Parentation
Talmannen. -
Under natten mellan den 26 och 27 september 2002, sjönk ett senegalesiskt fartyg, Le Joola, nära den senegalesisk-gambiska kusten, med mer än 1 000 människor ombord. I dag, nästan två veckor senare, har man funnit 476 kroppar i havet och fortfarande saknas 500.
På parlamentets vägnar har jag skrivit och gett uttryck för våra uppriktiga kondoleanser till Senegals president Wade och bett honom framföra vårt deltagande till offrens anhöriga. Det är viktigt att vi i dag, i ett högtidligt ögonblick i tystnad, visar vår respekt för de döda och de sörjande och att vi, från det nordliga halvklotet, ansluter oss till denna afrikanska tragedi, som en gest av uppmuntran och solidaritet att Syd är av betydelse för oss. Jag ber er iakttaga en tyst minut.
(Parlamentet höll en tyst minut.)
Förra söndagen, den 6 oktober 2002, i Amsterdam, avled efter en lång tids sjukdom Hans Kunglig Höghet Prins Claus von Amsburg, make till Nederländernas drottning Beatrix. Prins Claus engagerade sig för det nederländska samhället med styrka, allvarsamhet, hängivenhet och, när så var lämpligt, med humor.
Vi är väl medvetna om hans hängivenhet för det internationella utvecklingssamarbetet. Jag skulle vilja informera kammaren och våra nederländska kolleger att jag, på era vägnar och på deras vägnar, har vidarebefordrat våra uppriktiga kondoleanser till hennes majestät drottning Beatrix och till det nederländska folket.

Talmannen. -
Det danska ordförandeskapet, representerat av Haarder, minister för EU-frågor, har uttryckt sin tjänstvillighet att, på rådets vägnar, göra ett uttalande angående situationen Irak. Det är med kort varsel som Haarder och det danska ordförandeskapet har åtagit sig detta. Jag vill på parlamentets vägnar tacka rådet och personligen tacka herr Haarder för att ha gjort det.

Talmannen. -
Den första punkten på föredragningslistan är kommissionens rapport om framstegen inför utvidgningen. Före lunch i dag godkände Europeiska kommissionen dessa rapporter. Genom att ha godkänt och offentliggjort kandidatländernas rapporter, är vi nu ett betydande steg närmare en europeisk union i sann kontinental skala.
Vi går in i slutskedet av den process som satte igång med sådan inspiration för nästan tretton år sedan, i samband med Berlinmurens fall. Våra medlemsstater, och inte bara kandidatländerna, måste var för sig och gemensamt mobilisera den nödvändiga politiska viljan för att övervinna de sista kvarvarande hindren. I denna kammare är vi fast beslutna att anstränga oss till det yttersta för att se till så att kammaren, i den mån den kan, skall bidra till att avlägsna eventuella återstående hinder från och med nu och fram till toppmötet i Köpenhamn i december.
(Applåder)
För Europa utgör denna utvidgning en extraordinär och enastående handling av försoning, läkning och möjligheter. Det är första gången på tusen år som vi i denna gamla världsdel, av fri vilja hos ett fritt och suveränt folk, kommer att gå samman, varken tvingade med kniven mot strupen eller av en gevärspipa, eller av någon annan förtryckande makt, utan genom förnuft, övertygelse och delade värderingar. Dagens debatt är en viktig anhalt i denna övning.
Jag skulle särskilt vilja ge en hyllning åt Europeiska kommissionen och dess tjänsteavdelningar, till alla dem inom ledande befattningar, och till dem inom den offentliga sektorn i kandidatländerna, som har engagerat sig i ett sådant utomordentligt förändringsarbete. Kommissionen kommer att fortsätta att ha en central roll i att leda denna övning fram till slutet. Vi närmar oss en tid då vi, den politiska gruppen, måste ta oss an våra politiska förpliktelser och nå ut till allmänheten när det gäller samförståndskalkylen.
(Applåder)

Prodi
. (IT) Herr talman, ärade parlamentsledamöter! I dag känns det extra högtidligt att ta till orda inför denna parlamentariska församling.
I början av min mandatperiod lovade jag er att utvidgningen skulle bli den allra viktigaste prioriteringen för min kommission, att min kommission skulle bli en utvidgningskommission, eftersom unionens utvidgning innebär att konsolidera ett område för fred, säkerhet och demokrati på kontinental nivå. I dag, tre år senare, står jag återigen inför er för att säga att vi har uppfyllt det löftet: kommissionen har gjort sitt arbete; kommissionen har hållit vad den lovade.
Efter en grundlig analys av de framsteg som gjorts av kandidatländerna kan jag nu meddela er namnen på de länder som vi kommer att rekommendera rådet att slutföra förhandlingarna med under 2002. Låt mig läsa upp de viktigaste avsnitten i de rekommendationer som vi antog i dag:
?Cypern, Tjeckien, Estland, Ungern, Lettland, Litauen, Malta, Polen, Slovakien och Slovenien uppfyller de politiska kriterierna. Mot bakgrund av de framsteg som dessa länder har gjort, att de tidigare uppfyllt de löften de avgett och mot bakgrund av det pågående förberedelsearbetet, anser kommissionen att dessa länder uppfyller de ekonomiska kriterierna och kriterierna som gäller införandet av gemenskapens regelverk och att de kommer att vara redo för en anslutning i början av 2004. Kommissionen rekommenderar därför att anslutningsförhandlingarna med dessa länder slutförs före årets slut, med målet att underteckna anslutningsfördraget under våren 2003.? 
Kommissionen noterar de framsteg som Bulgarien och Rumänien gjort under det senaste året och konstaterar att de båda länderna angett 2007 som det år då de kan bli medlemmar av unionen. Kommissionen kommer att göra allt som krävs för att det målet skall kunna förverkligas.
Tack vare en konstitutionell reform och en serie lagstiftningspaket har Turkiet gjort stora framsteg när det gäller Köpenhamnskriterierna. Men ändå krävs det ytterligare ansträngningar. Kommissionen rekommenderar därför att Europeiska unionen avsätter ökade resurser och förstärker föranslutningsstödet till Turkiet. Vi föreslår att anslutningspartnerskapet revideras och vi intensifierar vår granskning av lagstiftningen. Vi uppmuntrar Turkiet att fortsätta på den inslagna reformvägen för att driva på landets anslutningsprocess.
Ärade parlamentsledamöter! För bara 13 år sedan var Berlin fortfarande delat av skammens mur. Muren har nu fallit och Tyskland har återförenats. Tack vare den återvunna friheten har vi fått tillbaka den historiska gemenskapen för alla Europas folk. Vårt gemensamma öde är åter en gång att bygga upp en gemensam framtid, en framtid som grundas på de gemensamma grundläggande värdena fred, demokrati, rättsstatens principer, respekt för de mänskliga rättigheterna och skydd för minoriteter.
Under 1993 erbjöd Europeiska rådet i Köpenhamn länderna i Central- och Östeuropa en möjlighet att bli medlemmar av unionen. Sedan dess har dessa länder lagt ner ett enormt arbete som har möjliggjort en fredlig utveckling från diktatur till en stabil och aktiv demokrati.
Det är ett fantastiskt bokslut: under ett decennium har tiotals nationella, regionala och lokala val genomförts under full insyn och demokrati; tusentals lagar och förordningar har antagits för att de nya demokratierna skall få liv och för att införa gemenskapens regelverk i den nationella lagstiftningen; utbildning pågår av tiotusentals tjänstemän och domare för att de skall kunna tillämpa den nya lagstiftningen; hundratusentals valda företrädare, experter och ansvariga i fackföreningar har bekantat sig med vår politik tack vare de utbildnings- och samarbetsprojekt som vi har finansierat; samtliga tolv länder uppfyller de politiska kriterier som bestämdes i Köpenhamn och de demokratiska institutionerna har förstärkts överallt; slutligen förbättras ekonomin i de tio länderna hela tiden: tillväxttakten är snabbare än vår egen; inflation och underskott hanteras och kontrolleras; direktinvesteringarna från utlandet flyter in i allt högre takt: detta visar att marknaderna hyser förtroende.
Herr talman, ärade ledamöter! Den rapport som vi har antagit i dag pekar även på de brister som fortfarande finns kvar inom vissa sektorer, för vissa länder. Dessa luckor måste täppas till före anslutningen, och kommissionen kommer, tillsammans med myndigheterna i respektive land, att se till att problemen blir lösta så snart som möjligt. Vi är framför allt fortfarande oroade över nivån på den administrativa förmågan och rättssystemets funktion, eftersom dessa system skadats av bristen på finansiella och, än viktigare, mänskliga resurser. Vi har försökt åtgärda dessa problem genom att tillämpa ett stödprogram, för vilket 250 miljoner euro har avsatts. Det programmet börjar nu ge resultat.
Vi har också kunnat konstatera brister när det gäller införandet av regelverket på vissa viktiga områden: tullsystem, skattesystem, veterinära kontroller och växtskyddskontroller, institutionerna som förvaltar och kontrollerar jordbrukspolitiken och, slutligen, de förvaltningar som har till uppdrag att administrera och kontrollera strukturfonderna.
Vi måste dessutom lägga till två mycket allvarliga problem: korruptionen som med mycket få undantag plågar många länder och det skamliga fenomenet med människohandel. Därmed vill jag inte få sagt att inget har gjorts på dessa områden. Tvärtom, mycket har redan åstadkommits och för vissa länder är arbetet nästan slutfört. I vår rapport insisterar vi trots detta på den noggranna övervakning som kommissionen lovat att genomföra från och med nu och fram till själva anslutningsögonblicket. Vi kommer att offentliggöra en slutlig granskningsrapport sex månader före anslutningsdatum.
För att kunna hantera de komplicerade processerna i samband med anslutningen kommer kommissionen att vidta alla de åtgärder som krävs för att omorganisera sina egna tjänsteavdelningar: vi kommer å ena sidan att förstärka vår övervakning och vårt stöd när det gäller de nya medlemsstaterna efter anslutningen och å andra sidan måste vi stödja anslutningsprocessen för de länder som följer efter de länder som ingår i rekommendationen som antogs i dag.
Herr talman! Vårt mål är fortfarande att anslutningsfördraget skall undertecknas under våren 2003. Vi är med andra ord på väg in i processens slutfas. Kommissionen hoppas därför att Europeiska rådet i Bryssel den 24-25 oktober skall fatta de beslut som fortfarande krävs om de kapitel som fortfarande är öppna: jordbruket, de finansiella och institutionella frågorna. På det viset skulle vi kunna förhandla och avsluta dessa kapitel före Köpenhamn. För Bulgarien och Rumänien kommer kommissionen under den närmaste tiden att tillämpa en förstärkt föranslutningsstrategi för att rådet i Köpenhamn sedan skall kunna göra den till sin egen. För Turkiet, som ännu inte uppfyller anslutningskriterierna, kommer kommissionen i början av nästa år att föreslå en strategi som förstärks med extra finansiella resurser.
Nicefördraget är för oss en viktig punkt som man inte får bortse ifrån. Jag upprepar med andra ord mitt förtroende för de irländska väljarna som kommer att uttala sig på nytt om ett par dagar. Jag hoppas att det historiska målet att förena vår kontinent inte äventyras av den omröstningen.
Låt mig slutligen påminna om Cypernfrågan. Vi hoppas på konkreta framsteg mot en återförening av ön även om slutsatserna från Europeiska rådet i Helsingfors inte såg det som ett krav för anslutningen. Kommissionen hoppas att ett förenat Cypern skall kunna komma med i unionen och hävdar att detta skulle vara den bästa lösningen för alla. Samtidigt som kommissionen rekommenderar rådet att skyndsamt slutföra förhandlingarna med Cypern, riktar den ånyo en uppmaning till parterna att främja en återförening av ön, och vi uppmanar alla att stödja den ansträngning som för närvarande görs av FN:s generalsekreterare för att komma fram till en lösning före årets slut. Europeiska rådet i Sevilla har redan bekräftat att unionen ?kommer att beakta villkoren i en sådan global lösning i anslutningsfördraget, i enlighet med Europeiska unionens principer?.
Ärade parlamentsledamöter! Alltför ofta hör vi talas om utvidgningens risker och kostnader. Om detta kan och bör vi tala med den största tillförsikt och utan att tveka, för kostnaderna har analyserats i alla detaljer och de är förenliga med de resurser som står till förfogande. Men vi måste även och i första hand informera allmänheten om fördelarna med utvidgningen, dvs. stabiliteten i Europa, enandet av en kontinent som på ett konstlat sätt delades av historien, skapandet av världens största inre marknad. Genom utvidgningen knyter vi oss till en ekonomi med en inkomstnivå som är lägre än den som för närvarande råder i de nuvarande medlemsstaterna, men som även har en större tillväxtpotential. Detta var situationen 1985, när Spanien och Portugal slutförde sina anslutningsförhandlingar. Ingen kan längre betvivla det långsiktiga och korrekta i det beslutet, som trots allt blev mycket omdiskuterat på sin tid.
Utvidgningen är den nya fronten när det gäller det europeiska projektet. Den kommer att ge impulser till utbyte, investeringar, utbildning och forskning, förutom ekonomisk tillväxt. När det gäller belastningarna på budgeten, så vet vi att fram till 2006 kommer de att bli hållbara, eftersom de ryms i de finansiella prognoserna från Berlin. Jag vill inte dölja det faktum att anslutningen av de tio länderna inom de gränser som jag har beskrivit, kommer att medföra en icke försumbar kostnad, som emellertid till stor del i framtiden kommer att kompenseras av konsoliderings- och utvidgningsprocessens fördelar.
Men utvidgningen har inte bara ett ekonomiskt värde: dess betydelse är i första hand etisk och politisk. Utvidgningen innebär att det europeiska bygget slutförs. Den process som har gett oss ett halvsekel av fred och välstånd måste utsträckas till att omfatta hela kontinenten.
Låt oss för ett ögonblick minnas den senaste tidens historia på Balkan: tusentals döda, hela befolkningar reducerade till flyktingstatus, städer som är fullständigt förstörda. Utvidgningen blir vårt politiska mästerverk, för den förhindrar allt det. Ur den synpunkten, som ger en komplettare och korrektare bild, blir kostnaden för utvidgningen försumbar jämfört med kostnaden att inte genomföra utvidgningen.
Under de kommande månaderna måste vi med andra ord genomföra en realistisk och positiv informationskampanj: vi måste tala till våra medborgares sinnen och hjärtan. Utvidgningen sker tack vare en fast beslutsamhet, ett stort politiskt mod och en långsiktig historiesyn. Den tvingar oss dessutom att visa prov på konsekvens, för anslutningen kommer inte bara att förändra de nya länderna i grunden, den kommer även att tvinga oss själva att förändras.
Detta är konventets uppgift. De institutionella reformer som kommer att bli resultatet av det måste vara lika modiga och långsiktiga som vårt arbete har varit. Vi måste förstå att utan en grundläggande och intelligent reform av våra institutioner riskerar utvidgningens framgångar att bli ohållbara. Det nya Europa har faktiskt behov av en institutionell och geografisk ram som är stabil och tydlig och som är begriplig för samtliga våra medborgare. Med andra ord har stunden kommit för en europeisk konstitution: en konstitution som garanterar alla medborgares rättigheter och medlemsstaternas roll, en konstitution som bevarar den kulturella och språkliga mångfalden, men som förstärker solidariteten, en konstitution som leder fram till förverkligandet av en demokratisk union, en reell union av folk och av stater.
Herr talman, ärade ledamöter! Jag skulle vilja avsluta genom att blicka längre fram än denna utvidgning, bortom dess historiska och geografiska gränser. Vi bjuder in de nya länderna i unionen eftersom vi vill garantera stabilitet och fred på hela kontinenten. Men den processen måste genomföras utan att vi reser upp nya hinder just i det ögonblick när vi försöker riva dem. Den principen borde inspirera alla våra förbindelser med den nya utvidgade unionens grannar: jag tänker på Ryssland, Ukraina, Vitryssland och Moldavien. Detta blir de nya länder som blir grannar med en union som en dag även borde omfatta Balkan.
Denna uppmärksamhet mot våra nya grannar på kontinenten får emellertid inte hindra utvecklingen av en större uppmärksamhet mot länderna som gränsar till Medelhavet och som ser till oss med allt större förhoppningar, förhoppningar som vi ännu inte har kunnat uppfylla i tillräcklig omfattning.
Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Den europeiska integrationsprocessen som började för ett halvsekel sedan har gett oss beundran och respekt från hela världen. Även om det enbart är på kontinental nivå, håller vi på egen hand på att förverkliga en seriös och konkret modell för hur globaliseringen kan hanteras. Det är en demokratisk globalisering som tar hänsyn till den mänskliga dimensionen, en globalisering där samtliga medborgare är lika viktiga. Som ett positivt exempel för hela världen blickar utvidgningen långt fram i framtiden: den förenar för första gången hela kontinenten och låter oss än en gång spela en viktig roll i historien.
(Applåder)

Verheugen
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Kommissionens rekommendation i dag att redan i år slutföra förhandlingarna med tio kandidatländer är kanske den viktigaste etappen på den hittillsvarande vägen för att slutföra det största projekt som Europeiska unionen för närvarande arbetar med. Det finns ett enda skäl till dagens rekommendation - de tio länderna har förtjänat det! Dessa tio länder har av egen kraft lyckats uppfylla de otroligt svåra och krävande villkoren för en anslutning till Europeiska unionen. Jag är mycket nöjd med att kunna konstatera att kommissionen inte har sett som sin uppgift att så att säga förse ett önskat politiskt anslutningsscenario med en motivering i efterhand.
Vi har sett som vår uppgift att ge er, ledamöterna i Europaparlamentet, rådet och medlemsstaterna, en neutral och objektiv information om vilka länder som står redo, som är beredda på en anslutning, och på vilka villkor det kommer att ske. Framstegsrapporterna har inte sammanställts enligt några politiska riktlinjer. Kommissionens personal hade fått en enda sak i uppdrag. Uppdraget var att inte förtiga något, inte utelämna något, inte försköna något och klart och tydligt säga var det fortfarande finns problem. Vi kallar problemen också vid namn i våra rapporter. Men den viktiga punkten är att vi inte har identifierat något enda problem, som inte skulle kunna lösas fram till slutet av 2003.
Ni får inte missförstå den ibland mycket kritiska tonen. Man måste naturligtvis sätta det som fortfarande måste göras i relation till det som redan har skett, och om man tittar på vad kandidatländerna under de senaste tio åren har åstadkommit av förändringar och förberedelser inför anslutningen, så måste jag säga att det är en verkligt storartad historisk prestation av människorna i dessa länder, och det måste man ha den största respekt för.
(Applåder)
Kommissionen har utvecklat en metod som medger att vi fastslår var vi befinner oss och vad som måste göras, så exakt som någonsin är möjligt. Kommissionen har dessutom lagt fram förslag som rör en fortsatt observation av de ingångna förpliktelserna och även en skyddsklausul i anslutningsfördraget. Jag vill förklara det litet närmare. Först måste jag säga att vår rekommendation naturligtvis till viss del är en prognos. De nya medlemsstaterna är ju inte förpliktade att uppfylla förutsättningarna för medlemskapet redan nu, utan först vid tidpunkten för anslutningen, dvs. vi måste nu göra en bedömning av om det som återstår att göra kommer att ske under tiden fram till anslutningen eller inte. Denna bedömning är inte grundad på någon som helst känsla eller ett infall, utan den beror på garanterad kunskap om tempot och kvaliteten på förberedelseprocessen i dessa länder.
Vi kommer att fortsätta att tillämpa alla bra övervakningsinstrument även efter att förhandlingarna avslutats och efter att fördraget slutits, för att se till att alla de ingångna förpliktelserna också uppfylls, och vi föreslår att man för de första två åren efter anslutningen tar med en klausul i fördraget, som hittills aldrig har återfunnits i något utvidgningsfördrag, och som är fullständigt ny, nämligen en klausul som ser till att man snabbt och målinriktat kan vidta åtgärder om det under de första två åren efter anslutningen skulle visa sig att den inre marknaden störs på något vis, att politikområden som rör den inre marknaden inte fungerar i något visst avseende, och ?den inre marknaden? skall här uppfattas i ordets mest vidsträckta betydelse; det gäller alltså alla politikområden som har en gränsöverskridande karaktär.
Jag tror inte att denna klausul krävs därför att kandidatländerna utgör en risk - det gör de inte - utan jag tror att den är viktig därför att vi har att göra med en utvidgning som vi aldrig upplevt tidigare, och eftersom vi därför inte - i varje fall om vi är ärliga - exakt kan veta vilka anpassningssvårigheter som eventuellt kan uppträda under de första två åren. Därför är det nödvändigt att ha ett instrument med vilket vi kan reagera snabbt och flexibelt. Jag tror att det också är nödvändigt med tanke på den allmänna diskussionen i våra medlemsländer.
Innan vi har hunnit så långt att vi här i kammaren kan välkomna ledamöterna från de tio nya länderna, behövs det ännu ett par viktiga saker. För det första är det nödvändigt att Nicefördraget ratificeras, och här vill jag också ta tillfället i akt att vädja till väljarna i Irland att de, när de beslutar sig, också betänker att nationernas europeiska framtid i Europa står på spel, att det handlar om den europeiska framtiden för nationer, som inte av egen vilja har hållits undan från det europeiska enandet, utan som varit tvungna att leva skilda från oss bakom järnridån, och som nu en gång för alla vill höra till de demokratiska nationernas familj i Europa.
(Applåder)
Det andra som krävs är att medlemsstaterna vid Europeiska rådets möte i Bryssel om några dagar kommer överens om att fastslå de gemensamma förhandlingspositioner som fortfarande står öppna. Jag var litet oroad när jag i går kom hem från Ekofinrådets möte i Luxemburg, där ingenting hade hänt. Även i medlemsstaterna måste det utfärdas en brådskande vädjan om att man nu visar den nödvändiga kompromissviljan och flexibiliteten. Om tidsplanen skall kunna hållas behöver man i Bryssel enas om finanspaketet och om de institutionella frågorna.
För det tredje krävs det att kandidatländerna fortsätter sitt arbete, sina ansträngningar, och de kommer säkert att stärkas av det som kommissionen i dag har beslutat och det som har diskuterats här under eftermiddagen.
Slutligen också ett par ord om Bulgarien och Rumänien. Jag gläder mig över de framgångar som dessa båda länder har uppnått. Det är inte vi som beslutat att Bulgarien och Rumänien inte kommer att vara med i den första utvidgningsrundan. Det är deras eget beslut. De har sagt att de vill vara med 2007, och alla åtaganden som de gjort under förhandlingarna gäller 2007 och inte 2004. Kommissionen lovar högtidligt att verkligen göra allt som står i dess makt för att hjälpa dessa båda länder att uppnå detta mål. Den nuvarande utvidgningsprocessen är inte avslutad förrän även Bulgarien och Rumänien blir företrädda med sina ledamöter här i detta parlament!
(Applåder)
En sista punkt, ett kort påpekande även från min sida om Turkiet. Jag protesterar mot dem som säger att Helsingforsstrategin var fel - tvärtom! Vi kan konstatera att under den tid som gått sedan Helsingforsstrategin trädde i kraft - för ungefär 18 månader sedan - har Turkiet gjort fler framsteg när det gäller mänskliga rättigheter, demokrati och rättsprinciper än under de fem årtiondena dessförinnan. Det bör man också erkänna, och det gör vi.
(Applåder)
Men man kunde inte förvänta sig att Turkiet under dessa 18 månader skulle uppfylla alla politiska villkor för att få påbörja anslutningsförhandlingarna. Det är över huvud taget ingen kritik mot Turkiet när jag konstaterar att de ännu inte uppfyllt alla villkor. Tvärtom, jag anser att det är förvånande hur mycket de har åstadkommit på kort tid, och därför måste man uppmuntra Turkiet att fortsätta på denna väg, och kommissionen kommer att lägga fram förslag för att Turkiet skall kunna gå vidare, och att dörren skall fortsätta att stå öppen för Turkiet.
Men jag avråder från att man låter sig lockas bort från den verkliga uppgiften, nämligen att ändra detta land så att det blir i stånd att ansluta sig till Europeiska unionen. Jag avråder från att man låter sig distraheras och inlåter sig på en ofruktbar diskussion om detaljer, vilket inte kan leda till några produktiva resultat.
Dagens resultat tas emot med allra största uppmärksamhet, med stor spänning, med stora förhoppningar i många länder i Europa. Vi står nu inför uppgiften att se till att Europas medborgare inte bara förstår detta projekt, utan också är positiva till det, också verkligen vill det, och det bör inte överraska någon att det i en hel rad medlemsländer fortfarande finns stor skepsis här. Mitt intryck är att det oftast finns en avsevärd brist på information på de håll där vi fortfarande får många skeptiska reaktioner. Därför gäller det verkligen att under de kommande månaderna erbjuda människorna information, information och åter information och även göra det möjligt för dem att verkligen ta emot erbjudandena om information. Om detta inte sker kan vi få en mycket obehaglig överraskning, i varje fall i en hel rad länder, nämligen att människorna i det ögonblick när utvidgningen blir den centrala inrikespolitiska frågan, och det kommer den att bli - senast efter att fördraget slutits - kommer att säga: Varför kände vi inte till detta? Varför har ni gjort detta utan oss? Att få med medborgarna nu, det är stundens uppgift!
(Applåder)

Haarder
. (DA) Herr talman! Den tågresa som startade i Helsingfors har snart nått sitt mål, endast två stationer återstår. Det är både glädjande och imponerande att man kunnat påskynda kommissionens framstegsrapport så pass mycket att den kommit en månad tidigare än förra året. Det är tillfredsställande att vi nu har ett komplett underlag för att fatta beslut om vilka länder som är redo att avsluta utvidgningsförhandlingarna.
Inledningsvis vill jag tacka kommissionens ordförande och kommissionär Verheugen för det engagemang de visat och den energi de redan från början lagt ned när det gäller denna historiska uppgift. Jag har följt deras insats här från Europaparlamentet ända sedan de tillträdde. Det har glatt mig att se och känna deras engagemang, som även lyser igenom här i Europaparlamentets kammare i dag.
Vi har fått ta del av en objektiv genomgång rörande vilken nivå kandidatländerna befinner sig på när det gäller förberedelserna inför anslutningen. Kommissionen har bedömt att tio länder är redo att avsluta förhandlingarna. De uppfyller Köpenhamnskriterierna och beräknas före tidpunkten för anslutning år 2004 kunna uppfylla såväl det ekonomiska kriteriet som kriteriet om genomförande av gemenskapens regelverk. När det gäller den administrativa förmågan krävs i vissa avseenden ytterligare insatser och kommissionen föreslår en fortsatt övervakning av kandidatländernas förberedelser för medlemskapet.
Rekommendationen att avsluta förhandlingarna med tio länder skall behandlas på Europeiska rådets möte i Bryssel om 14 dagar. Det slutgiltiga beslutet skall behandlas vid Europeiska rådets möte i Köpenhamn om två månader.
Bulgarien och Rumänien har enligt kommissionen gjort betydande framsteg sedan de senaste rapporterna, men länderna har ännu inte nått så långt att förhandlingarna kan avslutas. Som ni vet beslutades i Sevilla att man skall göra en särskild insats avseende dessa två länder och detta skall vi likaså besluta om i Köpenhamn.
Kommissionen konstaterar att Turkiet gjort stora framsteg när det gäller uppfyllandet av Köpenhamnskriterierna. Det är en glädjande utveckling som måste fortsätta. Samtidigt konstaterar man att det ännu är en bit kvar. Turkiet uppmanas därför att besluta om ytterligare reformer och att genomföra tidigare antagna reformer för att fortsättningsvis stärka utsikterna till medlemskap. Mötet i Köpenhamn spelar enligt slutsatserna från Sevilla tidsmässigt en avgörande roll för utvecklingen av förhållandet mellan Europeiska unionen och Turkiet. Vi skall inte precis inför Europeiska rådet i Bryssel förekomma de beslut som skall fattas i Köpenhamn.
Kommissionen stöder Förenta nationerna fullt ut när det gäller dess ansträngningar avseende Cypern. Kommissionen uppmanar alla involverade parter, särskilt Turkiet, att aktivt verka för att få fram en lösning innan Cyperns förhandlingar om anslutning till Europeiska unionen avslutas. Slutsatserna från Europeiska rådets möte i Helsingfors utgör fortfarande utgångspunkten för ett ställningstagande till frågan om Cyperns anslutning.
Slutligen instämmer jag i det kommissionens ordförande och kommissionär Verheugen har sagt om den irländska omröstningen. Jag instämmer även i de uttalanden kommissionens ordförande gjort avseende de risker och omkostnader det innebär att inte utvidga. Det är nämligen förenat med mycket större risker och omkostnader att inte utvidga och av den anledningen drog vi upp riktlinjerna i Helsingfors. Det är därför tåget nu kan styra vidare mot fred, demokrati och välstånd för hela vår kontinent. Nästa station är Bryssel och sista station Köpenhamn, och de danska lokförarna står redo, startsignalen har ljudit i dag.

Poettering (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Detta är en viktig debatt, för det handlar ju om att klara av Europeiska unionens viktigaste utmaning, nämligen anslutningen av tio länder i den första rundan. Desto mer beklagar jag att man under de senaste dagarna redan kunnat läsa om ämnet för dagens debatt i den europeiska pressen, och jag ber er, herr kommissionsordförande, att i framtiden se till att man först informerar parlamentet, och sedan den europeiska allmänheten. Jag tror att det är rätt ordningsföljd, om en sådan debatt skall vara meningsfull.
(Applåder)
Efter denna mycket allvarligt menade kritik vill jag emellertid säga ett par ord av tack till kommissionen, till ordföranden Romano Prodi, till den ansvarige kommissionären Günter Verheugen, men också till Jacques Santers tidigare kommissionen och kommissionären Hans Van den Broek, för denna kommission har ju inte börjat på noll, utan Santers kommission påbörjade arbetet. Jag vill tacka alla så hjärtligt för deras stora arbete.
(Applåder)
Vi är till stor del införstådda med slutsatserna, även med namnen på de tio länder som kommissionen föreslår skall anslutas, men vi står fortfarande inför väldiga ansträngningar. Kandidatländerna har gjort väldiga ansträngningar, har det visat sig - och vi vill uttala vår största respekt för det - efter 50 år av kommunism, kommunistiskt vanstyre, kommunistisk tyranni och diktatur, och detta förtjänar vårt erkännande och vår största respekt. Men kandidatländerna har fortfarande mycket arbete framför sig, och det har även Europeiska unionen. Jag tror att det nu är viktigt att vi inte skadar kandidatländernas förtroende, och den som i dag ställer upp nya villkor för anslutningen av länderna i Centraleuropa, av Malta och Cypern till Europeiska unionen, exempelvis genom att kräva att man först måste reformera den europeiska jordbrukspolitiken, han försyndar sig mot kandidatländerna, eftersom det nämligen undergräver kandidatländernas förtroende för Europeiska unionen och dess löften! Därför måste vi nu upprätthålla förtroendet i kandidatländerna och får inte ställa upp några nya villkor.
Polen är utan tvekan det viktigaste kandidatlandet, eftersom de människor som bor där - närmare 39 miljoner - är fler än i de Övriga nio kandidatländerna. Vi måste i dag också erinra om att denna stora omvandling i Europa inte hade varit möjlig utan Polen, utan Solidarnosc - och jag säger det också här så att vi inte glömmer bort det - utan den stora andliga polska kraften på påvestolen, Johannes Paulus II, som ropade till polackerna: Var inte rädda! Det var grundvalen för den andliga och politiska omvandlingen i Europa!
(Applåder från höger)
Det får vi aldrig glömma bort! Det var också grundvalen för att Tyskland kunde enas redan för 12 år sedan. Utan Polen hade det inte varit möjligt. Därför hoppas vi att Polen är i stånd att under de närmaste veckorna och månaderna också klara av de svåra problemen i samband med anslutningsprocessen som man fortfarande har i förhandlingarna, och vi stöder kommissionen och dess förslag rörande direktbidragen.
Det finns några öppna frågor som vi gärna skulle vilja ha svar på från den tjeckiska regeringen. Hur ställer sig den tjeckiska regeringen till frågan om det exempelvis i Tjeckien fortfarande finns lagar där människorna i Europeiska unionen behandlas ojämlikt. Finns det där en diskriminering? Det vore bra om den tjeckiska regeringen kunde ge ett svar på det. Vi hoppas att Bulgarien och Rumänien, som inte hör till denna utvidgningsrunda, gör ytterligare framsteg, så att vi inom överskådlig tid också kan slutföra förhandlingarna med dessa båda länder.
Vi anser att det är rätt av kommissionen att inte sätta upp något datum för när Turkiet skall påbörja förhandlingarna. För vår grupps del vill jag säga att när det gäller Turkiets medlemskap i Europeiska unionen har vi delade åsikter. Det måste man påpeka, och det är samma sak i andra grupper. Men vi är överens om att Turkiet är en mycket viktig och avgörande strategisk partner för oss, och att vi alltid måste ha ett nära och bra partnerskap med dem.
Vi har problemet med Kaliningrad, och jag rekommenderar absolut att man för att klara av detta svåra problem ställer säkerheten i förgrunden och även Litauens suveränitet, som vi inte får ifrågasätta. På den grundvalen måste man komma fram till flexibla bestämmelser med Ryssland. Jag varnar också för en ny järnridå exempelvis mellan Polen och Ukraina; det finns runt Lemberg i Polen och i andra områden nära förbindelser, släktskap eller av regionalt slag, med Ukraina, och vi måste hitta flexibla bestämmelser som garanterar säkerheten, men som också gör det möjligt för människor att mötas.
Kommissionens ordförande har hänvisat till Medelhavsområdet. Jag har just varit i Marocko, och där är man mycket oroad för att vi, européerna, skall glömma bort Medelhavsområdet på grund av utvidgningen. Medelhavsområdet är vår granne, på samma sätt som kandidatländerna i Europas mitt, och jag rekommenderar att vi tar detta samarbete med Medelhavsområdet på lika stort allvar som våra förbindelser med Östeuropa.
(Applåder)
Om någon för 20 år sedan hade sagt att man erbjöd oss att ansluta Polen och andra länder till Europeiska unionen och frågat vad vi är beredda att betala, då hade vi varit beredda att betala vilket pris som helst för det, och låt oss därför i dag vara glada över att det är möjligt att ansluta Polen och andra länder till Europeiska unionens värdegemenskap, till demokratin, rättsprinciperna och ordningen med social marknadsekonomi, och låt oss också hälsa våra kolleger hjärtligt välkomna när de förhoppningsvis kommer att väljas vid nästa Europaval 2004! Detta är en stor dag för Europa, eftersom vi kommer att ha en gemensam, förhoppningsvis bra framtid för vår kontinent!
(Applåder)

Titley (PSE).
Herr talman! Den socialdemokratiska gruppen stöder kommissionens förslag som i dag har beskrivits. Denna dag är en historisk händelse. På många sätt markerar den en ny etapp längs den väg som Willy Brandt påbörjade under sin tid som borgmästare i Berlin. 
Innan jag dröjer mig kvar vid denna dags beskaffenhet skulle jag vilja bekräfta att det endast är tack vare kommissionens beslutsamhet som det har varit möjligt att nå dit där vi nu är. När president Prodi lanserade den nya snabbmetoden för förhandlingar innebar det en radikal förändring för förhandlingarna om utvidgningen. Jag skulle även vilja berömma kommissionär Verheugen, som har drivit sin sak med stor beslutsamhet och med en unik förmåga att bemästra detaljerna samtidigt som han upprätthållit den huvudsakliga situationen. Han har dessutom utgjort en förebild för genomsynlighet och öppenhet.
Utvidgningen är först och främst en fråga om säkerhet. Det handlar om att släppa in länder i ett politiskt och ekonomiskt system; ett system som har medfört fred, stabilitet och framgång för de länder som tillbringade en stor del av den moderna historien med att försöka förgöra varandra. Vi bör inte glömma bort det när vi diskuterar detaljerna. Det står i vår makt att återförena Europa och att skapa en union som verkligen är Europaomfattande, som är inriktad på att skapa stabilitet och välgång, inte endast för de egna medborgarna utan även bortom dess gränser.
Oundvikligen, när nu utvidgningen håller på att förverkligas, höjs rösterna från de som tvivlar. En del påstår att utvidgningen är alltför kostnadskrävande. Till dessa skulle jag vilja poängtera att under perioden 2000-2006 kommer vi att avsätta en tusendel av en procent ur EU:s BNP för kandidatländerna. Vi kommer att avsätta en procent av det som Tyskland avsatte för sin återförening. Det som vi avsätter är en bråkdel av kostnaden för Västeuropas försvar under det kalla kriget.
Den väsentliga frågan är - vad skulle det kosta att inte utvidga Europeiska unionen? Vad skulle kostnaden bli för de sociala, politiska och ekonomiska rubbningar som oundvikligen kommer att följa? En del påstår sig vara för en utvidgning, men inte ännu. De säger att vi måste vänta till dess att reformer har genomförts inom det eller det politikområdet. Men politik fungerar inte så. Vi sitter inte och väntar på fulländning. Utvidgningen är en dynamisk process som automatiskt kommer att driva fram en reformprocess inom EU. Utvidgningen är i själva verket lösningen på de problem som våra väljare oroas av - oron kring kriminalitet och narkotika, miljön, jobben och en bättre framtid för våra barn. Detta är en lämplig tidpunkt för en utvidgning. Om vi missar det här tillfället kommer det att gå förlorat för en hel generation, och reformfrågan kommer att förloras den med. Utvidgning och reformering går sida vid sida.
Jag vill inte underskatta de mycket viktiga frågorna som vi måste ta itu med. EU:s kärna utgörs av den inre marknaden och kan inte försvagas. Det kan inte bli tal om att släppa in länder som inte kan eller vill verkställa regelverket inom detta område, i synnerhet när det gäller statligt stöd, konkurrenspolitik och respekten för immateriell egendom. Det kan inte bli tal om att släppa in länder vars rättssystem är korrupt eller odugligt, eller vars administrativa förmåga inte motsvarar de uppgifter som är förestående. Det kan inte bli tal om att släppa in länder som är oförmögna eller ovilliga att vidta effektiva åtgärder för att bekämpa brottslighet eller handel med människor och narkotika. Det är därför jag välkomnar de skyddsåtgärder som kommissionen har meddelat. Jag välkomnar i synnerhet de ekonomiska skyddsåtgärderna avseende den inre marknaden, vilka vi aldrig tidigare har genomfört, och även åtagandet att genomföra ännu en utvärderingsrapport sex månader före dagen för anslutningen. Om det då skulle uppstå problem måste vi, tillsammans med rådet, stå för vår övertygelse att agera effektivt under sådana omständigheter. 
Det finns naturligtvis viktiga frågor avseende jordbruket som måste behandlas. För det första, genomförandet av Sapard har kraftigt försenats. Medel måste avsättas före anslutningen för att stärka landsbygdens strukturer och för att förhindra en flykt från landsbygden och en massarbetslöshet. Länderna i Central- och Östeuropa kommer att få problem med att samfinansiera Sapard, eftersom de blir tvungna att införliva de budgettillgångar som avsatts för åren 2000-2001 i budgeten för åren 2002-2003. Därför bör kommissionen vidta lämpliga åtgärder för att garantera att Sapardmedlen inte går förlorade på grund av att genomförandet har försenats.
Jordbrukssektorn och landsbygdsbefolkningens intressen är av betydelse för både EU och kandidatländerna. Det är därför som vi är i behov av en välavvägd lösning för jordbrukets finansiering, och som inte välter över kostnaderna på de svagaste. Därför stöder vi starkt de förslag som kommissionär Fischler lade fram i januari eftersom de till fullo är förenliga med Berlinavtalen och utvidgningens vägledning.
När vi diskuterar ytterligare reformer inom den gemensamma jordbrukspolitiken bör vi se till så att kandidatländerna ges en rådgivande roll så snart som möjligt. Vi måste ha en reform före Agenda 2000 löper ut 2006. Reformerna får emellertid inte utgöra ytterligare hinder för de slutliga anslutningsförhandlingarna, liksom utvidgningen inte bör hejda en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken.
I egenskap av före detta ordförande i den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Litauen vill jag ta upp frågan om Kalingrad. Jag vill yrka på att vi skall finna en lösning som är genomförbar för litauerna och som inte driver dem över till ?nej?-sidan.
Denna dag innebär inte slutet av en process. Denna dag innebär förhoppningsvis början till slutet av en process. Vi bör noga undersöka hur vi skall gå vidare. Vi bör komma ihåg att inte någon annan utvidgning har varit så väl förberedd som den här, men vi bör också gripa detta historiska tillfälle att gå framåt. Jag skulle, i en stund som denna, vilja uppmana till inspiration av den framlidne, storslagna Elvis Presley - ?it is now or never, tomorrow is too late? (det är nu eller aldrig, i morgon är det för sent).
(Applåder)

Talmannen. -
Tack skall du ha, Elvis! 
Watson (ELDR).
Herr talman! Många av oss hade aldrig kunnat tro att vi under vår livstid skulle få bevittna Berlinmurens fall. Den händelsen förändrade Europas utseende och inledde en frigörelseprocess i våra grannländer i Central- och Östeuropa som nu närmar sig sitt slut. Det är värt att vi erinrar oss de tretton långa år som denna process har tagit när nu skeptikernas högljudda röster försöker få utvidgningen att gå i sank.
I en tidigare debatt beskrev jag utvidgningen som en kontinuerlig utvärderingsprocess och inte en enskild prövning. Jag tackar herr Prodi för att han i dag har presenterat kommissionens utvärdering av kandidatländernas beredskap inför anslutningen till Europeiska unionen, vilket markerar att dessa länder har fullbordat ett betydande uppdrag i den processen. De närmar sig nu den slutliga prövningen under toppmötet i Köpenhamn. Utsikterna ser goda ut även om kandidatländerna fortfarande har en del hårt arbete kvar under de kommande månaderna för att kunna bestå provet.
ELDR-gruppen har alltid försökt tillämpa Köpenhamnskriterierna och tidsplanen, och att inte höja upp något land över ett annat. Därför välkomnar vi kommissionens slutsatser att de tio kandidatländerna kommer att vara redo att ansluta sig till Europeiska unionen 2004, men att övervakningen av deras förberedelser kommer att fortsätta. Det är nödvändigt att förstärka övervakningssystemet eftersom den översikt som kommissionen har överlämnat tydligt visar att det förekommer brister i beredskapen hos dessa kandidatländer och det är något som vi bör tala öppet om. Om vi vill övertyga våra egna landsmän om argumenten för en utvidgning måste det tydligt framgå att vi inte sopar problemen under mattan. Om vi visar en öppenhet angående dessa problem och om de åtgärder som vidtagits för att bemöta dem kommer vi att ha större möjligheter att övertyga de som tvivlar.
Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Vi gör oss beredda att fatta ett historiskt beslut. Om drygt ett år kommer vi att tala om EU:s 25 medlemsstater i stället för 15. Så stod det i en rubrik i går i en av Bryssels dagstidningar. Detta är i sig en god nyhet. Jag vill hälsa alla dessa europeiska folk välkomna och tror mig därmed förmedla åsikten hos de allra flesta i min grupp. Vi har en gemensam utmaning att anta: att lyckas med utvidgningen.
Men för att lyckas är det nödvändigt att inte kringgå något problem, för då blir det utvidgningens skamsna motståndare eller populistiska demagoger som tjänar på de frustrationer som uppstår. Och det är just där skon klämmer. I ert tal, herr kommissionsordförande, kringgår ni enligt min mening allvarliga problem.
Låt oss ta den mest tabubelagda frågan: gemenskapens regelverk. För er och för många andra kolleger här i församlingen utgör det en okränkbar helhet. Ett kandidatland som ifrågasätter en del av detta regelverk stänger sig ute från förhandlingarna. Ändå är alla medvetna om att regelverket medför effekter som skulle föra in dessa länder i svåra, allvarliga och farliga sociala kriser. Man löser inte dessa frågor genom att förtränga dem, tvärtom. Att dessa länder antar regelverket under press löser ingenting på sikt.
Bland de 15 medlemsstaterna finns ett antal som har utverkat kompromisser i frågor som rör deras specifika identitet, även bland de länder som var med och grundade gemenskapen. Det finns undertecknade dokument som i dag ifrågasätts, till exempel stabilitetspakten. Och bland unionens medborgare väcker regelverket diskussioner som är mycket mer långtgående än så, som ni vet. Man har en allt lägre acceptans för EU:s liberala struktur och det faktum att unionen byggs upp ovanifrån, långt ifrån folken och i slutenhet. Den här typen av debatter förs också i kandidatländerna, ända upp på mycket hög nivå. Ett bevis på detta är till exempel den grundläggande konflikten mellan å ena sidan den polska regeringen och det polska parlamentet, och å andra sidan landets centralbank, som anses alltför liberal och oberoende. När det gäller kommissionens ståndpunkt om jordbrukskapitlet talar Lettlands president rättframt om att landets befolkning har en känsla av, jag citerar, ?kolonisering?. Allt detta vet ni, men ni säger ingenting om det. Jag anser att det är ett misstag. Man får inte ner febern genom att slå sönder termometern.
Det finns en annan aspekt jag vill betona. Jag har vänner i kandidatländernas parlament som har återgett beklagliga episoder. En av kommissionens förhandlare skall ha konfronterats med kritiska påpekanden men ha satt punkt för diskussionen om sakfrågorna med dessa ord: ?Antingen skriver ni under eller också väntar ni.? Vad uppnår man med den starkes arrogans gentemot den svage? Man får en underskrift i dag och bitterhet i morgon. Det är ingen lösning. Man måste tala om det.
Jag skall bara peka på ett tredje problem. Alla känner till det, men jag anser att man också måste tala om det, eftersom det till stor del är en förutsättning för en framgång i stort. Problemet är finansieringen av utvidgningen. Om jag minns rätt hade kommissionen 1999 anslagit 40 miljarder euro för perioden 2004-2006, då det handlade om sex länder. I dag anges samma summa för tio länder. Hur kan det fungera? Och varför vänder man sig inte offentligt till de stater som vägrar att visa den finansiella solidaritet som krävs, för att påpeka att de har haft ett oförskämt stort handelsöverskott gentemot dessa länder i mer än tio år - i storleksordningen 100 miljarder euro - och att deras företag gör stora vinster i dessa länder, vinster som man gärna skulle vilja titta närmare på?
Ursäkta min uppriktighet, men det är bara genom att angripa de verkliga problemen i dag som vi har möjlighet att lyckas med utvidgningen i morgon.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionsordförande! Det verkar som om historiens vindar blåser här i kammaren. Eftersom jag har upplevt ett antal historiska ögonblick är jag något besviken över att det blåser så kallt. I dag för exakt 13 år sedan i Leipzig inleddes den första demonstration som ledde till Berlinmurens fall. Herr Poettering! Ni med er begåvning påminde oss om Solidarnosc, som vi alla känner till. Men frågan om påven, skall jag medge, den lämnar jag åt er. Jag vill dock nämna två polska hjältegrupper som ni glömde: de polska motståndsmän som kämpade mot det nazistiska barbariet och de judiska motståndsmän i Warszawas getto som också kämpade mot det nazistiska barbariet. Om man talar om Polen och kampen mot totalitära ideologier, låt oss då tala om alla de kamper polackerna har fört, mot alla totalitära ideologier.
För att tala om utvidgningen: Jag medger att jag ibland blir något förvånad över den överlägsna ton vi använder gentemot kandidatländerna. Det är uppenbart att de behöver genomföra reformer. Det är uppenbart att det är svårt att gå från en kultur av totalitarism till en kultur av demokrati och marknadsekonomi. Men i ett historiskt ögonblick som detta hade jag väntat, önskat, trott och drömt om att kommissionen skulle säga: Eftersom utvidgningen är ett spännande historiskt projekt, varför försöker inte vi européer se på oss själva i historiens ljus? Vilket EU vill vi ha om 15 år, om 20 år, med 25 medlemsstater? Och vad är det för småaktiga debatter de 15 för i dag inför utvidgningen? Det kan man fråga sig när man får höra vad som hände vid det senaste mötet i rådet (allmänna frågor), när det handlade om att ge ytterligare två säten eller vad det nu var, till Tjeckien, eller ytterligare två säten till vem det nu var. Och när man tänker på att vi inte alltid lyckas slå fast en budgetplan för jordbruket, att vi inte lyckas fastställa en budgetplan för strukturfonderna ... Varför då? För att de 15 medlemsstaterna i dag bedriver en egoismens politik, för att de är rädda för historien. Låt oss nämna saker vid deras rätta namn. De flesta regeringar frossar i historien vid högtidliga tillfällen, men tillbaka i vardagen blir de rädda för vad det var de drömde om. Därför lyckas vi inte gå framåt.
(Applåder)
Herr Verheugen! Ni sade att ni kräver mer flexibilitet av kandidatländerna när det gäller de finansiella problemen. Jag skulle vilja säga er att jag kräver mer solidaritet och passion för historien av de 15 medlemsstaterna. För det är bara med solidaritet och passion för utvidgningen som man kommer att finna lösningar på svåra frågor. För att uttrycka det enklare: jag skulle ha velat att man i dag inte förde den gamla debatten med oss - dvs. om man först skall reformera, fördjupa och sedan utvidga - utan i stället talade om de villkor som är absolut nödvändiga för att man skall lyckas med utvidgningen och med reformerna och fördjupningen av EU före utvidgningen. Det handlar inte om att bygga upp en ny barriär, herr Poettering, utan helt enkelt om att göra utvidgningen möjlig. Om EU fortsätter att fungera som det gör i dag - där ett eller annat land har vetorätt i vissa situationer - då kommer vi att gå mot en katastrof och missa en historisk möjlighet. Detta är det budskap, det jag hade velat höra att man sade för att få oss att göra snabbare framsteg och gå till botten med konventets arbete, med reformerna av jordbruket, reformerna av strukturfonderna och reformerna av EU:s rättsliga landskap - så att detta landskap blir mer demokratiskt. Man hade slutligen behövt säga detta på ett tydligt sätt. För min grupp vill jag säga att vi drömmer om att vi inom tio eller femton år - jag vet inte hur många år - har lyckats uppnå en social och miljömässig harmonisering av hela EU, från Portugal till Ungern, från Polen till Italien. En total social harmonisering. Jag vet att det kommer att ta tid, men är detta vårt projekt? Är detta vår dröm? Eller är detta något vi inte vill ha, eftersom vi vill behålla åtskillnaden oss emellan? Just detta verkar saknas i kommissionsordförandens tal. Men det gör ingenting - ibland har historien en förmåga att tvinga oss till större entusiasm. Ni kommer att få se: en dag kommer också er entusiasm att ligga i fas med historien.
(Applåder)

Collins (UEN).
Herr talman! Jag skulle kortfattat vilja säga till herr Cohn-Bendit att passion är något underbart, men om passionen inte är baserad på pragmatism och förnuft, då är den bortkastad. Om Cohn-Bendit för tillfället har ett överflöd av passion kanske han skulle kunna rikta en del av denna mot sina gröna kolleger från mitt hemland som försöker övertala väljarna att de skall rösta emot Nicefördraget. Om vi vill vara passionerade, låt då vår passion vara baserad på fakta. Faktum är att om de tio kandidatländerna som föreslagits av kommissionen - vars ansträngningar jag är tacksam för, och jag tackar i synnerhet kommissionärerna Prodi och Verheugen - skall utgöra en del av det utvidgade Europa, vilket Cohn-Bendit drömmer om, då ber jag att man uppmanar mitt hemland, på Gruppen De grönas vägnar, att de skall rösta ?ja? till Nicefördraget. Det skulle vi välkomna.
(Applåder)
Det är inte någon vidare mening med att hela tiden vara alla människor till lags. Låt våra råd till väljarkåren vara baserade på fakta. Det är fel av ledamöterna från Gruppen De gröna att säga till folket i mitt hemland att det är Amsterdamfördraget som föreskriver den utvidgningsprocess som vi talar om. Amsterdamfördraget föreskriver inte en anslutning av tio nya medlemsstater. Om vi skall få tio nya medlemsstater, vilket vi önskar, och sedan möjligen Rumänien och Bulgarien så snart som möjligt, och sedan Turkiet i vederbörlig ordning, låt oss då i så fall säga sanningen till folket; att Nicefördraget måste godkännas om det skall kunna ske.
Jag skulle vilja gratulera kommissionen för det fantastiska arbete som man har utfört med att behandla samtliga kandidatländer och för det faktum att man nu är i ett läge där man kan rekommendera tio länder för anslutning. Jag skulle vilja berömma kommissionär Verheugen för det han sade angående Turkiet. Det är viktigt att parlamentet känner till att man, under de senaste 18 månaderna, har gjort enorma framsteg i Turkiet, något som inte är att förglömma. Turkiets ställning i dagsläget skall inte på något sätt betraktas som ett avvisande från Europeiska unionens sida.
När det gäller Cypern är jag glad över de betydande framsteg som man där har gjort och att Cypern har rekommenderats åt oss. Jag skulle även vilja stödja det som kommissionen har förslagit för oss när det gäller det politiska problemet i Turkiet och Cypern, och den turkiska ockupationen av Cyperns norra del. Vi skall göra allt vi förmår för att se till så att man i detta hänseende godtar Förenta nationernas roll, eftersom det inte finns någon annan utväg.
Slutligen skulle jag vilja säga till parlamentet, till mina kolleger och vänner att, trots de bästa ansträngningarna från de som här i kammaren har försökt att, i relation till mitt hemland, förvirra begreppen om Nicefördraget så stöder det irländska folket till fullo en utvidgning. Vi kommer i slutet av nästa vecka att få en majoritet för Nicefördraget.
(Applåder)

Bonde (EDD).
Herr talman! Irland är ett av de två länder där en majoritet skulle beklaga en upplösning av Europeiska unionen. Man har testat Nicefördraget i det land som är mest positivt till Europeiska unionen - ändå röstade 54 procent nej. Det hade varit mer naturligt att fråga invånarna i andra länder om de gillar fördraget, men i stället bad man irländarna att rösta en gång till, och det kommer de att göra under hotet att utvidgningen i annat fall avstannar. Ärligt talat, finns det en enda minister som tänker stoppa utvidgningen om irländarna röstar nej? Naturligtvis inte, utvidgningen kommer att fortsätta. Den föreskrivs i Amsterdamfördraget genom ett protokoll som innebär att de fem största länderna kompenseras för förlust av sin andra kommissionär, genom att de får dubbel majoritet eller fler röster i rådet. Resultatet förhandlades fram i Nice; det är inget mästerverk, men det finns i en särskild förklaring som inte utgör en del av fördraget och därför inte heller har förkastats. Denna kan tas fram oavsett om irländarna röstar ja eller nej.
Jag vill uppmana till att man på toppmötet i Bryssel korrigerar siffrorna. Det är skandal att Ungern och Turkiet erbjuds färre platser i Europaparlamentet än länder med färre invånare. Det nya viktningssystemet är omöjligt att komma ihåg, även för ministrarna - upprätta ett enkelt system så att man kan förklara det för invånarna i de länder som snart skall rösta om medlemskap.
Visa också mer flexibilitet gentemot de länder som ansöker. Europeiska unionen bör inte i sitt välkomnande av dem agera ångvält och krossa hela den lagstiftning de själva har åstadkommit. Låt det räcka med att ställa krav på deras agerande på den gemensamma marknaden. Låt dem behålla sin frihet på alla områden där det inte finns ett dokumenterat gemensamt behov av gränsöverskridande lagstiftning. Låt dem själva bestämma om de vill behålla sina valutor.
Jordbruksmark i Tjeckien uppgår endast till 10 procent av priset på jordbruksmark i Tyskland. Varför inte låta de ansökande länderna behålla sina lagar avseende köp och försäljning av mark? Vad skulle tjeckerna säga om Sudetområdet köptes upp med tyska euro? Jag kommer själv från den del av Danmark som varit ockuperat av Tyskland. Vi har i dag en mycket god grannsämja som jag lovordar och tycker borde vara en förebild för Nordirland och andra områden där spänning råder mellan olika folkslag. Det danska protokollet angående sommarstugor medverkar till det goda förhållandet mellan danskar och tyskar. Om inte protokollet fanns skulle husen på de bästa lägena köpas upp, eftersom priset för en tysk sommarstuga är flera gånger högre än hos oss.
De övergångsordningar som avtalats med kandidatländerna inbjuder till onödig splittring och kommer att medföra många nej-röster vid folkomröstningarna.
Min grupp inrymmer olika ståndpunkter beträffande utvidgningen. Den danska Junirörelsen är mycket kritisk till de villkor vi erbjuder kandidatländerna, men vi kommer här i kammaren att rösta ja, eftersom vi respekterar kandidatländernas egna beslut. Vi hoppas att de många nya demokratierna kan blåsa nytt liv i demokratin, så att vi får ett smidigare, friare och öppnare decentraliserat Europa för alla.
Större flexibilitet skulle inneburit att även Bulgarien och Rumänien kunnat anslutas. Det är trist att de nu skall stå utanför på grund av att de har hållits kvar i fattigdom under en betydligt längre tidsperiod.

Vanhecke (NI).
Herr talman! Vi har självfallet alltid varit förespråkare för ett enat och starkt Europa, där varje europeiskt folk har sin plats och kan bevara sin kulturella särprägel. Detta gäller också för Östeuropas folk, som under decennier har levt under det kommunistiska oket och som inte på decennier har kunnat räkna med solidaritet från någon på detta halvklot, från en politisk familj på detta halvklot som nu likväl dominerar diskussionen. Jag motsätter mig därför inte principen med den europeiska utvidgningen, på villkor att det verkligen handlar om en europeisk utvidgning och inte en liten asiatisk utvidgning med ett land som Turkiet, som varken geografiskt, historiskt, politiskt eller kulturellt hör till Europa. Jag motsätter mig däremot den förhastade och dogmatiska utvidgning som förbereds i dag och som, efter vad jag fruktar, hotar att medföra stora sociala, ekonomiska, kulturella och samhälleliga problem. Problem i såväl de nuvarande medlemsstaterna, som otvivelaktigt kommer att konfronteras med ännu en stor invandringsström, som i kandidatländerna när deras högutbildade människor, ingenjörer, läkare, sjukvårdspersonal, byggnadsarbetare och så vidare otvivelaktigt kommer att lämna sitt land av ekonomiska skäl för att finna en bättre betald tjänst någon annanstans i Europa.
Om fri rörlighet för människor, varor och kapital i verkligheten kommer att medföra större fattigdom, högre invandring, mer kriminalitet, fler människor som tvingas lämna sin hembygd, för såväl de östeuropeiska länderna som för oss, ja, då måste de ansvariga politikerna först fundera ut ett sätt att göra detta enande mer harmoniskt. Låt oss därför tänka efter, låt oss genomföra den där utvidgningen, men låt oss säga: för tillfället, i dag, är fri rörlighet för personer ännu inte möjlig. Om vi inte gör detta riskerar vi att i dag lägga en tidsinställd bomb under Europa, som kanske kommer att explodera snabbare än vi själva tror, eller för att säga det med La Fontaines ord: låt oss sörja för att Europa slipper grodans tragiska öde, den groda som en gång, för snabbt, drömde om att bli en ko.

Brok (PPE-DE)
. (DE) Herr talman, herr kommissionsordförande, herr kommissionär, herr rådsordförande! Jag vill tacka kommissionen för att den under de senaste månaderna på ett utmärkt sätt har förberett denna dag, och efter vad vi hittills kunnat analysera lagt fram ett förslag, som är bärkraftigt, så bärkraftigt att vi i december kommer att kunna besluta om att välkomna tio länder till Europeiska unionen. Som ordförande i det ansvariga utskottet kan jag säga er att vi förbereder utformningen av det parlamentariska förloppet så att det skall bli så snabbt att det inte uppstår några förseningar på grund av Europaparlamentet, och så att den planerade tidpunkten för undertecknandet av fördragen kan iakttas. Jag är övertygad om att det totalt sett blir ett positivt resultat som Europaparlamentet kommer att underteckna.
Detta är ett stort ögonblick, men arbetet är inte avslutat i och med detta stora ögonblick, eftersom vi har kvar svåra förhandlingar fram till december. Det måste stå klart att vi inte kan ta kandidatländerna som gisslan för problem som vi har i det ena eller andra medlemslandet i Europeiska unionen. Vi måste vara på det klara med att man måste genomföra reformer på områden som exempelvis jordbrukspolitiken, men att dessa reformer inte får vara så utformade att de ger ett alibi för en försening. Inom Europeiska unionen måste förloppet vara sådant att man inte hittar på några nya anledningar till förseningar. Av den anledningen uppmanar vi också medlemsländernas regeringar att på bestämda områden - jordbrukspolitiken och finansieringen - där de ännu inte är överens - snarast komma fram till en överenskommelse, så att det inte beror på oss om det sker en försening av Europeiska unionens utvidgning.
Hit hör exempelvis också att vi försöker lösa Cypernfrågan så att det inte uppstår några nya spänningar och samtidigt inträffar en försening. Vi står nästan inför en olöslig uppgift, men jag tror att vi även kan klara av detta. Det måste stå klart att det inte finns någon kraft bland kandidatländerna utanför Europeiska unionen, som är berättigad att ha något inflytande på tidsplanen för utvidgningen, vilket land det än handlar om. Även detta måste vi vara klart medvetna om, i många fall, och hur detta än är menat.
Men jag anser också att det är nödvändigt att kandidatländerna gör åtskilligt, och jag tackar kommissionen för att den fäster så stor vikt vid genomförandet via administration och domstolsväsende. Kandidatländerna har mycket arbete fram till att anslutningen trätt i kraft 2004; att införliva gemenskapsrätten i den nationella rätten räcker inte! De måste också ha förmågan att genomföra den i praktiken. Det måste lämnas nödvändigt bistånd för detta, men de nödvändiga ansträngningarna måste också göras. Ansträngningarna kommer inte att upphöra i december, för då skulle vi hamna i en mycket svår situation. Det betyder också att det måste stå klart att vi då har en rättsordning, även när det gäller Tjeckien, där det inte får finnas någon diskriminering.
En EU-medborgare får i framtiden inte diskrimineras, av vilka skäl det vara må. Europeiska unionens uppgift är inte att göra upp med det förgångna, utan att börja på nytt, för att bryta kretsloppet med våld i Europa, och hit hör att alla är beredda att göra denna nystart. Jag hoppas att detta, i enlighet med utlåtanden som sammanställts på Europaparlamentets uppdrag, kommer att iakttas från alla sidor och att man kommer att utnyttja tillfället att binda samman detta med signaler, gester och handlingar, så att det kan fungera.
Låt mig säga ett par saker till, som egentligen borde utgöra den längsta delen av mitt tal. Vi själva måste göra våra läxor, vi själva är ännu inte färdiga för en utvidgning. Av den anledningen måste konventet ha framgång nästa år med avseende på en europeisk författning, eftersom detta är en förutsättning för att en större gemenskap skall fungera, och därför måste vi också göra en större ansträngning.
(Applåder)

Poos (PSE).
Herr talman! I meddelandet om framstegen inför utvidgningen bekräftar kommissionen att Cypern kommer att ingå i den första vågen av nya medlemmar, vilket beslutades vid toppmötet i Köpenhamn. Jag vill tacka kommissionen, särskilt kommissionär Verheugen, för detta förslag, som till fullo uppfyller Europaparlamentets förväntningar och som inte bör förvåna någon. Under hela förhandlingsprocessen har man kunnat konstatera att det råder perfekt samstämmighet mellan kommissionen och Europaparlamentet när det gäller Cypernfrågans viktigaste grunder. I dag framgår det också att förhandlingarna om EU-medlemskap för Republiken Cypern har varit en kraftfull katalysator för Förenta nationernas ansträngningar att lösa öns politiska problem i enlighet med bestämmelserna i internationell rätt. Trots att ingenting har uppnåtts än, och trots hoten från Ankara om annektering och kris, säger FN:s generalsekreterare i sin senaste kommuniké att han håller fast vid tanken att en politisk ramlösning är möjlig att uppnå före årets slut. I sina senaste resolutioner har parlamentet tydligt ställt upp villkor för ett sådant arrangemang, så att Cypern till fullo skall kunna åta sig sina skyldigheter som medlem av EU. Den cypriotiska federala staten måste ha en central regering och ett parlament som kan kontrollera regeringen, fatta alla slags beslut inom fördragets ramar och delta i EU:s politikområden. Staten måste också garantera mänskliga rättigheter och sörja för grundläggande friheter inom hela öns territorium. Det civila samhällets uppvaknande och de opinionsundersökningar som har gjorts i norra Cypern bekräftar att en majoritet av den turkcypriotiska befolkningen också är positiv till en EU-vänlig politik. Jag vill därför formulera en förhoppning om att en stark politisk vilja gör det möjligt att övervinna kvarvarande hinder och att unionens krafter kommer att segra över söndringens krafter. Om denna politik misslyckas eller blockeras av yttre störningar måste Europeiska rådet i Köpenhamn fatta beslut i enlighet med slutsatserna från Helsingfors.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, mina herrar kommissionärer! I Flandern har vi sedan 1800-talet drömt om att gå från att vara flamländare till att bli européer. Med en anslutning av tio nya länder blir det europeiska området för fred och stabilitet större. Området för mänskliga rättigheter och demokrati blir större. Det är en anledning till att glädja sig. Kandidatländer stimulerades starkt till att åstadkomma de nödvändiga förändringarna. Men själva har vi inte lagt ned lika stor möda på att med kraft åstadkomma de förändringar som krävs för att skapa detta verkliga Europa. 
Tidigare utvidgningar har visat att välfärden har ökat, såväl i de berörda länderna som för unionens medborgare. Prodi har sagt att kostnaderna kommer att kompenseras, men det är inte alla våra medborgare som är övertygade om detta. Tvärtom, det kommer att kosta mod och övertalningsförmåga att undanröja känslorna av osäkerhet och rädsla, framför allt i en tid av ekonomisk lågkonjunktur.
Dessutom finns det fortfarande luckor och brister. Prodi själv nämnde bedrägerierna, korruptionen och människohandeln. Man diskuterade problemen i samband med Cypern och de interna problemen i Polen. Vidare finns diskussionen om Turkiet, som tornar upp sig över allt annat. Vi får inte väcka några falska förhoppningar. Det är orsaken till att det är nödvändigt att vi också talar om för våra medborgare vad som gäller.
Som regionalister och folk utan stat känner vi mycket starkt i fråga om de fortsatta problemen med diskriminering av folk och kulturella minoriteter. Vi känner starkt i fråga om underlåtenheten att erkänna regionala och historiska realiteter i de olika ansökarländerna. Allt detta väcker frågan om vi fortfarande har tiden och instrumenten till att korrigera dessa frågor innan anslutningen verkställs. Men i dag säger vi ja till anslutningen, eftersom att säga nej skulle vara en signal om fientlighet, medan vi drömmer om just detta område för fred och stabilitet.

Abitbol (EDD).
Herr talman! För Europeiska unionen är utvidgningen en möjlighet, och utan tvekan den sista, med tanke på att unionen har misslyckats på alla andra områden. Men ingen är beredd att ta framför allt de finansiella konsekvenserna av utvidgningen, inte kandidatländerna och framför allt inte de 15 medlemsstaterna. Prodis kommission har inte varit mogen uppgiften och vi kan konstatera att angelägenheten att lyckas, att avsluta mandatperioden i Europeiska kommissionens ledning, har vägt tyngre än alla andra överväganden.
Vi vill utvidga familjekretsen men inte bygga ut vårt hus. Tvärtom, alltsedan Nice har alla vänt sig mot sitt revir. Då måste man ha mod att säga: beslutet om utvidgningen måste skjutas upp. Principen är klar, men vi måste skjuta på beslutet, åtminstone tills EU-konventet exempelvis lägger fram förslag till en ny gemensam struktur och nya funktionsregler för 25 stater. Beslutet får inte fattas i Köpenhamn i år, utan i Aten eller Rom nästa år, vilket inte kommer att försena anslutningen av nya länder om nu beslutet skulle bli positivt.
Därför kommer jag att rösta emot den rapport som kommissionen lägger fram för oss. Jag vill endast gratulera kommissionen till att ha stängt dörren för Turkiet, vilket för övrigt är ett beslut som i grund och botten är lika oförståeligt som om man hade öppnat dörren för detta land.

Raschhofer (NI).
Herr talman, ärade kolleger! Utvidgningen kommer att medföra en varaktig förändring för Europa. Just därför är det så viktigt med kvaliteten i förberedelserna. Kommissionen ger i dag grönt ljus för anslutning av tio länder, och samtidigt bekänner man att ännu inte alla kriterier uppfyllts. Paristidningen Le Figaro får, med tanke på dimensionen, ?en obehaglig känsla av att hoppa ut i rymden utan fallskärm?. Så långt skulle jag inte vilja gå, men många känsliga frågor är fortfarande öppna. Stickord är finansieringen, Cypern, Bene?dekreten. Jag är mer än besviken över den tjeckiska hållningen att inte ens vilja tala om detta. Europeiska unionen innebär att man skall tala med varandra! Jag är besviken över kommissionens hållning. Frågan är vilken värdegemenskap unionen kommer att vara i framtiden, om man helt enkelt accepterar en lag som innebär att man kan slippa straff för mord.
Jag har talat om sprickor. Mot detta står inte bara fördelar, utan möjligheten att utvidga området med säkerhet och stabilitet och övervinna Europas delning. Utvidgningen är Europas politiska försoningsidé, det är den stora chansen!

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Tretton år efter befrielsen av Central- och Östeuropa och efter ett antal år av seriöst förhandlande har vi nu nått det näst sista stadiet för anslutningen av åtta nya medlemsstater från den regionen samt två från Medelhavsområdet. Kandidaterna, som enligt allas förväntan kommer att delta som fullvärdiga medlemmar i Europavalet 2004, kommer redan inom kort att kunna delegera observatörer till detta parlament. Vi gläder oss mycket till detta. Kommissionen förtjänar stort beröm för det resultat som man lägger fram för oss, i synnerhet den person som i första hand har ansvar i detta, kommissionär Verheugen.
Vi sade i parlamentet att de lösa ändarna måste vara få och korta. Så är också fallet när det gäller övergångsperioden: ringa och kort, förutom då i fråga om miljön, av förståeliga skäl.
Om vi ser tillbaka på 1989 minns vi fortfarande den allmänna entusiasmen när de folk som varit förtryckta under lång tid återvände till Europa. Denna entusiasm finns fortfarande, och i stor skala. Det är alltså desto mer smärtsamt att se i hur hög grad detta återvändande hos vissa ministrar har urartat till ingenting annat än en fråga om pengar. Den hos vissa starkt önskvärda men felaktiga bild av verkligheten är att Europeiska unionen, och framför allt anslutningen av nya medlemsstater, skulle vara dyr, och därför skulle kräva stora uppoffringar från oss. Därutöver finns det också ett antal främlingsfientliga intuitioner som man skamlöst spekulerar om.
Sanningen, nämligen att Europeiska unionen bara kostar 1,27 procent av BNP och att ytterligare 0,14 procent har frigjorts för utvidgningen genom internt sparande, att man i Berlin har fastställt att hela proceduren således förlöper smärtfritt i budgetmässigt hänseende och att detta ligger fast till 2006, är nästan omöjlig att framföra. Och om sanningen lyckas tränga igenom finns det alltid något finansministerium som genom att skildra worst case-scenarion i kombination med starka överdrifter och ett tendentiöst återgivande av siffror är redo att på nytt stimulera latent rädsla, ställa utvidgningen i dålig dager och till och med använda kandidatländer som förhandlingsobjekt i den politiska striden med andra befintliga medlemsstater om en omprövning av jordbrukspolitiken. I det här sammanhanget överträder man det som anständigtvis är brukligt. 
Den noggrannhet med vilken kommissionen har uppträtt på rådets vägnar yttrar sig bland annat i det påståendet att det fortsatta, bestående genomförandet av förhandlingsresultaten tills vidare måste övervakas. Det kommer under de kommande åren säkert att finnas anledning till att hjälpa vissa nya medlemsstater, framför allt administrativt. Det som de redan har uppnått är verkligen fantastiskt.
Vi såg en sådan klausul redan vid förberedandet av Amsterdamfördraget. Då införde vi den ryktbara artikeln som till och med föreskriver sanktioner om en medlem begår en överträdelse på den punkt som rör rättsstat och demokrati. Denna artikel gäller oss alla. Såsom redan ofta fastställts vetenskapligt, bland annat av vår avlidna kollega Burenstam Linder, för utvidgningar ekonomiskt sett alltid med sig fördelar till alla inblandade, i ännu högre grad till de befintliga än till de nya medlemmarna. Men vad som är viktigare är vinsten om man ser till en mer rättfärdig, fredlig rättsordning i Europa, och till grundandet av en europeisk värdegemenskap. Även i detta sammanhang borde de nya medlemmarnas bidrag kunna bli omfattande. Jag hoppas att samma anda som härskade vid inledningen av integrationen av Europa i framtiden också kommer att inspirera de nya och gamla medlemsstaterna.

Swoboda (PSE).
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Kommissionens rapport innehåller mycket optimism, men även mycket realism. Jag håller med kommissionär Verheugen om att mycket har skett, men många reformer måste fortfarande genomföras, och särskilt vi parlamentsledamöter måste med visioner, med noggrannhet och pragmatism studera och bedöma rapporterna, på samma sätt som vi måste granska förhandlingsresultaten. Jag vill redan nu säga att utan ytterligare ansträngningar för att åstadkomma en inre marknad och en integration av minoriteterna - exempelvis romerna och sinterna - samt för att genomföra demokrati kan utvidgningen säkert inte lyckas. Men jag vill också säga att det ankommer på oss att ådagalägga det förhållningssätt som lämpar sig för att bygga broar.
Ordet Bene?dekreten har redan nämnts. Jag är mycket glad över de undersökningar som genomförts på uppdrag av parlamentet och som visar att det inte finns några rättsliga hinder för en anslutning av Tjeckien. Samtidigt säger jag att det vore tjänligt för klimatet i förhandlingarna och besluten om den tjeckiska regeringen hade modet att reda ut detta, vilket skulle medföra en ny bedömning av Bene?dekreten ur dagens synvinkel, men inte som ett krav eller ett villkor, utan som ett erbjudande.
Låt mig komma med ännu ett påpekande, som tidigare föredragande för Turkiet. Jag förstår att många i Turkiet, framför allt de proeuropeiska krafterna, är besvikna över att det i kommissionens förslag inte nämns något fast förhandlingsdatum för anslutningen. Jag förstår dock och stöder kommissionen i dess hållning, och ser också en stor möjlighet för Turkiet om man inte bara stirrar sig blind på ett sådant eventuellt datum, utan är beredd att tillsammans med Europeiska unionen arbeta på ett äkta ekonomiskt och politiskt partnerskap mellan Europeiska unionen och Turkiet, tills en anslutning blir möjlig. I kommissionens förslag ligger en början till detta. Det kan göras ännu mer, och det kan vi gemensamt arbeta fram under de närmaste månaderna.
Jag har i dag blivit tillfrågad om vad jag säger till mina medborgare. Vad betyder detta förslag från kommissionen? Jag skulle säga att det betyder ?ja? till anslutning, ?ja? till anslutning 2004. Men det betyder också att det beror på länderna själva, om de lägger händerna i kors eller om de är beredda att arbeta vidare på reformer. Jag hoppas att alla kandidatländer är beredda att fortsätta arbeta på de nödvändiga reformerna.
(Applåder)

Prodi
. (IT) Herr talman! Låt mig bara rikta ett tack till parlamentet för det omfattande och uppriktiga stöd som vi har fått i vårt arbete för att utvidgningen äntligen skall förverkligas.
Utan stödet från Europaparlamentet hade vi aldrig kunnat nå de mål vi har nått, och tillsammans med det vill jag nämna parlamenten i kandidatländerna. Jag har flera gånger varit närvarande i de arbetssammanträden som de har genomfört för att förbereda sig för utvidgningen och jag kan garantera att aldrig tidigare i historien har det förekommit en så djupgående, allmän och viktig demokratiskt process. Det bådar verkligen gott att denna utvidgning inleds med en så stark, gemensam och härlig demokratisk vilja.

Haarder
. (DA) Herr talman! I mitt tidigare anförande uttryckte jag min stora tacksamhet gentemot kommissionen. Jag vill gärna komplettera med ett stort tack till detta parlament och till utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik som snabbt och med mycket stor enighet beslutade att stödja detta utvidgningsprojekt. Europaparlamentet visade vägen och kan i dag se resultatet. Jag uppskattar det arbetet. Jag har lyssnat till många diskussioner inom dessa väggar, men jag har aldrig upplevt en så massiv enighet om ett så perspektivrikt projekt som det vi här lotsar framåt.
En röst avvek givetvis från de andra och eftersom jag är den ende dansk som talar här i dag vill jag ge de irländska väljarna litet konsumentupplysning. I Danmark är ingen förvånad över att Bonde nu motarbetar det nya fördraget. Han har motarbetat samtliga fördrag. Under det kalla kriget var han emot allt som stärkte de västliga demokratierna gentemot de kommunistiska diktaturerna. Han motsatte sig en dansk anslutning till EG. Han hörde till motståndarna både vid den första och andra omröstningen rörande Maastrichtfördraget. Han motarbetade Amsterdamfördraget och nu motarbetar han Nicefördraget.
Detta är helt i sin ordning, men endast om de irländska väljarna känner till att de genom att stödja Bonde stöder en person som är emot allt, och som har varit emot varje form av europeiskt samarbete. Ursäkta, herr talman, men det var bara detta jag ville framföra.

Berthu (NI).
Vi välkomnar det faktum att förhandlingarna med de tio kandidatländerna kommer att kunna avslutas i slutet av året, så att de kan bli medlemmar av Europeiska unionen i början av 2004.
Vår glädje grumlas dock av ett antal beklagliga förhållanden. Anslutningen kommer att genomföras i en hopplös röra av flera hundra undantag och övergångsbestämmelser och mot bakgrund av illa dolda hot från kommissionen mot kandidatländerna: man tillkännager redan nu att man kan komma att sända ?förebyggande varningsskrivelser? till de stater som inte anpassar sig tillräckligt snabbt och att man till och med kan komma att stämma dem vid domstolen i Luxemburg. Välkommen till det disciplinära Europa!
Om det var hit vi skulle komma hade det varit bättre om vi hade låtit dessa stater bli medlemmar av en stor europeisk politisk konfederation redan 1990 - vilket vi föreslog - där de gemensamma politikområdena skulle ha hanterats enligt en variabel geometri och där man skulle ha kunnat ansluta sig till ett politikområde steg för steg. Då skulle vi i dag inte ha stått inför den omöjliga ekvation som består i att förena disciplin och mångfald; vi skulle inte ha varit tvungna att skamlöst lämna Bulgarien och Rumänien bakom oss.
Men denna modell kommer kanske att visa sig lämplig på nytt. Vi måste be konventet under Valéry Giscard d'Estaings ledning att analysera den noggrant.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om läget i Irak.

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag tackar för möjligheten att ännu en gång få diskutera denna ytterst aktuella och besvärliga fråga med Europaparlamentet. Som jag nämnde under den senaste frågestunden om Irak den 3-4 september, infaller denna förhandling vid en tidpunkt när stor internationell uppmärksamhet riktas mot Irak och diskussioner pågår rörande det politiska agerandet gentemot landet.
När jag var här senast redogjorde jag i korta drag för utvecklingen av situationen efter Gulfkriget. Jag framhöll att Europeiska unionens ståndpunkt är tydlig. Den uttrycktes i en förklaring från ordförandeskapet den 20 maj i år, där det anges att Europeiska unionen uppmanar Irak att omedelbart efterkomma resolutionerna, i synnerhet genom att godta att vapeninspektörerna återvänder så som föreskrivs i resolution 1284. Europeiska unionen ser i detta sammanhang positivt på mötena mellan företrädare för Förenta nationerna och Irak. Vi stöder i detta avseende utan förbehåll alla ansträngningar från säkerhetsrådet och Förenta nationernas generalsekreterare. Denna ståndpunkt bekräftades vid det informella mötet mellan Europeiska unionens utrikesministrar den 30-31 augusti i Helsingör och likaså vid utrikesministermötet den 30 september och 1 oktober i Bryssel. Europeiska unionen välkomnar dessutom antagandet av säkerhetsrådets resolution 1409 av den 14 maj, dvs. resolutionen om revision av ?Olja mot mat?-programmet.
Med denna genomgång i minnet kommer jag i dag att i första hand beröra den aktuella utvecklingen när det gäller Irak med tonvikt på förhandlingarna i säkerhetsrådet om en ny resolution och på förhandlingarna med Irak om vapeninspektörernas återvändande.
För närvarande pågår förhandlingar mellan de ständiga medlemmarna av säkerhetsrådet om en ny resolution angående Irak på grundval av ett amerikanskt utkast. Förenta staterna vill ha en resolution som skärper och preciserar kraven gentemot Irak i förhållande till tidigare resolutioner, anger kortare tidsfrister avseende Iraks uppfyllande av kraven och ger mandat för en eventuell militär insats om Irak inte uppfyller kraven. Förenta staterna har klargjort att man vill att vapeninspektörerna skall få villkorslöst tillträde till alla områden, däribland också de s.k. presidentpalatsen.
Två frågor står i centrum, nämligen frågan om ett förnyat mandat från säkerhetsrådet beträffande maktutövning, samt ett villkorslöst, fritt och obehindrat tillträde för vapeninspektörerna till alla installationer och områden i Irak, däribland presidentområdena, alltså palatsen.
Vi från Europeiska unionens sida är nöjda med att Irakfrågan fortfarande ligger på Förenta nationernas säkerhetsråds bord. Det är vår förhoppning att säkerhetsrådet skall nå fram till en enig ståndpunkt i frågan.
Chefen för Förenta nationernas vapeninspektörer, svensken Hans Blix, och generaldirektör El Baradel från IAEA, som ansvarar för undersökningarna avseende Iraks atomvapenprogram, har med företrädare för Iraks regering i Wien den 30 september och 1 oktober diskuterat de praktiska arrangemangen i samband med vapeninspektörernas villkorslösa återvändande. Man har uppenbart nått enighet i en rad frågor, där de krav som ställts på Irak i de redan antagna säkerhetsresolutionerna legat till grund. Frågan om tillträde till presidentområdena kvarstår dock fortfarande.
Dessutom återstår frågor rörande tillvägagångssättet vid vapeninspektörernas återvändande, bl.a. kring på vilket sätt Unmovic, Förenta nationernas vapeninspektion, skall kunna hålla förhör med irakierna och hur Unmovics rapportering skall ske. Vapeninspektörerna kommer förmodligen inte att skickas till Irak förrän man har antagit en ny resolution som godkänns av Irak.
Det är fortfarande för tidigt att fatta beslut om innehållet i en ny resolution. Men det är mycket viktigt att man upprättar ett inspektionssystem som är effektivt och trovärdigt. Europeiska unionen fäster stor vikt vid att man följer den linje Förenta nationerna valt, både för att garantera ett omfattande internationellt stöd för avväpningen av Irak och av hänsyn till det multilaterala samarbetets och säkerhetsrådets trovärdighet och slagkraft. Det är därför positivt att den amerikanske presidenten George Bush i sitt tal i går på nytt betonade Förenta staternas beredvillighet att följa Förenta nationernas linje.
Herr talman! Det var mycket som blev sagt. Jag kan till sist konstatera att det naturligtvis hade varit bättre om denna diskussion ägt rum vid en tidpunkt då Solana kunnat delta. Men eftersom Europaparlamentet insisterade på att under alla omständigheter genomföra förhandlingen gick jag efter talmannens eftertryckliga uppmaning med på att delta i diskussionen.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag har redan uttalat mig två gånger om Irak i denna kammare. Mitt senaste inlägg var för bara en månad sedan, den 4 september, just efter det informella mötet mellan EU:s ministrar i Helsingör. Sedan dess har Irak, av lättförklarliga skäl, fortsatt att vara det viktigaste ämnet i den internationella debatten, men det finns inte vidare mycket för kommissionen att tillägga till vad som nyss har blivit sagt, eller ärligt talat, till vad som dagligen rapporteras i pressen.
Den mest uppmuntrande utvecklingen sedan jag senast talade var det tal som hölls av president Bush och som jag hörde vid FN:s generalförsamling den 12 september, och ordförandeskapet hänvisade även till det tal som han nyligen gjorde i Cincinnati. Det var sannerligen viktigt, eftersom Bush signalerade den amerikanska ledningens önskan att man, om möjligt, skulle verka inom ramen för FN för att tackla hoten från den irakiska regimen. Från jordens alla hörn har världens ledare välkomnat Förenta staternas beslut, och så gott som alla har utövat starka påtryckningar mot Irak att rätta sig efter FN:s resolutioner. Av särskild betydelse var omfattningen av de återupptagna diplomatiska ansträngningarna från Arabvärldens sida att försöka förmå Irak att bevilja inspektörerna att återvända. De ökade påtryckningarna har tydligt bidragit till att få Saddam att gå med på inspektörernas återvändande, även om hans bud bör behandlas med mycket skepticism. Vi har befunnit oss i den här situationen med Saddam Hussein tidigare, och vi har sett hur han i vederbörlig ordning dragit sig tillbaka från sina uttalade löften och givna utfästelser till en rökridå av om, men och kanske.
Europeiska unionen har varmt välkomnat beslutet från president Bush att ta itu med Irak genom FN:s system. I egenskap av union anser vi att detta är det absolut bästa och ojämförbart det mest effektiva sättet att föra ärendet framåt. Det finns egentligen inget alternativ till FN-systemets normer och internationella bestämmelser som världens ledare har fastställt och enats om för att bevara den globala säkerheten. De erbjuder den största förhoppningen att kunna undvika de potentiellt katastrofala konsekvenserna av unilaterala handlingar som påstås kunna ?lösa? regionala konflikter. Att verka genom FN skänker legitimitet och en känsla av moraliskt samförstånd åt de åtgärder som man ibland tvingas vidta.
Även under de senaste veckorna har en av EU:s medlemsstater - den som jag försynt säger mig känna till bäst - offentliggjort en detaljerad utvärdering av Iraks innehav av kemiska, biologiska och eventuellt också kärnvapen, och deras möjligheter att använda dem. Den här rapporten påvisar de risker som dessa vapen innebär för den regionala stabiliteten i Mellanöstern. Ett antal framstående institut har också delgett sin bedömning angående de hot mot den globala säkerheten som den Irakiska regimen utgör. De är alla överens om att Saddam har försökt återupprätta sina möjligheter att utveckla massförstörelsevapen, genom att utnyttja inspektörernas frånvaro under de senaste fyra åren. Jag skulle i förbigående vilja poängtera att det jobb som dessa inspektörer tidigare utfört förtjänar mer beröm än vad som ibland tillskrivits dem.
Det kanske skulle finnas utrymme för en debatt om hur pass överhängande faran är; den fara som utgörs av denna arsenal av dödliga vapen, men jag har inte upptäckt några egentliga kontroverser angående dess befintlighet.
För närvarande pågår diskussioner med och emellan EU:s medlemsstater angående villkoren för en ny resolution från FN:s säkerhetsråd avsedd att bana väg för FN-inspektörernas fullständigt villkorslösa återvändande till Irak. Som de ärade ledamöterna väl känner till så finns det åtskilliga alternativ under övervägande, och några av dem på tillskyndan av medlemsstaterna.
Som ordförandeskapet har klargjort, diskuterade de europeiska ministrarna situationen Irak senast i rådet (allmänna frågor) måndagen den 31 september. De upprepade den ståndpunkt som intagits en månad tidigare i Helsingör, och som innebär en övergripande målsättning att eliminera massförstörelsevapnen, kravet på ett villkorslöst återvändande för FN-inspektörerna med fritt tillträde till alla delar av Irak, och kravet att situationen fortsätter att behandlas inom ramen för FN:s säkerhetsråd.
Mot bakgrund av denna intensifierade internationella diplomati, anser jag - och jag hoppas att parlamentet delar denna åsikt - att det som huvudsakligen bör uppta våra tankar är följande:
För det första, under de senaste veckorna har ledare över hela världen fortsatt att återupprepa sina krav på ett multilateralt bemötande av utmaningen från Irak. De har tydligt hävdat att ett alternativ av en unilateral reaktion skulle vara väldigt oklokt. Och inte bara världens ledare; det är påtagligt att våra medborgare absolut anser att det här är den rätta vägen att lösa problemet med Irak. Nyligen genomförda undersökningar i Europa och Förenta staterna, såväl som allmänna demonstrationer, bevisar att medborgarna vill att eventuella beslut angående Irak skall fattas inom ramen för FN-systemet.
För det andra, det huvudsakliga resonemanget bakom ett eventuellt ingripande av FN är uppfattningen att världssamfundet står inför en farlig regims innehav av massförstörelsevapen. Det finns en äkta och motiverad oro för att dessa skall användas eller spridas. Det har dessutom föreslagits att dessa vapen skulle kunna levereras till terroristnätverk, även om vissa framstående offentliga personer, t.ex. Brent Scowcroft, nationell säkerhetsrådgivare åt president Bush den äldre, har uttryckt en tvivlande inställning till detta. Ytterligare andra har argumenterat att det skulle kunna finnas förbindelser mellan Irak och terroristorganisationer med global anknytning, såsom al-Qaida. Jag känner inte till något övertygande offentligt bevis för detta, men kanske har jag förbisett något.
Utvägen att i förebyggande syfte använda våld är inte någonting nytt. Till exempel beslutade världssamfundet att ingripa i Kosovo av humanitära skäl. Principen om ett humanitärt ingripande stöddes av FN:s generalsekreterare Kofi Annan i ett enastående tal för tre år sedan. Genom aktionen i Kosovo klargjorde man från världssamfundets sida att det inte längre var möjligt för ledare i världen att gömma sig bakom principen om den nationella suveräniteten för att kunna utföra vad än de önskar innanför de egna gränserna. Man erkände att även människorna har rättigheter, och inte bara staterna inom vilka de lever. Det var enligt min uppfattning ett välkommet framsteg.
Vad som emellertid tydligt framgår av de diskussioner som pågår runt om i världen är att vi behöver utveckla någon form av internationellt rättsligt ramverk för att hantera sådana omständigheter. Irak bör inte betraktas isolerat från andra likadana känsliga fall. Borde vi inte se över metoderna för att kunna styra våra internationella aktioner och identifiera de omständigheter som skulle kunna motivera ett internationellt ingripande när det finns en påtaglig och närvarande fara, både inom en suverän stat eller utanför dess gränser? Uppfattningen om den internationella rätten, som mer eller mindre har varit förhärskande sedan den westfaliska freden - vilket personer som har läst Dr Kissingers verk torde känna till - är inte längre helt giltig. Men jag har svårt att tro att en godtagbar alternativ uppfattning inte i främsta rummet skulle grunda sig på FN:s funktionssätt och förfaranden.
För det tredje, jag är säker på att de som anser att det finns ett behov av en ny resolution kommer att ta hänsyn till samtliga alternativ och scenarier. Världssamfundet bör ta itu med hur man skall utforma en resolution från FN:s säkerhetsråd eller en Irakresolution. Men de bör också tänka på vad man skall göra i händelse av att Irak vägrar foga sig. Det här är en allmän fråga av yttersta vikt eftersom den har att göra med det multilaterala systemets trovärdighet. Vi måste bevara FN:s och säkerhetsrådets maktbefogenheter, vars resolutioner vi har sett trotsas gång efter annan. I det här fallet är det Irak som trotsar, men det finns även andra i liknande situationer där motsträvighet förekommer. Vi har nu nått fram till den punkt där en sådan brist på anpassning till FN:s beslut måste behandlas på ett objektivt, seriöst och sammanhängande sätt.
Jag hoppas att vi under de följande månadernas händelseutveckling kommer att få erfara ett återförstärkande av FN:s maktbefogenheter, med fördelaktiga följder för Irak, dess region och förvisso hela världen. Vi skulle då dessutom vara i stånd att fokusera våra ansträngningar mer konstruktivt på den pågående blodiga krisen i Mellanöstern. Jag kan inte säga att jag finner några alternativa utsikter annat än djupt oroande.
(Applåder)

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag har lyssnat till den tjänstgörande rådsordförandens och kommissionär Pattens uttalanden med stort intresse, och vill inleda mitt inlägg med att påtala ett faktum: Oberoende av om Saddam Husseins regim har massförstörelsevapen eller inte, vill jag uttrycka min övertygelse om att denna regim utgör en fara för säkerheten och för den internationella freden och att detta inte är ett fantasifoster, vi har redan blivit varse detta genom invasionen av Kuwait och vi ser det fortfarande när det gäller de upprepade och provocerande kränkningarna av resolutionerna från Förenta nationernas säkerhetsråd.
Detta betyder naturligtvis inte att Europeiska unionen och världssamfundet skall reagera oöverlagt eller överdrivet. Jag anser att vi måste vara mycket försiktiga när det gäller att finna ett korrekt svar, det är uppenbart att världssamfundets svar, vilket Europeiska unionen stöder, kan får konsekvenser för förbindelserna med arabvärlden och även, som Patten sade, mycket tydliga och direkta konsekvenser för konflikten i Mellanöstern.
Herr talman! De initiativ som jag på min politiska grupps vägnar föreslår, ligger helt klart i den linje som Patten har talat om. I ett värdesystem som Europeiska unionens, som helgar fred, förståelse, enighet och solidaritet, är det självklart att våld måste vara den sista utvägen.
I den meningen måste man självklart uttömma alla politiska, diplomatiska och handelsmässiga vägar, men det är även uppenbart, herr talman, att man måste garantera Förenta nationernas inspektörer fritt tillträde, utan begränsningar eller villkor, för att de skall kunna fullgöra sitt uppdrag att undersöka om Irak har massförstörelsevapen eller inte. Om Irak inte följer Förenta nationernas resolutioner är det även självklart att man måste ta hänsyn till världssamfundets och Förenta nationernas behov av och beslutsamhet att kontrollera och kräva att resolutionerna följs.
Frågan om legitimitet, eller behovet av att kunna räkna med att Förenta nationernas säkerhetsråd ger klartecken till ett inledande av en militär aktion, är en av de frågor som vi senast i går diskuterade i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik när vi röstade om en resolution om terrorism. Det var mycket intressant eftersom Natos generalsekreterare, Robertson, gjorde ett uttalande under omröstningens gång och till svar på frågan om det var nödvändigt med klartecken från Förenta nationerna för att Nato skall agera, sade han att även om det var önskvärt ansåg han att ett mandat från Nordatlantiska rådet var tillräckligt för ett agerande från Natos sida.
Denna debatt, herr talman, är inte en struntsak, eftersom vi när Europeiska unionens snabbinsatsstyrka har blivit operativ måste ställa oss frågan om vi måste be om klartecken från Förenta nationerna för att denna styrka skall kunna agera inom ramen för ett Petersberguppdrag. Det kan ju hända att en medlem av säkerhetsrådet som har rösträtt kan avstyra en eventuell insats av Europeiska unionens snabbinsatsstyrka.
Jag ville nämna denna debatt, eftersom jag anser det vara lämpligt just nu, framför allt mot bakgrund av händelserna den 11 september, och det är uppenbart att vi måste utvecklas på området för säkerhets- och försvarspolitik.
Vi måste undersöka om Europeiska unionens snabbinsatsstyrka är förenlig med Förenta staternas initiativ att inrätta en snabbinsatsstyrka inom ramen för Nato, vi måste se i vilken utsträckning vi kan förena en användning av Natos infrastruktur för Europeiska unionens ageranden på försvarsområdet och vi måste lösa problemet med militära utgifter, eller rättare sagt, vi måste med grundlig kunskap om saken bestämma oss för om vi vill öka utgifterna eller utnyttja pengarna på ett bättre sätt.
Herr talman! Dessa frågor är mycket relevanta för den nuvarande situationen. Händelserna den 11 september kräver att världssamfundet reagerar, eftersom vi inför de hot och problem som den internationella terrorismen medför måste bemöta detta problem på ett enat sätt inom ramen för Europeiska unionen, och komma med ett gemensamt svar.
Jag anser att det bästa Europeiska unionen kan göra för att bidra till systemet och Förenta nationernas principer är att ge ett enat svar inom ramen för de internationella organisationerna, eftersom Europeiska unionens styrka är dess enighet och dess svaghet är dess söndring.

Sakellariou (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det finns frågor i samband med dagens situation i Irak, som är oomstridda, som vi alla är ense om och där vi har ett brett samförstånd. Den första är att Irak fullständigt och utan invändningar måste uppfylla samtliga beslut från FN:s säkerhetsråd. Jag är mycket tacksam mot er, herr kommissionär, för att ni sade att inte bara Irak skall göra det; men i dag talar vi här om Irak.
För det andra är vi alla ense om att vapeninspektörerna måste återvända till Irak och där obehindrat få genomsöka allt för att utföra sina uppgifter på ett riktigt sätt. De måste särskilt söka efter massförstörelsevapen och bärraketer, och sedan förstöra dem. Jag är mycket tacksam mot er, herr kommissionär, för att ni fogade ytterligare ett konstaterande till detta samförstånd, och det gläder mig särskilt att ni gjorde det, nämligen att svaret på denna situation, på detta problem med Irak måste vara multilateralt och ske inom FN:s ram. Det är den möjlighet vi har för att faktiskt lösa detta problem en gång för alla.
Det finns andra frågor där vi inte har detta samförstånd. Det är exempelvis frågan om vapeninspektörerna, som nu har fått i uppdrag att resa till Irak, måste vänta tills säkerhetsrådet har utfärdat en ny resolution. Jag tror att det skulle räcka med att FN:s generalsekreterare fastställer deras uppgift. Om det faktiskt är så att Irak innebär en stor risk, då är det ändå logiskt att dessa inspektörer skall åka till Irak så snabbt som möjligt. FN:s generalsekreterare måste samtidigt undersöka frågan om embargot. Medan inspektörerna söker efter vapen i Irak, måste villkoren än en gång fastslås för hur detta embargo kan avskaffas fullständigt. Jag anser att det är en självklarhet, men jag vill här än en gång understryka och upprepa det. Medan inspektörerna söker efter vapen i Irak får dessa bombningar, som inte grundar sig på något FN-beslut, bombningarna som görs av Förenta staterna och Förenade kungariket, inte återupptas. De skall skjutas upp - detta säger jag försiktigt - tills vi har en rapport från inspektörerna.
Slutligen bör FN förbereda en tidsplan för förstörelse av vapnen och för inspektionerna samt en tidsplan för embargot och Iraks inordning på nytt i världssamfundet. Det vore ett viktigt steg som FN kunde inleda. Jag vill i samband med FN säga följande: Om vi beslutar oss för FN, då skall vi inte bedriva något FN à la carte, dvs. följa de resolutioner från FN som passar oss, och strunta i andra eftersom de inte passar oss! I detta fall måste vi vara mycket tydliga, och jag anser att vi skall respektera och genomföra FN:s samtliga resolutioner.
(Applåder)

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Herr talman! Vi vet att en anledning till ett militärt ingripande är sökandet efter massförstörelsevapen, men det finns naturligtvis även andra orsaker. I parlamentets resolution från maj 2002 presenterades ett förslag som ännu inte har behandlats. Man föreslog att en internationell ad hoc-domstol skulle upprättas för att ställa Saddam Hussein och hans tjänstemän inför rätta, och att kommissionen skulle inrätta ett kontor för mänskliga rättigheter för att samla in bevis. 
Det finns naturligtvis olika skäl för att ingripa: ingripanden av humanitära skäl, självförsvar, artikel 51, som tillämpades i Afghanistan, och nu det nya förslaget om ett föregripande självförsvar - ett så kallat föregripande anfall - som diskuterats av president Bush, för att få till stånd ett regimskifte. Man har till och med diskuterat alternativet ?en kula i huvudet?. Men i detta parlament bör vi sannerligen ha en sak i åtanke: folket i Irak. Jag vill här yrka på att Saddam Hussein och hans tjänstemän skall ställas inför rätta i enlighet med 1948 års FN-konvention om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord.
Det här är ett så pass allvarligt brott mot mänskligheten att det aldrig kan förlåtas, och vi måste åberopa rättvisa och rättssäkerhet. Genom konventionen om bestraffning av brottet folkmord, som vi och våra allierade deltar i, är vi skyldiga att straffa alla handlingar där folkmord beordrats från konstitutionellt ansvariga makthavare. Det förutser uttryckligen att en internationell domstol kan inrättas i detta syfte, företrädesvis inom det område där brotten genomfördes, och om det inte är möjligt, så på annat håll. På så sätt skulle alla förövare kunna ställas inför rätta genom en sådan internationell paneldomstol, vars domsrätt skulle kunna fastställas med hänsyn till de förbundna parterna som har godkänt den.
Det tidigare fallet Nürnberg påminner oss att en bödel alltid är en bödel även om denne bär uniform och godtar en befallning att tortera en av sina medmänniskor. Med andra ord, att vara tjänsteman innebär inte att man är förskonad från åtal. Vi har således en oinskränkt skyldighet att inte bara vända blicken mot Saddam Hussein utan mot alla dessa tjänstemän.
Vilka är Saddam Husseins folkmordshandlingar? Tidigare har vi kunnat erfara användningen av kemiska vapen i norr, arkebuseringar av zigenare, förföljelser av judar och de assyriskt kristna, mer än 750 000 tvångsförflyttade personer, övervåld mot shiamuslimer och mot individer med iransk härkomst. Trettio år av mördande övervåld och än i dag är han ute efter de kvarlämnade av detta olycksdrabbade folk. Folkmorden gäller nu träskaraber; man har gjort slut på mer än en halv miljon människor under de senaste åren. De har, genom mord, bränder och torka, förlorat sin bygd, sitt folk, fisket, djuren, vattnet och landet, sina hem och gårdar, byarna, städerna, båtarna och jordbruket. Vi har sett en fullständig tillintetgörelse av ett unikt, karaktäristiskt annorlunda och gammalt släktfolk. Det är folkmord. Man har begärt en FN-resolution, men vi behöver föra fram bevis inför världens folk för att förändra uppfattningen om varför ett sådant händelseförlopp är nödvändigt.
Inrättandet av ett kontor för mänskliga rättigheter godkändes i princip av kommissionär Patten vid vår debatt i maj 2002. Jag uppmanar honom att inrätta detta kontor utan dröjsmål - vi har redan förlorat alltför mycket tid.

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär Patten, herr rådsordförande! I den stund vi nu talar får vi hoppas på att det inte blir ett nytt krig i Irak. Det är inte orimligt att den resolution som är på väg att antas av Förenta nationernas säkerhetsråd slutligen utformas i syfte att främja en nedrustning i Irak och inte för att legitimera en militär intervention mot detta land. Då skulle klokheten ha vunnit en oändligt stor seger över ansvarslösheten. Men denna seger är ännu inte vunnen. Kan vi göra någonting, med tanke på att beslutet skall fattas av säkerhetsrådets medlemmar? Jag är övertygad om att vi kan göra något, eftersom det är uppenbart att kraven från våra samhällen och de politiska initiativen från olika parter har utövat ett stort inflytande på de viktigaste statschefernas ståndpunkter, till att börja med på George Bush själv. Hans mål var ett regimskifte i Bagdad. I dag är det helt klart att världssamfundets mål inte kan vara annat än att avväpna Irak. Bush hade uppfordrat FN-systemet att stå, jag citerar honom ?vid vår sida eller vid sidan om?. Han tycks nu förstå att det inte är så lätt att kringgå Förenta nationernas ramar. Han teoretiserade om det förebyggande kriget. Nu framhåller han att, jag citerar honom: ?militära insatser är varken omedelbart förestående eller oundvikliga.? Men det finns ingen som låter sig luras. Den amerikanske presidenten har inte avstått från någon av sina planer, men han börjar bli medveten om att det internationella politiska livet inte är en westernfilm där han intar rollen som sheriff.
Det verkar nu vara rätt tillfälle att sätta värde på en annan lösning än krig, nämligen att sända vapeninspektörer för att övervaka nedrustningen. Det var de som under 1998 hindrade Saddam Hussein från att skaffa sig atombomben och det var de som förstörde produktionen och förråden av kemiska och biologiska vapen, de militära forskningsanläggningarna, missilerna och avskjutningsramperna. I dag, säger de, är deras erfarenhet rikare och deras utrustning mer avancerad. De står redo att omedelbart återuppta sitt arbete. Men en av dem, amerikanen Scott Ritter, föreslår tillsammans med många andra att deras återvändande förenas med ett beslut om att häva embargot - den prövning av skoningslös grymhet som för tolv år sedan påtvingades den irakiska befolkningen.
Tillsammans med andra kommer min grupp att ta initiativ bland annat i den riktningen, och ni är alla välkomna att ansluta er till dem. Min grupp anser det dessutom högst önskvärt att rådet och kommissionen uttalar sig inom kort om den nya strategiska doktrin som offentliggjordes av Bushadministrationen den 20 september. För mig är det otänkbart att Europeiska unionen inte skulle säga något om detta dokument, där man förhärligar, jag citerar, ?Förenta staternas exempellösa militära styrka? och understryker amerikanernas beslutsamhet, jag citerar igen, ?att om nödvändigt agera ensamma i förebyggande syfte, för att sprida frihetens triumfer?. Vi får inte förhålla oss passiva till en officiell bekräftelse av en sådan doktrin. En första konsekvens av denna doktrin skulle bli ett krig i Irak och den skulle - varken mer eller mindre - förstöra det kollektiva säkerhetssystem som har byggts upp kring Förenta nationernas stadga efter demokratiernas seger över nazismen. Vi väntar till sist fortfarande på att man åtminstone börjar genomföra parlamentets senaste resolution om Mellanöstern. George Bush riktar världens blickar mot Bagdad men samtidigt är hans skyddsling - som Bush nyligen betecknade som en fredens man, trots att han bryter mot alla resolutioner som säkerhetsrådet har antagit om hans land - i färd med att utsätta palestinierna för en outsägligt grym förföljelse och därmed med att dra in sitt eget folk i en ny infernaliskt ond cirkel av hämnd och hat. I alla dessa frågor, som i själva verket är en enda, har EU fortfarande inte visat vad det går för. Att vara en aktör på världsarenan är inte något man bestämmer sig för, det är något man förtjänar.
(Applåder)

Gahrton (Verts/ALE).
Herr talman! Felet med de amerikanska krigshoten mot Irak är i och för sig inte att man önskar byta ut en odemokratisk regim. Att Saddam Hussein-regimen verkligen är motbjudande har jag själv kunnat iaktta under ett flertal besök, och den har bara blivit värre. Man bör visst stödja den demokratiska oppositionen och man kan visst pröva ekonomiska bojkotter, som vi gjorde mot apartheidens Sydafrika, förutsatt att detta inte drabbar offren mer än brottslingarna, vilket är fallet i Irak. Ibland kan man t.o.m. stödja väpnad nationell befrielsekamp mot en diktator, som många av oss gjorde när det gällde de europeiska kolonialväldena i Afrika.
Om man inte vill skapa anarki måste dock alla utifrån kommande ingrepp i en suverän stats angelägenheter bygga på en jämlik, global världsordning, som gäller lika för alla. Därför måste FN:s säkerhetsråd fatta beslut om varje väpnad aktion. Militärt våld får dessutom bara tillgripas om alla möjligheter som innebär icke-våld har uttömts. Vapeninspektörerna måste därför snarast skickas tillbaka till Irak, och de amerikanska hoten om ett militärt anfall utan beslut i FN:s säkerhetsråd måste fördömas. I annat fall legitimerar man bara laglöst vilda västern-våld på andra håll i världen, t.ex. Israels massaker på palestinier eller kanske ryska ingrepp i Georgien.
Herr talman! Om EU skall kunna leva upp till anspråken på att stå för en rättskultur i motsats till den amerikanska lynchjustisen, måste EU nu med ökad kraft, inte minst när det gäller Irak, motsätta sig USA:s globala envälde och hålla fast vid en global rättsordning inom FN:s ram.

Kuntz (EDD).
Herr talman! Debatten om Irak - som ni gav oss möjlighet att hålla förra månaden i Strasbourg - fick oss att frukta det värsta, dvs. krig. Fördelen med dagens debatt är att alla talare kan konstatera hur de irakiska ståndpunkterna har förändrats under de senaste veckorna och det motstånd som finns inom FN mot den amerikanska unilateralismen och Bushadministrationens överdrifter. Vi européer kan inte bestämma oss för att bomba den komplicerade Orienten eller låta den bombas av de enkla och till och med enkelspåriga idéer som kommer från Bushdynastin, oavsett om det är fadern, som på TV-skärmarna erkänner att ?jag hatar Saddam Hussein?, eller sonen, som rättfärdigar sin besatthet av Saddam med de löjeväckande orden ?han ville faktiskt döda min pappa?. Dessa uttalanden skulle kunna få en att le, om man inte påminde sig själv om att ett krig i Irak skulle ske till priset av människoliv, givetvis både i det irakiska lägret och i de allierade militärernas läger. Jag vill här tacka PSE-gruppens talare för att påminna om, eller på nytt inleda, diskussionen om att häva embargot mot de civila irakier som har lidit så länge som elva år. Krigets pris är omöjligt att värdera på grund av den instabilitet som skulle uppstå till följd av en militär intervention i regionen, och det skulle också vara ett oåterkalleligt pris för den internationella rätten, för vi känner mycket starkt att FN:s trovärdighet står på spel i den irakiska krisen.
Vi får därför inte förlora dessa faktorer ur sikte, vid sidan om de moraliska övervägandena. Efter ett år, då Förenta staterna har gjort allt för att likställa Saddam Hussein med bin Ladin, har vi ännu inte något bevis på att Irak var inblandat i 11 september-attentaten och i al-Qaidas nätverk. På samma sätt har vi ännu inga bevis för att det i dag finns massförstörelsevapen i Irak, trots Tony Blairs dundrande uttalanden. Det enda som är säkert i dag är att Förenta staterna ser Irak och den irakiska regimen som en anomali på vägen till olja. Visst är det så. Men då är vi långt ifrån målen för den internationella koalition som européerna anslöt sig till för precis ett år sedan. I dag bör Europas länder alliera sig med Förenta staterna för att tillsammans kämpa mot det enda verkliga omedelbara och reella hotet i världen - nätverket al-Qaida. I dag kan vi inte på allvar låta världen tro att vi i morgon kan gripa mulla Omar eller Usama bin Ladin inom Babyloniens territorier.

Cappato (NI).
Herr talman! Vi i Europeiska unionen spelar i första hand rollen av bisittare snarare än aktörer när det gäller det som pågår, och det är kanske som bisittare som vi i många av våra inlägg vänder upp och ned på verkligheten och gratulerar oss själva till det som vi kanske lyckas undvika, nämligen en militär insats mot Irak. Låt oss snarare ställa oss frågan vad vi har gjort, vad vi i Europeiska unionen har kunnat göra, för att närma oss en situation som möjliggör det som vi alla hoppas på, dvs. att det inte skall behövas några militära anfall och att inspektörerna skall få fullständigt tillträde till de irakiska depåerna. Jag tror inte vi har gjort något alls och det kan kanske bland annat bero på, framför allt, eller enbart, påtryckningar från Förenta staterna, det sätt på vilket Förenta staterna har utövat dessa påtryckningar, om vi i dag, i vår egenskap av bisittare, befinner oss i ett läge där vi kan kommentera en bättre situation.
Kanske borde vi då försöka ta oss ur rollen som bisittare. Vi borde göra allt som står i vår makt för att undvika militära insatser och inte bara stå och bevittna andras misstag och riskera att ännu en gång framstå som Chamberlains, snarare än Churchills, Europa, och än en gång, på grund av oförmåga, lättja, brist på resurser och instrument, institutionella och kanske även militära, placera oss i en situation där vi är oförmögna att ingripa.
Vill vi konstruera alternativ till vapnen, till våldet, till förstörelsen? Javisst, men låt oss då börja med det! Vi måste fråga oss vilka möjligheter vi har att ingripa enligt internationell rätt för att få fram kunskap, information, för att besegra en regim som bedriver ett konstant och dagligt krig mot det egna folket, ett krig som hela tiden skördar offer i Irak och som utgör en fara för världssamfundet. Låt oss fråga oss vad vi, som europeisk union, kan göra, snarare än att stå och kommentera de goda och dåliga handlingarna från dem som åtminstone vågar ta sitt ansvar.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill särskilt rikta mig till det danska ordförandeskapet, Europaminister Bertil Haarder, och EU-kommissionens utrikestalesman Chris Patten. Detta är två personer som jag har det största förtroende för.
Enligt min mening finns det tre huvudsakliga frågor som vi som européer och demokrater måste besvara. Den första frågan gäller hur vi skall kunna förhindra att massförstörelsevapen tillverkas, sprids, säljs till internationella terrorister och kommer till användning i Europa, i Mellanöstern och över hela världen. Hur skall vi förhindra detta?
Den andra frågan handlar om FN:s säkerhetsråd. Här i Europaparlamentet arbetar många starka krafter för att vetorätten skall begränsas så långt som möjligt. Inför perspektivet med ett utvidgat EU med 25 medlemsländer säger en stor majoritet i detta parlament att vi inte kan fatta beslut med mindre än att vetorätten försvinner. Samtidigt befinner vi oss i en situation där en kommunistregering i Peking i Kina, som har föga goda meriter när det gäller mänskliga rättigheter, faktiskt har absolut vetorätt vad gäller världssamfundets viktigaste organ, FN och dess säkerhetsråd, och hur de skall agera för att förebygga våld och för att upprätthålla världsfreden. Samma rätt har man i Moskva, Paris, London och Washington.
Den tredje frågan avser hur vi skall kunna åstadkomma en förändring i Mellanöstern. Mellanöstern kan beskrivas som en tryckkokare, där vattnet bubblar och kokar. Locket ligger fortfarande på grytan, men det ögonblick då allt kan pysa över är nära förestående. Många i detta parlament gör bedömningen att militära aktioner mot Irak kommer att leda till att hela Mellanöstern kastas in i fasor och in i enda katastrof. Är emellertid en konservativ politik då man låter allt fortgå som det har gjort - FN:s säkerhetsinspektioner är förnedrade och förödmjukade och kan inte utföra sitt arbete, och Saddam Hussein, den diktator och massmördare som lät femtusen kurder gasas ihjäl i Halabja, sitter kvar vid makten i Bagdad - en väg som leder fram till demokrati och mänskliga rättigheter i Irak och i Mellanöstern? Har inte den tiden kommit då vi i Europa har ett ansvar för att inleda en förändringsprocess för demokrati, mänskliga rättigheter och mot att terrorvapen sprids från regionen i fråga? Hur besvarar ni dessa frågor?

Titley (PSE).
Herr talman! Kommissionär Patten har hänvisat till den dokumentation som lades fram av Förenade kungarikets regering före debatten i underhuset. Den dokumentationen bidrar med en hel del intressant läsning. Det som jag fann vara av störst betydelse däri var en bild av ett fotavtryck av ett av Saddam Husseins palats. Påklistrat ovanpå detta var ett fotavtryck av Buckingham Palace. Buckingham Palace utgjorde ett ytterst litet hörn av hela fotavtrycket av Saddam Husseins palats. Det här är ganska viktigt eftersom det har sagts att Saddam Hussein inte vill att någon skall gå in i hans palats. Nå, ingen av oss vill att folk skall ta våra hus i besittning. Vi har inte förstått att dessa palats i grund och botten är städer i sig själva och det är därför som alla aspekter av FN-inspektörernas mandat måste vidhållas. De måste kunna bege sig var som helst, eftersom palats av en sådan omfattning som de han äger, och han har en hel del, har utrymme att dölja stora vapenförråd. Vi måste vara klara över att det inte kommer att finnas några hinder mot inspektörernas möjligheter att komma in. 
Vi vet att Saddam Hussein är ett hot mot regionen och mot sitt eget folk, men vi vet också att vi, i världsfredens intresse, måste agera genom Förenta nationerna. Detta får inte vara ett unilateralt agerande. Emellertid måste FN-resolutionerna tydligt ställa Irak till svars, och det måste finnas en vilja att fullfölja agerandet. Det räcker inte med att bara hota. Vi måste vara beredda på att fullfölja ett sådant hot om allt annat skulle misslyckas. Vi måste behålla trycket mot Saddam Hussein. Vi måste fortsätta att upprätthålla en flygförbudszon, och därutöver ge piloterna rätt till självförsvar.
Om FN kan slutföra detta kommer vi att förändra den internationella politiken. Det kommer att uppstå helt nya förhållanden där man verkar för ett multilateralt agerande. Om FN inte klarar av att slutföra detta, kommer hela den multilaterala faktorn av internationell politik att misskrediteras och världen kommer att bli en mycket farligare plats.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Jag har nu upprepade gånger fått höra att Europeiska unionen kommer att följa samma väg som Förenta nationerna och därför vill jag fråga vart denna väg leder och hur långt man har tänkt sig att följa den.
Vi är, som Patten sade, överens om att Irak liksom alla andra skall följa Förenta nationernas resolutioner. Men skall inte Europeiska unionen och Förenta staterna också följa det internationella rättssystemet? Kan vi å ena sidan kräva att ett land skall följa Förenta nationernas resolutioner och å andra sidan acceptera aktioner som inte godkänns enligt detta rättssystem? Kort sagt, jag saknar ett entydigt svar. Kommer Europeiska unionen att kräva ett FN-mandat från Förenta nationernas säkerhetsråd innan man stöder en eventuell aktion mot Irak?
Vad händer om vapeninspektörerna inte upptäcker någonting, om de verkligen inte hittar någonting överhuvudtaget? Det har ju inte någonstans funnits skuggan av bevis för att det finns massförstörelsevapen. Om de verkligen inte upptäcker någonting, kommer Europeiska unionen då att arbeta för att häva embargot? Vi vet att ?Olja mot mat?-programmet innebär att det irakiska folket befinner sig på svältgränsen. Massor av falska rykten sprids om hur mycket pengar som kommer in, men uträkningar som genomförts med utgångspunkt i reella uppgifter visar att vartenda öre omsätts i ?Olja mot mat?-programmet, och att det är för litet. Det räcker inte ens till för att hålla det irakiska folket över svältgränsen. Programmet har lyckats utrota medelklassen och är orsaken till att Irak inte varit i stånd att reparera sitt vattenförsörjningssystem. Detta har i sin tur inneburit en våldsam ökning av barnadödligheten.
Kommer Europeiska unionen att arbeta för ett upphävande av embargot och kommer man i detta sammanhang att ha irakiska Kurdistan i tankarna? Kommer man att erinra sig om att det finns ett folk i norra Irak som kommer att utsättas för Saddam Husseins vrede så snart tillfälle ges?

Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! Trots att många röster höjs för att säga nej till ett krig i Irak fortsätter Förenta staterna att hota med nya krav, under förevändning att de bekämpar terrorismen. Vädjandena om amerikansk nationell enhet lyckas inte dölja landets sociala och ekonomiska svårigheter, den politiska förtroendekrisen och begränsningarna av de demokratiska friheterna, som många kritiserar. Ingen är ovetande om att oljan är ett av krigets mål, vid sidan om de odiskutabla argumenten om vad Saddam Husseins makt verkligen innebär, en makt som hittills har fått västländernas stöd. Ett sådant krig skulle också tjäna andra syften: att stärka den direkta dominansen över olje- och gasfyndigheterna i Mellanöstern för att stimulera tillväxten i Förenta staterna, tillfoga OPEC - ett av Washingtons svarta får - ett hårt slag, försvaga arabvärlden och hålla alla potentiella politiska motståndarmakter borta från denna del av världen.
Vi kan för övrigt inte isolera den här frågan från det nuvarande sammanhanget i regionen. Ett krig kommer bara att rasera Förenta nationernas ansträngningar för att befästa den internationella rätten för en rättvis och varaktig fred. Vi vet att ett krig skulle få tragiska följder för det palestinska folket. Beviset för detta är Ariel Sharons uttalade stöd till Bush, eftersom han i det internationella nuläget ser ett tillfälle att tillfoga nya slag mot det palestinska motståndet. Att engagera sig militärt i den här regionen innebär dessutom att man kommer att sätta arabvärlden i brand och dränka den i blod, försätta folket i misär för årtionden framöver och kasta försvagade regimer i fundamentalismens armar. Europa kommer att bli terrorismens främsta måltavla och en oroshärd där rasismen och rädslan för islam bara kommer att öka. Det är inte för sent att hindra detta krig. Vi måste överallt ta ett så starkt avstånd som möjligt från denna ensidiga amerikanska politik, och det är dags för Europeiska unionen att ta sitt ansvar, att med kraft och bestämdhet bekräfta sitt engagemang för fred, som är skälet till att EU finns.
(Applåder)

Rocard (PSE).
Herr talman! Två minuter, sex punkter.
För det första är Saddam Hussein redan en krigsförbrytare. Och han kommer uppenbart att fortsätta med det. Det enda tvivel som kvarstår är hur stora resurser han har kvar.
För det andra finns det ingen situation, hur allvarlig den än är, som tillåter att man bryter mot den privata och offentliga moralens grundläggande princip: man får inte använda medel som strider mot det mål man eftersträvar. Det mål man eftersträvar är att bygga upp freden, och därmed säger man nej till förebyggande krig och förespråkar i stället förhandlingar, vapenkontroll och upprättande av lagar.
För det tredje har jag sällan sett situationer där man har ägnat så litet kraft åt att analysera vad som skulle kunna hända om man brukade våld. Man talar endast om beslutslegitimitet och beslutsförfaranden. Man intresserar sig inte för vad beslutet skulle kunna ge upphov till.
Herr talman! EU har redan ett högkvarter. Vi förbereder en snabbinsatsstyrka. Låt oss åtminstone ställa krav på att man funderar över olika möjliga konsekvenser. Ärligt talat har jag aldrig sett en liknande brist på eftertanke.
För det fjärde, herr rådsordförande, behöver EU en stark, tydlig och offentlig ståndpunkt, något som unionen är förmögen att anta. Vi är många som ber er att skriftligen meddela FN:s generalsekreterare om Europeiska unionens ståndpunkt och att offentliggöra denna.
För det femte: det viktigaste i den här frågan är att återgå till FN:s spelregler, och det på två sätt. Det första är att övertyga Förenta nationerna om att inte ändra spelreglerna när spelet redan har börjat. Detta ingår också i den internationella hederligheten. Det andra är att föreslå att man skall hitta en lösning i två etapper. Den första etappen skulle gälla inspektörerna och deras rätt att arbeta, och den andra etappen skulle handla om vad som händer om Saddam vägrar, dvs. att använda kapitel 7 i stadgan. Vi är inte pacifister. Att bruka våld kan vara en lösning, Saddam är farlig, men nyckeln till en sådan operation är laglighet, framför allt i förhållande till resten av världen.
Den sista punkten, herr talman: allt detta är inte alls antiamerikanism. Det gäller tvärtom att lyckas med att bevara rättens överhöghet - vilket mer än majoriteten av det amerikanska folket håller med om - det framgår av opinionsundersökningar, för att undvika att en maktberusad regering glömmer bort litet väl mycket av rätt och lag när den tänker på all den kraft den skulle få ut av sin makt.

Souchet (NI).
Herr talman, herr kommissionär! Världssamfundet har ansett att den irakiska regimen - som är ansvarig för två aggressionskrig, först mot Iran och sedan mot Kuwait - utgör ett permanent potentiellt säkerhetshot mot sina grannländer. Säkerhetsrådet har därför utformat en strategi för att isolera Irak, för att förhindra att landet skaffar massförstörelsevapen, en strategi som var effektiv fram till 1998.
I dag ställer sig Förenta staterna frågan om man skall överge denna strategi och i stället anta det mycket mer radikala alternativet att starta ett förebyggande krig mot Irak, innan detta land förser sig med avgörande utpressningsmedel. Hur skall vi ställa oss till ett eventuellt genomslag för sådana ytterlighetsåtgärder? Vi bör för det första hävda att det endast är säkerhetsrådet som får besluta om ett eventuellt krig mot Irak. FN-systemet är en garant för fred och ingen har intresse av att försvaga det. Vi får inte upprepa det allvarliga misstag som begicks mot världsordningen då man startade krig mot Jugoslavien utan säkerhetsrådets godkännande. Att ensidigt utlösa ett förebyggande krig mot en suverän stat skulle vara en extrem farlig förebild, som kan komma att åberopas i framtiden av varje land som försöker lösa sina problem, till exempel Indien eller Pakistan i fråga om Kashmir.
För det andra bör vi hävda att man endast får besluta om ett sådant krig i den händelse Irak klart och tydligt vägrar att tillämpa säkerhetsrådets resolutioner. Inspektörernas mandat får därför inte lämna utrymme för tvetydigheter, men man får heller inte i förväg spekulera om att inspektionerna kommer att misslyckas. Då skulle man förringa det anmärkningsvärt effektiva arbete som FN:s och IAEA:s inspektörer gjorde mellan 1991 och 1998 och därmed säga nej till alla framtida delegationer för nedrustningskontroll. Det som kan fördömas är den passivitet världssamfundet har visat genom att ha godtagit fyra års tomrum efter det att inspektörerna utvisades från Irak, vilket har underlättat för landet att stärka sin potential. För att uppnå effektivitet får säkerhetsrådet självklart inte utesluta någon hypotes på förhand. Om man oavsett vad som händer utesluter bruk av våld på förhand, vilket till exempel den tyska regeringen föreslår, försvagar man världssamfundets ställning.
Man måste slutligen absolut undvika att en olämplig intervention i Irak försvårar den prioriterade internationella kampen mot den islamiska terrorismen. Utlöser man ett förebyggande krig utan att Irak har vägrat att tillämpa säkerhetsrådets resolutioner, riskerar man att dubbelt upp äventyra det nödvändiga fortsatta arbetet med att nedmontera den islamiska terrorismens nätverk. En sådan operation skulle kunna framkalla, vilket Philippe de Villiers framhöll i går i talarstolen i den franska nationalförsamlingen, ett islamistiskt bakslag och en upplösning av den internationella koalition som bildades efter den 11 september.

Naïr (GUE/NGL).
Herr talman! När det gäller Irak har västländerna varit verkligt upprörda i flera månader. Inspektionerna stoppades 1998 och 2002 upptäckte president Bush att Irak utgör ett hot. Frågan är allvarlig, eftersom amerikanerna i själva verket har använt den irakiska frågan för att försöka få igenom ett nytt begrepp i de internationella förbindelserna, nämligen det förebyggande kriget. De krävde att FN:s inspektörer skulle få återvända utan villkor. Den irakiska regeringen godtog detta. I dag är det Förenta staterna som vägrar FN:s inspektörer att återvända till Irak. De vill nu att en resolution antas som ger dem möjlighet att bruka våld med automatik. President Bushs tal från i går rubbade inte på det villkoret. Han vidhåller detta villkor. I själva verket är det de irakiska oljeresurserna som Förenta staterna eftertraktar; genom att kontrollera dem kan de diktera en prispolitik för resten av världen.
Vi måste se upp! Kampen mot terrorismen efter de barbariska attentaten den 11 september får inte hamna i den amerikanska administrationens händer för att omvandlas till en imperialistisk strategi för att erövra världen. En militär intervention mot Irak skulle i dag få skräckinjagande konsekvenser i Mellanöstern. Den skulle frigöra alla slags etniska och fanatiska idéer. Den skulle gynna en frammarsch för den islamiska traditionalismen. Ett krig mot Irak - och detta måste man inse i dag - ett krig mot Irak skulle den arabisk-muslimska allmänheten uppfatta som ett krig mot hela den arabisk-muslimska världen. Därför finns det ingen arabisk regim som i dag stöder Washingtons ståndpunkt. Två länder har förklarat sig vara motståndare till denna strategi: Frankrike och Tyskland. Jag anser att detta hedrar Europa. Skulle en ny resolution antas får den inte på något sätt innehålla en princip om automatisk återgång till att bruka våld. Vi måste säga nej till en sådan instrumentalisering av säkerhetsrådet.
Jag skulle vilja ställa en fråga till er, herr Patten, och till er, herr Haarder: varför föreslår inte Europeiska unionen och kommissionen till Arabförbundet, till alla arabiska länder, att man tar ett gemensamt initiativ för att återintegrera Irak och häva embargot? Det är det bästa sättet för att kämpa för demokratins pånyttfödelse i Irak.

Lucas (Verts/ALE).
Herr talman! Det finns inget tvivel om att Saddam Hussein är en brutal diktator. Det är inte ett tillräckligt skäl för att inleda ett förebyggande anfall mot Irak. Om det vore det skulle vi anfalla många länder runt om i världen. 
Vi bör vara på det klara med att den motiverande kraften för detta krig i första hand är att försöka se till så att en tillgång till oljan säkras. President Bush kan naturligtvis inte erkänna detta. I stället får vi veta att vi tvingas gå i krig för att förstöra Saddams massförstörelsevapen. Låt oss tala klarspråk om detta; vår moraliska auktoritet hade kanske kunnat vara litet starkare om inte vi också hade haft massförstörelsevapen.
Jag skulle även vilja tala om Förenta nationerna. Kommissionär Patten sade att det skänker legitimitet att verka genom FN. Jag håller med om att det är ett steg mot legitimitet. Det är ett nödvändigt men otillräckligt krav för varje slags agerande eftersom FN:s förfarande i sig självt är ytterst ofullkomligt. För att framtvinga ett medgivande från FN:s säkerhetsråd inför det första Gulfkriget, använde sig Förenta staterna av mutor, utpressning och hot, och de kommer att göra likadant igen.
Den resolution som Förenta staterna för närvarande försöker få igenom i säkerhetsrådet är inte utformad för att avvärja ett krig utan snarare för att provocera fram ett krig. De förslag som läckt ut liknar ingenting så mycket som en plan för en obehindrad invasion.
Ett befogat krig, i den mån som något sådant kan påstås finnas, kan endast fullföljas när alla fredliga medel är uttömda. I det här fallet är fredliga medel inte bara outtömda, de har avsiktligt undvikits.
(Applåder)

Berthu (NI).
Herr talman! Efter min kollega Souchets utmärkta inlägg vill jag bara ta en minut i anspråk för att framföra två vädjanden.
Låt oss för det första noga följa Förenta nationernas rutiner för att kräva nedrustning i Irak. Saddam Hussein är en mordisk tyrann, ett verkligt hot mot freden. Vårt tillvägagångssätt får inte erbjuda honom minsta blotta, som han självklart skulle utnyttja för att framställa sig själv som ett offer och försöka vilseleda debatten.
Men samtidigt får vi just inte gå vilse bland mindre viktiga detaljer. Vi måste hålla kursen med största beslutsamhet. Det gäller att hindra denna regim från att tillfoga skada och framför allt från att använda massförstörelsevapen. Det är ett fredsvillkor, åtminstone i denna region.
Låt oss därför inte gripas av det tal som vänder på ansvaret, som nästan gör Saddam Hussein till en oskyldigt förföljd, för det innebär i realiteten att man bara viker sig inför hoten.

De Keyser (PSE).
Herr talman! Efter den 11 september bildades en bred internationell koalition för att kämpa mot terrorismen. För oss européer är denna kamp fortfarande aktuell. 52 länder ger i dag fortfarande skydd till al-Qaidas vilande nätverk. Efter det att president Bush höll sitt tal om tillståndet i nationen den 30 januari i år, var det mer än en europé som blev konfunderad. Ondskans axelmakter hade inte längre något att göra med den internationella terrorismen. Lyckligtvis var kommissionär Patten tydlig då och tog avstånd från en manikeisk och ensidig amerikansk politik. I dag försöker man apropå Irak tvinga på oss begreppet förebyggande krig, som inte förekommer inom den internationella rättens ramar. I dagens tal från den amerikanska regeringen kan ingen längre särskilja oljeintressena från den legitima oron för massförstörelsevapen och den lika legitima oron för de mänskliga rättigheterna och personen Saddam Hussein, som Bush förklarar att han har fattat hat mot. Vi får inte blanda ihop de här frågorna, eftersom de måste hanteras på olika sätt.
Europa har alltid följt Förenta nationernas säkerhetsråd. Men sedan några månader har vi fått se ett försök till uppköp av den internationella rätten, med Förenta staterna som påskyndare, vi har fått se en politik med dubbla normer: i ena stunden kränks de mänskliga rättigheterna och resolutionerna från FN:s säkerhetsråd i ett land utan att detta sanktioneras, i andra stunden skall samma förhållanden sanktioneras.
Vi kan också bevittna en inre splittring i Europeiska unionen, vilket är tragiskt, och förberedelser inför ett krig som skulle bli en verklig kamp mellan civilisationer och utan tvekan stärka den terrorism vi vill bekämpa. I denna armbrytning och kamp mot klockan står FN:s och EU:s trovärdighet på spel. En sak är säker: om det blir en militär intervention i Irak kommer det irakiska folket, som redan har fått lida så mycket, att försvara sig till siste man, och vi kommer inte att ta oss in i Bagdad som befriare.

Wyn (Verts/ALE).
Herr talman! Det skulle vara en allvarlig missuppfattning att betrakta det förestående anfallet mot Irak som en ny omständighet. Vi känner alla till att anfallen mot Irak i omfattande skala redan har kommit igång i landets flygförbudszoner. Jag vet inte i enlighet med vilka internationella avtal som de har tillåtits fortsätta, men sådana anfall har endast intensifierat och förvärrat läget i landet.
Hur än vi, som parlament, ser på det föreslagna anfallet mot Saddam Hussein kan vi inte betrakta det separat för sig. Anfallet skulle, tillsammans med räderna mot Palestina, uppfattas som ett anfall mot själva Arabvärlden. Det skulle, tillsammans med hotet mot oljeförsörjningen, globalisera en konflikt som redan håller på att trappas upp.
Vi fördömer oförbehållsamt Saddam Hussein för hans regim som förtrycker minoriteter och kränker demokratin i Irak. Ett förnuftigare och mer produktivt internationellt tillvägagångssätt skulle vara att försvara och trygga självbestämmandet för alla Iraks minoriteter, särskilt de fem miljoner kurder i landets norra delar som utgör en fjärdedel av Iraks befolkning. Mänskliga fri- och rättigheter i Irak skulle främjas bättre om vi antog ett tillvägagångssätt där minoriteterna förenades med världssamfundet i en gemensam front för att störta Saddam och alla övriga världens diktatorer.

Napoletano (PSE).
Herr talman! Mycket har blivit sagt. För min del skulle jag vilja ställa ett par frågor till kommissionären och till rådets ordförande, för jag tycker det verkar som om Europa och de europeiska regeringarna än en gång är djupt splittrade, och det är inte bra. Trots ordförandeskapets ansträngningar läser vi varje dag i tidningarna om hur stort avståndet är mellan de europeiska regeringarnas ståndpunkter. Låt mig ställa följande fråga: eftersom Frankrike ingår i säkerhetsrådet - det är det enda europeiska land som ingår där - finns det någon samordning med de övriga europeiska regeringarna när det gäller den franska ståndpunkten? Vad tillför en andra resolution till de avtal som redan ingåtts i Wien när det gäller att skicka inspektörer?
För det tredje ställer sig allmänheten i våra respektive länder många olika frågor, kära kolleger, bland annat om embargot. Allmänheten ställer sig med all rätt frågan: hur är det möjligt att diktatorn Saddam, under tio års embargo som har drabbat civilbefolkningen, har lyckats åter bygga upp sin vapenarsenal, kanske även när det gäller kärnvapen? Om detta har varit möjligt, så tror jag man måste starta en undersökning i FN:s regi för att reda ut vem som har kränkt vapenembargot, detta embargo som har medfört ett så stort lidande för civilbefolkningen. Och om embargot har kränkts av medlemmar av säkerhetsrådet, så måste ni inse att även säkerhetsrådet förlorar sin trovärdighet.
Vi måste vara konsekventa i våra resonemang, vi måste inse vilken metod som är den bästa för att uppnå maximala resultat utan att andra skall betala priset i form av lidande och försämrade internationella relationer. Detta är, enligt min mening, Europas roll, men den här gången, ännu en gång, har vi inte iklätt oss den rollen. Slutligen anser jag att Europa med största allvar borde ta itu med frågan om kampen mot terrorismen och instrumenten för att bekämpa den, såväl vad gäller Förenta staterna som de auktoritära regimerna.

Obiols i Germà (PSE).
Herr talman! Kommissionär Patten har rätt när han säger att även om situationen fortfarande är mycket komplicerad och allvarlig, har den utvecklats under de senaste dagarna och är nu mer välavvägd, processen har mognat och blivit tydligare och den allmänna opinionen har även den förändrats, särskilt Förenta staterna.
President Bush sade inför en omröstning om en resolution i kongressen att resolutionen inte innebär att en militär aktion är nära förestående eller oundviklig, och den brittiske ministern Straw, sade under förhandlingarna i säkerhetsrådet att ?vi föredrar en resolution men vi har aldrig uteslutit och kommer aldrig att utesluta att det blir två resolutioner?.
Det uttalande som Blix och Elbaradei, som leder Förenta nationernas inspektörsgrupper, har gjort är även det viktigt. De påtalar att de arrangemang som irakierna godtog i Wien i förra veckan enligt deras åsikt är tillräckliga för ett effektivt genomförande av inspektionerna.
I denna kritiska situation har de grundläggande problemen nyligen betonats av en medborgare i Förenta staterna, som förvisso inte är vem som helst: han vann röstantalet i de senaste presidentvalen. Jag talar om Al Gore, som har påtalat något uppenbart: att den viktigaste och mest brådskande frågan just nu är kampen mot terrorismen, och särskilt kampen mot dem som utförde attackerna den 11 september.
I det här sammanhanget kritiserade Gore att president Bush har ödslat bort - jag citerar ordagrant - de enastående reaktionerna av sympati, god vilja och solidaritet som följde på attentaten den 11 september som - sade han - har ersatts av en atmosfär av fruktan och reservation gentemot Förenta staternas administration.
I den här situationen, som utvecklas förhållandevis gynnsamt, anser jag att det är nödvändigt att tillämpa eftertryckliga och välavvägda kriterier för att återuppta kriget mot terrorismen, och detta kräver att Europa genomför främst två prioriteringar: att man snabbt samordnar agerandet med Förenta nationerna och säkerhetsrådet och för det andra, att man lägger ned all energi för att inspektörerna skall kunna slutföra sina framtida uppgifter med framgång.

Souladakis (PSE).
Herr talman! Under de senaste dagarna har Europeiska unionen stått inför - och står förvisso fortfarande inför - två avgörande politiska frågor som har att göra med dess gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Frågan om Internationella brottmålsdomstolen för krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten fick enligt min uppfattning största möjliga uppmärksamhet i Europeiska unionens råd.
Nu har vi krisen i Irak, som verkligen måste få rådets största uppmärksamhet. Och vad exakt innebär det? FN och dess beslutsfattandeförfaranden har stöttat den internationella rättsliga ordningen under de senaste 50 eller 60 åren, och har använts för att lösa de allvarligaste politiska frågor. Vi får inte under några omständigheter sätta den här båten i gungning, eftersom det inte vore någon enkel eller okomplicerad uppgift att finna en ny rättslig ordning som kan stötta de internationella förbindelserna.
Med tanke på detta får Europeiska unionen, när den står inför skilda åsikter om hur problemet med Irak skall hanteras, inte under några omständigheter gå utanför de gränser som fastställs i resolutionerna från FN:s säkerhetsråd. För det andra måste Europeiska unionen upprätta gränser, in i minsta detalj, för hur långt vi får gå när det gäller att kontrollera Saddam Husseins vapenarsenal. Om det visar sig att han inte har några massförstörelsevapen eller anläggningar för att tillverka sådana, måste Europeiska unionen emellertid ha ett klart, ovillkorligt svar på frågan om embargo, samtidigt som man övervakar utvecklingen för att se till att Saddam Hussein eller någon annan i Irak inte hemfaller till förfaranden som omfattar tillverkning av massförstörelsevapen.
Vi måste dock erkänna att vi som europeisk union måste vara oberoende när det gäller vissa beslut med avgörande internationella följder. Vi kan inte bara foga oss efter vem som helst som råkar ha makten i Förenta staterna vid en viss tidpunkt, där Clintonadministrationen går i en riktning och Bushadministrationen i en annan. Och undersökningen om Saddam Hussein har massförstörelsevapen borde omfatta alla som har tillhandahållit material eller expertkunnande. De måste också ta sin del av skulden.
Låt oss slutligen inte glömma de miljoner människor som lider, låt oss inte glömma de barn som dör och låt oss inte glömma att vi, Europeiska unionen, inte får vara omänskliga.

Theorin (PSE).
Herr talman! Vi befinner oss på gränsen till ett krig, ett krig som kan få förödande konsekvenser, inte bara för Iraks folk och för hela Mellanöstern, utan även för världen i övrigt. I det läget måste sans och förnuft ta överhand över förenklade känslouttryck.
Världens nationer har efter det förödande andra världskriget skapat Förenta nationerna såsom det instrument som skall garantera världsfreden, och som Patten säger finns det inget alternativ till FN för att bevara den globala säkerheten. I internationell rätt har nationerna enats om reglerna för militärt ingripande för att rädda världsfreden. Därav framgår klart att beslut om sådant ingripande skall fattas av FN:s säkerhetsråd. Att som USA och Salafranca Sánchez-Neyra välja när det passar att följa FN:s beslut får förödande konsekvenser för hela det internationella rättssystemet. Detta innebär att man underkänner och medvetet motarbetar FN. Är detta det rättssystem de konservativa står för? Den starkes rätt och internationell laglöshet? Eller skall alla länder ha samma rätt att ingripa i så kallat förebyggande syfte? Vad händer då?
Det är självklart att Irak skall följa FN:s beslut och tillåta inspektörerna att utföra sitt arbete utan villkor. En överenskommelse har också ingåtts mellan Hans Blix och Irak om att inspektörerna skall tillåtas att återuppta det arbete som faktiskt avbröts när USA och England började bombningarna förra gången. Inspektörerna borde nu per omgående få börja sitt arbete. Det finns ingen ursäkt för diktatorn Saddam Husseins brott mot FN-resolutionerna. Irak skall, liksom alla andra länder, följa de beslut FN fattar. Detta gäller självfallet också Israel. Om motivet är att Irak inte följt FN:s beslut och därför måste bombas, vad skall vi då göra med Israel som konstant bryter mot FN-resolutioner?
EU måste göra klart för världens största demokrati, USA, att den internationella folkrätten måste följas av alla länder och att nävrätten inte godtas, inte ens mot diktatorer.

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag vill sammanfatta mina svar i några få synpunkter. De är inte nya, men jag tycker ändå att det är viktigt att de framförs.
Jag skulle vilja varna för en bagatellisering av Irakproblemet genom jämförelser med andra länder. Saddam Hussein är lyckligtvis ett särfall med en mycket speciell förhistoria. All erfarenhet visar att man inte kommer någon vart med Saddam Hussein om man i förväg utesluter maktutövning. Irak bör och skall efterleva de krav säkerhetsrådet ställt upp. Vapeninspektörerna skall äga villkorslöst tillträde, även till Saddam Husseins stora palats.
Europeiska unionen kommer även i fortsättningen att stödja säkerhetsrådets ansträngningar och arbeta för ett enigt agerande - det är viktigt för Förenta nationernas och säkerhetsrådets trovärdighet och slagkraft och det är viktigt i förhållande till Irak men också för det framtida multilaterala samarbetet. Europeiska unionen stöder alltså även i fortsättningen säkerhetsrådets arbete i syfte att finna en så fredlig lösning som möjligt.
Det är positivt att den amerikanske presidenten nyligen sagt att krig inte är oundvikligt och att han vill utnyttja möjligheten att följa Förenta nationernas linje.
Slutligen vill jag säga några ord angående ett eventuellt upphävande av embargot. Det har företagits en översyn av ?Olja mot mat?-programmet. Det är Saddam Hussein som hittills inte har utnyttjat de möjligheter detta inneburit och därmed stillat hungern hos sin befolkning. Det beror på att han även när det gäller denna sak är fullständigt likgiltig inför levnadsvillkoren för vanliga människor i Irak. Han har en annan prioritering. Om vi skall få honom att tänka på sina egna medborgare och på freden både i regionen och i övriga delar av världen så måste vi stå eniga - även i detta parlament.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om rådets och kommissionen uttalanden om sysselsättningsstrategin och två betänkanden för utskottet för sysselsättning och socialfrågor:
(A5-0313/2002) av Bastos om kommissionens meddelande om kommissionens handlingsplan för kompetens och rörlighet.
(A5-0304/2002) av Bushill-Matthews om kommissionens rapport till Europaparlamentet och rådet: Initiativ för tillväxt och sysselsättning - Åtgärder för finansiellt stöd till innovativa och sysselsättningsskapande små och medelstora företag.
Hjort Frederiksen
. (DA) Herr talman, fru kommissionär, ärade ledamöter, mina damer och herrar!
Det är en stor ära för mig att få tillfälle att tala i Europaparlamentet om vad som gäller beträffande översynen av den europeiska sysselsättningsstrategin.
Sysselsättningspolitiken berör något av det mest grundläggande för oss människor, nämligen vårt arbete. I bibeln står det att du skall tjäna ditt bröd i ditt anletes svett. Men arbetet har också många andra funktioner att fylla. Det är på arbetsplatsen vi tillbringar större delen av vår vakna tid. Det är här vi knyter många kontakter med andra människor, och det är ofta dem vi saknar mest om vi förlorar vårt jobb.
En stor arbetsmarknad och företagens sociala ansvar är exempel på vad som skall bidra till att göra Europa till en drivande kraft. Arbetsmarknaden kan alltför ofta jämföras med en centrifug, där alldeles för många hamnar i utkanten. Vi måste genom att utbyta idéer komma fram till hur vi kan undvika detta.
Vi står även i Europa inför en rad gemensamma utmaningar som vi måste lösa om vi skall kunna bevara den europeiska sociala modellen, där vi förenar ekonomisk effektivitet med tillfredsställande system för social trygghet och förenar marknadsekonomin med välfärdssamfundet.
Utvidgningen av Europeiska unionen som omfattar en rad öst- och centraleuropeiska länder innebär - med eller utan övergångsordningar - fri rörlighet för arbetskraften i den nya och större unionen. En del länder - däribland även Danmark - har valt att tillåta fri rörlighet från medlemskapets första dag. Ur Danmarks synvinkel innebär detta inte några problem. Vi betraktar i stället de nya medlemsstaterna som en resurs.
Den viktigaste uppgiften inför årsskiftet är att uppnå enighet om ramarna för översynen av sysselsättningsstrategin. Därefter tar vi under 2003 upp diskussionen om den egentliga strategin och de olika riktlinjerna.
Ordförandeskapet anser det vara mycket viktigt att man för en genomgripande diskussion innan man utarbetar en ny reviderad sysselsättningsstrategi. Det är i detta sammanhang betydelsefullt att alla relevanta aktörer kommer till tals.
Vi vill se till att diskussionen får tillräckligt med utrymme och enades därför om vikten av att dels låta frågan utgöra en central punkt i det danska ordförandeskapets program på det sysselsättningspolitiska och socialpolitiska området, och att dels ta upp översynen av strategin redan vid rådets första formella möte.
Detta är bästa sättet att så tidigt som möjligt sända kommissionen en tydlig signal.
Myndigheterna i de olika länderna spelar naturligtvis en viktig roll för utvärderingen. De har ansvarat för genomförandet och övervakningen av strategin alltsedan den infördes 1997. De har därför många värdefulla förstahandserfarenheter när det gäller styrkor och svagheter med den nuvarande strategin.
Kommissionen är naturligtvis en annan viktig källa när det gäller erfarenheter och resultat från de första fem åren.
Under årens lopp har dock även andra aktörer skaffat sig relevanta erfarenheter som man bör ta hänsyn till i samband med den pågående utvärderingen. Självfallet gäller detta inte minst Europaparlamentet. Jag har i detta sammanhang noterat de synpunkter som utskottet för sysselsättning och socialfrågor offentliggjorde i mitten av september. Jag kan i stor utsträckning instämma i de synpunkter som framförs såväl avseende kärnfrågorna i den reviderade strategin som avseende önskemålen om övervägande av hur samarbetet mellan de olika aktörerna skall kunna vidareutvecklas.
Slutligen vill jag nämna de nationella och europeiska parterna på arbetsmarknaden, vilka som aktiva medaktörer även kan bidra med viktiga iakttagelser. Översynen av den europeiska sysselsättningsstrategin fanns med på rådets dagordning i Luxemburg i går. Därför är det i högsta grad aktuellt att punkten skall stå med på föredragningslistan för debatten här i dag.
Kommissionen utvärderar i sitt meddelande som bekant erfarenheterna av sysselsättningsstrategin under de första fem åren. Det innehåller en allmän bedömning av de resultat man uppnått på de europeiska arbetsmarknaderna och här anges de viktigaste frågorna i samband med en revision av strategin. Meddelandet utgör en viktig utgångspunkt för den diskussion som just nu pågår i olika forum.
Förutom meddelandet förelåg inför rådets möte ett gemensamt yttrande från utskottet för sysselsättning och socialfrågor respektive Kommittén för ekonomisk politik, i vilket de redogör för sin bedömning av de viktigaste principerna för en reviderad strategi. Önskemålet från ordförandeskapets sida har hela tiden varit att de skulle kunna lägga fram ett gemensamt yttrande
Vi anser att ett gemensamt yttrande, som berörda råd skulle kunna instämma i, vore den mest effektfulla politiska signalen när det gäller de politiska önskemålen avseende den framtida strategin.
Ett gemensamt yttrande överensstämmer dessutom med de önskemål som finns avseende en bättre samordning och rationalisering av de olika europeiska processerna, som exempelvis riktlinjer för sysselsättningen och för den övergripande ekonomiska politiken.
Det är ingen hemlighet att det råder många olika åsikter om hur långt man bör gå när det gäller översynen av sysselsättningsstrategin.
Det danska ordförandeskapets ambition har emellertid först och främst varit att arbeta för en kompromiss för att kunna förena de medlemsstater som önskar en långtgående översyn med de stater som önskar göra avsevärt färre ändringar i sysselsättningsstrategin. Uppgiften för oss har således varit att garantera en gemensam plattform för det fortsatta arbetet.
Det är därför glädjande för mig att i dag kunna meddela att rådet enhälligt anslöt sig till utskottets för sysselsättning och socialfrågor och Kommitténs för ekonomisk politik gemensamma yttrande. Vi har därmed ett betydelsefullt politiskt tillkännagivande angående de ramar och principer som medlemsstaternas regeringar anser skall utgöra underlag för utarbetandet av översynen av den europeiska sysselsättningsstrategin.
Jag nämner här några av de viktigaste principerna:
Inledningsvis vill jag framhålla att man bör hålla fast vid helhetsperspektivet i sysselsättningsstrategin med särskilt fokus på sysselsättningspolitiska prioriteringar. Det betyder att man i synnerhet skall koncentrera sig på de resultat som med utgångspunkt i de mål som fastställdes i Lissabon om fler och bättre arbetstillfällen skall uppnås med strategin.
Ministrarna godkände dessutom att riktlinjerna för sysselsättningen skall göras enklare och så vitt möjligt mindre omfattande. Detta skall genomföras genom att de koncentreras till gemensamma strategiska prioriteringar, bl.a. nationella strategier för livslångt lärande, som understöds av lämpliga mål, som t.ex. hur stor andel av befolkningen som är sysselsatt i någon form av utbildning.
Man poängterar för övrigt vikten av att den framtida strategin skall hjälpa till att hantera de utmaningar som länderna står inför i form av en förändrad demografi, ökad globalisering, kunskapssamhället och Europeiska unionens utvidgning. Det råder enighet om att strategin mer specifikt bör inriktas på följande övergripande mål. Skapande av arbetstillfällen och ökande förvärvsfrekvens, förbättrad arbetskvalitet, en förbättring och modernisering av arbetsmarknadens villkor samt garanterad flexibilitet och anställningstrygghet.
I anslutning till detta framhävs särskilt behovet av att öka sysselsättningsutbudet genom politiska åtgärder som främjar sysselsättningen för kvinnor, äldre och utsatta grupper, som främjar en aktiv och förebyggande arbetsmarknadspolitik som är slagkraftig och effektiv, som reformerar skatte- och överföringssystemen och därmed skapar tydliga incitament för att få in människor på arbetsmarknaden och få dem att stanna där, som förbättrar möjligheterna till livslångt lärande, kompetens och rörlighet, stärker jämställdheten mellan män och kvinnor och bekämpar diskriminering samt främjar utvecklingen inom de delar av näringslivet som bidrar till skapandet av arbetstillfällen.
Slutligen uttryckte rådet genom sitt stöd i går önskemål om att strategin i ännu högre grad bör avspegla att fokus är inriktat på de utmaningar som inom Lissabonstrategin planeras på medellång sikt, exempelvis när det gäller sysselsättningsgraden för kvinnor och äldre.
Detta innebär ett önskemål om ökad, varaktig stabilitet i fråga om riktlinjerna. Det är med andra ord inte nödvändigt att ändra dessa varje år. Önskemålet om stabilitet omfattar också en insats för att garantera ett större mått av samordning och minskad överlappning mellan de olika europeiska samarbetsprocesserna.
Vi ser från ordförandeskapets sida dessa allmänna principer som rådet har anslutit sig till som en målinriktad markering och ett bidrag till kommissionen i samband med dess fortsatta arbete fram till årsskiftet.
Rådets samtycke i går innebär att vi måste föra ytterligare diskussioner kring en del frågor under de kommande månaderna.
Detta gäller inte minst en mer aktiv involvering av arbetsmarknadens parter och av Europaparlamentet. Det finns alltså ett tydligt önskemål om ett mer konkret övervägande av om Europaparlamentet kan medverka mer aktivt vid utarbetandet och utvecklingen av sysselsättningsstrategin. Även de nationella parlamentens betydelse erkänns i detta sammanhang.
En viktig del återstår, nämligen diskussionen avseende omfattningen och indikatorernas karaktär. Dessa har en avgörande betydelse för övervakningen av strategin och för att garantera att länderna rör sig i rätt riktning och att detta sker vid rätt tidpunkt.
Därför är det också betydelsefullt att man företar en grundlig genomgång av nuvarande indikatorer, så snart man fått en klar bild av den nya strategin. Syftet med en sådan genomgång bör vara att garantera att dessa indikatorer avspeglar de huvudsakliga målsättningarna för de reviderade riktlinjerna.
Målet måste vara en mer effektiv uppsättning indikatorer som är handfasta, jämförbara, mer inriktade på de enskilda riktlinjerna och baserade på aktuella data. Resultatet borde bli ett mindre antal indikatorer som i gengäld är desto bättre.
Jag skulle avslutningsvis vilja understryka att det danska ordförandeskapet vill göra sysselsättningsstrategin mer operationell och användbar som en grund för sysselsättningsfrämjande strategier i de enskilda medlemsstaterna.
Vi måste bort från tendensen mot en ökande fokusering på detaljer och instrument och i stället koncentrera oss på resultaten, som Europeiska rådet har betonat sedan toppmötet i Lissabon.
Vi får när det gäller översynen av sysselsättningsstrategin aldrig förlora det övergripande perspektivet ur sikte. Under de kommande åren är utsikterna för en reviderad europeisk sysselsättningsstrategi att den skall bidra till att göra Europa mer enhetligt som kontinent och som samhälle.
Detta kräver att sysselsättningsstrategin målinriktas och att öppenheten i beslutsprocessen ökar i samband med antagandet och genomförandet av strategins olika beståndsdelar. Målinriktning, öppenhet, deltagande av fler aktörer, bättre förankring i medlemsstaterna - detta skall vara nyckelorden för insatsen för en ständigt ökande sysselsättning från Europeiska unionens sida.
Vi får aldrig glömma att det är de faktiska resultaten som i slutändan är beviset för om Europeiska unionens sysselsättningsstrategi fungerar. Det är i den praktiska tillämpningen som metoderna verkligen testas.

Diamantopoulou
. (EN) Herr talman! Först vill jag gratulera Europaparlamentet till dess stimulerande och konstruktiva resolution som antogs den 25 september 2002. Den utgör en värdefull bedömning av såväl framgångarna och landvinningarna som några av svagheterna inom den europeiska sysselsättningsstrategin. Det är naturligtvis viktigt att den fastställer konkreta prioriteringar för framtiden. 
Resolutionen var av störst värde för rådet. De diskussioner som vi höll igår i Luxemburg gällde både utvärderingen av den europeiska sysselsättningsstrategin och en rationalisering av förfarandena inom ramen för Lissabondagordningen.
Som ministern sade rådde det enighet mellan medlemsstaterna angående innehållet och framtida förfaranden. Jag är glad över att säga att det nu finns en omfattande gemensam plattform av delade åsikter mellan de tre institutionerna, på vilken vi kan basera strategins fortsatta utveckling och, framför allt, fastställa nästa generations sysselsättningsriktlinjer.
Jag skulle vilja koncentrera mig på tre huvudområden: politiska budskap, förfarandet och styrning av förfarandet. För det första, när det gäller de politiska budskapen är vi alla överens om att det integrerade breda spridningsområdet är ett av de positiva framstegen i denna strategi. Det råder enighet om att det finns ett behov av att behålla detta breda ämnesurval inom strategin och att inte inskränka dess spännvidd. Vissa framsteg har också uppnåtts med att fastställa huvudprioriteringar. Det finns en lång lista över dessa huvudprioriteringar som bland annat innefattar att skapa nya arbetstillfällen och öka deltagandet på arbetsmarknaden, att förbättra arbetskvaliteten, att modernisera och förbättra arbetsmarknadens funktion, att garantera flexibilitet och säkerhet, att öka tillgången på arbetskraft genom en politik som främjar en arbetsmarknad öppen för alla, att främja en aktiv och förebyggande arbetsmarknadspolitik, att reformera skatte- och förmånssystemen, att förbättra färdigheter och rörlighet för ett livslångt lärande och att främja utveckling inom företagande som leder till nya arbetstillfällen.
Uppenbarligen kommer nästa steg att bestå i att omvandla denna långa lista till ett strukturerat förslag för sysselsättningsriktlinjerna. Det kvarstår att se om den nuvarande strukturen med fyra pelare, inom vilken vi har utformat utvecklingsstrategin, fortfarande behövs för att spegla dessa prioriteringar, eller om andra grupperingar skulle kunna förbättra dess synlighet.
Om möjligt bör riktlinjerna minska i antal. Det för mig till den andra frågan, dvs. förfarandet. Sysselsättningsstrategin borde, inom ramen för fördraget, fokusera på de utmaningar på medellång och lång sikt som skall uppfyllas före tidsfristen 2010 som fastställdes i Lissabon. För att kunna garantera en tydlig fokus på strategins resultat och målsättningar på medellång och lång sikt, behövs det en ökad stabilitet inom sysselsättningsriktlinjerna, vilka inte borde förändras varje år. Medlemsstaternas nationella handlingsplaner måste fokusera mer på genomförandet.
Överlappningar och dupliceringar av andra förfaranden bör begränsas mer, i synnerhet genom samordning mellan sysselsättningsstrategin och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Det är avgörande att respektive roller och insatser bättre definieras.
Den tredje punkten gäller styrningen av förfarandet. Det här är en fråga som Europaparlamentet uttryckte stort intresse för i sin resolution av den 25 september 2002. Förslagen om de framtida inriktningarna som jag nyss skisserade borde medföra ett bättre system med mer öppenhet och deltagande. Färre och tydligare målsättningar borde göra så att strategin blir mer synlig. Starkare fokus på genomförande och resultat borde medföra ett bättre kunskapsunderlag och större genomsynlighet.
Sålunda, inom detta nya system och med en starkare, mer konkret fokusering skulle arbetsmarknadens parter kunna spela en mer effektiv roll, och regionala och lokala myndigheter skulle lättare förstå deras roll och kunna delta mer effektivt.
Man bör ytterligare överväga hur Europaparlamentet skulle kunna bli aktivt involverat i utformningen och utvecklingen av sysselsättningsstrategin och hur de nationella parlamenten kan bli bättre integrerade i den här processen. Det finns stora problem i vissa medlemsstater där de nationella parlamenten varken har deltagit, eller i vissa fall, inte har någon uppfattning om sysselsättningsstrategin, de monetära åtgärderna eller de gemensamma målen.
Det här är en relativt lång lista över delade övertygelser och perspektiv, men strategins nya förfarande befinner sig bara i sin linda. Som ni vet kommer det formella förslaget till riktlinjer för sysselsättningen 2003 att presenteras i april 2003 tillsammans med förslaget om de allmänna ekonomiska riktlinjerna. Under tiden finns det tid och rum för var och en att ta del av processen och att göra sin röst hörd. Kommissionen kommer att fortsätta att utveckla idén om ett öppet deltagande.
För att ytterligare stimulera och förenkla engagemanget för eventuella intressenter har kommissionen för avsikt att anta ännu ett meddelande. Det kommer att läggas fram i januari och ge en översikt av den reviderade strategin med konkreta målsättningar. Det finns tillräckligt med tid för en omfattande diskussion med parlamentet under de kommande månaderna för att definiera och komma överens om förfarandet för den nya europeiska sysselsättningsstrategin.

Bastos (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Rörligheten är en viktig faktor för att skapa bättre arbeten och för att minska kompetensunderskottet på den europeiska arbetsmarknaden. Det är dock tydligt att det finns en bristande yrkesmässig och geografisk rörlighet i unionen. När det gäller det första så byter inte de europeiska medborgarna anställning särskilt ofta. Det har dock gått framåt i de flesta medlemsstater sedan 1995. När det gäller arbetstagarnas rörlighet mellan och inom medlemsstaterna är inte situationen mycket bättre: vi har nästan hälften så mycket rörlighet som de amerikanska medborgarna, bara en liten elit på 225 000 europeiska medborgare har flyttat till ett annat land i unionen, vilket utgör 0,1 procent av medborgarna i Europeiska unionens länder.
Därför fastställde kommissionen i februari 2002 en handlingsplan för kompetens och rörlighet som fastställer 25 åtgärder för att fylla de brister och behov som specialgruppen på hög nivå har angett. Jag måste kritisera kommissionen för att den lade fram sina förslag direkt till Europeiska rådet i Barcelona utan att parlamentet fick tillfälle att yttra sig först. 
Även om sammanhållningen i handlingsplanens rekommendationer skall betonas möter de europeiska medborgarna ändå många hinder. I detta betänkande, som jag har haft äran att utforma enligt Hughesförfarandet, i samarbete med utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott och med utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor och Regionkommittén, som har gett viktiga och värdefulla bidrag, vill jag betona flera åtgärder som syftar till att främja den yrkesmässiga och geografiska rörligheten och avskaffandet av hinder för dess fullständiga förverkligande, varav jag vill räkna upp några.
För det första: Det är nödvändigt att de lokala myndigheterna deltar i skapandet av ett nätverk med rådgivande organ, sektoriella eller utbildningsmässiga för att närma arbetslivet till utbildningssystemen. Vi måste fastställa andra mer effektiva åtgärder för att minska de regionala skillnaderna, eftersom dessa skillnader när det gäller sysselsättningstillväxt framför allt kan förklaras med skillnader i arbetskraftens kvalifikation och utbildning liksom i dess rörlighet och anpassningsförmåga.
För det andra: En av pelarna i den europeiska sysselsättningsstrategin, företagsamheten, bör stödjas med lämpliga medel av medlemsstaterna och dessa länder bör stärka samordningen av utbildningen.
För det tredje: Betydelsen av arbetsmarknadens parters roll i främjandet av tillgång till utbildning för att uppnå fler och bättre kvalifikationer och kompetens hos arbetstagarna på andras bekostnad måste betonas; arbetsmarknadens parters deltagande är också nödvändigt i uppföljningen av de europeiska, nationella och regionala handlingsplanerna.
För det fjärde: Det är nödvändigt att hårdare tillämpa gemenskapslagen om ömsesidigt erkännande av kvalifikationer.
För det femte: Programmen för ungdomsutbyte, både för medvetandegörande av kultur, språkförmåga och medborgarskap måste främjas under utbildningen.
För det sjätte: För att bekämpa kvinnors underrepresentation i de högteknologiska sektorerna är det nödvändigt att stödja genomförandet av utbildningsåtgärder, liksom att införa informations- och kommunikationsteknik och nya inlärningssystem som ger kvinnorna prioriterad tillgång, utan att glömma bort utbildning och omskolning av äldre arbetstagare, funktionshindrade och andra missgynnade grupper.
För det sjunde: Den viktiga roll som telefonarbete kan spela när det gäller en geografisk rörlighet som arbetstagaren inte önskar.
För det åttonde: Överföring av pensionsrättigheter är en av de känsligaste punkterna i detta ämne, eftersom pensionerna är ett mycket större hinder för rörligheten och den arbetstagare som har fått rätten till pension i sin medlemsstater kan riskera att inte få överföra den. Vi bör därför genomföra en förnyelse, förenkling och utvidgning av direktiv 98/49/EG och förordning 1408/71, liksom att genast få slut på situationen att det samtidigt existerar dubbelbeskattning och frånvaro av densamma. Ett annat viktigt bidrag för att gynna den geografiska rörligheten är att inrätta det europeiska sjukförsäkringskortet som förväntas kunna genomföras under 2004.
För det nionde: Nyttan av Euressystemet måste betonas. Det är dock nödvändigt att utöka och modernisera det. Jag riktar mig här till kommissionen för att den skall ta hänsyn till betydelsen av detta instrument och hedra de goda föresatser som kommer till uttryck i sitt meddelande angående denna speciella aspekt. Målet om öppenhet och centralisering av informationen om sysselsättningsmöjligheter i unionen kan ske genom att sätta upp en gemensam webbplats för information om rörlighet och genom branschkampanjer. Jag vill också framhålla att kandidatländerna måste kämpa för att behålla sin högkvalificerade arbetskraft. Här bör vi stödja dem att skapa sina egna innovationsstrukturer, liksom att främja erfarenhetsutbyten.
Medlemsstaterna, de lokala myndigheterna, företagarna, arbetsmarknadens parter och gemenskapsinstitutionerna måste vara aktiva för att nå framgång med denna handlingsplan, och de åtgärder som nu har lagts fram måste beaktas i översynen av den europeiska sysselsättningsstrategin.
(Applåder)

Diamantopoulou
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Bastos till hennes betänkande och hennes presentation av detsamma, och tacka föredraganden för utskottet för regionalpolitik, transport och turism, Arnold, för hennes bidrag. Handlingsplanen för kompetens och rörlighet består av 25 punkter som är avsedda att ge Europeiska unionens medborgare större rörlighet.
Handlingsplanens mål är i grunden att avskaffa hinder mellan två medlemsstater när det gäller att bo, arbeta och studera. Målet är inte att göra rörlighet obligatoriskt ens i någons vildaste fantasi; det är att inrätta villkor som gör det lättare för alla som önskar att förflytta sig inom Europeiska unionen. Kommissionen gläder sig över hur väl parlamentet har mottagit handlingsplanen, och över dess stöd för dessa åtgärder, som ni vet godkändes av högnivågruppen för kompetens och rörlighet som det lämpligaste sättet att förbättra de villkor som rörlighet och livslångt lärande för våra medborgare beror på.
Parlamentets betänkande innehåller ett antal åtgärder som till och med är ännu mer ambitiösa än de som kommissionen lagt fram i handlingsplanen, även om jag måste säga att kommissionen, med tanke på de prioriteringar som delvis fastställts av rådet i Barcelona, har försökt att göra handlingsplanen så realistisk och genomförbar som möjligt, och samtidigt ta hänsyn till de nödvändiga lagstiftningsförfarandena för att hålla de föreslagna tidsfristerna.
Handlingsplanen innehåller en rad särskilda mål som skall användas för att utvärdera dess framgång under de kommande åren, och vi kommer naturligtvis att behöva ett antal indikatorer för att bedöma dess framsteg. Dessa indikatorer kommer att fastställas tillsammans med medlemsstaterna. Medlemsstaterna måste vara aktivt delaktiga på alla nivåer, särskilt med tanke på att en hel del åtgärder i handlingsplanen till stor del är åtgärder som faller under medlemsstaternas domsrätt. Jag skulle vilja påpeka att vi behöver samordning och samarbete mellan medlemsstaterna i fråga om utbildning och yrkesutbildning, särskilt när det gäller rörligheten hos unga människor, utbyte av bästa praxis och insynsvänliga yrkeskvalifikationer.
Till följd av kommissionens och medlemsstaternas initiativ, kommer rådet att avge en resolution den 12 november om att stärka samarbetet på området för yrkesutbildning. Poängen med ett stärkt samarbete är att förbättra kvaliteten och dragningskraften hos yrkesutbildning i allmänhet, och att ta itu med bristen på insyn och ömsesidig tillit som hindrar erkännandet av yrkeskvalifikationer och kompetens mellan två länder. Genomförandet av planen har inletts, lagförslag har lämnats in, nya förfaranden har utformats och rådet har uppmanats att fatta beslut om de förslag som redan lagts fram. Kommissionen har vidtagit åtgärder för ett nära samarbete med arbetsmarknadens parter, särskilt i fråga om två punkter: för det första frågan om livslångt lärande, och för det andra om möjligheten att överföra kompletterande pensionsrättigheter. Mer specifikt, särskilt när det gäller de frågor som Bastos tagit upp, finns det redan planer att inrätta en webbplats som innehåller information om yrkesmässig rörlighet i slutet av året, så att de europeiska medborgarna kan få information om den europeiska arbetsmarknaden och om ett antal andra områden som har att göra med rörlighet. På webbplatsen kommer det även att finns en direkt länk till webbplatsen för möjligheter till lärande som kommer att vara igång 2003. Kommissionen skall godkänna ett beslut om att se över Euressystemet, så att det effektivt stöder rörligheten för den europeiska arbetskraften, med målet att Eures skall tillhandahålla tjänster och information både för arbetssökande och företag som vill rekrytera på europeisk nivå. För det tredje kommer kommissionen att lägga fram sitt förslag om det europeiska sjukförsäkringskortet i början av 2003, som parlamentet redan känner till.
Jag skulle också vilja nämna två övergripande frågor. Till att börja med finns det utrymme att förbättra kvinnors ställning över hela linjen, och jämställdhetsdimensionen måste beaktas i alla enskilda åtgärder, och för det andra står vi inför en viktig utmaning under upptakten till utvidgningen. Parlamentet har framfört sin oro om faran med att arbetskraften skall försvinna från öst till väst, eftersom denna typ av massutvandring skulle skapa ett stort problem för kandidatländerna. Sambandet mellan invandring och sysselsättning skall diskuteras vid en gemensam konferens för OECD och Europeiska kommissionen i januari 2003. Under tiden diskuterar kommissionen ett utkast till direktiv från förra året om villkor för inresa och vistelse för tredjelandsmedborgare som söker verksamhet som anställd eller frilansarbete, för att se till att medlemsstaterna antar en gemensam strategi i denna fråga.
Handlingsplanen för kompetens och rörlighet är en mycket komplicerad och ambitiös plan som innehåller en hel rad åtgärder, som om de skulle genomföras, kräver ett mycket nära samarbete mellan de europeiska institutionerna och de sociala faktorerna och arbetsmarknadens parter. Jag skulle verkligen vilja tacka parlamentet för det stöd och det intresse som det visat för denna plan från allra första början.

Bushill-Matthews (PPE-DE)
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att säga att jag verkligen välkomnar kommissionärens yttranden, och även det danska ordförandeskapets. Idén att placera sysselsättningen på en central plats i ordförandeskapets program är alldeles riktigt och det anger precis den rätta tonen och exemplet inte bara för oss utan förvisso även för de kommande ordförandeskapen.
Jag skulle vilja göra några allmänna kommentarer och sedan beröra mitt eget betänkande. Det är säkerligen ingen överdrift att säga att medlemsstaterna och det här parlamentet alltför ofta endast snuddar vid den viktiga frågan om sysselsättningen. Det pratas mycket men det händer alltför litet och när något sker är det ofta till föga hjälp. Förvisso utgör mitt eget hemland ett synnerligen dåligt exempel i detta avseende. Förra året infördes 4 600 nya anställningsregler. Det innebär en var 26:e minut. Det är knappast en väg att gå framåt.
Men det räcker inte att vi har separata program och projekt hur än välkomna dessa må vara. Det räcker inte med att bara upprätta målsättningar för ungdomar, kvinnor, långtidsarbetslösa osv., och sedan sitta med armarna i kors och se på. Det räcker inte med att fullt och fast fokusera på att säkra jobben genom att försöka hålla kvar innevarande arbetstillfällen även när marknaden har förändrats. Vi bör fokusera på att skapa nya jobb, vilket innebär att frigöra företagandet. Vi måste erkänna att det bästa redskapet för att skapa tillväxt inom sysselsättningen i alla våra länder är den sektor som vi kallar ?små och medelstora företag?. Vi måste hjälpa dem att nå framgång och utvecklas, och inte hålla dem tillbaka. Vi måste inse att full sysselsättning bidrar till att skapa social integration och inte omvänt.
Rådet i Lissabon uttalade, och jag upprepar detta i mitt betänkande, att vi bör uppmuntra ett rättsligt klimat som bidrar till investeringar, nyskapande och företagande i allmänhet. Under två års tid har vi endast ökat företagens börda, och det är vårt eget fel att det råder hög arbetslöshet i det kontinentala Europa.
Jag är emellertid uppmuntrad av den hållning som det danska ordförandeskapet intagit och jag skulle särskilt vilja tacka minister Fredriksen för det tjänstevilliga brev som han skickade till mig den 18 september. Jag är säker på att han inte blir förlägen om jag delger kollegerna ett stycke därur, som är mycket relevant för det ämne som vi diskuterar i dag:
?Min bestämda ståndpunkt är att Europeiska unionen endast borde träda in och lagstifta när det finns ett påtagligt behov av sådana föreskrifter, och under sådana omständigheter endast i yttersta nödfall. Det måste finnas manöverutrymme på den nationella nivån, och om bestämmelser införs bör dessa, enligt min åsikt, i största möjliga utsträckning vara i form av ramdirektiv hellre än detaljerade regler. Det borde även, där så är möjligt, finnas en valfrihet när det gäller genomförandemetoden, såsom t.ex. var fallet med den öppna samordningsmetoden inom sysselsättningens och på det sociala området. Slutligen skulle jag vilja betona att jag också fäster stor vikt vid subsidiaritetsprincipen.?
Dessa är ytterst kloka ord och vi ser alla framemot att de omsätts i handling. Likaledes bör yttrandet från kommissionär Prodi från i juli i år välkomnas, där han sade att syftet var att förenkla lagstiftningen med åtminstone 25 procent, och att göra det snarast möjligt. Återigen hoppas vi att få se dessa specifika förpliktelser omsättas i handling så snart som möjligt, företrädesvis under er ledning och ordförandeskap.
När det gäller tillväxt- och sysselsättningsinitiativet är jag glad över att detta godkändes enhälligt i utskottet och att vi gjort vissa framsteg mot att bli mer flexibla. Den första rapporten av detta fleråriga program lades fram i januari 2001. Den andra årsrapporten genomfördes endast 11 månader senare, och i år kommer rapporten rentav i oktober. Nästa år skulle jag ändå vilja att den genomfördes tidigare, och jag kommer att hoppas på tidigaste möjliga gensvar från kommissionen för att kunna möjliggöra detta.
Jag skulle emellertid uttryckligen vilja poängtera hur mycket jag välkomnar kommissionens samarbete när det gäller att med regelbundna mellanrum lämna upplysningar och uppdateringar. Jag välkomnar de framsteg som har gjorts och i synnerhet det sätt på vilket programmet har skötts och utvecklats. Jag skulle vilja se ett tydligt gensvar och agerande angående de förslag som parlamentet presenterade både förra året och förvisso även denna gång. Jag skulle helt enkelt vilja se det framgå i nästa rapport från kommissionen att man inte bara har läst parlamentets betänkande utan verkligen besvarat det. Det innebär en utförligare analys av vissa aspekter i initiativet och också ett avslutande av det europeiska programmet för samriskföretag i dess nuvarande form.
Jag erinrar mig att, i slutet av decembers debatt om precis det här ämnet, kom kommissionär Liikanen fram och tilltalade mig, strax efter att han avslutat sitt anförande, och han undrade om parlamentet samtyckte till att avsluta JEV-programmet, för det var något som kommissionen gärna ville göra. Jag sade till honom att parlamentet verkligen ville se programmet avslutat. Han sade att han var väldigt lättad över att höra det och att han nu skulle gå vidare med detta.
Så här långt har jag inte kunnat se att man gjort vidare mycket för att avsluta programmet. Det krävs att kommissionen är mycket snabbare och smidigare när det gäller sådana frågor, men det bör vi ju alla vara.

Diamantopoulou
Herr talman! Vi emottog betänkandet från Europaparlamentets utskott för sysselsättning och socialfrågor om tredje rapporten om initiativet för tillväxt och sysselsättning med stort intresse. Jag uppskattade särskilt föredragandens samarbetsanda och hans kommentarer om vår årliga rapport, och skulle vilja påpeka att utskottet för sysselsättning och socialfrågor ansåg att Europeiska kommissionens betänkande var detaljerat och att kommissionen hade bemött Europaparlamentets krav på att rapporten skulle läggas fram tidigare. Relationerna oss emellan var naturligtvis mycket goda och vi bedrev ett nära samarbete med föredraganden, vilket tydligt framgår av den ståndpunkt som Bushill-Matthews intagit.
Jag skall svara genom att dela in mina kommentarer i tre delar. För det första tillhandahållandet av information till parlamentet och den berörda tidsplanen, för det andra geografisk täckning och för det tredje framtidsutsikter och finansiering.
Även om de formella förfarandena är tidskrävande, har Europeiska kommissionen när det gäller tillhandahållandet av information fortsatt att tillämpa sin metod med att uppdatera föredraganden med regelbundna mellanrum innan det officiella förfarandet har slutförts. Kommissionen har också försökt att tillhandahålla kvartalsvis information om det finansiella genomförandet av de program som Europeiska investeringsfonden hanterar på inofficiell basis. Som svar på er uppmaning i samband med så kallat beviljande av lån före etablering (pre-start financing) i enlighet med SMF-garantin, borde jag påpeka att dessa lån före etablering beviljas vissa små och medelstora företag eftersom de befinner sig i en etableringsfas; de måste inte vara officiellt erkända innan lånet beviljas, och de väljs naturligtvis ut av finansieringsförmedlarna.
När det gäller geografisk och sektorsvis täckning, har Europeiska investeringsfonden lyckats uppnå en relativt tillfredsställande täckning av alla länder, trots nedgången på alla penningmarknader. Den har lyckats tilldela samtliga tillgängliga medel i tretton medlemsstater. Anledningen till att det är så svårt att tillämpa den Europeiska mekanismen för teknologi (ETF) Start eller ETF Start-up är att mekanismen i sig inte har fått en enhetlig start i alla länder; det finns olika problem med dess tillämpning som delvis beror på det faktum att de nationella riskkapitalmarknaderna befinner sig i olika utvecklingsskeden, och naturligtvis delvis på bidraget på 50 procent, som inte är lätt att finna. Länder med en underutvecklad riskkapitalmarknad finner det svårt, om inte omöjligt, att uppfylla detta andra kriterium.
Vi måste även titta på den allmänna geografiska spridningen av alla finansieringsordningar för små och medelstora företag, snarare än på var och en enskilt. Vi anser också att vi måste dela upp budgeten mellan de olika finansieringsmekanismerna för små och medelstora företag inom denna ram med rätt flexibilitetsgrad, och ta hänsyn till marknadsefterfrågan, snarare än att bara bemöta behovet av geografisk täckning. Jag borde påpeka att Europeiska investeringsfonden alltid har försökt att inrikta finansieringen på länder där efterfrågan är liten. När det gäller sektorsvis täckning skulle jag vilja påpeka att majoriteten av de små och medelstora företag som har tilldelats dessa medel hör till traditionella sektorer. Med detta i åtanke är det korrekt att säga att fondens finansieringsmekanism är inriktad på högteknologiska små och medelstora företag, och att över 90 procent av mottagarna inom finansieringsmekanismen för små och medelstora företag är mikroföretag med färre än 10 anställda, huvudsakligen inom tjänste-, hantverks, tillverknings- och affärssektorerna.
För det tredje, framtidsutsikterna för de finansiella instrumenten. Fortlevnaden för de program som gynnar små och medelstora företag garanteras i det fleråriga programmet för företag och företagsamhet, som nu också är tillgängligt för kandidatländerna. Europeiska investeringsfonden hoppas att inleda förhandlingar om avtal före slutet av 2002, genom att underteckna samförståndsavtal med dessa länder och fullborda de finansiella förfarandena. När det gäller den Europeiska mekanismen för teknologi (ETF) Start som presenterades i den årliga rapporten för 2001, har omvärderingen av innovativa företag med snabb tillväxt och de enorma förluster som investerarna gjort till följd av detta bringat fullständig oordning på marknaden, och sannolikheten tycks vara liten att några förändringar skall ske på detta område inom den närmaste framtiden. Vi måste också komma ihåg att med en långsam ekonomisk tillväxt, ökad konkurrens på de europeiska marknaderna, omstruktureringen av banksektorn och kravet på värde för aktieägarna, är bankerna ovilliga att bevilja eller förnya lån till riskbetonade små och medelstora företag. När en del av risken garanteras av organen inom den offentliga sektorn finns det naturligtvis en möjlighet att bankerna kommer att erbjuda lån till små och medelstora företag. Följaktligen är efterfrågan på marknaden efter finansieringsmekanismen för små och medelstora företag fortfarande relativt stor, och vi tror att kandidatländerna kommer att medföra en större efterfrågan när de väl har anslutit sig till unionen.
När det gäller europeiska samriskföretag, håller kommissionen med Bushill-Matthews i hans kommentarer om att programmet hade en begränsad inverkan när det gällde att skapa arbetstillfällen och att det inte var kostnadseffektivt. Det fanns en begränsad efterfrågan från de små och medelstora företagen och avsevärda förseningar i hanteringen av ansökningar, på grund av att kommissionen var tvungen att tillämpa stränga förfaranden för att minimera risken för oegentligheter och skydda gemenskapens ekonomiska intressen. Med tanke på detta håller kommissionen med parlamentet om att europeiska samriskföretag borde avskaffas.
Den slutliga utvärderingen av initiativet för tillväxt och sysselsättning borde fullbordas och vara klart att läggas fram i parlamentet i november 2002. I slutet av samrådsperioden, kommer kommissionen att lägga fram ett förslag för rådet i mars eller maj 2003 om ett beslut från rådet om ändring av det fleråriga programmet för företag och företagande och om att möjligen avskaffa det särskilda initiativet för europeiska samriskföretag.
Jag vill slutligen säga två ord om utvärderingen: perioden som omfattar den budget som avsatts för de finansiella instrument som hanteras av Europeiska investeringsfonden löpte ut den 29 maj 2002, det vill säga fyra år efter att rådets beslut utfärdades. Följaktligen planerade man att lägga fram utvärderingsrapporten efter detta datum, så att man kunde ta hänsyn till hela budgetperioden på 48 månader.
Jag har bara en kommentar, herr talman, om den ursprungliga inställning som Bushill-Matthews intog. De initiativ som jag hänvisade till utgör naturligtvis en del av det fleråriga programmet om små och medelstora företag. Den slutsats som dragits utifrån alla analyser och undersökningar är att ett av de allvarligaste problemen som små och medelstora företag står inför är finansiering, och att detta är ett verkligt problem inom hela Europeiska unionen. Alla dessa initiativ från Europeiska kommissionen, garantifonderna, europeiska samriskföretag, tekniskt stöd för företag, är pilotprogram för att finna nya finansiella instrument för små och medelstora företag, av vilka några är framgångsrika och andra inte, och av vilka alla är beroende av hur dynamiska och välutvecklade marknaderna är i medlemsstaterna. Men vi tror att resultatet är positivt i alla fall, eftersom vi arbetar tillsammans med medlemsstaterna, eftersom nya instrument kommer ut på marknaden och vi alltid finner den modell som passar landet och sektorn med små och medelstora företag.

Gill (PSE)
. (EN) Herr talman! Små och medelstora företag spelar en viktig roll både ur ekonomisk och social synvinkel. De utgör därför en huvudsaklig politisk prioritering. Betydelsen av små och mycket små företag erkändes av Europeiska rådet i Feira. Därför borde de kunna dra nytta av EU:s finansieringsinstrument i mycket större utsträckning än vad de hittills har gjort. För att uppnå detta finns det ett trängande behov av att kommissionen skall erkänna och ta itu med tre områden. Jag är inte fullständigt tillfredsställd med de förklaringar som vi fått från kommissionären. Det krävs att kommissionen tar itu med bristen på upplysningar om dessa program till de små- och medelstora, samt de mycket små, företagen. Tillgång till upplysningar om hur man kan få finansieringsstöd är en väsentlig startpunkt för att uppmuntra till företagaranda och verksamhet för små och medelstora företag. Därför krävs det att kommissionen och medlemsstaterna drar igång kampanjer för att ge de små och medelstora företagen klara och lättbegripliga upplysningar om hur de kan dra nytta av EU:s projekt och program.
För det andra förekommer det för mycket byråkrati och alltför komplicerade finansieringsmetoder. Dessa måste avskaffas. I Europa är de små och medelstora företagen tvungna att bemöta fler hinder för att få tillgång till finansieringsstöd än vad fallet är för små och medelstora företag i Förenta staterna.
Vi har hört vad som hänt med det europeiska programmet för samriskföretag och varför det har misslyckats. Vi bör se över dessa uppgifter. En av orsakerna är att ett av fem projekt avslogs eller drogs tillbaka av kommissionen på grund av de administrativa kravens nivå. Det här bör undersökas. Dessutom misslyckades kommissionen med att fullfölja förberedelserna innan de påbörjade det europeiska programmet för samriskföretag. Programmet hade nämligen inte blivit marknadsfört i vissa stater på grund av att det saknades mellanhänder, och om man ser till Förenade kungariket fanns där bara en. Det innebar att programmet var dömt att misslyckas redan från början.
Jag känner till att det finns många mycket små, små och medelstora företag i min hemregion som skulle ha välkomnat möjligheten att delta i det här programmet. Jag hoppas att dess efterträdare kommer att ta itu med några av de här problemen eftersom programmet är viktigt, särskilt för kandidatländerna.

Iivari (PSE)
Herr talman! Först vill jag tacka Bastos och utskottet för sysselsättning och socialfrågor för att de beträffande betänkandet om yrkesmässig rörlighet på ett förtjänstfullt sätt tagit hänsyn till ståndpunkterna från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, medier och idrott. Målet att bli världens konkurrenskraftigaste informationssamhälle kommer inte att uppnås utan tillgång till kompetent arbetskraft för vilken det är praktiskt möjligt eller behagligt att röra sig fritt. I sitt yttrande betonar utskottet för kultur, ungdomsfrågor, medier och idrott även mera vittgående målsättningar för utbildningen samt den grundläggande betydelsen av allmänbildande utbildning. Utskottet uppmanar även kommissionen att utnyttja informationsteknik för att främja virtuell rörlighet samt nya sätt att lära och arbeta. 
Fastän utbildningen hör till medlemsstaternas ansvarsområde behövs även gemensamma åtgärder och mål. År 2000 varierade andelen människor i medlemsstaterna som fått utbildning på minst mellannivå mellan 78 procent och till och med under 20 procent. Det är svårt att skapa en stadig grund för konkurrenskraften i Europa om vi inte lyckas höja utbildningsnivån.
Problemen med jämförbarheten i examina försvårar i hög grad arbetskraftens rörlighet. I år firar vi den miljonte Erasmus-studenten, men i själva verket återstår ännu en hel del problem beträffande ersättningar för studier utomlands. I det här avseendet förväntar vi oss mycket av Bologna- och Brüggeprocesserna.
I kommissionens handlingsplan poängteras helt riktigt att utbildningssystemen i framtiden bättre måste motsvara behoven på arbetsmarknaden. Genom att göra utbildningssystemet mera flexibelt är det möjligt att bland annat öka intresset för matematik och naturvetenskaper. Många medlemsstater har startat särskilda projekt inom dessa områden. Förhoppningsvis kan kommissionen plocka upp goda förfaranden bland dessa projekt som kan tillämpas av andra.

Evans, Jillian (Verts/ALE)
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja välkomna kommissionens handlingsplan för kompetens och rörlighet och Bastos betänkande. Även om det snarare är bristen på arbete än bristen på rörlighet som är huvudproblemen för de arbetslösa i Europa, är frågorna som har identifierats av kommissionens arbetsgrupp mycket viktiga. Jag skulle vilja ta upp ett par specifika frågor som belystes av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor: 
För det första, integreringen av ett jämställdhetsperspektiv är ett krav för samtliga av kommissionens dokument, men att foga en bilaga till denna handlingsplan där man förklarar hur man gick till väga i det här fallet skulle inte bara bidra till att garantera att åtgärderna följts utan även demonstrera hur man praktiskt gjorde för att uppnå denna integrering. Det skulle vara ett bra exempel för andra politikområden.
För det andra, man föreslår regionala initiativ för att stödja utbildning av kvinnor inom yrkesområden där de inte är företrädda i lika stor utsträckning som män. Det reviderade direktivet om lika behandling gör det möjligt för medlemsstaterna att erbjuda en sådan extra yrkesutbildning inom till exempel det naturvetenskapliga området och detta bör man bygga vidare på inom handlingsplanen.
För det tredje, i handelsplanen föreslås ett inrättande av organ för rådgivning till industrin och utbildningssektorn och andra rådgivande organ. Även om jag känner till att medlemskap i dessa organ inte alltid ligger inom kommissionens befogenhetsområde skulle en klausul som kräver att kommissionen garanterar en lika fördelad representation när så är möjligt sända ett tydligt budskap till alla inblandade att detta är önskvärt och något man förväntar sig.
Geografisk rörlighet innebär naturligtvis mer än att bara få ett arbete på en annan plats. Det finns fler faktorer som bör tas med i beräkningen, särskilt för arbetstagare som har barn: tillgång till bostad, sociala inrättningar, goda utbildningsmöjligheter och barntillsyn. I betänkandet tar man upp åtskilliga frågor som jag välkomnar och som är viktiga för kvinnor, såsom väntetiderna för att få rätt till kompletterande pension - som kommissionären nämnde - och tillämpningen av bästa metoder för att uppmuntra fler unga kvinnor att intressera sig för matematik, naturvetenskap och teknik. Jag hoppas att parlamentet kommer att stödja detta betänkande.

Pronk (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka såväl rådet som kommissionen hjärtligt för deras presentation, men jag skulle också vilja tacka framför allt våra båda föredragande från PPE-DE, Regina Bastos och Philip Bushill-Matthews, för deras betänkanden. För det viktiga i den här debatten är att vi inte enbart talar om det allmänna, utan att vi också tar upp två mycket specifika delar i sysselsättningsproblematiken.
För det första de små och medelstora företagen, som naturligtvis är mycket viktiga för den ekonomiska strukturen. Bastos betänkande handlar framför allt om unionens arbetsmarknadsstruktur och utbildningsstruktur. Om man inte håller dessa två i balans är det något som inte stämmer. För närvarande går det naturligtvis inte så väldigt bra med ekonomin. Det kommer otvivelaktigt att få följder för arbetsmarknaden. Det vet vi redan nu, och det måste vi förbereda oss på. Det är anledningen till att jag egentligen frågar mig om rådet inte är något för optimistiskt. Utgår man inte för mycket ifrån siffrorna från den senaste tiden, då tillväxten och också produktivitetsutvecklingen var mycket bättre än de är nu?
En andra fråga som man kan ställa till rådet är naturligtvis om man inte också är alltför optimistisk för att klara alla dessa processer på en gång. Vi är naturligtvis inte emot detta, men skapar man inte ett sorts toppmöte i Johannesburg eller kanske, för att säga det i bibliska termer, ett Babels torn, med alla dessa processer samtidigt? Medför det något extra? Det är en andra fråga.
En fråga som jag skulle vilja ställa till kommissionen har att göra med vad jag sade i allmänhet, nämligen studerar kommissionen själv också sina egna direktiv? Jag vet mycket väl att det så snart ett socialpolitiskt direktiv kommer ut omedelbart talas i mycket stor omfattning om sysselsättning. Detta är för närvarande fallet med exempelvis direktivet om arbetsvillkor för personal som hyrs ut av bemanningsföretag. Men det finns också andra direktiv, på exempelvis själva ekonomiska området eller på området för årsredovisningen. Det finns många klagomål, också från små och medelstora företag, på att dessa direktiv är mycket dåliga för sysselsättningen. Jag skall ge er ett exempel från den här veckan: kommissionär Bolkesteins direktiv om övertagandebud. Det är så gott som säkert att detta kommer att kosta i varje fall tiotusentals arbetstillfällen i Nederländerna och Tyskland och att det sociala system som vi för närvarande har kommer att undermineras på sikt. Tar man med detta i beräkningen vid beslutsprocessen i kommissionen? Ser man då till antalet arbetstillfällen som går förlorat? Eller begränsar man sig vid dessa i sig goda föresatser enbart till direktiven på det socialpolitiska området? Det skulle, enligt min åsikt, vara felaktigt och orätt. Jag skulle således också gärna vilja veta av kommissionen om detta har skett också här, och om så inte är fallet, om det skulle kunna ske.
Herr talman! Vi befinner oss, som jag sade tidigare, fortfarande i en svår situation i fråga om sysselsättningen. Jag tror att det fortfarande kan ske ett flertal saker på unionsnivå. Jag kan nämna exempelvis frågan om vapenindustrin, som är mycket dåligt reglerad i Europa, där vi skulle kunna uppnå en mycket bättre sysselsättning, men också en mycket bättre effektivitet än som för närvarande är fallet. Jag vet att det finns många människor som inte gärna talar för mycket heller om denna fråga, utan hellre lämnar den till historiens gång. Detta är alltså också ett problem som jag anser att vi måste tänka på.
Slutligen, herr talman, tror jag att vi måste se upp noga så att vi inte ser för mycket enbart till Förenta staterna och anser att de gör allt bättre än vi gör. Vi har under den senaste tiden sett att det finns ett par fall, jag nämner bara Enron, men också strejken som för närvarande råder på västkusten, där det inte går så bra för Förenta staterna. Jag skulle både hos rådet och hos kommissionen vilja insistera på att försöka att framför allt ta över de bra sakerna som sker i Förenta staterna och inte för många av de dåliga, och att inte heller tro att vi gör allt så dåligt. Vi gör det nämligen ofta mycket bättre än vi själva tror.

Andersson (PSE).
Herr talman! Jag vill tacka rådet och kommissionen för uttalandet om sysselsättningsstrategin liksom jag vill tacka de två föredragandena. Jag skall i mitt inlägg koncentrera mig på sysselsättningsstrategin.
Det är bra med en utvärdering efter fem år. Det är viktigt att se vad som har fungerat bra, vad som har fungerat mindre bra och vad som behöver förbättras. Det är riktigt som rådet säger att det i slutändan är resultatet som räknas. Det övergripande resultatet av de gångna fem åren är dock ganska bra. De aktiva arbetsmarknadspolitiska insatserna har ökat, arbetslösheten har gått ner, och sysselsättningen har följaktligen ökat. Om vi jämför hur vi har klarat sysselsättningen under olika faser av lågkonjunktur, kan vi nog konstatera att det väl är mycket bättre denna lågkonjunktur än förra lågkonjunkturen, även om arbetslösheten för tillfället ökar i vissa länder.
När det sedan gäller själva förslaget till förändringar och omfånget är det förvisso så att pelarstrukturen inte är något självändamål, men det är viktigt att vi har olika aspekter med i sysselsättningsstrategin. Det gäller naturligtvis målen om ökad sysselsättning och minskad arbetslöshet, ökad sysselsättning för kvinnorna, kvalitet i arbetet och frågor som rör arbetsorganisation. Det finns ytterligare en aspekt som inte har tagits upp av någon, nämligen att den hållbara utvecklingen också skall integreras i sysselsättningsstrategin liksom i de andra två strategierna.
Jag delar synen på stabilitet. Man skall inte gå in och ändra varje år. Om inget särskilt händer skall dessa processer få fortlöpa under några år. Jag delar vidare synen på fokusering. Det blir svårt om vi har alltför många indikatorer och mål. Vi behöver fokusera på de viktigaste målen, och vi behöver se till implementeringen och resultatet.
Beträffande öppenheten och involveringen av parter, vill jag poängtera det som sades om arbetsmarknadens parter. De spelar en central roll redan i dag, och det finns skäl att öka deras involvering i sysselsättningsstrategin. Det finns dock brister, framför allt när det gäller den demokratiska kontrollen. Det är brist på inflytande från Europaparlamentet när det gäller den övergripande strategin, och det är brist på inflytande från de nationella parlamenten avseende implementeringen och de nationella handlingsplanerna i medlemsstaterna. Dessa frågor är viktiga. Vi kan inte låta sådana viktiga frågor avgöras i slutna rum av tjänstemannaorganisationer. Vi måste ha en ordentlig demokratisk kontroll.
När vi samordnar processerna är emellertid ingen process viktigare än någon annan. Den ekonomiska processen är lika viktig som den sociala och den sysselsättningspolitiska, och vi måste också få med de sociala riktlinjerna när vi synkroniserar processerna. Allt detta är viktigt! Är det någon som skall samordna så är det rådet (allmänna frågor).

Manders (ELDR).
Herr talman! Också jag vill gärna tacka kommissionen, mina kolleger och föredragandena för detta politiska dokument. Det är viktigt att vi försöker att uppnå målsättningarna som fastställdes i Lissabon, och för att lyckas med detta måste vi absolut arbeta på sysselsättning och på utbildningar. Därför är det bra att det här förslaget har lagts fram: vi måste lära oss av det förflutna, för utan förflutet finns det ingen framtid. För att uppnå de målsättningar som man enades om i Lissabon kommer vi emellertid också att behöva se efter ett sätt att förbättra arbetskraftens rörlighet, och då tänker jag framför allt på gränsområdena. Samordningen måste bli bättre och samarbetet måste öka mellan trepartssystemet av myndigheter, näringsliv och institutioner för utbildning, för att framför allt stimulera arbete över gränserna. Jag har därför lagt fram ett ändringsförslag för att främja detta. Lyckligtvis har budgetutskottet under tiden redan godtagit ett ändringsförslag med liknande innehåll, och jag hoppas att det kan ske här också.
De transnationella kunskapsresurser och den potentiella arbetskraft som finns utnyttjas för närvarande i alldeles för låg grad, och detta borde förbättras. Vidare borde man i framtiden se över det ömsesidiga erkännandet av yrkeskvalifikationer och examensbevis, som vi är fullt upptagna med. Men slutligen borde man också upprätta en bättre gränsöverskridande samordning av sociala trygghetssystem. Jag antar att rådet kommer att koncentrera sig på detta och slutligen också kommer att lägga fram förslag, framför allt för att främja denna rörlighet och utbyte av kunskap. Gränsöverskridande, för som vi vet finns det få européer som flyttar från den ena regionen till den andra, i synnerhet för att söka arbete.
I motsats till min kollega Pronk vill jag ändå gärna hänvisa till amerikanerna som absolut inte har några problem med att söka efter nytt arbete inom en omkrets på tusen kilometer. Och i fråga om vad han säger om övertagandebud skulle jag vilja påpeka att de europeiska företagen enligt min uppfattning på det sättet borde kunna bli mer företagsamma, och om de blir mer företagsamma på den inre marknaden kommer det slutligen att leda till bättre investeringar och alltså också till högre sysselsättning. Här ser ni, herr talman, att vi kan ha skilda åsikter.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Herr talman! Låt mig säga några ord om sysselsättningsstrategin.
För det första är jag glad över att både kommissionen och rådet så tydligt knyter an till och försvarar Lissabonstrategin med dess klara mål, med tal om ekonomisk tillväxt, full sysselsättning och sociala hänsyn som balanserar varandra. Det är mycket viktigt med balans i sysselsättningspolitiken, där det finns olika intressen sida vid sida med varandra.
För det andra är det bra att kommissionen så tydligt talar om implementeringsperspektivet när det gäller sysselsättningsstrategin. Vi har haft problemet att det har funnits många goda tankar, men att det har varit si och så med förverkligandet i medlemsländerna. Det är viktigt att den europeiska sysselsättningsstrategin förenas med de nationella sysselsättningspolitikerna. I det sammanhanget är parlamenten en nyckelfaktor, eftersom de beviljar budgeten till de nationella sysselsättningsstrategierna. Jag tycker därför att det var fint att Hjort Frederiksen, liksom kommissionen, betonade parlamentens roll. Jag skulle dock vilja ha en precisering. Det är bra att parlamentets roll skall utökas. Skall parlamenten få lov att diskutera, skall de få lov att besluta? Parlamenten beslutar ju om nationell sysselsättningsstrategi. Finns det någon annan europeisk annorlunda sysselsättningsstrategi som parlamenten inte bör få besluta om? Detta är en konkret fråga.
Jag vill också ta upp det som Diamantopoulou sade och som jag har hört tidigare, nämligen betydelsen av stabilitet när det gäller riktlinjerna. Jag kan förstå det önskemålet, och jag delar helt uppfattningen att det skall finnas stabilitet i målsättningarna. Riktlinjerna handlar också om medel. Att medlen skall vara så stabila är jag dock litet mera tveksam till. Jag tror att man måste vara verklighetsnära, att man måste söka konkreta former.
Låt mig avslutningsvis säga att både utvidgningsprocessen med dess mycket speciella problem i anslutningsländerna och den nya växande arbetslösheten utgör nya utmaningar som kräver att vi har känsla för verkligheten. Man får då inte säga att medlen måste vara ytterst stabila och oföränderliga år från år.

Bouwman (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill önska herr Fredriksen och fru Diamantopoulou välkomna.
Ett par korta kommentarer, för små grupper har inte så lång talartid. Jag skulle vilja tacka våra kolleger Bastos och Bushill-Matthews för deras bidrag. Jag skall gå in på några huvudlinjer. Vi talar här om översynen av sysselsättningsstrategin. Om vi ser till de nuvarande riktlinjerna, på prioriteringarna som de nu är formulerade, är det tydligt att sysselsättningsstrategin i själva verket delvis har hunnits upp av Lissabonprocessen och Lissabonprocessen av en ekonomisk lågkonjunktur. Det innebär att väldigt många saker egentligen hänger på en tråd. Det är förmodligen inte möjligt att uppnå siffrorna för närvaro på arbetsmarknaden; det finns inte arbete; man kan bara sätta in stimulansåtgärder om arbete erbjuds och om erbjudandet av arbete stimuleras. Frågan är om vi alltid kan göra det. Jag är mycket nyfiken på de nya riktlinjerna, och mycket nyfiken på vad vi förlorar.
På vilket sätt kan vi sammanfatta detta? Att situationen är annorlunda när det gäller ungdomsarbetslöshet förstår jag, men vissa andra typer av arbeten, som äldres deltagande i arbetslivet, kan inte alltid stimuleras.
Jag anser att det är utmärkt med nya riktlinjer; enligt min uppfattning är det inte alltid nödvändigt att tillfoga pelare. Men riktlinjerna måste vara klara och tydliga, liksom det nya sambandet med Europeiska socialfonden och med pengarna. När det gäller förenkling instämmer jag egentligen också med det Pronk menar, nämligen att förenkling och integration står i nära anslutning till varandra. Och när vi talar om integration måste vi också ta hänsyn till de ekonomiska aspekterna och de socialekonomiska politikområdena vid översynen av det vi kallar den sociala politiken och sysselsättningspolitiken. 
Till sist vill jag fråga kommissionären eller rådet hur det kommer sig att direktivet om social trygghet fortfarande inte har setts över. Jag har sett den kommenterade föredragningslistan: där ser jag inget framåtskridande och jag frågar mig när det skall komma, när vi talar om flexibilitet å ena sidan och social trygghet å andra sidan.

Della Vedova (NI).
Fru kommissionär! Den ständiga hänvisningen till de mål som fastställdes i Lissabon är inte till någon stor hjälp om vi vill utarbeta handlingsplaner och lagstiftning på europeisk nivå och i de enskilda medlemsstaterna, framför allt under denna period, för att skapa en bättre miljö för företagens konkurrenskraft och därmed skapa förutsättningar för en god sysselsättning.
Jag tror att det finns en hel serie åtgärder vi kan vidta - som man kan välja att göra eller att låta bli att göra - på nationell nivå. Låt mig nämna ett par saker: Jag tror till exempel att den ständiga hänvisningen till arbetsmarknadens parter inte bara är överdriven utan riskerar att föra oss in på en väg som leder till ytterligare stelbenthet på arbetsmarknaden, en väg som innebär att skydda och ge garantier, försäkringar, möjligheter för arbetare och företag som redan befinner sig i produktionen, att med andra ord skydda alla insiders på arbetsmarknaden och i ekonomin och därigenom skapa om möjligt ännu större hinder för dem som är outsiders, de som har störst behov, de som söker ett arbete.
När det gäller rörligheten inom gemenskapen - detta är enligt min mening ett viktigt mål - så tror jag att vi måste arbeta för att skapa villkor för effektiv tillgång till denna rörlighet. Jag vill under alla omständigheter påminna om att det finns hinder för rörligheten inom gemenskapen, inom de enskilda länderna: jag tänker till exempel på Italien, där rörligheten inom landet är mycket liten, nästan obefintlig, och detta beror på lagstiftningen på arbetsmarknaden, de nationella kollektivavtalen - jag hoppas att ingen tänker föreslå ett europeiskt kollektivavtal för arbetsmarknadens olika sektorer - avtal som inte tar hänsyn till de särskilda förutsättningarna eller de komparativa fördelarna som de enskilda områdena kan erbjuda för en effektiv arbetsmarknad; vi måste med andra ord skapa rörlighet för arbetskraften, men även skapa rörlighet för investeringar.
I det sammanhanget vill jag nämna en annan faktor: rörligheten för arbetet och yrkesregler. Många länder, till exempel Italien, har en korporativ ordning när det gäller att reglera olika yrken, och detta gör det omöjligt att få tillträde om man inte underkastar sig de regler som korporationen har infört, och i Italien skapar detta rättsliga hinder för rörligheten, till exempel för tillträde till olika yrken, för dem som skulle vilja utöva något av de viktigare fria yrkena.
Detta tror jag är något vi måste fundera på, och vi bör även fundera på om det inte skulle kunna vara en god satsning för Europa att satsa på att ge arbetsmarknadens parter en allt större roll, snarare än effektivare regler för arbetsmarknaden.

Karamanou (PSE).
Fru talman, fru kommissionär! Vare sig vi tycker om det eller inte hålls dagens debatt i negativt laddade tider, med tanke på den nedåtgående ekonomin och hotet om krig i Irak, vilket var ämnet för den föregående debatten. Som sysselsättningsstatistiken visar, har arbetsmarknadsreformerna tyvärr inte varit starka nog att skapa den typ av drivkraft som innebär nya arbetstillfällen, vilket fått till följd att arbetslösheten fortfarande är ett problem, till och med i länder som Grekland, som har en tillväxt på ungefär 4 procent. Det innebär att tillväxt inte alltid medför arbetstillfällen, huvudsakligen på grund av brister och stelbenthet på arbetsmarknaden, som till exempel de svårigheter unga människor och kvinnor upplever när det gäller att få tillträde till arbetsmarknaden, den dåliga överensstämmelsen mellan arbetsmarknadens krav och kompetensen hos utexaminerade elever vid våra utbildningsanstalter och fortlevnaden i flera områden inom unionen av otidsenliga och omoderna föreställningar om arbete och om värdet av kvinnors arbete.
Med den nya generationen sysselsättningsriktlinjer som ni hänvisade till, fru kommissionär, måste man beakta det faktum att arbetsmarknaden tyvärr fortfarande är uppdelad längs med skiljelinjen mellan könen, att kvinnor tjänar mindre än män, att endast 25 procent av företagen ägs av kvinnor och att glastaket fortfarande verkligen finns kvar. Jag tror att kvaliteten hos arbetet, som är det centrala begreppet i riktlinjerna, hållbar utveckling och individualiserade rättigheter mycket väl kan vara drivkraften bakom längre karriärer för kvinnor, och jag skulle också vilja betona, liksom Evans sade på utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågors vägnar, att den nya sysselsättningsstrategin borde bygga på integrering.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Fru talman, ärade kolleger! Jag vill börja med att tacka rådet och kommissionen för uttalandena, och naturligtvis gratulera föredragandena, Bushill-Matthews och Bastos.
I kapitlet Friheter i artikel 15 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna står det att ?alla unionsmedborgare har rätt att söka arbete, arbeta, etablera sig samt tillhandahålla tjänster i varje medlemsstat?. Denna artikel gör att jag får en känsla av att principerna om fri rörlighet för tjänster och personer bör upphöjas till kategorin grundläggande rättigheter. Det finns emellertid många hinder kvar för arbetskraftens rörlighet, kvalificerad eller inte, mellan medlemsstaterna och det förhindrar att de europeiska arbetsmarknaderna är öppna för alla. Den logiska konsekvensen av detta blir förmodligen territoriell obalans, orättvisor, social uteslutning och fattigdom.
Alla dessa hinder försvårar uppnåendet av det mål som fastställdes vid Europeiska rådet i Lissabon och som ratificerades vid Europeiska rådet i Barcelona. Europeiska unionen skall bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning.
Det är därför det är så viktigt att förändra och förenkla socialförsäkringssystemen, att inrätta överföring av kompletterande pensionsrättigheter och det är därför det är lämpligt, eller rent av nödvändigt att utarbeta en plan för rörlighet som får en reell betydelse för medborgarnas liv, främst inom särskilda lokala områden som gränsöverskridande frågor, där de lokala myndigheterna kan delta, vilket i sin tur förstärker den lokala sysselsättningsdimensionen.
Detta bör även ske när det gäller materiella områden och särskilda kompetenser, tjänsteekonomin och miljöområdet. Det bör finnas en obehindrad och okomplicerad dialog mellan yrkes- och utbildningssektorerna, där arbetsmarknadens parter naturligtvis skall delta. Vikten av yrkesutbildning och utbildningssystemen skall beaktas särskilt med tanke på utvecklingen av en kultur av rörlighet. Politikområdena, till exempel jämställdhetspolitiken och även andra, måste bli mer övergripande, eftersom de olika alternativen inte är enskilda möjligheter som utesluter varandra, utan utgör en del av helheten, en del av en samling åtgärder vars syfte är att utveckla den europeiska sociala modellen och förverkliga de principer som några visionärer, jag säger detta med all respekt, förutsåg för över 50 år sedan.
Vad det handlar om i slutändan är, som kommissionären sade, att de personer som vill röra sig kors och tvärs inom Europeiska unionen skall kunna göra det.

Van den Burg (PSE).
Fru talman! Tillåt mig först att ställa en fråga till Fredriksen som i går ledde rådet (arbetsmarknadsfrågor och sociala frågor) för första gången. Jag har till min stora förvåning fått höra att man inte lyckades att nå en överenskommelse i fråga om trepartsmötet om den sociala dialogen. Jag tror att en av de viktiga frågorna i sysselsättningsstrategin som vi måste försöka att främja är just att arbetsmarknadens parter utifrån sitt ansvar när det gäller lönebildning och politik för arbetsvillkor är engagerade i denna sysselsättningsstrategi. Jag skulle vilja uttala min stora förvåning och bedrövelse över detta och fråga honom hur det här kommer sig.
Sedan två kommentarer beträffande betänkandet av Bushill-Matthews, som för andra gången har utarbetat ett betänkande om denna årliga rapport, och för andra gången har jag varit skuggföredragande för ett sådant betänkande. Jag är litet förvånad över att det står på föredragningslistan för detta plenum, eftersom vi just har försökt att nå överenskommelse inom utskottet i fråga om ett par viktiga linjer.
Jag vill säga ett par saker om två punkter. Den ena punkten gäller det europeiska programmet för samriskföretag, samriskföretagen med kandidatländer. Här skulle jag vilja instämma helt med det som Gill sade, nämligen att det är viktigt med en ordentlig analys av orsakerna till att projektet fungerar så dåligt, om det verkligen beror på kunskapen och byråkratin och omständliga administrativa förfaranden, och om det då inte är synd att ta kål på ett sådant projekt om det finns möjlighet till förbättring i förfarandena. Jag skulle också gärna vilja be kommissionen att fästa uppmärksamhet vid framför allt sådana frågor vid utvärderingen, eftersom jag tror att det i sig skulle kunna vara en mycket viktig möjlighet till att stimulera entreprenörskap och samarbete.
Den sista punkten gäller Bushill-Matthews-betänkandet. Jag skulle vilja fästa uppmärksamheten vid uppmaningen i detta betänkande till en rapport från kommissionen om socialt ansvarstagande av företagen och de små och medelstora företagen.

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! De två punkterna på dagens dagordning, handlingsplanen för kompetens och rörlighet och stöd till innovativa och sysselsättningsskapande små och medelstora företag, bidrar kraftigt till att stärka ekonomin, öka sysselsättningen och uppnå ekonomisk och social sammanhållning inom Europeiska unionen, särskilt med tanke på den förestående utvidgningen, varför jag välkomnar Europeiska kommissionens initiativ och bidragen från våra föredragande.
Jag skulle vilja kommentera frågan om rörlighet, som är mycket begränsad - statistiken har redan nämnts, och det finns ingen anledning att upprepa den. Jag vill bara påpeka att detta urusla sakernas tillstånd inte bara är en svaghet på marknaden. Det är belysande för de inneboende svagheterna och svårigheterna med det europeiska enandet. Det är en komplex fråga som har att göra med utbildning, yrkesutbildning, socialförsäkring, beskattning och naturligtvis språkkunskaper. Så vi har fullt upp inom alla sektorer och på alla nivåer. På nationell nivå, där vi måste samordna och mobilisera centrala politiska linjer, arbetsmarknadens parter och den lokala sysselsättningspolitiken, och på europeisk nivå, där vi behöver ständig samordning och ständiga initiativ. På båda nivåerna måste vi fastställa tydliga mål och tidsfrister, liksom föredraganden har påpekat, och mer precist behöver vi politiska linjer som samordnas utan att överlappa varandra.
Jag skulle också vilja påstå att vi måste använda viktiga instrument för att finna innovativa sätt att främja rörlighet, som till exempel artikel 6 i Europeiska socialfonden. Europaparlamentet uppmanar i sin resolution Europeiska kommissionen att beakta detta behov och möjligheten att ställa om prioriteringarna.
Slutligen vill jag säga ett par ord om universitetsutbildning. Erasmusprogrammet, som redan har nämnts, och statistiken på att en miljon studenter flyttar omkring i Europa är inte ett seriöst försök att öka den tvärkulturella dimensionen hos utbildningen och att göra studenterna bekanta med utbildningssystemen, och att förbereda dem att bli rörliga europeiska arbetstagare. De måste vara beredda i alla skeden av sin utbildning, och vi måste göra det lättare för studenter att flytta från ett universitet till ett annat. I en undersökning av skillnaderna mellan systemen och bristen på mottagningsmöjligheter för studenter som flyttar från ett universitet till ett annat, som dock är något ytlig, visas det tydligt att gränserna för utbildning fortfarande måste avskaffas, och att detta är ett område inom vilket vi måste vidta initiativ och utveckla en djärvhet.

Trentin (PSE).
Fru talman, fru kommissionär, ärade kolleger! I det utmärkta betänkandet från Bastos understryks det dubbla behovet av att integrera EURES med de nationella enheterna i de olika medlemsstaterna och att engagera de lokala myndigheterna och arbetsmarknadens parter i EURES verksamhet för att medge en ständigt ökande decentralisering av initiativen som syftar till att främja arbetskraftens rörlighet. På det viset kan det bli möjligt att förstärka och utsträcka ett gränsöverskridande samarbete när det gäller yrkesutbildning, certifiering av behörigheter, skydd av de sociala rättigheterna. Där har arbetsmarknadens parter bidragit på ett avgörande vis genom att stödja EURES 39 interregionala fackföreningsråd i gränsområdena mellan olika medlemsstater.
Denna erfarenhet skall utnyttjas och den får verkligen inte slösas bort, vilket skulle bli fallet om de interregionala fackföreningsråden skulle avskiljas från EURES och deras existens och finansieringen av deras verksamhet på något sätt anförtros de enskilda medlemsstaternas goda vilja, vilket verkar vara kommissionens avsikt.
Nödvändigheten av att i större utsträckning engagera unionens medlemsstater när det gäller att finansiera EURES och de strukturer som är knutna till den organisationen och se till att de fungerar väl, är verkligen en målsättning som vi kan stödja. Men när det gäller form och kvantitet kan detta bara bli ett slutmål på gemenskapsnivå, ett mål som på ett solidariskt vis engagerar samtliga unionens medlemsstater: det får med andra ord inte leda till ett ointresse fån kommissionens sida när det gäller de interregionala fackföreningsrådens funktion eller till och med överlevnad.
Av den anledningen hoppas vi att ett ändringsförslag som lagts fram av oss i denna församling, med föredragandens, dvs. Bastos, goda minne, skall få ett lugnande svar från kommissionen och från rådet.

Mantovani (PPE-DE).
Fru talman, fru kommissionär! Jag vill tacka Bastos för detta uttömmande betänkande i en fråga - nämligen rörligheten - som är så viktig och vital för ett Europa som hoppas nå en större konkurrenskraft genom nya och bättra arbetstillfällen.
Jag tar dessutom tillfället i akt att i positiv anda omnämna kommissionens handlingsplan, där man lägger fram konkreta åtgärder för att senast 2005 skapa en positivare miljö för den europeiska arbetsmarknaden genom större öppenhet och tillgänglighet för alla.
Det är med tillfredsställelse jag återfinner ett antal av de rekommendationer jag lade fram tillsammans med Evans i vårt betänkande för två år sedan om rörligheten inom gemenskapen, framför allt de förslag som gällde studenter, personer i yrkesutbildning, de som bedriver frivilligverksamhet, lärare och forskare. Ett särskilt kapitel, men sannerligen inte minst betydelsefullt, är det som gäller rörligheten för personer med funktionshinder.
Men vi måste gå längre. Om vi verkligen vill se ett Europa med bättre och fler arbetsplatser, med en bättre social sammanhållning - om vi kort sagt vill förverkliga de ambitiösa men nödvändiga målen från Lissabon - så är det nödvändigt att fortsätta arbeta på att definitivt eliminera de hinder som fortfarande finns kvar och som belastar den yrkesmässiga och geografiska rörligheten för de europeiska medborgarna och som i realiteten begränsar deras möjligheter.
Vi kan inte längre tillåta oss att bevittna denna paradoxala situation, där det är enklare för mynt, varor eller tjänster att cirkulera än för de europeiska medborgarna. Jag tänker här på de lokala myndigheternas strategiska roll, möjligheterna till distansarbete, nödvändigheten av att modernisera och fullt ut utnyttja möjligheterna med EURES-systemet, vilket även underströks i mitt betänkande om det sjätte ramprogrammet för forskning.
Vi måste med andra ord en gång för alla uppdatera och förenkla samordningen när det gäller det sociala skyddet, skynda på revideringen av förordning nr 1408/71 och ta itu med och gemensamt lösa problemet med kompletterande pensioner. Ett annat centralt tema, som vår kollega Zappalà arbetar med i utskottet, är frågan om yrkeskvalifikationer och deras ömsesidiga erkännande, så att vi äntligen skall komma fram till ett europeiskt område för examina och kvalifikationer. Det skulle komplettera reformen av den inre marknaden och kraftigt påskynda rörligheten mellan unionens olika medlemsstater.

Hjort Frederiksen
. (DA) Jag skulle vilja tacka för alla bra anföranden under denna förhandling. Jag håller med kommissionär Diamantopoulou om att vi efter rådets möte i går nu har fått en gemensam plattform för en översyn av den gemensamma sysselsättningsstrategin. Jag instämmer också i att vi med denna plattform som grund skall medverka till en bred diskussion om den framtida sysselsättningen inom Europeiska unionen. Här är öppet för deltagande av alla aktörer - vilket skall tas på största allvar - och Europaparlamentets roll i denna diskussion är helt avgörande.
Jag vill också tacka för Bushill-Matthews kommentarer om att vi verkligen måste skapa jobb i praktiken. Det är här den europeiska sysselsättningsstrategin måste visa att den håller måttet och bevisa sitt värde. Jag vill även tacka för de många konkreta förslag som Bushill-Matthews har bidragit med för att främja den europeiska sysselsättningen och öka flexibiliteten på de europeiska arbetsmarknaderna.
Jag känner dessutom att jag, som flera andra talare också har gjort, skulle vilja understryka att arbetsmarknadens parter måste delta aktivt i processen. De skall känna ansvar och därmed en förpliktelse att delta. Jag vet att förutsättningarna för detta skiljer sig åt i medlemsstaterna men det är i vardagen som vi måste se till att skapa garantier för att nå resultat och jag är glad över att kommissionen och Europaparlamentet betonar detta.
Till van den Burg får jag nog tyvärr säga att hon har missförstått resultaten från rådets möte i går. Jag håller helt med om att det är viktigt med den sociala dialogen och med trepartstoppmötet, vilket är anledningen till att vi satt upp det som en diskussionspunkt under lunchen på rådets möte i går. Det rådde här enighet om att vi bör hålla ett socialt trepartstoppmöte och vi kommer därför att försöka få uppslutning kring detta på rådets nästa möte.
Till Herman Schmid vill jag säga att jag i min egenskap av ordförande för rådet inte för närvarande kan lägga fram några konkreta förslag till hur ett närmare samarbete mellan Europaparlamentet och rådet skulle se ut. Men vi ser fram emot att få en diskussion kring detta och att få fram konkreta möjligheter och förslag under de kommande månaderna.
Till Bouwman vill jag säga att vi från rådets sida gärna skulle se en revision av de olika socialpolitiska direktiven. Jag kan bl.a. upplysa om att den löpande moderniseringen av förordning (EEG) nr 1408/71 om system för social trygghet för migrerande arbetare finns med på dagordningen för rådets möte i december.
Jag skulle också gärna vilja bemöta Anderssons anförande. Jag instämmer fullständigt i mycket av det han säger. Vi måste fokusera och se till att vi under genomförandet har möjlighet att garantera en demokratisk kontroll i alla avseenden.
Jag vill återigen understryka att det är resultaten som räknas för Europas medborgare. Att den arbetslöse får ett jobb är trots allt förutsättningen för att välfärden skall kunna byggas ut. Människor måste komma bort från passiv försörjning och in i nya jobb. Nya arbetsplatser måste skapas, och företagsklimatet främja uppkomsten av nya och fler arbetstillfällen. Detta är och förblir vår huvudsakliga uppgift.
Vi skall nu under de kommande månaderna diskutera den framtida sysselsättningsstrategin och måste, som Herman Schmid anförde, förena de nationella strategierna med de europeiska eftersom det är på detta område som vi kan uppnå en stark synergieffekt inom ramen för sysselsättningsinsatsen.

Talmannen. -
Jag tackar rådets och kommissionens representanter.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
rekommendation (A5-0299/2002) av från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets beslut om ingående av ett Europa-Medelhavsavtal om upprättande av en associering mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Demokratiska folkrepubliken Algeriet, å andra sidan (10819/2002 - C5-0362/2002 - 2002/0077 (AVC)) (föredragande: Obiols i Germà), och
muntliga frågor (B5-0255/2002 och B5-0256/2002) till rådet och kommissionen från Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om slutandet av ett associeringsavtal med Algeriet.

Brok (PPE-DE)
Fru talman, ärade kommissionärer, ärade ordförandeskap i rådet, käre Dany Cohn-Bendit, kolleger! Det gläder mig att här få lämna in en fråga och även att för vår föredragande - när han inte är här - göra några påpekanden om slutförandet av ett associeringsavtal med Algeriet. Utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har inte gjort det lätt för sig i denna fråga. Vi sköt därför också på vårt beslut tills vi kunde föra ett samtal med den algeriske utrikesministern, som vi ställde en mängd frågor till, särskilt vad beträffar följandet av viktiga aspekter av detta avtal. Här handlade det särskilt om de klausuler som har att göra med mänskliga rättigheter och demokrati. Det är också en viktig fråga till rådet och kommissionen. Hur stort är förtroendet för att dessa bestämmelser kommer att iakttas? Under medverkan av Europaparlamentet enligt artikel 2 i avtalet skulle det ändå garanteras att man i framtiden fäster stor vikt vid att sådana klausuler inte bara är pappersdetaljer i sådana avtal, utan också en del av en operativ politik, så att det också sker en motsvarande utveckling i dessa länder.
Jag tror att vi har ett gemensamt intresse av att få en tillfredsställande och demokratisk utveckling, grundad på rättsprinciper, i hela Medelhavsområdet och därmed också i Algeriet. Därför är det riktigt att utveckla dessa förbindelser för att genomdriva sådana ståndpunkter. Då krävs det att rådet och kommissionen använder sig av alla instrument så att dödsstraffet avskaffas, så att det finns ett verkligt samarbete i fråga om bekämpningen av terrorismen, så att man kommer framåt när det gäller decentraliserade beslutsstrukturer som är rättvisa mot de olika betingelserna i landet, samt att man särskilt gör framsteg när det gäller ekonomisk och social utveckling som kan undanröja grogrunden för terrorutvecklingen. Jag tror att detta är viktiga uppgifter, som man måste ta itu med på basis av detta avtal, för att det verkligen skall bli en nyttig organisation.
I detta sammanhang är det naturligtvis också intressant för oss att få veta på vilket vis den fria rörligheten för personer verkligen kan utvecklas, med tanke på Europeiska unionens politik på detta område, och hur dessutom frågor som rör asylpolitik etc. kan regleras. Vi är naturligtvis särskilt intresserade av att få veta varför de interparlamentariska förbindelserna inte nämns en enda gång i dessa nya avtal. Om man vill åstadkomma en demokratisk utveckling i ett land tror jag att det är utomordentligt viktigt att man också på lämpligt sätt stöder den parlamentariska utvecklingen, för att på grundval av parlamentens dialog också sätta igång en ömsesidig läroprocess och stärka den demokratiska utvecklingen i ett land. Det skulle glädja mig om rådet och kommissionen kunde ge ett svar på det. Särskilt intresserar det mig hur det nuvarande avtalet kan användas för att främja utvecklingen i den riktningen, oberoende av vad som står i fördraget.
Av dessa skäl vädjar jag om att vi röstar för detta avtal. I enlighet med de resolutioner som vi har lagt fram för kammaren har vi ändå för avsikt att kontinuerligt kontrollera genomförandet av detta avtal och låta rådet och kommissionen hålla ögonen på detta, så att våra idéer om demokrati och mänskliga rättigheter samt gemensam bekämpning av terrorismen stegvis kan få insteg i en positiv gemensam politik. Jag ber om ert stöd för detta!

Obiols i Germà (PSE)
. (ES) Fru talman! Europaparlamentet har en lång historik av verksamhet och kontakter med Algeriet som alltid har byggt på respekt, vänskap och gemensamt intresse.
Parlamentet har i det förflutna vid flera tillfällen kraftfullt fördömt terroristattackerna och våldsamheterna i Algeriet, parlamentet har stött försöken att nå fred, enighet och fullständig demokrati genom en dialog mellan alla de demokratiska och sociala krafterna. Parlamentet har då det varit nödvändigt alltid fördömt kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Algeriet, oavsett vem som legat bakom och har gett sitt stöd till det allt vitalare civila samhället och de demokratiska krafterna i Algeriet. Parlamentet har försökt få de algeriska myndigheterna att garantera fortsatt tryckfrihet, vilket är en av de mest positiva delarna i landets författning och har gett sitt stöd till hållningen hos dem som för algeriska statens räkning ansvarat för förhandlingarna om utlandsskulden. Parlamentet har understött reformer för att stimulera inhemska ekonomiska investeringar och externa investeringar och förbättra de sociala förhållandena och har framhållit att en öppen och överskådlig ekonomi, med stabila och självständiga institutioner, är en grundläggande förutsättning för den ekonomiska och sociala utvecklingen i landet och för en övergång till en fullständig demokrati, vars grundläggande beståndsdelar skall vara fred i landet och fullständig respekt för de mänskliga rättigheterna.
Krisen i Algeriet är delvis en följd av händelserna under 1991, av den regelbundet uppblossande terrorismen som har orsakat en civil konfrontation som förmodligen har skördat 100 000 eller till och med 150 000 dödsoffer i Algeriet.
Det skulle dock vara ett misstag om vi ur vår europeiska utgångspunkt ser krisen i Algeriet som något som uppkommit på grund av den fruktansvärda terrorism som landet har upplevt. Krisen handlar även om grundläggande demokratiska frågor och framför allt om de problem som härrör från den ekonomiska och sociala situationen.
Europeiska unionen är beroende av Algeriet för att tillsammans kunna skapa ett partnerskap mellan Europa och denna del av Medelhavsområdet, som gör vår sida till ett stabilt och fredligt område med en delad utveckling som leder till ett samgående mellan de ekonomiska och sociala situationerna på båda sidor av Medelhavet.
Även Algeriet är beroende av Europa. Över 3,5 miljoner algeriska invandrare lever i Europeiska unionens medlemsstater och banden mellan Europa och Algeriet bör knytas närmare ur alla synpunkter med en inriktning som markeras av mål för ekonomisk och social utveckling på grundval av associeringsavtalet, men även av samarbete när det gäller den svåra uppgiften att nå fred i Algeriet, att få slut på terrorismen och våldet en gång för alla samt fullständigt införa de medborgerliga friheterna och de mänskliga rättigheterna.
Jag anser att undertecknandet av associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Algeriet förtjänar ett brett antagande, om möjligt enhälligt, av parlamentet.
Associeringsavtalet bör utgöra grunden för att garantera ett samarbete på grundläggande områden när det gäller ekonomisk och social utveckling i Algeriet. Det måste även vara ett instrument som vi måste veta hur vi skall använda, utan inblandning men med fasthet, för att nå största möjliga inflytande i detta storslagna lands utveckling mot fred och enighet mellan dess invånare samt att befästa de mänskliga rättigheterna och bredda det sociala och demokratiska området.

Hjort Frederiksen
. (DA) Fru talman! Jag ber om att få understryka att undertecknandet av associeringsavtalet verkligen har inneburit en vändpunkt och öppnat upp ett nytt kapitel i våra förbindelser med Algeriet. Det är rådets uppfattning att undertecknandet av detta avtal tydligt visar att de algeriska myndigheterna har viljan att fortsätta och stärka sin insats i den nödvändiga reformprocessen för att stimulera handeln och investeringarna. Detta borde även ta sig uttryck i reformer på det politiska och sociala planet. Man sänder även en tydlig signal till investerarna om att Algeriet förpliktar sig att skapa en konstruktiv miljö för internationella verksamheter. Det handlar i första hand om förbindelser regeringar emellan, men avtalet tillhandahåller också en ram för tillämpning inom affärsvärlden och det civila samhället. Avtalet har också betydelse för hela Europeiska unionens medelhavspolitik och innebär ytterligare ett steg i riktning mot upprättandet av ett frihandelsområde mellan Europa och Medelhavsområdet. Syftet med avtalet är dessutom att främja det subregionala samarbetet mellan Medelhavsparterna själva som är så viktigt för att Barcelonaprocessen skall få ett positivt resultat.
Associeringsavtalet innefattar en artikel om rörlighet för personer och Europeiska unionen har härmed avgett löfte om att undersöka möjligheten att förenkla och påskynda förfarandena för utfärdande av visum till vissa personer. Denna bestämmelse skall formuleras i bestämmelserna för genomförandet av avtalet. När avtalet har trätt i kraft skall de organ som upprättas enligt detta undersöka hur detta löfte när det gäller visum skall kunna genomföras - naturligtvis under hänsynstagande till Europeiska unionens politik vid den rådande tidpunkten.
När det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna följer rådet mycket noga de frågor som har att göra med respekten för de mänskliga rättigheterna i Algeriet, i synnerhet inom den politiska dialog med Algeriet som har pågått på ministernivå sedan 1997. Detta ger rådet, som är företrätt i trojkan, tillfälle att regelbundet ta upp dessa frågor och att kraftigt understryka att varje kränkning och varje missbruk bör undvikas också i samband med bekämpande av terrorism.
Associeringsavtalet kommer nu att ge större möjligheter att följa upp denna fråga och att stödja de algeriska myndigheterna i detta sammanhang. Jag vill uppmärksamma på att avtalet som bekant gör respekten för de mänskliga rättigheterna till en viktig beståndsdel som utgör underlag för parternas yttre och inre politik. Dessutom tillhandahåller det en institutionell ram för en regelbunden politisk dialog på olika nivåer, i synnerhet i associeringsrådet, om alla ämnen av gemensamt intresse. Så länge respekten för de mänskliga rättigheterna utgör ett problem i Algeriet kommer frågan att stå på dagordningen för de gemensamma mötena. Detta gäller både den politiska dialog som etablerades 1997 och, så snart avtalet har trätt i kraft, de organ som upprättats inom ramen för avtalet, särskilt associeringsrådet och associeringsutskottet.
Rådet har inte för avsikt att vidta några åtgärder när det gäller läget i Kabylien eftersom man i första hand betraktar ärendet som en intern algerisk angelägenhet. Rådet är däremot positivt inställt till det viktiga beslut som nyligen fattades om att ge språket tamazight ställning som nationellt språk.
Europeiska rådet i Göteborg i juni 2001 uppmanade enträget alla de ansvariga i Algeriet att göra en insats för att få slut på konfrontationerna och våldet. Man bad myndigheterna att inleda ett politiskt initiativ för att lösa krisen med hjälp av en dialog mellan samtliga algerier. Men situationen är fortfarande både svår och komplex, vilket framgår av det låga valdeltagandet vid parlamentsvalet den 30 maj 2002. Lokalvalen i oktober kan också ge en viktig fingervisning om läget i regionen. En lösning kan hjälpas på vägen genom en förbättring på det socioekonomiska planet och vi är helt inställda på att lämna vårt bidrag till insatsen för ekonomiska reformer. Vi stöder dessa genom Medaförordningen, det vill säga 240 miljoner euro under perioden 2000-2004, och lånen från Europeiska investeringsbanken på 620 miljoner euro sedan 1996. Det nya investeringsstödet borde också, när det väl har inrättats, bidra till att stödja det ekonomiska läget i Algeriet.
Associeringsrådet kan enligt associeringsavtalet underlätta samarbetet och kontakterna mellan Europaparlamentet och Algeriets parlamentariska institutioner samt mellan Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och det motsvarande organet i Algeriet. Jag skulle vilja understryka att rådet ser positivt på slutsatserna från det senaste mötet inom det parlamentariska forumet för Europa och Medelhavsområdet i Bari i juni 2002. Här framhävdes den parlamentariska dimensionen av vårt partnerskap med de sydliga medelhavsländerna. Vi är i färd med att undersöka vilka samarbetsmekanismer som kan användas för att upprätta en sådan församling för Europa och Medelhavsområdet.

Diamantopoulou
Fru talman! Det avtal som undertecknats av Europeiska unionen och Algeriet utgör starten för en ny era i förbindelserna oss emellan, och som Brok helt korrekt säger, behöver Algeriet Europa och Europa behöver Algeriet inom ramen för Europa-Medelhavssamarbetet. Jag skulle vilja kommentera tre viktiga punkter, som svar på de frågor som Brok tog upp. Den första gäller de ekonomiska och politiska reformer som kan underlättas genom detta avtal, den andra gäller människors rörelsefrihet och den tredje gäller de mänskliga rättigheterna.
Angående den första frågan, ur politisk synvinkel, beslutade Algeriet 1989 att anta en konstitution som tillåter ett flerpartisystem. För närvarande är demokratin inte särskilt etablerad, och det politiska livet är avskilt från det civila samhället. Algeriet har en plikt att förbättra situationen, och mer exakt, att se till att det finns en verklig uppdelning mellan den verkställande, lagstiftande och rättsliga makten och en öppen rösträkning. Den politiska dialog som föreskrivs i associeringsavtalet kommer att ge en värdefull ram för utbyte av åsikter och erfarenheter i denna fråga.
Ur ekonomisk synvinkel medger associeringsavtalet ett gradvis införande av ett gemensamt frihandelsområde mellan Algeriet och Europeiska unionen, och uppmanar den algeriska regeringen att genomföra de nödvändiga reformerna. Liksom det betonas i resolutionen måste Algeriet börja med att tillfredsställa vissa grundläggande behov hos folket, som till exempel rinnande vatten, boende och sjukvård, annars kommer det uppenbarligen att vara omöjligt att gå vidare med andra reformer, eftersom landet inte kommer att ha folkets samtycke. På samma sätt måste Algeriet gå över till och underlätta övergången från den nuvarande planekonomin till en marknadsekonomi. Denna reform behövs ändå sedan länge i Algeriet, eftersom den kvävande planekonomin har nått sina gränser. Men nu har landet, med hjälp av detta avtal, en möjlighet att anta ekonomiska reformer som i grunden kommer att rätta till de ekonomiska snedvridningarna och de sociala skillnaderna.
Övergången till en marknadsekonomi kommer att kräva samråd med företagssammanslutningar och fackföreningar, och kommer att vara inriktad på att förbättra den rättsliga ramen för företagande och investeringar, genom att reformera banksystemet och avskaffa korruptionen. Regeringen godkände nyligen ett program med 7 miljarder US-dollar i denna riktning, som omfattar en stor del av dessa frågor. Återigen kommer det stöd som Europeiska unionen ger i enlighet med Meda-programmet att komplettera detta program, med tanke på dess tre grundläggande målsättningar, som är de följande: För det första, att stärka marknadsekonomin; för det andra, att utveckla mänskliga resurser; och för det tredje, att befästa rättssäkerheten och uppfylla vissa krav.
Den andra punkten rör fri rörlighet för personer. Enligt avtalet är Europeiska unionen ansvarig för att finna sätt att förenkla viseringsförfarandet, som Frederiksen nämnde, särskilt för de människor som är tillämpar det. Detta är ett rimligt krav från Algeriets sida. Associeringsavtalet kan inte bara handla om att inrätta ett frihandelsområde, utan måste också göra det lättare för människor att resa åt båda hållen. Jag skulle vilja påpeka att denna strävan berör laglig förflyttning och inte på något sätt motsäger slutsatserna från Sevilla om att stoppa olaglig invandring. Det avtal som undertecknats är helt i linje med riktlinjerna från Sevilla där det föreskrivs ett särskilt samarbete om olaglig invandring och återvändande för olagliga invandrare.
Den tredje frågan är klausulen om mänskliga rättigheter, som är grundläggande för associeringsförfarandet. Kommissionen medger att Algeriet har drabbats av tragisk terroristverksamhet under de senaste tio åren, och vi ger den algeriska regeringen allt stöd vi kan i dess kamp mot terrorismen, men vi anser också att kampen mot terrorismen inte på något sätt är en ursäkt för att kränka de grundläggande rättigheterna. Anknytningen till Barcelonaprocessen medför ett gemensamt åtagande att följa vissa grundläggande demokratiska regler och värderingar. Vår huvudsakliga angelägenhet inom detta område gäller de personer vars vistelseort är okänd, och här finns det allvarliga hinder som måste övervinnas både av deras familjer och av de icke-statliga organisationerna, som ofta möts av myndigheternas metoder att försena saker och ting. Jag tror att tillämpningen av klausulen om mänskliga rättigheter kan hanteras både på ett kompletterande sätt och konkret. På ett kompletterande sätt, genom en politisk dialog, som måste bygga på mänskliga rättigheter, och påtagligt, skulle jag vilja säga, från Europeiska unionens sida genom att vi använder ett tydligare och mer konkret språk med färre undanflykter. En punkt på dagordningen för den politiska dialogen är frågan om Kabylien. Vi hoppas kunna inleda en dialog med representativa organ, och vi välkomnar den försonande inställning som nyligen intogs i frågan om det officiella erkännandet av tamazight som nationellt språk.
Europaparlamentet är villigt, vilket vi redan har uppgett, att utveckla en dialog med det algeriska parlamentet, och detta kommer att vara avgörande för informationsutbytet, de gemensamma ståndpunkterna och intresset på båda sidor. Till skillnad från vad som anges i förslaget till resolution, anges betydelsen av detta tydligt i artikel 99 i avtalet, och kommissionen kommer att göra sitt yttersta för att underlätta denna typ av dialog. Mer allmänt stöder kommissionen helhjärtat parlamentets godkännande av detta avtal, som inte under några omständigheter får ses som en blankocheck för den algeriska regeringen. Avtalet är ett sätt att uppmuntra denna regering att fortsätta med de politiska, ekonomiska och sociala reformer som den har inlett, i grunden för att förbättra det algeriska folkets öde.

Morillon (PPE-DE).
Fru talman, herr rådsordförande, fru kommissionär! När vi på rekommendation av Raimon Obiols skall ge vårt samtycke till förslaget till associeringsavtal med Demokratiska folkrepubliken Algeriet, gjorde utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik bedömningen - genom utskottets ordförande Elmar Brok och med samtycke från utskottets presidium - att vi i dag behöver föra en debatt så att vi i morgon kan anta en resolution, som jag hoppas kommer att stödjas av en mycket bred majoritet i kammaren.
Herr rådsordförande, fru kommissionär! Genom att gå tillväga på detta sätt har vi kunnat få svar på våra viktigaste frågor, men det får under inga omständigheter tolkas som ett försök till inblandning i Algeriets inre angelägenheter, och i synnerhet inte som ett uttryck för förakt för dess kultur och identitet. Debatten ligger tvärtom i linje med parlamentets engagemang - som Raimon Obiols påminde om - för ett privilegierat partnerskap med Maghrebländerna baserat på ömsesidig respekt och en allt starkare insikt om vår ödesgemenskap. Det var detta som jag och Daniel Cohn-Bendit fick en mycket bred majoritet i kammaren att godkänna före sommaren, som medföredragande till ett initiativbetänkande om Arabiska Maghrebunionen.
I denna debatt skulle jag i dag vilja trycka på tre punkter, som delvis redan har behandlats. För det första: den dag vi skall ge vårt samtycke sammanfaller med den dag då Algeriet genomför lokala val, som är avgörande för framtiden. Ni anspelade på detta, herr rådsordförande. Man får önska att detta val bidrar till lugn och inte nya våldsutbrott, som många fruktar i dag, särskilt i Kabylien, eftersom de skulle tjäna som förevändning för nya repressiva åtgärder.
Den andra punkten är att vi hyser stora förhoppningar på att Europeiska unionens stöd kommer att lösa en av landets största svårigheter - vilket är en av förväntningarna på vad detta avtal skall leda till - nämligen arbetslösheten bland ungdomar och de frustrationer som den nödvändigtvis orsakar. Herr rådsordförande! Ni talade i det här sammanhanget om att man måste utveckla investeringarna och ni uppmanade européerna att investera. Vi tror faktiskt att detta är en av de ytterst viktiga vägar som avtalet bör möjliggöra. Men i dag vill vi uppmärksamma de algeriska myndigheterna på det faktum att formaliteterna för godkännande sannolikt är något för byråkratiska och inte särskilt uppmuntrande för europeiska investerare. Detta talade jag om för våra algeriska kolleger redan när jag träffade dem i förra veckan, men jag ville upprepa det i dag.
Den tredje punkten: vi måste slutligen hoppas på att detta avtal medverkar till att utveckla och stärka det regionala samarbetet, vilket ni också talade om, herr rådsordförande, och att det därmed bidrar till en omstart för processen att bilda Arabiska Maghrebunionen. Denna process är tyvärr blockerad i dag, eftersom det saknas politiska utsikter till en lösning på problemet i Västsahara. Också på denna punkt tror jag det vore värdefullt att be de algeriska myndigheterna att anstränga sig mer för att hitta en lösning som gör att alla berörda parter kan rädda ansiktet, självklart med de kompromisser som krävs.

Guy-Quint (PSE).
Fru talman, fru kommissionär, kära kolleger! Den situation Algeriet befinner sig i kan inte lämna oss oberörda. Den bör tvärtom få oss att ta större del i en insiktsfull analys av nuläget i landet och hjälpa den algeriska befolkningen att övervinna aktuella svårigheter. Därför ger jag mitt fulla stöd till detta Europa-Medelhavsavtal om associering, som vi i dag behandlar för samtycke. Detta avtal tycks gå i rätt riktning, och det av fyra huvudskäl.
Detta avtal följer den process som inleddes i Barcelona och som främjar en dialog mellan EU och länderna i Medelhavsområdet. Avtalet kommer att underlätta regional integration och särskilt Arabiska Maghrebunionen, som vi gärna vill se. Avtalet sänder vidare en stark signal om de europeiska medborgarnas solidaritet med den algeriska befolkningen. Och det kommer framför allt att stödja Algeriets insatser för öppenhet, reformer och modernisering, vilket är det allra viktigaste. I det här sammanhanget välkomnar jag att man nådde ett brett samförstånd om de föreslagna åtgärderna i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Vårt samtycke får dock inte tolkas som att vi ger en blankofullmakt till de algeriska myndigheterna. Vi måste fortsätta att vara vaksamma i frågor som rör mänskliga rättigheter, demokrati och goda styrelseformer. Det rör sig om grundläggande värderingar som utgör själva grunden för Europeiska unionen, och att dessa respekteras är en nödvändig förutsättning för att avtalet skall kunna genomföras på ett bra sätt. Eftersom parlamentets resolutionsförslag erinrar om dessa krav går det i rätt riktning och bör således betraktas med största allvar.
Tillåt mig tillägga att jag som fransyska är särskilt uppmärksam på de svårigheter som den algeriska befolkningen har gått igenom under så lång tid. Landet har fått lida tillräckligt länge. Vi måste alla skynda oss att mobilisera oss för att hitta konkreta lösningar. Associeringsavtalet kommer att bidra till det, förutsatt att vi är i stånd att se objektivt på Algeriets verkliga problem.

Malmström (ELDR).
Fru talman! Fru kommissionär, herr rådsordförande! Vi har diskuterat denna fråga under en längre tid i utrikesutskottet, med betänkanden och hearings. De flesta av oss har också haft bilaterala kontakter med olika algeriska företrädare. Allt detta har vi gjort för att vi tar denna fråga på allvar, men också för att det finns många frågor kring Algeriet som behöver redas ut. Den liberala gruppen är särskilt oroad över situationen för de mänskliga rättigheterna.
Vi vet att det begås stora övergrepp mot de mänskliga rättigheterna i Algeriet. Tortyr och trakasserier av oppositionella är tyvärr inte ovanligt, och det finns många rapporter om övergrepp från militära och paramilitära grupper. Tusentals medborgare är försvunna, och det är bekymmersamt att de algeriska myndigheterna inte har tillåtit FN:s observatörer att undersöka denna situation. Läget i Kabylien är fortfarande dramatiskt, och fredliga demonstranter har dödats. Mycket återstår att göra i Algeriet när det gäller pressfrihet, föreningsfrihet och upprättande av en rättsstat. Landet har också problem med terrorism.
Dessa frågor beskrivs mycket utförligt och bra i Broks resolution. Där nämns också behovet av regelbunden uppföljning av hur de mänskliga rättigheterna efterföljs, av kontroll och av interparlamentarisk dialog. I den liberala gruppen har vi konstruktivt försökt bidra till denna resolution. Därför ser vi med viss förvåning och besvikelse att kristdemokraterna har lagt fram en del ändringsförslag som kraftigt försvagar resolutionen. Om dessa ändringsförslag går igenom, menar vi att resolutionen inte kommer att ha den styrka och utgöra det komplement till rekommendationen av Obiols i Germà som är så viktigt. I den liberala gruppen kommer vi att rösta emot resolutionen.
Det är synd att dessa frågor kommer bort, eftersom det är mycket viktigt med påtryckningar på Algeriets regering. Associationsavtalet är viktigt för Algeriet. Trots bristerna anser vi att Europa måste hjälpa Algeriet att bygga upp ekonomiska, politiska och demokratiska institutioner. Såsom har påpekats är avtalet en mycket viktig del av Barcelonaprocessen.
Fru talman! Låt mig avslutningsvis säga några ord till kommissionen. Vad är egentligen meningen med artikel 2, människorättsklausulen i associationsavtalet? Vi har diskuterat den många, många gånger, men den aktiveras aldrig. Varför skall det vara så förtvivlat svårt att finna mekanismer för att tillfälligt eller vid behov permanent, med hänvisning till artikel 2, avbryta samarbetet när det begås allvarliga övergrepp mot mänskliga rättigheter? Om vi inte tar tag i denna fråga gör vi oss faktiskt löjliga, och vi riskerar att inte bli tagna på allvar i utrikespolitiken. I så fall blir våra ord om en människorättsdimension i utrikespolitiken ingenting annat än ett kraftigt slag i luften.

Boudjenah (GUE/NGL).
Fru talman! Jag säger ja till starka förbindelser mellan EU och Algeriet. Algerierna var nästan ensamma om att uppleva den traditionalistiska terrorismens barbari före den 11 september 2001. Europeiska unionen måste närma sig länderna i södra Medelhavsområdet genom att frigöra sig från begreppet dominans. Detta skulle vara ett sätt att parera den amerikanska stormaktens unilateralism, en makt som för övrigt blir alltmer intresserad av Algeriet och dess underjordiska rikedomar.
Associeringsavtalet är således ett uttryck för en vilja att upprätta privilegierade band mellan unionen och Algeriet, men det väcker också frågetecken. Det har till exempel saknats föregående samordning, vilket kritiseras av föreningar och oberoende fackföreningar i Algeriet.
I vår resolution insisterar vi med rätta i första hand på de mänskliga rättigheterna, och vi måste se till att resolutionen behåller den karaktären. Jag vill för egen del bland annat uttrycka min oro för situationen i Kabylien, när morgondagens lokalval redan nu omges av krav på bojkott, strejk och repressiva åtgärder från polisens sida. Hur kan man förklara att den algeriska regeringen inte har formulerat något trovärdigt förslag om hur krisen skall lösas? Varför inleds inte rättegångarna mot dem som ansvarade för de repressiva åtgärderna under den ?svarta våren 2001?? När skall förföljelserna av medborgarrörelsens delegater upphöra? Och framför allt, är detta inte tecken på ett djupgående missnöje i hela det algeriska samhället, framför allt bland ungdomar?
Förtvivlan och spänningarna förstärks av de alltfler rättegångarna mot journalister och den ständiga vägran att avskaffa de nuvarande familjerättsliga lagarna - problem som våra kolleger till min stora förvåning inte vill nämna i resolutionen. Algeriets framtid ligger med säkerhet mer i den demokratiska potential som faktiskt finns än i den nya inspirationen för de traditionalistiska idéerna.
I mina ögon är det också viktigt att ta hänsyn till akuta sociala behov. Det finns enorma behov av arbetstillfällen, bostäder och offentliga infrastrukturer för vård, utbildning och vatten, samtidigt som orättvisorna och valutareserverna aldrig har varit så stora som nu. Denna verklighet uppmanar inte till frihandel, som verkar för liberalisering och avreglering, utan tvärtom till ett verkligt samarbete, till exempel inom den offentliga tjänstesektorn.
EU har således ett ansvar. Många aktörer är allvarligt oroade för den algeriska ekonomin med tanke på att en frihandelszon kommer att inrättas - kommer man att lyssna till dem? Hur kommer man att bedöma de ekonomiska, sociala och miljömässiga följderna?
Avslutningsvis vill jag uppmana till vaksamhet när det gäller personers rätt att röra sig fritt och lika ekonomiska, sociala och politiska rättigheter för de algeriska medborgare som befinner sig på europeisk mark.

Flautre (Verts/ALE).
Fru talman! Detta avtal är självklart inte resultatet av en omfattande process där alla parter i samhällena på bägge sidorna Medelhavet har deltagit och förhandlat. Nu är det alltså vad det är. Men vi får inte knussla med vårt stöd till det viktiga projekt som går ut på att bygga upp varaktiga politiska förbindelser mellan de båda sidorna av Medelhavet. Det algeriska lidandet har under alltför lång tid pågått inom stängda dörrar och vi önskar att denna tragiska slutenhet skall få ett slut.
Vi vill alltså satsa på delad utveckling. Herr Morillon! Jag skall lugna er, ni kan vara lugn: det rör sig inte om inblandning när vi talar om demokratiskt underskott och betydelsen av att stödja utvecklingen av friheter i detta land. Detta står att läsa i rapporten från UNDP:s arabiska regionkontor. Det rör sig således inte om någon inblandning. Demokrati utgör grunden för utveckling i alla dess former. Men för att lyckas med denna satsning, för att kunna satsa på delad utveckling, måste man börja med att inte tillföra förvirring till det kaos som råder i Algeriet. Detta avtal får självklart inte vara en blankofullmakt till myndigheterna. Därför måste det mycket tydligt ange något som i dag nästan är ovärdigt att inte erkänna, nämligen att många olika grupper är skyldiga till det våld som har dränkt Algeriet i blod i mer än tio år, och när jag säger många olika menar jag givetvis också militära säkerhetsgrupper. Det måste sägas! Paramilitära grupper. Det måste skrivas!
Habib Souaidia som sitter på åhörarläktaren tillsammans med vänner - jag vill välkomna dem - har attackerats av general Nezzar för ärekränkning. Han har sagt att generalerna är de egentliga politikerna, det är de som är beslutsfattarna, och de har dödat tusentals människor för ingenting alls. Nezzars klagomål avvisades. Kommer vi att ha en hundradels miljondel av denne algeriske löjtnants mod? Jag tror att vi måste inleda vår resolution med att erkänna lidandet, tragedierna, de hundratusentals döda och tusentals försvunna.
För det andra: vår resolution måste klart och tydligt uppmana till ett slut på undantagstillståndet, som verkligen är frihetsberövande. De offentliga myndigheter som vi förhandlar med är i kraft av detta undantagstillstånd dessutom berövade sina egna prerogativ, med den militära makten som täckmantel. Hur kan vi gå med på det?

Coûteaux (EDD).
Fru talman, mina damer och herrar företrädare för medlemsstaterna! Associeringsavtalet med Algeriet kommer i rätt tid, jag tror till och med att det hade hunnit bli brådskande. Algeriet är med möda på väg att komma ut ur en lång tunnel, där landet var fast på grund av ett envist destabiliseringsförsök, som för övrigt är jämförbart med liknande försök som drabbar alla oljerika länder runtom i världen. Det rör sig om ett utländskt försök av imperialistisk karaktär: i Algeriet har man liksom i andra länder utnyttjat islamismen för geopolitiska ändamål, som många av oss är alltför blinda för. Min kollega Boumediene-Thiery påpekade det viktigaste för en stund sedan då hon talade om Förenta staternas begär efter Algeriets underjordiska rikedomar.
Den algeriska regeringen går ur prövningen som vinnare, trots att den står ensam och trots att EU gör sig skyldigt genom att ge ett blygsamt, för att inte säga klenmodigt, stöd. För att denna associering skall bli en framgång krävs det att den inte begränsas till vackra ord, vilket är självklart, eller till vaga avtal som endast avser ekonomin, av typen frihandelsavtal. Det krävs också en associering av politisk karaktär. Det betyder att vi måste göra det till en vana att diskutera alla politiska frågor i världen med våra partner kring Medelhavet. Detta är för övrigt ett villkor för att Medelhavet skall kunna förbli världens centrum, annars kommer vi inte längre att vara afrikaner, Medelhavsbor eller européer, utan statister i 2000-talets världsordning.
Därför måste man självklart gå längre och inte bara upprätta ett associeringsavtal med Algeriet, liksom med de andra Maghrebländerna, som är de viktigaste bland våra allierade. EU:s struktur måste förändras, vi måste göra slut på drömmerierna om överstatlighet och federalism så att vi kan få med våra Medelhavsgrannar i en större europeisk enhet, en enhet som självklart kommer att låta den imperialistiska makten förstå att den har att göra med ett block som är fast beslutet att bevara friheten, dvs. ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Fru talman! Det associeringsavtal som slutits tillsammans med Algeriet är verkligen ett steg i rätt riktning för Europa-Medelhavsförbindelserna, och mot att uppnå vårt gemensamma mål, som är att skapa inte bara en frihandelszon, utan ett område med hållbar utveckling, säkerhet och välstånd för alla.
Med detta i åtanke, skulle jag vilja säga hur mycket det gläder mig att avtalet tydligt hänvisar till respekten för de grundläggande mänskliga rättigheterna. Jag gläder mig också över hänvisningarna till att främja kvinnors roll i den ekonomiska och sociala utvecklingen genom utbildning, yrkesutbildning, bättre familjeplaneringsprogram och i media. Vad som dock gör mig ledsen är att enbart dessa hänvisningar inte kommer att främja respekten för kvinnors rättigheter i praktiken, och att ingen hänvisning till denna fråga gjordes av varken den tjänstgörande ordföranden, eller av er, fru kommissionär, som är en mästare på kvinnors rättigheter och som har hissat fanan för respekten för jämlikhetsprincipen i gemenskapens utrikesförbindelser.
Jag skulle vilja påminna er om att Europaparlamentet, i sin resolution om rapporten om respekten för kvinnors rättigheter i Europa-Medelhavsförbindelserna, uppmanade till en särskild bestämmelse om skydd av kvinnors rättigheter, och samtidigt uppmanade till att åtgärder skulle vidtas för att införa en skyddsövervakningspolitik liknande den som tillämpas för kandidatländerna. Jag skulle därför vilja ta detta tillfälle i akt att framföra min besvikelse, på utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågors vägnar, över att denna fråga åsidosatts och hylla kommissionärens ord, hennes optimistiska ord, om att associeringsavtalet inte är en blankocheck för Algeriet. Vi skulle vilja att Europeiska kommissionen inrättade mekanismer för att övervaka och utvärdera framstegen, och att den algeriska regeringen skulle tvingas, liksom borde vara fallet med alla associeringsavtal, att uppvisa den nödvändiga politiska viljan att få till stånd de rättsliga, administrativa och övriga reformer som krävs för att förankra lika möjligheter mellan män och kvinnor i lagstiftningen och inkludera jämställdhetsperspektivet i all dess politik. I samma anda vill vi stödja Broks förslag om att bekämpa och fördöma våld mot kvinnor, och eftersom ett fördömande aldrig är tillräckligt, vill vi införa en strategi som har inspirerats av erfarenheterna och framgångarna för de våldsbekämpningsstrategier som använts inom Europeiska unionen och kandidatländerna.
I samma anda skulle jag vilja fördöma frånvaron av kvinnors och kvinnoorganisationers roll i det föreslagna regionala samarbetet. Detta är åtminstone ett område där man borde vidta åtgärder för att stärka det civila samhället och arbeta med kvinnoorganisationerna.

Napoletano (PSE).
Fru talman! Jag tror att vi alla är nöjda i kväll över att ha nått en viktig punkt i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Algeriet. Det är en punkt som är viktig eftersom Algeriet sedan åtminstone ett decennium har gått igenom en period som varit mycket, mycket svår, en period som även har medfört en viss isolering i de internationella förbindelserna, framför allt med Europa, men även eftersom det finns en koppling mellan Algeriet och den afrikanska dimensionen, och det är viktigt att även denna dimension av förbindelserna förstärks. Jag skulle vilja att denna koppling inryms i just partnerskapet. Avtalet är i själva verket ett instrument, inte en gåva från Europa, från Europeiska unionen, till Algeriet, för även vi tjänar på detta avtal - detta får vi aldrig glömma - och det är ett instrument för förbindelserna, ett instrument som inspirerar till en partnerskapsvision.
Men vad innebär detta? Jo, att vi måste utnyttja instrumentets alla möjligheter, såväl när det gäller det algeriska samhället - som, kan vi säga, kanske kraftigt utnyttjar såväl dess ekonomiska som dess mänskliga resurser - som när det gäller oss själva.
Jag skulle vilja rikta kommissionens uppmärksamhet på ett par punkter. Ni är mycket uppmärksamma när det gäller Agadirprocessen, som har startats bland länderna som har undertecknat associeringsavtalen med oss. Men kommissionen borde vara lika uppmärksam när det gäller maghrebdimensionen i detta partnerskap, för vi måste alla vara medvetna om att det finns stängda gränser mellan Marocko och Algeriet och om Europa inte hjälper till att förstärka samarbetsdimensionen mellan grannar, så förstår jag inte vad hennes uppgift skulle vara.
Slutligen tror jag det är viktigt att insistera på de mänskliga rättigheterna - det har redan andra kolleger framhållit - och på sambandet med valen. Jag vill gärna uppmärksamma de algeriska myndigheterna på att det håller på att ske något viktigt i Kabylien: ett parti som inte ställde upp i det politiska valet ställde upp i de administrativa valen. Detta är viktigt, för det överbryggar en djup institutionell klyfta som hade uppkommit. Vi har till exempel fått uppleva ögonblick när polisen inte har haft relationer med befolkningen i Kabylien. Vi vill inte att det uppkommer episoder under valet där polismyndigheterna åter skapar problem snarare än skyddar befolkningen och ser till att valprocessen genomförs korrekt, något som är mycket viktigt.
Det är med andra ord absurt att göra en jämförelse med kandidatländerna för vi håller inte på att ge Algeriet en möjlighet att ansluta sig till Europeiska unionen, ärade kolleger, det måste vi ha klart för oss. Ju större betydelse unionen ger dessa länder, desto mer får vi kanske ut av förbindelserna med dem.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Fru talman, fru kommissionär, herr ordförande! Det är ett nöje för mig att få avsluta denna debatt. Jag skulle bara vilja säga till Philippe Morillon: ?Philippe, du misstar dig. Alla dina ändringsförslag är misstag. Jag tror att du behöver fundera över natten och ta tillbaka dina ändringsförslag när du vaknat i morgon bitti. Har du redan tagit bort många av dem? Dra då tillbaka resten också! Vi kommer alla att bli nöjda!? Varför då?
Därför att det är uppenbart att vi måste kräva rätten att blanda oss i. Algerierna utövar sin rätt att blanda sig i hos oss när de säger att våra lösningar på invandringen inte är bra, att vi inte utfärdar tillräckligt många viseringar osv. De har rätt att ingripa i den europeiska debatten. Om det finns ett associeringsavtal har vi inte bara rätt utan också skyldighet att ingripa när det utförs massakrer. Vi måste kritisera dessa massakrer, oavsett om de begås av islamistiska terrorister, paramilitära terrorister eller andra terrorister med band till någon gren av armén. Vi har inte rätt att låta Algeriets ambassad diktera resolutioner eller ändringsförslag. Det är inte vår roll.
Vår roll är att dels upprätta ett associeringsavtal, dels ingripa politiskt i debatten i Algeriet, för att Algeriet skall kunna bli en demokrati. Det är inte bara kolonialismens fel, även om kolonialismen har sina fel. Algeriet har en tradition av ett enpartisystem. Algeriet har en tradition av militär makt, där militärerna står ovan samhället och är dem som gör gott och ont. Detta måste ändras, och det är just det vi försöker säga i den resolution som har röstats igenom av många och som har utarbetats av din kollega Brok. Jag förordar att vi i morgon inte ändrar på något i resolutionen från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Detta är inte en resolution från vänsteranhängare utan från Brok, ledamot i PPE-gruppen. Låt oss anta denna resolution. Låt oss rösta igenom den som den är och vi kommer alla att bli nöjda.
(Applåder)

Talmannen. -
I anslutning till denna debatt har jag mottagit ett resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om situationen i Elfenbenskusten.

Barnier
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar ledamöter! Precis som alla andra EU-institutioner följer kommissionen, vilket ni säkert förstår, med stor uppmärksamhet händelseutvecklingen i Elfenbenskusten sedan det militära upproret inleddes den 19 september i år. Unionen har fördömt ifrågasättandet av den institutionella lagligheten, vilket har pågått i Elfenbenskusten i tre veckor nu. Samtidigt har EU hävdat att man måste hitta en politisk lösning som inte utesluter någon av de berörda parterna. Denna lösning bör gå i samma anda som den nationella försoningsprocessen, som Elfenbenskusten inledde efter de allvarliga oroligheterna under 2000 och som unionen stödde både principiellt och ekonomiskt. För det tredje har ordförandeskapet framhållit att unionen lägger största vikt vid respekten för mänskliga rättigheter.
Kommissionen stöder president Gbagbo och hans lagligaregering, som bägge är valda i demokratiska val. Men sedan unionens uttalande offentliggjordes den 24 september döljer vi inte det faktum att oron växer, både när det gäller utsikterna till en politisk lösning och när det gäller respekten för mänskliga rättigheter. Kommissionen välkomnade självklart med stort intresse resultaten av det extra möte som Västafrikanska staters ekonomiska gemenskap (Ecowas) höll i Accra. Inrättandet av en kontaktgrupp bestående av sex statschefer, som skall ha i uppdrag att medla mellan regeringen och rebellerna, gör att man kan hoppas på möjligheten till en fredlig lösning som skulle förhindra blodbad och varaktiga söndringar, som oundvikligen följer av markstrider. Detta arbete måste stödjas. Med tanke på att president Gbagbo och rebellerna principiellt har meddelat kontaktgruppen att de går med på eldupphör råder viss optimism om att ett eldupphöravtal skall kunna antas, trots att ingenting undertecknades den 4 oktober. För ögonblicket har det inte blivit något resultat och regeringsstyrkorna återupptog striderna mot rebellerna i Bouaké redan söndagen den 6 oktober. Medlingsgruppen, som vi i förbigående sagt vill hedra för dess tillgänglighet, tålamod och ansvarskänsla, har inte dolt sin stora besvikelse och irritation över Elfenbenskustens regering och dess beteende.
Den andra punkten i unionens uttalande av den 24 september är de bägge parternas respekt för mänskliga rättigheter, vilket än en gång ger anledning till ökad oro. Rebellernas beteende har gått och går i fel riktning, framför allt när det gäller attacker mot egendomar. När det gäller regeringen ökar angreppen mot medlemmar av oppositionen och tecknen på främlingsfientlighet, i så pass hög grad att det börjar bli oroväckande. Omständigheterna kring general Gueis och hans makas död och dödsfallen bland hans familjemedlemmar och närstående väcker minst sagt misstänksamhet. Angreppen och hoten mot Ouatara, hans närstående och många ledare i hans parti (Republikansk samling) skadar varaktigt den nationella försoningsprocessen. Förkastandet av det utländska blir också alltmer påtagligt.
Fru talman, mina damer och herrar ledamöter! Ni får inte ta missta er på dessa påpekanden. Elfenbenskustens institutionella laglighet måste få ett bestämt stöd från världssamfundet. Men detta stöd får vara varken blint eller ovillkorligt.
Fru talman! Tillåt mig att avslutningsvis framföra en önskan om att parlamentet använder sitt inflytande, genom den prestige som parlamentet åtnjuter hos myndigheterna i Elfenbenskusten, för att se till att övertyga dem om att vägen till en fredlig lösning är den enda förnuftiga och hoppfulla vägen, vilket kommissionen också anstränger sig för.

Corrie (PPE-DE). -
Fru talman! Det är en aning svårt att tala om denna resolution eftersom den än så länge inte har blivit översatt och överlämnad till kansliet. Jag är tvungen att arbeta utifrån den franska versionen och jag hoppas att jag får någon reda i det.
Det är tragiskt att vi än en gång här i kammaren finner oss behandla ännu ett krig i Afrika söder om Sahara. Det är absolut rätt att vi uttrycker vårt missnöje mot en sådan handling som den som har ägt rum. Det är sant att påstå att valet var en besvikelse och att vi hade hoppats på bättre resultat. Det speglade problemen med den ivorianska bördsrätten - beträffande om man skulle tillåtas vara president om man hade fötts i landet eller om ens föräldrar var ivorianer.
Vi bör emellertid alltid komma ihåg att allt som rör våra förbindelser med dessa utvecklingsländer är grundat på Cotonouavtalet. Det ger givetvis en grund för demokrati, mänskliga rättigheter och god förvaltning. Uppriktigt sagt, för mig är god förvaltning nästan mer betydelsefullt än äkta demokrati, eftersom det är ett stort steg i sig om man kan uppnå stabilitet i ett land vars verksamhet är öppen för insyn.
Elfenbenskusten är ett mycket stort land med en ofantlig potential, och det är ett av Västafrikas stöttepelare. Det här var mycket av en intern maktkamp. Det finns de som lägger skulden på yttre faktorer eller på andra länders rebellgrupper, men det här var en ren maktkamp inom den egna nationen. Det var fråga om personer som ville uppfatta makt som endast en nationell fråga. Problemet liknar på många sätt det man erfarit i Nigeria, att det förekommer en mycket stark muslimsk närvaro i norra delarna av landet och en kristen sådan i syd. Det förs alltid en kamp mellan dessa två grupper. Händelsevis tenderar muslimerna i norr att vara den fattigare av dessa två grupper. Kommissionen borde koncentrera biståndet till det här området, till förmån för muslimerna som inte har söderns välstånd.
Jag var i Ghana för två helger sedan, när Ecowas möte för de 14 västafrikanska staterna ägde rum. De diskuterade situationen i Elfenbenskusten. Det var verkligen jämmer och elände mellan dessa länders företrädare och ledare. När det går snett för ett land av en sådan omfattning destabiliseras inte bara Elfenbenskusten utan i stort sett hela regionen. Därför var jag glad över att åtminstone ledarna inom Ecowa hade framsyntheten och förnuftet att ingripa i situationen i Elfenbenskusten och att skicka dit en delegation i hopp om att kunna medla mellan de två parterna.
Jag hoppas innerligt att de skall lyckas, eftersom det har uppstått problem i Nigeria där exakt samma situation föreligger. Det landet har en starkt fundamentalistiskt muslimsk grupp i norr och en kristen grupp i söder.
I och med att kommissionen nu rör sig mot den regionala politiken, är det absolut avgörande att vi får dessa länder att förstå att om de skall kunna bemöta globala möjligheter vad beträffar handel, måste de samarbeta som en enad region. Därför är det absolut nödvändigt att de stöder varandra.
En besvikelse var att NEPAD, det nya partnerskapet för Afrikas utveckling, inte reagerade starkare över den här situationen. En kollegial granskning var inskriven i det nya avtalet. Jag hade hoppats att när den här sortens problem visade sig skulle ledarna för de afrikanska staterna, som är med i den organisation som har inrättats av afrikaner för att se efter Afrika, omedelbart träda in. Men tyvärr, som med situationen i Zimbabwe, har de inte gjort det. Om denna organisation inte har fallit vid det första hindret så har den förvisso snubblat. Jag hoppas verkligen att de förberedande samtalen kan inledas så snart som möjligt, eftersom det endast är vid förhandlingsbordet som vi kan få ett slut på denna konflikt utan de följder av dödsfall och förstörelse som vanligtvis inträffar.
Det enda jag kan göra är att be kommissionen att försöka övertala de båda parterna att sluta kriga och komma samman för diskussioner.

Carlotti (PSE).
Fru talman! Sedan statskuppen den 19 september befinner sig råder en förvirrad militär situation i hela den norra delen av Elfenbenskustens territorium. I detta ögonblick pågår militära operationer och strider rasar i Bouaké, varför man kan ana det värsta för civilbefolkningen, som är instängd mellan två stridshärdar.
Mina kära kolleger! Vi är oroliga för folket i Elfenbenskusten. Det har tagits som gisslan av de stridande parterna och betalar för denna kris med sin frihet och ibland med sina liv. Vi är oroliga för Elfenbenskusten, som riskerar att än mer avlägsna sig från den modell vi så ofta har lovordat. I dag är landet splittrat, samhället står i lågor och i blod. Vi är dessutom oroliga för Afrika och afrikanerna. Hela regionen riskerar nämligen att vackla, en region där man redan har drabbats av alltför många krig och mänskliga tragedier, och där väpnade gäng och olaglig handel av alla de slag är en smärtsam verklighet. En sådan utgång verkar för övrigt inte helt främmande med tanke på den nuvarande destabiliseringen i Elfenbenskusten. Att destabilisera Elfenbenskusten är att lägga grunden till en kris som går att jämföra med krisen i området kring de stora sjöarna eller i Kongo, kriser som i många år har trasat sönder de centrala delarna av denna kontinent. Denna kris gör oss därför oroliga, bedrövade. Men den förvånar oss också. Den inträffar i ett ögonblick då Laurent Gbagboregimens ansträngningar började ge resultat i två viktiga frågor för landet. Först och främst när det gäller den nationella försoningen, med det stora forum som organiserades 2001 och den nationell enhetsregering som bildades efter valet i juli 2002 och som sammanförde de största politiska krafterna.
För det andra när det gäller den ekonomiska och sociala återuppbyggnaden, med grundläggande sociala reformer som gratis skola och allmän sjukförsäkring. Men för att gå vidare på denna väg behöver Elfenbenskusten fred. EU måste trycka på för en förhandlad lösning och en fredlig väg ut ur krisen. Unionen måste använda alla sina medlingskrafter för att stödja dessa ansträngningar och glädjas åt de åtgärder som vidtagits under ledning av Ecowas. Dessa försök har för tillfället misslyckats, men det är också svårt att kräva att en laglig regering skall förhandla med väpnade rebeller som jämbördiga parter. Vad som står på spel i dag är att bevara Elfenbenskustens territoriella enhet, med respekt för den konstitutionella lagligheten. Vi måste framför allt se till att en eventuell medlingsstyrka som skickas till området inte grundlägger en faktisk delning av landet. Den socialdemokratiska gruppen stöder också idén om att skicka en parlamentarisk delegation - det säger jag till mina kolleger i parlamentet - för att uttrycka vårt stöd för de demokratiskt valda institutionerna och för att möta de olika politiska krafterna i Elfenbenskusten.
Men för att kunna fullfölja arbetet med att befästa demokratin i Elfenbenskusten måste president Gbagbo mycket snabbt ta initiativ till att inleda en förhandling med alla politiska och sociala krafter i sitt land. Förhandlingen bör framför allt handla om de konstitutionella blockeringar som försenar den nationella försoningen. Konstitutionen från 2000 uppfyller inte detta krav; den tillåter inte alla politiska riktningar att uttrycka sig och förbjuder fortfarande Ouatara att kandidera till presidentposten. Den föreskriver ingen möjlighet att upplösa nationalförsamlingen i händelse av en allvarlig kris, vilket kan bana väg för en mycket våldsam politisk reaktion.
President Gbagbo måste slutligen återuppliva dialogen för att utan förbehåll och tvetydigheter återuppta insatserna för nationell försoning. Detta är nödvändigt i ett land som i åratal har söndrats på grund av en manipulering med begreppet ?ivoriansk?, ett land som har nästan 30 procent utlänningar. Beslutet att utvisa 500 000 burkinier, vilket aviserades i söndags i Elfenbenskustens nationella television, är ett oacceptabelt avsteg som måste fördömas med kraft. Man bör också fördöma angreppen på utlänningar som bor i landet.
Mina kära kolleger, herr kommissionär Barnier! I dag behöver Elfenbenskusten och Laurent Gbagbos lagliga regering det bestämda stöd från Europeiska unionen som ni talade om och som jag kommer att stödja med stor beslutsamhet och med alla mina krafter.

Thors (ELDR).
Fru talman! Ärade kommissionär! Jag välkomnar kommissionens uttalande här i dag, som faktiskt är mer balanserat än vårt utkast till resolution. Jag noterar också med intresse att kommissionären uttryckligen nämnde RDR, som är liberalernas systerparti i Elfenbenskusten. Vi har försökt upprätthålla kontakter med partiet, men den senaste tiden har det förstås inte gått.
Jag är ganska besviken på unionens agerande i denna fråga. I april ställde jag en fråga till rådet om vilka åtgärder man vidtar för att hjälpa National Reconciliation Forum att fungera och vilka åtgärder man avsåg att vidta för att observera valen i juni 2002. Det sades då att man förvisso var bekymrad över att valet 2000 kännetecknades av våld, kränkningar av de mänskliga rättigheterna och uteslutning av vissa större politiska partier, och man hade överläggningar i enlighet med artikel 96 i Cotonouavtalet. Överläggningarna avslutades dock i juni 2001, och man tyckte inte att man kunde bidra särskilt mycket till att övervaka valen, att stödja och att vara aktiv i denna insats.
Många människor i regionen får lida av att vi var passiva och att vi inte ingrep aktivare. Detta är en skam. Detta är nämligen ett område där EU kunde ha varit aktivt, och vi har uppmärksammat dessa frågor. Vi är oroade över att oroligheterna breder ut sig i regionen. Som vanligt finns det en stor risk för att barnen och kvinnorna får lida särskilt mycket. Vi vet att barnens ställning i Elfenbenskusten inte är vad den borde vara.
Liberalerna kommer inte att stödja punkt 5 i resolutionstexten, och min kollega Van Hecke kommer ytterligare att gå in på denna fråga.

Scarbonchi (GUE/NGL).
Fru talman! Att stödja Laurent Gbagbo, mina kära kolleger, är en självklarhet. En självklarhet gentemot en man som växelvis har suttit i fängelse, tvingats i exil och utstått lidande under 30 års kamp för sina idéer. På två år har han återgett Elfenbenskusten ett minimum av rättsstatsprinciper, återuppbyggt utbildningssystemet, vunnit förtroende från internationella institutioner och framför allt skapat villkor för nationell försoning genom att bilda en regering bestående av alla oppositionspartier - RDR kom in i regeringen i augusti 2002, min kära kollega Thors. Vårt parlament bjöd in honom till Strasbourg i november 2001 - det var Nicole Fontaine som gjorde det - för att hedra det arbete som denne humanistiske professor utfört i ledningen för sitt land. Vi måste hjälpa honom för att han är en symbol för den republikanska lagligheten, för att han är en symbol för politisk förändring i ett Afrika som behöver en sådan förändring, för att han är en symbol för Afrikas förankring i den moderna demokratin. Det krävs således ett eldupphöravtal, mina kära kolleger, men på villkoret att rebellerna lägger ner sina vapen. Ingen konstitutionellt vald president kan förhandla med väpnade rebeller som ockuperar 40 procent av hans land. Europeiska unionen måste delta i den allmänna återuppbyggnaden av landet: att utveckla rättsstaten och sociala bostadsprogram för de minst bemedlade samt omorganisera Elfenbenskustens armé.
Mina kära kolleger! Om det slår fel i Elfenbenskusten kommer hela Västafrika att bli varaktigt destabiliserat och omkullstjälpt, vilket skulle medföra oerhörda risker för etniska och religiösa sammandrabbningar. Vi måste således agera inom ramen för en aktiv diplomati och tillsätta en parlamentarisk delegation, vilket vi kommer att ägna oss åt redan i morgon, fru talman. En sådan parlamentarisk delegation bör kunna anlända till Abidjan inom tre dagar, en önskan som kommissionär Barnier framförde på ett träffande och lämpligt sätt. Med stöd av den resolution som vi kommer att rösta igenom i morgon bör denna delegation arbeta för att få en roll och för att parlamentet får en roll att spela i det här sammanhanget. Att komma när krisen är slut tjänar nämligen ingenting till. Vi har ett viktigt ansvar gentemot detta land, dess president och dess folk. De behöver vår solidaritet, fru talman, i den hemska prövning de nu tvingas genomgå, och Europaparlamentet bör därför svara med att närvara, och att göra det med beslutsamhet.

Rod (Verts/ALE).
Fru talman! Den senaste händelseutvecklingen, som präglats av ett stort antal mord i Elfenbenskusten, är mycket oroväckande. Den militära revolten mot den nuvarande lagliga regeringen är oberättigad, oavsett hur mycket de ekonomiska och politiska villkoren har försämrats. Den ekonomiska krisen, som är djupare än någon annan hittills och som hänger samman med prisfallet på råvaror, framför allt kaffe och bomull, har brett ut fattigdomen och misären i landet. Men det står också klart att banaliseringen av begreppet ?ivoriansk?, en utveckling som fick sin kulmen vid presidentvalet 2000, bara har underblåst klimatet av hat och våld i landet. Anklagelserna att grannländerna stöder upprorsmakarna rättfärdigar dessutom förföljelser av invandrare i civilbefolkningen.
Mot denna bakgrund bör man välkomna president Gbagbos tal, där han kräver att utlänningarna skyddas. Men han måste också hörsammas av sina egna trupper. Risken är stor för en explosion av främlingsfientlighet bland medborgarna. Man måste undvika att hamna i den onda cirkel som skulle starta med ett inbördeskrig mellan etniska grupper, ett krisscenario liknande det i Kongo, vilket vore oerhört farligt och beklagligt för Elfenbenskusten och alla dess invånare. Mot denna bakgrund kan man visserligen beklaga att Ecowas misslyckades med sin medling då man föreslog att regeringen och rebellerna skulle återuppta sina förhandlingar, men medlingsstyrkorna får inte heller markera en faktisk etnisk delning i samhället.
Europeiska unionen måste stödja den lagliga regeringen för att återupprätta rättsstaten och skydda civila ur alla etniska grupper. På längre sikt bör man inrätta en undersökningskommission för att belysa händelserna och fördöma de ansvariga. Europeiska unionen måste se till att man följer principerna för mänskliga rättigheter, demokrati och politisk pluralism, men också - och det är mycket viktigt - främja den ekonomiska och sociala utvecklingen i Elfenbenskusten.

Coûteaux (EDD).
Fru talman, mina damer och herrar företrädare för medlemsstaterna, mina herrar kommissionärer! Tillåt mig att uttrycka min bestörtning över vissa av mina kollegers hårklyverier. Situationen i Elfenbenskusten är nämligen så pass tydlig att vi spontant bör kunna enas om ett antal självklarheter.
Första självklarheten: Elfenbenskusten är en av de stater som förtjänar vårt mest aktiva stöd, eftersom landet visar många uppmuntrande tecken: en tillväxttakt på 3 procent, en relativt snabb utveckling mot demokrati - präglad av presidentval som överallt välkomnas som ett framsteg - och en process som innebär att politiska krafter bildas. Denna process bör efter forumet för nationell försoning mynna ut i fullt demokratiska parlamentsval, som vi bör uppfordra den nuvarande regeringen att anordna så snart som möjligt. Ja, Elfenbenskusten och dess president Gbagbo förtjänar att stödjas av alla europeiska stater som är måna om sina band med Afrika. Jag förstår inte att man kan tveka, vilket oundvikligen leder till att man tillåter det värsta politiska alternativet eller inte låter sig beröras, något som säkerligen är lockande för många européer, är jag rädd, men som en fransman inte kan godta.
Andra självklarheten: Elfenbenskusten står inte på något sätt på randen till ett inbördeskrig. Landet är utsatt för ett främmande angrepp som - om den yttre angriparen som vanligt utnyttjar gamla motsättningar mellan etniska grupper - framför allt bör analyseras geopolitiskt. De så kallade upprorsmakarna är beväpnade, tungt beväpnade, av en eller flera främmande makter. Situationen bör därför inte betraktas etnografiskt, och än mindre beklagas ur en humanitär synvinkel, utan analyseras geopolitiskt.
Och häri ligger den tredje självklarheten, som är avgörande, men som kanske också därför ofta döljs. För kammaren är ofta okunnig om - eller blind för - den geopolitiska aspekten på många frågor. I dag är Afrika den kontinent som i störst utsträckning har undsluppit det världsomspännande imperiets inflytande. Skälen till detta är historiska och har att göra med dels de band som flera europeiska nationer har utvecklat med Afrika, dels en rädsla som Washington ofta har stoppats av, nämligen rädslan för att en destabilisering av regimerna skulle spela Sovjetunionen i händerna. Men sedan den ryska makten föll samman försöker imperiet utsträcka sitt inflytande på denna kontinent, som både är den rikaste - åtminstone delvis - och tyvärr den sköraste av alla världsdelar. Därför har vi fått se flera framstötar i Ekvatorialafrika, som tidigare var belgiskt, och vidare i de länder som har en kust längs Guineabukten, som är mycket rik på olja. Nu utnyttjar man ambitionerna hos en person av osäker nationalitet, en person som i alla fall har bott i Förenta staterna under större delen av sitt liv, för att destabilisera ett land där situationen har stärkts från år till år och därmed blivit en viktig partner för Europa. Det är denna anknytning, detta band, som man vill förstöra.
Mina kära kolleger! Vi måste vara bestämda när det gäller Europas verkliga intressen. Frankrike måste ha modet att göra det. Alla europeiska länder måste ansluta sig till Frankrike och stödja Elfenbenskustens lagliga och demokratiska regering. Det Frankrike gör i Afrika gör det nämligen inte för sin egen skull, utan för hela Europa.

Van Hecke (ELDR).
Fru talman! Jag tror inte att den senaste konflikten i Elfenbenskusten var någon överraskning för den som försöker att ständigt följa utvecklingen där. Elfenbenskusten har en bakgrund där politiska, ekonomiska och framför allt etniska motsättningar ständigt hindrat och intensifierat varandra. I det resolutionsförslag som föreligger förbigås medvetet eller omedvetet de nuvarande makthavarnas ansvar. Elfenbenskusten är den största producenten av kakao i världen och en av de viktigaste producenterna av kaffe. Det finns nästan 5 miljoner invandrare i landet, huvudsakligen från grannländerna Burkina Faso, Mali och Senegal. I perioder med högkonjunktur sätts de in som billig arbetskraft. Under politiska och ekonomiska kriser är det de som är de främsta syndabockarna. Den främlingsfientliga kampanjen i de statliga medierna underblåstes av president Gbagbos beskyllningar, som inte hade några belägg, om att Burkina Faso låg bakom upproret.
Många människor i norra Elfenbenskusten har sina rötter i Burkina Faso. De har känslan av att nu behandlas som andra klassens medborgare, i synnerhet sedan deras ledare Ouatara uteslöts från deltagande i presidentvalet på grund av sina påstådda burkinska rötter. Befolkningsgrupperna i norr kände sig diskvalificerade från det politiska systemet tillsammans med Ouatara. Detta är kärnan i problemet. Elfenbenskusten har genom det politiska missbruket av religiösa olikheter och genom begreppet ?ivoriansk tillhörighet? blivit en sönderbruten nation.
Fru talman! Världssamfundet har ansträngt sig särskilt för att evakuera franska medborgare och 200 barn till amerikanska predikanter. Jag hoppas att de kommer att visa prov på lika stor iver när det gäller att förhindra att det faller ännu fler offer bland civilbefolkningen och att instabiliteten i Elfenbenskusten utvecklas till en regional konflikt där följderna är oöverskådliga.

Barnier
. (FR) Fru talman! Jag vill först tacka er för att ha gett kommissionen möjlighet att inleda, delta i och ge sitt eget bidrag till denna debatt. Jag skulle också, efter att ha lyssnat till er med stor uppmärksamhet, tacka de olika talare som har visat, på ett ganska övergripande och enhälligt sätt, att vi har en gemensam syn på denna allvarliga situation och på de medel som bör användas för att nå en lösning. Kammaren och unionens alla institutioner är bekymrade, dels för de allvarliga skadliga konsekvenser som krissituationen i Elfenbenskusten kan föra med sig på ett inre plan, dels för den destabilisering som situationen kan innebära för hela regionen om man inte snabbt finner en fredlig lösning, vilket flera talare har påpekat.
President Gbagbos fredstal på TV i går låter oss hoppas på att man kommer att hitta en fredlig lösning inom kort, så att inte hela landet och hela regionen sätts i brand, vilket många och vi själva fruktar. Fru talman! Låt oss därför tillsammans hoppas på att denna debatt och våra samlade krafter - vi kommer inte att spara på dem - hjälper till att varaktigt tysta vapnen och återupprätta freden i Elfenbenskusten.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär.
Jag har mottagit sju resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Sylla (GUE/NGL).
Statskuppsförsöket den 19 september gjorde att den ivorianska befolkningen hamnade i en mycket förvirrad situation som förde med sig en rad våldsdåd, bland annat har inrikesministern och general Guei dött.
Det stöd Europaparlamentet gav de demokratiska institutionerna i Elfenbenskusten och dess president efter statskuppsförsöket betyder inte att Laurent Gbagbo har all rätt att lösa situationen efter eget tycke. Tvärtom, han måste lyssna och anta de eldupphöravtal som Ecowas regionala delegation kräver.
Denna kris får inte lösas på militär väg; det enda tänkbara är en politisk lösning där alla berörda parter är delaktiga. Då måste Elfenbenskustens president föra den politik han åtog sig att bedriva efter att ha blivit vald, med huvudinriktning på den nationella försoningen och kampen mot etniska och religiösa splittringar.
Det vi har att frukta är att situationen i Elfenbenskusten medför en verklig risk för balkanisering och en storbrand i hela regionen. En fjärdedel av den ivorianska befolkningen är invandrare från Västafrika, bland annat från länder där det pågår inbördeskrig, till exempel Liberia.
(Den skriftliga förklaringen kortades ned i enlighet med artikel 120.7 i arbetsordningen.)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0341/2002) av Berend för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till rådets förordning om inrättande av Europeiska unionens solidaritetsfond (KOM(2002) 514 - C5-0441/2002 - 2002/0228(CNS)).

Barnier
. (FR) Fru talman! När vi nu inleder denna debatt skulle jag först och främst vilja rikta ett stort tack till kammaren, särskilt till föredraganden, Berend, och Walter samt ordförandena Caveri och Wynn, för ett mycket gott samarbete mellan våra båda institutioner och för att ni så snabbt kunde behandla detta förslag till förordning. Vi måste nu gå vidare så snabbt som möjligt, också när det gäller budgetmaskineriet, så att de första stöden kan betalas ut före vintern. Jag skulle önska att de första stöden kunde gå ut i november. Med hänsyn till hur diskussionerna i rådet framskrider nu i eftermiddag tror jag man kan säga att en överenskommelse om detta förslag till förordning ligger inom räckhåll, och jag kan med glädje tala om att detta är möjligt tack vare ett brett samförstånd mellan parlamentet och kommissionen, vilket bland annat Berend ligger bakom.
I denna sista fas av diskussionerna har vi tre punkter kvar att behandla. Den första handlar om att fastställa vilka katastrofer som skall ge rätt till ersättning. Kammaren har varit angelägen om att inte låsa systemet med en alltför hårt hållen definition. Rådet har å sin sida önskat att man prioriterar naturkatastrofer. Kommissionen har grundligt studerat de senaste katastroferna i Europa, vilket jag berättade häromdagen inför utskottet för regionalpolitik, transport och turism. 80 procent av de senaste årens katastrofer har varit naturkatastrofer: stormar, jordbävningar eller översvämningar. Jag tror därför inte att det vore helt ologiskt att godta den prioritering som rådet efterfrågar, om kommissionen skulle få behålla möjligheten att ingripa vid andra omständigheter - miljökatastrofer och tekniskt betingade katastrofer - i vissa mycket begränsade fall.
Den andra punkten handlar om tröskelvärdet, eller tröskelvärdena, för när fonden skall kunna tas i anspråk. I likhet med kommissionen har kammaren varit särskilt mån om att vi skall ha två kriterier, att vi skall kunna välja mellan två olika kriterier och inte en enda, så att vi kan göra en rättvis bedömning av en katastrofs följder för ekonomin i en stat, oavsett om denna stat är stor - till exempel ett stort land som Tyskland - eller en mindre stat. Vi vet mycket väl att unionens mindre stater, tyvärr, ofta drabbas av verkligt allvarliga naturkatastrofer.
Även om rådet vill att vi grundligen omvärderar det kriterium som uttrycks i ett absolut tal - vi hade föreslagit 1 miljard euro i skador, rådet stannar vid 3 miljarder - har principen om två alternativa kriterier inte ifrågasatts.
Den tredje punkten slutligen: att behålla ett kvalitativt kriterium som gör att man i undantagsfall kan ingripa i en enda katastrofdrabbad region. Detta prioriteras högt av kommissionen och vi har under hela diskussionens gång velat ha denna bedömningsmarginal. Ju högre de kvantitativa tröskelvärdena är - jag talade just om att de hade höjts i rådets förslag - desto mer nödvändigt är det att ha en bedömningsmarginal. För det värsta vore naturligtvis, mina damer och herrar ledamöter, om denna fond blev så begränsad och stelbent på grund av alltför hårda kvalitativa kriterier och alltför höga kvantitativa kriterier att den i slutändan aldrig skulle användas. Jag har påpekat, och jag gör det igen inför kammaren, att vi har kommit fram till att vi under 14 års tid gudskelov endast har haft sju stora naturkatastrofer som har orsakat skador för över 1 miljard euro. Det var för övrigt därför jag i kommissionens första förslag hade föreslagit en kvantitativ tröskel på 1 miljard euro. Det värsta vore således om vi blev så pass stelbenta och begränsade av alla slags kriterier att denna fond aldrig skulle utnyttjas på allvar när den väl hade inrättats, samtidigt som befolkningarna drabbades av katastrofer.
Rådet har en mycket försiktig strategi när det gäller det kvalitativa kriteriet. Jag vill säga att varken kommissionen eller parlamentet, antar jag, vill att förordningen skall komma att manipuleras genom ett systematiskt utnyttjande av det kvalitativa kriteriet. Kommissionen vill vara och kommer att vara ytterst strikt när det gäller att använda denna särskilda lösning. Det vi vill, och det kan jag säga rakt upp och ner, är att se till att en katastrof som är exceptionellt allvarlig för en enskild region skall kunna ge rätt till stöd från denna fond. Det finns regioner i Europa som är mer utsatta än andra: öar, isolerade eller avlägsna områden och områden som vi måste skydda. Detta är för övrigt är ett krav i enlighet med en särskild artikel i fördraget, Sudre som är här känner väl till den: artikel 299 om de yttersta randområdena. Jag anser således att vi måste ha ett sätt - just det sätt som kommissionen har föreslagit - att ge dem ett prioriterat stöd, även om de skulle hamna under de kvantitativa kriterierna.
Fru talman! Sammanfattningsvis önskar jag få ert stöd och därmed föredragandenas stöd, så att vi nu snabbt kan nå en överenskommelse om detta förslag till förordning och om en ändring av det interinstitutionella avtalet. Bakom problematiken, förordningarna, tröskelvärdena och normerna finns det människor som väntar efter att ha skadats och sårats - vi får inte glömma bort det, jag har träffat dem och blivit berörd - och vi vet att det inte bara finns de som har skadats utan också många döda. De väntar sig i dag att EU, vid sidan om nationella och regionala myndigheter, hjälper dem att kunna återgå till sin normala vardag så snart som möjligt.

Berend (PPE-DE)
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger, mina damer och herrar! Översvämningskatastrofen som drabbade Centraleuropa i augusti i år fick skrämmande dimensioner. Många människor omkom, och härtill kommer enorma materiella skador. Hela landsändar och städer ödelades, jordbruksarealer och kulturminnesmärken skadades svårt. Förstörelsens omfattning upprörde människor över hela Europa, och önskemålet att kunna hjälpa de drabbade länderna, även på EU-nivå, att klara av de talrika problemen konkretiserades snabbt. Herr kommissionär, lokalbefolkningen erinrar sig med tacksamhet att ni tillsammans med kommissionens ordförande Prodi några få dagar efter olyckan var där och gjorde er en bild av omfattningen av dessa skador. Men inte bara tacksam, utan också hoppfull. Det gav dem förhoppningar om att EU skulle ingripa även i ett sådant fall. Det har emellertid hittills saknats lämpliga instrument på gemenskapsnivå, efter att ju, som vi vet, en befintlig stödfond upphävdes 1998.
Som föredragande betraktar jag inrättandet av detta nya solidaritetsinstrument som en viktig komplettering till gemenskapens fonder. Det ger EU, i form av ett flexibelt instrument, ett obyråkratiskt medel för katastrofsituationer, med vilket man kan lämna snabb lokal hjälp. Målet med fonden är - den är inriktad på snabbt ekonomiskt stöd - att göra det möjligt för de drabbade människorna, regionerna och länderna att så snabbt som möjligt återgå till normala livsvillkor. Den inskränker sig därför till de allra mest trängande behoven. Den långsiktiga återuppbyggnaden av infrastruktur och näringsliv överlåts fortfarande på andra instrument, och detta EU:s katastrofbistånd skall inte ersätta utan komplettera de drabbade ländernas egna ansträngningar. Den miljard euro som skall anslås till denna fond är ju fiktiv, alltså inte fast anslagen till en budgetpost, utan kommer bara att aktiveras i händelse av en katastrof.
Kommissionären frågade med all rätt: Vad är det nu för katastrofer som denna fond kan användas för? Att ?katastrof av större omfattning? definieras med hjälp av ett tröskelvärde om 1 miljard euro eller en relation om 0,5 procent av BNP säkerställer egentligen att utnyttjandet av fonden begränsas till utomordentligt svåra skadesituationer. Därför har också majoriteten i utskottet enats om definitionen ?katastrofer av större omfattning?. Vi har medvetet avstått från att säga naturkatastrofer, miljökatastrofer, teknikkatastrofer. Vad skulle man säga till de drabbade människorna om en liknande katastrof som den som skedde i New York den 11 september skulle inträffa här i Europeiska unionen, i en omfattning där också många människor måste drabbas av samma öde? Då kan man inte säga: Här kan EU inte hjälpa, vi beklagar, det är inte någon naturkatastrof!
Vi bör här hålla fast vid begreppet ?katastrof av större omfattning?, och den i betänkandet föreslagna tidsfristen om tre månader för att ansöka om medel motsvarar egentligen principen om brådskande förfarande och den snabba hjälp som kännetecknar fonden. Med tanke på tillgängligheten för de garanterade ekonomiska medlen vill jag som föredragande från det ansvariga utskottet för regionalpolitik, transport och turism uttala mig för en tidsrymd om två år, för att på kort sikt garantera återuppbyggnad av förstörd infrastruktur och utrustning när det gäller energiförsörjning, vatten, avlopp, telekommunikation, transporter, hälsa och utbildning. Dessutom bör medlen ställas till förfogande för räddningstjänster såväl som för att ofördröjligen säkra skyddsinrättningar och vidta åtgärder för att omedelbart skydda kulturarv och rensa naturområden, byggnader och städer som drabbats av katastrofer, samt även för att på kort sikt stärka fördämningar. Åtgärden att fram till oktober varje år behålla 25 procent i reserven av den miljard som anslagits till fonden, för att också kunna reagera på eventuella sena katastrofer under kalenderåret, stöds av det ansvariga utskottet.
Även om det parlamentariska förfarandet för att framställa och behandla detta betänkande på grund av de extremt snäva tidtabellerna inte är utan problem, anser jag att det påskyndade förfarande som tillämpas här kan försvaras som ett undantagsfall på grund av ärendets särskilda brådska, för att man om möjligt redan i november skall kunna göra utbetalningen om 1 miljard. Jag tror att vi bör komma framåt så snabbt som möjligt. De drabbade väntar också på hjälp från Europeiska unionen. 
(Applåder)

Walter (PSE)
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Vi som budgetutskottsmänniskor har en verkligt stor uppgift att stödja här, och jag är glad och tacksam över att en sak hittills varit tydligt märkbar i detta ärende: Alla är medvetna om att det här å ena sidan handlar om att mycket snabbt få till stånd de mest olika saker, eftersom folk i själva verket väntar på att man hjälper dem, sedan de måst uppleva något som vi länge knappast kunnat föreställa oss. Å andra sidan skulle vi få lov att arbeta oss igenom tre komplexa arbetsområden, för att faktiskt också kunna göra något som är hållbart för framtiden. Vi måste för det första skapa en rättslig grund; den finns i dag. Vi har i dag redan förhandlat om den, och talat med varandra i en mycket god stämning. Jag tror att vi kommer fram till en överenskommelse.
Vi måste införliva det hela i ett interinstitutionellt avtal. Det var budgetutskottets prioritering. Vi måste se till att vi inte bara ger människorna ett intryck av att vi nu kan lämna mycket snabb hjälp, utan vi måste samtidigt göra det så solitt att det kan bestå, att det passar in i totalramen, att det är varaktigt och att andra, som senare kan komma att drabbas, också vet att de kan förlita sig på vissa saker. Det får inte vara så att vi nu återigen håller fram grytan för dem och senare måste säga att det inte finns några hållbara grundvalar för den.
Därför har vi lagt vikt vid tre saker: Den rättsliga grunden måste beslutas så snabbt som möjligt. Vi har därför samarbetat mycket konstruktivt med utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Jag är mycket tacksam mot detta utskott för att det har godtagit den största delen av våra ändringsförslag.
Det interinstitutionella avtalet har i dag så gott som diskuterats färdigt. Det finns ännu ett litet problem. En ändrings- och tilläggsbudget där pengarna, den miljard vi talar om, så snabbt som möjligt faktiskt måste ställas till förfogande konkret, måste så snart som möjligt komma som förslag från kommissionen, och man får än en gång vädja till medlemsstaterna att mycket snabbt lämna över siffrorna, så att vi kommer framåt.
Vi har inom budgetutskottet enats om att vi i framtiden vill anslå denna miljard, åtminstone göra den möjlig. Vi kommer att arbeta tillsammans med alla andra så snabbt som möjligt, men även - och det måste stå klart - så grundligt som möjligt. Det som jag nu har upplevt i denna kammare av samarbete över alla nationella gränser, över alla politiska grupper, mellan utskotten och även mellan institutionerna parlament, råd och kommission, gör mig mycket optimistisk. Jag tror att människorna i Europa kan förstå att det här finns ett konkret samarbete i människornas anda. Vi som budgetmänniskor, som ju annars mer eller mindre bara bör se till pengarna, vet här att sätta värde på den mänskliga dimensionen. Här måste det lämnas hjälp så snabbt som möjligt, nu och i dag i Tyskland, Österrike och Tjeckien, och i framtiden även i de regioner som tidigare en eller annan gång haft en känsla av att vi tyvärr inte kunnat hjälpa dem tillräckligt.
(Applåder)

Hatzidakis (PPE-DE).
Fru talman! Mitt första anförande här i kammaren 1994 handlade om de allvarliga översvämningar som hade orsakat enorma skador i Aten vid denna tidpunkt, och jag har talat om naturkatastrofer vid flera tillfällen sedan dess. Vid många tillfällen har både jag och flera av mina kolleger i kammaren uppmanat Europeiska unionen att vidta åtgärder på plats när en stor katastrof drabbar Europeiska unionens medlemsstater. Förra året ingav jag ett ändringsförslag under budgetförfarandet om katastroflindringsåtgärder på plats från unionens sida, men förslaget lyckades inte uppnå den nödvändiga majoriteten i Europaparlamentet. Det faktum att vi nu är på god väg mot att anta en solidaritetskatastroffond är naturligtvis en mycket god nyhet. Jag önskar bara att vi inte hade väntat till efter den fruktansvärda katastrofen, den mänskliga tragedin i Centraleuropa i somras, men hur som helst förtjänar Europeiska kommissionen och Barnier personligen våra gratulationer, eftersom vi äntligen är på väg mot att anta en solidaritetsfond för naturkatastrofer, och naturligtvis gratulerar vi också vår föredragande, Berend, till hans betänkande, hans hårda arbete och de ändringsförslag som han lagt fram, som är ett steg i rätt riktning, och varav nästan alla antogs av utskottet för regionalpolitik, transport och turism.
Jag skulle bara vilja säga, som stöd för vad Barnier och Berend har sagt, att det, för det första, är rätt att definitionen av vad en katastrof är bör vara bred, och för det andra att Europeiska kommissionen och parlamentet har fastställt den korrekta gränsen för vilka katastrofer som skall omfattas av denna förordning. Jag hoppas verkligen att rådet inte kommer att uppvisa den elakhet som den tycks uppvisa i denna särskilda fråga, och att det kommer att vara så generöst som det borde. Den gräns som fastställts av kommissionen och som fått parlamentets stöd är den rätta, den är inte för låg och inte för hög, och jag tror att det budskap som alla de tre institutionerna måste sända ut är ett solidaritetsbudskap, ett budskap om att Europeiska unionen kommer att agera i fråga om mänskligt lidande. Jag är övertygad om att rådet kommer att ta till sig detta budskap. När det gäller parlamentet anser jag att vi med Berends betänkande går i rätt riktning.

Stockmann (PSE).
Fru talman, herr kommissionär! Den europeiska solidariteten blir gripbar, kära kolleger! Nu och i framtiden kan man genast lämna bistånd vid stora katastrofer. Som ledamot från Sachsen-Anhalt har jag med tacksamhet upplevt det snabba och enhälliga agerandet från kommissionens och parlamentets sida. Hos de drabbade i min region har jag också upplevt att den europeiska tanken knappast kan förmedlas på något mer meningsfullt sätt än genom hjälp. Kanske är det ett gott omen att vi denna historiska dag diskuterar denna aktuella solidaritet, när gemenskapens utvidgning har fått fasta konturer, för solidaritetsfonden och vår solidaritet gäller redan nu även kandidatländerna.
Min grupps önskemål är att i så stor utsträckning som möjligt bibehålla precisionen i kommissionär Barniers bra förslag till förordning. Solidaritetsfonden är ett hjälpinstrument som möjliggör katastrofbistånd och som tydligt måste skiljas från strukturfondens uppgifter. Jag vill framhäva två ändringar av kommissionens text. För det första vill jag, liksom Berend, framhäva den utvidgade katastrofdefinition som vi vill ha. Den gör det i framtiden möjligt för oss att reagera flexibelt på oförutsedda katastrofer som det annars skulle ha varit svårt att inordna under kommissionens förslag, exempelvis torka eller följder av terrorattacker. Det andra är förlängningen av ansökningstiden till tre månader. Den medger också en lämplig reaktionstid för de kandidatländer som inte har så bra administration, och den lämpar sig för ett scenario där viktiga delar av administrationen har förstörts.
Kravet på en framtida civil europeisk insatsstyrka hör inte till solidaritetsfonden, men det hör till vår diskussion i dag. Översvämningskatastrofen har visat att det trots allt engagemang fanns avsevärda brister när det gällde ledningen av insatserna, material, logistik och kommunikation, framför allt inom det gränsöverskridande området. Detta måste avhjälpas. Kommissionen bör till att börja med ge impuls till eller stödja gemensamma övningar mellan brandförsvaret, statliga nödhjälpsorganisationer, räddningstjänsten osv. i gränsområdena. På litet längre sikt skulle detta kunna leda till ett logistiskt enhetligt nätverk för bistånd, eller en civil solidaritetsstyrka, som rentav skulle kunna användas i händelse av katastrofer utanför gemenskapen, exempelvis vid en jordbävning liknande den som nyligen inträffade i Turkiet. En sådan vision borde vi arbeta på, och inte vänta till efter nästa katastrof. Jag vill tacka - det får jag inte glömma - föredraganden för det utmärkta samarbetet!

Pohjamo (ELDR).
Tack fru talman, ärade kommissionär, bästa kolleger! Jag vill på min grupps vägnar tacka Berend som i rask takt har utarbetat ett bra betänkande under exceptionella förhållanden. Vi är säkert alla av samma åsikt att det behövs ett flexibelt och snabbt instrument för att reparera skador som uppstått vid storkatastrofer. Inrättandet av en solidaritetsfond är dock en så viktig fråga att man borde ha reserverat mera tid för behandlingen av detta. Vid diskussionen i utskottet och därefter har det framkommit en hel del aspekter som man inte har hunnit dryfta ordentligt. 
Vår grupp stöder inrättandet av fonden. Tröskeln för att utnyttja stödet måste hållas hög. Fonden bör koncentreras till omedelbara kostnader för stora naturkatastrofer i det initiala skedet. Den egentliga återuppbyggnaden hör inte till fondens uppgifter. Riskerna skall alltid när det är möjligt skötas genom försäkringar och förebyggande åtgärder.
Det är även viktigt att fonden inte blir en ny strukturfond som töms varje år. Den bör endast utnyttjas i samband med exceptionellt stora katastrofer, då när det verkligen behövs hjälp.
Ett par frågor har kommit fram efter utskottsberedningen. Jag vill därför fråga kommissionären hur man förhåller sig till storkatastrofer som sker i tredje land, då följdverkningarna drabbar medborgare i medlemsländerna eller kandidatländerna. För det andra, hur stor procentuell andel av skadan kommer stödet att utgöra?

Markov (GUE/NGL).
Fru talman, herr kommissionär! Jag vill inleda mitt yttrande om kommissionens förslag med att gratulera kommissionär Barnier och hans kolleger för det faktiskt mycket snabba framläggandet av förslaget till förordning om upprättande av en solidaritetsfond. Därmed har kommissionen i själva verket gjort sitt för att motsvara de förväntningar på snabb hjälp som medborgarna i katastrofområdena har på Europeiska unionen. Samtidigt backar jag naturligtvis också upp den brådskande diskussionen här i Europaparlamentet och förväntar mig att rådet gör verklighet av sina planer att i direkta förhandlingar behandla de ändringar av kommissionens förslag som lämnats in av Europaparlamentet. Därmed skulle man faktiskt kunna börja ställa fondmedlen till förfogande från och med den 1 november, efter att Europeiska rådet har godkänt detta den 21 oktober. Jag tror att det nästan är världsrekord för dessa tre europeiska institutioner, att de fullföljer något inom så kort tid från att idén kom upp fram till det faktiska genomförandet. Därmed ges det också en mycket tydlig och klar signal för en europeisk solidaritet.
Min grupp stöder den ändrade versionen av fondens användningsområde till ?katastrofer av stor omfattning?, och vänder sig därmed mot den av rådet föredragna koncentrationen huvudsakligen på naturkatastrofer. Som grupp förespråkar vi likaså - men det har mina kolleger också redan sagt - att den skall användas för skador från och med 1 miljard euro respektive 0,5 procent av BNP, 50-procentig direkt utbetalning, tre månaders frist för att lämna in ansökan och undantagsmöjligheter för särskilt starkt drabbade regioner.
Jag beklagar dock att det inte blir möjligt, eftersom det så att säga handlar om en fond med virtuella pengar, att överföra de planerade årliga anslagen till följande år, för den händelse de inte tas i bruk, och att därigenom ackumulera dem. Då skulle vi ha ett mer flexibelt instrument till hands för att i möjligaste mån hjälpa de drabbade medborgarna, företagen och institutionerna vid stora katastrofer.

Turchi (UEN).
Fru talman, ärade kolleger, kommissionär Barnier! För snart två år sedan, i december 2000, i kammaren i Strasbourg, försvarade jag hett min och ett fåtal av mina kollegers åsikt att man borde återställa en budgetrubrik för katastrofbistånd till befolkningen i Europeiska unionen som drabbats av naturkatastrofer, en budgetrubrik som funnits till 1997 och som sedan togs bort ur gemenskapsbudgeten i namn av en, enligt min mening, felaktig tolkning av subsidiaritetspolitiken. För två år sedan kämpade jag envetet med de kolleger som gömde sig bakom bristen på en rättslig grund och som vägrade ge mig sitt stöd, trots att jag påpekade för dem att naturkatastrofer, när det verkligen handlar om sådana, skulle påverka politiken på områdena miljö, jordbruk, infrastruktur, ekonomi och sociala frågor i unionen i dess helhet, och detta är verkligen inte en fullständig förteckning. 
För två år sedan försökte jag med andra ord få denna kammare att förstå hur viktigt det var för de europeiska medborgarna att få hjälp av unionen, även på det rent psykologiska planet, om det så bara var en symbolisk hjälp, i ett extremt känsligt läge som det innebär att ha förlorat allt och vara tvungen att på nytt bygga upp ett helt liv. Jag har ett direkt exempel i den jordbävning som drabbade Italien för ett par år sedan.
För två år sedan var mina argument tydligen inte tillräckligt starka och min politiska handling inte tillräckligt kraftfull. Under sommaren 2002 ändrades i stället allt. De enorma katastrofer som drabbat vissa länder, medlemsstater och kandidatländer, har plötsligt ändrat vår syn på subsidiaritetsbegreppet, en klok politisk handling - jag vänder mig just till er, kommissionär Barnier och tackar er - har gjort så att det omöjliga har blivit en realitet och att man inte bara skapar en rättslig grund på ett par månader utan att man faktiskt undertecknar ett nytt interinstitutionellt avtal för att göra det möjligt att omedelbart betala ut dessa medel. Jag kan naturligtvis inte vara annat än nöjd. När jag på nytt läste igenom de skrivelser och de inlägg jag gjorde i samband med budgetförfarandet 2001, så frågade jag mig om jag inte hade en Cassandras gåvor, dessvärre, med tanke på hur snart mina farhågor besannades.
Jag är verkligen nöjd, för äntligen har unionen beslutat att ta ansvar för det som jag anser vara dess plikt; jag är nöjd för att vi har visat att vi kan agera snabbt, punktligt och med precision; jag är nöjd, det måste jag tillstå, för äntligen har man skapat ett vackert prejudikat som i framtiden kommer att göra det omöjligt att gömma sig bakom frånvaron av en rättslig grund eller liknande motiv när vi vill få något gjort. Men jag är också arg eftersom allt detta, än en gång, har gått genom rådet och inte har fötts genom våra handlingar. Och i stället både kan och bör parlamentet göra sin röst hörd; parlamentet, om man så vill, är förmöget att agera på jämbördig fot med rådet eller har åtminstone - jag är inte galen, även jag känner till fördragen - rätt att försöka.
Detta måste vi med andra ord veta hur man gör, hela tiden. Samtidigt går min tacksamhet för allt detta till kommissionen och rådet.

Van Dam (EDD).
Herr talman! Inrättandet av solidaritetsfonden har i princip vårt stöd. Det ändrade förslaget som det föreligger nu kommer emellertid på sikt att leda till en ohållbar finansiell situation inom de befintliga budgetavtalen. Begreppet ?större katastrof? är knappt definierat, och om en skada inte uppgår till det angivna tröskelvärdet finns det frikostiga undantagssituationer. Att inrätta den här fonden på ett sådant sätt vittnar enligt min uppfattning om brist på ansvarskänsla. Drabbade medborgare kanske får en varm EU-känsla av detta, men i slutändan står de själva för den nödhjälp de fått.
För att inte hamna i en sådan utsiktslös situation är det nödvändigt att effektivisera fonden. Det innebär en begränsning till naturkatastrofer, och anpassning av tröskelvärdena och undantagssituationerna till fondens kompletterande karaktär. Detta för att inte belöna försumlighet, att stimulera förebyggande åtgärder, att optimalt utnyttja de befintliga internationella skaderegleringarna och att garantera fondens ändamålsenlighet.
Herr talman! Jag var den enda i utskottet för regionalpolitik, transport och turism som hade den här uppfattningen. Jag förutser därför stora problem om ett par år, när man har rubbat den finansiella balansen. Jag tvivlar på att det vid den tidpunkten fortfarande kommer att vara tal om solidaritet mellan staterna. Till andra som tvivlar på detta rekommenderar jag varmt våra ändringsförslag. I annat fall sätter jag mitt hopp till rådets vishet.
Herr talman! Låt mig tillägga att jag är glatt överraskad över akustiken i den här kammaren. Det har förmodligen att göra med den extra utrustning som finns här. Jag kan försäkra er om att den fungerar mycket bra.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Europeiska unionen är en fredsgemenskap och därför också en solidaritetsgemenskap. Vi talar inte bara om det, utan vi lever i solidaritet och tillämpar den. Jag vill erinra om att Europaparlamentet vid sitt första sammanträde i september i en resolution nära nog enhälligt beslutade om 19 konkreta punkter som rörde översvämningskatastroferna i våra länder Österrike, Tyskland, Tjeckien och Slovakien, och att vi under den andra sammanträdesveckan beslutade om budgetposterna, samt att vi i dag under den tredje sammanträdesveckan i ett miniplenum skapar den rättsliga grunden. Vi står på de drabbades sida. Vi handlar raskt, obyråkratiskt och konsekvent och har därför även av denna anledning och på grund av den särskilda prioriteringen valt ett brådskande förfarande. Vi håller vårt löfte, och jag vill också erinra om att vi har fördubblat rådets och kommissionens förslag att ställa 500 miljoner euro till förfogande för fonden. Vi uppmanar rådet också att inte ändra den definition som vi utvidgat till att gälla en katastrof av större omfattning - mer än 1 miljard euro i skador i ett land eller mer än 0,5 procent av BNP - för varje ändring skulle urholka vår konsekventa hållning. Vi uppmanar rådet att ta fasta på kommissionens och parlamentets förslag och besluta i enlighet därmed.
Till de drabbade måste och kan vi säga: Vi ser till, om även rådet den 21 oktober 2002 godkänner det, att pengarna kan gå till de drabbade regionerna från och med den 1 november. Vi, Agnes Schierhuber och jag, som kommer från en drabbad region i Niederösterreich, talar för många som vet vilka skador som vållats och även hur stora förhoppningar politiken har skapat genom det snabba agerandet, genom konkreta fakta. Vi är glada och även litet stolta över att vi med detta exempel kan visa att vi inte bara talar och lovar, utan även bidrar med konkreta fakta och att vi kan handla raskt.
(Applåder)

Guy-Quint (PSE).
Herr kommissionär, herr talman, kära kolleger! Det gläder mig att kommissionen har agerat så fort för att lägga fram ett förslag om att inrätta en solidaritetsfond och att parlamentet har kunnat bemöta det så pass snabbt. Vi visar att Europeiska unionen har förmåga att reagera och ta itu med medborgarnas bekymmer.
Det är också glädjande att man understryker en viktig punkt i de rekommendationer som Europaparlamentet gör sig redo att anta: detta handlar om en katastroffond som skall ha som syfte att ge ett första oumbärligt stöd till katastrofdrabbade personer. De mekanismer man har inrättat för att frigöra medel och de tidsfrister man har fastställt måste absolut medföra att hänsyn tas till detta särskilda ändamål. EU måste snabbt betala ut pengar för att underlätta för de drabbade när de behöver dem som mest.
Många parlamentsledamöter och jag själv önskar att denna fond, som skall ha som mål att konkret ge uttryck för EU-medborgarnas solidaritet med katastrofdrabbade personer, skall få generösare tröskelvärden för utbetalning av stöd och att regionala särdrag beaktas. Det är nu rådets ansvar att fatta beslut om denna punkt. Men jag tror att parlamentet kommer att hörsammas om det insisterar på att man bör ta hänsyn till kvalitativa kriterier, som ger flexibilitet när det gäller att frigöra resurser. Det vore otänkbart om en katastrof förstörde en fattig region i unionen, till exempel ett av de yttersta randområdena, eller om den totalförstörde ett helt territorium, som nyligen södra Frankrike, men inte ger de drabbade rätt att omfattas av EU:s solidaritet, av rent matematiska skäl. Jag måste för egen del säga att det är mycket viktigt att naturkatastrofer hanteras på ett särskilt och prioriterat sätt, eftersom det i sådana fall inte är möjligt att fastställa ansvariga och därmed utnyttja försäkringar. Det är då EU:s fond behövs som mest.
Till sist skulle jag helt snabbt vilja påpeka att ersättningar bör gå hand i hand med att man vidtar verkligt förebyggande åtgärder och inrättar en civil skyddsstyrka för EU, så att man mycket snabbt kan sätta sig i förbindelse med de EU-medborgare som är i störst svårigheter.

Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE).
Herr talman! För det första vill jag gratulera kommissionären till att han så snabbt har lagt fram ett förslag inför kammaren. Jag vill även tacka föredraganden för det viktiga och seriösa arbete som han har genomfört, vilket ger oss möjlighet att diskutera betänkandet i dag och anta det i morgon. Ett tack även till budgetutskottet och utskottet för regionalpolitik, transport och turism, för ett arbete som kommer att gå till parlamentets historia.
Herr talman, jag vill betona fyra kriterier och till sist nämna ett fel som har smugit sig in i det betänkande som vi kommer att rösta om i morgon.
För det första vill jag betona att jag anser att det kvalitativa kriterium som kommissionen har godkänt, och som kammaren följaktligen kommer att godkänna, är positivt och att erkänns som sådant i kommissionen och rådet.
För det andra skulle jag gärna ha velat att definitionen ?torka? skulle framgå mycket tydligare bland de katastrofsituationer som skall ingå, trots att såväl kommissionen som flera av talarna har påpekat att den täcks av katastrofdefinitionen. Av erfarenhet föredrar jag emellertid att definitionerna är mycket mer konkreta och mycket tydligare.
För det tredje anser jag att det är positivt att det nämns och klargörs att det är staterna som är ansvariga inför kommissionen när det gäller den fond vi talar om, detta i syfte att påskynda förfarandet och lösa problemet snabbt och effektivt.
För det fjärde, vill jag, eftersom jag kommer från Balearerna, även tacka för godkännandet av det ändringsförslag genom vilket öar och yttre randområden klart omfattas i sammanhanget, och här återkommer vi till den punkt jag nämnde tidigare när jag talade om torka: det är nödvändigt att situationerna definieras väl för att det inte skall uppstå några tvivel i dessa dramatiska situationer, vilka kräver omedelbara åtgärder.
Herr talman, låt mig slutligen föreslå att sammanträdestjänsten granskar punkt 3 i artikel 3 i ändringsförslag 13.
Jag lade fram ett ändringsförslag där jag begärde att stadsområden skulle inbegripas i den sista punkten. Jag vet att ändringsförslaget antogs i utskottet för regionalpolitik, transport och turism, i själva verket framgår det fullständigt klart i motiveringen att uppsnyggning av städer skall inbegripas i ändringsförslaget, vilket vi skall rösta om i morgon. Emellertid har denna punkt som röstades fram i utskottet för regionalpolitik, transport och turism inte tagits med i ändringsförslaget, trots att den står med i motiveringen. Jag antar att det är ett misstag och skulle vara tacksam om det rättas till innan omröstningen i morgon. Vi anser att det är mycket viktigt att stadsområden tas med tanke på folkmängden i dessa områden och att det är viktigt att skadorna repareras, vilket innebär att det krävs omedelbara åtgärder. Omröstningen i utskottet för regionalpolitik var verkligen viktig.

Talmannen. -
Vi har noterat detta och vi kommer att försöka rätta till det till i morgon bitti.

Savary (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Mina känslor delas mellan beklagande och glädje när jag går in i denna debatt om inrättandet av Europeiska unionens solidaritetsfond. Det beklagliga är att vi inte blev hörda efter de katastrofala stormarna i december 1999, en katastrof som i Frankrike och Europa har orsakat sår som fortfarande är mycket djupa. Det glädjande är att Europeiska unionen äntligen medger att EU bör ingripa när unionsmedborgarna drabbas av nöd och tragedier både fysiskt och ekonomiskt, fast glädjen dämpas självklart av den tragedi som Tyskland och Centraleuropa har drabbats av och genomlevt.
Jag skulle särskilt vilja gratulera kommissionär Barnier och hans medarbetare och vår kollega Rolf Berend till en enastående reaktionsförmåga i den här frågan. Detta betänkande hedrar både kommissionen och parlamentet, och hela Europeiska unionen, inte bara för att det blev snabbt utarbetat, utan också för att det är väl avvägt betänkande som erkänner katastrofens exceptionella karaktär och ger utrymme åt akuta insatser, flexibilitet och anpassningsförmåga. Katastrofer kan vara tragiska och upplevas som tragiska oavsett omfattning, och eftersom vi äntligen upprättar ett system som gör att vi kan ingripa vid stora händelser bör vi också fundera på åtgärder i nödlägen, tragedier och naturkatastrofer av mer blygsam omfattning. Det finns varken viktiga eller mindre viktiga dödsfall. Och en förödelse kan varken vara betydande eller lämna oss oberörda.
Därför tar jag mig än en gång friheten att tacka kommissionär Barnier för att ha tagit upp detta och för att han uppmanade till att inrätta en civil säkerhetsstyrka för EU, inte ur ingenting utan på ett sådant sätt att vi kan placera och skicka ut civila räddningsarbetare till regioner i svårighet. Dessa skulle ha unionens färger för att uttrycka vår solidaritet i ett nödläge.

Lisi (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Många av mina kolleger har redan understrukit värdet av solidariteten - för övrigt kallas denna fond för ?Solidaritetsfonden?. Och av den resolution som vi skall rösta om kan man sluta sig till att solidariteten är själva grundbulten, hjärtat i resolutionen: ett solidariskt Europa.
Jag skulle emellertid vilja understryka ett annat värde som jag tror är absolut centralt för detta initiativ, ett initiativ som vi alla har önskat och samarbetat för att förverkliga, och det är dess politiska värde. Jag tror, herr kommissionär, att vi sällan har fått vara med om situationer och händelser där många, väldigt många av våra landsmän för första gången har känt att Europa verkligen har varit nära, verkligen en storebror som är beredd att snabbt hjälp till i svårigheter. Vi får aldrig glömma bort att många av våra landsmän endast upplever de europeiska institutionerna som en samling lagar och förordningar, förbud och direktiv. Att som i det här fallet kunna visa dem ett vänligt ansikte av Europa tror jag kommer att få ett politiskt värde, ett politiskt värde som inte får förslösas, framför allt inte i detta ögonblick - vi står just på tröskeln till en folkomröstning som är mycket viktig, vi vet alla vilken.
Hur skall vi göra för att inte slösa bort det? Herr kommissionär, ni har uttryckt det mycket bra och jag stöder er fullt ut i detta. Vi får inte göra om detta instrument som har fötts för att bemöta nödsituationer, till ett fyrkantigt instrument, ett instrument som är oelastiskt när det skall utnyttjas, som inte är flexibelt, dvs. ett instrument som löper risken att faktiskt inte bli utnyttjat, just på grund av att de regler som omgärdar det är så komplicerade. Vi måste bibehålla en viss elasticitet i det här sammanhanget, och jag ser att ni är fullt medveten om detta, men - och detta är det sista jag vill påpeka för er, även om ni dessvärre inte lyssnar på mig - jag tror även att vi måste betrakta detta som bara ett första steg.
Ärade kolleger! Ingen av oss hoppas att erfarenheter av denna typ skall upprepas, men vi är även skyldiga att vara realister: snart är vi 25 medlemsstater och klimatförändringarna kan alla se med sina egna ögon; rent statistiskt är det dessvärre realistiskt att föreställa sig att dessa dramatiska händelser kommer att upprepas.
Ställda inför denna tragiska möjlighet, som jag emellertid fruktar kommer att infrias, så tror jag inte att en miljard euro räcker. Låt oss, herr kommissionär, undersöka andra hypoteser inför framtiden, kanske inför budgeten 2004. Jag tänker helt spontant föreslå en, och jag skulle vilja ha er åsikt om den: varför inte binda en del av de aktiva överskott som är så omfattande i slutet av varje budgetperiod och som vi inte vet hur vi skall göra av med, varför inte avsätta en fast andel av de överskotten till denna fond? Detta är en fråga som jag vill uppmana er att fundera på.

Ferber (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tror att vi i kväll och i morgon efter omröstningen uppnår ytterligare en milstolpe, när det handlar om att ge uttryck för den europeiska solidariteten genom Europeiska unionen. Vi handlade genast efter översvämningskatastrofen. Jag vill här erinra om den resolution som Europaparlamentet med stor majoritet - mer än 470 röster för - antog vid det första sammanträdet i september i Strasbourg. Vi har visat på hur man snabbt kan lämna hjälp och kontinuerligt se till att ha möjlighet att garantera ett europeiskt bistånd just då det behövs.
Jag vill uttryckligen tacka kommissionären som också så snabbt tog upp detta initiativ från parlamentet och lade fram förslag, och jag tror att det är rätt att parlamentet då också snabbt bearbetar dessa förslag, även om det för vårt förfarande egentligen förutses en annan procedur, och jag som övertygad parlamentsledamot inte alltid är positiv till att vi i alltför hög grad avstår från våra rättigheter. Men i det här fallet är det meningsfullt, i det här fallet är det bra att vi handlar så!
Vi har nu skapat budgetposter i den tilläggsbudget som vi har godkänt. Vi diskuterar nu den rättsliga grunden, och vi skall fram till slutet av månaden enas med rådet i Strasbourg om denna rättsliga grund. Det innebär att de formella villkoren för utbetalning av medlen har uppfyllts. Det finns två, nämligen rättslig grund och budgetpost. Jag vädjar om att kommissionen snabbt åstadkommer en tilläggsbudget. Herr Barnier! Det är inte ert jobb, det är er kollega Schreyers jobb! Det måste ställas pengar till förfogande för dessa poster, eftersom - det säger jag för tredje gången här i kammaren - ett katastrofbistånd för en katastrof som började i mitten av augusti, och som utbetalas först någon gång strax före jul, inte är något katastrofbistånd! Där bör vi inte ljuga för oss själva. Därför vädjar jag om, käre kollega Barnier, att ni förmedlar detta till kollegan Schreyer - på det stickordet kommer nu fru Schreyer in, det gläder mig - att så snabbt som möjligt lägga fram en motsvarande tilläggsbudget, så att pengar kan anslås till posterna och så att den europeiska solidariteten uttrycks inte bara i ord utan också i gärningar. Nu är det dags för oss att också ge uttryck för det.
Jag tror att vi som parlament har gjort vårt förarbete, och jag hoppas att man i framtiden, om sådant återigen händer, vid sådana katastrofer, som vi nu upplevt i augusti, kan lämna snabb hjälp, nämligen enligt klara kriterier, och att det inte i slutändan sker samma sak som en gång ledde till att man utan rättslig grund avskaffade den katastroffond som då fanns. Det får inte vara så att varje problem i Europa blir till ett problem för den europeiska solidariteten. Avgränsningen mellan solidaritet och subsidiaritet måste noga definieras. Om vi klarar av det, är vi på god väg!
(Applåder)

Schierhuber (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar, kära kolleger! Först vill jag tacka föredraganden och alla de kolleger och medarbetare så hjärtligt som gjorde det möjligt att så snabbt godkänna detta betänkande om inrättandet av en solidaritetsfond, för detta är, som kollegerna redan nämnt, förutsättningen för att utbetalningar skall kunna göras till de drabbade regionerna, och inte bara i medlemsstaterna, utan också i Tjeckien och Slovakien. Just detta snabba handlande bidrar till insikten om att EU menar allvar med att vara en union för medborgarna, och att detta EU förmår att effektivt och snabbt reagera på krissituationer bland dess medborgare.
Othmar Karas har redan nämnt att även jag kommer från en drabbad region, och jag kan försäkra er att människorna verkligen är tacksamma för denna solidaritet. Förutom de stora skadorna på vägar, broar, järnvägsanläggningar, offentliga och privata byggnader ödelades över 20 000 hektar åkermark. Skadorna i Österrike - jag vill säga det här än en gång - uppgår till 6-7 miljarder euro. Den nya solidaritetsfonden skall och måste vara ett slagkraftigt instrument i nöden och skall därför användas målinriktat. Jag vill helt och fullt stödja förslagen från föredraganden och därmed från utskottet för regionalpolitik, transport och turism, att man sätter tröskeln till 1 miljard euro eller 0,5 procent av BNP. Tröskelvärdet om 3 miljarder euro, som rådet krävt, anser jag vara för högt. Det är också riktigt att medlen måste utnyttjas inom två år. Tidsfristen om tre månader kan man inte annat än stödja, för om man skall kunna ge snabb hjälp måste också ansökningarna komma snabbt.
Medlemsstaterna har fortfarande krav på sig och kan inte undandra sig sitt ansvar för förebyggande åtgärder eller långsiktigt återuppbyggnadsarbete, till detta kommer vi fortfarande att behöva mycket pengar. Jag vill också särskilt tacka kommissionen så hjärtligt för att den så snabbt lade fram sina förslag, och framför allt för att kommissionärerna var på plats tillsammans med kommissionens ordförande, och för att denna miljard euro står till förfogande. Jag hoppas verkligen att vi i morgon kommer att rösta ?ja? till detta betänkande, så att medlen så snabbt som möjligt kommer fram till de drabbade. Kommissionen och parlament har då fullgjort sina uppgifter, och jag hoppas verkligen att rådet redan i oktober också fattar de nödvändiga besluten, så att pengarna verkligen kan nå de drabbade.
(Applåder)

Sudre (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Jag skulle i min tur vilja välkomna att man så snabbt inrättar denna katastroffond som skall kunna utnyttjas i händelse av större katastrofer, eftersom de drabbade har rätt att vänta sig att Europeiska unionen visar solidaritet och ger dem stöd.
Samtidigt beklagar också jag att denna förklaring kommer flera år efter de upprepade kraven på att EU:s verkställande gren inrättar ett sådant instrument. Det har rått en skriande brist på den här typen av resurser, till exempel i samband med de stormar som drabbade Frankrike i december 1999, vilket Savary påpekade för en stund sedan.
Att gemenskapen visade sig maktlös och passiv under sådana omständigheter mottogs inte väl av allmänheten, vilket skedde i en tid då EU gjorde insatser för att komma närmare medborgarna.
I dag, efter klimatkatastroferna i Centraleuropa och södra Frankrike, kan den förestående möjligheten till en katastroffond med 1 miljard euro i årliga anslag äntligen skänka litet mer trovärdighet åt begreppen europeisk solidaritet och ödesgemenskap. Mot denna bakgrund menar jag att det är nödvändigt att särskilt gratulera kommissionär Barnier, som på rekordtid har lyckats utarbeta ett förslag till förordning av mycket hög kvalitet.
Genom denna fond kommer man att kunna ge katastrofstöd till ett område som drabbats av en omfattande katastrof, oavsett regionens status med avseende på strukturfonderna. Enligt ett kompletterande kvalitativt kriterium kommer denna fond också att kunna utnyttjas under exceptionella förhållanden, framför allt när en katastrof berör en betydande del av den berörda regionens eller statens befolkning. Jag har förstått att vi kunde lita på er, herr kommissionär, så att detta system också kommer att omfatta de yttersta randområdena, vars geografiska och klimatmässiga belägenhet regelbundet ger upphov till tragiska och förödande stormar i förhållande till dessa regioners relativa välstånd. Artikel 299.2 i fördraget bör kunna tillämpas också i sådana extremfall, som jag självklart inte önskar få se inom överskådlig framtid.

Herranz García (PPE-DE).
Herr talman! Jag välkomnar att man så snabbt och smidigt har bemött medborgarnas krav när det gäller den nyligen inträffade och mycket olyckliga katastrofen i Centraleuropa.
Jag vill även ge uttryck för min tacksamhet för och mitt erkännande av den enighet som har rått i budgetutskottet under behandlingen av den här frågan.
Allt detta visar på att den här frågan förtjänar att betecknas som mycket viktig för parlamentet, som är den enda överstatliga institutionen i världen som väljs av folket genom direkta val. Detta visar på att parlamentet har förmågan att vara lyhört för européernas behov och krav.
På detta vis uppfyller Europeiska unionen sin plikt gentemot dem som drabbas och kan komma att drabbas av en situation som bokstavligen ödelägger livet, såväl socialt, ekonomiskt som moraliskt sett.
När det gäller den del av betänkandet som handlar om utbetalningsvillkoren för stöden efter det att beslutet om att införa solidaritetsinstrumentet har genomförts, vill jag säga att det är nödvändigt att införa stödet fullt ut och omedelbart, för att på så vis ansvarsfullt och sammanhängande följa den anda som denna fond har skapats i, och som tas upp i betänkandets motivering.
Med hjälp av den text som vi skall rösta om kan vi bemöta de oönskade situationer som tyvärr säkerligen kommer att uppstå i framtiden, situationer som kan uppkomma på grund av klimatförändringar eller jordens föränderliga natur, vare sig det rör sig om eventuella drastiska förändringar i form av överdriven nederbörd, atmosfäriska störningar, tektoniska rörelser eller vulkanism, eller någon annan katastrof av stora dimensioner.
Detta dokument innebär att de europeiska medborgarna ger varandra ett löfte om solidaritet. Vi hoppas innerligt att vi inte kommer att behöva använda detta extra stöd i framtiden, de ekonomiska åtgärderna kan ju varken ersätta människoliv eller råda bot på den smärta som känslan av förlust orsakar i människornas själar.

Talmannen. -
Jag vill gratulera er till vad jag förstår vara ert jungfrutal i parlamentet.

Barnier
. (FR) Herr talman! Jag skulle först vilja tacka alla talare för deras inlägg och frågor, och för de särskilda farhågor som uttryckts. Jag blev särskilt berörd av er nästan enhälliga uppskattning av kommissionen, av kommissionens reaktions- och initiativförmåga. Jag tar inte åt mig hela äran av era komplimanger. Schreyer, som står vid min sida, har arbetat mycket för ett flexibelt instrument som skall finansiera denna fond, och alla mina medarbetare kommer givetvis att ha berörts av era kommentarer, mina damer och herrar ledamöter.
Som Sudre sade var det för tre år sedan som Europeiska unionen inte lyckades vidta tillräckligt omfattande åtgärder efter en större katastrof. Jag minns mina samtal med Hatzidakis några dagar efter det att jag hade börjat vid kommissionen, det var dagen efter jordbävningen i Atenområdet. Som fransk medborgare blev jag berörd, på samma sätt som jag blev berörd när Tyskland drabbades av stormar, och det har även skett katastrofer på Azorerna ... Frågan om risker och riskhantering intresserar mig, och ärligt talat anser jag att Europeiska unionen länge inte har lyckats med att gå in med tillräckligt stöd efter omfattande katastrofer. Men den här gången har vi kommit till en vändpunkt, eftersom den katastrof som drabbade Tyskland, Österrike, Tjeckien och Slovakien var mer omfattande än någon tidigare. Den här gången tog vi alla tillsammans lärdom, under ordförande Prodis ledning. Jag skulle än en gång vilja tacka föredragandena, särskilt Berend, för deras samarbete och förslag.
Lisi, som jag har lyssnat till, sade: kommer 1 miljard att räcka? Jag hoppas det. Jag hoppas till och med att denna miljard inte kommer att utnyttjas varje år. Detta är redan oändligt mycket mer än den lilla budgetpost som fanns tidigare, och som bara gjorde det möjligt att strö ut litet anslag här och litet där. Vi kommer att pröva systemet genom att använda det, herr Lisi, mina damer och herrar. I takt med att åren går - och jag hoppas att vi inte kommer att få se alltför många katastrofer - kommer vi att få referenspunkter att hålla oss till och inom några år kommer vi att utvärdera hanteringen av denna fond. Jag har redan haft tillfälle att påpeka det faktum att om fonden är helt uttömd vid årets slut kommer vi att kunna utnyttja - alltså vid årets slut - följande års anslag. Låt oss redan nu utnyttja denna miljard om vi behöver det. Sedan kommer vi att göra en nödvändig utvärdering.
Till Ferber skulle jag vilja säga att vi måste kunna frigöra dessa medel för att använda pengarna snabbt och effektivt till fördel för de personer som väntar på dem - lokala förtroendevalda och företag i Tyskland, Österrike och de två drabbade kandidatländerna. Jag vill därför betona att vi måste få en begäran om stöd från medlemsstaterna tillsammans med en skadeberäkning, även om det inte rör sig om omfattande tekniska handlingar. Det sade jag senast i dag till de tyska och österrikiska delstaternas ministrar, vi har meddelat detta till de berörda ländernas ambassadörer: vi behöver beräkningar av skadornas omfattning. Vi har därför tagit kontakt med de berörda ländernas myndigheter.
Ripoll i Martínez tog upp det mycket specifika fallet med torka. Vi kommer inte att prioritera torka med denna solidaritetsfond. Jag vill dessutom tillägga, herr Ripoll i Martínez, att om det uppstår perioder av torka - vilket man har anledning att frukta - har vi i Europeiska unionens budget andra medel för att hjälpa till och vara solidariska med bland annat jordbrukarna, framför allt genom den gemensamma jordbrukspolitiken.
Jag vill till sist svara Pohjamo, som frågade vilka länder utanför unionen som skulle kunna omfattas av denna fond. I förslaget till förordning anges tydligt att fonden skall avse Europeiska unionens länder och de länder som förhandlar om medlemskap i EU.
Jag nämnde att jag länge har intresserat mig för den här frågan och vill påpeka att vi bör ta ett antal lärdomar, bortsett från att inrätta denna fond, som tack vare er och rådet kommer att börja fungera senast inom några veckor. Det kostar alltid mindre att förebygga än att reparera. Jag har därför funderat på två idéer som vi kommer att återkomma till. Trots att kommissionen inte är behörig på området tror jag det vore värdefullt att göra en riktmärkningsanalys av medlemsstaternas och kandidatländernas försäkringssystem. Jag blev mycket förvånad häromdagen när jag besökte Sachsen-Anhalt och mötte en näringsidkare som hade fått sitt företag helt ödelagt och som berättade att han inte hade någon försäkring över huvud taget. Jag tror därför att vi måste titta på, i alla våra länder, var de bästa metoderna finns, var de bästa systemen finns, och kanske förändra metoderna inom ramen för det mellanstatliga samarbetet.
Den andra idén om förebyggande åtgärder, Guy-Quint och Schierhuber tog också upp frågan om förebyggande arbete, är följande: i förslagen till framtidens regional- och sammanhållningspolitik för perioden efter 2006 (förslag som jag kommer att lägga fram på kollegiets vägnar i slutet av 2003) är jag fast besluten att göra förebyggande av katastrofer och naturbetingade risker till en obligatorisk prioritering i EU:s strukturfonder för alla regioner i unionen och alla våra program.
Jag skulle till sist vilja avsluta, med tanke på att jag går så långt jag kan när det gäller vilka lärdomar vi bör ta, för att svara Stockmann och Savary, och säga att också jag anser att vi bör gå längre och inte bara ha en samordning. Sedan de senaste katastroferna har vi redan gjort framsteg, som framför allt min kollega Margot Wallström har lett och drivit på. Jag tror att vi bör utveckla den vackra och effektiva idén om att EU bör upprätta en civil skyddsstyrka, som bör ingå i ett nätverk av specialiserade enheter i våra olika länder och som skall kunna sättas samman och mobiliseras vid katastrofer inom eller utanför unionens territorium. Det skall inte vara belgare, fransmän, tyskar eller österrikare som åker iväg - var och en med god vilja men ändå för sig - utan européer som ger sig av för att hjälpa européer eller deras grannar.
Vi bör kanske fortsätta att diskutera den frågan. Än en gång: vi kräver inte ytterligare behörighetsområden för gemenskapen. Jag är medveten om detta, också för att det ofta inte är nationerna som är behöriga när det gäller civilt skydd. Det är ibland regionerna. Men där det finns en vilja finns det en väg, och jag anser att det vore en vacker och effektiv idé att gå längre än att bara samordna och en dag upprätta en civil skyddsstyrka för EU.
Tack herr talman, tack till föredragandena och tack för att ni tidigarelägger morgondagens omröstning om den här frågan.
(Applåder)

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0297/2002) från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om byggnaders energiprestanda (8094/2/2002 - C5-0268/2002 - 2001/0098(COD)) (föredragande: Vidal-Quadras Roca).

Vidal-Quadras Roca (PPE-DE)
. (ES) Herr talman! Det är en glädje att under detta plenarsammanträde kunna meddela att utskottet för industri, utrikeshandel, forskning och turism fullständigt har enats kring den gemensamma ståndpunkten om direktivet om byggnaders energiprestanda.
Denna viktiga lagstiftning, herr talman, är en direkt följd av den grönbok om trygg energiförsörjning som kommissionen lade fram och som har gett upphov till en livlig debatt på europeisk nivå om denna fråga som är av grundläggande vikt för vår konkurrenskraft och vårt välbefinnande.
Detta direktiv som vi nu glädjande nog kan lägga fram, utgör en avsevärd kvalitativ förändring jämfört med de tidigare försök som har gjorts för att nå samma mål, vilka grundas på samordning och frivillighet.
Denna gång fastställer kommissionen modigt nog en bindande ram, som utan tvivel kommer att medföra att man kan enhetliggöra bästa metoder i de femton medlemsstaterna. Jag vill även säga, herr talman, att jag - och denna känsla delas av hela utskottet för industrifrågor, transport och turism - är särskilt tillfredsställd över den stora mottaglighet som rådet har visat när det gäller samtliga bidrag från parlamentet: principen om individuell fakturering, att man skiljer mellan befintliga och nya byggnader, den tydliga definitionen av dispens, den särskilda uppmärksamhet som ägnas åt sociala bostäder, den ökande vikten av den passiva avkylningen i sydliga länder, i vilka luftkonditioneringssystemen i ökande grad bidrar till vår energikonsumtion och naturligtvis att man snarare betonar stimulansmekanismer än sanktioner.
För att utvärdera vikten av detta lagstiftningsförslag måste man vara medveten om att bostadssektorn står för 40 procent av den totala energiförbrukningen, vilket i kvantitativa termer utgör 100 000 miljoner euro per år, 2,5 procent av vår totala import och 0,5 procent av vår BNI. Det råder följaktligen inget tvivel om att detta direktiv, vilket kommer att följas av andra förslag som kommissionen redan har lagt fram, kommer att innebära ett mycket viktigt framsteg när det gäller uppfyllandet av unionens miljömål och även för att garantera en trygg energiförsörjning.
Det finns dock en punkt om vilken rådet å ena sidan och parlamentet och kommissionen å den andra inte riktigt har kunnat komma överens om. Jag talar om den period under vilken detta mycket viktiga direktiv skall genomföras.
Vad rådet ville var - man kan inte instämma i argumenten, även om man kanske förstår dem - att medlemsstaterna skall ha ytterligare fyra år på sig att fullt ut genomföra direktivet när de 36 månaderna för att införliva direktivet i de nationella lagstiftningarna har förflutit. Detta innebär att vi passerar 2008 och å 2008 är ett symboliskt år, eftersom det är då man skall börja kontrollera hur Kyotoöverenskommelserna följs. Parlamentet kunde följaktligen inte godta detta: varken när det gäller energibesparingar eller symboliskt menat. Till slut nådde vi en kompromisslösning, vilket vi brukar göra i de europeiska institutionerna, och denna tilläggsperiod fastställdes till tre år.
Herr talman! Jag anser följaktligen att vi kan vara mycket nöjda och jag gratulerar kommissionären och hennes arbetsgrupp till detta viktiga bidrag till unionens energipolitik. Jag tackar även alla mina kolleger i utskottet för industrifrågor, transport och turism för det stora stöd jag har fått, och som jag sade tidigare, vi måste tacka rådet för dess mottaglighet.

de Palacio
. (ES) Tack så mycket, herr talman! Jag vill börja med att tacka Vidal-Quadras och ledamöterna av utskottet för industrifrågor, transport och turism för det stora stöd de har gett oss under hela diskussionen om detta förslag.
Detta initiativ har mycket riktigt uppkommit till följd av grönboken och det är dessutom ett svar på såväl parlamentets önskningar som rådets slutsatser, i vilka man krävde åtgärder för att förbättra energieffektiviteten, närmare bestämt för byggnader, med målet att utnyttja de möjligheter som energibesparingar kan ge.
Som Vidal-Quadras så riktigt påpekade talar vi om 40 procent av den totala energikonsumtionen i Europa, och enligt våra analyser och undersökningar finns det utrymme för att förbättra effektiviteten med cirka 22 procent, vilket innebär en möjlighet till förbättring på nära 8 procent av den totala energiförbrukningen.
I det här sammanhanget anser vi alla, parlamentet, rådet och kommissionen, att detta är ett av de viktigaste förslagen för att uppfylla våra internationella åtaganden, närmare bestämt åtagandena från Kyoto om utsläpp av växthusgaser.
Syftet med kommissionens förslag är helt enkelt att medlemsstaterna skall tillämpa en gemensam metod för byggnaders energiprestanda. För det andra vill vi fastställa minimikrav för energiprestanda, vilka skall tillämpas för nya byggnader som en allmän regel med några små undantag, och för befintliga byggnader som är större än tusen kvadratmeter när de genomgår en omfattande renovering.
Dessutom är det viktigt att certifiera byggnaders energiprestanda när de byggs, säljs eller hyrs ut, eftersom detta även är viktigt ur konsumentsynpunkt. Utan certifiering vet man inte vad den verkliga slutkostnaden för energiunderhållet blir när man hyr en lägenhet, ett hus eller en byggnad.
Slutligen en grundläggande kompletterande punkt, nämligen regelbundna inspektioner av värmepannor och luftkonditioneringssystem.
Som ni minns fastställde parlamentet sin ståndpunkt under första behandlingen i februari 2002 och de allra flesta av parlamentets ändringsförslag har tagits med i den gemensamma ståndpunkten. De ändringar som parlamentet har föreslagit - och jag betonar detta - har förbättrat kommissionens ursprungliga text utan att ändra målen och i vissa fall har nya viktiga faktorer tillförts, som till exempel kraven när det gäller utvärdering och information.
Det grundläggande problemet mellan rådet och parlamentet var, som Vidal-Quadras sade, frågan om hur lång övergångsperioden innan det obligatoriska genomförandet skall vara. Jag anser att den period man till slut kunde enas om, tre år för att införliva direktivet i de nationella lagstiftningarna, samt ytterligare tre år för att genomföra direktivet fullt ut, är en rimlig kompromiss.
Kommissionen anser att de fem ändringsförslag som har lagts fram, från ändringsförslag 8 till nummer 12, i allmänhet följer andan i kommissionens ursprungliga förslag, eftersom en godtagbar och genomförbar jämvikt har nåtts när det gäller definitionerna av tillämpningsområde, typologi och utrymme för åtgärder som fastställs i kommissionens förslag.
Jag vill än en gång tacka parlamentet, utskottet och föredraganden. Jag anser nämligen att vi har kunnat enas just tack vare denna vilja att jämka samman parlamentets och rådets ståndpunkter, som grundas på kommissionens förslag.
Jag hoppas att omröstning kan ske om denna nya text under morgondagens plenarsammanträde och att förslaget antas, så att bestämmelserna kan genomföras i medlemsstaterna så snart som möjligt. Detta kommer att bidra till att förbättra Europeiska unionens energieffektivitet, vilket gör att vi kan uppfylla våra internationella åtaganden på ett effektivt sätt. Vi vet alla att vi har förbundit oss att genomföra mycket viktiga åtaganden och vi måste göra nödvändiga ansträngningar för att dessa inte bara skall förbli ambitioner, utan omsättas i påtagliga åtgärder.

Zrihen (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag är helt med på att tacka föredraganden för hans utmärkta arbete, framför allt med tanke på att det rör sig om en så viktig fråga, nämligen att verkligen skrida till verket. För en gångs skull kommer vi att arbeta för konsumentinformation, utbildning och nya produktionsinriktningar.
För mig är det grundläggande att ge information om hur stor efterfrågan på energi är i Europeiska unionen, när det gäller bostadssektorns och tjänstesektorns energikonsumtion, något som har blivit ännu viktigare med tanke på det hot som klimatuppvärmningen innebär för vår framtid. Självklart måste vi också ta hänsyn till problemet med vårt beroende av yttre energiförsörjningskällor.
Detta direktiv kommer att stärka konsumentinformationen och uppmuntra fastighetsägare att investera i bättre energiprestanda, vilket ligger i både deras och hyresgästernas intresse, tack vare följande fyra instrument: en beräkningsmetod för byggnaders integrerade energiprestanda, tillämpning av minimikrav för energiprestanda i fråga om nya byggnader och i samband med renovering samt inrättande av ett certifieringssystem för energiprestanda. Det särskilda system för anslående av uppgifter som vi vill inrätta gör att medborgarna informeras om energiprestanda, men också att de offentliga myndigheterna får en roll som föregångare på området. Eftersom detta dokument har en bindande karaktär utgör det ett betydande kvalitativt språng i förhållande till Saveprogrammet, vilket ger oss full trovärdighet i förhållande till de utmaningar som antogs i Kyoto.
Tack till kommissionen och rådet som lyckligtvis övergav alternativet med frivilliga åtgärder och i stället valde en verklig gemenskapslagstiftning - det enda som kan garantera resultat och enhetlig tillämpning.
Vissa skulle kunna tro att detta direktiv medför begränsningar och lägger en överdriven börda på byggsektorn. Vi hävdar tvärtom att detta är en möjlighet för industrin, forskningen och konsumenterna, en verklig stimulans för forskningen om isoleringsmaterial och värme- och luftkonditioneringssystem. Den europeiska industrin kommer på sikt att få stor sakkunskap om byggnaders energiprestanda, vilket kommer att förstärka dess modernitet och konkurrenskraft. Vi kommer dock att vara mycket angelägna om en utvärdering och om att systemet också skall användas i mindre gynnade bostadsområden. Får vi drömma om att de första försöksmodellerna skulle bli Europeiska unionens byggnader?
Tack också för det tydliga och öppna arbetet med kommissionen och framför allt för rådets stora lyhördhet.
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag uppmanar er därför att rösta för denna text.

Ahern (Verts/ALE).
Även jag skulle vilja tacka föredraganden för hans gedigna arbete, särskilt i fråga om att uppnå en nyttig och snabb slutsats av den andra behandlingen.
Vi har under några år försökt uppnå målet att förbättra byggnaders energiprestanda, bland annat inom klimatförändringsprogrammet. Vissa åtgärder, såsom värmeisolering i nya byggnader, har förvisso redan föreskrivits enligt samma program. Dessa var emellertid inte bindande för medlemsstaterna. I många av medlemsstaterna har gemenskapsprogrammen i allmänhet inte lyckats resultera i en effektiv tillämpning av standarder för energiprestanda, så det här direktivet är, om än i blygsam tappning, förvisso ett steg framåt; en byggsten, om ni så vill.
Föredraganden hade rätt i att poängtera att vi, med tanke på Kyotoprotokollets tidsplan, bör vara försiktiga så att inte direktivet blir verkningslöst under en lång övergångsperiod, särskilt när det gäller certifiering inom vissa områden. Jag gratulerar honom återigen för att ha uppnått en nyttig slutsats.
Slutligen vill jag instämma med dem som vädjar om att vi skall göra något realistiskt angående energisparande inom parlamentets byggnader och inom EU:s byggnader i allmänhet.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0283/2002) av Bösch för budgetkontrollutskottet om meddelande från kommissionen om skydd mot bedrägerier genom heltäckande lagstiftning och i kontraktsförvaltningen (SEK(2001)2029 - C5-0158/2002 - 2002/2066(COS)).

Bösch (PSE)
Herr talman, kära kolleger, kära fru kommissionär! Faktum är att jag i dag - det är kanske också trevligt vid denna tid på dagen och mycket angenämt för mig - egentligen kan lägga fram ett enhälligt antaget förslag till betänkande från budgetkontrollutskottet, där vi uttryckligen välkomnar kommissionens idéer som rör skydd mot bedrägerier när det gäller rättsliga bestämmelser och kontraktsförvaltning. Det är alltid billigare att undvika bedrägerier, att förebygga dem, än att senare med stora ansträngningar försöka ställa saker och ting i ordning. Jag vill anföra ännu ett par punkter där vi gärna skulle vilja ha litet förbättringar.
För det första får utarbetandet av europeisk lagstiftning inte förlängas otillbörligt genom granskningen när det gäller skyddet mot bedrägerier. Denna får inte heller uteslutande inskränka sig till nya lagstiftningsåtgärder. Snarare måste man granska om det finns svaga punkter i den befintliga lagstiftningen. Jag anser att det också är en fråga om trovärdighet att vi i samband med kommissionens lagstiftningsåtgärder börjar undersöka politikområden där vi vet, fru kommissionär, att de inbjuder till bedrägerier - jag tänker till exempel på exportbidragen inom jordbruksområdet.
För det andra måste vi konstatera att OLAF, byrån för bedrägeribekämpning, naturligtvis framför allt finns till för att bekämpa bedrägerier och korruption, och inte för att göra de saker som föreslås här. Men vi är beredda att inom ramen för arbetsprogrammet 2003 granska om OLAF förfogar över tillräckliga personella och ekonomiska resurser för att effektivt klara av de uppgifter som myndigheten fått sig tilldelad. Även här måste vi diskutera om vi kan fortsätta att överföra uppgifter på denna myndighet. Vi tvingades konstatera en budgetminskning för nästa år. Parlamentet försöker att i någon mån åter få ordning på dessa saker, men det handlar inte bara om budgeten, utan det handlar helt enkelt om att vi vet att OLAF:s föregångare - UCLAF - misslyckades bland annat för att denna myndighet gjorde allting och därmed inte heller gjorde någonting. Vi måste alltså också här koncentrera oss på det väsentliga.
Vi anser att standardiserade kontrakt och överenskommelser bör undersökas och utvecklas centralt. Det skulle också föra med sig att kontraktspartner och kontraktsprocesser lättare skulle kunna följas upp och kontrolleras. I kontrakten och överenskommelserna bör det enligt vår åsikt tas med en klausul, där man utesluter de partner från tilldelningen av kommande kontrakt som har gjort sig skyldiga till bedrägeri. Även här uppmanar vi kommissionen att framför allt, på ett mer konsekvent sätt, äntligen tillämpa de möjligheter som redan finns. Det är sorgligt att se att man i samband med Eurostat exempelvis alltid hänvisar till att man inte kan kasta ut enskilda företag, som redan vid anbudsförfarandet bevisats lämna felaktiga uppgifter. Vad håller vi på med? Det är ändå en fråga om trovärdighet! Bedrägeribekämpning i sig är en fråga om trovärdighet, och den måste kommissionen också åstadkomma på olika områden.
Än en gång, vi är mycket nöjda med det som kommissionen här lägger fram. Det handlar om att genomföra det. Det kommer att handla om hur seriöst och med vilken öppenhet man till slut vill undanröja de svaga punkterna i de egna rättsliga bestämmelserna. Vi står som parlament på kommissionens sida i frågan - det vill jag här entydigt säga till kommissionären - men vi behöver öppenhet, vi behöver till slut också ha insyn för att gemensamt kunna arbeta med dessa problem.

Schreyer
Herr talman, herr föredragande, ärade ledamöter! Jag vill först tacka er, herr Bösch, för det stöd som uttrycks i ert betänkande, och som ni också just har klargjort. Kommissionens initiativ är en viktig beståndsdel för hela reformarbetet och det har också sin plats i kommissionens generella strategi för att skydda de ekonomiska intressena. Målet är, som ni har påpekat, att förbättra skyddet mot bedrägerier i gemenskapens politik och i lagförslagen. Att förebygga bedrägerier är ingenting nytt. Det var och är en viktig fråga, och detta måste vara omfattande, dvs. det måste så att säga börja ända vid källan, nämligen - som ni också har påpekat - i samband med initiativet, med förslaget, och inte läggas till först vid genomförandet.
Att förebygga bedrägerier är inte bara en sak för några specialister. Det har lett oss till att säga att det inte enbart kan vara OLAF:s arbete, utan redan på ett tidigt stadium måste ett samarbete initieras mellan enheterna. Sakkunskapen i generaldirektoraten måste kombineras med de särskilda kunskaper som ju OLAF får i sin praktiska verksamhet. Det kan man så att säga använda som synergieffekt, för att utveckla förebyggandet av bedrägerier så att lagförslagen granskas med tanke på skydd mot bedrägerier. Det handlar om att fastslå en arbetsmetod som syftar till att kombinera denna sakkunskap med kunskaper om förebyggande åtgärder, och att göra det utan att onödigtvis förlänga lagstiftningsprocessen. Jag är helt positiv till att ni särskilt betonade detta.
En viktig aspekt är vidare förenklingen av lagstiftningen. Det är naturligtvis också en förebyggande åtgärd, om lagstiftningen inte är så komplicerad att den inte kan kontrolleras, och genom förenklingen etablerar man också bra kontrollmöjligheter. Mekanismen för skydd mot bedrägerier skall bidra till att utforma lagbestämmelserna så att de blir tydliga och skyddar mot bedrägerier.
Jag vill gå in på det som ni nämnde i sammanhanget, nämligen å ena sidan nya lagstiftningsåtgärder, och å andra sidan granskning av de befintliga lagarna. Det är naturligtvis återigen en fråga om de humanresurser som finns till hands. Vi börjar med de nu pågående lagstiftningsprojekten, och det är naturligtvis bara det första steget. Sedan får man se, när ett förfarande har etablerat sig, om man också kan använda det när det gäller lagändringar, för det är ju också något som vi ständigt funderar över.
Inom OLAF håller man nu på med att ställa upp kriterierna, att utnämna kontaktpersonerna och att installera denna mekanism. Men jag vill också påpeka att den utformning av lagbestämmelserna som ger skydd mot bedrägerier inte enbart är kommissionens sak, utan att det naturligtvis också krävs av lagstiftarna att de å sin sida också beaktar denna princip som ett avgörande kriterium vid lagstiftningen.
Låt mig avslutningsvis också påpeka att naturligtvis även den bästa förebyggande politiken bara kan vara framgångsrik om den förknippas med ett trovärdigt avskräckande koncept. Även detta påpekar ni i ert betänkande, herr Bösch. Åtgärderna för att förebygga bedrägerier får inte på något sätt begränsa OLAF:s beslutsamma handlande vid upptäckt av bedrägerier och oegentligheter, utan de är bara en komplettering. För övrigt anstränger sig kommissionen för att också komma fram till en förbättring just på det straffrättsliga området. Vi har nyligen haft en utfrågning om den europeiska åklagarmyndigheten, och jag vill här också än en gång tacka för Europaparlamentets stora stöd.

Stauner (PPE-DE).
Herr talman, kära kolleger! Bedrägeribekämpning tycks inte bara utveckla sig till en ständig uppgift inom EU, utan kommissionen är också mycket fantasifull när det gäller medel och metoder. Med detta meddelande om skydd mot bedrägerier genom heltäckande lagstiftning och i kontraktsförvaltningen - förvisso en högtravande titel - visar kommissionen återigen sin fantasipotential. Det återstår att se om den anspråksfulla texten också håller vad den lovar. Jag anser att man har fog för tvivel. Sedan början av sin mandattid glänser denna kommission med storslagna verbala löften, som inte följs av några gärningar.
Trots kommissionens slogan om nolltolerans för bedrägerier och oegentligheter var de officiellt erkända bedrägerisiffrorna år 2000 högre än någonsin, och även år 2001 ligger de med 1,25 miljarder euro klart över genomsnittet för de tidigare åren. Nu skall lagbestämmelser och fördrag avfattas på ett sätt som ger skydd mot bedrägerier. De skall så att säga få en stämpel: Granskad och befunnen bedrägeriskyddad! Jag undrar om detta är ett lyckokast. Är det inte en självklarhet att texterna - såvida det över huvud taget är möjligt för några som helst texter - främjar lagenligt och inte lagstridigt handlande vid tilldelningen av EU-miljarderna? Sysselsätter kommissionen inte härskaror av välutbildade och högt betalda tjänstemän, inte minst för att uppnå detta mål? Därför anser jag att detta meddelande egentligen, om vi skall vara helt ärliga, är överflödigt, eftersom det nämligen kräver sådant som är självklart.
Facit blir för mig bara följande: Uppenbarligen går klockorna i kommissionen ändå annorlunda. Uppenbarligen är det nödvändigt att med ett officiellt meddelande fastslå att man måste handla lagenligt och inte lagstridigt. Jag anser att det är mycket betänkligt för ett organ som är de europeiska fördragens väktare.
Borde kommissionen inte här äntligen ta itu med de upptäckta bedrägerifallen och dra konsekvenserna av dem? Vore det inte en framgångsrik metod? Varför drar kommissionen exempelvis inte en tidigare kommissionär inför EG-domstolen med de medel som står till buds? Det vore mer målinriktat, eftersom det skulle få en avskräckande effekt för framtiden. Men nej, kommissionen ändrar i stället budgetförordningen för att få mindre öppenhet. Den försöker dessutom att begränsa parlamentets kontrollrättigheter, och den har avskaffat den oberoende styrekonomen.
Alla dessa punkter hänvisas det till i kollegan Böschs betänkande, som jag för övrigt fullständigt stöder. Beslutsamma kraftåtgärder är absolut nödvändiga, om man skall ha framgång med bedrägeribekämpningen. Allt annat kan bara vara kompletterande åtgärder. Nu vill jag i detta sammanhang inte gå in på kritiken av kommissionens bokföringssystem, även om det verkar vara illa beställt med en del där. Men det är ändå sorgligt hur kommissionen fortfarande behandlar kritiker. Den verkar ju inte ha lärt sig något. Kollegan Bösch tog upp det, och jag vill upprepa det. Exempelvis har man fråntagit en dansk tjänsteman hennes uppgifter. Hon flyttas åt sidan, eftersom hon har påpekat vissa missförstånd. Jag syftar på händelserna i Eurostat, som vi också nämner i betänkandet. Trots denna kritik, på tyska skulle jag nästan säga att det förelegat tillräcklig misstanke - samarbetar kommissionen fortfarande med ett företag som agerar synnerligen dubiöst, som har fuskat sig till kontrakten och som inte gjort något bra arbete. Här måste kommissionen reagera, annars kan man inte komma undan anklagelsen att liknande meddelanden är rena avledningsmanövrar!

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0307/2002) av Holmes för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om särskilda tillträdeskrav och därmed förbundna villkor vid fiske efter djuphavsbestånd (KOM(2002) 108 - C5-0135/2002 - 2002/0053(CNS)).

Stevenson (PPE-DE)
. (EN) Jag har äran att presentera detta betänkande på min kollega från fiskeriutskottet, Michael Holmes vägnar. Ledamöterna kanske är medvetna om att Holmes nyligen har genomgått en större operation och jag är säker på att kammaren förenar sig med mig i att önska honom ett snabbt tillfrisknande.
För det första vill jag gratulera Holmes till hans utmärkta arbete med att sammanställa detta betänkande. Vi behandlar detta ämne mot bakgrund av ett fiskebestånd som håller på att kollapsa i hela Europeiska unionen. Vid det senaste världstoppmötet för hållbar utveckling i Johannesburg erkände förvisso länder från hela världen frågan om överfiske i internationella vatten. De åtog sig att begränsa fisket till godtagbara nivåer och att vidta åtgärder för att återupprätta fiskebeståndet till 2015, en ståndpunkt som till fullo stöddes av kommissionär Fischler. Han uttryckte förvisso åsikten att EU borde uppnå dessa mål långt före det datumet och han utlovade bestämda åtgärder mot olagligt och oreglerat fiske.
Det är därför som jag finner det vara besynnerligt och till och med förvånande att kommissionen gick med på rådets kompromiss i juni, vilken fullständigt banar väg för en tillämpning av totala tillåtna fångstmängder (TAC) och kvoter på djuphavsbestånd. Även om detta bedömdes vara en av huvudpunkterna för det spanska ordförandeskapet enligt Arias Cañete, rådets tjänstgörande ordförande vid det tillfället, kräver det en närmare granskning.
Djuphavsbeståndet är inte till fullo utvecklat inom det vetenskapliga området. Vi vet emellertid att dessa fiskar lever på oerhört djupa vatten - mer än 1 200 meter - och vi vet att de mognar långsamt, att de inte är fortplantningsdugliga förrän vid en ålder av minst 25 år. Vi känner också till att de har en mycket låg fortplantningsförmåga och att det förekommer ungefär 87 olika fiskarter som simmar tillsammans i dessa oerhört djupa vatten, av vilka endast omkring åtta stycken är ätliga eller säljbara. Till följd av detta vet vi att fiskare inom dessa vatten regelbundet dumpar omkring 90 procent av all den fisk som de fångar tillbaka i havet. Av varje 100 ton fångad fisk, kastas 90 ton död fisk tillbaka i vattnet.
Att för första gången tillämpa TAC och kvoter för dessa djuphavsbestånd, som Holmes kraftfullt poängterar i sitt betänkande, kan framkalla en katastrof. TAC och kvoter är den grundläggande orsaken till att två miljoner ton ätbar, färsk fisk årligen dumpas i havet inom EU. TAC och kvoter kontrollerar endast vad som landar, inte vad som fångas. Om kammaren i morgon röstar för en tillämpning av TAC och kvoter för dessa djuphavsbestånd, då kan jag med tillit förutspå att detta värdefulla fiske kommer att tillintetgöras, kanhända inom så kort tid som fem år.
Som det poängteras i Holmes betänkande, är en begränsning av fiskeansträngningen den enda möjligheten att reglera detta fiske på ett hållbart sätt, genom att ett fartygs fiskedagar till sjöss begränsas. Om ett fiskefartyg inte befinner sig till sjöss så fiskar det inte, och om det inte fiskar så fångas inte fisken. Det är det enda logiska och realistiska sättet att uppnå ett hållbart djuphavsfiske. Det är också därför som detta tillvägagångssätt uppmuntras av forskare och av fiskesamfunden vilkas framtid dessa bestånds överlevnad är beroende av.
Dessutom är det nödvändigt att vi tillämpar stränga kontroller över vilken typ av fiskeredskap som används inom djuphavsfisket. Drivgarn sprids ut på enorma djup på havsbotten, ibland sträcker de sig upp till 100 kilometer, och de lämnas sedan förankrade i dagar under den tid då moderfartyget återvänder till hamnen. De kan åsamka omfattande skada på dessa ytterst sårbara arter. Ibland kan dessa nät även bryta sig loss och fortsätta ett ?spökfiske? under årtionden. Dessa nät borde förbjudas.
På liknande sätt kan så kallade ?rock hoppers?, vilka hoppar över hinder på havsbotten för att undvika att näten skall revas, orsaka enorma skador på ömtålig korall och undervattensberg vilka utgör en livsviktig del av det marina ekosystemet. Vi kan inte tillåta att sådana ohållbara metoder okontrollerat får fortsätta. Självfallet är inte dessa idéer populära i de medlemsstater vars inställning till fiske grundar sig på en kortsiktig profitjaktsfilosofi. De bekymrar sig inte för den marina miljön, för hållbarheten, och inte heller för den omfattande socioekonomiska inverkan som kommer att bli följden om vi tillåter dessa fiskevatten att kollapsa.
Därför uppmanar jag kammaren att godta de ändringsförslag som Holmes har föreslagit i sitt betänkande och jag rekommenderar betänkandet till kammaren.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter, mina damer och herrar! Som Stevenson redan sagt handlar det i dag om vårt förslag om tillträdeskrav för fiske av djuphavsbestånd och om förslaget för att fastslå totala tillåtna fångstmängder (TAC) och kvoter för djuphavsarter. Först vill jag gratulera herr Holmes så hjärtligt till hans betänkande. Expertutlåtandena är entydiga. Djuphavsbestånden utsätts för närvarande för alltför intensiva fiskeansträngningar, och dessa fortsätter att öka.
Bestånden av djuphavsarter är emellertid biologiskt sett mycket känsliga, eftersom de har en mycket låg produktivitet och eftersom dessa fiskar också växer mycket långsamt, betydligt långsammare än andra fiskarter. Därför tar det också många år innan djuphavsbestånden, som har reducerats alltför mycket, återhämtar sig. I de utlåtanden vi har sägs det också att TAC och kvoter bara kan vara ett första steg för att skydda djuphavsarterna. Forskarna kräver dessutom att man också begränsar fiskeansträngningarna och utvecklar nya metoder, framför allt för att insamla data om dessa bestånd. Vi har därför också lagt fram ett förslag om licenser, om begränsning av fiskansträngningarna och om insamlande av data, och detta förslag har i sin helhet fyra centrala pelare. För det första behöver vi ett bättre informationsflöde från yrkesfiskarna till forskarna. För det andra måste vi införa en bättre övervakning, för att få mer tillförlitliga uppgifter. För det tredje måste vi öka kontrollen av landningen av djuphavsarter och föreskriva en satellitbaserad kontroll av fiskefartygen. För det fjärde måste vi frysa fångstlicenserna för djuphavsarterna på nuvarande nivå, för att förhindra varje ytterligare ökning av fiskeansträngningarna. Totalt sett måste vi förbättra kunskapen om djuphavsfisket och bestånden. Bara på så vis kan vi reglera detta på ett lämpligt och rättvist sätt. Jag hoppas därför att parlamentet stöder dessa åtgärder. Med tanke på ändringsförslagen vill jag yttra mig en gång till efter debatten och ge er kommissionens ståndpunkt.

Lage (PSE).
Herr talman, ärade ledamöter! Vid denna tid på kvällen skall vi tala om fiskarter som lever på djupt vatten och alltså också har ett slags nattligt deltagande i det här, genom bristen på ljus i den djupa vattenmiljö de lever. Men utan att ironisera vill jag säga att dessa fiskarter som lever utanför kontinentalsocklarna är värdefulla arter som är en del av den rika mångfalden i havsmiljöerna. Vi är alla överens om att det är angeläget att skydda dessa arter, dessa fiskebestånd, från den ökade exploateringen som de är utsatta för på senare år. Det lilla fiskbeståndet vid kontinentalsockeln och vid de stora fiskebankerna har fått många fartyg och fiskare att ge sig på dessa överlevande, eller till och med praktiskt taget okända arter hittills, vilka därmed är på väg att drabbas av en verklig utfiskning.
Det är alltså helt nödvändigt att skydda dessa fiskarter, och vi är också överens allihop om att den vetenskapliga forskningen är nödvändig eftersom okunskapen om dessa arter fortfarande är stor, eftersom de är litet mystiska, som allt som är djupt, som allt som befinner sig långt härifrån, och den vetenskapliga forskningen måste ägna sig mycket mer åt att observera dessa fiskebestånd, deras ekosystem, livsbeteenden, reproduktionssätt, fruktsamhet, för det finns en stark motiverad misstänksamhet om att dessa arter, då de har en långsammare tillväxt, är mycket sårbarare än andra för den exploatering de är utsatta för.
Vi är överens om diagnosen, och om den otillräckliga forskningen men det tycks råda oenighet om skyddsmetoderna enligt vad jag kunde förstå av Franz Fischlers inlägg. Jag vet dock inte hur vi skall kunna komma undan behovet av de tillåtna totalfångsterna och kvoterna, den gamla metoden som har gett vissa resultat, även om de har sina begränsningar. Jag ser inte heller hur vi skall kunna komma undan en begränsning av fiskeansträngningen. Jag vet att detta är mycket känsligt, för det är klart att i dag ser man alltid först till verksamheten hos fiskarna, fiskesamhällena och de genomförda investeringarna. Men här måste försiktighetsprincipen gälla. När vi inte vet något med säkerhet måste vi vara försiktiga och förnuftiga. Därför är allt som kan göras, även om vi inte kan bedöma resultatet och effektiviteten i det, allt som kan göras för att skydda dessa fiskarter, de många tiotalen arter, vissa vars levnadssätt kanske till och med är okänt eller nästan okänt, allt det som kan göras är nödvändigt. Därför gratulerar jag kommissionen och Michael Holmes till det arbete de har gjort, för detta arbete är nödvändigt i försvaret av naturen.

Attwooll (ELDR).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka Holmes för hans arbete och jag deltar i att önska honom ett snart tillfrisknande. ELDR-gruppen anser bestämt att det finns ett omedelbart behov av att reglera detta fiske. Tillgängliga, vetenskapliga bevis angående djuphavsarter tyder på att de faller under biologiskt hållbara gränser och att man bör vidta åtgärder för att återuppföra beståndet. Att man vidtar åtgärder är särskilt viktigt mot bakgrund av det faktum att dessa fiskar lever länge, växer sakta och har en låg fortplantningsförmåga. Majoriteten av utskottets ändringsförslag söker undanta långa och lubb från förordningen, trots att de ändå kommer att omfattas av kvoterna. 
Även om gruppen godtar att dessa två arter fångas på kontinentalsockeln, är det absolut nödvändigt att de är vederbörligen reglerade. Om parlamentet godkänner dessa ändringsförslag kommer ELDR-gruppen att rösta emot förslaget i sin helhet.
Vad beträffar ändringsförslag 5 anser ELDR-gruppen att kilowattfiskedagar är ett mer exakt hjälpmedel för att mäta ansträngningar, med hänsyn till de så kallade tekniska framstegen, och sålunda kan man inte stödja ändringsförslaget.
Vi ställer oss emellertid positiva till ändringsförslag 6 som kräver en översyn av de framsteg som gjorts för att uppnå målen för förordningen. ELDR-gruppen har lagt fram tre egna ändringsförslag. I ändringsförslag 8 krävs en konsekvensbedömning av ekonomiska effekter och driftseffekter med hänsyn till de förväntade inkomstförlusterna och de omplacerade ansträngningarna som följer av förordningens genomförande.
I ändringsförslag 9 söker man förbjuda användningen av fasta drivgarn i dessa fiskevatten eftersom de riskerar att tillfoga oavsiktlig dödlighet i stor utsträckning på redan hårt uttömda bestånd.
Slutligen, i ändringsförslag 10 föreslås att man tillämpar stängningar av områden för att skydda arter som ackumuleras särskilt tätt i vissa områden, vid vissa tidpunkter under året. ELDR-gruppen är också inriktad på att stödja ändringsförslag 12 och 16 av Hudghton m.fl. om större engagemang från fiskeindustrin respektive säkerheten. Man tvekar emellertid om kontroll av fiskeansträngningen borde vara det enda förvaltningsinstrumentet, och man har därför också betänkligheter angående ändringsförslag 11 och 14.
ELDR-gruppen oroas över att ändringsförslag 13 skall försena genomförandet av förvaltningsåtgärderna och anser också att ändringsförslag 15 eventuellt skulle kunna ha en negativ inverkan på miljön.
McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Även jag skulle vilja välkomna Holmes betänkande och jag hoppas att han snart skall tillfriskna.
När kommissionens förslag lades fram för första gången välkomnades det av oss i Gruppen De gröna. Det var hög tid att detta fiske efter djuphavsarter som nyligen utvecklats skulle försättas under någon slags kontroll. Vi känner alla till, som Stevenson poängterade i sin inledning, varför dessa arter är särskilt sårbara för en överexploatering.
Då bestånden i EU-vatten, som var det traditionella målet för EU-fartyg, blev uttömt, ledde det till att detta nya fiske utvecklades. Samtidigt anser vi att slutsatserna i förhandlingarna om detaljerna av det inrättade förvaltningssystemet är alltför bristfälliga. De är också alltför beroende av TAC och kvoter som har visat sig medföra en sådan katastrof på andra håll, som Stevenson poängterade. Vi hoppas att kommissionen, nu när ett förvaltningssystem har inrättats, skall agera snabbt för att förstärka det - till exempel genom andra metoder, som mycket kraftigare tekniska åtgärder och en mer restriktiv kontroll av fiskeansträngningen. Det är något som skulle vara effektivt på lång sikt.

Souchet (NI).
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Det var en exemplarisk strategi som ledde fram till det förslag till förordning vi diskuterar här i kväll, och den skulle förtjäna att granskas mer ingående nu när vi skall modernisera den gemensamma fiskeripolitiken. Det var ungefär 15 år sedan som franska fiskare från Boulogne-sur-mer började utnyttja och sälja vissa fiskarter som lever bortom kontinentalsockeln i den mer än 800 meter djupa djuphavsgraven. På begäran av dessa yrkesfiskare började ett vetenskapligt institut, Ifremer, intressera sig närmare för dessa arters biologi, framför allt deras biologiska cykel. Tack vare ett gott samarbete mellan yrkesmännen och forskarna kunde man ganska snabbt konstatera att dessa arter har långsamma livscykler och att man snarast var tvungen att begränsa fångsterna, för att inte äventyra deras biologiska jämvikt.
Det var också på yrkesfiskarnas begäran, men med stöd av forskarna, som regeringen i den främst berörda medlemsstaten, Frankrike, begärde att kommissionen skulle ingripa för att reglera detta nya fiske genom att införa totalt tillåtna fångster och kvoter. Kommissionen var under en lång tid motvillig och dröjde med att reagera. Utan den politiska överenskommelsen från rådet (fiske) i juni i år är det inte säkert att vi i dag hade fått dessa två förslag till förordningar om fiske efter djuphavsbestånd. Men nu har vi dem här och jag välkomnar dem, liksom betänkandet av vår kollega Michael Holmes, som har hanterat från här frågan med stor kompetens och som jag hoppas blir frisk snart.
Dessa förordningar kom till på ett föredömligt sätt i flera avseenden. Ärendets gång visar framför allt att yrkesfiskarna är de som först berörs och de första som agerar när det gäller att fastställa bestämmelser för ett hållbart fiske. Det framgår också att de instrument som är bäst anpassade för att ge fiskarter ett effektivt skydd är de som är flexibla och möjliga att förändra, såsom totalt tillåtna fångster och kvoter, och inte stelbenta och oåterkalleliga strukturåtgärder, såsom nedmontering av fartyg och omskolning av fiskare. Vi har dessutom fått se att fiskare och forskare kan ha ett nära och förnuftigt samarbete och komma fram till förslag om realistiska och konstruktiva förvaltningsåtgärder som möjliggör fisket och samtidigt är resurssparande. Man kan slutligen konstatera att ett uppåtgående initiativ, dvs. ett initiativ som kommer från dem som är verksamma på fältet till den behöriga myndigheten, är effektivare än ett nedåtgående eller till och med nedlåtande initiativ, sådana som kommissionen tyvärr oftast tar, framför allt i samband med förslaget till en reform av den gemensamma fiskeripolitiken. Dessa lärdomar bör vi därför varsamt bevara och om möjligt tillämpa på hela den pågående reformprocessen.
Samtidigt anser jag att man bara kan glädja sig åt denna förordning. Jag kommer därför att stödja betänkandet av Michael Holmes och de flesta av hans ändringsförslag, som har de berörda yrkesfiskarnas stöd, framför allt de som anger att man skall se över systemet vart tredje år för att sammanfatta uppnådda resultat.

Hudghton (Verts/ALE).
Herr talman! I avsaknad av ett bevisligt, aktuellt och oberoende, vetenskapligt yttrande är det omöjligt att inrätta ett system för TAC. Hur kunde då kommissionen stödja ett sådant system? Hur kunde rådet godkänna ett sådant förslag i juni 2002 utan noggranna överläggningar med industrin och utan att ta hänsyn till Nordatlantiska fiskerikommissionen (NEAFC)?
Kommissionen har mycket att stå till svars för i denna fråga, men min huvudsakliga vädjan i det här skedet är inte motanklagelser utan att man på nytt skall ompröva förslaget. För att kunna uppnå att bestånden bibehålls måste vi reglera djuphavsfisket enligt ett system som baseras på en begränsning av fiskeansträngningen. Vi måste, för det första, ta med i beräkningen att TAC kommer att öka dödligheten genom att de arter som är i störst behov av skydd slås ut, och för det andra, att säkerheten kan riskeras då fartyg med otillräckliga kvoter men med ett underskott av fiskedagar skulle pressas att fiska under riskabla förhållanden.
Jag uppmanar kammaren och även kommissionen att stödja ändringsförslagen på ELDR-gruppens vägnar och även ändringsförslagen på mina vägnar som har undertecknats av åtskilliga ledamöter ur de fyra största grupperna i kammaren.
Slutligen, de sociala och ekonomiska konsekvenserna av ett slutligt förslag måste till fullo värderas och uppskattas för att ersättning skall utgå där så anses lämpligt och utan diskriminering mellan fiskare i olika medlemsstater.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Först vill jag tacka så hjärtligt för debatten. Men jag vill erinra om att detta förslag från kommissionen lades fram redan i början av mars, och jag vill också klargöra att kommissionen inte gav sitt samtycke till den politiska kompromiss som arbetades fram i rådet, utan kommissionen har konstaterat att man kommer att avge ett slutgiltigt yttrande om denna kompromiss är godtagbar först när parlamentet har tillkännagett sin åsikt.
Det stämmer inte heller, det måste jag säga helt öppet, när man påstår att det här inte finns någon vetenskaplig bedömning. Det finns både ett vetenskapligt yttrande från ICES och ett motsvarande yttrande från vår vetenskapliga kommitté. Vi lider sannerligen inte brist på vetenskapligt underlag för handlandet!
Nu till de olika ändringsförslag, som jag vill göra en bedömning av i ljuset av debatten. Det första ändringsförslaget kan kommissionen godta. Jag är införstådd med att man stryker långa, lubb och fläckpagell från förordningens tillämpningsområde. Dessa fiskar bör dock även i fortsättningen tas med i listan på arter för vilka det föreskrivs ingående fångstinformation. Ändringsförslag 2 och 4 kan jag också godta. Ändringsförslag 3 kan jag däremot inte godta. Jag är nämligen emot att man stryker tilläggsbestämmelserna om satellitbaserat kontrollsystem i vårt förslag. Våra praktiska erfarenheter med satellitsystemet har nämligen visat att uppgiven bristande täckning ofta bara är påstådd, för att man skall kunna kringgå inspektionen.
För djuphavsfisket, särskilt i mycket avlägsna områden, räcker den traditionella övervakningen med patrullfartyg och -flygplan inte heller till, ja den är över huvud taget inte genomförbar. Här behöver vi därför ett effektivare satellitbaserat kontrollsystem, och vi måste skärpa definitionen och konsekvenserna av bristande täckning. Tillägget till ändringsförslag 5, att fiskedagar skall uttryckas som fiskedagar till sjöss, tar jag gärna med. Det är ett bra klargörande. Hänvisningen till fångstområden däremot är mindre klar än vårt förslag om att ange den exakta statistiska rektangeln enligt ICES. Därför vill jag inte godta den. Av konfidentiella skäl anser jag inte heller att det är lämpligt att offentliggöra de enskilda fartygens registreringsnummer för vetenskapliga undersökningar.
Jag förstår att det är svårt att beräkna och föreskriva en kilowatteffekt för fartygen. I stället för att stryka hänvisningen till kapaciteten, som krävs för en vetenskaplig analys, vill vi därför förbättra den, till exempel genom att ange fartygsklasserna, vilka kan sammanfattas i bruttoregisterton.
Ändringsförslag 6 anser jag vara en god idé. Jag är beredd att föreskriva en granskning av åtgärderna 2005. Ändringsförslag 7 är jag också införstådd med. Ändringsförslag 8 kan jag däremot inte stödja. Kommissionen rådgör hur som helst rutinmässigt med den vetenskapliga tekniska och ekonomiska kommittén om de sociala och ekonomiska följderna av åtgärderna för att bevara arterna. Men jag är gärna beredd att ta med en artikel 9a och före den 30 juni 2005 lägga fram en rapport för rådet och parlamentet om samtliga bestämmelser för fiske av djuphavsarter, inklusive de vetenskapliga effekterna av minskade fiskeansträngningar.
Förslag 9 kan jag inte godta så som det är formulerat, för vi har inga expertutlåtanden där det krävs ett förbud mot fasta drivgarn. Men jag skall ta upp ert uppslag och be ICES om ett vetenskapligt utlåtande om och för vilka områden ett sådant förbud mot fasta drivgarn vore meningsfullt för att bevara arterna. Ändringsförslag 10 är jag införstådd med, men ändringsförslag 11 måste jag avvisa. Det stämmer visserligen att Internationella rådet för havsforskning rekommenderar att man minskar fiskeansträngningarna för djuphavsarter. Men den vetenskapliga tekniska och ekonomiska kommittén betraktar också TAC som en meningsfull komplettering.
Ändringsförslag 12 tar jag gärna upp, ändringsförslag 13 måste kommissionen avvisa, för det skulle motsäga försiktighetsprincipen. Vi måste handla så snart vi får en första vetenskaplig rekommendation. Samma sak gäller för ändringsförslag 14, det kan jag heller inte godta. För att kunna genomföra begränsningen av fiskeansträngningarna i praktiken behöver vi fångstlicenser för djuphavsfiske. Ändringsförslag 15 måste jag tyvärr också avvisa. Vi vet nämligen alla att djuphavsflottans prestationer och kapacitet snabbt har tilltagit. Om vi förskjuter tidsrymden, betyder det de facto att vi medger en ytterligare ökning av djuphavsflottan. Men det passar över huvud taget inte samman med de absolut nödvändiga begränsningarna av fiskeansträngningarna.
Slutligen måste jag också avvisa ändringsförslag 16, för denna ändring skulle möjliggöra okontrollerbara undantag från förordningen, eftersom den s.k. force majeure eller det s.k. äventyrandet av fartygets säkerhet är begrepp som inte är rättsligt definierade. Naturligtvis - det får här över huvud taget inte ifrågasättas - måste säkerheten garanteras. Nuvarande bestämmelser medger också för fartyg som är i fara att anlöpa en annan hamn än den föreskrivna, så länge som den inte landar sin fångst där. Jag tror att det redan finns en jämvikt i denna ansats och att man tar hänsyn både till fartygssäkerheten och till de genomförbara föreskrifterna om bibehållande av arterna.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.42.)

