tillämpning i praktiken. Det finns fyra stadium: programmets utformande, det vill säga dess planering, genomförande, övervakning och utvärdering. Om de som deltar i de fyra processerna inte visar prov på den medvetenhet och det engagemang som behövs i den konkreta politiken, kan vi inte uppnå resultat.
Den svenska regeringen anordnade nyligen ett seminarium för alla ministrarna. Statsråden deltog i seminarium om integreringen av jämställdhetsperspektivet, så att de skulle förstå behovet av planering på alla enskilda politikområden. Det är följaktligen viktigt att vi inser att det krävs en politisk medvetenhet där strukturfondsprogrammen utformas och planeras, antingen detta sker på ministernivå eller på regions-, läns- eller kommunnivå. Vi ser inte en sådan överallt. Jag anser att det finns ett betydande politiskt underskott i de utvärderingar som görs, för att börja där.
Vi övergår till den andra nivån, som är genomförande, och den tredje, som är övervakning. Här spelar förvaltningen en mycket viktig roll, alla nivåer i förvaltningen, och det finns ett tydligt samband med föregående debatt. I alla länderna, med mycket få undantag, bemannas de högre nivåerna i förvaltningen i mycket hög grad av män, och åtgärder för att öka förvaltningstjänstemännens medvetenhet eller för att utbilda dem vidtas i endast några få länder. Även på nivåerna genomförande och övervakning saknas följaktligen den särskilda medvetenhet som skulle bidra till - låt vara i detta skede - att främja målen. Och vi kommer till det fjärde stadiet, som är utvärdering. Här använder vi oss av konsultföretag och externa byråer som gör utvärderingarna. I mycket få program får de i uppdrag att göra en särskild utvärdering av de politiska åtgärdernas och programmens resultat när det gäller kvinnorna.
Jag anser att kommissionen lade fram detta meddelande om genomförandet av jämställdhetsintegrering i strukturfonderna 2000-2006 fullt motiverat och vid rätt tidpunkt, i december 2002. Det ger oss en första möjlighet att se om och i vilken utsträckning jämställdhetsaspekten har beaktats vid planeringen i medlemsstaterna under de två första årens genomförande av den nya gemenskapsstödramen. Vi har en första förteckning, men inga kvantitativa uppgifter, eftersom de flesta program, som ni vet, har startat de senaste ett och ett halvt åren. Vad vi kan konstatera i det att vi tar hänsyn till subsidiariteten när det gäller frågan om strukturfondernas planering är att vi ser ganska många goda lösningar, att viktiga indikatorer har använts, men bara av vissa medlemsstater. Jag skall nämna några indikatorer, som antalet kvinnor som har startat eget företag, antalet program för kvinnor i förhållande till övriga program, kvinnors utbildning i informationssamhället som kvantitativ storhet, lokala sysselsättningsprogram i vilka hänsyn tas till jämställdhetsaspekten, andelen kvinnor som deltar i utbildningsprogram totalt sett samt en rad indikatorer som används endast i vissa länder. Det är inte regeln, och jag tror att det skulle vara bra om ert utskott och, skulle jag vilja säga, parlamentsledamöterna i varje land frågade regeringarna varför det inte, som det borde, finns indikatorer för varje enskilt program.
Det faktum att vi har detta meddelande i detta skede är mycket viktigt ur ett tidsperspektiv, för det ger oss möjlighet att betrakta översynen av strukturfonderna, ändringarna av finansieringens fördelning, men även den nya reservens fördelning, mot bakgrund av dessa programs resultat på området jämställdhetsintegrering. Halvtidsöversynen kommer att ge oss ett bra tillfälle, i det att vi tar hänsyn till förteckningen över vad som har gjorts i medlemsstaterna, att undersöka hur vi kan åstadkomma en ny omfördelning av medlen som innebär större anslag till konkreta politiska åtgärder för kvinnor.
För att vara mer konkret bör vi ge extra poäng till de program som godkänns för finansiering när de även omfattar ett jämställdhetsperspektiv. Det behövs särskilda åtgärder för att främja de program som gäller jämställdheten mellan de två könen, vilket ofta även ger upphov till multiplikatoreffekter, eftersom det ökar medvetenheten hos dem som planerar.
En tredje viktig fråga är behovet av att vidta fler åtgärder för att utbilda cheferna i förvaltningen, men även politikerna. Utbildningen i de politiska partierna, i regeringarna, i de självstyrande organen, men även i förvaltningarna, är en nödvändig förutsättning för en effektivare planering, och socialfonden finansierar givetvis sådan utbildning av de personer som verkligen planerar programmen.
Den fjärde punkten gäller förberedelserna i de nya medlemsländerna. Vad vi försöker göra redan från början, åtminstone när det gäller den fond som ligger under mitt ansvar, är att se till att det i de enheter som inrättas för socialfonden i kandidatländerna redan från början finns en ansvarig chef som informeras och utbildas i Bryssel, så att planeringen inom ramen för socialfonden tar hänsyn till frågan om jämställdhetsintegrering redan från början.

Bastos (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill gratulera María Antonia Avilés Perea för detta betänkande som är ett arbete av stor kvalitet och som kommer mycket lägligt. Trots att de skyldigheter som finns i fråga om likhet mellan båda könen har överförts till bestämmelserna om strukturfonderna för perioden 2000-2006 ser vi ännu bara en svag tillämpning av den verksamhet som medfinansieras av fonderna.
Europeiska socialfonden fortsätter att spela en viktig roll i förverkligandet av detta mål, i jämfört med andra fonder. Detta därför att de flesta program handlar om sysselsättning och sociala frågor. Vi måste erkänna att det fortfarande återstår mycket kvar att göra för att minska segregationen på arbetsmarknaden och löneskillnaderna. Det finns många luckor och av olika slag. Ett svagt deltagande från kvinnornas sida när det gäller data- och kommunikationsteknik, inte mer än en begynnande företagsanda och ett underskott i beslutsfattarprocesserna. Bara för att nämna några och för att visa att kommissionen måste agera för att täppa till luckorna.
Vi anser att det är lämpligt, för att inte säga brådskande, att kommissionen fastställer riktlinjer för att jämställdheten skall beaktas på alla verksamhetsområden i strukturfonderna. Medlemsstaterna får naturligtvis inte stå utanför. Det bör för övrigt nämnas att trots betydelsen av det politiska åtagandet har medlemsstaterna tagit till sig detta på ett otillräckligt sätt.
Medlemsstaterna måste bli mer konsekventa när det gäller utvecklingen av åtgärder för att systematiskt integrera jämställdheten i alla faser av programplaneringen och genomförandet av verksamheten samt regelbundet lämna en rapport till kommissionen om de framsteg som görs. Utformandet av könsuppdelad statistik är viktig för att följa upp och utvärdera programmen, liksom att medvetandegöra och utbilda kandidaterna och de olika deltagarna, från utarbetande till genomförande.
Det är rimligt att ge de ansvariga myndigheterna mandat att förkasta förslag eller föreslå att de revideras och att tillämpa sanktioner om de inte är i överensstämmelse mellan projekten och kraven på integration av jämställdheten. En slutanmärkning för att understryka att det i år kommer att ske en halvtidsutvärdering av strukturfonderna för perioden 2000-2006. I detta sammanhang bör kommissionen och medlemsstaterna passa på tillfället att genomföra de nödvändiga förändringarna för att stärka genomförandegraden för målet om lika möjligheter mellan män och kvinnor för resten av programperioden.

Prets (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! I förordningen om strukturfonderna, som innehåller socialfonden, regionalfonden och jordbruksfondens strukturdel, gäller skyldigheten att inkludera jämställdhet. Detta åtagande gäller också för gemenskapsinitiativen Equal, Interreg III, Urban II och Leader Plus. I praktiken lämnar genomförandet mycket övrigt att önska med tanke på de mål som skall eftersträvas för att kvinnor och män skall jämställas i dessa program, som vi just har hört av de föregående talarna.
Kommissionen har lovat att fram till slutet av året lägga fram halvtidsöversynen av strukturfonderna. Jag tror att detta initiativbetänkande av kollegan Avilés Perea kan vara en bra grundval, och jag vill helt kort komplettera med och visa på ytterligare ett par av våra förväntningar och av de brister som finns.
Vid anslagstilldelningen måste följande förbättras: välavvägt deltagande av kvinnor och män inom de tjänster som är ansvariga för beslutsfattande, urval och uppföljning på lokal, regional och nationell nivå; tillhandahållande av information för förslagsställare och medarbetare inom projektledningen om hur jämställdhet skall kunna inkluderas på ett effektivt sätt i förslagen till åtgärder. Det är bl.a. viktigt att planerna och programmen inom strukturfonderna visar på finansieringsprogram med angivande av de finansmedel som står till förfogande för de enskilda åtgärderna för att förbättra jämställdheten.
Detta vore att understryka och garantera att man tar jämställdheten på allvar och verkligen vill praktisera den inom programmen. Den bristande förenligheten mellan yrke och familj som orsakas av struktursvagheter är fortfarande ett problem. Om inte jämställdheten systematiskt inbegrips i alla faser av programplaneringen och genomförandet kommer denna aspekt även i framtiden att bli våldsamt försummad.
Socialfonden måste användas i mycket högre utsträckning som ett instrument för att förbättra den ojämlika behandlingen av kvinnorna på arbetsmarknaden. Urgammalt, men tyvärr fortfarande ouppfyllt, är kvinnornas krav på lika lön för lika arbete. Det är nödvändigt att stödja kvinnorna inom områdena informationsteknik och entreprenörskap; utvecklingen av nya sysselsättningsmöjligheter är också otillräcklig. Medlemsstaterna har visserligen formellt åtagit sig att genomföra jämställdheten, men det praktiska genomförandet är trots förmånlig lagstiftning ändå bristfällig. Där frågar man sig än en gång: Vad tjänar de bästa föreskrifter till, om det nästan inte för med sig några som helst konsekvenser om de inte uppfylls?
(Applåder)

Dybkjær (ELDR).
Herr talman! Jag tackar föredraganden för det utmärkta betänkandet. I fråga om jämställdhetspolitiken har vi tyvärr alltför sent börjat sätta pengarna i fokus i stället för orden. När vi fokuserar på pengarna framträder de verkliga siffrorna avseende ojämställdheten. Här är Europeiska unionens strukturfonder det mest handgripliga redskapet för omfördelning av resurserna, dels mellan regionerna och dels mellan befolkningsgrupperna. De måste därför ses som viktiga instrument när det gäller att uppnå gemenskapens övergripande mål; jämställdhet mellan män och kvinnor.
Som framgår av både Avilés Pereas betänkande och av flera kvinnoorganisationers analyser, är könsperspektivet inte alls tillräckligt uppmärksammat, vilket kommissionsledamoten också poängterade. En sak är att detta inte har gjorts, men en annan att vi i och med Europeiska unionens utvidgning står inför ännu större utmaningar på jämställdhetsområdet. Det tillkommer nu en rad medlemsstater som har en annan tradition och historia än vi har, och därmed en annan syn på begreppet jämställdhet än vi har i de nuvarande medlemsstaterna.
De kommunistiska regimerna ansåg kvinnoförtryck vara någonting som hörde hemma i det kapitalistiska samhället och därför infördes officiellt lika rätt för båda könen. Det innebar att kvinnorna skulle arbeta och delta i det politiska livet. I gengäld inrättade man institutioner för barnen, och införde mammaledighet och fri abort i en rad länder. Systemet innebar att andelen kvinnor på arbetsmarknaden blev mycket hög i förhållande till i Europeiska unionens länder. Medaljens baksida var dock att kvinnorna i många fall upplevde arbetet endast som en plikt och inte som en rättighet. Lika lön var det överhuvudtaget inte tal om och därför naturligtvis inte heller om någon jämställdhet.
Vi kan nu konstatera att kvinnorna i och med övergången till marknadsekonomi har drabbats hårt av arbetslösheten. Kvinnorna sätter ofta detta i samband med Europeiska unionens intåg, och Europeiska unionen måste därför göra en extra insats för att övertyga kvinnorna om att Europeiska unionen står för mer än bara hänsynslös marknadsekonomi. Här spelar strukturfonderna en central roll och det är mycket viktigt att representationerna i de olika länderna förstår att införliva ett jämställdhetsperspektiv, att involvera kvinnorna i projekten. I annat fall blir det inte några projekt som gagnar kvinnorna, just för att de inte har en positiv inställning till varken marknadsekonomin eller till Europeiska unionen och för att de har den historiska bakgrund som jag tidigare redogjort för. Jag hoppas att kommissionsledamoten kommer att följa upp det hon redan har sagt om att vi skall vara uppmärksamma på detta, och även ingriper om det visar sig att man inte införlivar ett jämställdhetsperspektiv på ett riktigt sätt. Jag är helt övertygad om att alla vi som är här i kväll med glädje hjälper till.

Eriksson (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill verkligen tacka Avilés Perea för detta initiativ om användningen av strukturfonderna. När jag funderade på vad jag skulle säga i dessa två efter varandra följande debatter, tänkte jag att man ibland blir lite politiskt trött när man ägnar sig åt kvinnofrågor. Många är de män som säger att det går framåt, men jag håller inte med om det utan blir ibland bara trött.
På 400-talet beslutade den då elitistiska manliga församlingen i Europa på ett kyrkomöte att kvinnan hade en själ. 1993 beslutade FN:s konferens i Wien att kvinnors rättigheter också är mänskliga rättigheter. Det är med andra ord mer än 1 500 år mellan dessa två beslut.
Kvinnor som jag träffar runtom i medlemsstaterna är också väldigt trötta. De är trötta på att delta i projekt som inte leder någonstans. Jag brukar uppmana dem att ta reda på hur det ser ut just med strukturfondsmöjligheter. Avilés Perea pekar i sitt betänkande på de svårigheter som finns när det gäller nationalstaternas bristande vilja att se jämställdshetsaspekter i strukturfonderna.
I det svenska parlamentet har mitt parti i flera år krävt av den svenska regeringen att vi skall ha utvärderingar, särskilt med könsperspektiv. Vi har inte fått något gehör för detta. Jag hoppas därför verkligen att kommissionen och parlamentet - och det svenska vänsterpartiet i fråga om Sverige - kan samarbeta för att få detta till stånd.
Hur skall man då ändra på manligt traditionellt tänkande i exempelvis styrelserum? I styrelser talas ofta om kompetens, men man har aldrig riktigt lyckats definiera vad som avses med kompetens och vilken typ av kompetens som egentligen behövs i ett modernt samhälle. I fråga om detta stöder jag verkligen den svenska jämställdhetsministern som nu har utlovat en könskvotering i näringslivets styrelser via lagstiftning, om vi inte kan få in fler kvinnor där, och därmed förhoppningsvis också ett nytt synsätt.
Jag sade i den tidigare debatten att vi behöver en könsmässig strukturomvandling. Det står jag för. Det är så sällan vi har jämställdhetsdebatter här i plenum. Jag kan i detta sammanhang inte låta bli att nämna konventet, ett konvent som nu vill plocka in en kristen grund men ingen jämställdhet mellan könen. Det var därför jag tänkte på 400-talet.

Evans, Jillian (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill lyckönska föredraganden. Jag välkomnar varmt detta betänkande och jag är nöjd över att utskottet har tagit detta initiativ som en förberedelse inför halvtidsöversynen, så att ändringar då kan genomföras. 
Förutsatt att de förvaltas på ett effektivt sätt spelar strukturfonderna som vi alla vet en avgörande roll för att hjälpa de regioner och människor som är i störst behov av stöd, blåsa nytt liv i eftersatta regioner och bidra till att bekämpa social utslagning. Det är självklart att kvinnor och jämställdhet är centrala faktorer i detta sammanhang.
Min valkrets i Wales omfattar några av Europas fattigaste samhällen. Wales är en mottagare av stöd inom ramen för mål 1 och delar sannolikt sina erfarenheter med andra europeiska regioner. Ett gott arbete har uträttats. Europeiska partnerskapet för jämlikhet i Wales har utvecklat system för att försöka integrera jämställdhetsperspektivet och fullt ut beakta könsperspektivet och andra jämställdhetsfrågor i programplaneringen. Men de som arbetar på fältet rapporterar fortfarande om frustrationer. De som ansvarar för programmen har bristfälliga kunskaper om den ekonomiska betydelsen av lika möjligheter och de positiva effekter som detta innebär för samhället i stort. Goda metoder undergrävs ibland av tvånget att följa tidsgränser för utgifter. Det saknas tekniskt stöd för personer som försöker att genomföra jämställdhetsåtgärder. Hos oss i Wales utnyttjas de medel som anslagits för könsspecifika åtgärder oroande nog inte fullt ut. Detta är något som vi måste utreda.
Allt detta visar på betydelsen av kontrollsystem som gör det möjligt att jämföra hur situationen faktiskt ser ut i de olika länderna. Vi har nu tillgång till halvtidsöversynen, som är ett tillfälle att ta itu med de frågor som tas upp i Avilés Pereas betänkande, en möjlighet att flytta fram positionerna i jämställdhetsarbetet. För att detta skall kunna genomföras krävs att det finns utbildnings- och stödmekanismer för att se till att åtgärderna genomförs, och effektiva kontroller av och påföljder för bristande efterlevnad. Dessutom är det ytterst viktigt att kvinnor och jämställdhetsorganisationer involveras i utvärderingen. Tack vare deras engagemang, hårda arbete och vaksamhet görs stora framsteg och detta är verkligen något som medlemsstaterna borde ta efter.

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Avilés Pereas initiativbetänkande har gett oss tillfälle att inse att hela den enorma, ambitiösa och finansiellt generösa politiken inom ramen för strukturfonderna har påverkat kvinnornas situation ytterst lite, trots att jämställdhet anges som ett grundläggande mål i den allmänna förordningen från 1991, som gäller för alla fonderna.
Vi konstaterar att medlemsstaterna inte har fullgjort sitt åtagande att införliva målet horisontell jämställdhetsintegrering i gemenskapsstödramarna. Det saknas särskilda övervakningsmekanismer, informationen är bristfällig, de kvantitativa och kvalitativa indikatorerna är inte heltäckande och åtgärderna för att förbereda och utbilda de ansvariga är otillräckliga, som kommissionsledamoten sade. De föregående talarna har tagit upp alla dessa brister och förlorade tillfällen att främja jämställdheten och skapa infrastruktur som får direkta och positiva återverkningar på kvinnornas liv.
Vad jag vill betona är att det inte pågår någon som helst offentlig diskussion om denna fråga i medlemsstaterna, det vill säga om deras skyldigheter, om behovet av utvärdering och behovet av att ändra politik. Det har en särskild betydelse att vi har denna diskussion i anslutning till halvtidsutvärderingen, och vi måste fortsätta den och utvidga den till medlemsstaterna, bidra till att fördjupa dessa funderingar även i de nya medlemsstaterna och få dem att inse att strukturfonderna, den nya strukturpolitik som kommer att genomföras, är ett utmärkt instrument för att möta deras utmaningar. Vi måste dessutom samarbeta med dem, så att den nya strukturpolitiken omfattar lämpliga politiska åtgärder för att fylla dagens luckor men även präglas av samförstånd och insikt om behovet av att genomföra det som bestäms i medlemsstaterna.

Ghilardotti (PSE).
Herr talman! Jag vill också tacka Avilés för hennes utmärkta betänkande. Egentligen finns det inte mycket att tillägga till det som hon har skrivit och till det som har sagts i kväll. Därför skulle jag vilja uppehålla mig vid den läxa vi borde lära oss av Avilés Pereas betänkande, av vad kommissionsledamoten sade och också av Gröners betänkande, tycker jag.
Först och främst tror jag att det är viktigt att säga att dessa båda initiativbetänkanden har till syfte att skapa ett instrument och en stimulans till de vidare insatser som kommissionen, parlamentet och medlemsstaterna skall göra, just eftersom de fokuserar på de instrument som vi behöver ha tillgång till, både under planeringen och under utvärderingen av vilket genomslag den politik som vi skapar har på det konkreta och verkliga liv våra landsmän, och framför allt kvinnorna, för.
Jag tror att det finns några viktiga, positiva exempel vad detta anbelangar: de indikatorer som fastslås i den europeiska sysselsättningsstrategin och den utvärdering av resultaten som kommissionen har påbörjat kan vara en utmärkt utgångspunkt för att göra samma sak också inom andra politiska områden. Detta kan till exempel vara utvärderingen av strukturfondsprogrammen. Det gladde mig att höra kommissionsledamoten säga i kväll att man skall ta hänsyn till dessa element just vid halvtidsöversynen.
Således måste vi finslipa instrumenten som består av statistik, kvinnorepresentation i beslutsfattande organ och kommittéer och indikatorerna för att utvärdera resultatet. Jag tror att ytterligare ett instrument kommer att tillkomma, nämligen ett könsperspektiv på budgetarbetet. Vi håller på att fila på det i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. Jag tror att detta kommer att bli ett viktigt paket som vi kommer att kunna arbeta med tillsammans för att i någon mån se till att denna politik tillämpas på alla nivåer i medlemsstaterna: på nationell, regional och lokal nivå.
Jag tror att vi bör öka informationen om de instrument vi har tillgång till, uppskatta det positiva som har gjorts - även om vi inte är helt igenom nöjda, för det finns fortfarande mycket att göra - men vi skall inte låta oss nedslås av att vi inte har tillgång till några instrument: vi har instrumenten. Låt oss också försöka utnyttja dem!

Sörensen (Verts/ALE).
Herr talman! Även jag delar kollega Avilés Pereas slutsatser om strukturpolitiken. Av strukturfonderna blir tiotals miljarder över av vilka de nationella regeringarna borde lägga till hälften. Även om det utlovats att 15 procent av strukturfonderna skulle vara avsedda för kvinnoprojekt och lika möjligheter så är det slutliga resultatet endast sex procent. Låt oss dock vara ärliga, det handlar här alltså om sex procent av utgifterna och inte sex procent av anslagen. I verkligheten är det alltså bara en liten del av det ursprungliga beloppet. Kommissionen gömmer sig alltid bakom det faktum att den inte vet vilket av de föreslagna programmen är specifikt avsett för kvinnor och tvår sina händer i oskuld.
Med hänsyn till det stora överskottet måste vi alltså se till att rollerna blir ombytta. Om medlemsstaterna inte lägger fram några program där 15 procent kvinnoprogram ingår så blir vi tyvärr tvungna att uppmana kommissionen att förkasta de förslagen. Det måste också gälla efter utvidgningen eftersom man kan förvänta sig att behovet av strukturfonder är så stort i de nya medlemsstaterna att gender-dimensionen där kommer att behandlas helt och hållet styvmoderligt.

Torres Marques (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! För oss i detta parlament är könsintegreringen i all Europeiska unionens politik en uppgift som inte behöver förklaras, den behöver bara genomföras. Men detta är ännu inte verkligheten i medlemsstaterna. Även om det finns en bestämmelse från 1999 som lagfäster jämställdheten som ett nyckelmål för strukturfondernas verksamhet är det så att, med undantag för Europeiska socialfonden, begreppet ännu inte har integrerats av förvaltningarna, dels i unionens femton medlemsstater, dels i de tio kandidatländerna.
Det är dock ett oerhört viktigt vapen som kommissionen har för att tillämpa alla positiva handlingar till förmån för kvinnorna. Det är viktigt att könsperspektivet integreras och utvärderas, dels i utarbetandefasen i varje land - som kommissionsledamoten sade - av de projekt som skall finansieras av fonderna, dels i kommissionens bedömning, och även i genomföranderapporten. Ett ökat kvinnligt deltagande är viktigt för de lag som utformar och bedömer projekten som skall finansieras, liksom utarbetandet av indikatorer som gör det möjligt att mäta effekterna och resultaten i denna fråga.
Därför stöder jag Avilés Pereas betänkande och jag hoppas att resultaten av jämställdhetspolitiken i halvårsutvärderingen av tillämpningen av fonderna för 2003 skall vara tydliga och att programmen har förbättrats till 2004-2006 med tanke på följande mål: strukturfonderna måste bli ett kraftfullt vapen för att förbättra jämställdheten för kvinnorna i Europeiska unionen.

Karlsson (PSE).
Herr talman! Att åstadkomma ett jämställt samhälle är ingen lätt uppgift. Det största hindret finns hos oss själva. Det är våra attityder och förhållningssätt som gör att vi fortfarande har en mycket lång väg till ett verkligt jämställt samhälle. Det är naturligtvis inte bara våra attityder som gör att det brister i jämställdheten, utan även de strukturer som samhället är uppbyggt kring påverkar.
Vi diskuterar nu en sådan struktur, nämligen Europeiska socialfonden och strukturfonderna. Sammanhållningspolitiken, Europeiska socialfonden och strukturfonderna är mycket viktiga för att utveckla samarbetet inom EU. Det är bara om alla medborgare känner sig delaktiga som samarbetet i Europa har möjlighet att nå full framgång. På en rad områden blir det naturligtvis avgörande för jämställdhetsarbetet om dessa redskap verkar för ökad jämställdhet eller om de cementerar befintliga förhållningssätt och strukturer.
Jämställdhet är ett prioriterat mål för strukturfonderna sedan 1994. Det är naturligtvis anmärkningsvärt att det inte har hänt mer på snart tio år. Det har gjorts framsteg, men dessa är otillräckliga. Sysselsättningen är av central betydelse för jämställdhetsarbetet. Möjligheten till arbete och egen försörjning avgör om det är möjligt att nå fram till ett jämställt samhälle. Det finns också en stark koppling till utbildning. Därför måste arbetet syfta till att kvinnor i lika hög utsträckning som män får del av de satsningar som sker inom strukturfonderna. Jämställdhetsperspektivet måste införlivas i allt programarbete.
Det är mycket viktigt att det finns jämställdhetsorgan på alla samhällsnivåer och att dessa organ består av lika många kvinnor som män. Det är möjligt att sätta stark press på hur dessa gemenskapsmedel hanteras. Är inte jämställdhetsperspektivet tillräckligt tydligt eller är inte de organ jämställda som hanterar dessa pengar, så bör ansökningarna avslås. Kan detta förhållningssätt prägla strukturfonderna, så är jag säker på att det ser annorlunda ut nästa gång vi diskuterar dessa frågor.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0036/2003) av Hernández Mollar för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets förordning om ändring, för tionde gången och när det gäller undantag från spärrande av tillgångar och ekonomiska resurser, av förordning (EG) nr 881/2002 beträffande införande av vissa särskilda restriktiva åtgärder mot vissa med Usama bin Ladin, nätverket al-Qaida och talibanerna associerade personer och enheter (KOM(2003) 41 - C5-0048/2003 - 2003/0015(CNS)).

Hernández Mollar (PPE-DE)
Herr talman! Den 27 maj 2002 antog rådet förordning (EEG) 881/2002 som syftar till att införliva ett antal resolutioner av Förenta nationernas säkerhetsråd. Rent konkret handlade det om två resolutioner i vilka man fastställde insatser, i huvudsak frysning av tillgångar och andra ekonomiska medel, att tillämpa på personer och enheter som innefattats på den lista som skapats specifikt av Förenta nationernas sanktionskommitté för detta ändamål. Europaparlamentet uttalade sig i frågan den 11 april 2002 inom ramen för brådskande förfarande, och antog resolutionen med 14 ändringsförslag.
I december samma år antog Förenta nationernas säkerhetsråd en annan resolution, 1454 från 2002, i vilken man medgav vissa undantag från kraven att frysa fonder och tillgångar. Med detta som grund har kommissionen lagt fram det förslag vi i dag diskuterar. Det följer nästan ordagrant Förenta nationernas text.
Det handlar alltså om att acceptera en lindring för de personer som finns på listan, i syfte att täcka människors basbehov, som livsmedel, medicinska behandlingar, advokatarvoden, hyror etc., i enlighet med det som parlamentet begärde i resolutionen den 11 april 2002, som redan nämnts.
Vid det tillfället föreslog kammaren i Europaparlamentet också andra förändringar som inte innefattades av rådet i förordning (EEG) 881/2002, och inte heller av kommissionen i det aktuella förslaget.
Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor röstade om ett antal ändringsförslag som finns med i det betänkande som i dag kommit till kammaren och som jag föreslår att vi stöder. Det handlar om fem betänkanden som uttryckligen försöker få in ett förfarande i gemenskapens förordning för att ta bort namn på personer från den terroristlista som nu gäller i Förenta nationerna, som kräver att Europaparlamentet skall vara fullständigt med och informerat samt tar upp behovet att nämnda förordning bör ligga i linje med de tidsgränser som gäller för de resolutioner av Förenta nationerna som införlivas.
Ledamöter, herr talman! Med grund i dessa penseldrag över ett konkret tema, som vi i dag debatterar, skulle jag vilja utnyttja de sista minuterna av mitt inlägg till att göra en mer allmän reflektion över orsaken till att vi måste anta detta slags internationella och europeiska normer, dvs. inget annat än att terrorismen finns kvar.
Särskilt under de senaste ett och ett halvt åren har den blodiga och brutala terrorismen skakat hela världen. Om vi fokuserar kring det som är kampen mot terrorismen i Europeiska unionen skulle jag vilja framhäva en aspekt som jag tycker är relevant. Om vi verkligen alla är överens om att vi vill uppnå ett område med frihet, säkerhet och rättvisa är det nödvändigt att vi arbetar för att dess tre komponenter utvecklas fullständigt och lika intensivt i hela Europeiska unionen. Det finns dock ingen anledning att tala om ett europeiskt område med nämnda egenskaper om inte hela det europeiska territoriet är rättvist, säkert och fritt. Den huvudsakliga orsaken är alltså att terrorismen finns kvar i Europeiska unionen. Den är inte något som ligger utanför våra gränser utan något som finns kvar inom desamma.
Behöriga europeiska myndigheter har därför börjat arbeta i syfte att anta en hel arsenal lagstiftning för att kämpa mot terrorismens gissel. Även om alla insatser i denna riktning skulle kunna ifrågasättas och naturligtvis underställas granskning skulle jag också vilja kritisera de röster som hörts och som bekymrar sig mycket mer över att bevaka terroristernas rättigheter och friheter än över att minnas den skada, det lidande och den desperation som terrorismen orsakat offren, för att inte tala om den orättvisa och maktlöshet som gärningar av sådan art innebär.
Ledamöter, herr talman! Därför hoppas jag med förväntan på en mer konkret inställning till stöd för terroristoffrens och deras familjers rättigheter och friheter i framtiden. I detta sammanhang, och eftersom vi i dag har kommissionen här - jag ser att rådet inte är här -, tar jag tillfället i akt för att ge er en idé som det redan talas om i korridorerna och som jag hoppas får ett svar snart. Jag talar om att studera möjligheterna att på europeisk nivå skapa någon solidaritetsmekanism som föreslår metoder för att ersätta de europeiska medborgare som fallit offer för terroristattentat på unionens territorium.
(Applåder)

Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Sedan 1999 har Europeiska unionen vidtagit sanktioner mot talibanregimen i Afghanistan. Restriktionerna infördes inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och i samklang med motsvarande resolutioner från FN:s säkerhetsråd.
Efter terrorattackerna mot Förenta staterna den 11 september 2001 och talibanregeringens fall omprövades dessa åtgärder på våren 2002. Omprövningen ledde till att vissa restriktioner gentemot Afghanistan upphävdes, t.ex. flygförbudet. Åtgärder gentemot enskilda medlemmar av den tidigare talibanregimen upprätthölls dock. Samtidigt infördes i många länder nya åtgärder mot en mängd personer, grupper och organisationer, som står i förbindelse med Usama bin Ladin och hans al-Qaida-nätverk.
Dessa åtgärder vidtogs av Europeiska unionen och de andra medlemsstaterna i det internationella samfundet i enlighet med resolution 1390/2002 från FN:s säkerhetsråd. Listan på personer, grupper och organisationer, vars pengar och ekonomiska tillgångar skall frysas, beslutades av en kommitté inom FN:s säkerhetsråd på grundval av kapitel 7 i FN:s stadga om åtgärder vid hot mot fred och säkerhet på internationell nivå. Dessa åtgärder är bindande för alla FN:s medlemsstater.
Europeiska rådet omvandlade denna lista genom förordning (EG) nr 881/2002 till gemenskapsrätt och bemyndigade kommissionen att offentliggöra ändringar av listan. I april avgav Europaparlamentet - herr föredragande, ni nämnde detta - ett yttrande om denna förordning. Rådet och kommissionen är mycket positiva till parlamentets samarbete i denna fråga, inte bara i fråga om bekämpning av terrorism och finansieringen av den, utan också för att stärka medlemsstaternas rykte som lojala medlemmar i Förenta nationerna.
I april förra året påpekade Europaparlamentet i sitt yttrande helt riktigt att man under inga omständigheter får avvika från bestämda rättigheter, exempelvis rätten till liv. Rådet granskade detta och andra krav i parlamentets yttrande med hänsyn till medlemsstaternas skyldigheter inom ramen för Förenta nationernas stadga. Till följd av denna granskning kom rådet fram till den slutsatsen att det enligt ifrågavarande resolution från säkerhetsrådet inte är tillåtet för Europeiska unionens medlemsstater att införa ensidiga undantagsbestämmelser från de föreskrivna frysningsåtgärderna.
Därför var det nödvändigt att ta upp denna punkt i säkerhetsrådet. Samråd ägde rum med medlemmarna i FN:s säkerhetsråd om undantagsbestämmelserna, som till största delen stöder sig på humanitära överväganden. I samråden befarade några medlemmar att undantagsbestämmelser i praktiken skulle kunna göra de principiella bestämmelserna overksamma. Detta är den bakgrund mot vilken förslaget om eventuella undantagsbestämmelser bör granskas. Förslaget står i samklang med resolution 1452/2002 från FN:s säkerhetsråd, enligt vilken undantagsbestämmelser på begäran av Europeiska unionens medlemsstater är tillåtna.
Kommissionen välkomnar det betänkande som utarbetats av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och vill tacka föredraganden så hjärtligt för hans intensiva arbete. Betänkandet visar att de undantagsbestämmelser som föreslås där är tillräckliga för att hänsyn skall tas till oron över åtgärdernas eventuella effekter på rätten till liv för fysiska personer, som drabbats av sanktioner.
Kommissionen är positiv till förslaget i betänkandet att det noggrant skall fastslås vilka bestämmelser de på listan angivna personerna, grupperna eller organisationerna måste efterleva, om de vill begära att bli strukna från listan över dem vars pengar och ekonomiska resurser skall frysas.
Resolution 1452 och det förslag som Europaparlamentet har tagit ställning till är ett viktigt medel för att främja respekten för de grundläggande rättigheterna. Kommissionen är medveten om att man måste finna ett korrekt förhållande mellan å ena sidan de grundläggande rättigheter som garanteras i de demokratiska samhällena, och å andra sidan nödvändigheten att bekämpa terrorismen - en nödvändighet som även i fortsättningen kommer att stå högt upp på den politiska dagordningen i det internationella samfundet.
Eftersom terrorismen ur världssamfundets synvinkel utgör ett hot mot fred och säkerhet på internationell nivå, måste säkerhetsrådets befogenheter att reagera på sådana hot absolut bibehållas.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Terrorismen är ett allvarligt hot mot säkerheten och stabiliteten, mot friheten och demokratin. De tragiska händelserna den 11 september 2001 och terroristattacken den 12 oktober 2002 på Bali är färska exempel, chockerande och våldsamma. Vi hyser inga tvivel om att detta gissel måste bekämpas för att skydda våra medborgare mot alla säkerhetshot.
Europeiska unionens snabba och effektiva agerande för att finna en effektiv lösning på detta gissel är att lovorda. Man definierade den 21 september 2001 en allmän antiterroriststrategi genom att anta en europeisk handlingsplan för att bekämpa terrorismen, med senare förnyelser i Gent, Laeken och nyligen i Sevilla. Det är också med glädje jag noterar de viktiga framsteg dels när det gäller informationsutbyte och polis- och rättssamarbete i kampen mot terrorismen, dels när det gäller lagstiftningsramen. Vilka lösningar vi än hittar för att bekämpa denna typ av hot är det viktigt att vi alltid är medvetna om att inga åtgärder vi vidtar får äventyra den fullständiga respekten, garantin och främjandet av de grundläggande och mänskliga rättigheterna som alltid har legat till grund för det europeiska bygget.
Då vi i dag här talade om problemet med överföring av personuppgifter till flygbolagen i rutterna till och från Förenta staterna, måste alltid kampen mot brottsligheten ske i respekt för rättsstaten så att inte medborgarnas rättigheter hotas. Vår kamp för säkerhet varken får eller bör äventyra friheten.
Vi måste alltså garantera en balans utan att äventyra de grundläggande värdena som erkänns av våra samhällen. Vi får inte låta rättsprinciperna och de civila rättigheterna bli offer för denna kamp. Förslaget vi diskuterar här i dag visar tydligt att om det å ena sidan har antagits en rad repressiva åtgärder för terrorismbekämpning, vilka inkluderar frysning av ekonomiska medel och resurser, måste vi ändå vara försiktiga med undantagen för dessa frysningar av de ekonomiska medel och resurser som kan komma att beviljas av humanitära skäl, till exempel betalningen av hyror och hypotek, livsmedel, hälsovård, för att undvika eventuella kränkningar av de grundläggande rättigheterna.
Jag gratulerar följaktligen vår kollega Jorge Salvador Hernández Mollar till hans betänkande. Det är ett lämpligt initiativ som kallar oss till en uppenbar sak som vissa inte tycks vilja förstå: det uppenbara i att en kamp som glömmer bort dessa prioriteringar till slut kommer att leda till barbariets oberättigade erkännande och ett steg bakåt för civilisationen, vilket vi anser oacceptabelt.

Hedkvist Petersen (PSE).
Herr talman! Jag vill först tacka utskottets ordförande, som också är föredragande i detta ärende, för hans arbete. I den terroristlagstiftning som vi har fått ägna oss åt efter den 11 september gäller det att hitta en balans där vi å ena sidan reagerar på terroristbrott, men å andra sidan också hävdar och värnar rättssäkerheten i processen. Den enskildes rättssäkerhet måste garanteras i samband med terroristbekämpning. När tre svenska medborgare fördes upp på frysningslistorna efter den 11 september blev det mycket tydligt vilka svårigheter som uppstår när personer för det första plötsligt finns på en frysningslista, för det andra inte vet hur de skall bete sig för att överklaga ett beslut och för det tredje inte vet hur de skall klara livets nödtorft då de inte har tillgång till det som behövs för det dagliga livet.
Därför är jag glad över att Europaparlamentet nu kan bidra till ett mer rättssäkert förfarande, ett humanitärt undantag vid frysning av tillgångar som föredraganden har redogjort för. Detta är något som medlemsländerna, bl.a. Sverige, och Europaparlamentet har arbetat för under en lång tid.
Det är ett administrativt förfarande att föra upp personer på terroristlistorna för att förhindra terroristbrott. Det handlar om att genomföra internationell lag under FN-stadgan. För den enskilde är det, som alltid vid myndighetsutövning, viktigt med rättssäkerhet både nationellt och internationellt. Det sker nu också så sakteliga förbättringar i FN-resolutionerna. Ett exempel är att FN:s sanktionskommitté från detta år måste motivera sina beslut, och det är helt nödvändigt.
Europaparlamentet måste även i fortsättningen, vid varje tillfälle, kräva att de grundläggande mänskliga rättigheterna i vårt internationella samhälle respekteras, även vid svåra situationer som efter den 11 september. Det råder fortfarande rättsosäkerhet, och här kan utskottets nya ändringsförslag spela en stor roll. Vi föreslår att unionen skall föra in bestämmelser om processer för strykning på frysningslistorna. Detta föreslår vi därför att processen måste bli ännu mer rättssäker.
De ändringsförslag som utskottet för fram och som vi har att ta ställning till i morgon är bra, eftersom de kräver ett förfarande för hur strykningar skall gå till. Dessa ändringsförslag måste sedan noga övervägas av det internationella samhället, av kommissionen och av rådet.

Krarup (GUE/NGL).
Det råder inte något tvivel om att det förslag som betänkandet innehåller utgör någon form av framsteg. Men om man utgår från den nu gällande ordningen måste man konstatera att bestämmelserna rörande de så kallade frysningsbestämmelserna med införande på terroristlistor visar på avsaknad av varje form av rättssäkerhet.
Det rör sig om en lagstiftning som på förhand definierar vissa personer och organisationer som terrorister och betänkandet innebär en sorts humanisering av dessa bestämmelser.
Situationen är i grova drag den att Europeiska unionens bestämmelser har kommit till mot bakgrund av Förenta nationernas resolutioner. Förenta nationernas sanktionskommitté handlar emellertid i stort sett enligt diktat från Förenta staterna, som principiellt hellre riskerar att tio oskyldiga drabbas än att en skyldig går fri. Det är faktiskt den princip man antagit. Det som händer nu är att man på vissa punkter förbättrar den rättsliga ställningen, men egentligen saknas en grundläggande rättssäkerhet. De terroristmisstänkta borde ha rätt till ett försvar och rätt att få ta del av underlaget för anklagelsen. Det är detta som Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänsters ändringsförslag först och främst syftar till att åtgärda och förbättra. Det handlar om att förflytta sig från en absolut nollpunkt till någonting som kan påminna om rättssäkerhet. Vårt förslag syftar till att öka denna rättssäkerhet med krav på försvar, rätten att ha tillgång till ett grundläggande försvar, och först och främst en protest mot att man utnämner vissa utpekade grupper till terrorister utan att erbjuda möjlighet till en ?due process of law?.
Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0055/2003) av Bösch för budgetkontrollutskottet om skydd av gemenskapens ekonomiska intressen och bedrägeribekämpning - årsrapport 2001 (2002/2211(INI)).

Bösch (PSE)
Herr talman, fru kommissionär! Jag hoppas att ni i denna intima runda vid denna tid är lika väl till mods som jag, och ni vet också varför vi är här så sent. Kommissionen har inte sett sig i stånd att följa den europeiska lagstiftningen och i tid leverera rapporten om hur OLAF fungerar. Europaparlamentet har väntat på denna rapport. Vi trodde inte det var möjligt att kommissionen, som fördragens väktare, skulle bryta mot fördragen - det gäller förordning 1073/99. Därför träffas vi i kväll. Jag hoppas att något sådant inte kommer att upprepas och jag förväntar mig att denna rapport läggs fram snarast. Vi kommer också att behandla denna fråga när vi beslutar om ansvarsfrihet, fru kommissionär, vi kan inte stillatigande se på hur en väktare av fördragen medvetet bryter mot fördragen.
Ett par positiva punkter: För det första är jag mycket glad över - och det kommer vi förhoppningsvis att besluta om genom ett ändringsförslag i morgon - att OLAF:s övervakningskommitté äntligen åter har tillsatts. Vi blev upprörda när ett medlemsland av mycket simpla skäl försökte förhindra ett omval av ledamöterna. Jag gratulerar det grekiska ordförandeskapet till denna framgång, och jag tackar er uttryckligen, fru kommissionär, för stödet på detta område.
För det andra är jag mycket glad över att kommissionen äntligen har för avsikt att vidta åtgärder gentemot en tidigare kommissionsledamot. Kommissionen följer därmed Europaparlamentets uttryckliga önskan, också i enlighet med artikel 213 i EG-fördraget. Det är - oberoende av den ekonomiska omfattningen av det förmodade missförhållandet - viktigt att man går vidare här för att ändra kulturen inom EU:s förvaltning.
När jag talar om kulturen inom förvaltningen så kommer jag naturligtvis till frågan om Eurostat, fru kommissionär. Jag ansåg egentligen att det inte var möjligt att mer än tre år efter att en kommission avgått se på hur en så viktig inrättning som Eurostat skulle skadas - vilken hur som helst skall övervaka de varningsskrivelser som skickas till unionens finansministrar. Jag vill redan nu säga er att det inte är Europaparlamentet som avslöjar missförhållandena där, utan det är kommissionen som åtminstone sedan 1999 känt till att det inte står rätt till inom Eurostat, och ni blundade för det i flera år. Den enda åtgärd ni vidtog var att skicka den tjänsteman som än en gång drog upp detta fall, efter att OLAF misslyckades år 1999, med full lön till Danmark för att gå omkring där och promenera.
Detta erinrar igen om en holländsk tjänsteman, som vi hade här en gång, där exakt samma sak inträffade. Inga konsekvenser, inte ett spår av nolltoleranspolitik, så som man i början av denna period lovat oss. Jag kan här bara uppmana kommissionen att ändra detta förhållningssätt så snabbt som möjligt! Ni står inte någonstans inom en kvadratmils yta i Bryssel inför detta ansvar, utan ni skall ansvara inför 370 miljoner européer, och företrädarna för dessa 370 miljoner är just detta parlament, som ni även i fortsättningen tänker dölja mer för än ni blottlägger. 
Jag vill ge er ett exempel på hur det inte får gå till. Jag fick i dag ett telefonsamtal och, herr talman, ge mig ett par sekunder till för detta. Jag måste nämna det, eftersom det handlar om en grundläggande fråga. Ni vet att under posten A-3035 i Europeiska unionens budget finns det medel för att underhålla platserna för de nazistiska koncentrationslägren. Vi talar här om ett fundament för Europas enande. Även sådana organisationer kan få stöd, som i första hand syftar till att hålla minnet av offren i de nazistiska koncentrationslägren levande, eller att undersöka fenomenet med nationalsocialismen ur historisk synvinkel. Ansökan måste gälla ett projekt som börjar mellan 1 juli 2003 och 1 december 2003, och som avslutas fram till 30 juni 2004. Fru kommissionär, minnesdagarna för offren i dessa nazistläger äger rum på årsdagen av deras befrielse. Befrielsen ägde bevisligen rum år 1945 inte mellan 1 juli och 31 december, utan under våren - i april och maj - och då firas dessa minneshögtider! Har era tjänstemän och era enheter hittills inte insett detta, fru kommissionär?
På detta vis reformeras inte den europeiska förvaltningen. Jag uppmanar er härmed att genast upphöra med sådana dumheter och äntligen utfärda föreskrifter som slutligen också motsvarar omfattningen och värdigheten i detta program!

Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Jag noterar ert senaste påpekande än en gång och tror att vi kan tala om det direkt i anslutning till denna debatt. Det är naturligtvis alltid svårt att slå fast bestämmelser för A30-posterna som sedan också alla kan godkänna. Men jag är gärna beredd att ta upp och granska detta än en gång.
Kampen mot bedrägerier i gemenskapens budget står högst upp på dagordningen för kommissionen inom alla politikområden. Alla enheter är skyldiga att se till detta. Genom att inrätta OLAF, byrån för bedrägeribekämpning, har man ju tagit ett enormt steg på gemenskapsnivå för att skydda gemenskapens finanser.
Prodis kommission beslutade på mitt förslag i juli 2000 om en total strategi för att skydda gemenskapens finanser och om en handlingsplan för åren 2001-2003. 75 procent av de åtgärder som planeras där har redan genomförts. Det är enligt min åsikt ett bra resultat.
Ledamoten Bösch betänkande gäller primärt kommissionens rapport om bedrägeribekämpning år 2001. Den inkluderar emellertid också ytterligare dokument, åtgärder och undersökningar som gjorts av OLAF. Herr Bösch, ni är ju känd för er kritiska hållning, men även för er grundlighet och för att ni ägnar mycket tid och arbete åt era betänkanden, och även för att ni, när ni stödjer åtgärder, gör det mycket grundligt. Därför vill jag tacka föredraganden, naturligtvis särskilt för stödet till kommissionens klagomål rörande tobakssmuggling och för det starka stödet till förslaget om att skapa en europeisk åklagarmyndighet.
I kommissionens rapport understryks nödvändigheten av ett nära samarbete med medlemsstaterna; den innehåller en överblick över de åtgärder som vidtagits av medlemsstaterna under år 2001 för att förbättra skyddet av de ekonomiska intressena. Det gäller kontrollen av gemenskapens medel. Strukturfondsmedlen och jordbruksutgifterna förvaltas av medlemsstaterna. Det gäller även rapporter om upptäckta oegentligheter, och det gäller återbetalning av stödmedel, om de inte använts på korrekt sätt, eller om det rentav föreligger bedrägerier.
Även mottagarnas återbetalning av jordbrukssubventioner eller strukturfondsmedel, för den händelse att oegentligheter föreligger, ingår i medlemsstaternas skyldigheter. I Bösch betänkande understryks med all rätt betydelsen av att gemenskapsmedel återkrävs. För att göra förfarandet mer effektivt har kommissionen på nytt informerat sina enheter om vilket ansvar man har. I sitt meddelande av december 2002 om återbetalning av gemenskapsstöd förklaras uppgiftsfördelningen och förloppet närmare, det föreslås förebyggande åtgärder och utanordnarnas ansvar stärks.
För att ta itu med ouppklarade gamla uppgifter inom jordbruksfonden inrättades en arbetsgrupp, som har påbörjat sitt arbete. Här måste jag naturligtvis påpeka att många ärenden ifrågasätts inför domstolen, för ofta värjer sig de slutliga mottagarna, men även medlemsstaterna, mot krav på återbetalning genom att inlämna besvär.
För att förbättra samarbetet med medlemsstaterna har OLAF fortsatt sin uppbyggnad. Nu förfogar OLAF över kapacitet inom den s.k. underrättelseverksamheten, som tjänar till att fastslå prioriteringar och strategier när det gäller bedrägeribekämpning, liksom över en avdelning som består av domare och advokater.
Den rapport enligt artikel 15 i OLAF-förordningen som ni nämnde - utvärderingsrapporten - kommer snart att färdigställas. Den kommer inom de närmaste fyra veckorna att stå på kommissionens föredragningslista och kommer sedan att läggas fram för övervakningskommittén. Jag är naturligtvis glad över att man äntligen kunnat komma fram till en lösning. Alla fem ledamöterna i övervakningskommittén har meddelat att de är beredda att acceptera en andra mandattid. Jag anser att just detta, och även kontinuiteten med tanke på konsolideringen av OLAF:s arbete, är mycket bra.
Nu till statistiken över de fall av oriktigheter som anmälts av medlemsstaterna och som rör de egna medlen och jordbruks- och strukturfondsmedlen. Den allmänna tendensen visar en minskning av beloppen under 2001, jämfört med föregående år. Enbart med hjälp av siffrorna för ett år kan man emellertid inte dra några långtgående slutsatser om tendenserna, särskilt som det ju inte kunde göras någon åtskillnad i betänkandet mellan å ena sidan bedrägerier och å andra sidan oriktigheter som en mer allmän aspekt, eftersom medlemsstaterna i detta avseende ännu inte lämnar några enhetliga rapporter.
Kommissionen arbetar inom ramen för det rådgivande utskottet tillsammans med medlemsstaterna för en samordning av bedrägeribekämpningen - förkortat Cocolaf - för att få till stånd en enhetlig rapportering. Ett underlag för arbetet i denna fråga lades fram i budgetkontrollutskottet i december förra året. Vi hoppas att kunna göra betydande framsteg på detta område detta år.
Föredraganden lägger stor vikt vid samarbetet med kandidatländerna i fråga om bedrägeribekämpningen. Med tanke på utvidgningen har kommissionen lagt ned betydande ansträngningar för att vart och ett av länderna skall förfoga över en förvaltningsstruktur, som entydigt skall vara ansvarig för skyddet av gemenskapens ekonomiska intressen och för bekämpningen av bedrägerier som drabbar gemenskapens budget, och dessutom skall kunna samarbeta direkt med OLAF, och jag tror att det motsvarar föredragandens förslag med tanke på filialerna.
I Polen har dessa strukturer byggts ut under åren 2001-2002 med hjälp av en OLAF-medarbetare, som arbetar på plats, och kommissionen har ställt 15 miljoner euro till förfogande i Polen ur Phareprogrammet för att utveckla dessa strukturer och öka effektiviteten.
Men bedrägeribekämpningen för att skydda EU:s finanser handlar inte bara om samarbete mellan medlemsstaterna och samarbetet med kommissionen, och det handlar inte heller bara om kandidatländerna, utan också om tredje land, exempelvis samarbetet med Schweiz. Här pågår fortfarande förhandlingar om avtalet rörande bedrägeribekämpning. Ni vet att detta hängde samman med förhandlingarna om avtalet rörande räntebeskattning, och Schweiz har nyligen än en gång klargjort att man även i fortsättningen anser att alla avtal som sammanhänger med de tio pågående bilaterala förhandlingarna bör slutföras samtidigt. Vi kommer även i fortsättningen att försöka att här komma fram till ett annat resultat, men man har nu en gång denna ståndpunkt i Schweiz, och det är mycket svårt att komma vidare här, särskilt som en punkt som rör Schengenavtalet är en mycket viktig del av förhandlingarna.
Avslutningsvis vill jag ta upp en sista viktig punkt. I fråga om det straffrättsliga skyddet av EU:s finanser befinner vi oss nu i en avgörande fas - det gäller arbetet i konventet. Det är ett avgörande moment. Man kan göra viktiga framsteg för att skapa en europeisk åklagarmyndighet, en plan som ju stöds både av Europaparlamentet och kommissionen. Jag vill eftertryckligen vädja till konventet att ge aktivt stöd åt detta viktiga koncept. Man befinner sig nu i den avgörande fasen.
Kommissionen kommer för övrigt att anta följdrapporten till kommissionens grönbok under nästa vecka eller senast under veckan därpå. I rapporten utvärderas resultaten av de offentliga samråden och det påvisas än en gång hur viktigt det är för hela bedrägeribekämpningskonceptet att man skapar en europeisk åklagarmyndighet. Jag hoppas att även det betänkande som här i kammaren slutbehandlas av Theato kommer att få en motsvarande tyngd inom ramen för diskussionerna i konventet.

Avilés Perea (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Jag skulle vilja gratulera Bösch för det kompletta betänkande han utarbetat. I det tar han upp de händelser som skett år 2001. Skyddet av de ekonomiska intressena och kampen mot bedrägerier är grundläggande uppgifter för att garantera Europeiska unionens medborgares rättigheter.
I Europeiska folkpartiets grupp gläder vi oss åt minskningen av nästan 40 procent av den totala volymen bedrägerier och oegentligheter från år 2000 till 2001. Den har minskat från 2 028 miljoner euro 2000 till 1 275 miljoner euro 2001. Minskningen av bedrägerier har varit generell över alla områden, förutom i strukturfonderna där det skett en ökning.
Vi beklagar dock den dåliga återbetalningsnivån, som minskat betydligt. Budgetkontrollutskottet har vid flera tillfällen uttalat sitt missnöje med det dåliga återbetalningssystemet och behovet att förbättra hanteringen. Vi hoppas också i min grupp att kommissionen uppfyller sitt löfte om nolltolerans för bedrägerier och att den informerar parlamentet på lämpligt sätt om de framsteg som görs i de olika pågående processerna, samt de nyligen inledda utredningarna.
Europeiska folkpartiets grupp anser att det är av avgörande vikt att man i anslutningsfördragen skall beakta kandidatländernas kontrollförmåga och väntar med otålighet på ett svar från revisionsrätten om de finansiella kontrollsystemen i vart och ett av dem. Vi måste dock minnas att det inte är tillräckligt att känna till vilken kontrollförmåga dessa länder har eftersom utvidgningen kommer att innebära en verklig risk för ökning av bedrägerier på grund av våra nya gränser mot Ryssland. Det kommer oundvikligen att skada gemenskapens finansiella intressen.
Vi kan inte tala om kamp mot bedrägerierna utan att tala om den framtida allmänna reformen av Europeiska gemenskapernas fördrag, som för närvarande diskuteras i konventet och som avspeglar sig i de ändringsförslag som min grupp lagt fram.
Efter publiceringen av kommissionens grönbok som handlar om skyddet av de finansiella intressena och konventets förslag till ändring av artikel 280 i fördraget, föreslås att ett nytt organ som skall vaka över skyddet av gemenskapens finansiella intressen skapas: den europeiska åklagaren. Såväl när det gäller de externa bedrägerierna som sker i de olika medlemsstaterna, som de interna bedrägerierna inom institutionerna, väntar parlamentet och särskilt budgetkontrollutskottet otåligt på ett svar från de olika medlemsstaterna om de godkänner en åklagare, samtidigt som man försöker finna en lämplig behandling av detta nya organ, särskilt när det gäller befogenheter och förhållandet till samordnings- och hjälporganet, Eurojust.
Vi vill dock att de möjliga referenser som finns i detta betänkande om rapporten om en europeisk åklagare - Theatos behörighet - skall vara mycket tydliga. Min grupp kommer förmodligen i morgon innan omröstningen att lämna något förslag för att förhindra en sammanblandning av Theatos betänkande och Böschs betänkande.

Casaca (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, herr föredragande (som jag vill gratulera för det betänkande han har överlämnat)! Jag vill börja med att påminna om att för två år sedan hade jag tillfälle att här i parlamentet kritisera, apropå OLAF:s rapport 1999, kommissionens tystnad och likgiltighet inför manipuleringen av tiotusentals ton smör under 90-talet, vilket inbegrep ett stort antal viktiga europeiska industrier. Då som nu var logiken att undersökningarna och slutsatserna i OLAF alltid är hemliga och riktar sig i slutändan till de nationella rättsliga myndigheterna, och de förblir hemliga även när dessa myndigheter inte gör något med dem och inte ens begär att de skall vara hemliga. Hemlighetsmakeriet är sådant att inte ens kommissionen, parlamentet eller rådet är medvetna om dessa oegentligheter eller dess förövare. Följaktligen är de inte heller medvetna om vilka de omedelbara och ofrånkomliga åtgärderna för att lösa tvistemål på ett politisk och administrativt plan bör vara. Hemligheten bryts normalt sett på tidningssidorna. Därifrån dyker det ofta upp anklagelser, utan meddelande eller rätt till försvar för den som inte ens ges presumtion för oskuld.
Vi är därför rädda att undersökningarna i OLAF angående avtalen mellan kommissionen och företaget Eurogram, som pågick redan under 1999, helt ignoreras av de rättsliga myndigheterna i Luxemburg, på samma sätt som kommissionen ignorerar dem, vars generalsekreterare beslutade att lägga ner processen, vilket ledde till att tiotals avtal under tiden ingicks mellan detta företag och kommissionen. I praktiska termer innebär detta att en undersökning för OLAF kan innebära en förbannelse för den som i konkreta och välbekanta fall är fullkomligt oskyldig och ser sitt namn publicerat i pressen, eller det kan bli en välsignelse för brottslingarna, som i denna ser en nästan intern och straffri sekretessgaranti. Det är en total snedvridning av rättvisan.
Jag vill här göra klart att parlamentet inte får ge efter för denna situation och att vi genast måste förändra den. Denna förändring måste först göras angående frågan om sekretessen. Det bör bara finnas sekretess i den strikta graden när det är nödvändigt för att försvara den åtalades goda namn eller för att undersökningarna skall bli framgångsrika. Såvitt inte några av dessa skäl åberopas på ett objektivt sätt och begränsat i tid av de indragna parterna, dels åtalade, dels rättsliga myndigheter, måste OLAF utan dröjsmål meddela och lämna viktig information om rättsprocessen och framför allt till Europaparlamentets budgetkontrollutskott.
Sekretessen bör vara ett undantag och inte en regel. På samma sätt tycker jag att det också har blivit dags att fråga oss hur situationen ser ut och vad myndigheterna i Luxemburg tänker göra angående flera klagomål som redan har riktats till dem från OLAF. Myndigheterna måste informeras för att kunna agera konsekvent och inte vara tvungna att basera sig enbart på rykten eller på vag information, delvis eller helt motsägelsefull, och allmänheten måste informeras på ett annat sätt, och inte bara genom informationsläckage. Det är bara detta vi kräver.

Rühle (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Även jag gratulerar herr Bösch till hans bra betänkande. Det är ett tecken på hans grundlighet och hans envishet, som överhuvud taget alltid har utmärkt budgetkontrollutskottet i det förflutna, och som också har lett till att OLAF överhuvud taget kunde inrättas.
Parlamentet har här visat sig vara en värdig väktare med tanke på medborgarkontroll, och har här också initierat en förvaltningsreform, som man kan vara stolt över. Säkert kunde OLAF - jag noterar kritiken, även den från Casacas - ibland sörja för mer öppenhet. Ibland vore det säkert erforderligt att också informera medborgarna tidigare och mer öppet om OLAF, för OLAF måste också göra mer reklam för sig själv. Ändå anser jag att vi som ledamöter även måste betona att OLAF kan betraktas som en framgång.
Vad vore Eurostat utan OLAF? Vad vore Eurostat utan de modiga vittnen som kunde gå till OLAF och lämna vittnesmål där? I dag följer man upp ärendet. Om man hänvisar till processen 1999 måste man också säga att det var UCLAF, OLAF:s föregångare, som då försökte att slå ned saken, och att OLAF - och det visar återigen att övergången från UCLAF till OLAF var riktig - hade möjlighet att ta tillfället i akt, och även gjorde detta, att återigen ta upp denna fråga på dagordningen och finna en lösning på problemet med Eurostat.
Det är förvisso klart - och jag tror att på den punkten är vi alla ense - att det finns stora problem när man går vidare med ärendet. Det är klart att det utan det andra steget, som nu äntligen måste komma, nämligen steget till en europeisk åklagarmyndighet, hela tiden beror på medlemsstaterna vilka konsekvenser som blir följden. Därför vill jag här än en gång mycket tydligt vädja till konventet att man skall ha modet i detta fall att ta detta steg. Jag befarar att medlemsstaterna inte kommer att ha modet till det. Utan konventet kommer vi här inte att lyckas, och vi behöver den europeiska åklagarmyndigheten för att göra förvaltningsreformen, som vi har initierat tillsammans med OLAF, till en verklig framgång.

Gargani (PPE-DE).
Herr talman! Jag känner att jag måste komma med några påpekanden angående Böschs betänkande om skydd av gemenskapernas ekonomiska intressen och bedrägeribekämpning, ett betänkande som besitter en viss konsekvens, som har sina fördelar och som redan har rönt den uppskattning det förtjänar i denna diskussion i kväll.
I den här texten går man dock i avsnittet ?En starkare straffrättslig dimension? - från punkt 58 till och med punkt 65 - in på införandet av en europeisk åklagare, som också har påpekats här. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden - som jag har äran att vara ordförande för - ställde sig negativt till detta och kom sedan fram till en kompromiss i fråga om Theatos betänkande, som vi måste utveckla. Detta är verkligen en grundpelare som vi måste försvara, även om vi som sagt måste hitta en jämvikt.
Att man nu föregriper detta, och på sätt och vis också lägger sig i den åtgärd som skall diskuteras under Brysselsammanträdet i slutet av mars, tror jag inte heller rationaliserar lagstiftningen. Den förenklade lagstiftning som vi talar om är ett föregripande som praktiskt taget är att sälja skinnet innan björnen är skjuten, och som gör att vi tvingas lägga fram ändringsförslag. Förslaget att införa en europeisk åklagarmyndighet, som skall bevaka de domar och brott som skadar gemenskapens ekonomiska intressen, är nämligen ganska oacceptabelt för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, eftersom Europeiska unionens rättsordning inte innehåller vare sig några straffrättsliga befogenheter eller en domarkår med alla jurisdiktionsnivåer, som kan se till att rätten till försvar tryggas. I avsaknad på detta är det ologiskt och omotiverat att införa en europeisk åklagare, och detta skulle jag vilja understryka och även säga till kommissionsledamoten, som avskrev problemet lite för snabbt.
Vi måste överväga detta noggrant, för det är för tidigt att skapa ett dylikt organ om man betänker att målen om rättsligt samarbete - som är det viktigaste här - inte har uppnåtts, och att vi måste harmonisera reglerna om straffrättsliga frågor inom medlemsstaternas organ. Det räcker inte att bara ge EG-domstolen straffrättslig behörighet: EG-domstolen och förstainstansdomstolen har tillkommit i olika syften och det är således inte nödvändigt att införa en europeisk åklagare när det räcker med att förstärka det rättsliga samarbetet, på basis av subsidiaritetsprincipen, som just är det kriterium vi bör hålla oss till. Vi bör alltså fortsätta att utöka de befogenheter som EUROJUST har, att bygga ut och samordna dessa befogenheter på europeisk nivå. De ändringsförslag som har lagts fram syftar alltså till att skapa klarhet. I övrigt kan vi acceptera allt i betänkandet. Vi är mycket rädda för att åklagarmyndigheterna i de europeiska länderna inte har den status och de befogenheter som vi skulle vilja ge den europeiske åklagaren - med Italien som enda undantag, där man håller på att förändra rättsordningen just nu medan vi talar. Det är detta som ligger till grund för vår oro i fråga om den rättsliga fastheten och det europeiska juridiska området. 
Dessa betänkligheter kommer vi att ta upp i debatten om den europeiske åklagaren, men eftersom frågan faktiskt har smugit sig in i denna åtgärd måste vi redan nu uttrycka dem här i parlamentet och vidta åtgärder i form av dessa ändringsförslag.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 11.10.)

