Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Janssen van Ray
Mycket kort, kollega Killilea tog i går upp en ordningsfråga som, enligt min mening, mycket riktigt är en ordningsfråga och jag ber er vänligen vidarebefordra hans klagomål till presidiet, nämligen att vissa kolleger skadar parlamentets anseende, och reagera på detta.

Ordföranden
Janssen van Raay önskade just att presidiet skall studera frågan som Killilea tog upp i går i sitt förslag som rör förfaranden. Jag kan säga er, herr Janssen van Raay, att presidiet redan studerat frågan då man ansåg den mycket allvarlig. Ordföranden och presidiet har beslutat att McKenna skall få en skrivelse från ordföranden där denne uttrycker sin förvåning och bestörtning.
Om hon, vilket vi har all anledning att tro, utan bevis har anklagat parlamentets tjänstemän kommer nödvändiga åtgärder att vidtas mot dessa allvarliga anklagelser. Det var vad jag ville säga er. Jag skall bara tillägga att denna destruktiva process blir allt mer osund och farlig.
(Applåder ) Fru McKenna, ni får skrivelsen om några timmar.

McKenna
Enligt artikel 108 borde jag faktiskt få tre minuter på mig att svara, om mitt namn nämns, och i samband med det vill jag läsa upp ett brev från den belgiske statsåklagaren: "Som svar på er skrivelse av den 10 juli 1997...

De Vries
Fru ordförande! I går höll den nederländske ledamoten av revisionsrätten, Engwirda, en presskonferens i Nederländerna om revisionsrättens rapport. Nyhetsrapporteringen på den nederländska radion gick ut på, som jag indirekt har hört det, att Engwirda skulle ha sagt att 70 % av Europaparlamentets ledamöter gör missbruk av resekostnadsreglerna, 70 % av Europaparlamentets ledamöter skulle missbruka resekostnaderna.
I revisionsrättens rapport står att 69 % av ledamöterna i Ekonomiska och sociala kommittén skulle ha myglat med resekostnaderna, inte Europaparlamentet. Antingen har Engwirda uttryckt sig felaktigt eller också har den nederländska radion citerat honom felaktigt. Hur det än må vara så är den skada som skett i Nederländerna återigen stor.
Jag vill alltså fråga er, fru ordförande, om Europaparlamentets ordförande kan ta kontakt med Friedmann i revisionsrätten för att få klarhet i vad Engwirda har sagt och avge en förklaring där det klargörs att revisionsrätten inte uttalat sig om vår kammare. Det är den första frågan.
Andra frågan. Måhända kan ordföranden även informera om varför ledamöter av revisionsrätten avger pressuttalanden medan debatten i Europaparlamentet inte ens har inletts. Fru ordförande, jag tycker det är dålig stil.
(Applåder) För det tredje, fru ordförande, tror jag vi alla vet att revisionsrätten även undersöker resekostnaderna för denna kammare. Jag skulle alltså ännu en gång med eftertryck vilja uppmana presidiet att verkställa de beslut som presidiet och ordförandekonferensen fattat i juli och enligt vilka regleringen av resekostnader för denna kammare skall göras om. Principbesluten har redan fattats. Nu måste de verkställas. Det är, tror jag, viktigt för vår kammare att dessa beslut verkställs före den 1 januari.

Ordföranden
Tack herr De Vries. Jag kan försäkra er om att ordföranden kommer att göra allt som krävs för att reda ut saken såsom ni önskade.

Maij-Weggen
Fru ordförande! Efter det utmärkta anförandet av De Vries kan jag fatta mig helt kort eftersom jag hade tänkt göra ett inlägg om precis samma ärende. Jag håller fullständigt med De Vries och jag ber parlamentets presidium att så snart som möjligt ge klarhet i denna fråga som skadar vårt parlament allt mer och det alldeles i onödan.

Smith
Fru ordförande! Jag tror ni avbröt McKenna när hon talade. Hon citerade helt korrekt en artikel, som ger henne rätt att tala när hennes namn har nämnts. Varför avbröt ni henne och lät de Vries tala? Jag klagar inte på att de Vries fick tala, men jag anser att ni avbröt McKenna på ett mycket oförskämt sätt.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Smith, jag skall mycket gärna lämna ordet till McKenna genom tillämpning av artikel 108 i arbetsordningen. Jag trodde att det var att föredra att hon fick del av skrivelsen från ordföranden för att förbereda sitt försvar. Men om McKenna gärna vill framföra sina ursäkter offentligt lämnar jag mycket gärna ordet till henne.
(Applåder )

McKenna
Fru ordförande! Tack för ert stöd till min rätt enligt artikel 108. Jag blev ganska förvånad över att censureras så där. Jag tänker inte be om ursäkt, utan jag vill ha till protokollet...
(Häcklande) Jag har rätt att försvara mig enligt artikel 108, och ni spiller min tid genom att avbryta mig.
Problemet ligger för det första i att jag fortfarande vidhåller de beskyllningar jag kommit med, vad gäller att det inte går att motivera kostnaderna för den nya byggnaden, och att saken måste undersökas. Det jag sade i tidningen var att allmänheten, om dessa undersökningar inte görs, skulle komma att förutsatta att korruption förelåg, och vi har en skyldighet här i kammaren att undersöka saker och ting. I detta hänseende vill jag bara läsa upp ett brev från den belgiske statsåklagaren: "Som svar på er skrivelse av den 10 juni 1997, 0202122, vill jag härmed upplysa er om att en brottsmålsutredning initierats med avseende på frågor, däribland den eventuella förskingringen av medel som tillhör de belgiska offentliga entreprenörer som medverkade i uppförandet av Europaparlamentets byggnadsanläggningar D1-, D2- och D3-byggnaderna. Utredningen är till en del inriktad på eventuella utbetalningar av hemliga arvoden till mellanhänder, i syfte att ta hem kontrakt. Den kan därför komma att ifrågasätta enskildas, tjänstemäns och politikers göranden och låtanden, bland dem personer som skyddas av immunitet. I detta skede av förfarandet berörs emellertid inga sådana personer. Skulle komprometterande bevis framkomma, så kommer naturligtvis relevanta förfaranden att genomföras. Jag hoppas därmed ha dämpat er oro. (Avslutningsfras och underskrift)" .
Jag anser det vara denna kammares skyldighet att inse att det som sker här är att denna kammares anseende i allmänhetens ögon måste beaktas, att vi måste stödja varje utredning, och till och med ledamöter av denna kammare har krävt en fristående undersökning av vad som pågår. Kostnaden för den nya byggnaden kan inte motiveras. Vi kommer att använda denna nya byggnad och vi har därför en skyldighet att få dessa frågor besvarade. Jag kan inte helt göras ansvarig för hur sensationstidningarna rapporterar saker och ting, men jag står ännu för vad jag sade.
Jag kontaktade också journalisten ifråga i går och meddelade honom att det förelåg felaktigheter, och jag följde upp det med ett brev som jag kan ge er en kopia av. Men ni gör er själv och denna kammare en björntjänst genom att skjuta på pianisten, vilket är vad ni gör.
(Applåder från den gröna gruppens ledamöter och de grupplösa ledamöterna)
Ordföranden
Fru McKenna, jag skulle verkligen vilja vädja till ert samvete. Är ni medveten om hur allvarligt det är att framföra sådana påståenden som gör att alla tjänstemän inom Europaparlamentet misstänks. Det är ytterst allvarligt. Man säger för mycket eller inte tillräckligt om det. Måtte rättvisan segra. Om några personer verkligen berörs måste de nämnas, men nu anklagar ni utan bevis och framför påståendena i detta brev i tidningar. Det kommer att misskreditera institutionen. Det är mycket orättvist.
Jag tror inte att vi kan inleda en debatt nu på denna punkt. Vi är mitt i något mycket allvarligt som äger rum i parlamentet. Det vill jag verkligen säga.
(Avbrott av Cohn-Bendit.) Nej herr Cohn-Bendit, vi kan inte förlänga...
(Blandade reaktioner) Men jag anklagar henne inte!
McKenna kommer att erhålla skrivelsen från ordföranden, hon får se vilket svar hon skall lämna och sedan får vi se. Jag tror att vi inte kan förlänga debatten.

Cox
Fru ordförande! Jag vill tacka er och presidiet för ert snabba agerande med avseende på denna fråga, i det ni har uppmanat Patricia McKenna, en av denna kammares ledamöter, att komma med bevis som styrker hennes beskyllning i går i en irländsk dagstidning.
Som ledamot av presidiet känner ni till, fru ordförande, att jag i går skrev till er och alla presidiets ledamöter, och att jag i den skrivelsen anförde vissa direkta citat av vad ledamoten i fråga sagt. Hon lägger till ett förord i dag, där hon hävdar att om dessa saker inte undersöks kan allmänheten komma att tycka vissa saker. Tyvärr fanns den reservationen inte med i någon del av gårdagens artikel, och inte heller i citat. Om hon har framställts oriktigt eller felciterats i tidningarna vill jag verkligen föreslå att hon, vad gäller frågan om det underlag som hon faktiskt citerades utifrån, tar tillbaka eller bestyrker.
Får jag citera för kammaren, eftersom många inte känner till hur de direkta citaten löd. Med avseende på byggnaderna i Bryssel sade de: "Det finns personer i Bryssel som får avsevärda mutor" . Citat två: "Det förekommer allvarligt fiffel här" . Detta är ytterst allvarliga lagförbrytelser, och när man kommer med sådana yttranden måste man antingen lägga fram bevisen eller ha anständigheten att ta tillbaka.
(Applåder)

Cohn-Bendit
Fru ordförande! Jag förstår inte varför ni hetsar upp er innan jag ens öppnat munnen!
Fru ordförande, jag förstår inte, McKenna sade en mycket enkel sak...
(vänder sig till en kollega) men lugna ner er unge man, ni får möjlighet att skrika sedan, eller gå och äta frukost, och när ni lugnat ner er kan ni komma tillbaka...
Ordföranden
Herr Cohn-Bendit, ni skall inte vara föraktfull mot en kollega!

Cohn-Bendit
Jag vill bara att han skall vara tyst! Saken är mycket enkel: McKenna säger att det pågår en rättslig undersökning om något som rör oss. Vi vet att den allmänna opinionen i Europa är mycket känslig när det handlar om institutioner som bara har korporativistiska reaktioner vilka består i att skydda sig själva.
McKenna har aldrig sagt - och hon upprepade det - att hon hade bevis, men så snart en undersökning...
(vänder sig till en kollega) men jag förstår inte varför ni hetsar upp er! Fontaine tog sedan ordet på nytt och bad McKenna be om ursäkt för sina påståenden om en undersökning som genomförs av en av kungens åklagare i Belgien. Jag förstår inte varför McKenna...
(Ordföranden avbröt talaren.)
Ordföranden
Mina kära kolleger! Ni har kunnat konstatera och jag konstaterar själv med tillfredsställelse att Cohn-Bendit nyss tillrättalagt de påståenden som tillskrivits McKenna i pressen.
Jag anser att McKenna bara kan tillrättalägga dem på samma sätt som svar på ordförandens skrivelse och på så sätt framstår affären i ett klarare ljus eftersom det inte kan ha undgått någon att mellan det som Cohn-Bendit nyss sade och det vi kunnat läsa i pressen är det minst sagt skillnad.
Vi skall nu justera protokollet.
Finns det några synpunkter?
(Protokollet justerades.)

Oomen-Ruijten
Fru ordförande! Jag skulle vilja be er att i enlighet med artikel 37.6 be kommissionen att i morgon göra ett uttalande om läget i Irak. Varför ber jag er om ett uttalande? Eftersom vi anser att situationen i Irak egentligen kan förändras varje ögonblick och att varje resolution som vi skulle lämna in i morgon skulle kunna vara inaktuell redan efter en timme, men ändå anser vi det vara nödvändigt att vi är ordentligt informerade om Säkerhetsrådets beslut och även om det oinskränkta genomförandet av dessa. Därför ber vi er att av Europeiska kommissionen begära att den i morgon gör ett uttalande under den period som är avsatt för brådskande ärenden.

Ordföranden
Tack, fru Oomen. Ni lämnar denna begäran inom ramen för artikel 37 i arbetsordningen.

Green
Fru ordförande! En ordningsfråga. Jag tar till orda å min grupps vägnar, för att stödja denna begäran. Ni kanske känner till att ordförandekonferensen under förra veckan diskuterade detta ingående, och att en av de frågor jag och andra då ställde var: exakt vad ska man säga vid denna tidpunkt i en mycket komplicerad och känslig fråga? Det är skäligt att vi, om vi kan få ett uttalande från kommissionen, ska ha trettio minuter för frågor enligt artikel 37.6 i vår arbetsordning. Det ger oss möjlighet att undersöka och höra åsikterna i denna fråga i en atmosfär som inte innebär att vi ökar på och förvärrar problemen.
Jag ställer mig bakom begäran. Det är viktigt att vi tar itu med detta före brådskande frågor och invändningar, eftersom det för närvarande endast finns fyra frågor på föredragningslistan avseende brådskande frågor. Vi kan faktiskt behandla detta som det första ärendet inom den halvtimme som avsatts för frågor specifikt avseende Irak.

Pasty
Fru ordförande! I detta ärende tror jag att ett uttalande från kommissionen är välkommet, men det är framförallt ett uttalande från rådet vi behöver, eftersom det är rådet som har befogenheter när det gäller GUSP och inte kommissionen.

Ordföranden
Jag tror mig veta att rådet inte kommer att vara närvarande i morgon och jag beklagar det.
Mina kära kolleger, vi har fått ett förslag från två politiska grupper. Det är i enlighet med arbetsordningen. Denna halvtimme för frågor till kommissionen skulle ingå i den tid som reserverats för debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt, och helst före denna. Uttalandet skulle då göras mellan kl. 15 och 15.30 i morgon.
Finns det några invändningar?
Jag finner att så inte är fallet. Vi beslutar alltså på detta sätt.

Dell'Alba
Fru ordförande! Tillåt mig att protestera mot detta förfarande. Ni känner till arbetsordningen bättre än jag. Förslaget som lämnats kommer uppenbarligen från de två stora grupper som förra veckan vägrade att acceptera att en punkt just om Irak skulle tas upp i föredragningslistan.
Ni övertog själv förslaget eftersom ni känner till arbetsordningen. Endast ordföranden kan nämligen lämna ett förslag under sammanträdet. Men den första invändningen som ni har framför er kommer från vår grupp i syfte att som första punkt under debatten om aktuella och brådskande ärenden ta upp frågan om Irak.
Ordförande Pasty har fullständigt rätt. Att ställa frågor till kommissionen är inte till särskilt stor nytta. Låt oss hålla en politisk debatt om Irak och låt oss rösta. Måtte var och en ta sitt ansvar när det gäller denna kris.

Ordföranden
Herr Dell'Alba, när det gäller sakfrågan är vi egentligen alla överens om att diskutera denna fråga som verkligen är mycket aktuell.
Jag skall ta upp mitt förslag till omröstning.
(Parlamentet godkände ordförandens förslag.)

Aktuell och brådskande debatt (invändningar)
Ordföranden
Jag har i enlighet med artikel 47 i arbetsordningen mottagit följande motiverade och skriftliga invändningar till listan över ämnen att upptaga i morgon förmiddag vid debatten om aktuella och brådskande ämnen av större vikt.
Dell'Alba och de Vries, den invändning ni lämnat avseende upptagande av frågan om Irak bland aktuella och brådskande ämnen är inte längre aktuell med tanke på det beslut vi just fattat
Före punkt 1

Aldo
Fru ordförande! Jag skulle vilja göra ett inlägg om Togofrågan.
Vi vet alla här...

Ordföranden
Herr Aldo, jag kan inte låta er fortsätta. Sådan är regeln: invändningar om aktuella och brådskande ärenden äger rum utan debatt.

Aldo
Det är inte en debatt, det är en ordningsfråga, fru ordförande.

Ordföranden
Enligt vilken artikel, herr Aldo?

Aldo
) Artikel 127a, fru ordförande, jag ber er om trettio sekunder.
Togo ingår i den gemensamma församlingen EU-AVS vilken fungerar med en inre arbetsordning som vi godkänt. I dag ber man oss att genomföra en omröstning som är ett brott mot den gemensamma församlingen EU-AVS.
Det är anledningen, fru ordförande, till att det inte förekommer vare sig debatt eller omröstning om Togoärendet som för fjorton dagar sedan var föremål för en debatt och en omröstning i den gemensamma församlingen och där resultatet blev att ärendet förkastades.

Ordföranden
Enligt det sätt på vilket ni lade fram saken, herr Aldo, kan man faktiskt anse att ni höll er inom ramen för artikel 127.

Amsterdamfördraget
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0347/97) av Méndez de Vigo och Tsatsos för utskottet för institutionella frågor om Amsterdamfördraget (CONF 4407/97 - C4-0538/97).

Méndez de Vigo
Fru ordförande! Denna debatt är den sista akten i en lång process som inleddes i juni när parlamentet utsåg Dimitris Tsatos och mig som medföredraganden för betänkandet om Amsterdamfördraget. Och det är en process i vilken 17 utskott i detta parlament har deltagit, de nationella parlamenten med vilka vi hade ett sammanträde i oktober, icke-statliga organisationer och framför allt utskottet för institutionella frågor.
När det nu är dags att utvärdera Amsterdamfördraget, fru ordförande, anser jag att det bör ske med två olika utgångspunkter. Den första är de politiska omständigheterna kring fördraget och de politiska omständigheterna i juni var inte de bästa. Ni minns säkert att flera valprocedurer pågick och framför allt att medlemsstaternas intresse var koncentrerat på att hålla tidsplanen för euron. Jag anser att det är bra. Jag tror att euron kommer att bli ett mycket viktigt centrum för uppmärksamheten för det fortsatta europeiska bygget, men jag vill göra det klart här, att den politiska situationen inte var den bästa för fördragsreformen.
Den andra utgångspunkten vid utvärderingen av fördraget är att analysera dess innehåll. Och innehållet skall inte analyseras i förhållande till förväntningarna eller ens till de ambitioner vi kan ha haft i denna kammare. Innehållet skall bedömas i förhållande till vad som förelåg tidigare, det vill säga, till fördraget om Europeiska unionen. Och ur det perspektivet ville Dimitris Tsatos och jag, från början tillkännage ett tydligt politiskt budskap: Amsterdamfördraget innehåller betydelsefulla framsteg för det europeiska bygget.
För det första har framsteg gjorts inom vad vi kallar gemenskapspelaren. Framsteg som sammanställs i artikel F, med ett nytt omnämnande av unionens grundläggande rättigheter och ett uttryck för att Europeiska unionen - gemenskapen - är en rättsgemenskap, där friheten, demokratin och de grundläggande personliga rättigheterna råder. Men förutom en rättsstat är gemenskapen också en värdegemenskap. Det är inte bara en marknad. Det är en värdegemenskap. Och detta visar införandet av nya politiska insatser för miljön, konsumenterna, den offentliga hälsovården och speciellt för det sociala området. Jag minns, fru ordförande, att när jag tog plats i detta parlament förvånades jag över att gemenskapen inte vidtog några åtgärder mot arbetslösheten. En god vän och framstående medlem av detta parlament sade: nej, nej!, det här är en ekonomisk gemenskap, det kommer aldrig att uppkomma någon social politik eller åtgärder mot arbetslösheten. Nå, inom politiken är fem år ingenting. Nu finns det åtgärder mot arbetslösheten. Det är också sant, som många av kollegorna här säger, att de säkerligen är otillräckliga. Det är sant. Men det viktigaste är att det existerar ett frö, att möjligheten finns. De som invänder att de disponibla medlen är otillräckliga har också rätt. Visst, men nu finns möjligheten att öka detta kapital. Och erfarenheten visar att, när man inleder ett arbete vidgas detta till slut och man avancerar snabbare.
Beträffande den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, den andra pelaren, anser jag att Amsterdamfördraget rationaliserar de rättsliga instrumenten, det skapar politiska organ som enheten för planering och förvarning, och rådets generalsekreterare ger trojkan större operativitet. Allt detta är positivt, men i utrikespolitiken är det viktigaste den politiska viljan. Det kommer inte att finnas någon utrikespolitik så länge inte regeringarna känner något behov av en sådan. Och så länge inte heller våra befolkningar känner detta behov kommer inte de rättsliga instrument vi eftersträvar att vara värda någonting. Det är viktigt att skapa denna politiska vilja. Vad gäller säkerhet och försvar har kanske ännu färre framsteg gjorts mot vad en del av oss hade önskat, men det gäller att utnyttja det som finns. Det är Petersberguppdragen som skulle kunna vara de som genomför den gemensamma europeiska försvarspolitiken.
Angående tredje pelaren, rättsliga och inrikes frågor, tror jag att inga andra frågor är mer rotade i medlemsstaternas suveränitet än dessa. Och dessa ämnen, dessa inrikesfrågor och rättsliga frågor, diskuterades i Maastrichtfördraget inom ramen för regeringssamarbetet. Men Amsterdamfördraget tar ett jättekliv då det erkänner att dessa frågor passar bättre inom gemenskapspelaren, att de behandlas bättre inom ramen för gemenskapsmetoden än för regeringssamarbetet. Det stämmer att det finns begränsningar. Men, i stället för att beklaga oss, måste vi försöka undanröja dessa begränsningar. Det finns instrument för att göra det och självklart är den bilagda förklaringen, införd på Tysklands begäran, ett steg i rätt riktning.
Amsterdamfördraget innehåller också viktiga normer angående subsidiaritetsprincipen och de nationella parlamentens roll genom Cosac, jag vill hylla Fontaine som med sådan framgång leder denna delegation.
Men det finns en stor brist i Amsterdamfördraget. Avsaknaden av en institutionell reform. Denna institutionella reform, som är nödvändig för att unionen skall fungera på ett effektivt och demokratiskt sätt med femton medlemmar, är helt oundvikligt om vi vill att unionen skall fungera i ett utvidgat Europa och därför har vi föreslagit, Tsatsos och jag, en metod för utarbetande av denna så nödvändiga institutionella reform. Och den metoden är en gemenskapsidé. Det vi kräver, och det vi säger, är att systemet med regeringskonferenser har kommit till sitt slut, och vi kräver att den metod vi använder i gemenskapen används för att lösa detta problem: att kommissionen utarbetar en rapport med de nödvändiga förslagen för att ta itu med en institutionell reform, att den sedan debatteras i detta parlament och att den därefter vidarebefordras till de nationella parlamenten i enlighet med det nya protokollet om de nationella parlamentens roll i Europeiska unionen. Och jag anser att på senaste mötet vi hade i Cosac, i Luxemburg, för bara några dagar sedan var svaret vi fick från de nationella parlamenten utomordentligt positiva. De är intresserade av att unionen gör politiska framsteg och jag tror att vi bör räkna med dem och göra saker tillsammans med dem. Om vi lyckas utarbeta en gemensam text, kommissionen, Europaparlamentet och medlemsstaternas parlament, kan vi lägga denna gemensamma text på regeringskonferensens bord som underlag för slutavtalet som regeringarna bör ingå.
Detta parlament vill inte förändra innebörden av fördragets bokstav N. Vi eftersträvar inte någonting som går utanför det strikt angivna i fördraget. Vad vi strävar efter är att bidra till en lösning på ett problem som unionen just nu har hängande över sig. Sättet att lösa det på, fru ordförande, är att gå ifrån att vara ett pådrivande parlament, vilket vi tidigare har varit, till att bli ett medbeslutande parlament, vilket vi kommer att vara efter Amsterdamfördraget.
Och mina ord, fru ordförande, är också ord av tacksamhet, först och främst till Dimitris Tsatsos, med vilken jag har samarbetat med stor glädje i utformningen av detta betänkande, och jag tycker att vår tandem har fungerat oerhört bra. Jag vill tacka honom för allt tålamod han har haft med mig. Jag vill också tacka utskottet för institutionella frågor och sekretariatet som har gjort ett förträffligt arbete, liksom mina medarbetare.
Mina sista ord, fru ordförande, handlar om omröstningen i eftermiddag. Jag riktar mig inte till dem som kommer att rösta nej, därför att de är alltid emot att Europa går framåt. Jag vill framför allt rikta mig till dem som är goda européer, som alltid har gått i spetsen för framgångar och det europeiska bygget men som i denna stund frestas att avstå eller rösta nej därför att de anser att Amsterdamfördraget är otillräckligt. Jag minns några ord av Ortega y Gasset, från ett tal han höll i Berlin, när han refererade till Miguel de Cervantes som gammal och sliten sade att det finns ögonblick i livet när man måste välja mellan att vara boställe eller väg. Att vara boställe betyder att inte röra sig, att vara still. Att vara väg betyder att gå framåt. Amsterdamfördraget är väg. Säkert är det en alltför kort väg för våra ambitioner. Säkert är det en smal väg. Säkert hade många av oss önskat att vägen var en aveny. Men det är viktigare att vara väg och gå framåt på den vägen än att stå still och vara boställe. Och därför vill jag uppmana de som alltid har velat att Europa skall röra sig framåt, de som alltid har gått i spetsen för det europeiska bygget att ni tänker över detta och att ni, tillsammans med alla oss, som kommer att rösta ja, skapar denna väg.
(Applåder)

Tsatsos
Herr ordförande! Jag skall begränsa mig till resolutionens struktur och logik. Resolutionsförslaget som vi nu går igenom refererar till det förflutna, nuet och framtiden.
För det första, försöker Méndez de Vigo och jag att politiskt värdera politiska fakta från det förflutna. Här betonar vi den verkliga och avgörande påverkan som Europaparlamentet utövat på det nya fördragets innehåll. En påverkan, som utan att kunna grunda sig på dess - tyvärr frånvarande - ratificering, vanns med parlamentets envisa politiska aktivering, framförallt genom dess tidigare omröstningar.
För det andra värdesätter resolutionsförslaget det historiska nuet politiskt. Europas folk bör informeras om anledningarna till att Europaparlamentet anser det vara en plikt att kritisk, men ändå, acceptera fördraget. På denna punkt visar betänkandet på de viktiga steg som bidrog till frågan om Europa, utan att tysta ner utelämnanden och felaktigheter. För det tredje värderar vi resolutionsfördraget politiskt för den historiska framtiden. Vår kritik av fördraget har inte bara en protestkaraktär utan framförallt en uppbygglig sådan. Med blicken riktad på framtiden gör vi anspråk på att de steg som inte togs tas, och vi föreslår en ny metod för framtiden, som den ärade kollegan och vännen Méndez de Vigo sade.
Jag kommer nu till resolutionens grundläggande filosofi. Vi tror att Europa inte bara är en union av folk men också en union av stater. De enande procedurerna bör naturligtvis leda till fördjupning, som dock också bör ta hänsyn till nationella författningskulturer. Bara så länge som Europas folk, i sin nationella tillvaro är aktivt förlikade med idén om en Europeisk union, bara så länge Europas folk inte anser fullbordandeproceduren vara en fara för deras nationella eller kulturella identitet, bara då kommer Europa att skrida framåt med framgång. Alla de som föreställer sig det europeiska fullbordandet utanför och bortom folkens vilja har på ett grundläggande sätt missförstått frågan om Europa. Därför välkomnar vi både det faktum att fördraget flyttar en del kapitel från den tredje till den första pelaren (det sociala paketet, stor del av Schengen, samordningen av sysselsättningspolitiken), samt det att fördraget rör sig med försiktighet i områden där frågan om nationell identitet presenterar en speciell känslighet.
För Europaparlamentet spelar också i Amsterdamfördraget frågan om sysselsättning en huvudroll. Naturligtvis inser vi föredragande att det som man kommit överens om inte blir politisk verklighet bara för att man kommit överens om det. Det behövs, som min aktade medföredragande betonade, en politisk vilja därtill för att det man kommit överens om skall förverkligas.
Resolutionen förhåller sig kritisk till institutionell förnyelse. En förnyelse som egentligen inte ägt rum. Därför föredrar vi inför Europaparlamentet att med klarhet säga att det före varje utvidgning behövs en motsvarande institutionell förnyelse. Tillåt mig att referera till två exempel: förändringen från principen om absolut majoritet till principen om majoritet då rådet fattar beslut är nödvändig främst på grund av den planerade utvidgningen. Samtidigt är denna förändring otänkbar utan att man behåller grundläggande undantag till förmån för principen om absolut majoritet i frågor som har författningskaraktär. Omviktningen av rösterna i rådet anses allmänt och principiellt nödvändig. Just på grund av detta bör ett tillämpningssätt speciellt undersökas och efterfrågas, ett tillämpningssätt som inte rubbar den elementära balansen mellan små och stora stater som konsekvens av den grundläggande principen om likvärdigheten mellan stater.
Jag kommer nu till det historiska perspektivet, som min aktade medföredragande Méndez de Vigo redan detaljerat redogjort för. Institutionernas utveckling i Europa bör sluta vara en fråga huvudsakligen för diplomati och byråkrati. Ett innehåll av politiska procedurer måste inrättas. En grund av en ny omvärderingsprocedur som vi föreslår kommer att vara Europaparlamentets, de nationella parlamentens och kommissionens initiativ. Detta innebär att visionerna hos de medborgare som vi representerar kommer att vara de som utgör grunden för och ramen inom vilken alla beslut vid nästa toppmöte tas. Bara på detta sätt kan vi placera institutionernas öde i händerna på deras naturliga organ. Med vårt förslag kommer dock även de nationella parlamentens lagstiftningsförmåga att värderas, men samtidigt kommer de nationella parlamentens samverkan att göra Europa till en fråga även i den nationella politiska dialogen, något vi under år har eftersökt utan att lyckas.
Vi hoppas, fru ordförande, min aktade kollega Méndez de Vigo och jag själv, att Europaparlamentet skulle eftersträva en ny roll, en roll som kommer att göra det solidariskt med de nationella parlamenten och som kommer att göra den till organ och förkämp för en ny uppfattning om demokrati i Europa.

Spencer
Fru ordförande! När jag presenterade mitt yttrande över detta fördrag för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor sa jag att det var som ett glas vatten: man kan beskriva det antingen som halvtomt eller som halvfullt. Vad den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken beträffar så ger oss detta fördrag inte så mycket som vi hade velat få, och sannerligen inte så mycket som Europa behöver. Jag tror inte att vi passerat den avgörande punkt där vi får en riktig förmåga att inverka på världens angelägenheter.
Jag och mitt utskott ser med misstro på de beslutsformler som tagits fram i Amsterdam. Men å andra sidan görs framsteg utifrån vilka vi, anser jag, kan bygga pragmatiskt och hjälpa unionen framåt. Vi välkomnar upprättandet av enheten för politisk planering och tidig varning. Den ger oss kontinuitet och den är placerad i Bryssel. Den kan hjälpa oss att intellektuellt frigöra oss från dagens systems "treparts-ad-hocande" . På motsvarande sätt välkomnar jag den nya roll rådets generalsekreterare får, återigen en person som är specifikt placerad och identifierbar, och en med vilken vi kan skapa en intellektuell och fortgående relation.
Jag upprepar vad Tsatsos just sagt om att samarbeta med nationella parlament. Detta är särskilt viktigt vid utvecklingen av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik eftersom vi tillsammans - alla Europas parlament tillsammans - måste slå hål på myten om den exekutiva exklusiviteten, som under alltför lång tid har dominerat diskussioner om utrikespolitik.
Jag anser att detta parlament kan göra mycket, men vi kommer bara att kunna göra det om vi utgår från kvaliteten på och konsekvensen hos våra egna utrikespolitiska uttalanden. Jag anser att vi tog ett viktigt steg framåt genom vårt beslut tidigare denna förmiddag, att be om ett uttalande från kommissionen om Irak. Svagheten i systemet framgår av vår oförmåga att få ett uttalande från rådet om Irak. Vi kan välkomna att Petersberguppdragen tagits med i fördraget, samtidigt som vi beklagar fördröjningen med avseende på den arkitektoniska omstruktureringen av vårt försvar vad gäller VEU: s integrering i Europeiska unionen.
Sammanfattningsvis vill jag säga att fördraget är prosaiskt vad avser den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Men det är värt att ha. För att upprepa vad Méndez de Vigo sa, det är en väg värd att följa, även om det är en väg vi ännu till stor del följer i en anda av hopp.

Izquierdo Rojo
Fru ordförande! Jordbruksutskottets yttrande som finns nedskrivet i betänkandets motiveringsdel bedömer Amsterdamfördraget negativt, specificerar fördragets otillräcklighet ur jordbrukssynpunkt och visar sin besvikelse.
Utskottet anser att det är mycket allvarligt att Europaparlamentets lagstiftningsbefogenheter och kontrollmöjligheter inte har utökats, och gör bedömningen att det faktum att ett gemensamt politikområde som den gemensamma jordbrukspolitiken fortsätter att stå utanför tillräcklig demokratisk kontroll från Europaparlamentet, gör att det fortfarande utgör ett viktigt demokratiskt underskott i unionen och utskottet kräver en utvidgning av medbeslutandeförfarandet inom jordbrukspolitiken.
Trots detta, fru ordförande, lyckas betänkandet leda in detta missnöje och dessa krav, på en dynamisk positiv väg som gör det möjligt att låta detta initiala nej från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling bli ett ja till betänkandet av Tsatsos-Méndez de Vigo. Det fungerar i själva verket som en stötdämpare mot Amsterdamfördragets brister. Därför, fru ordförande, är det en ödets ironi att det som i verkligheten är ett kritiskt betänkande från parlamentet blir det bästa instrumentet för att råda bot på bristerna i det nya fördraget.
Föredragandena och även Europaparlamentet har utfört ett magnifikt arbete, ett arbete som kommer att kunna förhöja värdet av detta svåra fördrag.

Dell'Alba
Fru ordförande, kära kolleger! Budgetutskottet har utan någon större ansträngning behandlat Amsterdamfördraget eftersom ingenting framkommit ur fördraget som motsvarar ställda förväntningar och de åtaganden som regeringarna själva gjort vid undertecknandet, särskilt vid det interinstitutionella avtalet 1993.
Regeringarna hade tillsammans med oss åtagit sig att gripa sig an budgetfrågorna, översyn av principer och regler budgeten för att uppnå tydligare förfaranden, förenkling, ökat samråd och om så var möjligt, avlägsna eller åtminstone se över den förlegade företeelse som differentiering av obligatoriska och icke obligatoriska utgifter innebär. Regeringarna hade åtagit sig att behandla alla dessa ämnen, åtagandena hade upprepats i samband med Turinkonferensens öppnande och parlamentet hade vid flera tillfällen framställt krav på att dessa åtaganden skulle uppfyllas. Trots detta skedde ingenting i Amsterdam. Kommissionsledamot Liikanen är väl medveten om detta, det är allom bekant, och vår uppgift har därför ur den synpunkten varit lätt.
Vi har självfallet förhållit oss mycket negativa till regeringarnas hållning och utgången av Amsterdam och på området krävt de åtgärder som Méndez de Vigos och Tsatsos betänkande tar upp, i den punkt vill jag minnas, som kräver att ett jämbördigt, funktionellt och demokratiskt förhållande på budgetområdet, inbegripet den Europeiska investeringsfonden, skall upprättas mellan budgetmyndighetens två grenar och att systemet för eget kapital skall ses över och underställas parlamentets godkännande. Jag menar att det här finns en viktig punkt i Tsatsos betänkande som på denna punkt mycket tydligt uttrycker bugetutskottets farhågor.

Bloch von Blottnitz
Naturligtvis måste utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi vara - milt uttryckt - mycket besviket över att man inte tog upp något energikapitel i fördragen, i synnerhet när man betänker, att energin i Agenda 2000 naturligtvis kommer att höra till prioriteringarna i inrikespolitiken. Vi har ju också den inre marknaden för energi. Och naturligtvis måste man också skarpt anmärka på, att man inte alls tar någon hänsyn till Euratom. Här handlar det inte om Safeguard, utan det handlar om den totala nukleära industrin, och där har parlamentet som vanligt, vilket vi ju alltid beklagar och kritiserar, ingen som helst rätt att medverka. Vi blir i bästa fall informerade, och det på ett politiskt område, som framkallar många olika gensvar i alla medlemsländer. Av denna anledning hade vi tyckt att det vore bra - och vi måste också i fortsättningen envisas med det - att dessa båda viktiga politiska områden, som vi alla är beroende av, tas upp i fördragen. Det blir en tvingande nödvändighet att parlamentet här får rätt att medverka, och att vi inte bara kan förfoga över ett motsvarande belopp. På annat sätt är det inte möjligt med någon demokratisk kontroll, och utan demokratisk kontroll kan det inte finnas någon acceptans, och ännu mindre någon trovärdighet.

Kittelmann
Fru ordförande, högt ärade kolleger! De huvudsakliga kraven för utrikeshandeln har ställts genom flera beslut från Europaparlamentet: Förstärkning av kopplingarna mellan utrikes- och säkerhetspolitik, extern ekonomisk politik såväl som utveckling och samarbete. Vi har krävt att man inför en gemensam extern ekonomisk politik som omfattar handel med varor och tjänster, kapitalrörelser, immateriella rättigheter, investeringar, etableringsrätt och konkurrens. Vi har krävt en definition av åtgärderna för unionens deltagande i internationella näringslivsorganisationer, särskilt Världshandelsorganisationen. Vi har vidare krävt förstärkning av parlamentets befogenheter vid utformandet av nya strategier, överenskommelser om mandat och bevakning av förhandlingar på det externa ekonomiska området.
Vad är resultatet? Personligen är jag av den åsikten, att Europaparlamentet har uppnått mycket. I den externa ekonomiska politiken har vi visserligen blivit förödmjukande besvikna. Framför allt har kommissionen blivit förödmjukad. Jag hoppas, att kommissionen å sin sida drar konsekvenserna av det miserabla resultatet vid tillämpningen av artikel 113. Vid internationella förhandlingar - t.ex. inom ramen för Världshandelsorganisationen - kommer det i framtiden tyvärr inte att vara möjligt för kommissionen när det gäller telekommunikation och service att tala med en röst för Europeiska unionen, utan man har avslagit försöken att förverkliga detta. Huvudproblemet var utvidgningen av giltighetsområdet för artikel 113, för att på så vis, i händelse av oklarhet vid uppdelningen av kompetens mellan unionen och medlemsstaterna, undanröja dessa, och särskilt att försätta unionen i ett läge att tala med en röst vid förhandlingar i internationella organisationer. Det ursprungliga förslaget blev först försvagat, och gick sedan till slut helt förlorat. Orsakerna till det torde vara flera.
Avslutningsvis vill jag säga följande: För Europaparlamentet kommer kravet att anpassa oss till nya utmaningar att förbli den viktigaste punkten på agendan. Den internationella konkurrenspolitiken kräver ett enhälligt agerande vid sådana förhandlingar. Jag hoppas att detta kan omsättas i praktiken. Jag tackar er för ert tålamod.

Janssen van Raay
Stora lovord till de båda föredragandena som har arbetat så oerhört hårt och fått igenom ett enastående dokument.
Jag gör ett peronligt upprop till de båda föredragandena, nämligen att slå upp artikel 216 i fördraget där det står att detta parlament inte har rätt att bestämma sitt eget säte. Andra parlament har den rätten men inte vi. Jag uppmanar båda föredragandena att jämföra detta med den sista meningen i punkt 12, där det sägs att vi visst har den rätten. Det är synd, för det minskar kvaliteten i betänkandet som i övrigt är utmärkt för, föredragande, när det direktvalda parlamentet för första gången kom samman här i Strasbourg 1979 hade vi inget att säga till om. När snart de femte valen till Europaparlamentet år 1999 kommer att äga rum kan vi konstatera, förhoppningsvis efter att Amstrdamfördraget ratificerats, att inget parlament förvärvat så många befogenheter under så kort tid, 20 år, som Europaparlamentet. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt ser inte Amsterdamfördraget som ett halvt glas vatten utan som ett fullt glas vin Mouton Rotschild . Vi är mycket nöjda med Amsterdamfördraget och vi anser också att vi har befogenheter som vi bara, och det är den viktigaste punkten från utskottet för rättsliga frågor, fru ordförande, måste utnyttja bättre än vi gjort hittills. Parlamentet måste lära av de tre vice ordförande som utnyttjat medbeslutandeförfarandet så att vi blivit ett fullvärdigt parlament. Men vi måste ge våra tre vice ordförande vårt stöd i detta. Det är de detaljerade synpunkter som står att finna i yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt.

Pronk
Fru ordförande! Jag vill först lyckönska Méndez De Vigo och Tsatsos till deras utmärkta, ingående och tydliga betänkande om Amsterdamfördraget, där jag återfunnit mycket av det som socialutskottet tidigare velat ta upp. Som föredragande av yttrandet för utskottet för sysselsättning och socialfrågor tycker jag att Amsterdamfördraget blivit en framgång och ger nya möjligheter för ett socialt Europa. Om fördraget skall lyckas beror dock framförallt på det sätt som medlemsstaterna och de europeiska institutionerna, däribland detta parlament, kommer att genomföra det på.
Vi gläder oss särskilt över att det sociala protokollet tagits upp i fördraget tillsammans med ett antal andra sociala bestämmelser. Härmed anges att socialpolitiken i Europa hamnar på samma nivå som den ekonomiska politiken. Det finns dock kanske fortfarande för många saker som kräver enhälliga beslut. I stället för en ekonomisk och monetär union får vi nu en social ekonomisk och monetär union. Ingen EMU alltså, utan en SEMU. Tillsammans med det sociala protokollet har även den sociala dialogen införlivats i fördraget. Det lämnade vi in ett ändringsförslag om, vilket också tagits med i betänkandet eftersom det nu är mycket bråttom att sluta ett interinstitutionellt avtal om detta.
Ett annat viktigt framsteg är införlivandet av sysselsättningskapitlet i det nya fördraget. Härigenom kan riktlinjer antas och provprojekt läggas upp. Bollen ligger nu hos Europeiska rådet som sammanträder i Luxemburg denna vecka för att ge kapitlet verklig utformning och ställa upp riktlinjer och provprojekt.
Fru ordförande! Det handlar nu om att praktiskt omsätta det vi uppnått inom socailpolitiken och sysselsättningsspolitiken i gärningar. För detta ändamål har parlamentet fortfarande mycket kvar att göra, tillsammans med de andra institutionerna.

Vallvé
Fru ordförande, herr kommissionär! Jag vill först säga att jag anser att Amsterdamfördraget har positiva aspekter och att det är en seger för Europa, ett framsteg för Europa. Någon kanske kan säga att det är en pyrrhusseger, en begränsad seger, men hur som helst har de stora framstegens tid passerat och detta är ett betydelsefullt steg framåt, även om man måste medge att det är blygsamt.
Jag skall begränsa mig till att formulera de regionalpolitiska aspekterna. Fördraget tar å ena sidan hänsyn till regionerna i gemenskapens yttersta randområden, vilka uppvisar särskilda problem som har betydelse på Europeiska unionens nivå. Ett annat beaktande handlar om öregionernas problem, öregioner som i vissa fall kan betecknas som rika, exempelvis Balearerna som jag själv representerar politiskt, men som har mycket speciella problem på grund av att de är öar. Jag ser också mycket positivt på utvärderingen av de gränsöverskridande problemen. För första gången nämns i fördragen ett gränsöverskridande samarbete som är ett av de grundläggande elementen i bygget av den europeiska enheten, låt oss inte glömma det. Robert Schuman sade att "gränserna är den europeiska historiens ärr" .
Det är viktigt att parlamentet konsulterar Regionkommittén angående de gränsöverskridande problemen för att det är ett erkännande av att det är på regional nivå, en nivå av den institution som står närmast medborgarna, som man upplever de gränsöverskridande problemen på ett avgörande sätt och i den meningen anser jag att referensen till det gränsöverskridande samarbetet och Regionkommittén är positiv.
Å andra sidan beklagar jag att fördraget inte tar med rätten för regioner med lagstiftningskompetens att hänvända sig till EG-domstolen. I vilket fall som helst anser jag att fördraget är ett positivt steg framåt vad gäller Europeiska unionens regionalpolitik.

Leperre-Verrier
Fru ordförande! På utbildnings- och kulturområdet uppfyller inte fördraget de förväntningar som det väckt. Tiden medger inte att jag här ger någon fullständig översikt över vilka av våra förslag som återstår, men jag vill ändå göra några kommentarer.
Vi har visserligen funnit det positivt att fördraget såsom det föreligger hänvisar till sporten - utan att sporten för den skull försetts med någon juridisk grund - men vi måste beklaga att ungdomsfrågorna ännu en gång ställts åt sidan. Barnens rättigheter finns inte inskrivna i fördraget, inte heller frågan om europeisk frivillig civiltjänst. Vi hade vidare gärna sett att fördragets författare skulle anlagt ett framtidsperspektiv och beaktat informationssamhället och dess följdverkningar. Men det finns allvarligare brister. Vad som är nedslående - och här försöker jag ändå väga mina ord - är hur kulturen och den omtalade artikel 128 behandlas.
Medbeslutandesprincipen, som i sig är en god sak, förenad med vidmakthållandet av enhällighetsbeslut i rådet, gör all kulturpolitik ofruktbar. Man behöver bara närmare betrakta "kultur" programmen för att bli klar över detta. Likväl är det med kultur och utbildning som vi kan bygga ett starkt, öppet Europa med tydligare värderingar och mångkultur. Problemet består i att övertyga de människor som enbart resonerar i termer av tillväxttakt och ekonomiska kriterier om detta.

Dimitrakopoulos
Fru ordförande! Till att börja med vill jag gratulera de två föredragandena, Tsatsos och Méndez de Vigo, till det utmärkta betänkande vilket de presenterat.
Från utskottets sida, det vill säga utskottet för utveckling och samarbete, vill vi göra följande anmärkningar:
För det första välkomnar vi att medbeslutandeförfarandet utvidgats till att omfatta gemenskapens politik för utvecklingssamarbete och anser detta vara en positiv förnyelse av Amsterdamfördraget.
För det andra uttrycker vi vårt beklagande, för det första för att Europeiska utvecklingsfonden inte införlivats med EG: s budget och för det andra för att gemenskapens behörighetsområde inom utvecklingssamarbetet förblir begränsad och endast utgör ett komplement till medlemsstaternas politik.
För det tredje anser vi att det nya fördraget inte gjort tillräckliga framsteg för att öka sammanhållningen av och enhetligheten i externa åtgärder, utvecklingssamarbetet naturligtvis inkluderat.
För det fjärde anser vi att det nya fördraget tyvärr inte innehåller de medel och förslag som behövs för att bemöta många av det 21: a århundradets stora utmaningar, många av vilka speglas i utvecklingspolitiken.
Avslutningsvis är vi, trots allt detta, eftersom vi instämmer i åsikten som formulerades av de bägge föredragandena, att Amsterdamfördraget är ett steg framåt, för en ratificering av fördraget.

Roth
Fru ordförande, kära kolleger! Fördraget har blivit ett juridiskt gummimonster. Var och en blåser in i det efter eget gottfinnande, var och en ger det den gestalt och tolkning som passar honom, och det blir särskilt tydligt och oroande i den tredje pelaren för gemensam politik för rättsliga och inrikesfrågor.
EG-domstolens kompetenser är ihåliga som schweizerost. Schengenavtalet är en källa till osäkerhet, och det nya fördraget förändrar på ett grundläggande sätt den författningsmässiga ordningen i Europeiska unionen, eftersom den massivt förstärker den exekutiva församlingens ställning gentemot den legislativa församlingen. Att rapportera om det på en minut, vilket ställs till förfogande för de rådgivande utskotten, är inte seriöst. Jag inbjuder rr hjärtligt till att läsa igenom det enhälligt framröstade betänkandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, för i betänkandet från utskottet för institutionella frågor återfinns inte en rad av det.
Mycket har jag upplevt, men verkligen aldrig något sådant! Här diskuterar fackutskotten Amsterdamfördraget i månader, som det i sin tur har förhandlats om i åratal, och sedan avvisar utskottet för institutionella frågor genom en kupp alla ändringsförslag. Alla! På det viset kan ett parlament leda sig självt ad absurdum . Jag beklagar att jag måste säga det, när resultatet ligger fast redan från början. Här gömmer man huvudet i sanden. Denna hållning bidrar inte till trovärdigheten. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor har enhälligt fastställt, att vi inte kan förklara oss införstådda med resultatet. Det har rätt i det både formellt och vad gäller innehållet.
(Applåder)

Langenhagen
Fru ordförande! Amsterdamfördraget kunde inte bli vän med "det blå Europa" . Fyrtio år efter undertecknandet av Romfördragen är det väl fortfarande vara rättslärda och andra experter på gemenskapsrätt som kan hitta fiskeripolitiken i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, nämligen gömt i artikel 38, och en andra gång i bilaga II, kapitel 3, mellan ätbart slaktavfall, fågelägg och naturlig honung.
Rent juridiskt räknas fisket till jordbrukspolitiken. Dock torde det vara klart för var och en som uppmärksamt har följt våra debatter i denna församling, att vi inte, som inom jordbruket, har att kämpa med överskott. Tvärtom har vi att göra med katastrofalt utfiskade hav. Följaktligen har fiskeriutskottet och Europaparlamentet i sina resolutioner till regeringskonferensen krävt ett eget kapitel i det nya fördraget. Ett kapitel, som lägger fast de fundamentala målen för ett ansvarsfullt fiske.
Tyvärr har stats- och regeringscheferna i Amsterdam inte tillmötesgått denna önskan. Detsamma gäller för medbestämmandeförfarandet. Fiskeripolitiken kunde inte dra nytta av utvidgningen av detta förfarande. Därför är jag tacksam mot föredragandena och utskottet för institutionella frågor för att resolutionen kräver tillämpning av detta förfarande även för fiskeripolitiken.
En sista punkt: De internationella avtalen, en mycket viktig beståndsdel i den gemensamma fiskeripolitiken. Där kommer vi till exempel kommande fredag här i detta plenum att besluta om fyra internationella avtal, och trots detta kommer - stick i stäv mot våra krav vid regeringskonferensen - enbart samrådsförfarande att tillämpas. Även här är jag tacksam, att resolutionen kräver tillämpning av samtyckesförfarande för viktiga internationella avtal.
Det kommer helt säkert en regeringskonferens till, och det kommer säkert också fler krav från oss på fiskeripolitiken!

Torres Marques
Fru ordförande! Utskottet för kvinnors rättigheter är övertygat om att Amsterdamfördraget utgör ett politiskt framsteg, eftersom det kodifierar principen om icke-diskriminering på grund av kön vad gäller den grundläggande principen i gemenskapsrätten och framhåller jämställdheten mellan könen som ett målen i fördraget om Europeiska unionen.
Man blir särskilt glad åt stödet för jämställdheten mellan kvinnor och män i uppdrag för gemenskapen och över erkännande av betydelsen av mainstreaming och en aktiv politik om lika möjligheter i gemenskapens samtliga åtgärder.
Utskottet för kvinnors rättigheter anser ändå att distinktionen mellan anställning och det vidare begreppet sysselsättning innebär att man har försökt täcka alla verksamhetsområden för kvinnor utöver yrkesverksamhet. Vi vädjar till kommissionen och framför allt till kommissionär Oreja att man särskilt skall vända sig till kvinnorna i samtliga medlemsstater i informationskampanjerna inför ratificeringen och därigenom öka medvetandet om fördelarna med fördragsutkastet.
Avslutningsvis begär utskottet för kvinnors rättigheter att man skall kalla till en konferens som organiseras tillsammans med kommissionen och parlamentet, för att informera och mobilisera så många kvinnor som möjligt i valda organ och icke-statliga organisationer i samtliga medlemsstater i arbetet inför ratificeringen av fördraget.

Barros Moura
Fru ordförande! I Amsterdamfördraget görs betydande framsteg vad gäller grundläggande rättigheter, icke-diskriminering, människors fria cirkulation samt medborgarskap, men också vad gäller garantier för dessa rättigheter, genom den institutionella juridiska kontrollen och genom själva rätten till framställningar.
Vår största oro gäller garantin för den praktiska effektiviteten i dessa rättigheter, och vi är därför rädda att bristerna i de institutionella reformerna i Amsterdam förlänger ineffektiviteten i de beslutsprocesser som skall tillämpa bestämmelserna i fördraget.
Vår inställning är att man bör göra en objektiv läsning av fördraget och varken förringa framstegen eller överkritisera helheten på grund av de i det längre perspektivet uppenbart otillräckliga institutionella ändringarna. Genom fördraget görs viktiga framsteg för medborgarnas intressen och konkreta strävanden. Parlamentet borde därför utfärda ett positivt yttrande om fördraget, som underlättar den allmänna opinionens stöd i ett ögonblick då man förbereder den stora kvalitativa ändring som den gemensamma valutan innebär.
Den institutionella strategi som nu föreslås, framför allt vad gäller en ny, mindre regeringsanknuten metod för revidering av fördragen och närmare de processer som finns genom Europaparlamentets och, vilket jag understryker, det nationella parlamentets insatser, förtjänar hela mitt stöd. Jag kan därför inte, och bör inte, säga samma sak om målen för den förespråkade institutionella reformeringen, som begränsas till frågor rörande regeringarnas beslutsmakt och som gör att de stora staternas rättighetsspektrum växer inför den allmänna opinionen och tyvärr glömmer de andra stora institutionella relevanta frågorna för utvidgningen, såsom reformeringen av gemenskapsbudgeten och rollen för och medlen i politiken för ekonomisk och social sammanhållning. Jag kan inte heller instämma med den förespråkade strategin för villkoren för utvidgningen av nämnda institutionella reformer, där man tar de fattiga i anslutningsländerna som ursäkt för strategierna för kampen för större makt till nuvarande medlemsstater.
Fru ordförande! Att bekämpa fördraget, på grund av att det är otillräckligt europeiskt och integrerande, kan bidra till att stärka den antieuropeiska kritiken och den relativa misstron mot ändringar, visserligen begränsade men i rätt riktning: en mer demokratisk union, mer benägen att reglera de ekonomiska processerna i syfte att garantera enhetligheten och sammanhållningen, men inriktad på värdena i rättsstaten, och föra det hela närmare medborgarna.

Randzio-Plath
Fru ordförande, ärade kolleger! Fördragsutkastet innehåller med all rätt en utvidgning av medbestämmandeförfarandet för Europaparlamentet. Detta kan principiellt välkomnas ur demokratipolitisk synpunkt. Jag måste visserligen fastställa, att utvidgningen av medbestämmandeförfarandet inte garanterats på väsentliga områden, som är viktiga för funktionen hos den inre marknaden. Detta gäller särskilt för industripolitiken, för bank- och finanssektorn och även för skattefrågor. Det vore verkligen viktigt, att koordinationen vore effektivare på detta område, även i sysselsättningens intresse. Här måste förbättringar ske.
Över huvud taget kan man beklaga att vissa instrument inte är planerade i fördragsutkastet. På samma sätt som för funktionen hos valutaunionen, hade det också behövt finnas instrument för bättre koordination av den ekonomiska politiken. Därför är det av särskild betydelse ur utskottets för ekonomi, valutafrågor och industripolitik synpunkt, att vi i mellantiden, trots detta, kommer fram till en europeisk strategi för samarbete och koordination i den ekonomiska politiken.
Vi måste konkretisera den ekonomiska unionen och säkerställa dess funktionssätt. Till detta behövs det i synnerhet ett deltagande också från Europaparlamentet, och man måste insistera på att artikel 103 konkretiseras, i förekommande fall även genom ett interinstitutionellt avtal, fram till nästa ändring av fördraget. När allt kommer omkring vill vi ha en ekonomisk politik inom Europeiska unionen, som är effektivt och demokratiskt säkrad, och som å andra sidan riktar sig mot målet för sysselsättningen. Låt oss inte glömma, att till skada för sysselsättningen i Europeiska unionen så ledde den bristande koordineringen av den ekonomiska politiken under åren 1991-1995 till en tillväxtförlust om 3 %. Det har vi inte råd med! Även om Amsterdamfördraget lyckligtvis inte har medfört några steg tillbaka i den ekonomiska politiken, så måste vi dock säga, att det saknas en sammankoppling mellan de viktiga politiska områdena ekonomi, sysselsättning och finans- och valutapolitik. Därför är det helt enkelt viktigt att man här genomför en utvidgning av kompetenserna i gemenskapen, en konkretisering av dess handlingsinstrument och majoritetsomröstning i nästa fördragsändring.

Green
Fru ordförande! Den socialdemokratiska gruppen kommer i dag att rösta för Amsterdamfördraget, och uppmanar de nationella parlamenten och, i tillämpliga fall, genom folkomröstningar, unionens medborgare att rösta för det. För min grupp har det hela tiden funnits två prioriteringar för denna fördragsändring: för det första att den bättre måste uppfylla de behov och önskningar och förhoppningar unionens medborgare har, och för det andra att den måste förbereda unionen för utvidgningen.
Vi här i kammaren är insatta och djupt involverade i det europeiska beslutsfattandet. Vi här i kammaren kräver institutionell sammanhållning och sunt förnuft, och vi inser också att det nuvarande fördraget inte är tillräckligt i det sammanhanget. Samtidigt som vi erkänner de förändringar Amsterdam medfört för fördraget, genom att utvidga kvalificerad majoritetsomröstning och medbeslutande inom vissa områden, och genom att införa andra mindre institutionella förändringar, så inser vi, som är så djupt involverade, också att tillräckligt inte gjorts för att skapa en beslutsstruktur för fler än tjugo medlemsstater. Det är därför som vi vid omröstningen i dag insisterar på att en utvidgning är omöjlig utan ytterligare institutionella förändringar.
Det är inte bara vår uppfattning i detta parlament, det är också kommissionens uppfattning, det är också den uttryckta uppfattningen hos flera av Europeiska unionens medlemsstater. Vi ska också vara klara över de fördelar detta fördrag medför, och de betydande framsteg det innebär när det gäller att återupprätta förbindelsen mellan Europa och dess medborgare.
Alltsedan juni har vi här varit engagerade i en otrolig invecklad argumentation om hur vi kan tvinga fram en ny omgång institutionella förändringar. Detta är viktigt, jag ifrågasätter inte det, men det är knappast en sak som kommer att övertyga dem utanför detta parlament om att vi bryr oss om de frågeställningar de flesta människor talar om. Så om vi vill att fördraget ska ratificeras i hela Europa, och det tror jag vi vill, låt oss då åtminstone klargöra vilka dess fördelar är. Låt oss vara glada över avdelningen om sysselsättning, som jag hoppas kommer att få sin första grundläggande utformning just denna vecka, vid det särskilda toppmötet om sysselsättning i Luxemburg. Låt oss vara glada över den nya behörigheten att bekämpa diskriminering som, måste jag konstatera, efter att ha rest runt i unionen de senaste månaderna, välkomnats i stor utsträckning, i synnerhet detta europaåret mot rasism. Låt oss vara glada över framstegen med avseende på jämställdhet, miljö, folkhälsa, konsumentskydd. Låt oss vara glada över utvecklingen med avseende på insyn och öppenhet, minskningen av antalet beslutsprocedurer, stärkandet av kampen mot bedrägerier och det förbättrade tullsamarbetet.
Detta är en lång och viktig uppräkning. En del anför att allmänheten är grymt besviken på Amsterdamfördraget. En del anför att den bedövande tystnaden om fördraget sedan juni visar att det är en pseudohändelse. Den visar kanske snarare att fördraget inte skrämmer dem. Som vi känner till av bitter erfarenhet här i kammaren, så anses goda nyheter många gånger inte vara några nyheter. Jag hoppas att unionens medborgare kan betrakta fördraget som institutionellt anspråkslöst, i behov av ändringar före utvidgningen, men som på det hela taget på ett allvarligt med odramatiskt sätt tar itu med de stora frågorna. Sökandet efter arbetstillfällen, sammanhållningen i vårt samhälle, skyddet av vår planet, utökandet av de medborgerliga rättigheterna, öppenhet och demokrati - min grupp röstar för detta.
(Applåder)

Brok
Fru ordförande, kära kolleger! Å min grupps vägnar vill jag tacka de båda föredragandena för deras kloka betänkande som har enat parlamentet. Vi kommer att stödja detta betänkande och därmed också rekommendationen att ratificera Amsterdamfördraget.
Detta fördrag har visserligen inte uppfyllt målet om att förbereda utvidningen. Det uppfyller villkoret att vi skall börja med förhandlingarna, men inte att vi skall kunna avsluta dem. Detta har i synnerhet att göra med att den nödvändiga effektiviteten inte finns för en utvidgning med 5, 10 eller 11 medlemsländer, beroende på den alltför begränsade utbyggnaden av principen om kvalificerat majoritetsbeslut.
När Ekofin-rådet säger att det inte skall förekomma någon konkurrens vad gäller skatterna, då har det rätt. Men det vore bättre med en majoritetsprincip för skattepolitiken, för att uppnå de nödvändiga harmoniseringarna på de nödvändiga områdena. Samma sak gäller för strukturpolitikens område och för den omöjliga situationen på utrikeshandelns område, för att bara nämna några väsentliga punkter. Vi bör inte bara framtvinga dessa institutionella reformer under nästa regeringskonferens, som måste äga rum före nästa utvidgning, utan vi kommer också att fästa vikt vid att områdena för rätts- och inrikespolitik, som har gjorts till gemenskapsåtgärd, efter de fem åren efter fördraget skall överföras till majoritetsbeslut/medbestämmande.
Vi är inte i så stort behov av nya kompetenser inom Europeiska unionen. Vad vi nu behöver är instrumenten för att på ett förnuftigt sätt tillvarata de kompetenser som vi redan har. Detta vill vi göra tydligt och genomföra, i det att vi utnyttjar fördraget på lämpligt sätt. Vi bör naturligtvis inte enbart tala om de negativa sakerna.
Vi bör hänvisa till överenskommelsen om att parlamentet inom områdena tillhörande den första pelaren, där rådet beslutar med majoritet, i framtiden skall ha medbestämmande. Och detta anser jag vara ett väsentligt genombrott för parlamentets rättigheter. Parlamentet finns nu till sist med på den Europeiska unionens arena när det gäller lagstiftning. Det enda undantaget är i själva verket jordbruks- och fiskeripolitiken, både i lagstiftningen och i budgetpolitiken, och detta måste revideras i nästa runda, för att också på detta område åstadkomma en jämställdhet.
Vi måste fastslå att institutionernas förhållande kommer att förändras på sikt tack vare Europeiska parlamentets rätt att välja kommissionens ordförande. I framtiden kommer stats- och regeringscheferna att fundera över, vilken ordförande som har majoriteten här. Detta kommer att leda till en politisering av detta evenemang och även på visst sätt inverka på kommissionens och parlamentets relation i framtiden. Jag tror, att vi borde arbeta på det.
Mycket av vad jag hört av betänkandena från enskilda utskott borde man tänka över en gång till. Det handlar inte om att vi skall ta med varje sakområde med specialbestämmelser i fördraget, utan vi behöver färre specialbestämmelser, och snarare en förenkling av fördraget, för att få in alla politiska områden under samma regler. Vi måste inte komma fram till ett jättefördrag, utan till ett mindre fördrag. Vi måste på sikt komma fram till en författning, eftersom det är enda vägen att komma framåt här.
(Applåder) Detta fördrag erbjuder möjligheten för de sociala och medborgerliga grundläggande rättigheterna att bli en rättsligt kontrollerbar bedömningsgrundval för vår lagstiftning Detta är ett stort framsteg! I nästa runda skall vi också genomföra de individuella besvärsrätterna i de grundläggande rättigheterna för våra medborgare, men detta första steg är ett stort och positivt steg, som vi bör nyttja i lämplig omfattning. Infogandet av ett socialt och ett sysselsättningskapitel i helhetsfördraget åstadkommer den sociala dimensionen för denna Europeiska union. Vi som Europaparlament uppmanas att också nyttja dessa instrument. EG-domstolen har, i motsats till vad Roth anser, förstärkts i detta fördrag, och integreringen av stora delar av rätts- och inrikespolitiken, nämligen alla områden som har att göra med fastställande av normer och standarder, är ett genombrott för det gemensamma Europa och i riktning mot ett mellanstatligt Europa, och detta arbete bör vi fortsätta.
För utrikes- och säkerhetspolitiken har vi nya instrument och nya förfaranden. Om de kommer att åstadkomma ett verkligt framsteg, får framtiden visa. När jag tänker på planeringsenheten och ser hur man talar om den i många medlemsregeringar, att det bara blir ett Coreper-evenemang, där länderna alltid är representerade med en person, då är det inget framsteg. Denna planeringsenhet får inte vara ett mellanstatligt arrangemang på eller under ambassadörsnivå, utan måste vara en verklig gemenskapslösning som fullständigt inbegriper kommissionen, annars kan detta inte bli någon framgång. Vi kommer att ge akt på, att ett sådant förnuftigt förslag läggs fram, och parlamentet kommer inte att godkänna någonting annat.
Den hittillsvarande metoden för regeringskonferenser har nu nått sitt slut. Europa måste präglas av en politisk dialog, och får inte uppehållas av dem som hyser betänkligheter i ämbetslokalerna i de nationella ministerierna. Endast då kan vi vara i stånd att åstadkomma en nyordning i Europa, och det bör vi arbeta på.

Pasty
Fru ordförande, kära kolleger! Den debatt som vi i dag inleder om Amsterdamfördraget förbehålls det politiska området, inte det institutionella, eftersom Europaparlamentet paradoxalt nog på grund av fördragen helt och hållet är uteslutet, även såsom samrådsorgan, från ratificeringsförfarandet, trots att parlamentet enligt den allmänna meningen medverkat på ett icke försumbart sätt i regeringskonferensens arbete.
Föredragandena från utskottet för institutionella frågor, Méndez de Vigo och Tsatsos, som jag å min grupps vägnar vill lyckönska till den höga kvaliteten i deras arbete, gör en i stort sett positiv bedömning av Amsterdamfördraget och rekommenderar medlemsstaterna att ratificera fördraget. Majoriteten av vår grupp antar rekommendationen.
Helt tydligt är att resultaten av regeringskonferensen är mycket blygsamma i förhållande till de ambitiösa målsättningar som konferensen själv satt upp. De institutionella frågorna, med avseende på kommissionens sammansättning och röstviktning inom rådet, kringgicks och de fåtal framsteg som kunde noteras inom GUSP är påtagligt otillräckliga för att ge unionens utrikespolitik någon riktig trovärdighet, samma förhållande gäller frånvaron av utsikter till ett gemensamt försvar. Däremot har Europaparlamentet anledning att se positivt på det utvidgade tillämpningsområdet och förenklingen av samrådsförfarandet, liksom på det faktum att ett kapitel om sysselsättningspolitiken skall föras in i fördraget och att Schengenavtalet ska göras till gemenskapsfråga, något som är en tidigarelagd tillämpning av det förstärkta samarbetsförfarandet, som i sig nu erkänts av fördraget.
Det var vår önskan att det förstärkta samarbetsförfarandet i framtiden inte kommer att användas överdrivet restriktivt till följd av att den vetorätt som tillerkänts medlemsstaterna utövas olämpligt. Dessa framsteg motiverar ett positivt yttrande om ratificeringen av Amsterdamfördraget, men vi måste i övrigt fortsatt verka för att institutionsreformen så fort som möjligt på nytt kan omarbetas så att den kan bli verklighet före den första utvidgningen.
Detta krav är grundläggande om vi nu vill att det Europa som skall utvidgas till att omfatta elva nya stater verkligen skall ge upphov till en politisk enhet som har den bestämda avsikten att göra sig gällande på den internationella scenen och svara upp till dess medborgares högt ställda förväntningar i fråga om sysselsättning och tillväxt. Och om vi nu med andra ord vill se ett politiskt Europa som inte bara är en stor marknad och ett monetärt område som styrs av förvaltare till vilka politikerna delegerat sina befogenheter.
För att kunna uppnå detta krävs politisk vilja. Om politisk vilja låter sig inga beslut fattas. Den formas genom att folken och deras regeringar blir medvetna om de utmaningar Europa står inför nu när vi går in i det 21: a århundradet. Hittills har det Europa som bestod av sex stater och efter hand utvidgades till femton stater klarat att nå försoning mellan de folk som förde krig mot varandra under andra världskriget, och att hålla tillbaka det dåtida Sovjetunionens expansionism, vilket var upphov till en ny artificiell uppdelning av vår kontinent. De nya utmaningarna är lika svåra att hantera - internationaliseringen utgör ett hot mot de sociala modeller vi vill värna om.
Europas återförening är vidare en utmaning som vi måste lyckas med och den är endast möjlig genom att nya former av solidaritet inom ekonomi och sammanhållningspolitik växer fram, men även vad gäller frågan om ett gemensamt försvar. Vi kan hoppas att vi när EMU väl genomförts tydligt kommer att kunna se det återförenade Europa växa fram.

Spaak
 Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag vill först tacka de båda föredragandena Méndez de Vigo och Tsatsos för analysarbetet av Amsterdamfördraget vilket utgör motiveringen för deras dokument.
Det är desto mer beklagansvärt då den resolution som är resultatet av arbetet inte är i nivå med den diskussion de för. Att från den första punkten ålägga medlemsländerna att ratificera fördraget är snarare ett föreläggande än en balanserad diskussion om ett fördrag som säkerligen skulle förtjäna just en sådan diskussion. Vem kan motsäga att det skall vara tillåtet att tvivla på en sådan bedömning?
Måste det upprepas inför kammaren att kammaren själv i flera resolutioner mycket noggrant har definierat de absoluta prioriteringar som måste respekteras innan det var dags för den utmaning som består i en utvidgning som på ett djupgående sätt kommer att förändra unionen, även med beaktande av genomförandet av den ekonomiska och monetära unionen och förverkligandet av Agenda 2000?
Arton månaders förhandlingar har givit upphov till en medioker och nedslående text som speglar framsteg inom områden vi inte förväntat oss: inledande av en socialpolitik på sysselsättningsområdet, mänskliga rättigheter, jämlikhet mellan män och kvinnor samt Europaparlamentets makt, och vilken visar allvarliga brister vad gäller huvudfrågorna! Att en inledning till Amsterdamfördraget saknas - och det är första gången - uttrycker den minst sagt illavarslande oförmågan hos de femton medlemsstaterna att tillsammans definiera målsättningarna inför det 21: a århundradet, i just det skede då tio stater knackar på vår dörr för att medverka i ett projekt vars målsättning, medel eller värderingar vi inte längre är klara över.
Vad beträffar den institutionella reform som redan nu är nödvändig för femton medlemsstater och som blir nödvändig för tjugo, har rådet en andra gång erkänt sin oförmåga, men försäkrar oss att det kommer att lyckas bättre i framtiden.
Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, det vill säga unionens medel att synas utåt, vilken fungerat så dåligt i före detta Jugoslavien och på andra platser i världen, har fått förbättrade mellanstatliga verktyg vars effektivitet dock kommer att bero på, och detta betonas med krass realism i resolutionen, varje stats goda vilja, där varje stat förfogar över det verkliga vapnet mot gemenskapen, nämligen vetorätten.
Varken området rättsliga och inrikes frågor, eller det förstärkta samarbetet som även det underställs vetorätten ger oss anledning till större optimism.
Mina kära kolleger! Den hållning majoriteten av Europaparlamentet nu i eftermiddag kommer att inta, det vill säga ett "ja" till den text som nära nog enhälligt betraktats som bristfällig är inte mer hedervärd än den strategi som skulle bestå i att vi sköt upp vår omröstning till efter Europeiska rådet i Luxemberg och krävde att rådet tydligt tillkännagav sina framtidsavsikter avseende unionen. I så fall hade vi tillämpat punkt 19 i Méndez de Vigos och Tsatsos resolution, parlamentet hade utövat sina rättigheter och vi hade ägnat oss åt politik.
Diskussion och nya impulser ligger i framtiden. Låt oss hoppas att det kan bli möjligt tillsammans med en mer drivande kommission, ett råd som i större utsträckning enats om en gemensam målsättning och ett parlament som uppfyller sin roll som pionjär och inspiratör till byggandet av Europa.
(Applåder)

Puerta
Fru ordförande! Jag skulle vilja vittna om det väl utförda arbete och de briljanta föredragandena, såväl Méndez de Vigo som Tsatsos. Men när jag har sagt det måste jag säga att den här debatten gör mig besviken. Den har en versaillsk karaktär. När inga resultat kan visas upp blommar i stället metaforerna ut och Méndez de Vigo var särskilt briljant och elegant med den cervantinska metaforen om bostället och vägen, för betänkandet är gjort utifrån framstegsfilosofin. Det finns alltid steg framåt.
Och jag skulle vilja ha en annan debatt. Naturligtvis inte varken demagogisk eller opportunistisk utan en tydlig, politisk och ansvarsfull debatt. En debatt som inte nödvändigtvis måste vara inriktad på få ett ja i parlamentet, utan som kan leda till ett ja, ett nej, en nedlagd röst, en ansvarsfull utvärdering utifrån det ansvar som medborgarna har givit oss. Och därför skulle jag kort vilja erinra om ståndpunkten i min grupp angående fördraget och därefter angående betänkandet.
Angående fördraget. Vi anser att översynen i Amsterdam är ett fiasko. Subjektivt innebär det en besvikelse som andra institutioner delar med oss. Varför? Därför att fördraget inte tillräckligt tar upp varken det sociala eller regleringen av marknaden inför betydelsen av, jag säger inte det ekonomiska utan det monetära och monetarismens logik. Därför att pelarna för utrikesfrågor, rättsliga frågor och inrikesfrågor inte uppnår minsta gemenskapskaraktär vilket var nödvändigt i detta politiska läge. Och framför allt, för att den institutionella översynen som är nödvändig innan utvidgningen och som var ett huvudsyfte med toppmötet i Amsterdam inte uppfyller ens det minimala av vad som krävs. Dessutom, och det har redan nämnts i denna kammare, därför att metoden har varit densamma som vid utarbetandet av fördraget, en diplomatisk metod med en logik i regeringssamarbetet, långt ifrån medborgarna och till och med långt ifrån de representativa parlamenten.
Betänkandet, som tekniskt sett är mycket bra, utvärderar framför allt och på ett speciell sätt de positiva aspekterna och sätter de negativa i relation till andra faktorer, även om jag medger att det finns viktig kritik. Betänkandet föreslår en gemenskapsmetod och vi instämmer. Men det är inte fördragets vision. Det är ett förslag inför framtiden. Och slutligen rekommenderar det medlemsstaterna att ratificera fördraget. Och för mig tycks det politiskt sett överdrivet att ett parlament som inte har rätt att delta i ett samtyckesförfarande i frågan, en rätt som har förnekats av medlemsstaternas regeringar, nu skall känna sig tvingat att rekommendera att man godkänner ett så otillfredsställande fördrag. Därför begär vi, och stödjer oss på uttalanden från tre regeringar - den belgiska, franska och italienska - att man först tar de nödvändiga stegen mot utvidgningen och uppnår några viktiga kompromisser med Europaparlamentet, med medlemsstaternas parlament och med medborgarna i Europeiska unionen.

Aglietta
Fru ordförande! Jag tror att Europaparlamentet med omröstningen om denna resolution är i färd med att skriva ett nytt kapitel i sin historia av konformism gentemot regeringarna och sin ovilja att spela en roll med politiska initiativ i den europeiska konstruktionsprocessen. I dessa tider är vi i verkligheten i färd med att lyda en rit som på sin tid och sitt primära sammanhang dikterades för oss av nödvändighet av regeringarna som har undertecknat detta fördrag som vi skulle kunna kalla ofullbordat. Regeringar som för att blidka eventuella motspänstiga parlament och en villrådig och illa informerad allmän opinion, har behov av att kunna använda den positiva åsikt som uttrycktes vid Europaparlamentets ratificering, som för övrigt är absolut irrelevant, eftersom den inte har några politiska konsekvenser.
I verkligheten röstar vi för att skänka våra regeringar en tidningsrubrik: "Europaparlamentet säger ja till Amsterdamfördraget" , eller "Ny viktig etapp i det europeiska bygget" . Vi vet alla att sanningen är en annan, alla i denna sal vet att Amsterdamfördraget inte når ett enda av de mål som regeringarna själva hade satt upp. Vi vet att Europeiska unionen inte kommer att klara av den chock som utvidgningen innebär och att den monetära unionen kommer att riskeras, utan någon annan jämvikt och funktion för dess institutioner.
Bortom frånvaron av någon som helst samlad och framtidsinriktad vision, vilket gör detta fördrag till det minst ambitiösa av alla fördrag som har utgjort etapper i den europeiska konstruktionen, bortom den berättigade kritik som vi har hört i nästan alla betänkanden från berörda utskott, tror jag att detta fördrag mycket väl återspeglar Europa på nuvarande ståndpunkt. En kris för utvecklingen av integrationen, en förhärskande tendens till förnyad nationalisering, ett ifrågasättande av några grundläggande principer och för några av kommissionens förvärvade och klara roller och för EG-domstolen är - trots det som Brok säger - en farlig rysk roulett om utvidgningen, som skulle sanktionera unionens oförmåga att komma till beslut, om den förverkligades under rådande institutionella förhållanden.
Några av oss inom utskottet för institutionella frågor har försökt föreslå Europaparlamentet en mer politisk och mindre konformistisk väg, mer sammanhängande med en hållning av parlamentariskt oberoende. Vi har försökt föreslå vägen med en senareläggning av betänkandet för att innan ett betänkande lämnas be om och av rådet i Luxemburg försöka få uppdraget att före de nya inträdena förbereda och förverkliga de institutionella ändringar som inte genomfördes i Amsterdam, som för övrigt tre regeringar inom unionen redan begär. Inte bara denna begäran har avslagits, utan införandet av något urvattnat politiskt innehåll i form av ljumma nödrop till regeringarna har fått övervinna en ovanlig fientlighet och en verkligen överraskande tillknäppthet från de föredragandes sida för att inte tala om det hårda motståndet mot varje form av förändring från de tyska delegationerna i de två största grupperna som har väglett dessa grupper i den ädla avsikten att göra rent hus med varje politisk ambition från Europaparlamentets sida.
Vi har alltså upplevt det obegripliga förkastandet av parlamentets traditionellt omistliga positioner för en realistisk logik för vilken vilket initiativ som helst som inte gillas av regeringarna, inte ens behöver försökas. Detta är vad våra föredragande har upprepat för oss i månader.
Inom denna ram för angrepp mot den parlamentariska funktionens autonomi förvånar inte den politiska svagheten i Tsatsos och Méndez de Vigos betänkande. Det är en tvetydig text utan någon politisk vision av Europas framtid, som inte är en begäran av regeringarna att genomföra fördraget, utan någon djupgående granskning av värderingarna i Amsterdamfördraget.
Fru ordförande! Låt mig använda ett engelskt uttryck, i kväll "kommer partipiskorna att styra de egna disciplinerade truppernas röstning" och de kommer inte att bli några överraskningar. För oss återstår dessvärre endast en nej-röst i protest mot denna resolution som befinner sig så långt från de ideal ur vilka den europeiska utmaningen föddes och mot den samarbetstanke som har frambringat den, och vi är övertygade om att sättet att hedra vårt mandat är att göra det som tjänare till Europa och dess demokratiska tillväxt, och inte som språkrör för regeringar.

Saint-Pierre
Fru ordförande, kära kolleger! Det är inte bara för att uppfylla gängse formaliteter som jag nu först vill uttrycka min uppskattning till de två föredragandena Méndez de Vigo och Tsatsos för deras stundtals mödosamma arbete, och för att de på ett utmärkt sätt lyckats försvara sitt synsätt. Jag måste erkänna att våra till en början mycket skilda ståndpunkter allt eftersom kom något närmare varandra, men tyvärr inte tillräckligt nära för att vi skall kunna rösta för deras betänkande.
Jag skall först säga något om innehållet. Jag kan inte tillräckligt ofta upprepa att Europaparlamentet tyvärr inte har befogenhet att ratificera fördragen. Det uppdrag som åligger oss är följaktligen rent politiskt, vilket borde ge oss en mycket bredare marginal för bedömning. Tyvärr måste jag konstatera att föredragandenas betänkande från början betingats av det slutliga budskap som de till varje pris ville förmedla, och då skall inte här understrykas de ofantliga bristerna som fördraget är behäftat med. För min del är jag ändå övertygad om att ett mer kritiskt hållet arbete inte hade varit oförenligt med den vädjan om de nationella ledamöternas ratificering som vi stödjer.
Vad beträffar kopplingen mellan den institutionella reformen och utvidgningen, erkänner vi att betänkandet avsevärt förbättrats. Efter det institutionella fiaskot i Amsterdam måste Europaparlamentet använda sin hela tyngd till förmån för en sådan reform före utvidgningen. Annars löper vi både risken att utvidgningen försenas och att Europeiska unionens funktion och överlevnad äventyras. I betänkandet kan vi dock inte återfinna parlamentets vilja att utnyttja hela sitt inflytande.
Garantierna i det protokoll om institutionerna som bifogats Amsterdamfördraget är även de otillräckliga. Det är anledningen till att de frågor som vi ställde för några månader sedan i samma ämne fortfarande är lika aktuella. Har det nu inte blivit dags att öppet säga att utvidgningen inte kan genomföras på ett tillfredsställande sätt utan att en bred institutionsreform av unionen genomförs, att den monetära unionen måste kompletteras med avsevärda framsteg vad gäller den politiska unionen och rentav den ekonomiska, sociala och skattemässiga unionen?
Vad gäller den form som återknyter till sakinnehållet, är den allmänna tonen i betänkandet nedtonad jämfört med de ståndpunkter som under 18 månader har uttryckts av parlamentet, och det förhållandet beklagar vi. Jag vädjar till de två föredragandenas politiska känsla i syfte att bättra på resultatet något, vilket skulle vara möjligt om de godtar vissa ändringar. Men det är främst en fråga om strategi. Europaparlamentet måste någon gång upphöra att verka i kölvattnet och klippa av den navelsträng som binder alltför många av oss till våra respektive regeringars ensidigt nationella ståndpunkter.
(Applåder) Varför skall vi inför Europeiska rådet i Luxemburg ge klartecken till regeringarna genom att från och med nu ta fasta på Amsterdamfördraget, trots att vi vet att det finns en ofrånkomlig koppling mellan fördraget och inledandet av officiella förhandlingar om utvidgningen? Varför skall vi uttala oss i dag när de nationella parlamentsledamöterna låter tiden gå för att genomföra sin strategi? I likhet med Spaak och Aglietta är jag övertygad om att det hade varit önskvärt att skjuta upp vårt yttrande om fördraget till början av 1998. På så sätt hade vi kunnat påverka toppmötet i Luxemburg och utifrån omständigheterna därefter kunnat uttala oss.
Föredragandena har inte följt vår linje på den punkten. Jag vädjar till dem att åtminstone acceptera ett av de ändringsförslag som syftar till att förstärka resolutionens punkt 4, och i den riktningen riktar vi en vädjan. Därmed har jag meddelat de politiska överväganden som jag å ARE-gruppens vägnar ville uttrycka inför vår kammare.

Berthu
Fru ordförande, kära kolleger! Méndez de Vigos och Tsatsos betänkande rekommenderar medlemsstaterna att ratificera Amsterdamfördraget trots dess brister. Men vilka är bristerna? Är de utan konsekvenser?
Först och främst har kritik riktats mot att fördraget inte anpassar unionens institutioner till den framtida utvidgningen, men den bristen kan vi helt säkert åtgärda under kommande år. Däremot har fördraget en annan i mycket högre grad oåterkallelig brist som bör föranleda oss att förkasta Amsterdamfördraget. Det försämrar ytterligare den undermåliga situationen för demokratin överlag i Europa, eftersom fördraget har en tendens att beröva de nationella demokratierna deras makt, men samtidigt finns ingen motsvarande kontroll av värderingar inom unionen.
Felet beror inte på en otillräcklig utvidgning av samrådet med Europaparlamentet, vilket ibland hörs sägas, eftersom medbeslutande med Europaparlamentet endast skulle kunna vara heltigenom demokratiskt om det bara fanns ett europeiskt folk. Detta är nu för det första inte fallet, men man kan rentav betvivla att denna påstådda vilja till integration i ordets mest tillspetsade mening, det vill säga fusion, över huvud taget finns hos de europeiska folken, detta är likväl en ståndpunkt som Europaparlamentets betänkande gör en viktig poäng av.
Amsterdamfördraget med sina åtgärder som går ut på att mångdubbla fallen av medbeslutande eller majoritetsröstning i rådet, vilket skall minska de nationella parlamentens roll och vilket understryker att EG-rätten, även i avledd form, skall gälla framför nationella författningar framstår mot denna bakgrund som helt och hållet artificiella åtgärder utan motsvarighet i verkliga samhällen. Det är här det verkliga demokratiska underskottet uppkommer.
Förespråkarna för Amsterdamfördraget är vissa om att det är möjligt att överföra befogenheter till otillräckligt demokratiska EU-institutioner i förhoppningen om att dessa skall kunna förbättras i framtiden. Men har de då tänkt på att denna framtid kan vara avlägsen och kanske aldrig infinner sig! Det är alltså fråga om en mycket äventyrlig spekulation!
Eller också bygger vi redan nu en europeisk demokrati och överför betydande befogenheter till den, men var och en här vet att det är omöjligt, eller också försöker vi se situationen med klarsyn och bygger Europeiska unionen på grundval av de nationella demokratierna, men under alla förhållanden måste vi få ett slut på de farliga konstgrepp som läggs fram i Amsterdamfördraget.
Därför riktar vi en vädjan om "SOS demokrati" . För de europeiska folkens välmåga vägrar vi därför att ratificera detta olagliga fördrag och vad Frankrike beträffar kommer vi att begära folkomröstning.

Martinez
Fru ordförande! Amsterdamfördraget har ett mångfacetterat innehåll.
Man kan i dokumentet finna hycklande ståndpunkter som exempelvis sysselsättningskapitlet när det på grund av Europa finns 20 miljoner arbetslösa, om sociala åtgärder när det finns 40 miljoner fattiga människor på grund av Europa. Vidare finner man avarter som i första hand är teleologiska. Unionen sätter upp målsättningar på alla områden - inom ekonomi, på det monetära och sociala området, inom försvar, offentliga friheter, straffrätt, civilrätt och rentav inom invandring, eftersom man även på det området sysslar med överföring till gemenskapsnivå genom att grunda sig på artikel 235, som är den artikel Europeiska kommissionen i sista hand alltid kan ta till för att obegränsat utvidga sina befogenheter.
Därefter förekommer institutionella avarter med fokuseringen på Europeiska kommissionens ordförandeskap och parlamentets ökade makt! Parlamentet som kan fastställa villkoren för sina ledamöters befogenhetsutövande. Alldeles nyss var vi vittnen till en händelse som innebar att McKenna fick be om ursäkt för att ha vågat drista sig till att brista i respekt inför den europeiska federalismens överstepräster, det vill säga de högre tjänstemännen!
Till teleologiska avarter kan vi lägga teologiska, vilket för övrigt den polisiära avarten visar på. Amsterdamfördraget för tankarna till polismyndighet, straffrätt, kontroll, sanktioner men naturligtvis inte vad gäller gränserna, över vilka invandringen väller fram.
Den tredje pelaren, som är den tredje begränsningen av friheterna, tillskriver Bryssel straffrättsliga befogenheter! Man har rentav rätt att fastställa vari brott består och beivrande. Därutöver finns Europol - Europas FBI. Om vi bara kunde finna en Edgar Hoover här i Europa så kunde jakten på nationella häxor ta sin början.
Straffrätten utövas mot stater. Vid fall av allvarlig och varaktig kränkning av demokratin, kan en stat utestängas från sin rösträtt. Ford och hans vänner kan hänvisa till artikel F1 mot Frankrikes nationella regering som vägrar att gå med på att befolkningar på dess territorium koloniseras.
Och för att riktigt låsa med dubbla slag kommer Amsterdamsfördragets artikel 13 såsom kronan på verket där man kan läsa: "Fördraget sluts för en obegränsad varaktighet." Till och med Stalins författning 1936 föreskrev rätten till utträde! Hur skall annars ett folk som vill träda ut bära sig åt! Då kommer det att bli fråga om sanktioner! Både i Jugoslaviens Sarajevo, Ibos Nigeria och USA av år 1860 och Sovjetunionen gavs rätt att upphäva regler! Någon fungerande federalism finns inte!
Så tillsammans med de sista fria människorna, tillsammans med de sista företrädarna för folk som vill överleva kommer vi kl 17.30 att rösta mot "Inspärrningens Amsterdam" och till de franska ledamöter som kommer att rösta för kan jag bara säga att historien kommer alltid i fatt hänskjutandet till kriminaldomstolen i Bordeaux!

Poos
Fru ordförande, mina damer och herrar! Först och främst vill jag lyckönska er till kvaliteten i det betänkande om Amsterdamfördraget som på utskottet för institutionella frågors vägnar utarbetats av Méndez de Vigo och Tsatsos. Det är en central text som sätter Amsterdamfördraget i sitt historiska sammanhang och som därvidlag betonar de avsevärda framsteg som uppnåtts inom de tre pelarna. Jag vill även tacka utskottens ordförande och de bemyndigade talare från de politiska grupperna som med majoritet har rekommenderat att fördraget skall antas.
Jag skulle vilja nämna den i allmänhet så positiva tonen i förslaget, vilken knyter an till andan i den resolution som röstades igenom av Europaparlamentet efter Europeiska rådets möte 16-17 juni i Amsterdam. Utskottet för institutionella frågor erkänner de stora framsteg som utmärker det fördrag som undertecknades den 2 oktober i Amsterdam även om utskottet lägger till att mycket återstår att göra, särskilt med avseende på den förestående utvidgningen. Detta motsägs för övrigt inte av dem som undertecknat fördraget.
Ordförandeskapet har redan uttalat sig om regeringskonferensens utgång och jag har inte för avsikt att ta upp detta i detalj igen. Jag vill dock gärna upprepa att den mycket skarpa kritik som hörts efter mötet i Amsterdam, och vilket även er debatt vittnar om, inte skulle klara en noggrannare läsning. Jag tror dock att kommande veckor kommer att visa att det konstaterandet har giltighet, och det är jag glad över.
Resolutionsförslaget som åtföljer betänkandet inleds med en rekommendation till medlemsstaterna att ratificera Amsterdamfördraget. Låt mig betona den politiska betydelsen av denna rekommendation som avgetts av Europaparlamentet, en institution som företräder folken i de stater som samlas inom gemenskapen, och varav två medlemmar medverkat i regeringskonferensens arbete. Detta visar tydligt att Europaparlamentet i Amsterdamfördraget ser en uppföljning av den process som inletts med de föregående fördragen och som parlamentet med rätta beskriver som oavslutad, och att det nu är fråga om en process som består i att bygga en europeisk politisk union.
I likhet med vad Europaparlamentet också betonar kommer självfallet denna nya etapp i den europeiska integrationsprocessen inte att frambringa några konkreta resultat om inte en tydlig politisk vilja kommer till uttryck för en gemensam hållning inom unionen. Nödvändigheten av en sådan gemensam hållning är i dag mer än någonsin tidigare uppenbar.
Till de hedervärda ledamöter som tagit upp metoden för översyn av fördraget, vill jag svara att förfarandet i artikel N endast kan frångås enhälligt. Någon annan lösning finns inte. Och varje alternativ metod - för sådana finns - gör inte att vi slipper undan det reella problem som de nationella parlamentens ratificering innebär.
Amsterdamfördraget skall hjälpa oss att anta de många utmaningar som Europeiska unionen står inför. Den framtida utvidgningen av unionen är bara en av dessa utmaningar. Det är i praktiken fråga om att framförallt verka för att minska arbetslösheten i Europa, att förstärka instrumenten för att bekämpa grov brottslighet och den farsot som narkotika utgör, att verka förebyggande mot de hot som vilar över folkhälsoområdet. På ett generellt plan handlar det om att föra unionen närmare dess medborgare och att på ett beslutsamt sätt prioritera de insatser som rör medborgarnas vardag.
Jag delar till fullo de beaktanden som framkommit om resolutionsförslaget, vilka går ut på att landvinningar vad gäller integrationen av Europa skall mätas i ljuset av unionens framsteg, inte bara som en gemensam marknad utan också som ett värdesystem och i ljuset av de förbättringar av livskvaliteten som landvinningarna möjliggör. Det är för mig ett stort nöje att kunna konstatera att utskottet för institutionella frågor erkänner de framsteg som uppnåtts på detta område genom förslaget till fördrag i syfte att utveckla unionens politiska strategier i medborgarnas intresse.
Mer än något annat berör arbetslöshetsfrågan direkt miljontals medborgare i Europa. I dag saknar 18 miljoner människor inom unionen arbete och därför bör det nya fördraget bland unionens målsättningar ge prioritet åt åtgärder som främjar fler arbetstillfällen och definierar en europeisk strategi för sysselsättning, alltmedan medlemsstaterna själva skall få definiera sin nationella sysselsättningspolitik.
Gemensamma åtgärder inom unionen kommer i första hand att avse utarbetande av en strategi för samordning av sysselsättningspolitiken, vilken skall innefatta godkännande av riktlinjer för sysselsättningen i likhet med de mekanismer som redan trätt i kraft vad gäller ekonomiska strategier inom gemenskapen och medlemsstaterna. Strategin skall även innefatta en årlig utvärdering av de åtgärder som antagits nationellt. Jag behöver inte här betona hur viktigt rådets ordförandeskap anser det vara att effektiva instrument så fort som möjligt tas i bruk för att bekämpa arbetslösheten och för att främja sysselsättningen i Europa. Detta uttrycks i det särskilda toppmöte som stats- och regeringscheferna skall ägna för att debattera dessa frågor i morgon och övermorgon i Luxemburg.
Vid detta särskilda Europeiska råd skall preciserade förslag i form av riktlinjer för sysselsättningen tas upp, och rådet kommer att formulera kvantitativa och utvärderingsbara mål. För övrigt kommer införlivandet av avtalet om socialpolitiken i det fördrag som instiftar Europeiska gemenskapen göra det möjligt att skapa ett enda socialt samarbetsområde och att utveckla en sammanhållningspolitik inom gemenskapen och, det vill jag betona, gentemot kandidatländerna.
Fördraget har inspirerats av samma ansats att i större utsträckning tillvarata medborgarnas bekymmer och förstärker därför de bestämmelser som rör hälsoskydd som bör uppfylla höga kvalitetsnormer, skydd för medborgaren som konsument och såsom invånare i en miljö som skall hållas ren.
Eftersom målet med fri rörlighet för människor redan finns inskrivet i det fördrag som instiftar Europeiska gemenskapen är det följdriktigt att åtgärder inom områden som asyl, visum, invandring och kontroll vid yttre gränser hädanefter skall falla under gemenskapsregler och gemenskapsförfaranden. Det är därför signifikativt att det regelverk som under ett antal år utvecklats av de medlemsstater som tillhör Schengensystemet och för vilka fri rörlighet för människor redan är en verklighet, skall införlivas inom unionens ram.
Rätten att röra sig inom ett område utan gränser får likväl inte minska den personliga säkerheten för de människor som bor i unionen. Kriminell verksamhet, såsom terrorism, förgripanden mot barn, narkotikalangning och bedrägeri gör inte halt vid nationella gränser. Därför föreskriver Amsterdamfördraget att samarbete mellan polisstyrkor, tullmyndigheter och medlemsstaternas övriga kriminalmyndigheter skall utvecklas för att förebygga och kartlägga straffrättsliga lagbrott. Europols operativa resurser skall också utökas i betydande omfattning.
De konkreta förbättringar som genom Amsterdamfördraget uppnås inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och som utskottet för institutionella frågor har erkänt, bör självfallet bedömas i erfarenhetens ljus. Enhällighetsregeln för GUSP kvarstår, men de fall då rådet kan besluta om gemensamma ståndpunkter eller inleda gemensamma åtgärder med kvalificerad majoritet har utsträckts i artikel J 13.
Rådet sammanfattade, förra veckan, förberedelserna för att inrätta en planerings- och förvarningsenhet, liksom integrering av Schengenavtalet i fördraget. Institutionerna var inget huvudtema vid regeringskonferensen trots att många menade att konferensens resultat nästan enbart sammanhängde med de ändringar som avtalats i institutionskapitlet.
Ändringarna innefattar framsteg av mycket stor betydelse och vissa av ändringarna kommenterades av utskottet för institutionella frågor. Många kommer likväl att uppfatta ändringarna som ett nederlag vilket endast beror på att ingen överenskommelse kunde nås om röstviktning i rådet och kommissionens sammansättning. Inom parentes vill jag bara nämna att Europaparlamentet aldrig har lämnat några exakta förslag om vare sig kommissionens sammansättning eller röstviktning i rådet.
Europaparlamentets ökade makt genom medbeslutande och utvidgandet av EG-domstolens och revisionsrättens befogenheter har inte i tillräcklig grad framhållits. Samma sak gäller det nya förfarandet för förstärkt samarbete, eller flexibilitet, som föreskrivits i fördraget. Jag tror att det är dags att sätta detta i sitt rätta tidsperspektiv. Utgången av Amsterdammötet visade på ett tydligt sätt att andra institutionella reformer måste genomföras före den förestående utvidgningen. Det är själva innehållet i det protokoll om institutionerna som bifogats fördraget.
Men det vore ett misstag att mäta utgången av Amsterdamfördraget i förhållande till detta, på samma sätt som det vore felaktigt att isolera reformerna från övriga åtgärder som bör vidtas för att vi skall vara väl förberedda inför utvidgningen. Jag tänker då framför allt på reformerade politiska strategier och våra institutioners funktion, utan avseende på institutionernas sammansättning.
Självfallet kommer rådet och Europeiska rådet med stort intresse att studera varje bidrag kommissionen och Europaparlamentet vill lämna till debatten så att sådana reformer kan genomföras under bästa tänkbara förhållanden och att den process som syftar till unionens utvidgning inte försenas.
Fru ordförande, mina damer och herrar! Jag skulle vilja sluta mitt anförande med att lyckönska Europaparlamentet och uppmana det att intensifiera sina kontakter med nationella parlament. Ni uttalar er för att debatten skall ha en politisk uppföljning i medlemsstaterna för att fördraget snabbt skall ratificeras. Jag menar att detta är särskilt viktigt i ett skede då det är som mest nödvändigt att för den allmänna opinionen förklara de åtgärder som vidtas inom unionen.
Låt oss, precis som ert betänkande också anger, på ett så optimalt sätt som möjligt utnyttja utgången i Amsterdam, i de europeiska medborgarnas intresse, eller för att parafrasera Green, om vi vill att fördraget skall ratificeras av de nationella parlamenten skall vi också betona dess positiva följdverkningar.
(Applåder)

Oreja Aguirre
Fru ordförande, herr rådsordförande, ärade ledamöter! Jag vill först och främst uttrycka hur mycket det glädjer mig att kunna delta i denna debatt om utvärdering och ratificering av Amsterdamfördraget på grundval av det ingivna betänkandet för utskottet för institutionella frågor, av ledamöterna Méndez de Vigo och Tsatsos vilka jag med mycket värme gratulerar för deras excellenta arbete.
På grund av resolutionsförslagets systematik såväl som för den allmänna analysen, dess beaktanden av den rättsliga grunden och framför allt den strategi texten föreslår, identifierar det enligt min åsikt, perfekt vad som blivit det verkliga resultatet av Europeiska rådet i Amsterdam.
Jag vill också gratulera alla talare, representanter för de olika utskotten och alla övriga talare i dag och de som kommer att följa, vilka visar på betydelsen av en debatt som denna.
Ni vet mycket väl, ärade ledamöter, att jag under hela regeringskonferensen har delat tankar och även besvikelser och förhoppningar med utskottet för institutionella frågor och parlamentet. Och det har aldrig gått mer än två månader utan att jag har varit närvarande hos utskottet för institutionella frågor för att lyssna på de olika gruppernas och ledamöternas åsikter och ståndpunkter och även redogöra för kommissionens ståndpunkter i de olika frågorna. Ni vet också mycket väl att samma dag som Europeiska rådets möte i Amsterdam avslutades, vilket skedde klockan tjugo i fyra på morgonen, reste jag omedelbart från Amsterdam till Bryssel och klockan tio på morgonen deltog jag i ett möte med er, med en viss naturlig trötthet efter 18 timmars möte och kanske med en oundviklig brådska i ett sådant ögonblick, för att meddela er mina reaktioner på fördraget.
Jag uttalade då min egen otillfredsställelse, och rådets ordförande kritiserade i viss mån för en stund sedan och troligen på goda grunder, det som kan vara förhastat i denna omedelbara reaktion. Men jag talade också, litet senare vid det tillfället, och jag upprepar det nu och jag kommer alltid att upprepa det, om mitt åtagande, om kommissionens åtagande för att fortsätta det som när allt kommer omkring är ett slag, eftersom Europa, som alla vet, inte slutar med Amsterdam och den närmaste framtiden är full av händelser som kommer att kräva vår uppmärksamhet.
Fördraget, ärade ledamöter, måste enligt kommissionens åsikt bedömas efter vad det verkligen innebär. Enligt vår åsikt betyder det en märkbar framgång i några aspekter som har tagits upp här, och jag skulle framför allt vilja inskränka mig till vad det betyder för medborgarskapet, förstått i ett vitt perspektiv. Det är utan tvivel oroande ur andra aspekter, speciellt som det är ett ännu ofullbortat projekt och med många lösa trådar och särskilt, vilket också har tagits upp, vad gäller institutionerna och utrikespolitiken.
Inför denna situation har vi uppenbarligen flera möjligheter. En skulle vara att helt enkelt bara visa vårt missnöje med fördraget. En annan skulle vara att förkasta det. Det har givits några reaktioner från vissa som redan har sagt att de tänker förkasta fördraget och några andra mycket skilda uttryck: Roth som pratade om ett plastmonster, Spaak, som kallade det för ett mediokert fördrag; andra, som Puerta, som sade att det är ett fiasko, en besvikelse och som dessutom lade till att när det inte visas några resultat blommar metaforerna. Det är sant att detta är en syn och ett perspektiv som uppenbarligen existerar kring fördraget.
Tillsammans med dem som kort och gott accepterar det utan vidare och dem som förkastar det, finns en tredje möjlighet. Det är den som presenteras i betänkandet av Méndez de Vigo och Tsatsos, det vill säga, att åta sig att från och med nu söka lösningar på de olösta problemen och för att göra det krävs ett antal saker.
Å ena sidan måste vi skapa de institutionella förutsättningarna för utvidgningen. Detta har praktiskt taget alla sagt. Vi har inte förutsättningarna för en utvidgning i dag om inte de institutionella förändringarna genomförs. Dessa förändringar var faktiskt redan påtänkta i Maastricht, det var ett av de grundläggande skälen till Amsterdamfördraget men därefter har sakerna tagit andra vägar, kommit in på andra stigar, och frågan har blivit hängande i luften. Det är alltså nödvändigt att skapa de institutionella förutsättningarna för utvidgningen. Det är å andra sidan också nödvändigt att anpassa de politiska institutionerna till en union med en valuta vars stabilitet kommer att garanteras konstitutionellt av en europeisk centralbank. Vi måste också ha medel för att genomföra en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som ligger i nivå med våra ambitioner och vårt ansvar, alla har varit överens om detta och Spencer sade det nyss.
Som ni säkert förstår kommer inte kommissionen i detta ögonblick att ge uttryck för sin åsikt varken om de olika ändringsförslagen, de omdömen som har fällts eller om kritiken, som jag till många delar kan instämma i, inte heller om protesterna som har riktats mot texten.
Enligt min åsikt, ärade ledamöter, är det viktigaste, och här är jag inne på samma linje som föredragandena, att försöka få ut så mycket som möjligt av fördraget och att också utnyttja det institutionella protokollet för att förbereda de nödvändiga reformerna.
Förslaget som har lagts om att starta en diskussion anser jag vara en av de intressanta, speciellt subtila, delarna i betänkandet, och delas politiskt av kommissionen, som lovar att utarbeta den rapport som förespeglas i resolutionen. Jag vill också påminna er i detta avseende att kommissionen redan i sin Agenda 2000 har föreslagit att omedelbart, och det står i texten, fatta ett politiskt beslut om omviktning av rösterna i rådet vilken bör genomföras samtidigt som minskningen av antalet ledamöter i kommissionen, före den första utvidgningen. Kommissionen föreslår också att en ny regeringskonferens sammankallas så snart som möjligt efter år 2000 i syfte att få till stånd en grundlig reform av fördragets bestämmelser angående institutionernas sammansättning och funktion.
Vad vi inte bör göra är vad vi har gjort denna gång. Vi kan inte hänga upp oss på en händelse och i slutändan inte få tid till att lösa de institutionella problemen. Vi måste lägga händelsen åt sidan och lösa de institutionella problemen i lugn och ro, med effektivitet och beslutsamhet och när vi väl har gjort detta är vi beredda att sätta igång utvidgningen.
Jag skulle också vilja erinra om att kommissionen har lovat att i juni presentera ett förslag till ändring av beslutet om kommittéförfarande. Det kommer att ske i nära samarbete med detta parlament och med rådet. Vårt syfte bör vara att utarbeta ett förslag som gör det möjligt att lösa ett problem som har tagits upp för många år sedan och som inte löstes genom införandet av medbeslutandeförfarande. Det råder inga tvivel om att medbeslutandeförfarandet har varit ett positivt steg framåt men det har förvisso varit otillräckligt vad gäller kommittéförfaranden. Detta är ett problem vi har dragits med under lång tid. Vi måste ta itu med det på ett beslutsamt sätt. Modus vivendi -avtalet från 1994 kan inte förevigas. Vi måste effektivisera förfarandet och vi måste innefatta de nationella administrationerna helt och hållet i den fullständiga respekten för alla institutioners rätt.
Jag vill också meddela att jag personligen är övertygad om att det är nödvändigt att inleda en diskussion om reformmetoden för fördraget. Många av talarna i dag har också tagit upp detta. Det är uppenbart, och rådets ordförande sade det för en stund sedan, att vi har en restriktion i artikel N: det krävs enhällighet för varje förändring, inte bara för artikel N utan för varje artikel. Men jag anser att det är mycket viktigt att å ena sidan parlamentet och å andra, kommissionen, kan utforska vilka möjligheter vi har att förändra metoden för förändring av fördraget. Jag anser att vi till viss del har kommit till en punkt där systemet vi har tillämpat under lång tid har försvagats. Jag tror att vi måste undersöka vilka andra vägar som kan finnas. Här har vi följaktligen ett mycket viktigt arbete som kommissionen, parlamentet och givetvis rådet kan genomföra för att förbättra nuvarande förfaranden.
Jag ser det som nödvändigt att demokratisera förfarandet mer eftersom det har en viss konstitutionell karaktär om än inte formell.
Och samtidigt måste effektiviteten öka med tanke på utvidgningen. I den diskussionen spelar givetvis parlamentet, kommissionen, rådet och regeringarna huvudrollen och även de nationella parlamenten och det civila samhället. Den roll det civila samhället, och relationerna till de nationella parlamenten spelat, har nämnts här vid flera tillfällen, föredragandena har gjort det. Detta är mycket viktigt. Det är ett nytt språk. Jag minns mycket väl när vi var samlade, jag var parlamentariker 1990, jag tror det var den 30 november, till de berömda assiserna i Rom och ändå vet ni mycket väl att det minsta vi kan säga är att det inte var någon stor framgång.
Jag anser att vi måste undersöka vad det där gav, och på så sätt uppfylla Europaparlamentets roll helt och hållet vilket är mycket lättare med den makt som nu har tilldelats parlamentet i Amsterdamfördraget, men samtidigt ta i beaktande en dialog med de nationella parlamenten såsom den Europaparlamentet upprätthåller. Och även en dialog med det civila samhället, därför att det civila samhället, och ni har sett detta mycket bra och organiserat möten vid två tillfällen -något som bör understrykas-, det civila samhället kan inte ignoreras, vi kan inte leva utanför och låta dessa saker ske enbart i ministerierna, men inte heller lämna det enbart till Europaparlamentet eller kommissionen. Det civila samhället måste delta. Det lönar sig följaktligen att fästa uppmärksamheten på kvaliteten på de förslag som har kommit till oss från det civila samhället.
Vi har faktiskt, ärade ledamöter, mycket arbete framför oss. Ett är att förbättra det som har gjorts i detta fördrag. Ett annat är att vara medveten om de teman som kommer att bli lika viktiga som sysselsättningen vilket är ett levande problem, det viktigaste och allvarligaste problemet som Europa har i detta ögonblick. Det är nu kort tid kvar till Europeiska rådet i Luxemburg om frågor om enhetsvalutan och utvidgningen. Jag bekänner min övertygelse om de brådskande behoven av att gå framåt. Jag skulle vilja begära, och upprepar Méndez de Vigos uppmaning om ni tillåter, att vi inte alltför mycket hänger oss fast vid fördragets detaljer som med sina för- och nackdelar troligen är ett instrument som vi kan använda oss av för att skrida framåt.
Jag vill slutligen uppmana de som anser att våra medborgare och våra stater bara har en möjlig framtid i ett fredligt Europa, ett solidariskt Europa, att vi måste agera tillsammans, med fasthet och beslutsamhet och i viss mån även passionerat, tappert och tålmodigt eftersom det är ett svårt slag. Méndez de Vigo undrade, och citerade Cervantes, om det var boställe eller väg. Tillåt även mig att ta upp vår odödlige författare och svara att "trollkarlarna kanske kan besegra oss i slaget, men aldrig i anda och tapperhet."

Schäfer
Fru ordförande, kära kolleger! Med betänkandet av Méndez de Vigo/Tsatsos ger Europaparlamentet i dag ett viktigt politiskt budskap rörande ratificeringen av Amsterdamfördraget i medlemsstaterna. Vi gör detta som ledamöter med stärkt självmedvetande. Europaparlamentet var nämligen vägledande för de följande förhandlingarna när man förberedde fördragsreformen som en motor för en vidare integrering. Jag tänker här på kollegerna Bourlanges, Martin, Dury och Maij-Weggen. Europaparlamentet har kunnat spela en viktig roll i överläggningarna om fördragsreformen både med hänsyn till diskussionerna och till förstärkningen när det gäller offentligheten. Särskilt meriterade är därvid vår tidigare ordförande Klaus Hänsch, nuvarande ordföranden Gil-Robles och representanterna Elisbeth Guigou och Elmar Brok. Europaparlamentet framstår som vinnare när det gäller resultaten av fördragsreformen. För 75 % av lagstiftningen kommer vi att ha jämlikt medbestämmande, och vi kommer också i framtiden att välja kommissionens ordförande.
I själva verket var Amsterdam efter Enhetsakten och Maastricht en regeringskonferens, där man åter mödosamt måste finna en kompromiss mellan de olika intressena från de nationella staterna. Därvid är följande fullkomligt oomtvistligt: Först med övergången från konservativa till socialdemokratiska regeringar i Storbritannien och Frankrike har en socialpolitik utan opt out och ett sysselsättningskapitel möjliggjorts. Om vi nu betraktar omfånget av det vi uppnått, så kan vi nog fastställa, att det är helt avsevärt. För det första: När det gäller sysselsättning har vi kommit framåt med hjälp av ett eget kapitel, för att koordinera medlemsstaternas politik, möjliggöra befrämjande åtgärder också med vissa anslag, och upprätta ett sysselsättningskommitté. För det andra: I socialpolitiken har överenskommelsen integrerats i fördraget, och förbättrats. Vi har aktiva möjligheter för att även faktiskt genomföra jämställdhet mellan män och kvinnor. För det tredje: Vad gäller miljön togs den hållbara utvecklingen upp som mål i fördraget, och den miljöpolitiska målsättningen för all gemenskapspolitik förverkligades i fördraget. Detta gäller även för en utvidgning av hälsovården.
För det fjärde: Inrikes och rättsfrågor. Vi har ett uttryckligt säkrande av de frihetlig-demokratiska och rättsstatliga grundvalarna på unionsnivå och en garanti för de grundläggande rättigheterna med rättsskyddsgaranti genom EG-domstolen. Vi har en övergång till användandet av gemenskapsförfaranden på områdena för asyl, invandring, kontroll av de yttre gränserna, status för medborgare i tredje land och tullsamarbete. Vi har vidare en tillnärmning av förfarandet för regeringssamarbetet till gemenskapsförfarandet och därvid en precisering av uppgifter och befogenheter, framför allt på brottsbekämpningens område. Jag tänker härvid på stärkandet av Europol.
För det femte: Utrikespolitiken genom att skapa ett ansikte utåt i rådets generalsekreterare, stärkandet av strukturerna genom att inrätta en planerings- och förvarningsenhet liksom en ny troikaformel som inbegriper EU-kommissionären. Finansieringen måste ske enligt allmänna budgetregler i samklang med vårt interinstitutionella avtal. Det finns ansatser till majoritetsbeslut inom ramen för de gemensamt beslutade strategierna, och framför allt en integrering av Petersbergöverenskommelsen i EU: s uppgifter. Det är den ena sidan.
Den andra sidan är - låt oss säga det lika öppet -: Mycket var alltför obeslutsamt. På många områden, i synnerhet vad anbelangar rättsliga och inrikesfrågor, men också utrikes- och säkerhetspolitiken, gjordes endast få framsteg, och de tre pelarna kunde inte övervinnas. Europaparlamentet har uttalat sig för ett träd som symbol för en växande gemenskap, och inte tre styva pelare. Det gäller även för bristerna i koordineringen av den ekonomiska politiken, och för det faktum, att majoritetsbeslut med likaberättigat deltagande av Europaparlamentet inte generellt togs upp i lagstiftningsförfarandet.
Men framför allt saknas viktiga institutionella reformer med hänsyn till råd och kommission. Vi fastslår: På detta vis kan Europeiska unionen i dag fortfarande inte klara av någon utvidgning! Europaparlamentet bedömer kritiskt det som uppnåtts totalt - med all rätt! Ty en rad av våra krav genomfördes inte. Men vi får inte vänja oss vid att, just när det gäller frågor om den europeiska integationen, vare sig internt eller offentligt, enbart stillatigande registrera framgångarna, men alltid ordrikt beklaga de öppna frågorna. Det leder oss inte framåt i Europa! Och jag säger vid min bedömning också som fackföreningsmedlem, att det positiva överväger. Därför kan vi rösta ja i parlamentet. Jag säger det också efter diskussionerna med de nationella parlamenten, som vi här har lyssnat till. Jag säger det också efter diskussionerna med representanter för de icke-statliga organisationerna. Det fanns bara tecken för godkännande för oss. Det fanns inga tecken till parlamentet att totalt avslå detta fördrag. Det betyder för mig, som talare för den socialdemokratiska gruppen, att vi i dag här också kommer att ge vårt politiska godkännande.
Jag går medvetet in på inpassen från kollegerna i De grönas grupp. Jag beklagar verkligen, att ni vill rösta mot ratificeringen. Jag påminner om att en del av er väckte åtal redan mot Maastrichtfördraget hos den tyska författningsdomstolen, och att andra kämpade mot ert lands inträde i EU. Det är inte trovärdigt, om man eftertryckligt välkomnar den europeiska idén, och sedan, när det gäller en central fråga, undandrar sig ansvaret och försagt säger nej.
Europeiska unionen står i dag inför ett av de viktigaste besluten i sin nästan femtioåriga integrationshistoria - fördragsreformen 1997, inträdesförhandlingarna 1998, eurovalutan 1999 och den nya finansramen från och med år 2000. Till detta behöver vi också politiska visioner för ytterligare institutionella reformer, så att Europeiska unionen fungerar bättre, så att Europeiska unionen efter utvidgningen över huvud taget fungerar. Därför måste reformerna äga rum före utvidgningen, men reformerna får inte försena utvidgningen. Inte i något fall!
Det är inte någon olöslig uppgift, men den går inte att lösa med hittillsvarande metoder. Därför är det viktigt att Europaparlamentet nu utvecklar politiska koncept för de fortsatta integrationsstegen. Vid toppmötet i Amsterdam, i Centralbanken, i utkanten av förhandlingarna kunde jag tala en hel del med journalister, ämbetsmän och många andra, eftersom min värderade kollega van Putten gjorde det möjligt för mig. Jag tänkte flera gånger, att om medborgarna såg detta slags förhandlingar, då skulle de i framtiden inte längre förstå Europa.
Vi måste återigen göra Europa till föremål för en öppen process, en kontroversiell diskussion, och bidra till ett ökat deltagande av dem som valts för detta i sina länder, dvs. de nationella parlamenten och Europaparlamentet, så att de nödvändiga besluten inte återigen under en lång natt belastas med inrikespolitiska problem, eller så att de institutionella reformerna inte strandar på förevändningarna från dem som vill ta de nya demokratierna i Centraloch Östeuropa som gisslan för sina nationella intressen.
Europa, det är medborgarna. Deras godkännande av gemenskapen beror på om gemenskapspolitiken lyckas. Amsterdamfördraget har där en rad fördelar. EG-domstolens dom vad gäller kvinnornas likaberättigande är mot denna bakgrund en viktig uppmuntran. Det europeiska toppmötet om sysselsättningen måste ge praktiska resultat. Det får inte misslyckas på grund av den tyska förbundsregeringens blockad. Vi alla vet, att olösta europeiska problem resulterar i nationalism. Nationella problem kan bara lösas gemensamt, dvs. europeiskt. Vi behöver därför ett stärkande av Europeiska unionen, och med Amsterdam blir Europeiska unionen starkare!

Bourlanges
Herr ordförande! En fransk politiker som i viss mån glömts bort men som likväl förtjänar att bli ihågkommen om inte annat för den uppfriskande cynism han var utrustad med, statsminister Henri Queuille, har sagt att politik inte består i att lösa problem utan att tysta ner dem som skapar problemen.
Jag är rädd att Henri Queuilles skugga alltför mycket har svävat över regeringskonferensens och Europeiska rådet i Amsterdams arbete eftersom ni har tystat ner de som pekade på problem genom att tillmötesgå dem på vissa punkter, antingen det varit fråga om stater, institutioner eller vissa av opinionens områden, detta genom att erbjuda ord när de i själva verket ville ha konkreta lösningar, genom att ge dem ändamålsenliga lösningar att begrunda när de i själva verket ville ha instrument för att kunna agera, genom att erbjuda dem allt annat än handling, och i stället ge dem en slags allmän besvärjelse. Men problemen har ni inte löst och det vet ni också om.
Det fanns tre problem som skulle lösas. Först och främst demokratiseringsfrågan och därvidlag måste jag erkänna att framsteg gjorts. Sedan gäller det fördjupningsfrågan, det vill säga att sätta i verket de institutionella medel som kan ge styrka och spänst åt de politiska strategier som utropats i Maastricht, men som förblivit pappersprodukter. Härvidlag har ni spelat domino, i det att förfarandena har mångdubblats, men ingenting i grunden förändrats. Slutligen det "ofantliga problemet med utvidgningen" och här beklagar jag, rådets ordförande, att ni sagt att detta inte var fördragets huvudsakliga målsättning.
Hur skall en Europeisk union med närmare 500 miljoner invånare, hur skall en Europeisk union med närmare 30 medlemsstater, hur skall en så politiskt, kulturellt, ekonomiskt och administrativt heterogen Europeisk union som den vi håller på att bygga kunna fungera? Då blev ni stumma. Ni hade inga flera idéer. Ni har inte löst huvudfrågan! Vissa säger att Amsterdamdokumentet är värdelöst. Det är inte min uppfattning. Jag anser att det är medelmåttigt. Jag skulle vilja säga att det faller utanför ämnet och såsom litteraturlärare måste jag säga att ett dokument som faller utanför ämnet är ett otillfredsställande arbete.
Betänkandet föreslår åtgärder som jag i det skede vi befinner oss i huvuddrag godkänner. Åtgärderna kan hängas upp på tre ord: Bärga, för allt som finns i fattiggraven är gott nog för soldaten, parlamentets soldat bärgar och detta är meningen med vädjan om ratificering. Kritisera, särskilt den brutna parallellismen mellan utvidgningen och den institutionella fördjupningen. Föredragandena går inte tillräckligt långt, men de går i rätt riktning. Slutligen ordet föreslå och jag tror att däri ligger betänkandets huvudsakliga bidrag. Diplomaterna har misslyckats och nu är det dags för medborgarna att ta vid, förvisso under iakttagande av artikel N som dock är mycket töjbar. Däri ligger betänkandets huvudsakliga bidrag.
Därför, mina damer och herrar, röstar jag utifrån dagens förutsättningar betänkandet, men jag ger inte Europeiska rådet, som inte hållit sina löften, ansvarsfrihet. Vi har för övrigt svårt att se hur rådet framledes skall kunna göra det!

Azzolini
Herr ordförande, ärade kolleger! Jag ansluter mig framför allt till dem som har uttryckt uppskattning för det arbete som har lagts ned av kollegorna Mendez de Vigo och Tsatsos. Jag inser genast att deras arbete inte har varit lätt, för de har varit tvungna att leva med två motsatta känslor: att ge eller inte ge en röst till förmån för förslaget till fördrag. Faktum är att inför ett fördrag som fastställer nya politiska mål, som utformar unionens strategi för det 2000-talet, som visserligen tar upp problemen men inte löser dem, är frestelsen faktiskt mycket stark. Det kunde även vara en frestelse att föreslå salen att rösta nej.
Vidare framhåller samma föredragande, enligt min mening med rätta, detta parlaments frånvaro från de stora politiska besluten i Europeiska unionen, och lämnar än en gång olöst problemet med det demokratiska underskottet som inte ännu har nått botten, sanna mina ord. I unionens allmänna intresse som alltid bör handla med medborgarnas samtycke, kan inte de stora valens legitimitet bortse från Europaparlamentets mer direkta ansvar som ju har fått medborgarnas mandat, ett parlament som hur som helst bör svara direkt inför medborgarna. Men även våra föredragande torde liksom vi ha utvärderat effekten av en eventuell nej-röst från detta parlament, inte bara på medborgarna utan även med avseende på viktiga mål som vi har ställt upp för oss i och med det nya fördraget.
Visst, vår röst är inte bindande juridiskt sett, men det är i alla fall en politisk röst och i medvetande om den roll som fördraget tilldelar det, har plikten att hålla sig inom sitt eget område, som vi emellertid betraktar som otillräckligt med tanke på de mål som väntar på oss.
Denna samstämmighet i uppläggning som vi finner i dokumentet från utskottet för institutionella frågor kommer enligt vår åsikt mindre till uttryck i artikel 12, sista stycket, som avser Europaparlamentets säte. Även om jag ansluter mig till den politiska legitimiteten i en sådan begäran, känner jag mig föranlåten att säga att valet av säte för Europaparlamentet har verkställts av regeringarna, för vilka för övrigt många av våra partier är ett uttryck.
Vidare förvånar det mig att en liknande artikel är ett uttryck för juridisk överensstämmelse i detta dokument, som tvärtom bör vara utmärkande för en parlamentarisk församling.
Jag skulle vilja avsluta detta inlägg med att påminna om åtminstone en passus i Mendes de Vigos och Tsatsos betänkande som i artikel 19 kräver att man ska ge politiken en skarpare och viktigare roll i de kommande reformerna av fördragen med en mer direkt inblandning av Europaparlamentet liksom de nationella parlamenten. Det Europa som vi är i färd med att mödosamt bygga upp ska vara kännbart för våra medborgare, som behöver kunna resonera om det för att ta till sig utvecklingsprocesserna. Utan dessa, utan deras samtycke och deras övertygade anslutning skulle en dag oåterkalleliga besvärliga processer kunna utlösas. Det är därför som detta parlaments legitimerande funktion bör erkännas av medlemsstaterna med det snaraste.

Neyts-Uyttebroeck
Herr ordförande, kolleger! Rapporteringen från toppmötet i Amsterdam var till övervägande del negativ och det intrycket har stannat kvar. Det nya fördraget skall inte ha lett någonstans eller bara vara ett ytterst litet steg framåt, och det skall i stort sett sakna betydelse om det ratificeras eller inte. Det negativa intrycket, kolleger, har framförallt orsakats av att ett institutionellt avtal inte uppnåtts. Det ironiska är att de kommentatorer och observatörer som dittills inte hade haft något som helst intresse för det institutionella, plötsligt inte hade ögon för något annat. Uppgiften för föredragandena var därför svår men de har genomfört den på ett föredömligt sätt. En nykter men ändå korrekt analys och utvärdering av fördraget och ett yttrande som, för att säga det med Jean Racines ord, innehåller ni cet excès d'honneur, ni cette indignité .
Deras omfattande betänkande, 269 punkter på 72 sidor, innehåller en utmärkt analys och utvärdering av fördraget och underbygger hela uppmaningen till ratifikation. Precis som en majoritet av min politiska grupp kommer att göra så stöder jag den uppmaningen. Men likväl har det tydligt visat sig att hela det instutionella arbetet fortfarande måste inledas och att det måste ske snabbt. Snabbt för att utvidginingen inte skall försenas. Den utvidgningen, kommissionär, kolleger, ordförande, är den största utmaning som denna union någonsin stått inför i fredstid. En svag union skulle svikta under den konfrontationen, skulle inte klara av en sådan konfrontation. Därav följer att utvidgning och fördjupning av unionen absolut inte utesluter varandra utan tvärtom kompletterar varandra. De senaste dagarna har jag sett hur klyftan växer mellan de som tror att det ena visst utesluter det andra. Jag kan föreställa mig att den klyftan betraktas med förnöjsamhet av de som varken vill ha fördjupning eller utvidgning. Därför, kolleger, måste vi, för att klargöra att vi vill ha både utvidgning och fördjupning, omedelbart skrida till verket. Jag är mycket glad över att föredragandena föreslår att göra detta tillsammans med de nationella parlamenten. Jag är en liten aning stolt över att jag kunnat bidra litet grand till detta under den gångna parlamentsperioden.

Herzog
Herr ordförande! Inom ramen för Amsterdamfördraget hade regeringarna i uppdrag att ompröva unionen inför den förestående utvidgningen. De har de inte gjort. De har inte demokratiserat sina institutioner, även om det till följd av påtryckningar från opinionen och med beaktande av Europaparlamentets roll förekommer vissa fragmentariska framsteg i texten. Det är inte fråga om en misslyckad förhandling efter fördjupade överläggningar utan misslyckandet har sin grund i att man vägrar tänka eller handla. Så, vad göra?
Föredragandena begär att rådet skall inleda en mer genomgripande process för en institutionsreform med början 1998. Det är gott och väl. Men skall Amsterdam samtidigt utgöra en garanti, det vill säga skall medborgarna förespeglas att en utveckling har tagit sin början? Vårt parlament skulle stå sig starkare och modigare om det rekommenderade de nationella myndigheterna att inte ratificera texten så som den ser ut i dag så länge regeringarna inte omarbetat den för att finna lösningar på de problem som föreligger.
Inte bara utvidgningen kräver en reform utan det gör även den sociala och politiska krisen och sådana är perspektiven inför en gemensam valuta. Euron kan inte nå framgång utan en kulturell och demokratisk förändring av unionen. Euron innebär möjligheter men även betydande risker. Vi behöver en social reglering av marknaden, samarbete vad gäller gemensamma politiska strategier och inte bara samordning. Unionen är ett samarbetsområde för regler, men skulle i mycket större utsträckning behöva vara ett samarbetsområde för gemensamma projekt, en hycklande subsidiaritet skulle behöva ersättas av en solidaritet som alla tar ansvar för och för det ändamålet behöver vi mycket mer legitima och effektiva gemensamma befogenheter. Att låta rådet ta ansvar, diskutera politiska strategier, fastställa befogenheter för medborgarnas initiativ och kontroll, samråda med aktörerna i det civila samhället, är alla brådskande punkter. Vi är inte ute efter något sinnrikt kortsiktigt Meccano för institutionerna. Vi vill få bort de låsningar som hindrar framväxten av en demokrati inom gemenskapen. Vi vill skapa solidariska attityder och göra det möjligt för alla sociala aktörer att se saker som de är, och om möjligt välja!

Voggenhuber
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Om det ökända, ofta citerade glaset vatten är halvfullt eller halvtomt, det bestämmer törsten hos den som betraktar det. Jag kan försäkra Er, att statsoch regeringschefernas törst efter europeisk demokrati i Amsterdam var sannerligen mycket liten. Törsten efter europeisk demokrati, efter en social grundläggande ordning i Europa, efter ekologiska framsteg måste ha varit mycket liten, och därför tycker så många av dem att glaset är halvfullt.
Jag kan i varje fall försäkra en av de föregående talarna, herr Janssen van Raay, att ett glas Mouton-Rothschild smakar annorlunda.
(Applåder) Det som detta parlament i dag beslutar om Amsterdamfördraget, är i rättsligt avseende betydelselöst. Många beklagar detta, och med all rätt. Vi kan alltså i dag enbart erbjuda våra väljare en kost som i politiken gäller som smal, nämligen sanningen om Amsterdamfördraget, om EU: s kommande tillstånd. I detta ligger den enda chansen, den enda makten och den enda förpliktelsen för detta parlament.
Men vad är sanningen? Är det påståendet från föredraganden, att Amsterdamfördraget är ett steg i riktning mot en uppbyggnad av Europa, eller kommer vi inte sanningen mycket närmare när vi slår upp ett annan rapport, ett mycket diskret behandlat, en mycket hemlig rapport, också från detta parlament, rapporten från arbetsgruppen "Regeringskonferenser" till parlamentets ordförande? I denna heter det: "Allt som allt utgör det nya fördraget, utan mål som pekar framåt, enbart ett mått på de nationella och till och med nationalistiska strävandena från undertecknarna som slåss om sina väljare." Kommer vi inte sanningen mycket närmare, när vi läser denna rapport, där det vidare heter: "Framför allt utgör Amsterdamfördraget ett slående och entydigt misslyckande i jämförelse med det ursprungliga mandatet för regeringskonferensen och för de tre axlarna, kring vilka det konstruerades, nämligen en större närhet mellan medborgarna och Europeiska unionen, reformen av institutionerna i en mer demokratisk och effektiv union, och stärkandet av den utrikespolitiska handlingsförmågan i unionen."
Det kanske är sant att vi i dag enbart har sanningen att erbjuda människorna i Europa. Det kan tyckas lite, men något mindre bör vi inte erbjuda! Den bör vi inte bli människorna skyldiga! Denna sanning kommer nämligen att vara grundvalen om vi hittar en utväg ur unionens kris. Denna utväg kommer antingen detta parlament att finna, eller också kommer ingen att finna denna utväg. Det är detta parlaments uppgift, och därför får det inte förtiga sanningen. Det får inte dölja de nationella regeringarnas nederlag.
Dagen i dag kommer att besluta om parlamentets misslyckande. Amsterdam har beslutat om de nationella regeringarnas misslyckande.

Vandemeulebroucke
Herr ordförande, ärade kolleger! Min gruppkollega Saint-Pierre har redan skisserat skälen till varför vår grupp inte kommer att godkänna detta betänkande. Amsterdam var framförallt ett steg i intet när det gäller de nödvändiga institutionella reformerna. Det finns dock ytterligare ett problem. Unionen fortsätter att enbart föra dialog med unitära medlemsstater, även om de inom flera områden inte har någon som helst juridisk befogenhet längre. I Belgien till exempel är det bara delstaterna Flandern och Wallonien som var för sig enligt grundlagen har befogenhet för kultur, skola, fysisk riksplanering, miljö, vetenskaplig forskning, strukturfonderna, transport, och så vidare. De delstaterna har enligt grundlagen blivit självständiga med egen adress, egen hemvist, egen budget, egen förvaltning. Unionen fortsätter dock att skicka sina fakturor och sina protokoll till den gamla adressen hos deras föräldrar. En union som inte ens kan reagera på en adressändring är hopplöst förlegad. Därför var Maastricht även i det avseendet en förlorad möjlighet och Europa är för dyrbart för oss för att vi skall säga ja till detta betänkande.

Bonde
Herr ordförande! Med Amsterdamfördraget får du och andra britter en skriven författning utan demokrati. Kanske är det ändå bättre att ha en levande demokrati utan skriven författning. I de andra fjorton länderna i EU får vi ju i realiteten en ny författning, en ny grundlag, nämligen den här lilla bagatellen, som skall ersätta den här lilla bagatellen, den danska grundlagen. I den omfattning unionsförfattningen står i strid med den danska grundlagen vet vi ju att det är unionsrätten som har företräde. Det har domstolen uppfunnit som princip, och det nya med Amsterdamfördraget är att det skrivs in i protokollet om subsidiariteten. Här står det att förhållandet mellan nationell lagstiftning och gemenskapslagstiftningen, som domstolen har utvecklat, inte berörs, och man skall även ta hänsyn till föredraget om den Europeiska unionen, där det heter att "unionen skall se till att den har de medel som den behöver för att nå sina mål och genomföra sin politik" .
Det är alltså inte en närhetsprincip, utan det motsatta. Det är principen om unionsrättens primat, även över nationella grundlagar, som nu för första gången skrivs in i själva fördraget, och därigenom är det ju en nu skriftlig författning, som Storbritannien får för första gången i ditt och andra britters liv. Är den grundlag som vi får då en vacker författning? Nej det är den inte, det är inte en vacker författning med grundläggande rättigheter inskrivna i första avsnittet och med bestämmelser om institutioner och demokratier de följande avsnitten. Det är en författning, där grundrättigheten och sociala rättigheter finns med, men de är spridda runt om i fördraget. Men grundprincipen är att man överför medlemsstaternas grundrättigheter i de nationella författningarna och praxisen i kommissionens och domstolens för mänskliga rättigheter i Strasbourg till domstolen i Luxemburg, och till unionens myndigheter, som skall agera enhälligt. Till innehållet är det frågan om en författning, men till formen handlar det om ett allmänt internationellt avtal. Jag hoppas ändå att man i medlemsstaterna kommer att behandla den som en författningsändring och därmed ge väljarna möjlighet att få sista ordet.

Muscardini
Herr ordförande! Det nya fördraget har inte kunnat lösa knuten med befogenheter och institutionernas funktion. De små stegen i förbättringen av den europeiska demokratins strukturella förutsättningar kommer aldrig att lyckas fylla det underskott som vi har påpekat i åratal och mot vilket vi slåss sedan Maastrichtfördragets tid. Den aktuella institutionella strukturen förmår inte längre att styra enandeprocessen på ett lämpligt sätt. Det uteblivna förverkligandet av institutionella reformer, vilket främst beror på en fördröjning av besluten om utvidgningen av unionen. Jag delar Frankrikes, Italiens och Belgiens inställning som understryker fördragets otillräcklighet inför utvidgningen och de påverkar de nya anslutningarna till den institutionella utvecklingen.
Alleanza Nazionale ser den åsikten bekräftad som man har uttryckt i åratal, enligt vilken varje ny anslutning förvärrar Europeiska unionens tillstånd av operativ och beslutsmässig otillräcklighet i brist på en reformerad institutionell ram och i avsaknad av en politisk union. Normhierarkin är ett problem som fördraget lämnar olöst och som inte har ett byråkratiskt utseende utan berör nära gemenskapsakternas natur. Vems sak är det att besluta i varje enskilt fall? Vilka befogenheter kan överföras till de exekutiva organen? Vem övervakar den delegerade lagstiftande verksamheten? Hur kan de lagstiftande organen utöva denna väsentliga kontrollfunktion?
I protokollets normerande bestämmelser har införts unionens sociala stadga som ger unionens socialpolitik en större enhetlighet. Införandet av stadgan är inte ännu en politik. Gemenskapens historia är full av stadgor, papper och deklarationer om de sociala rättigheterna! En verklig utveckling av socialpolitiken ägde rum endast under den ekonomiska utvecklingsperioden och tillväxten av produktiviteten i våra länder under 60- och 70-talen, och detta innebär att utan ekonomisk tillväxt och utan en ökning av bruttonationalprodukten förblir socialpolitiken bara en stadga med goda avsikter.
Beträffande utrikespolitiken, rättsskipningen och inrikespolitiken är vi långt från början av en verklig politisk union, utan vilken unionen kommer att förbli i obalans i riktning mot den gemensamma valutan som - även om den är nödvändig - inte löser problem med obalans och disharmoni i enandeprocessen. Slutligen har Amsterdamfördraget valt en väg, det har även tagit korta steg i rätt riktning, men vägen är lång, alltför lång! Det svarar inte mot våra förväntningar och skickar inget budskap om hopp till medborgarna och för detta är vi bedrövade. Vid sammanträdeperioden i oktober i samband med tillståndet i unionen bekräftade vi att Amsterdam blev en stor besvikelse. Vi anser att detta parlament äntligen bör inse att det bör röra sig i medborgarnas riktning med större kraft, för annars kommer fördragen att förbli döda bokstäver och en politisk union kommer att stanna kvar i drömmarnas bok.

Marinho
Herr ordförande! Det nya fördraget har nyss undertecknats av unionens utrikesministrar och är i dag föremål för en slutlig genomgång i de europeiska institutionerna. Det nya fördraget har fram till nu levt i skymundan och isolerat från sina föregångare och fått sitt innehåll filtrerat genom specialisternas och diplomaternas tal, som under de senaste tre åren, både vid framgång och bakslag varit motsägelsefulla, försökt ge nytt liv till det gamla Maastricht-fördraget.
Men från och med i dag, när man nått en majoritet, går Amsterdamfördragets text till var och en av staterna i unionen för att underställas risken med debatt i de nationella allmänna opinionerna och därefter, och som en följd därav, för att godkännas eller underkännas av medborgarna i Europa.
Fördragets resa börjar efter den omröstning vi skall hålla i dag på eftermiddagen. Vi är de som ger det en bra framtid, som därför skall rösta för Europeiska parlamentets yttrande, som vill se en snabb ratificering som medger ett upprättande av en stabil institutionell ram med tydliga och bestående regler, för att kunna ta sig an de utmaningar de femton medlemsstaternas Europa står inför.
Utifrån vår synpunkt måste det alltid råda balans mellan stabilitet och reformering. Man bör alltid bedöma vilken sida som prioriteras som en funktion av det historiska intresset i Europa. Utifrån vår synpunkt handlar det nu om stabilitet. Ett omedelbart frampressande av en reform, från ett fördrag som ännu inte mognat, kan bli detsamma som att döda spädbarnet i sin linda.
Därför är lugnet viktigare än konflikten. Det är viktigare att gå vidare med offentliggörandet och en omedelbar ratificering än att reformera ett reformerat fördrag. I mitt land, herr ordförande, säger man att "stressade kattor föder blinda ungar" . Låt oss inte vara blinda. Därför är det nödvändigt att övertyga innan vi reviderar fördraget, innan vi reviderar det reviderade.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Amsterdamfördraget har tagits emot med liten entusiasm av allmänheten. Det som skulle ha blivit en grundläggande ombyggnad av Europeiska unionens hus har resulterat i en vägg här, ett uthus där och en ganska snygg takkupol ovanpå. Görliga anpassningar har genomförts, men den nödvändiga ombyggnaden, nödvändig även för utvidgningen och för att upprätthålla en fungerande union, har uteblivit.
Vilket råd skall Europaparlamentet ge de nationella parlamenten i deras uppgift att ratificera detta fördrag eller inte? Det är i sig mycket positivt att de nationella parlamenten, ett antal av dem i alla fall, har frågat oss vad vi tycker och själva inte velat godkänna det utan att känna till vår åsikt. Av detta visar det sig för övrigt att förhållandet mellan de nationella parlamenten och Europaparlamentet är mycket bättre än vad många tror och det är bra för vi har en del gemensamma intressen.
Samarbetet mellan de nationella parlamenten och Europaparlamentet kommer i framtiden också att bli allt mer omfattande och allt mer nödvändigt för att förbättra demokratihalten i unionen. I det avseendet kan vi vara glada och lite nöjda. Just när det gäller Europaparlamentets medbestämmande med avseende på lagstiftning har det nämligen tagits viktiga språng framåt. Det är också tack vare personer som kollega Brok och f.d. kollega Guigou. Egentligen kan vi säga att ett medbeslutandeförfarande nu gäller för 80 % av den europeiska lagstiftningen och det är ett väsentligt framsteg.
Samtidigt är det naturligtvis synd att demokratiseringen inte förverkligats med avseende på jordbruksbudgeten och jordbrukslagstiftningen men bara för det framstegets skull, på grund av förbättringen av demokratihalten är det klokt att säga ja till detta fördrag. Då tar vi i alla fall hem det lilla som verkligen uppnåddes i Amsterdam.
För övrigt kan vi tyvärr inte alltid vara nöjda. Något har uppnåtts inom området medborgarrätt. Antidiskrimineringsartikeln har med rätta nämnts flera gånger. Även när det gäller institutionernas öppenhet har ett litet framsteg gjorts eftersom rådets protokoll i fortsättningen skall vara offentliga. På socialt område har framsteg gjorts men det återstår att se om toppmötet om sysselsättningen denna helg innehållsmässigt kommer att bli positivt eller inte.
Alltför lite har tyvärr uppnåtts när det gäller den inre säkerheten och när det gäller utrikes- och säkerhetspolitiken. Den stora bristen ligger på det institutionella området. Det erkänner egentligen alla. Det är också skälet till varför det utmärkta betänkandet av kollega Méndez de Vigo och kollega Tsatsos råder oss att på det området göra ytterligare en inhämtning, det vill säga organisering, innan det blir dags för nya anslutningar, en extra runda för att se till att det kommer lösningar på det området. Det är ett bra förslag. Då får det inte ske på det klassiska sättet via en regeringskonferens, utan på normalt europeiskt sätt via förslag från Europeiska kommissionen, via ett yttrande från parlamentet och på grundval av detta, ett resultat. Innan dess kan en utvidgning egentligen inte försvaras. Europeiska unionen kommer att bli en enda villervalla om vi genomför utvidgningen innan institutionella problem av den typen har lösts. Med den utgångspunkten kan vi säga ja till fördraget men vi får verkligen hoppas att de steg som egentligen skulle ha tagits i Amsterdam kommer att tas i ett senare stadium i stället.

Collins, Gerard
Herr ordförande! I vår genomför man en folkomröstning i Irland, för att besluta om Amsterdamfördraget ska ratificeras eller inte. Under debatten fram till folkomröstningen kommer jag, tillsammans med mina kolleger i Fianna Fáil, att entusiastiskt arbeta för ett kraftfullt "ja-utfall" . Jag hoppas att det irländska folket än en gång kraftfullt kommer att stödja mitt lands fortsatta medverkan i Europeiska unionen, så som det gjort vid vart och ett av de tre tidigare tillfällen då en folkomröstning om Europa genomförts i Irland.
Jag hade förväntat mig att ledamöterna av Europaparlamentet skulle ges möjlighet att rösta om de förändringar i fördraget som följer av toppmötet i Amsterdam. Om så hade varit fallet hade jag röstat för ett stödjande av det nya fördraget.
Jag beklagar verkligen att parlamentet inte får rösta direkt om innehållet i fördraget, utan i stället får ta ett långt yttrande från utskottet för institutionella frågor under övervägande. Det dokument utskottet för institutionella frågor lägger fram borde ha begränsat sig till en enkel rekommendation att rösta för eller emot Amsterdamfördraget. Jag hoppas att våra förfaranden, när en liknande situation uppkommer efter den nästa regeringskonferensen, har ändrats för att underlätta en sådan omröstning.
Betänkandet från utskottet för institutionella frågor innehåller många inslag som jag fullständigt håller med om. Det innehåller emellertid också kommentarer som jag verkligen inte håller med om. Det är exempelvis inte nödvändigt att i denna text klaga på den politik som inte ingår i det nya fördraget. Det finns ingen anledning att börja diskussionen om medlemskapet i kommissionen på nytt. Denna fråga diskuterades ingående före toppmötet i Amsterdam och den rätta ståndpunkten intogs, enligt mitt förmenande, av stats- och regeringscheferna när de beslöt att bibehålla det föreliggande systemet, där varje land har rätt att utse en kommissionär.
För det andra intog stats- och regeringscheferna den ståndpunkten i Amsterdam att det inte förelåg någon tvingande nödvändighet att involvera parlamentet i förvaltningen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det gällande systemet, där kommissionen driver den gemensamma jordbrukspolitiken löpande, under övergripande övervakning från ministerrådets sida, har fungerat tillfredsställande och bör bibehållas. Stats- och regeringscheferna intog också den ståndpunkten att det inte förelåg någon tvingande nödvändighet att ha en gemensam försvarspolitik för närvarande, och tog inte med en sådan i denna version av fördraget. Ett beslut jag stöder till fullo.
Jag inser inte behovet av att ånyo ta upp debatten om innehållet i detta betänkande. Av detta skäl, och av de skäl jag redan anfört, föreslår jag röstnedläggelse vid den slutliga omröstningen om detta betänkande, samtidigt som jag med eftertryckt vill ta mitt stöd för Amsterdamfördraget till protokollet.

Omröstning
Dell'Alba
Herr ordförande! Såsom jag meddelat ert kabinett på denna punkt, och eftersom jag förstår vad som inspirerat initiativtagarna till ändringsförslaget, anser jag ändå att hänvisningen till ett lite "gammalt" protokoll om jag så får säga inte behövs på det här stadiet. Jag skall därför be er att genomföra en separat omröstning, då den första delen av ändringsförslaget för mig är ordagrant identiskt med texten från utskottet för arbetsordningen. Jag ber kammaren, och jag låter den bedöma, att besluta om att även rösta om den andra delen.
(Parlamentet antog beslutet.)

Spencer
Herr ordförande! Pimenta skrev denna resolution för miljöutskottet. Han måste vara i Lissabon i dag, på grund av sjukdom i familjen, och jag ber om ert och parlamentets tillstånd att komma med ett muntligt ändringsförslag på två ord, för att klarlägga innebörden i punkt 2, så att vi kan maximera parlamentets stöd för unionens ståndpunkt i Kyoto.
Jag vill lägga till orden "efter Kyotokonferensen" efter inledningsfrasen "uppmanar EU" för att omforma kommissionens meddelande nyligen till ett bindande åtagande, för att ge vårt åtagande substans. Det var inte Pimentas avsikt när han utarbetade förslaget, och inte heller miljöutskottets, att binda kommissionens händer vid förhanmdlingarna i Kyoto. Genom att lägga till vändningen "efter Kyotokonferensen" klargör vi det, och jag hoppas att kammaren då kan ställa sig bakom den reviderade texten.
(Parlamentet godkände det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Macartney
Herr ordförande! Som ni väl känner till så föreligger en beklaglig benägenhet på kontinenten att blanda ihop England och Storbritannien, som är något som ni och jag anser vara en viktig distinktion. Tyvärr har tjänsterna gjort ett misstag i ändringsförslag 41: ordet "anglaise" i den franska texten har översatts till "brittisk" . Detta är mycket beklagansvärt. Jag vill få det till protokollet.

Ordföranden
Vi skall se till att alla språkversionerna blir korrekta och att dessa viktiga distinktioner beaktas.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Walter
Herr ordförande! Jag vill peka på, att ändringsförslag 45, som lämnats in av oss, i den tyska formuleringen i andra delen skall lyda: " förespråkar bibehållandet av en fond för regional samhörighet" och inte, som det felaktigt översatts: " kräver å sin sida bibehållandet av en fond för regional samhörighet" . Det är mycket viktigt, att orden på detta ställe också återges exakt så som jag har sagt det, ty annars skulle det uppstå problem. Diskussionen i grupperna och också i utskottet var mycket intensiv. Det är viktigt att ha samma korrekta version i alla språkliga versioner.

Izquierdo Collado
Herr ordförande! För att det inte skall råda några tvivel begär jag att den spanska versionen skall gälla, det är den som har förhandlats, och om ni vill kan jag läsa upp den då den är mycket kort: "Toma nota de que la Comisión propone que se mantenga el Fondo de cohesión en su forma actual. Se pronuncia en favor del mantenimiento de un fondo de cohesión" .

Walter
Herr ordförande! Jag vill peka på att på detta ställe originaltexten i första delen måste tas, och den lyder: " förespråkar bibehållandet av en fond för regional samhörighet" . Detta är den gemensamma texten, som diskuterats av alla på detta vis. Översättningen av min vän Izquierdo Collado till tyska var nu sådan, att det kanske skulle ha kunnat uppstå tvivel. Jag insisterar i vart fall på att denna ordalydelse: " förespråkar bibehållandet av en fond för regional samhörighet" i andra delen är riktig.

Ordföranden
Jag förstår att detta är viktigt, men vi kan inte genomföra en språklig diskussion i detta skede. Jag har kontrollerat och upptäckt att ursprungsversionen var på engelska. Vi skall därför i enlighet med gängse praxis säkerställa att alla språk står i överensstämmelse med den engelska versionen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

McCarthy
Herr ordförande! Jag vill ta upp en ordningsfråga, eftersom jag vill gratulera er till ert tålamod med att leda oss genom denna omröstning. Jag måste emellertid säga att vi i utskottet hade 275 ändringsförslag till detta betänkande, och att vi lyckades få det igenom med så gott som inga ändringsförslag alls. Jag är besviken på I-EDN-gruppen, som valde att lägga fram ändringsförslag och begära delad omröstning, varigenom denna kammares värdefulla tid ianspråktagits. Det skulle lämpa sig bättre om de var närvarande i utskottet och lade ner sin energi och sina ansträngningar på utskottsarbetet, i stället för att slösa med er tid.

Reding
Efter långa förhandlingar har förlikningskommittén slutligen kommit fram till en uppgörelse om den inre marknaden för posttjänster. Det handlar om att säkerställa en universell posttjänst och att inom ramen för den nödvändiga avregleringen av marknaden fastställa vilka tjänster som skall reserveras för dem som tillhandahåller universella tjänster och vilka områden som inte skall reserveras och därmed utsättas för konkurrens. Europeiska kvalitetsnormer skall fastställas i konsumenternas intresse.
Den offentliga servicen måste absolut garanteras, även på en öppen marknad. Vissa områden är reserverade för offentlig service: brev och paket med en viss vikt samt rekommenderade eller värdedeklarerade försändelser. Detta skydd tvingar f.ö. dem som tillhandahåller offentliga tjänster att respektera vissa kvalitetsnormer: tillräckligt många " tillträdesplatser" (brevlådor), rimlig täthet för tömning och utdelning av posten, kontinuitet i service och tariffer så att alla kan utnyttja servicen.
I syfte att uppnå öppenhet kommer direktivet att tvinga postföretagen att sköta sina räkenskaper så att konton avseende reserverade tjänster avskiljs från konton som gäller tjänster öppna för konkurrens.
Beslutet om avreglering av tjänster för direktreklam och gränsöverskridande post har skjutits upp till den 1 januari 2000 när rådet och parlamentet skall besluta om fortsatt avreglering av denna sektor.
Slutligen har direktivet lyckats placera sig mittemellan en överdriven avreglering, som tillämpas i vissa delar av världen, och vår uppfattning om offentlig service. De nya bestämmelserna borde kunna garantera konsumenterna tjänster av bättre kvalitet och mer konkurrenskraftiga priser, utan att ifrågasätta den universella tjänsten och de offentliga myndigheter som ansvarar för driften. Sett ur den synvinkeln utgör förlikningskommitténs kompromiss en acceptabel text som fortfarande skall överföras till de nationella bestämmelserna, utan att skada de strukturer som visat vad de duger till i Luxemburg.

Wibe
Enligt min mening bör inte en avreglering av posttjänsterna vara föremål för diskussion över huvud taget. Posttjänsterna i samhället bygger på public service. Postverket skall nå alla överallt. Storstadsbefolkning skall vara med och subventionera postväsendet i glesbygd. Öppnas det upp för privata vinstdrivande företag inom posttjänsterna, kommer det bara att leda till att de vinstgivande verksamheterna bryts ut. Vinsterna tillfaller då privata företag i stället för att subventionera de samhällsnyttiga tjänsterna.
Det är med beklagande som jag i dag tvingas ta ställning till detta betänkande. Jag vet dock att föredraganden har gjort allt som stått i hans makt för att så långt som möjligt mildra de negativa effekterna av detta förslag.

Wijsenbeek
Min politiska grupp har allvarliga invändningar mot det nu följda förfarandet. Det må vara så att råd och parlament som institutioner nått fram till en hög grad av överensstämmelse. Alla inblandade känner dock till att överensstämmelsen inte kommit till stånd utan strid. Allra först har kommissionen lagt fram ett förslag som innehöll bra mycket mer avreglering än den text som nu ligger klar för omröstning. Kommissionen har efter tio långa år av motstånd från statsmonpolens sida i flera medlemsstater gett efter och således svikit sin uppgift som exekutör av fördragen och försvarare av en fri inre marknad.
Medlemsstaternas motstånd har sitt ursprung i följande två överväganden: - Så länge det finns ett monopol behöver man inte göra upp med ineffektiviteten och kan postverk således användas för allehanda oegentliga ändamål som till exempel utdelning av myndighetsjobb och politiska belöningar. I några medlemsstater, som brottas med avfolkning av landsbygden, ses upprätthållandet av postkontor som en social service, som på ett billigt sätt förser en åldrande och minskande befolkning i diverse byar med vissa grundläggande tjänster som annars skulle behöva skötas av en administrativ-social myndighetsavdelning. Samma medlemsstater förbiser dock att till exempel i Sverige och i Finland går både upprätthållandet av grundläggande tjänster och självständighetsgörandet av posten mycket bra ihop. Detta inte på bekostnad av tariffer som kan ses som stöd från tättbefolkade områden till glesbefolkade områden.
Både råd och parlament förbiser samtidigt det faktum att, vad de än upprätthåller med avseende på reserverade sektorer, konkurrenterna ändå sticker ut hakan. Inte bara kommer i allt högre grad kurirföretag som kan jobba billigare än de mycket tunga postverken att kunna kringgå monopolen och kommer företagskunderna i allt högre grad att använda dessa utan samtidigt står det absolut klart att de avreglerade telekommunikationstjänsterna som fax och Internet kommer att ersätta den traditionella posten, även för privata användare. Företag som av nödvändighet måste använda fysiska utdelningstjänster, såsom direktpost och postorderföretag, kommer snart att ha nått den punkt där de helt enkelt kommer att sköta dessa tjänster själva eller genom andra.
Det som är mest svårsmält för den liberala gruppen är förbudet mot gränsöverskridande post annat än genom de officiella postverken, och det till priser som kan betäcknas som ockerpriser. Här syndas det alltså i så hög grad mot principen med en fri inre marknad att redan det i sig skulle kunna vara ett skäl för oss att rösta emot. Att inte en enda av medlemsstaterna sett detta som skäl att använda sitt veto får ses som ett tecken på att integreringsidealet i Europa håller på att urarta. Alla grupper och institutioner visste att den liberala gruppen har dessa invändningar. Jag har själv meddelat detta inför hela delegationen till förlikningskommittén under ordförandeskap av fru Fontaine. Man hade åtminstone kunnat ge oss tillfälle att framföra detta vid ett offentligt sammanträde. Nu återstår inget annat för oss än att göra detta i en röstförklaring och visa att rådet och parlamentet inte är så eniga som de stora politiska grupperna och de stora medlemsstaterna vill göra gällande.
Betänkande: Fontaine (A4-0337/97)
Schlechter
Ännu en gång har Europaparlamentet visat på sin oförmåga att förstå de små ländernas problem. Vi den första behandlingen tog Fayot och jag oss friheten att lämna ett ändringsförslag om oron i Luxemburgs rättsliga kretsar när det gäller de formaliteter som krävs för att en utländsk advokat skall kunnas skrivas in vid en behörig myndighet. Detta ändringsförslag förkastades och jag beklagar det fortfarande.
Jag är emellertid fortfarande övertygad om att alla bestämmelser om fri rörlighet för advokater måste utformas så att konsumenten under alla förhållanden skyddas, i den mening att han kan vara säker på att erhålla rättsligt stöd från en advokat med kännedom om rätten i den berörda medlemsstaten. Men denna målsättning kan inte uppnås om en medlemsstat inte har rätt att kontrollera advokaternas kunskaper i nationell rätt. Jag skulle också vilja påpeka att en röst för Fontaines betänkande på intet sätt ändrar den mer än speciella situationen för Luxemburgs storhertigdöme, som befinner sig i skärningspunkten mellan flera juridiska system. Administrativ och konstitutionell rätt är huvudsakligen av belgiskt ursprung, medan civilrätt och handelsrätt är influerade av Frankrike och Belgien. Skatterätten härrör från den tyska skatterätten och besluten såväl inom myndigheterna som domstolarna hänvisar till tysk rättspraxis.
En annan svårighet består i att storhertigdömet Luxemburg är ett trespråkigt land. Och språkproblemet är grundläggande för en advokat som utövar sitt yrke i storhertigdömet.
Man måste också konstatera att ett mycket stort antal invånare i gemenskapen med utländsk juridisk examen för närvarande är inskrivna vid den luxemburgska rättspraktiken och med framgång klarar proven i slutet av praktiken.
Icke desto mindre tror jag att det nuvarande systemet gör det möjligt för advokater som är medborgare i Europa att erbjuda sin tjänster och etablera sig i Luxemburg utan svårigheter och samtidigt garantera att de har kvalifikationer för att ge rådgivning enligt luxemburgsk rätt.
De luxemburgska medborgarna kommer inte att förstå varför man vill ändra på denna situation genom ett direktiv och det är anledningen till att jag på nytt kommer att rösta emot betänkandet. Jag erkänner emellertid att Fontaine har ansträngt sig för att förstå det luxemburgska problemet och det är anledningen till att jag ändå vill tacka henne.

Verwaerde
Jag vill till att börja med gratulera Fontaine för det utmärkta arbete hon utfört med detta förslag till direktiv som granskats enligt medbeslutandeförfarandet.
Jag vill också säga att det finns anledning att välkomna den gemensamma ståndpunkten som är fullständigt förenlig med de önskemål som uttrycktes vid den första behandlingen i parlamentet. Ministerrådets ändringar ifrågasätter inte den innebörd som Europaparlamentet skulle vilja ge till direktivet och det är anledningen till att jag röstat för beslutet om att godkänna den gemensamma ståndpunkten.
Europeiska kommissionens, rådets och parlamentets granskning av texten visar tydligt att de tre institutionerna lugnt kan genomföra förhandlingsprinciperna som har företräde i gemenskapens lagstiftningsförfaranden och uppnå ett mycket tillfredsställande resultat.
Jag gläder mig så mycket mer åt det goda resultatet som texten har stor betydelse i den mening att den bidrar till att verkligen inrätta den Europeiska unionen och mer exakt konkretisera principerna om fri rörlighet och fri etableringsrätt.
Betänkande: Dell'Alba (A4-0345/97)
Lindqvist
Jag har röstat ja till betänkandet. Stora möjligheter finns att samordna europaarbetet genom ökad samverkan mellan EU och Europarådet, särskilt de två organens parlamentariska församlingar samt deras utskott och delegationer. Det kan leda till ett bättre förankrat europasamarbete och minska onödigt dubbelarbete. En bredare studie borde genomföras gemensamt mellan de två europeiska institutionerna om hur detta samarbete skall fördjupas.
Betänkande: Jöns (A4-0352/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Waidelich och Wibe
Vi vill med denna röstförklaring understryka att vi i slutomröstningen ställde oss bakom betänkandet. Det avtal som, efter medlemsländernas oförmåga under ett flertal år att få fram ett direktiv, har framförhandlats mellan EFS, CEEP och UNICE är av stor betydelse för miljontals arbetstagare inom Europeiska unionen. Därför är det av största vikt att Europaparlamentet i sitt yttrande tillstyrker avtalet. Vi menar vidare att det finns anledning, såsom det sker i betänkandet, att upprepa parlamentets uppmaning till kommissionen att den skall se till att ett direktiv läggs fram för övriga atypiska arbeten. Det finns dock ett antal punkter i betänkandet som vi inte kan instämma i. Bland annat menar vi att betänkandet innehåller kritik som inte kan anses vara helt sakligt korrekt, t.ex. den kritik som framförs i punkterna D, H, 4 och 6. Det handlar framför allt om kritik som riktas mot avtalet i fråga om brister i fastställandet av minimibestämmelser, brister i avtalets räckvidd och i fråga om vad som kan anses vara objektiva kriterier.
Vi anser vidare att kritiken mot artiklarna 3 och 4 i avtalet om socialpolitiken, såsom den framförs i punkterna 12 och 16, är obefogad. Vi menar tvärtom att de europeiska parternas roll i framtagandet av bestämmelser för arbetsmarknaden är av stor betydelse för utvecklingen av en europeisk social modell.
Vi ställer oss också principiellt frågande till att arbetsmarknadens parter skulle vara rapporteringsskyldiga till kommissionen, såsom anförs i punkt 21, på ett område som faller under EG-rätt.
Vi anser slutligen att det är olämpligt att, såsom det görs i punkt 22, lägga fram ändringar i själva ramavtalets text. Framför allt blir det olämpligt då man i betänkandet ger sin in med ambitionen att försöka göra egna tolkningar av vad som kan betecknas som objektiva kriterier och definiera vem som är deltidsarbetande. Trots dessa invändningar rådde det aldrig något tvivel om att vi skulle ställa oss bakom betänkandet i slutomröstningen.

Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna röstar emot betänkandet av Jöns, trots att den innehåller många goda element. Det är viktigt att Europaparlamentet trycker på för att åstadkomma motsvarande avtal för anställda i andra typer av icke-typiskt arbete. Och det är positivt att man uppmärksammar de områden där avtalen skulle ha kunnat vara bättre. Men den sociala dialogen är en förutsättning för att skapa ett humanare och mer rättfärdigt samhälle och en Europeisk union med ett mänskligare ansikte. Avtalet om deltidsarbete är ett viktigt steg mot att skapa en social dialog på ett europeiskt plan. Alldeles så här i början skulle det kunna få katastrofala följder att försöka begränsa den. Därför är det beklagligt att kommissionen i sitt förslag till rättsakt har öppnat för ingrepp i avtalet. Man bör i stället låta avtalet gälla utan att ändra den, detta i respekt för arbetsmarknadens parters förhandlingar.
I förlängningen av detta är vi bekymrade över ordalydelsen i betänkandet punkt 17 och 19. Vi anser inte att det finns anledning till oro för det sätt på vilket det sociala protokollet är inskrivet i Amsterdamfördraget. Och det finns enligt vår uppfattning inte heller något omedelbart behov av att utvidga kretsen av arbetsmarknadsparter utöver dem som redan omfattas av den sociala dialogen.

Elmalan, Pailler
24 miljoner personer är deltidsanställda i Europeiska unionen. Det gäller framförallt kvinnor, ungdomar och arbetstagare med de sämsta kvalifikationerna. Ökningen av deltidsarbete har varit särskilt stor i vissa länder, såsom Nederländerna och Storbritannien, med andelar över 25 % av det totala antalet anställda. Alltför ofta är deltidsarbetet ett krav från företagen och inte något de anställda valt.
Ramavtalet mellan den europeiska arbetsmarknadens parter har som första målsättning att erkänna en princip om icke-diskriminering mellan deltidsarbetande och heltidsarbetande. Det borde därför bidra till att förbättra arbetsvillkoren för de deltidsarbetande genom att ge dem bästa möjliga garantier. Men alltför många otillräckligheter och oklarheter kvarstår, med bl.a. avsaknaden av bestämmelser beträffande lika behandling när det gäller socialförsäkring. En oklarhet som lämnar dörren öppen för en rad tolkningar och framförallt möjligheten till alltför många undantag av " objektiv anledning" som definierats dåligt eller inte alls. Jag välkomnar att betänkandet från utskottet för socialfrågor också beklagat dessa " diskriminerande undantag" .
Ramavtalet förefaller obalanserat. Även om det tillför några garantier - begränsade och underställda undantag - för deltidsarbetande, uppmuntrar det flexibel arbetstid inom ramen för utveckling av deltidsarbete. Ur den synvinkeln ingår det i kommissionens åtgärder inför Europeiska rådet i Luxemburg om sysselsättningen.
Vår grupp motsätter sig denna inriktning, som syftar till en större flexibilitet på arbetsmarknaden på ett sätt som endast gynnar företagens intressen.
För att utveckla sysselsättningen och förbättra arbetstagarnas levnads- och arbetsvillkor föreslår vår grupp att minskningen av arbetstiden blir ett centralt tema på toppmötet om sysselsättningen för att ge de europeiska löntagarna den starka signal de väntar på.
Att den 21 november i Luxemburg besluta om att inleda den framtida minskningen av arbetstiden skulle även kunna utgöra en utgångspunkt för att förnya den europeiska integrationen mot ett Europa av framsteg, fred och säkerhet, som gör de sociala framstegen och sysselsättningen till drivkrafter för en ny typ av utveckling.

Ribeiro
Målen i det ramavtal som undertecknats av arbetsmarknadens parter finns med bland dem som vår grupp lägger stor vikt vid.
Det bästa sättet att bekämpa den diskriminering som deltidsarbetarna utsätts för, som de drabbas av på ett dubbelt sätt eftersom de hamnar i denna situation genom en process som bestraffar dem, är att förbättra arbetsvillkoren, samt att insistera på frivilligheten som grund för utvecklingen av denna typ av arbete, är verkligen mål som vi stöder fullt ut.
Vi kan emellertid inte låta bli att beklaga, såsom vi gjorde i det inlämnade ändringsförslaget, att principen om icke-diskriminering för deltidsarbetare är förknippad med generella avvikelse i avtalet, avvikelser som öppnar vägen för bristande respekt för principen.
Å andra sidan kan vi inte acceptera den grundläggande filosofi som representerar ett befästande av den så kallade flexibla arbetstiden, som i praktiken blir en stabilitetsförsämring i sysselsättningen och en verklig marknadsanpassning av arbetskraften. Det som man ändå kan se som positivt i avtalet gäller inte andra arbetsformer som till för inte länge sedan betraktats som oregelbundna.
Man säger, på det sätt Jöns betänkande försöker, att ramavtalet är ett första steg på väg mot en serie åtgärder på det juridiska planet som progressivt undanröjer befintlig diskriminering. Det vore bra om så vore fallet, men så blyg och tveksam är han att man löper risken, om man accepterar det som ett första steg, att skapa en illusion om att man är på rätt väg, när man går mot arbetarnas intressen.
Detta är skälen till våra reservationer och varför vi röstat som vi gjort.

Titley
Jag är för ett antagande av detta avtal, så som det träffats mellan arbetsgivarna och fackföreningarna i juni i år.
Åtgärder mot den diskriminering på arbetsplatsen som deltidsarbetande möter, som såväl förbättrar deras arbetsförhållanden som främjar deltidsarbete och flexibla arbetstider som praktiska alternativ för många människor, är saker vi kan stödja entusiastiskt.
Jag godtar att föredraganden kan anse att avtalet kunde omfatta andra typer av arbete och till och med socialförsäkringssystem. Eftersom jag talar i egenskap av ledamot från brittiska Labourpartiet anser jag emellertid att vi bör backa upp avtal arbetsmarknadens parter ingår närhelst möjligt. Avtal som ingås av dem som har att följa dem kan ha bättre möjligheter att bli bestående och utvecklas, än något som vi som politiker kan tänka ut å deras vägnar.
Vi kan naturligtvis uttrycka våra åsikter inom dessa politiska områden i framtiden. Men vi bör stödja arbetsmarknadens parter i deras gradvisa utveckling av politik som kan vara till fördel för våra medmänniskor på deras arbetsplatser. För egen del gör jag det med entusiasm snarare än med motvillighet.

Bernardini
Herr ordförande, mina kära kolleger! I juli uttalade sig kammaren genom en resolution om en förstärkning av gemenskapsstrategin för att öka flygsäkerheten. Den text vi uttalar oss om i dag är en del av dessa åtgärder. I överensstämmelse med detta begär utskottet för transport och turism att bestämmelserna som tillämpas inom sjöfartssektorn även skall tillämpas på flygsektorn.
Vi kräver att tredje lands utrustning uppfyller de säkerhetsnormer som fastställs av Chicagokonventionen och reglerna inom OACI (organisationen för det internationella civilflyget). Europeiska unionen måste ha en bestämd ståndpunkt i frågan. Vi vet att en rad flygplan inte uppfyller de elementära säkersvillkoren. Ett bevis på detta är att " bekvämlighetsflygplatser" utvecklas för att kringgå dessa skyldigheter. Vi kan inte stödja dem eftersom vi inte kan leka med säkerheten.
Vi vet slutligen också att vissa länder, bl.a. de fattigaste, orsakas skador på grund av denna säkerhetskodex. Vi måste därför utveckla samarbetet med dessa när det gäller tekniskt stöd.

Caudron
Jag är medveten om svårigheterna med denna typ av tekniskt betänkande och jag vill därför lyckönska vår kollega Trivino för det seriösa arbete som utförts. Jag instämmer i slutsatserna och beståndsdelarna i detta direktiv som gäller säkerhet för flygplan utanför gemenskapen.
Liksom föredraganden anser jag att vi hädanefter mer måste koncentrera oss på flygbolagen än på flygplatsmyndigheterna. Jag instämmer i direktivets viktigaste beståndsdelar och jag uppskattar denna vilja att införa tvingande åtgärder för de bolag som ibland använder flygplan med tveksamma säkerhetsvillkor.
Jag stödjer ändringsförslagen i den ursprungliga texten vilka syftar till att offentliggöra information om flygplan som kvarhålls på marken.
Viljan till öppenhet är lovvärd och nödvändig. Den måste införas för alla och på alla områden. Den ökade öppenheten kommer att bidra till att återupprätta medborgarnas förtroende för dem som fattar besluten.

Van Dam
Allt fler länder undandrar sig från sina skyldigheter att genomföra och upprätthålla internationella säkerhetsnormer, det visar sig i rapporten av den 11 mars 1996 från lufttrafikexperter i unionen. Dessa obehagliga försummelser, som till och med redan kostat många människor livet, måste bekämpas aktivt.
För att skydda sina medborgare måste de europeiska länderna vara återhållsamma med lufttrafikavtal med tredje land. Det vore att rekommendera om de skulle följa den politik som USA för, de ingår lufttrafikförbindelser först när myndigheterna i det aktuella landet kan garantera säkerheten hos sin flygflotta.
Konkurrensen inom lufttrafiken i Europa frestar medlemsstaterna att vara flexibla med avseende på otillförlitliga flygföretag från tredje land. Därför instämmer vi med SAFA-förfarandet, i enlighet med kommissionens förslag.
Vid förmodan om att säkerhetsföreskrifterna inte följs måste flygplan från tredje land kontrolleras i Europeiska unionen och om det behövs åläggas flygförbud. På så sätt kan kommissionen förebygga politisk konkurrens mellan medlemsstaterna på säkerhetens bekostnad. Det är önskvärt att en medlemsstat genomför plattformsinspektioner när det förekommer allvarliga klagomål över säkerheten eller ett grundat förmodande om osäkra förhållanden.
Med beaktande av det nämnda har vi stött ändringsförslagen till betänkandet González Triviño. Framförallt ändringsförslag 12 som syftar till offentliggörande av flygförbud, anser vi vara ett bra komplement till kommissionens förslag. Medborgarna bör kunna veta vilka flygföretag som inte utan vidare är säkra.
Betänkande: Junker (A4-0318/97)
Lindqvist
Jag har röstat ja till betänkandet, eftersom det är viktigt att beslut i EU-sammanhang utgår ifrån ett könsrolls- och jämställdhetsperspektiv. Också utskottets tillägg om en EU-styrgrupp med nationella företrädare på hög nivå för att integrera könsrollsfrågor i utvecklingsarbetet är bra. Att inrätta ett antal välbetalda experttjänster på kommissionens generaldirektorat och andra myndigheter måste dock avvisas.

Sandbæk
Kommissionens förslag bör mottagas positivt. Den har ett riktigt mål - att integrera könsaspekten som en viktig faktor i utvecklingssamarbetet. Men en annan sak är genomförandet - att omsätta det hela i verkligheten. Och här har det inte skett mycket.
Junker talar om likaberättigande. Jag skulle i stället vilja argumentera för en form av " positiv särbehandling" av kvinnor. Det västliga tankesättet om likhet mellan män och kvinnor håller inte, man talar om utvecklingsländer och särskilt inte om det handlar om Afrika. Vi måste acceptera att man inte som i Europa först och främst är människor och därefter män eller kvinnor. I utvecklingsländer är det ofta omvänt, och det kan vi inte göra om. Vi måste helt klart göra åtskillnad och skräddarsy hjälpen direkt för kvinnorna, för det gör störst nytta.
Till exempel är vardagarna för de flesta afrikanska kvinnor ett liv på landet, ofta utan mannen, som kanske är död eller arbetar på ett annat ställe - och det är långt ifrån säkert att kvinnorna ser något av mannens pengar. Det är enbart hennes ansvar att få det dagliga livet där hemma att fungera. Hon odlar jorden, hämtar vatten, lagar maten och använder pengarna till barnens skolgång, medicin, te, socker, busstransport och skor till de stora barnen. Men hjälpen från EU kommer dessvärre ofta männen till godo och inte kvinnorna, där den skulle göra mest nytta.
Vi måste i stället stötta kvinnorna direkt genom utdelning av jord, krediter, bättre redskap och teknologi. Kvinnorna skall dras in i alla led av utvecklingssamarbetet och i all EU-politik med koppling till utvecklingsländerna. Det räcker inte med enskilda framgångsprojekt - indragandet bör vara ett genomgående drag i alla faser. Kommissionens allmänna " mainstream approach" skulle kunna vara ett led i denna strategi, om principen i övrigt genomförs i praktiken och inte förblir tomma ord. Hjälpen till tredje världen organiseras helt enkelt på fel sätt och kommer inte de rätta till glädje, om man inte skyddar kvinnorna i utvecklingssamarbetet. I utvärderingen av utvecklingshjälpen bör man också använda könsuppdelad statistik - överallt. Utan sådan statistik kan man inte mäta effekten på män respektive kvinnor.
Man kan bara betvivla hur seriösa EU är när det rör sig om könspolitiken. Vi såg det i grönboken om Lomé, men även i andra avtal. Man prioriterar heller inte personalen på området. För ögonblicket sitter det en person i DG IA och två i DG VIII, varav en är en tillfälligt utlånad expert. Personalen bör i stället vara fast anställd på en hög nivå för att få genomslagskraft. Könsaspekten bör tas med överallt i utvecklingssamarbetet - endast på så sätt kan stödet bli effektivt.

Van Dijk
Integrering av gender -problematik i utvecklingspolitiken är mycket nödvändig. I väldigt många länder är det ju kvinnorna som inte bara upprätthåller ekonomin, utan på vilka hela samhället vilar. Om vår utvecklingspolitik skall vara någorlunda effektiv så är det alltså viktigt att kvinnorna till fullo kan dra nytta av den.
Tyvärr är det inte ens i dag så enkelt. Den politiska, och internationella, bilaterala och multilaterala dagordningen behärskas ju även i söder av män. Kommissionens förslag innehåller i sig självt nyttiga förslag som framför allt går ut på capacitybuilding för kvinnor. Nyckelord är då också rådgivning, metodologi, förfaranden, riktlinjer, utbildning och så vidare. Jag vill gärna understryka att alla dessa är nyttiga förslag. Det är dock alldeles otillräckligt.
Dessutom måste det absolut avsättas pengar till stöd för konkreta kvinnoprojekt. Det hjälper oss omedelbart en bra bit på vägen! Det hjälper antagligen också till att få kvinnorna mer inblandade i beslutsfattandet eftersom de säkerligen kommer att känna sig starkare om deras socialekonomiska läge blir bättre. Som tur är har Junker pläderat för samma sak i sitt betänkande. Det märks i ändringsförslagen.
Min politiska grupp stöder därför gärna detta betänkande och hoppas att kommissionen skall genomföra ändringsförslagen.
Betänkande: Gutiérrez Díaz (A4-0317/97)
Titley
Jag hoppas att inte bara brittiska, nordirländska och irländska ledamöter, utan våra kolleger från hela EU, kommer att stödja detta betänkande med glädje.
Trots att EU redan är den störste bidragsgivaren till denna fond, så delar jag föredragandens önskan att säkerställa att medel som tillhandahålls från den blir tillägg till, och inte ersättning för, annan offentlig eller privat finansiering.
Det är naturligtvis också rätt att begära att dessa medel samordnas med sådana som redan avsatts för Irland och Nordirland via EU: s strukturpolitik.
EU grundandes ursprungligen på tanken att gamla fiender runt om på denna kontinent, genom att leva och arbeta fredligt vid sidan av varandra, skulle kunna säkerställa en blomstrande och säker framtid för framtida generationer.
För ögonblicket befinner sig samtalen mellan parterna i Nordirland i ett mycket svårt tidigt skede. Denna praktiska gest från EU: s sida, att fortsätta sitt finansiella stöd för ekonomisk och social utveckling i Nordirland och i dess relationer med republiken, är välkomna nyheter.
Min kollega John Hume har tidigare yttrat sig vältaligt om det föredöme denna stad, Strasbourg, kommit att bli som en plats för försoning mellan gamla fiender. De uppgifter och projekt som fått hjälp från denna fond bygger broar mellan Irlands gamla fiender.
Låt oss minnas offren på alla sidor genom att bygga en "bro för de levande" , för att citera den brittiske poeten Philip Larkin. "Det är alltid genom broar vi lever" .
Betänkande: Linkohr (A4-0343/97) och Kyotokonferensen
Adam
Herr ordförande! Jag röstade inte för Linkohrs betänkande. För mig är det inte säkert att klimatförändringar i form av global uppvärmning verkligen äger rum, än mindre klar är den rollen som mänsklig aktivitet eller i synnerhet koldioxid spelar.
Parlamentet borde akta sig för att lösa något som kanske inte ens existerar. Försiktighetsåtgärder kan bara tas på ett lyckat sätt mot ett känt problem.
Om emellertid koldioxid är ett hot mot världen, har den gröna positionen logiken på sin sida: ett stopp för all användning av fossila bränslen, olja, gas och kol. Hursomhelst så förbrukade världen mer kol, mer olja, mer gas förra året än 1995, och det med avsevärda mängder och inte bara i utvecklingsländer. Vad jag vill prioritera är att reducera de atmosfäriska miljöfarliga ämnen som är livshotande - koldioxid är det inte - och att lägga maximal vikt vid energieffektivisering.
Slutligen ska vi komma ihåg de två miljarder människor, 40 % av jordens befolkning, som inte har någon tillgång till några som helst kommersiella energikällor. För dem är klimatförändringar inte en prioriterad fråga.

Caudron
Betänkandet från vår kollega Linkohr är fullständigt voluntaristiskt, komplett, seriöst och har stora kvaliteter. Jag vill lyckönska honom till det.
Parlamentet har vid flera tillfällen tagit upp problem i anslutning till miljön i allmänhet och till utsläppen av växthusgaser i synnerhet. Det är verkligen ett stort problem i dag och kommer att vara det under de kommande åren.
För en tid sedan röstade vi om en resolution som syftade till att förstärka övervakningsmekanismerna för koldioxid och andra gaser. Det gör inte alla lyckliga och vissa kan t.o.m. anse att vi gör alltför mycket på detta område. För min del anser jag att vi oavbrutet måste arbeta för att bevara vår miljö och luftens kvalitet. Det är i ordets egentliga mening " en vital fråga" .
Jag stödjer Linkohrs vilja att vid konferensen i Kyoto bekräfta en ambitiös ståndpunkt för Europeiska unionen, särskilt som han gör det fullt medveten om sitt ansvar när det gäller ekonomi och sysselsättning.
Inför denna tidsfrist är jag förvånad över vissa länders bristande brådska att ratificera dessa åtaganden som är vitala och grundläggande. Dessa länder är mycket snabbare att införa visioner där den skarpa liberalismen tvingar individerna att utplånas inför den heliga lagen om vinst.
Ja, kära kolleger, det är nödvändigt med tvingande åtgärder för att de aviserade målsättningarna verkligen skall kunna tillämpas. Låt oss inte glömma att på detta område är det tyvärr inte fråga om att förbättra den nuvarande situationen utan hur vi skall undvika att den blir ännu värre.

Díez de Rivera Icaza
Herr ordförande! Vi börjar alla att känna av konsekvenserna av klimatförändringen. Inte ens de mest misstrogna kan längre förneka de vetenskapliga och faktaunderbyggda bevisen för denna allvarliga omständighet som vi känner till sedan många år. Utsläppen av växthusgaser, framför allt koldioxid, har ökat med 3, 4 % i USA, trots den obegripliga inställningen från Clintonadministrationen inför konferensen och besvikelsen över den minskning som Japan har meddelat.
Europeiska unionen lägger fram ett adekvat förslag, med stöd av medlemsstaterna, om att i det nya protokollet införa en minskning av växthusgaserna med 15 % fram till år 2010 i förhållande till 1990 års nivå, även om en minskning med 7, 5 % skall ha genomförts redan till år 2005.
Unionen måste sträva efter att minskningarna och tidsschemat liksom de framtida strategierna skall gälla alla. Ett fiasko i Kyoto kommer att få så dramatiska konsekvenser för planeten att vi är övertygade om att det etiska ansvaret hos de industrialiserade länderna kommer att vara förhärskande på konferensen.

Holm
Klimatkonferensen i Kyoto borde bli ett avstamp för att kunna begränsa utsläppen av växthusgaser i världen. Tyvärr intar både USA och Japan en mycket motsträvig inställning vad gäller att ta tag i problemet. EU: s inställning är i rätt riktning, men är enligt min uppfattning inte tillräckligt långtgående.
Jag delar inte kommissionär Bjerregaards och rådets företrädare Lahures inställning att EU inte skall gå i täten och införa bindande förpliktelser, om inte andra i-länder också gör det, för att på allvar kunna åtgärda problemen.
Det krävs omfattande åtgärder inom både energi-, jordbruks- och trafikpolitiken. Jag anser att det är bättre att vi vidtar dessa åtgärder nu än att vi väntar tills det är för sent. Vi måste i mycket större utsträckning än i dag rätta oss efter naturens gränser. Dessutom ger omfattande åtgärder företagen i EU-länderna en konkurrensfördel gentemot andra länders företag om man i syfte att minska utsläppen tar fram ny teknik som kan säljas till andra länder. Egentligen är EU: s krav i underkant, men de är trots allt bra mycket mer realistiska än USA: s och Japans krav.

Lindqvist
Jag har röstat ja i slutomröstningen, men nej till ändringsförslaget om stöd till kärnkraft.

Sandbæk
Rolf Linkohr förtjänar ros för sitt betänkande om den energimässiga dimensionen av klimatförändringarna. Det är positivt att uppleva att de antropogena klimatförändringarna tas på allvar och att det är ett skrämmande scenario som presenteras av vetenskapsmän om gasernas klimatologiska påverkan på klotet inte negligeras. En förnuftig energipolitik bör ta sikte på att ändra handlingssättet i alla de led som producerar drivhusgaser. Många av de drivhusgaser som förändrar klimatet kommer från stora anläggningar, som man lätt kan lagstifta om och som lätt kan kontrolleras. Här är det i sin ordning med centraldirigerade lösningar. Det ger Linkohrs betänkande många utmärkta exempel på.
Man måste emellertid vara uppmärksam på att det också sker mycket stora utsläpp av växthusgaser från husdjur, trafiken och andra små producenter, som bara med svårighet låter sig kontrolleras. Man kan naturligtvis i viss utsträckning bemöta detta med ökad kontroll och genom att ställa administrerbara krav på kommunerna och de distributionsföretag som står i direkt förbindelse med medborgarna. Men man måste gå ännu längre. Om man verkligen vill lösa problemen med de svårkontrollerade utsläppen, måste man använda ekonomiska incitament. Det skall kunna löna sig för de enskilda hushållen och jordbruken att spara och det skall kunna löna sig att ställa om till användning av förnybar energi i hushåll, hantverk och industri.
Jag är emellertid mycket missnöjd med den energipolitiska prioritering som föredragande lägger fram som lösning på de antropogena klimatförändringarna. Det argumenteras att man kan låta kärnkraft ersätta existerande koldioxid-förorenande kraftverk, eftersom kärnkraft är en av de renaste energikällor som inte släpper ut växthusgaser. Jag håller inte med om det. De senaste årens tekniska framsteg har förbättrat de förnybara energikällornas effektivitet på ett markant sätt, och i stället för att stödja eller ge så mycket pengar till den europeiska kärnkraftsindustrin, som gemenskapen veterligen gör, bör man stärka insatsen för att främja de förnybara energikällorna. Kärnkraften kanske är billig, men det låga priset får inte vara orsak till att vi glömmer att tänka i nya banor. De många kärnkraftsinstallationerna utgör också säkerhetsmässiga problem för vår miljö, och det är en realitet att förvaltningen av urangruvor i såväl Kanada och Mexiko som Afrika är för dålig. Urangruvorna lämnas ofta obevakade och är till stor fara för den omkringliggande miljön.
Särskilt i de områden där det finns urangruvor, bor ursprungsbefolkningen, som är helt beroende av naturen. De törs inte längre äta det vilt som föroreningen deformerar, och de utsätts själva för en bestrålning som gör dödligheten till följd av bland annat cancer ohyggligt hög. Därtill kommer de problem som är kopplade till bortförseln av använt reaktoravfall: Det finns ännu den dag som i dag är inga förnuftiga metoder för slutförvaring av det utbrända avfallet.
Jag kan inte heller stödja föredragandens förslag om att införa en energiavgift på EU-nivå. Jag är motståndare till att de länder som vill gå före, skall bromsas av de mindre progressiva länderna, bara för att det skall vara en gemensam lösning. Skattepolitik bör inte göras till en EU-fråga. Det skulle exempelvis vara olyckligt om de danska energiavgifterna harmoniserades " ned" till, till exempel, den belgiska nivån. Det vi behöver är ett system där minimireglerna lyft och kraven skärps för samtliga medlemsstater.
BSE:

Truscott
Herr ordförande! Samtidigt som den välkomnar debatten igår om BSE, och den därpå följande resolutionen, ska denna kammare inte glömma det mänskliga priset för tidigare försummelser. I Storbritannien har tjugoen personer dött av den nya varianten av Creutzfeldts Jacobs-syndrom, den mänskliga formen av BSE, sedan 1995. I fredags träffade jag föräldrarna och pojkvännen till ett av offren i min valkrets. Herr och fru Sinnott förlorade sin dotter Nina i en ny variant av Creutzfeldts Jacobs-syndromet i maj. De och de andra föräldrarna till söner och döttrar som har dött förtjänar en förklaring.
Den förra regeringen har gjort sig skyldig till en mörkläggning, och den varnades av den kungliga miljökommissionen redan år 1979, och Sothwoodrapporten år 1989, men underlät att agera. Paret Sinnott och allmänheten har rätt att få reda på fakta. Parlamentets arbete bör följas upp av en offentlig utredning i Storbritannien.

Bébéar
I min egenskap av ledamot av den tillfälliga undersökningskommittén om BSE och det tillfälliga utskottet för uppföljning av rekommendationerna om BSE, skulle jag vilja fästa er uppmärksamhet på en särskild punkt i ärendet, när 15 månaders arbete resulterar i denna omröstning om Böges betänkande.
Vi har successivt visat på ett antal funktionsrubbningar och brister. I dag har detta tidskrävande arbete gjort det möjligt att på europeisk nivå inrätta en strategi som kan garantera våra landsmän säkerhet på alla stadier i livsmedelskedjan, för djurfoder och på faten. Det var absolut nödvändigt, det kan vi inte komma ifrån. Samtliga produktionsbranscher, liksom konsumenterna, har verkligen förstått innebörden i denna ansträngning för att klargöra frågan.
I framtiden blir det naturligtvis inte tal om att stanna där. Det fullbordade arbetet måste fortsätta för var och en av oss och, bl.a. för dem som liksom jag är ledamöter av " känsliga" utskott (jordbruk, hälsa...). Konferensen om livsmedelssäkerhet, som skall äga rum om ett år, blir ytterligare ett tillfälle att mycket noggrant fortsätta denna uppföljning.
Vi skall ändå försöka att inte gå för långt på alla områden. Jag tänker framförallt på industriella tillämpningar vilka är tillräckligt " utprovade" och kända för att inte utgöra någon hälsofara för användarna. Som exempel kan nämnas de industriella tillämpningar som använder derivat av talg som råvara.
Det är andra sektorer än livsmedel, t.ex. läkemedel och kosmetika inom industriell verksamhet som tillverkar tvättoch rengöringsmedel, färg, smörjmedel eller offentliga arbete, bl.a. De skulle ofrånkomligen påverkas om överdrivna åtgärder vidtogs.
Med tanke på konsekvenserna för sysselsättningen måste vi därför vara särskilt vaksamma vid tillämpningen av direktiven och undvika misstag genom att vidta alltför många försiktighetsåtgärder, så snart konsumenternas hälsa kan garanteras i en omfattning som är tillfredsställande för oss.
Jag röstar alltså för Böges betänkande. Det är ett tillfälle för Europaparlamentet att ännu en gång motsvara européernas förväntningar när det gäller hälsa och livsmedel. Hotet om ett misstroendevotum visade hur effektivt vi kan utöva vår kontroll över den verkställande makten.
Jag delar även föredragandens åsikt när han välkomnar de ansträngningar som gjorts av Europeiska kommissionen som fortfarande regelbundet och kontinuerligt måste rapportera till oss varje halvår. Dessa framsteg går i rätt riktning även om vi fortfarande har lång väg att gå.

Berthu
Sedan Europaparlamentets första betänkande om galna kosjukan, vilket antogs i februari 1997, har upptäckten av flera massiva bedrägerier visat att embargot mot brittiskt nötkött kringgås förvånansvärt enkelt. I slutet av september uppskattade man att över 10 000 ton förbjudet kött hade sålts och konsumerats på den europeiska marknaden. Dessa bedrägerier är desto mer dramatiska som det samtidigt praktiskt taget definitivt bevisats att det smittämne som orsakar bovin spongiform encefalophati (BSE eller " galna kosjukan" ) verkligen har sprängt artgränserna och hos människan framkallat den nya formen av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom.
Vad gör Europeiska kommissionen och staterna inför denna situation? På fältet är fortfarande kontrollerna otillräckliga, bl.a. när det gäller transporter. Framförallt är trossatsen om produkters rörlighet utan kontroll (s.k. " fri rörlighet" på Bryssels vinklade språk) så stark att den förlamar försvarsreaktionerna. Betänkandet från Europaparlamentets tillfälliga utskott för uppföljning noterar i det hänseendet att " medlemsstaternas och kommissionens åtgärder och verksamhet för kontroll, såsom de är möjliga inom ramen för den gemensamma marknaden, inte har varit tillräckliga för att undvika att embargot mot brittiskt nötkött kringgås" och att " kommissionen och medlemsstaterna därför inte kunnat garantera befolkningen skydd mot försäljning av kött som kan vara smittat" .
I dag (i slutet av november 1997) har kommissionen ännu inte för rådet och Europaparlamentet lagt fram någon förslag som syftar till att förbättra gränskontrollerna och man har inte ens inrättat något system för obligatorisk anmälan av alla kött- och djurtransporter från Förenade kungariket. Det är därmed klart att kommissionen ännu en gång låter omsorgen om fri rörlighet för produkter på den inre marknaden gå före omsorgen om konsumenternas hälsa.
Jag vill ändå inte insinuera att kommissionen inte gjort något på området. Den har gjort expertkommittéernas arbete mer öppet, uppvisat en viss verksamhet när det gäller regler, t.ex. vad gäller tillverkning och användning av djurmjöl, förbud mot riskprodukter i djurfoder och livsmedel samt frivillig märkning av nötkött (vilken måste göras obligatorisk från 1998 och inte år 2000).
Men denna regelverksamhet förblir innesluten i tre motsägelser.
Den första motsägelsen: den känner motvilja mot att ifrågasätta trossatsen om ett totalt avskaffande av kontroller vid de inre gränserna, som jag redan sagt, men detta avskaffande var ett misstag och vi måste erkänna det en dag.
Den andra motsägelsen: den är alltför grundad på idén att, för att kämpa mot hälsoriskerna, måste man öka kommissionens makt och minska staternas rätt att själva försvara sig. Det visar sig t.ex. i den häpnadsväckande ändringen av artikel 100a, som lagts fram för rådet i Amsterdam och accepterats av detta. För att hädanefter vidta nationella skyddsåtgärder beträffande t.ex. hälsa eller miljö, och göra undantag från gemenskapens regler (alltså särskilt den fria rörligheten), borde staterna göra en framställan som underställs mycket restriktiva villkor, vilka kommissionen får fullständig handlingsfrihet att bedöma. På så sätt kommer inte staterna längre att ha någon som helst möjlighet att självständigt försvara sig mot kommissionens passivitet, fördomar och funktionsrubbningar, vilka som alla vet utgjort de största svårigheterna vid behandling av fallet med galna kosjukan. Medan detta ärende skulle ha fungerat som en lärdom för rådet i Amsterdam för att på nytt stabilisera förbindelserna mellan kommissionen och staterna har det i stället fångats upp av den dominerande tanken för att förstärka den första och skuldbelägga de andra ännu lite till.
Tredje motsägelsen: samtidigt som man, genom gemenskapsregler, försöker fördriva faran från andra epidemier i framtiden fortsätter kommissionen att göda den jord som föder dem genom att i sitt program Agenda 2000 föreslå regler för ett ultraproduktivt jordbruk, anpassat efter världsmarknadens lägsta priser. Vi vill i stället för vår del ha ett jordbruk som respekterar naturliga mekanismer och erbjuder Europas folk ofarliga livsmedel. Men detta jordbruk blir inte möjligt utan att de regionala preferensområdenas berättigande erkänns i de framtida internationella handelsförhandlingarna.
Det är anledningen till att vi uppmanar det europeiska rådet den 12-13 december, som skall granska programmet för Agenda 2000, att förkasta det jordbruksavsnitt som kommissionen föreslagit. Vi uppmanar i stället rådet att ge en bestämd inriktning till förmån för gemenskapspreferensen inför vad man redan kallar " Clinton Round" , vi uppmanar rådet att revidera trossatsen om att avskaffa de inre gränskontrollerna och slutligen uppmanar vi folken i Europa att vägra ratificera revideringen av artikel 100a, och av denna mycket allvarliga anledning - som inte är den enda - förkasta Amsterdamfördraget.

Crawley
Jag röstade för utskottets rapport om BSE, på grund av den viktiga balans rapporten återspeglade mellan att påminna oss om BSE: s katastrofala historia i Storbritannien, under den senaste konservativa regeringen, och de åtgärder som nu vidtas av den nya labourregeringen och kommissionen, för att säkerställa allmänhetens hälsa och säkerhet inom livsmedels- och jordbrukspolitiken från nu och framöver.

Cushnahan
Mycket har skrivits om hela frågan om livsmedelssäkerhet efter BSE-krisen, och vi i Irland är, med en betydande livsmedelsindustri, intresserade av eventuella förbättringar EU kan införa för att öka konsumenternas tillit.
Kommissionen har nyligen kommit med ett förslag, som skulle ta med primära jordbruksprodukter inom ramen för EU: s gällande produktansvarsdirektiv (85/374/EEG). Konsumenter kommer därför att kunna söka ersättning för skador som förorsakats av sådana defekta primära jordbruksprodukter som kött, spannmål, frukt och grönsaker. Jordbrukargrupper i Irland är oroade över de kostnader detta förslag kan komma att medföra för deras medlemmar. Konsumentgrupper har påpekat att det är notoriskt svårt att härleda en sjukdom till den primära jordbruksprodukten. Kommissionen överväger därför nu att införa en åtgärd som inte har ett helhjärtat stöd från de två stora grupper som är relevanta när det gäller livsmedelssäkerhet - producenterna och konsumenterna. Har kommissionen inte lärt sig något alls av BSE-krisen? Man måste ha ett helhjärtat stöd från alla dessa grupper om man vill få till stånd ett effektivt regleringssystem.
1995 utvärderade kommissionen vilken verkan införandet av ett sådant förslag skulle få på jordbrukssektorn, och angav att "det skulle inte inverka negativt på jordbrukssektorn" . Jag uppmanar i dag kommissionen att undersöka denna situation ytterligare, innan denna utökning av produktansvarsdirektivet antas som lag. Kommissionen har inrättat ett organ för livsmedel och veterinärmedicin i Irland. Denna undersökning är den typ av arbete detta nya EU-organ skall ägna sig åt, och jag uppmanar EU att initiera en sådan undersökning/rapport omedelbart.
En av huvuduppgifterna för organet för livsmedel och veterinärmedicin är att övervaka att lagstiftning om livsmedelshygien, veterinärmedicin och växtmedicin beaktas inom och utom EU. Det skall samarbeta med de många befintliga nationella livsmedelsorganen, däribland livsmedelssäkerhetsmyndigheten i Irland. Jag uppmanar den sittande irländska regeringen att snabba upp processen med att få igång detta nya organ, genom att stifta en lag i Dáil som ger det dess befogenheter. Vid det allmänna valet nyligen hävdade Fianna Fáil-partiet att det skulle slopa detta organ. De skulle inte leka med människors hälsa och samtidigt lämna den irländska livsmedelsindustrin okunnig om vilka befogenheter organet skulle ha.
I de ursprungliga förslagen från FG/labour/DL skulle organet ges befogenhet att utföra revisioner hos livsmedelsföretag, och i sista hand bötfälla företagen, om de inte i tillräcklig utsträckning följde hygienlagstiftningen. Fianna Fáil ansåg i stället att det slutliga beslutet med avseende på om ett företag skulle bötfällas skulle fattas av den ansvarige hälsoministern. Konsumenterna får inget förtroende för ett sådant scenario. Vi vet att ministrar kan utsättas för påtryckningar att inte bötfälla ett företag. Jag uppmanar den sittande regeringen att bibehålla livsmedelssäkerhetsmyndighetens självständighet, eftersom det kommer att vara bra för konsumenternas tillit på kort sikt och för den irländska livsmedelsindustrins anseende på lång sikt.

Deprez
Sedan den tillfälliga undersökningskommittén om BSE inrättades har Europaparlamentet kunna utöva en verkligt effektiv kontroll av den verkställande makten. I dag kan vi konstatera att kommissionen följt upp större delen av parlamentets rekommendationer, antingen genom att tillämpa dem direkt eller genom att fastställa ett sista datum för när de skall genomföras.
Ett möte har redan fastställts med kommissionen för att varje halvår sammanfatta hur arbetet fortskrider. Avsevärda framsteg har noterats och även om förbindelserna mellan parlamentet och kommissionen varit spända visar det sig slutligen att de kan vara ömsesidigt nyttiga och jag vågar hoppas att det fortsätter i framtiden.
Vi vet naturligtvis att det kvarstår stora oenigheter på vissa bestämda punkter, där vi tydligt, och med rätta, tar ställning i vår resolution som jag vill ge mitt stöd.
Icke desto mindre är det grundläggande att fortsätta de gemensamma ansträngningarna med kommissionen, rådet och med de medlemsstater som så önskar för att rätta till de misstag som begåtts tidigare, ändra en viss hierarki i prioriteringarna och sätta folkhälsan, och därmed produkternas säkerhet och kvalitet, i första rummet. Alla, eller nästan alla, är för närvarande överens om denna grundprincip. Men för att uppnå denna målsättning måste det till en verklig förändring av mentaliteten.
Denna ändring måste och borde ske först inom ett antal skiljeförfaranden som vi blir tvungna att genomföra på europeisk nivå, bl.a. inför nya tekniker för tillverkning och förädling av produkterna, eller vid beslutsfattande i anslutning till Agenda 2000.
Denna förändring bör även visa sig i de svar som vi kommer att kunna ge på de många frågor som uppstått genom BSE-krisen: kan växtätare fortsätta att matas med animaliskt mjöl? Om svaret är ja, kan detta mjöl verkligen komma från återvunna sjuka djur - vare sig det gäller BSE eller rabies? Om svaret är nej, vad skall hända med kropparna från avlivade djur? Är de anslag som lämnats för forskning och hälsokontroller tillräckliga? Hur kan man garantera en effektiv kontroll från gården till bordet? Hur kan man förena de - rättmätiga - kraven från våra konsumenter med vissa av våra internationella åtaganden (hormoner, märkning av genetiskt modifierade organismer, etc.)?
Vi måste inrätta ett verklig permanent övervakningsförfarande som ingriper varje gång vi måste genomföra ett skiljeförfarande som kan ha återverkningar på folkhälsan och försäkra oss om att alla dessa grundläggande frågor kan bli föremål för en offentlig debatt i vart och ett av våra medlemsländer.

Ewing
Den verkliga orsaken till Förenade kungarikets BSE-problem utgjordes av en serie åtgärder den brittiska Thatcherregeringen vidtog.
1.Jordbruksfoderindustrin, som är generösa givare till det konservativa partiet, skänktes fördelen med avreglering. Foderförpackningarna till lantbrukarna behövde således inte ha någon ingrediensförteckning (till skillnad mot också den allra mest blygsamma burk bönor).2.Destruktionsindustrin skänktes fördelen med att stränga temperaturregler togs bort. Kommissionär Fischler gick, vid ett möte med mig och Allan Macartney, med på principen för regionalt upphävande av förbudet, men unionistpartierna och lantbrukarorganisationerna i England och Skottland vägrade detta, och sade att skottarna måste drunkna eller simma med England!EU: s marknad vill ha skotskt nötkött, men London har förhindrat detta.

Lalumière
Vi har inte deltagit i omröstningen i dag om BSE av flera skäl.
Det första är att på grund av det förfarande som tillämpats, har gruppen Europeiska radikala alliansen inte varit delaktig i arbetet i vare sig det tillfälliga utskottet för uppföljning, eller upprättandet av det gemensamma förslaget som utarbetats inom samma utskott, vilket strider mot de mest elementära demokratiska reglerna. Denna situation hindrade oss från att göra vår röst hörd och bekräfta våra ståndpunkter, som vi gjorde vid den tillfälliga undersökningskommittén om BSE.
Det andra, och sannolikt det viktigaste skälet, är att denna text återspeglar en kraftlös och " politiskt korrekt" kompromiss som inte hedrar kammaren. Vi är inte moståndare till flertalet punkter, men vi kan inte med vår röst stödja allt det man gått förbi i tysthet. Tycker ni inte att det är konstigt att man ingenstans nämner Förenade kungarikets omåttliga ansvar i hanteringen av BSE-krisen, rådets och vissa medlemsstaters betänksamheter att anta eller åtminstone respekterade åtgärder som enligt reglerna krävs för att skydda folkhälsan, skandalen med bedrägerierna mot embargot, osäkerhet när det gäller att placera lager med djurmjöl som kan vara smittat? Tycker ni inte att det är konstigt att offren för den nya formen av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom och deras familjer inte fått ersättning trots att vi med säkerhet vet vilka som är ansvariga för krisen? Tycker ni inte att det är inkonsekvent att resolutionen undviker att nämna att Europeiska kommissionen inte undersökt alla möjligheter som stod till dess förfogande för att inleda en åtgärd om skadestånd gentemot Förenade kungariket?
Den tredje anledningen är att vi djupt beklagar att parlamentet inte fullföljt sina ambitioner och i dag inte kan komma längre än analysen i Böges betänkande och dra de verkliga politiska och institutionella slutsatser som krävs. Det var nu eller aldrig som Europaparlamentet kunde hävda sig som oberoende politiskt organ som kan klara av splittringarna och de nationella motsättningarna.
Jag vill ändå erinra om att vi välkomnar de åtgärder och initiativ som redan tagits av Europeiska kommissionen för att inrätta en gemenskapspolitik för livsmedelssäkerhet och vi ålägger den att fortsätta sina åtgärder. Vi hoppas att rådet kommer att stödja ansträngningarna och att parlamentet verkligen deltar i denna satsning.

Pailler
Trots en verklig sakframställning av den tillfälliga undersökningskommittén om BSE för några månader sedan mot de ansvariga för krisen - däribland den brittiska regeringen och kommissionen - vägrade majoriteten av Europaparlamentet att genomföra misstroendevotum mot kommissionen och gav den en tidsfrist på flera månader.
På den tiden såg vår grupp, som var positivt till misstroendevotum, i detta beslut från parlamentet misstaget att inte ha haft den politiska vilja som krävdes för att ge en klar och tydlig signal till regeringarna och till kommissionen som hade " prioriterat förvaltning av marknaden på bekostnad av hälsan" .
Jag inser att utskottet för uppföljning av rekommendationerna beträffande BSE gjort det möjligt att erhålla positiva resultat. Kommissionen har fattat en rad beslut som motsvarar parlamentets rekommendationer. Jag gläder mig bl.a. åt att finansiella medel avsatts till förmån för familjer som drabbats av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom.
Men dessa förbättringar är fortfarande av teknisk art och går inte till botten med problemet som krisen med galna kosjukan bidragit till att påvisa. Jag talar om själva begreppet europeisk integration, som gynnar vinst och fri konkurrens, på bekostnad av folkhälsa och uppfödarnas intressen.
Det är den huvudsakliga anledningen till att jag avstår från att rösta om den slutgiltiga resolutionen. Även om den noterar svaren från kommissionen och dess otillräcklighet tar den inte alla lärdomar av krisen med galna kosjukan. Den ifrågasätter på intet sätt kommissionens riktlinjer beträffande reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Den tillämpar samma logik som 1992 och den riskerar att leda till en ny ökad intensifiering som skadar miljön och produkternas kvalitet. Det är åtgärder av en helt annan omfattning som måste vidtas, såväl för att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken som för handeln med varor, vilken bättre måste beakta miljön och konsumenternas hälsa.

Souchet
Det tillfälliga utskottet för uppföljning, som tog över efter undersökningskommittén, har avslutat sitt arbete och slutsatserna är graverande för kommissionen som sedan lång tid förfogade över allvarlig vetenskaplig information som påvisade de stora riskerna för att Creutzfeldt-Jakobs sjukdom kan överföras till människan. De senaste vetenskapliga arbetena har bara bekräftat denna analys och förslaget till slutlig resolution som lagts fram av Böge tar naturligtvis hänsyn till detta.
Kommissionen måste alltså kontrolleras noga: det är den första lärdom vi måste ta av denna smärtsamma affär. På detta område har parlamentet en berättigad roll att spela. Det borde f.ö. göra det med mycket större fasthet, och noggrant bekräfta de prioriteringar som alla måste göra Borde inte omsorgen om européernas hälsa självklart ha företräde framför de gamla ideologiska samförstånden som ännu inspirerar vissa av våra kolleger till en beklagansvärd självcensur? Skall man beslöja ansiktet inför kommissionens omfattande ansvar i BSE-frågan, under förevändning att i den delade federalismens namn skada trovärdigheten för den " objektiva allierade" som kommissionen skulle utgöra?
Denna parlamentets övervakning av kommissionen förefaller desto mer nödvändig då affären med galna kosjukan visat att europeiska tjänstemän är särskilt mottagliga för en viss typ av påtryckningar. För att inte riskera att sprida något som helst mörker över utvidgningen av den gemensamma marknaden, ratificieringen av Maastrichtfördraget eller inrättandet av den gemensamma valutan har de ägnat mindre uppmärksamhet åt den omsorg de borde ha prioriterat, den om konsumenternas hälsa.
För att utöva en noggrann kontroll över kommissionen behöver man inte, såsom kompromissresolutionen föreslagit och med vilken vi inte är överens på denna punkt, utvidga medbeslutandet till jordbruksutgifterna. Detta förslag är främmande för vår debatt. Instrumenten för en korrekt kontroll finns. Det räcker att ha mod att använda dem när kommissionens ansvar, såsom var fallet i detta ärende, är tydligt klarlagt.
Vi kan bara beklaga att endast 118 parlamentsledamöter följde förslaget som lämnades här i våras av Philippe de Villiers, genom att rösta för misstroendevotum mot kommissionen, till följd av de mycket allvarliga funktionsstörningar som uppdagades av parlamentets undersökningskommitté.
Vi skall ändå inte minska pressen. Det är anledningen till att vi via vår kollega des Places angivit att vi med största uppmärksamhet skall följa utvecklingen av detta ärende och att vi skall ifrågasätta kommissionens ansvar under sammanträdesperioden i november 1998, genom att lämna en ny misstroendeförklaring, om kommissionen inte till dess genomfört de nödvändiga reformerna.
Vi är glada att konstatera att Gruppen De gröna som inte stödde misstroendevotum i våras denna gång har följt förslaget. Denna vaksamma kontroll kommer att utövas till förmån för alla och göra det möjligt för parlamentet att för en gångs skull agera på ett välgrundat och effektivt sätt på ett område som verkligen ligger inom dess befogenheter.

Titley
Jag stöder dessa rapporter från parlamentets särskilda undersökningskommitté om BSE, eftersom jag anser att den har utfört ett utmärkt arbete för de människor, vilkas intressen vi skickats hit att företräda.
Tack vare påtryckningar från parlamentet har Europaparlamentets ledamöter nu tillgång till konfidentiella dokument, har övervakningen av livsmedelspolitiken nu skilts från andra delar av kommissionen, kommer nya lagar som skall säkerställa bättre kontroll av livsmedelskvaliteten att förslås, och har vi fått kommissionens stöd för ett ökat inflytande från denna valda kammares sida på jordbrukslagstiftningen.
Den sistnämnda punkten är en av de viktigaste saker som BSE-krisens tragiska berättelse har lett till. Om detta parlament varit mer involverat i, och haft mer kunskaper om, den tidigare jordbrukspolitiken så hade vi nu kunnat ha en mindre dyrbar gemensam jordbrukspolitik, liksom också en som tar konsumenternas intressen åtminstone på lika stort allvar som producenternas.
Det är skattebetalarnas pengar som finansierar EU: s jordbruk med sådana orimliga belopp - det är hög tid att deras intressen beaktas på skäligt sätt. Med tanke på de stora pengar de bidrar med så måste de åtminstone kunna förvänta sig säker mat att äta.
Betänkande: Menrad (A4-0354/97)
Gollnisch
Herr ordförande! Vi har röstat om ett betänkande om de anställdas delaktighet i beslut som berör dem. Men i Frankrike i dag har detta inte längre någon som helst betydelse. De officiella fackföreningarna som blir allt mindre representativa är bara till nytta för att låta förbjuda all konkurrens. Inom några dagar kommer valen till arbetsdomstolen med uppgift att lösa arbetskonflikter att äga rum. Samtliga arbetstagare, vare sig de är fackanslutna eller ej, är enligt lagen väljare och valbara.
Men verkligheten är en annan. Profitörerna i de officiella fackföreningarna vill förbjuda de kandidater de misstänker sympatiserar med Nationella fronten, som ändå är den största arbetarorganisationen i Frankrike, att kandidera. För att uppnå detta besparas inga ansträngningar, inget fusk, ingen falskhet. Minister Aubry bryter mot sina åtaganden genom en otrolig partiskhet: för att förlänga tiden för upphävande bakdaterar hennes kanslichef ett cirkulär som bryter mot bestämmelserna i författningssamlingen. Prefekten låter på nytt granska de oberoende listorna utan att kontrollera de övriga på samma sätt. Domstolarna fattar beslut utanför tidsfristen, utan att ens kalla svarande, och bryter mot konstitutionen, lagen och alla allmänna rättsliga principer.
Genom ett verkligt ämbetsbrott överskrider domstolen i Evry och domare Camille Lignières, vid domstolen i Bobigny sina befogenheter, dömer i sakfrågan, eliminerar kandidater på grund av politiska sympatier de tros ha, och allt på begäran av den kommunistiska fackföreningen CGT vars samtliga generalsekreterare sitter i det kommunistiska partiets partistyrelse. På trettio år har man aldrig sett ett sådant brott mot rätten, en sådan cynism eller en sådan arrogans.

Caudron
Det betänkande som vår kollega lägger fram är åtminstone betecknande för den kulturella mångfalden i Europa. Införandet av ett minimisystem för arbetstagarnas delaktighet är svårt. Man kan förvisso beklaga bristen på ambition i texten. Den är resultatet av två viktiga kulturella faktorer: språket och förhållandet mellan ledare och anställda vilket har historiska skäl.
Skillnaderna på relationsområdet är stora. Det här är inte rätt plats för att upprätta en förteckning och dela ut goda och dåliga betyg för respektive medlemsstat, åtminstone inte på det här stadiet. En sak förefaller mig ändå viktig: Europaparlamentets och unionens erkännande av förhandlingen och nödvändigheten av att fastställa grunderna som gör det möjligt för arbetstagarna att uttala sig.
Jag gör mig inte alltför stora illusioner: denna diskussion är laddad med ideologi. Jag är socialistisk parlamentariker och jag anser att arbetstagarnas delaktighet måste göra det möjligt att reglera och få den stora liberala marknaden som man påtvingar oss att ändra riktning. Jag skall upprepa mig, ännu en gång: globaliseringen av ekonomin måste göras med och för medborgarna som också är arbetstagare.
" Herrar ultraliberalismens korsriddare" : att öka arbetstagarnas betydelse och deras ansvar i produktionsprocessen går hand i hand med tillväxten. Det är för mig i dag f.ö. ett av villkoren för tillväxt. Ultraliberalismen " krossar" demokratin. Den åstadkommer fattigdom, såväl som rikedom för vissa. Och det är anledningen till att jag kommer att fortsätta att kämpa för värdigheten för arbetstagaren, medborgaren, mot pengarnas diktatur, som vill tvinga sig på alla, framförallt de svagaste!

Skinner
Labourpartiet i Europaparlamentets uttryckte sitt motstånd mot inslag i Menradbetänkandet om Davignonrapporten om europeiska system för arbetstagares delaktighet.
Vi betraktar de mekanismer som kräver obligatoriska hänskjutningsregler som ett oacceptabel inslag i denna annars frivilliga uppläggning av en europeiskt företagslagstiftning.
Vi har i det avseendet röstat emot punkt 9 (originaltexten) och ändringsförslag 40.a (nytt), som inför bestraffningsåtgärder.
Betänkande: Hernandez Mollar (A4-0353/97)
Ahlqvist och Wibe
Tre punkter i betänkandet har vi invändningar mot. I punkt 10 uppmanas medlemsstaterna generellt att minska den totala skattebördan för enskilda genom att lägga om en beskattning från arbete i riktning mot konsumtion inom områden såsom miljö och energi. Detta är ett alltför generellt och ogenomtänkt krav som vi inte kan ställa upp på.
Vidare ställs i punkt 23 generella krav på ökad flexibilitet på marknaden för varor och tjänster samt på arbetsmarknaden. Utan denna flexibilitet kommer inte de nuvarande nivåerna för socialskyddet att kunna vidmakthållas, hävdas det. Att ställa upp på ett sådant abstrakt krav hur som helst låter sig inte göras.
I punkt 24 understryks den sysselsättningsmässiga betydelsen av den monetära unionen. Det förhåller sig snarare tvärtom: EMU kommer att innebära hårda slag mot regioner som drabbas av tillbakagång och tvinga medborgare att bli mer mobila för att finna arbete.

Correia
Arbetslösheten och den sociala utslagningen är två av de största problem som medlemsstaterna i Europeiska unionen står inför och som snarast måste lösas, eftersom man ifrågasätter en av de stora pelare på vilka byggandet av det nya Europa och den ekonomiska och sociala sammanhållningen och solidariteten mellan medlemsstaterna vilar.
Det kapitel som nu införts i Amsterdamfördraget och som handlar om sysselsättningen utgör en viktig ram för fastställande av en mellan medlemsstaterna samordnad strategi för en hög sysselsättningsnivå. Men förutom detta införande i fördraget, är det viktigt att redan nu definiera konkreta och kvantitativa mål för praktisk tillämpning på europeisk, nationell och regional nivå och att regeringarna visar sin ansträngning att uppfylla detta, på samma sätt som man gjort med konvergenskriterierna.
Bland de många ändringsförslag som presenterats av ledamot Hernandez Molar registrerade jag med tacksamhet förslaget om territoriella sysselsättningspakter och den inbjudan som lämnats till kommissionen rörande prioritering av projekt i de perifera och ultraperifera regionerna och som syftar till att skapa varaktiga arbetstillfällen och införa de olika sociala delarna i ett helt system.
De autonoma regionerna Madeira och Azorerna är privilegierade regioner vad gäller främjade av lokala sysselsättningsinitiativ, framför allt inom turism, miljö, hantverk och tillfälliga arbeten. Framgången för dessa projekt är beroende av det finansiella stödet från strukturfonderna, på att det finns initiativ och innovativt tänkande.

Fourçans
Inför toppmötet i Luxemburg om sysselsättningen är jag på det hela taget nöjd med Mollars betänkande.
Jag håller med honom helt och hållet att tillväxten är ett nödvändigt villkor, men inte tillräckligt för att skapa sysselsättning i Europa. Den måste också åtföljas av strukturåtgärder som kan mjuka upp arbetsmarknaden.
Våra åtgärders framgångar kommer f.ö. att vara beroende av en ökad samordning mellan olika slags budgetpolitik, men också skattepolitik på europeisk nivå, vilka syftar till att så långt det är möjligt förebygga den snedvridna konkurrens som uppstår på grund av diskriminerande skatteåtgärder.
Jag instämmer i nödvändigheten att på arbetsmarknaden övergå från passiva åtgärder till aktiva för att gynna initiativkraft och kämpa mot arbetstagarnas bristande motivation, som också är en förklaring till våra höga arbetslöshetssiffror.
Däremot önskar jag mildra föredragandens yttranden på två punkter:
jag är positiv till en sänkning av skatten på arbete, men för att vara effektiv får en sådan åtgärd inte ta sig uttryck i att beskattningen överförs till andra områden såsom indirekt beskattning. Vi bör i det hänseendet minska de offentliga och sociala utgifterna i allmänhet för att inte öka på underskotten, -när det gäller målsättningarna för sysselsättningen förefaller det mig svårt att fastställa en parallell mellan kriterierna för ekonomisk konvergens och sysselsättningskriterierna. Skapande av sysselsättning kan inte mätas på samma sätt som minskning av budgetunderskott. Man kan däremot betrakta dessa uppgifter som referensuppgifter, vilket förenklar statistiska jämförelser i Europa.Bortsett från dessa två punkter kommer jag att rösta för Mollars betänkande.

Holm, Lindholm och Schörling
Betänkandet är för oss en besvikelse. Det är givetvis bra att man studerar hur man skall kunna skapa nya arbetstillfällen i EU-länderna, men tyvärr nämns det ingenting om att man också måste försöka förhindra att arbetstillfällen försvinner, framför allt inom den offentliga sektorn. Tyvärr innebär EU: s politik, genom målet med den ekonomiska och monetära unionen, att många arbetstillfällen avvecklas inom den offentliga sektorn, där många kvinnor arbetar. Betänkandet saknar helt en analys inom detta område.
Vi kan inte hålla med om punkterna 3, 4 och 24, som handlar om nödvändigheten att samordna den ekonomiska politiken på EU-nivå. Vi menar att detta inte är ett sätt att skapa fler arbetstillfällen, främst på grund av att bl.a. näringsstrukturen bland EU-länderna ser väldigt olika ut.
Givetvis finns det också delar i betänkandet som är positiva, bland annat uppmaningen att studera arbetslösheten bland ungdomar och komma med förslag som medlemsstaterna kan använda sig av för att åtgärda ungdomsarbetslösheten. Det är också viktigt med en skatteväxling som innebär att skatt på arbete blir lägre medan skatten på energi och råvaror blir högre, vilket de " gröna" partierna driver i medlemsstaterna. Också en arbetstidsförkortning är ett bra sätt att få ned arbetslösheten.

Lienemann
Jag avstår från att rösta om Mollars betänkande, eftersom det inte tar upp frågan om de makroekonomiska inriktningarna, vilka är avgörande för sysselsättningen.
Konvergenskriterierna är absoluta och hållbara villkor sedan stabilitetspakten och berövar Europa en nödvändig ekonomisk nysatsning som krävs för att minska massarbetslösheten. Sysselsättningen förblir slutresultatet av de val som i första hand är finansiella och monetaristiska. Centralbankernas farliga beslut nyligen att höja räntan vittnar tyvärr om det!
Betänkandet är inte tillräckligt offensivt när det gäller det brådskande i en europeisk tillväxtpolitik: tillväxt genom nysatsning på investeringar, genom att avsätta avsevärda europeiska anslag för att inrätta programmet för stora arbeten, vilket föreslogs av kommissionen redan 1993 och ännu inte har genomförts, tillväxt genom att på nytt satsa på konsumtion, våra länders akilleshäl, genom att revidera våra skattesystem och stödja lönepolitiken.
Inget är möjligt utan att kapitalrikedomar styrs om till arbete, utan europeisk beskattning av kapitalrörelser, utan sänkning av momsen för de viktigaste produkterna, inom vissa sysselsättningsskapande sektorer som har framtiden för sig.
Slutligen bekräftar inte betänkandet med tillräcklig kraft, vår vilja att sätta stopp för den pågående sociala avregleringen. Europa behöver verklig " social konvergens" , såsom den europeiska principen med en garanterad minimilön, fastställande av den lagliga arbetstiden till 35 timmar för år 2000, minskning av den maximala arbetstiden, etc. Konflikten med långtradarchaufförerna i Frankrike nyligen visar på riskerna med social dumping, och en öppen marknad utan gemensamma sociala normer.
Om toppmötet i Luxemburg inte fattar några beslut som är omedelbart operativa för sysselsättningen, lägsta godtagbara regler eller en pakt för nysatsning, kan inte Europa acceptera en automatisk övergång till euron. En monetär union utan en förstärkning av det politiska Europa och utan att det sociala Europa blir verklighet innebär en stor risk för framtiden: vi får ett utspätt Europa, oförmöget inför arbetslösheten, långt ifrån folkens ambitioner.
Betänkande: Izquierdo Collado (A4-0324/97)
Müller
Herr ordförande! Jag har röstat emot bibehållandet av en fond för regional samhörighet i detta betänkande, eftersom jag anser att - om vi har en valutaunionen den i januari 1999 - det inte längre kan rättfärdigas att man subventionerar länder som inte är med i valutaunionen. Jag tycker att det framför allt med hänsyn till den nödvändiga utvidgningen österut är viktigt att vi här sparar pengar som vi absolut behöver för utvidgningen österut, och dessa 3 miljarder ecu varje år kan mycket väl användas för utvidgningen österut. För övrigt anser jag det också vara en nackdel för de framtida nya medlemsstaterna från Central- och Östeuropa, om vi fortsätter att subventionera länder som inte är med i valutaunionen, medan samtidigt de framtida nya medlemsstaterna inte kommer i åtnjutande av denna fond för regional samhörighet. Därför har jag till skillnad från majoriteten i min grupp röstat mot detta ändringsförslag till bibehållande av en fond för regional samhörighet.

Pinel
Herr ordförande! Collados betänkande försöker formulera förslag som syftar till att förbättra den nuvarande gemenskapspolitiken till förmån för en större ekonomisk och social sammanhållning. Utan tvekan betonar detta betänkande med rätta behovet av att bevara additionalitetsprincipen, koncentrera gemenskapsinitiativen som hittills varit alltför utspridda, uppmärksamma de allt vanligare situationerna med fattigdom och utslagning, bättre värna om miljön och lämna mer stöd till de små och medelstora företagen. Det berör slutligen också problemet med förskingring av understöd.
Trots att vi är överens på dessa punkter får vi inte glömma att vi inte kan acceptera den krypande federalism som kännetecknar detta betänkande. Gruppen Oberoende för Nationernas Europa kan inte samtycka till den trosbekännelse som Collado reciterar inför den monetära unionens altare, vilken han bekräftar kan vara gynnsam för hela det europeiska territoriet, under förutsättning att den åtföljs av en nära ekonomisk samordning mellan medlemsstaterna. Ja vi motsätter oss varje form av avsteg som går mot en enda europeisk regering vilket man nu förbereder för oss genom detta ekonomiska synsätt. Och vi motsätter oss också all propaganda i den riktningen.
Betänkandet visar också i lika hög grad på viljan att uppmuntra samarbetet med de regionala och lokala myndigheterna för att förekomma nationerna. De enda verkliga motparterna till de europeiska institutionerna måste för oss bli medlemsstaterna, vilka beviljar dem berättigande.
Dessutom ger de ekonomiska förslagen i betänkandet ett obehagligt intryck av att man vill göra alla till lags, vilket innebär en tydlig motsättning mot den påstådda viljan att kämpa mot de olika åtgärdernas splittring. Inga mer anslag till städerna. Inga mer anslag till informationssamhället. Inga mer anslag till sammanhållningsfonden, etc. Man förstår då att budgetramarna som skissats upp av Agenda 2000 förefaller alltför blygsamma.
Gruppen I-EDN anser att man måste akta sig för all sammanblandning mellan gemensam politik och strukturpolitik och skulle uppskatta att gemenskapen koncentrerar sina finansiella ansträngningar till den gemensamma sammanhållningspolitiken, gemensam jordbrukspolitik och gemensam fiskeripolitik. Att den t.ex. undviker att splittra upp sig i stadsområdenas virrvarr där den skulle vara dömd att ineffektivt fördela anslagen mellan flera mottagare. Just nu kan vår grupp som ni förstår av alla dessa anledningar inte uttala sig på annat sätt än att rösta emot detta betänkande.

Karamanou
Herr ordförande! Jag skulle vilja förklara min röst gällande punkt 51, ändringsförslag 16, som gäller den politik som bör utövas avseende egeiska arkipelagens öar.
Jag röstade emot ändringsförslaget som lämnats in av Ephemidis eftersom frågan om politik till gagn för egeiska arkipelagens öar, om vilken vi alla naturligtvis är överens och som också anges i Amsterdamfördraget, återfinns på annan plats i Collados betänkande. Under inga förutsättningar betyder min röst att jag inte håller med om att en helhetlig politik från Europeiska unionens sida bör tillämpas, en politik vars syfte är att ge alla öar i Europeiska unionen lika möjligheter till utveckling, däribland naturligtvis egeiska arkipelagens öar, vilka har ett stort behov av speciellt stöd i syfte att ta del i det Europeiska enandet på lika villkor.

Ahlqvist och Wibe
Betänkandet är mycket innehållsrikt. Det ställer en rad mycket bra krav, men innehåller tyvärr också en del påståenden vars inställning vi ej delar. Framför allt tror vi absolut inte att den gemensamma valutan kommer att ge gynnsamma effekter för samtliga regioner inom EU.
Det som konstateras i förslaget till betänkande punkt E är viktigt, dvs. att trots att skillnaderna mellan medlemsstaterna har minskat så har inkomstskillnaderna mellan regionerna förblivit praktiskt taget oförändrade, samtidigt som skillnaderna i arbetslöshetsnivåer har ökat. Med detta resultat finns det all anledning att fråga sig vad allt arbete med sammanhållningspolitiken tjänar till.
Vi tror ej heller, som det sägs i betänkandets punkt 14, att en liberalisering av transport- och telekommunikationssektorn automatiskt kommer att innebära fördelar för konsumenter och företag. Avregleringar har oftast visat sig leda till att samhällets svaga drabbas hårdast.
Vi instämmer inte heller i betänkandets punkt 30 om att ta avstånd från alla försök till åternationalisering av strukturpolitiken. Tvärtom tror vi att mycket av regionalpolitiken kan förenklas om denna del återförs till medlemsstaterna.
Den viktigaste frågan för vår del gäller dock mål 6-områdets framtid. Det är att beklaga att betänkandet ej berört detta ämne. Vi kommer aldrig att göra avkall på att det nuvarande stödet till mål 6-området för arktiska och subarktiska regioner skall bibehållas på nuvarande nivå samt att kriterierna för dessa regioner blir oförändrade. Vi ber att få påpeka att stora utfästelser gjordes till den svenska Norrlandsregionen i samband med folkomröstningen. Dessa löften måste hållas.

Andersson, Hulthén, Lööw och Waidelich
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete med betänkandet. Vi vill med denna röstförklaring understryka betydelsen av att det även efter en förändring av strukturfonderna bibehålls stöd inom det område som i dag omfattas av mål 6-stödet. Vi vill också framhålla behovet av en djupgående översyn av de stöd som i dag ges till jordbruks- och fiskerisektorn.

Bernardini
Herr ordförande, mina kära kolleger! Den ekonomiska och sociala sammanhållningen innebär per definition att de rikaste länderna är solidariska med de fattigaste. Men vår kollegas utmärkta betänkande visar på brister på detta område, allvarliga brister inför Agenda 2000.
Även om skillnaderna i inkomst mellan medlemsstaterna förvisso minskat på tio år, har skillnaderna mellan regionerna varit fortsatt praktiskt taget oförändrade. Vad värre är, arbetslösheten har ökat från 17 till 22 % i de fattigaste regionerna. Vad måste man dra för slutsats av detta? Uppenbarligen en dålig samordning mellan en rad politikområden inom gemenskapen. Denna samordning är nödvändig om vi vill klara av den utmaning som utvidgningen innebär.
Agenda 2000 innehåller möjliga vägar: de måste diskuteras med berörda aktörer. Kom inte och säg att vi måste minska antalet mål i strukturfonderna, det skulle bara resultera i att regioner som är stödberättigade skulle undantas och skillnaderna skulle därmed bli ännu större. En uppmärksam och noggrann granskning av vad som görs i regionerna med de ekonomiska, politiska aktörerna - jag insisterar på detta - krävs för att vi tillsammans skall kunna finna lösningar.

Cellai
Under de senaste åren har man försökt uppnå ekonomisk och social sammanhållning tack vare en god projektplanering och en viss politisk vilja som gynnar en kontinuerlig utveckling av de europeiska regionerna. Trots detta har skillnaderna mellan regionerna inom Europeiska unionen och mellan de enskilda staterna blivit större. Skillnaden mellan de rikaste regionerna och de fattigaste har vuxit med cirka 7 procentenheter.
När man granskar de officiella dokumenten kan man utläsa en bristande sammanhållning och en brist på samordning av många gemenskapliga politiska initiativ med målet att stärka sammanhållningen. Man behöver säkra en större sammanhållning mellan regionalpolitiken och annan politik inom Europeiska unionen, för även om avsevärda finansiella initiativ bekostas inom området för strukturfonderna, står vi i en återvändsgränd: det är inte så att kvalitet uppstår ur kvantitet.
Framgången för den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken granskas inte bara i ljuset av de förverkligade infrastrukturerna utan även ekonomiska konvergens, utvecklingen av mänskliga resurser och produktivitet, samt arbetslöshetsstatistiken. Och under den sista tiden har man kontinuerligt förlorat mark i kampen mot arbetslösheten.
Det kan vara bra att erinra sig att sammanhållningspolitiken, som är inriktad på att gynna anpassningen av strukturellt svaga regioner, kompletterar den gemensamma marknaden och motbalanserar de negativa effekter som reglerna för en öppen marknad medför och försöker minska skillnaderna i inkomst mellan staterna. När de nya länderna träder in i Europeiska unionen som fullvärdiga medlemmar, kommer det dessutom att inom den finnas en skillnad i utveckling som är ännu större än den nuvarande - som inte är liten redan som den är - vilket utsätter den ekonomiska och sociala sammanhållningen för fara.
Det behövs ett närmare samarbete mellan parlamenten, regeringarna, kommissionärer och lokala organ, genom en större inblandning av regionerna och lokala partner för att avsevärt öka den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitikens effektivitet.
Utan ett samordnat handlande kommer Europeiska unionens ambitioner för det tjugoförsta århundradet att gå i stöpet, och unionen kommer att obevekligt börja gå i riktning mot fragmentering.
Att klara av utmaningen med sammanhållningen innebär att man låter en ny solidaritetstanke och en inomgemenskaplig enhet triumfera, utan vilken Europeiska unionen kommer att sjunka till rangen av en utsträckt fri handelszon.

Caudron
Jag delar i huvudsak vår kollegas oro. Innehållet i betänkandet är uppriktigt och konstruktivt. Kort sagt är det ett bra arbete.
Jag instämmer fullständigt i viljan att harmonisera de olika regionernas tekniska nivåer. Jag vågar hoppas att denna aspekt kommer att stödjas av Europaparlamentet och kommissionen. Betänkandets allmänna filosofi är god: det är nödvändigt att på nytt bekräfta Europeiska unionens uppgift att strukturanpassa medlemsstaternas regioner.
Unionens utvidgning måste, för att vara gynnsam, beakta dessa prioriteringar. Därför måste vi bibehålla och förstärka sammanhållningsfonden. Om vi koncentrerar oss alltför mycket på den inre marknaden och världsmarknaden förlorar vi den politiska dimensionen för denna konstruktion, som ligger grundarna så varmt om hjärtat.
Föredraganden kräver att man tar större hänsyn till de lokala myndigheterna vid genomförandet av de fastställda målsättningarna. Jag instämmer, i detta eftersom ett sådant partnerskap skulle medföra att de föreslagna åtgärderna bättre stämmer överens med de lokala aktörernas verklighet. Det skulle också säkerställa att Europeiska unionens engagemang i regioner med vitala behov blir synligare. Bilden av unionen skulle går stärkt och förbättrad ur det.
Om Europeiska unionen skall kunna vara stark inför de nya utmaningarna måste den vara enad och samstämmig. Om regioner halkar efter riskerar man en uppsplittring som skulle vara prejudicerande för framtiden.
Vi får inte förlora denna idé och denna nödvändighet ur sikte när vi studerar strukturfondernas förändring.

Donnay
Jag önskar förklara min röst avseende Collados betänkande, eftersom det gäller ett ämne som förefaller mig grundläggande för unionens framtid, nämligen den ekonomiska och sociala sammanhållningen.
Den första treårsrapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen gjorde det möjligt att peka på de fortsatt stora skillnaderna mellan Europeiska unionens femton medlemsländer, trots den erkänt effektiva strukturpolitik som bedrivits sedan flera år. Den betonar även den bristande samordning som kan föreligga mellan de olika slagen av gemenskapspolitik, när det gäller målet med sammanhållningspolitiken.
Collados betänkande nöjer sig inte med att analysera slutsatserna utan går längre, genom att på nytt placera den framtida reformen av strukturfonderna i centrum för de två stora utmaningarna de kommande åren, utvidgningen och den gemensamma valutan, och genom att utifrån detta utveckla ett antal rekommendationer för sammanhållningens framtid.
Jag har stött Collados betänkande eftersom jag precis som han är övertygad om att den ekonomiska och sociala sammanhållningen även i fortsättningen bör vara en av Europeiska unionens prioriterade satsningar och att avsevärda medel bör avsättas till detta. Det bör beaktas vid upprättandet av unionens framtida budgetplan, liksom vid fastställandet av annan gemenskapspolitik.
Även om särskild politik bedrivs enligt den ekonomiska och sociala sammanhållningen är det ändå nödvändigt att också utveckla en samverkan med samtliga övriga politikområden inom unionen. Vare sig det gäller politik inom forskning och utveckling, transport, kommunikationer eller konkurrens kan de alla bidra till att nå det sammanhållningsmål som fastställts av texten fördraget om unionen.
Strukturpolitiken är naturligtvis fortfarande det viktigaste instrumentet för sammanhållningen och den framtida reformen av den medför helt naturligt en rad förväntningar bland unionens aktörer. Collado utvecklar i sitt betänkande en rad prioriteringar som jag till fullo instämmer i.
Jag skall bara tillägga att det förefaller mig nödvändigt att Europeiska kommissionen snarast delger oss detaljerade och exakta förslag på området, när det gäller såväl definitionen av nya målsättningar som " phasing out" eller utvecklingen av partnerskapet, för att vi skall kunna granska dem så noggrant som de förtjänar och inte bara i all hast.

Hatzidakis
I omröstningen med namnupprop som avsåg GUE: s 16: e ändringsförslag (punkt 51) lade jag ned min röst, inte eftersom jag anser att egeiska arkipelagens öar inte bör få stöd. Tvärtom.
Jag anser dock att denna specifika paragraf rör artikel 227.2, i Amsterdamfördraget, vilken inte refererar till öarna i egeiska arkipelagen. Alltså vore vilken position parlamentet än intog på denna punkt helt utan mening.
För övrigt finns det en speciell hänvisning till öarna i punkt 52, där kommissionen uppmanas att vidta direkta åtgärder till gagn för öarnas invånare.

Lang
Vare sig uttalandena om goda avsikter som återfinns i detta betänkande eller uppmaningar till social sammanhållning kan dölja den fruktansvärda sociala verkligheten.
Skillnaderna mellan regionerna kvarstår tydligt, men det finns ännu allvarligare fakta: det allmänna tillståndet med socialt, ekonomiskt och demografiskt sönderfall för flertalet länder i unionen, till att börja med i Frankrike.
Den ekonomiska politiken med okontrollerad konkurrens och avreglering av våra marknader som inrättats av kommissionen, det kontinuerliga flödet av invandrare från länder utanför Europa och de enorma sociala kostnader som belastar arbetet gör att vårt land sjunker ned i en gigantisk sysselsättningskris och social kris. Arbetslöshet, osäkerhet, immigration, skatter, narkotika, förlorad identitet, demografiskt åldrande: denna verklighet gäller inte den sociala sammanhållningen utan det allmänna sociala sönderfallet.
Ni föreslår oss att fortsätta på samma väg genom att förstärka samma politik och mer generöst finansiera samma åtgärder. Men kommissionen är inne på fel spår. Det är en annan slags politik vi behöver och ett annat Europa för att inrätta gemenskapspreferensen, skydda våra marknader från social dumping och koloniserings-immigration, för att återupprätta säkerheten i våra städer, befria skattebetalarna från skattetrycket och garantera en verklig familjepolitik.
Ert Europa är ett misslyckande och en kris. Vi vill inte ha det!

Lindqvist
Trots satsningen på ekonomisk och social sammanhållning genom strukturfonderna, Sammanhållningsfonden, socialfonden etc., kvarstår i huvudsak orättvisorna i Europa mellan fattiga och rika, mellan dem som har och dem som inte har arbete samt mellan starka och svaga regioner. Kommissionens förslag att problemen kommer att lösas genom införandet av EMU och genom ytterligare ansträngningar på den inslagna vägen inger inte förtroende.
Det gör inte betänkandet heller som i stort sett förordar samma lösningar. En minskning av antalet målområden i strukturfonderna är motiverat, men det får under inga omständigheter gå ut över själva stödet som sådant. Förslaget att inkorporera mål 6-området i målområde 1 får inte innebära minskat regionalpolitiskt stöd för Sverige. Det är bra att strukturfonderna i ökad utsträckning används för att öka sysselsättningen. Att slå ihop mål 3 och mål 4 för att enbart satsa på omskolning och utbildning förefaller panikartat.

Ordföranden
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.35 och återupptogs kl. 15.00.)

Miller
Herr ordförande! En ordningsfråga. Jag skulle vilja göra kammaren uppmärksam på en incident som inträffade vid lunchtid i dag. Under omröstningen vid lunchtid hävdade en av ledamöterna av denna kammare, att vid översättningen av vissa ändringsförslag hade ett av ändringsförslagen blivit felaktigt översatt till engelska från den franska originalversionen. Han hävdade att texten skulle ha lytt " engelskt kött" i stället för " brittiskt kött" .
Får jag påpeka för denna kammare att jag här har ett exemplar av det ursprungliga ändringsförslaget, undertecknat av ledamoten ifråga, vilket mycket tydligt lyder " la viande britannique" , vilket tveklöst avser brittiskt kött. Ledamoten ifråga vilseförde denna kammare, och jag vill att protokollet skall korrigeras.

Amsterdamfördraget (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är fortsättning av diskussion av betänkande av Méndez de Vigo (A4-0347/97) för utskottet för institutionella frågor om Amsterdamfördraget.

Frischenschlager
Herr ordförande! Jag vill absolut tillstå för våra båda föredragande att Amsterdamfördraget har medfört fördelar och vidareutveckling. Men i det historiska perspektivet måste vi dock tillstå, att regeringarna, statscheferna från medlemsländerna, i det historiska perspektivet har misslyckats såtillvida, att de inte har åstadkommit att de femtons Europeiska union har blivit mer beslutsmässig, och de har inte uppnått att den har blivit kapabel till utvidgning. Det är det historiska fiaskot för regeringarna, inte för Europa, utan för regeringarna.
Det som nu hotar, och vad jag verkligen är rädd för, är ett mycket svårt dilemma, att å ena sidan den politiska situationen kan utvecklas så att det inte blir någon reform av institutionerna, och att å andra sidan utvidgningen skjuts upp, eller över huvud taget förklaras omöjlig, med hänvisning till att reformen av institutionerna saknas. Detta dilemma har Amsterdam lämnat efter sig. Det bör vi erkänna helt öppet.
Nu anser jag att följande är påbjudet: Den viktigaste punkten är att vi inte låter den politiska diskussionen om en reform av institutionerna somna in. Europaparlamentet måste tillsammans med de nationella parlamenten se till att det politiska trycket i riktning mot en reform av institutionerna behålls. Om vi inte åstadkommer det, då hotar faktiskt det som jag verkligen fruktar, att det varken kommer till någon utvidgning eller någon fördjupning av Europeiska unionen.
Orsaken till att vi har råkat in i dessa svårigheter ligger dock i att det i sanning inte finns någon verklig konsensus om målet för den europeiska integrationen. Detta är den verkliga orsaken till våra svårigheter. Vi måste engagera oss för att i våra hemländer offentligt stärka understödet för den politiska unionen, eftersom en huvuduppgift, men även den avgörande punkten, ligger där, om vi vill komma vidare med den europeiska integrationen.

Sjöstedt
Herr ordförande! Liksom majoriteten i min grupp kommer jag att rösta nej till det aktuella betänkandet och avråda medlemsländerna från att ratificera Amsterdamfördraget. Fördraget innebär att ännu fler befogenheter flyttas från de folkvalda i de nationella parlamenten till EU: s institutioner, institutioner som står under betydligt sämre demokratisk kontroll. Inte på något område flyttas besluten närmare medborgarna i medlemsländerna.
Det sker stora förändringar i dagens union jämfört med den union som Sverige blev medlem i för snart tre år sedan. Den gränskontroll som man då sade skulle vara kvar skall nu förbjudas, den vetorätt som vi skulle ha inom utrikespolitiken skall nu begränsas kraftigt, det tas nya steg mot det gemensamma försvar som man sade inte skulle bli verklighet, överstatligheten ökar och de små staternas inflytande minskar när Europaparlamentet ges ökad makt. Denna negativa utveckling uppvägs inte av de begränsade framsteg som också görs i fördraget inom områden som sysselsättning och öppenhet.
Jag vill speciellt peka på två punkter i betänkandet som jag inte kan godta. Det krävs att Europaparlamentet skall få samtyckesrätt i framtida fördragsförändringar. Det vore en avgörande förändring som skulle ändra unionens karaktär i riktning mot en stat. Om medlemsstaterna inte själva längre avgör fördragets utveckling, har de också tappat kontrollen över unionens färdriktning.
Det andra området är att det i betänkandet krävs nya stora institutionella förändringar som ett absolut villkor för en framtida utvidgning av EU. På detta sätt tas utvidgningen som " gisslan" , men det finns inget som säger att en utvidgning lyckas bättre för att de stora staternas dominans i EU ökas ytterligare genom att de ges fler röster i ministerrådet. Det finns inte heller något samband mellan överstatlighet och effektivitet inom EU. Det kanske tydligaste exemplet på det är att EU: s jordbrukspolitik som har varit överstatlig nästan längst av alla politiska områden är ett av de absolut mest ineffektiva.

Schörling
Herr ordförande! Méndez de Vigo och Tsatsos har lagt ned väldigt mycket arbete på detta betänkande, vilket vi får tacka för. Jag är dock förvånad över den vändning som behandlingen av Amsterdamfördraget har tagit. Från att fördraget har varit en väldigt stor besvikelse och att det har riktats en massiv kritik mot det, verkar nu en majoritet vara beredd att rösta för fördraget, trots att det inte har ändrats. Vi var överens och kritiken var massiv just på grund av bristen på öppenhet och insyn samt även vad gäller " sörjan" av överstatlighet, mellanstatlighet, protokoll osv. i tredje pelaren som gör att det är helt oöverskådligt, och att det faktiskt kan leda till rättsosäkerhet.
I början av debatten riktade sig Méndez de Vigo till de " goda européerna" och inte till dem som tänker rösta nej, dvs. till oss som inte vill ha någon federalism. Jag rekommenderar honom att åka runt i de olika medlemsländerna bland folken i Europa. De vill naturligtvis ha samarbete, men de vill inte underordna sig EU: s centralistiska och byråkratiska regelverk. Förståelsen för dessa stormaktsdrömmar och önskan om denna EU-federalism är väldigt svag bland medborgarna.
De verkligt goda européerna företräder ett folkligt förankrat och demokratiskt legitimt Europa. Vi vill att samarbetet skall gälla hela Europa, utan förbehåll, så att vi kan skapa en stabil fred och demokrati. Vi kommer att rösta nej och önska folkomröstningar i medlemsländerna.

Hager
Herr ordförande! Jag vill, fast jag annars på grund av tidsbrist principiellt brukar avstå från det, uttryckligen lyckönska föredragandena till deras arbete. Vi kommer visserligen inte att rösta för betänkandet, men det arbete som utförts måste dock enligt min åsikt verkligen framhävas.
I motiveringen visar betänkandet objektivt på fördelar och brister i fördragstexten på ett sätt, som lika gärna hade kunnat medföra det berömda " Nej, fastän" som det av föredraganden efter en mycket kontroversiell diskussion och på grund av politiska hänsyn valda " Ja, men" .
För oss frihetliga kommer utslaget " Nej, fastän" , vid sidan av de i dag hörda för och emot som återspeglar situationen i unionen med bristen på framsteg på det institutionella området. Och detta framför allt därför att vi där ser ett tecken på att regeringskonferensen har tangerat sina gränser, eftersom medborgarna under givna omständigheter inte är beredda att avstå ytterligare från sin suveränitet, och eftersom vi anser att man måste ta allvarligt på detta fenomen.

Fayot
Herr ordförande! I motsats till en rad kolleger har jag inte för avsikt att kritisera Amsterdamfördraget. Jag har en realistisk ståndpunkt. Det handlar här antagligen om den optimala kompromiss som medlemsstaterna i sitt nuvarande stadium av integrationsvilja kunnat uppnå. Vissa i kammaren har visat prov på en extrem frustration när det gäller unionens institutioner, så att det blivit stötestenen för ratificeringen av fördraget. Så ser inte jag det.
Det är sant att i de förhandlingar som ledde till Amsterdamfördraget gjorde vi alla det taktiska misstaget att vilja spara de institutionella frågorna till slutet, för att så att säga sätta dem inom parentes. Varför? För att dessa frågor ställer frågan om maktförhållanden mellan medlemsstaterna och eftersom de berör staternas själva existens. För de små förresten mycket mer än för de stora. Man får därför inte i vissa stora stater göra sig några illusioner om möjligheten med t.ex. en kommission begränsad till tio, där alla de stora staterna skulle vara representerade men bara ett fåtal av de små.
Jag kan alltså instämma i våra två kollegers krav i betänkandet på det institutionella planet. Jag måste emellertid tillägga att dessa krav oroar mig något, då de samtidigt är både precisa och vaga. Man säger t.ex. att en ny röstviktning krävs i rådet och att vi måste anpassa antalet kommissionsledamöter, men att jämlikheten mellan staterna skall bibehållas. Man känner tydligt här att varje ord är värt sin vikt i guld. Vi måste " anpassa antalet kommissionsledamöter" . Man säger inte att antalet skall minskas och man nämner ingen siffra. Jämlikheten mellan staterna skall bibehållas men bara den grundläggande jämlikheten. Skulle det då finnas en mindre grundläggande jämlikhet?
Avslutningsvis, herr ordförande, även om vi är överens om jämlikhet mellan alla medlemsstater utgår jag från att varje form av ledningsgrupp med de stora staterna avslås och att unionen fortsätter att vara en demokratisk enhet där varje medlemsstat har möjlighet att göra sin röst hörd och vara delaktig i gemenskapens befogenheter.

Anastassopoulos
Bedömningen är mer allmän, herr ordförande. Amsterdamfördraget skulle kunna anses vara en överenskommelse med många små steg, det påbjuds att beskriva de flesta som positiva. Dock uteblev de grundläggande reformer som tiderna kräver. Den Europeiska unionen stärktes inte institutionellt, inte ens inför en ny omgång av utvidgningar som inte bör hänvisas till kalendrarna. Den gemensamma utrikespolitiken kvarstod bland önskningarna och försvarspolitiken är i händerna på ett NATO som inte är uteslutande europeiskt, och i vilket Europa inte spelar huvudrollen. De stora ambitionerna stötte emot nekan och skepticism hos dem som inte upphört att sätta upp Europas gradvisa förändring till ett vidare frihandelsområde som målsättning. I skuggan av övergången till den Ekonomiska och monetära unionens tredje etapp och euron tilläts inga nya språng. De flesta europeiska regeringarna kände inte kraften att fortsätta, också på det institutionella området, in i ett Europa som fortsätter att piskas av arbetslöshet och som ännu inte stabiliserat sin ekonomiska uppgång.
I denna mening kan Amsterdamfördraget anses vara en halvfärdig överenskommelse. De svagheter som angivits bör dock inte leda oss till uppgivenhet och till ett fördömande av fördraget, inte heller till ett undervärderande av dess fördelar. De steg som gjorts må vara begränsade. Men de var många och i rätt riktning. De bidrog till öppenheten, till ett mer socialt och mer gemensamt Europa, som mer och mer försöker närma sig sina medborgare, förenklandet av procedurer kring beslutsfattandet, ett mer demokratiskt Europa, med Europaparlamentets stärkta roll och där balansen mellan små och stora länder i stort sett är oförändrad.
Analysen av fördragets beståndsdelar, vilken Méndez de Vigo och professor Dimitris Tsatsos förverkligade med framgång och efter hårt och mödosamt arbete, lämnar inga tvivel om slutsatsen. Trots sina svagheter är fördraget värt att ratificeras, herr ordförande, och representanterna för de femton medlemsstaternas regeringar kom till samma slutsats i sitt möte med vårt utskott, även om de kom från olika politiska läger.
Den kritiska frågan rör nu nästa steg. Den mellanstatliga metoden för fördragsrevision har nu nått sin gräns och de föredragande föreslår ett annat tillvägagångssätt, med ett förslag från kommissionen och med en politisk dialog med de nationella parlamenten. Det är redan bråttom, herr ordförande, att utan uppskov fortsätta mot denna dialog. Ty nya utvidgningar utan fördjupning vore farliga att förverkliga. Fördjupning utan respekt för stora och små länders lika värde vore fel att våga sig på. Balanserna behöver behållas, ty de påbjuds också av den allmänna opinionen, men också av den Europeiska unionens egen filosofi.

Cardona
Herr ordförande, kära kolleger! Varje gång vi här i Europaparlamentet eller på någon annan plats diskuterar Europa, har debatten gällt vart vi är på väg och framför allt vart vi vill gå. Vi avviker inte heller i dag från denna regel.
Det ögonblick Europeiska unionens framtid omdefinieras kan vi bekräfta att dess ledare drar sig tillbaka till de stora politiska frågorna. De grundläggande humanistiska principerna, som t.ex. välståndet och livskvaliteten som är kopplade därtill, det strikta försvaret av demokratin och insynen i institutionerna, men också medborgarnas i de olika medlemsstaterna delaktighet i byggandet av Europa, är de stora värden som möjliggör en förstärkning och, ännu viktigare, gör att man inte glömmer varför Europeiska unionen skapades. Att komma i håg att en förstärkning av det politiska samarbetet alltså är ett måste, som vi inte kan låta passera, att bekräfta att dess legitima grund fastställde den strikta respekten för mångfalden bland de olika människor som utgör unionen blir då ett kännetecken som vi bör upprätthålla.
Det politiska samarbetet mellan medlemsstaterna bör stärkas genom ett effektivt deltagande från samtliga medborgare. Alla säger detta, och det är bra. Vad få säger är emellertid att Europa inte får bli ett tvång, utan i stället bör bli antaget, älskat och önskat.
Detta föreslås i Méndez de Vigos och Tsatsos betänkande om Amsterdamfördraget, och jag tar tillfället i akt att gratulera författarna för den tekniska kvalitet och den kreativitet man visat, i ett betänkande som, trots att det är rimligare än många andra, inte svarar på de grundläggande frågeställningar som bekymrar oss. Det innehåller positiva saker, som t.ex. erkännandet av att Europeiska unionen är en union av stater. Dessa stater är jämbördiga, utan att man undanröjer de institutionella följder som detta leder till. Detta eftersom man, om man pressar fram reformeringen av institutionerna innan den formella tidsfristen för anslutningen av de 16 kandidatländerna till Europeiska unionen, glömmer, eller kanske inte, att uttala sig i en fråga som för oss faktiskt är väsentlig. Till sist, vilken institutionell reform?
Å andra sidan försvarar betänkandet ratificeringen av Amsterdamfördraget. Det är diskutabelt om man på institutionell nivå kan rekommendera detta för medlemsstaterna, och alltså politiskt legitimera att man gör det. Enligt min åsikt undlåter man i detta betänkande att behandla frågan om konstituerande befogenhet i Europa, och det är detta som borde vara värt att behandla, och jag är alltid tillgänglig för att göra det.

Haarder
Herr ordförande! Jag är som mina liberala kolleger för förhandlingsresultatet i Amsterdam, för det rymmer en rad mindre förbättringar vad avser närhetsprincipen, miljö och förenklad och demokratisk beslutsprocess. Men det viktigaste som historien kommer att minnas oss för är inte fördraget utan det som det banar väg för. Utvidgningen med de nya demokratierna i öst är vår generations historiska möjlighet för att säkra fred, demokrati och välstånd för de kommande generationerna i Europa. Det är ju det som var syftet med hela det europeiska samarbetet. Det är långt viktigare än frågan om huruvida fördraget skulle ha kunnat vara bättre på några punkter. Jag håller med om att vi med 20 eller 25 medlemsstater bör gå över till majoritetsbeslut på fler områden, för att unionen skall kunna lösa sina kärnuppgifter på ett effektivt sätt. Men jag håller inte med föredragandena och det institutionella utskottet när de hotar med att säga nej till varje sorts utvidgning, om det inte blir fler majoritetsbeslut. Föreställ er att fem länder är redo för medlemskap år 2002. Skulle då detta parlament säga nej till dem och ta dem som gisslan för att vi är sura på rådet? Skulle vi verkligen i denna strid med rådet ta de nya unga demokratierna som gisslan? Jag skulle gärna vilja fråga representanten för rådet vad de säger om punkt 15 och 16 i betänkandet av Tsatsos och de Vigos, och jag vill be representanten för rådet att upprepa vad deras statsminister Jean-Claude Juncker har sagt. Han har tagit klart avstånd från Frankrikes, Belgiens och Italiens förklaring. Dessa tre länder har naturligtvis rätt att ha en egen åsikt och arbeta för den, men - och nu kommer det avgörande - om parlamentet går in och stoppar utvidgningen, om de tolv länderna rättar sig efter dessa tre länder, så kommer historien att döma detta parlament. Det uppvisar helt enkelt brist på historiskt perspektiv, brist på känsla för proportioner. Därför kära kolleger, rösta mot sista delen av punkt 15 och mot ett par ord i början av punkt 16.

Paasilinna
Herr ordförande, kära kolleger! Jag tackar föredragandena för gott arbete. Jag ber om stöd för ett ändringsförslag som författarna av betänkandet har godkänt. Där jämställs den för nya medlemsstater livsviktiga allianstillhörigheten med alliansfrihet, för övrigt för första gången i ett dokument av detta slag. Utskottet röstade ner ändringen, men på mitt initiativ kunde den tas upp vid plenum såsom hela socialistgruppens ändringsförslag nummer 18.
Parlamentets ställning som lagstiftare har stärkts i och med att medbeslutandeförfarandet har utvidgats. Unionen blir mer demokratisk, och det är bra. Men den så kallade globaliseringen har inneburit en förändring i motsatt riktning. Makten distanseras, men övervakar. De övernationella marknadskrafterna behöver oss för balansens skull. Var dröjer sådana beslut?
Medborgarnas möjligheter att påverka och få tillgång till information måste öka, för ju större unionen är, desto öppnare måste den också vara. De reformer av olika organ som man åstadkommit i Amsterdam ger dock ingen beredskap för en utvidgning. Därför behöver vi en ny mellanstatlig regeringskonferens, annars kvävs vi av denna situation. En segelbåt som blir bredare, men inte djupare, hålls knappast på rätt köl. Det viktigaste är att utvidga området av fred och stabilitet.
Den nya viktningen av rösterna i rådet som planeras i Amsterdamfördraget måste genomföras ytterst försiktigt och så att de små medlemsstaternas röst respekteras. När antalet ledamöter i parlamentet ändras, gäller det också att komma ihåg att även de små medlemsstaterna behöver en tillräcklig parlamentarisk representation eftersom solidaritet är unionens viktigaste princip.
En enhetlig stadga för parlamentsledamöterna har man inte fått till stånd i Amsterdam. Jag har föreslagit parlamentet att alla ledamöter skall få samma lön och till exempel reseersättning bara enligt de faktiska kostnaderna.

Castagnetti
Herr ordförande! Även jag vill uttrycka min djupa uppskattning av det arbete som har utförts av Méndez de Vigo och Tsatsos. Man kan inte låta bli att godkänna deras betänkande och därmed fördraget: varje litet steg framåt, även om det är litet, är emellertid alltid ett framsteg och därför förtjänar detta uppskattning.
Vidare bör vi som Europaparlament rikta granskningen mot de nationella parlamenten, för det skulle vara mycket allvarligt om de nationella parlamenten inte godkände fördraget under loppet av ratificeringen. Vi måste även gynna processen med större samhörighet med ett framtidsperspektiv med större integration av de stater som redan hör till Europeiska unionen och som inte ännu har trätt in i den monetära unionen, å andra sidan måste vi erbjuda de länder som kandiderar för inträde i Europeiska unionen bilden av en avsiktsenhet som verkligen är effektiv inom hela unionen.
Av dessa skäl förordar jag fördraget, men vi kan inte tiga med vår besvikelse över de otillräckliga innovationerna på det institutionella planet. Det är inte en romantisk förvillelse som har skapats av en abstrakt och idealistisk europeiserande kultur: det är en politisk besvikelse, och därför konkret och realistisk, inte så att Europaparlamentet hade önskat att regeringskonferensen skulle godkänna institutionella innovationer som just avsåg funktion, prerogativ, rådets, kommissionens och själva parlamentets sammansättning, som till stor del inte genomfördes utan även för att vi vet att Europeiska unionen utan dessa institutionella reformer verkligen riskerar en tillbakagång, rentav en kollaps. Det som inte gjordes i Amsterdam måste göras med det snaraste. Det som inte gjordes i Amsterdam av politiska skäl, som vi lätt kan inse, bör göras först, absolut före varje konkret utvidgning. Det som inte gjordes kan alltså rättfärdigas av den tekniska, tidsmässiga och politiska omöjligheten som registrerades i Amsterdam, men det kan aldrig förvandlas till ett mentalt villkor för att uppnå en utvidgning eller i motsatt fall för att utnyttja utvidgningen till att göra den politiska unionen mindre effektiv och tömma dess krafter.
Men det handlar inte enbart om utvidgningen: den monetära unionen påkallar en snabb institutionell reform, institutionaliseringen av en politisk regering inom Europeiska unionen som skulle vara en effektiv sådan. Den monetära unionen medför en absorption hos gemenskapen av ganska betydande delar av den nationella suveräniteten som inte kan förvaltas med effektivitet, opartiskhet, transparens och deltagande, och detta kan vi inte låtsas vara okunniga om.
Nu bör vi som Europaparlament tydligt säga att antingen utvidgningen eller den monetära unionens födelse, eller målet med en större integration av Europeiska unionen kräver genomförandet av den institutionella reform som bara såg sin början i Amsterdam.

Dybkjær
Herr ordförande! Utvidgningen är nu EU: s viktigaste uppgift, och man får inte lägga hinder i vägen för det, genom att ställa absoluta krav på reformer för en utvidgning. Genom att göra det skapas osäkerhet om Europas utveckling med stor risk för inbördeskrig. Det är därför som jag inte kan rösta för delar av punkt 15 och 16. Jag är däremot glad för punkt 20 om ett fortsatt förstärkt samarbete med de nationella parlamenten, och jag skulle gärna vilja uppmana institutionsutskottet att gå vidare med det i syfte att skapa visionen om det framtida samarbetet i Europa. Amsterdamfördraget är inte perfekt, för vi människor är inte perfekta. Vi är inte heller överens om alla svar på livets och vardagens frågor. Vi har olika traditioner, kulturer, livsvillkor och problem, och därför är Amsterdam fördraget en kompromiss. Det är ofullständigt, men det är en bra grund för freden i Europa. Därför röstar jag ja till utskottets betänkande, som är en signal om att ett ja till ratificering är det viktigaste.

Corbett
Herr ordförande! Amsterdamfördraget uppfyller helt uppenbart långtifrån alla detta parlaments förhoppningar, vilket påpekats av många talare under denna debatt. Men det val vi står inför i dag är inte mellan Amsterdamfördraget och ett idealiskt fördrag som vi hade velat. Det är valet mellan Amsterdamfördraget och de gällande föredragen som de nu ser ut. Gör man den jämförelsen så innehåller Amsterdamfördraget ett dussin eller fler betydande steg framåt, även om det är bristfälligt vad en stor fråga beträffar, nämligen förberedelserna för en större union.
Jag tänker inte gå igenom alla förbättringarna. De har redan åsyftats. Jag skall bara nämna några av de viktigare: det sociala protokollet; de nya möjligheter sysselsättningskapitlet ger; de förbättrade bestämmelserna om folkhälsa, konsumentskydd och miljöpolitik; integreringen av en del av den tredje pelaren i den första pelaren; det förbättrade skyddet av mänskliga rättigheter och det förfarande som införs, för första gången, för att ta itu med en medlemsstat som upphör att vara demokratisk, om detta någonsin skulle inträffa; de förbättrade bestämmelserna om öppenhet; och, framför allt, utökandet av detta parlaments befogenheter, såväl vad gäller omfattningen av medbeslutandeförfarandet som vad gäller de förfaringsmässiga förändringarna, vilka är exakt de vi ville ha.
Det är intressant att notera att ingen av dessa ändringar hade kommit till stånd - inte en enda av dem - om inte Förenade kungariket hade bytt regering den 1 maj. Det är också intressant att notera att många av dem, i synnerhet de som rör parlamentet, sannerligen underlättades till följd av Guigous och Broks arbete, som representerade oss i regeringskonferensen.
Med detta sagt så misslyckas emellertid det nya fördraget med att sörja för funktionerna för en utvidgning av unionen. Europeiska rådet själv bekräftade det i ett protokoll det bifogade fördraget. Detta sörjer för och nödvändiggör ytterligare institutionella reformer. Jag anser att denna reform framför allt måste innefatta frågan om utökning av kvalificerad majoritet i stället för enhällighet.
Till skillnad mot Haarder så tror inte jag att detta behov av reformering kommer att bromsa utvidgningen - långt därifrån. Det finns tid för att komma överens om dessa reformer och att ratificera dem tillsammans med utvidgningen som ett gemensamt paket, kanske till och med i samma fördrag i sinom tid, vilket skulle göra ratificeringen enklare i vissa länder och naturligtvis också kräva Europaparlamentets samtycke, eftersom vi samtycker till anslutningar. Det finns tid till det. Det måste göras. Vi måste lägga samman de två processerna och se till att utvidgningen genomförs med de nödvändiga institutionella förändringarna.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Jag anser att det i ljuset av de anföranden som har hållits under denna debatt är tillåtet att fråga sig om vi pratar om samma fördrag. För några kolleger är Amsterdamfördraget ett våldsamt fiasko. För andra är det en triumf för pragmatismen över utopin. Och detta är enligt min åsikt det mest signifikativa för fördraget, dess ambivalenta karaktär.
De som har velat ge högsta prioritet åt det institutionella kapitlet har klagat över dess otillräcklighet och jag delar denna åsikt. De som har lagt tonvikten på de ekonomiska aspekterna har visat sin tillfredsställelse över den impuls som fördraget har gett den Ekonomiska och monetära unionen och för det stora antal innovativa aspekter det inför och även jag delar denna.
Enligt min mening har föredragandena lyckats övervinna denna svårighet med en intellektuell stringens och utan att vare sig framhäva ljuspunkterna eller dölja baksidorna.
Men fastän denna välavvägda inriktning är viktig, är det viktigaste att betänkandet beaktar tre kompletterande perspektiv:
Det förflutna, eftersom Amsterdamfördraget redan hör till det förflutna. Men betänkandet begränsas inte till en enkel berättande framställning av händelser då förståelsen av verkligheten som fördraget representerar bara kan tolkas i egenskap av de historiska skäl som går tillbaka på ursprunget till den europeiska integrationen.
Det nuvarande, då historien inte skapas enbart genom att räkna med det förflutna, utan det är också nödvändigt att känna till utgångspunkten.
Och framför allt framtidsperspektivet, för om man inte vet vart man är på väg, förstår man varken vägen, som Méndez de Vigo talade om i förmiddags, eller utgångspunkten.
Föredragandena har varit klara över, och jag tycker att de har uttryckt det på ett solklart sätt i motiveringsdelen, vad Europeiska unionen har varit, vad den är och vad den kan bli i ljuset av de möjligheter som fördraget åstadkommer, och framför allt vad den borde bli.
Därför finns det ett ofrånkomligt krav och det är att byta metod. Detta är, enligt min mening, den viktiga aspekt som detta betänkande bidrar med, en blinkning mot framtiden. Därför placerar sig betänkandet i ett tidsenligt perspektiv, men i tid för vad? För att de dåliga saker vi beklagar oss över inte skall ha inträffat? Nej. Vi är i tid för att de skall kunna upphöra. Och för detta finns två inställningar: den att fortsätta tvista om hur många änglar som ryms på en knappnålsspets, eller, vilket är samma sak, om Amsterdamfördraget är bra eller dåligt, vilket inte förändrar någonting; eller den att ratificera fördraget, tillämpa det och sätta igång och arbeta för att förändra och förbättra en verklighet som vi inte är nöjda med.

Lucas Pires
Herr ordförande, mina damer och herrar! Gratulationer till föredragandena Méndez de Vigo och Tsatsos. Kvaliteten på deras arbete stärker trovärdigheten för Europaparlamentet vad gäller gemenskapsbefogenheterna.
Det är sant att vi förväntade oss ett Maastricht 2 av Amsterdam och bara fick Maastricht 1 ½. Amsterdam bör därför jämföras med Maastricht, inte som något idealiskt styrmedel, som vår kollega Corbett just sagt. Det europeiska byggande är som en kedja av insatser, det är inte en skänk från ovan. I övrigt skulle det vara illusoriskt att tänka sig att det är rätten som skapar historien. I bästa fall har vi dess bror och i sämsta fall dess avbild.
Om vi tittar noga så är Agenda 2000 lika kort som Amsterdam. Och den första utvidgningen med fem länder mäts med samma måttstock. Amsterdam går alltså i samma takt som den historiska processionen. Det är klart att den institutionella reformeringen ökar så sakta, men det man gjorde där gjordes i rätt riktning: förstärkning av medbeslutandet i Europaparlamentet och den demokratiska legitimiteten för kommissionens ordförande. Nu är det förstärkningen av axeln kommission/parlament som är på gång i den verkliga europeiceringen och genom demokratiseringen av unionen som den åter kan hitta sina medborgare.
Frågan om antalet kommissionärer och röstviktningen i rådet är samtidigt mindre viktig när det gäller att lösa problemen med ett nytt och utökat Europa, eftersom man ändrar i den europeiska byggnadsmodellen i sin helhet, utan tillräcklig debatt eller uttryckligt medgivande från väljarna, som om man smög sig in genom bakdörren.
Vi har till och med tid i samband med den gemensamma valutan att tänka på den verkliga institutionella reformeringen. Det är också på grund av att det inte pågår två revolutioner samtidigt som den som pågår just nu handlar om den gemensamma valutan. Det finns alltså tvivel om huruvida den första frågan, som i dag är på föredragningslistan, den institutionella frågan, till syvende och sist inte beror på själva modellen för regeringskonferensen, på fördelningen av befogenheter mellan unionen och staterna. Den institutionella reformeringen kan bara ta denna första plats inom en ram där Europaparlamentets medbestämmande också spelar en roll vid revideringen av fördragen. Det är därför jag instämmer med föredragandena och deras förslag om ett nytt sätt att revidera fördragen, med större deltagande från Europaparlamentet.

Duhamel
Herr ordförande, kära kolleger! Vi sade redan i juni att resultaten från Amsterdam inte är tillräckliga. Det konstateras här, naturligtvis, men även på andra håll.
Har vi gett fördraget en tillräcklig chans? Kanske inte? Men även om det värsta inte alltid är säkert är den kritiska klarsynen fortfarande en bra rådgivare. Våra ambitioner för den Europeiska unionen begränsas inte till en rad nationella intressen, en mindre gemensam nämnare som det skulle vara lämpligt att acceptera. Det är ändå bäst att fördraget ratificeras. Vi föredrar ett litet " inte mycket" framför ett " inget alls" .
Jag känner till en rad kolleger och vänner som i dag kommer att rösta emot, men som skulle rösta för om de var nationella parlamentsledamöter. Rent intellektuellt förstår läraren i mig, vilket jag fortfarande är, denna subtilitet. Politiskt förkastas den av den europaparlamentariker jag nu blivit.
Efter lång och djupgående möda har Tsatsos och Méndez de Vigo sett kraven öka från alla håll. Konsensus har uppnåtts på fyra grundläggande punkter. Oavsett utvärderingen av Amsterdam återstår den institutionella reformen att genomföra. Den krävs före varje utvidgning, den måste inledas redan nu och den måste göras på ett annat sätt.
Låt oss då övergå till framtiden. Låt oss be också de övriga att tänka på framtiden. Vårt parlament har sagt det och betonar det i dag ännu starkare. Kommissionen har hört det, skall övergå till handling och säger sig vara redo för det denna förmiddag. Regeringar har svarat. Nu är det rådet som måste lyssna och föra meddelandet vidare, göra tecken till oss och till medborgarna vid toppmötet i Luxemburg för att säga att de har förstått och att de skall sätta igång med uppgiften.
Vi skulle ha kunnat anta en mer radikal ståndpunkt med tanke på hur stora våra förväntningar var och hur besvikna vi blev, nästan sårade, av att se hur den europeiska idén i Amsterdam föreföll ha lagts åt sidan.
Vi förväntar oss av toppmötet i Luxemburg att stats- och regeringscheferna tar sig samman för att ge Europa en riktning, för att säga åt medborgarna att de vet vart de går, och framförallt att de har lust att gå dit tillsammans.
Låt oss lyssna till René Char, som om han vände sig till parlamentet, i dag och i morgon, som om han sade oss det han har skrivit: " ta hand om din lycka, gå mot din risk, de kommer att vänja sig när de ser på dig" .

Cederschiöld
Herr ordförande! Först blommor till Méndez de Vigo och Tsasos, " mentala och muntliga" blommor för ett väl utfört arbete. Debatten har visat att besluten i Amsterdam var för kortsiktiga, varför jag nu inte tänker gå in på de generella institutionella frågorna, utan direkt på det område som jag som suiveur har bevakat och ställa den centrala frågan där.
Har unionen nu fått ett system för beslutsfattande som håller för att stärka arbetet inom det rättsliga och inrikes området? Det finns ett antal framsteg, men räcker de för att klara de frågor som vi har framför oss? Europa står inför stora utmaningar som kommer att kräva ett starkt rättsligt samarbete. Det handlar exempelvis om flyktingströmmar. Vi ser ojämnt fördelade bördor bland EU: s medlemsstater. Vi har dessutom redan 200 ryska maffiaorganisationer som har börjat verka inom unionens gränser, och narkotikasyndikaten omsätter mångmiljardbelopp i unionen.
Finns det nu tillräckligt smidiga beslutsformer för de nödvändiga beslut som unionen måste klara att ta om vi skall kunna försvara oss mot de kriminella nätverk som verkar med högsta ekonomiska, juridiska och högteknologiska kompetens? Kampen mot narkotikasmuggling, handel med människor samt bidragsbedrägerier kräver både europeisk och global samordning. En sådan samordning kunde ha gynnats av en mer effektiv beslutsordning.
Unionen måste skapa sig en tydligare profil och en skarpare europeisk identitet för att ge våra samordnade insatser större effekt på den internationella utvecklingen. Kravet på konsensus visar att insikten om vad som behövs sprids för långsamt. Det kommer att behövas förstärkt samarbete och snabbare beslut.
Gemensam initiativrätt mellan medlemsstaterna och kommissionen krävs under en övergångsperiod. Det borde kunna bidra till att medlemsstaterna tar ett större europeiskt ansvar och uppvärderar medborgarnas europeiska intressen. Den tidsfrist på fem år som har förts in i första pelaren för kvalificerad majoritet i rättsliga frågor är ganska orimlig, inte minst eftersom polis och större delen av rättsfrågorna ligger kvar i den mellanstatliga tredje pelaren.
Ur utvidgningsperspektiv är övergångsperioden på fem år innan ett nytt beslut till kvalificerad majoritet kan tas riskfyllt. Detta ligger mig väldigt varmt om hjärtat, eftersom jag är rädd för att det kan försena utvidgningen. Jag är därför tacksam för att betänkandet tar upp detta. En omprioritering måste bli aktuell före femårsperiodens utgång. Om Amsterdams beslut får svårt att leverera, dvs. inte levererar den säkerhet som medborgarna förväntar sig, då riskerar man att förlora det folkliga stödet.
Jag vill avsluta med att understryka att medborgarna måste känna en europeisk identitet som medvetandegör vår europeiska intressegemenskap. Det är den som är den yttersta grunden för den folkvilja som kan driva fram de nödvändiga reformerna.
Ille faciet, sade kung Karl IX om sin son Gustav Adolf, han skall göra det. Det gällde den tidens utvidgning i Östersjön. Det räcker emellertid inte att göra som man gjorde på 1600-talet, dvs. hoppas på den yngre generationen. Det handlar inte om vad andra skall göra sedan, utan om vad vi skall göra nu!

Spiers
Herr ordförande! Jag vill gratulera föredragandena till deras betänkande. Amsterdamfördraget är mycket anspråkslöst, och det skall vi vara glada för. Icke förty så innehåller det många bra saker. För detta parlament så innehåller det ökade befogenheter, som kommer att öka EU: s demokrati och effektivitet. För mitt land ger det en säker rättslig grund för bibehållandet av våra gränskontroller, utan att därmed motverka önskemålen hos andra EU-medlemmar. Och även om jag måste tillstå att det inte varit det ständiga föremålet för diskussioner i vartenda gathörn, så innehåller det mycket som är relevant för EU: s medborgare. Sysselsättningskapitlet, antidiskrimineringsbestämmelserna, det nya protokollet om djurens välbefinnande, Förenade kungarikets anslutning till det sociala protokollet är alla saker som är relevanta för medborgarna.
Det innehåller naturligtvis inte allting som folk skulle vilja. I själva verket är det inte som någon skulle ha skrivit det. Det är uppenbarligen en kompromiss, som varje fördrag av detta slag måste vara. Corbett har nämnt dess brister med avseende på utvidgningen. Jag hade velat ha mer viss reformering av artiklarna 38-43 om jordbrukspolitiken, som tveklöst är verkligt förlegade. Men på det hela taget så är fördraget ett bra sådant, och det beror till en del på att det erkänner, vilket några av dem som bidragit till denna debatt inte gjort, de rätt så modesta förväntningarna hos de flesta EU-medborgarna när det gäller tillväxten av de europeiska makten.
Vissa ledamöter av denna kammare kan känna frustration över den långsamma takten och de bristande visionerna hos EU-medlemmarnas regeringar, men det är dessa regeringar som måste få det fördrag de väljer att godta i sina nationella parlament och godta i de folkomröstningar som krävs i deras länder. Bourlanges - som nu är här - sade: "Diplomaterna har misslyckats. Medborgarna måste ta över" . Personligen så är jag inte så säker på att vi, om vi hade ett Europa som formats av medborgarna, hade haft ett som uppfyllde Bourlanges eller en majoritets av denna kammare förhoppningar. Det är därför som jag är tveksam till att sluta använda regeringskonferenser som ett sätt att utarbeta fördrag, vilket flera i denna kammare tagit upp.

Dury
Herr ordförande! Jag tackar mina kolleger för detta betänkande som förefaller mig mycket bra eftersom det enligt min uppfattning är ett politiskt uttryck för vad hela parlamentet anser. Det motsvarar ändå inte nödvändigtvis helt mitt synsätt och det är de medvetna om.
För det första har vi talat mycket om medborgare här. Det är sant att vid varje möte som vi håller inom den politiska ramen, åtminstone där jag befinner mig, förkastar medborgarna Amsterdamfördraget och de förkastade Maastrichtfördraget. Det är inte alls det som är våra föredragandens problem, det är ett kollektivt problem som har att göra med hur vi skall få fart på den europeiska elden. Jag ser bara en lösning på det: det är att göra mer av Europa, göra Europa bättre och knyta an våra handlingar till deras problem. Jag hoppas att toppmötet i Luxemburg om sysselsättningen kommer att bidra till det.
För det andra, skall vi säga ja eller nej till Amsterdam? Jag tror att frågan redan löstes i juli. Vi sade att det inte var det bästa fördrag vi sett men vi har redan sagt ja på sätt och vis.
För det tredje är det verkliga problemet naturligtvis utvidgningen. Om Amsterdamfördraget endast var avsett för de femton medlemsländerna skulle jag säga att sammanfattningsvis kan man inte tala om en stor gemenskapsrevolution, det finns åtminstone saker som inte är dåliga, när det gäller miljö och sociala frågor, men sett ur utvidgningsperspektivet - jag upprepar bara vad mina kolleger sagt - är fördraget fullständigt otillräckligt.
Det är det verkliga problemet. Det europeiska politiska projektet, det är utvidgningen. Om vi inte först hanterar reformer när det gäller demokrati och effektivitet kommer vi att stå inför enorma svårigheter som gör medborgarna ännu mer betänksamma inför Europa.
Och avslutningsvis, den fjärde frågan. Den består i att veta hur de kommande regeringskonferenserna skall organiseras. Vi har tydligt sett att de nuvarande diskussionsvillkoren mellan regeringarna inte gav goda resultat. Regeringarna är fångar bland kraven. Ge medborgarna ordet mer, ge Europaparlamentet mer makt. Det är budskapet i betänkandet och det budskap vi skulle vilja ge mer kraft till.

Vaz da Silva
Herr ordförande, kommissionär Oreja, kära kolleger! Amsterdam-fördraget är det visitkort Europeiska unionen använder för att presentera sig för medborgarna. Det är därigenom, vad som står däri, genom vad kortet säger och framför allt genom vad medborgarna lyckas förstå när de läser det, som man bland medborgarna skapar viljan att bli européer. Eftersom det är så borde fördraget om Europeiska unionen uppfylla tre mål: vara en effektiv grund för Europeiska gemenskapen att stå på inför utmaningarna i informationssamhället och för kunskapen om hur det kommer att bli under tredje årtusendet, att starkt prioritera människorna, samt vara tydligt och läsbart.
Inget av dessa mål har på ett tillfredsställande sätt konkretiserats i Amsterdam-texten. Méndez de Vigos och Tsatsos betänkande har lett till en intensiv polemik mellan dem som försvarar ett rakt och enkelt förkastande av texten och dem som pressade fram parlamentets stöd för en ratificering. Detta är en polemik som gått genom samtliga politiska grupper och som förefaller mig hälsosam.
Parlamentet borde visa en ansvarsfull attityd när det gäller att anta en tydligt kritisk inställning, mer konstruktiv vad gäller resultaten från Amsterdam, vilket föredraganden förslår, som visar på stor flexibilitet vad gäller att införa en mängd förslag, men också kritik, av vilket en del kommit inifrån den egna gruppen, i sluttexten.
Att det kan inte bli någon utvidgning utan en verklig institutionell reformering är uppenbart. En annan självklar sak är att det inte kan bli någon institutionell reformering utan en radikal förändring av metoden för revidering av fördraget och framför allt av den mellanstatliga logik som fram till nu gällt, utan någon som helst insats från Europaparlamentet och de nationella parlamenten. Ytterligare en självklarhet är att bara är en djupgående institutionell reformering som tillåter skapandet av mekanismer för snabba och effektiva beslut. Men herr ordförande, en annan och viktig självklarhet som jag vill understryka och som det är nödvändigt att ta hänsyn till när man funderar på den institutionella reformeringen är den juridiska jämställdheten mellan medlemmarna, och själva grunden för gemenskapen är att gemenskapens rikedom ligger i den kulturella mångfalden, den geografiska mångfalden och dimensionerna på de stater som ingår. Den mest försummade, men också den mest grundläggande självklarheten är att den kulturella dimensionen är motorn i det europeiska projektet i det framtida kunskapssamhället, vilket borde framgå i fördragstexten.
Jag avslutar med ett hopp om att få se rådet närma sig parlamentets inställning vad gäller behovet av en ny metod inför nästa revidering, men också om att få se nämnda kultur i förorden till fördragen och att man lägger till en särskild artikel om språkpolitiken, med tanke på dess betydelse för alla medborgare.

Dankert
Herr ordförande! Jag tror att den viktigaste förtjänsten av att Amsterdamfördraget kommit till stånd är att den Ekonomiska och monetära unionen därigenom antagligen kommer att inledas i tid och för det andra att utvidgningsprocessen ännu inte låsts fast. Själva fördraget är magert. Det kan inte förnekas. Det har, åtminstone för Europaparlamentet, ett antal tilltalande perspektiv när det gäller den vidare demokratiseringen. Men, herr ordförande, problemet är även för detta parlament att inget parlament kan existera utan relation till befolkningen: demokrati. Om du sedan tittar på vad som hänt i det fördraget, ytterligare mellanstatlighet, opt-ins , opt-outs, flexibilitet, så får du ändå en situation där Europas befolkning aldrig mer kommer att kunna förstå hur demokratin i Europa fungerar. Jag anser att det är ett mycket allvarligt problem, ett strukturellt problem som vi efter Amsterdam måste ta itu med mer.
Herr ordförande! Bristen i Amsterdamfördraget är att det egentligen inte gör en utvidgning särskilt möjlig och att vi får hoppas att en utvidgning ändå blir möjlig, genom att enighet uppnås när det gäller institutionella reformer, utan att kvaliteten på den nuvarande gemenskapen minskar. Jag tror att det är kärnan i den frågan.
Herr ordförande! Jag är rätt så orolig över det här eftersom redan den nuvarande gemenskapen har stora svårigheter att fortsätta fungera. Jag skall illustrera det här. Vi talar till exempel alltid om reformation av kommissionen, antalet ledamöter i parlamentet, men vi talar sällan om rådet. Min trafikminister, det läste jag i dagens tidning, lyckades inte få det europeiska ministerrådet att ta upp ett så aktuellt ämne som transportstrejken i Frankrike eftersom råden inte längre kan ta upp aktuella ämnen om de inte förberetts grundligt av tjänstemän. Det innebär att mycket tid går till spillo.
Herr ordförande! Jag tror att problemet sakta men säkert blir att det inte finns något botemedel, att det pris vi får betala för en ytterligare utvidgning är att vi får mer byråkrati och att den byråkratin kan bli ett viktigt hinder på vägen mot demokratisering av Europa och jag tror att vi i det avseendet inte har kommit särskilt långt med Amsterdam.

Rack
Man skall ta mått på sina motståndare. Vem bekämpar detta Amsterdamfördrag med störst intensitet? För det första är det euro-fundamentalister. För dem går Amsterdamfördraget inte tillräckligt långt. De vill snabbare och i större utsträckning få till stånd en europeisk förbundsstat, och en sådan åstadkommer detta Amsterdamfördrag inte på långa vägar. För det andra bekämpas Amsterdamfördraget av de principiella motståndarna till Europeiska unionen, som antingen överhuvud taget inte vill ha något gemensamt Europa, eller också vill ha ett helt löst förbund av stater, en bättre frihandelszon med nationalstater, som kan säga nej till allting. Med sådana motståndare och deras argument så kan Amsterdamfördraget inte alls betraktas som så dåligt. Men det kunde vara bättre. Det kunde och det borde framför allt också omfatta institutionella reformer som går längre och djupare, om det skall åstadkomma den fördjupning av det gemensamma Europa, som vi behöver för nästa utvidgning av unionen. Fram till utvidgningen har vi fortfarande några år på oss. Denna tid måste vi använda till en fortsatt revision av fördraget, som följer andra regler än de tidigare regeringskonferenserna. Hittillsvarande metod för fördragsrevision är förlegad. Den leder till vetopositioner på det område där vi behöver rörelse. Den leder till den minsta gemensamma nämnaren på det område där vi behöver stor, för att inte säga största gemenskap. Vilket förfaringssätt skall hjälpa oss ur detta dilemma?
Méndez de Vigo och Tsatsos tar i sitt betänkande upp den riktiga vägen i diskussionen. Nästa fördragsrevision måste följa europeiska regler för lagstiftning, de måste äga rum på samma vis som vi av tradition stiftar europeisk lag: på grundval av ett initiativförslag från kommissionen och med fullt berättigat medverkande från parlament och råd. Om vi företar nästa revision enligt dessa regler, då kommer den att bli framgångsrik, och då kommer nästa fördrag inte enbart att icke förhindra utvidgningen, utan att göra den möjlig.

Swoboda
Herr ordförande, högt ärade representanter för kommission och råd! Om man vill bedöma Amsterdamfördragets arbete med ett enda begrepp, så kunde man med hänvisning till den tyske diktaren Bertolt Brecht säga, att det handlar om ett måttligt framsteg. Bertolt Brecht menade det synnerligen cyniskt och kritiskt. Man kan också mena detta, men man kan absolut positivt säga om det, att det är ett framsteg. Vi borde dock inte missta oss på att framsteget är för litet i förhållande till de krav som detta parlament ställer.
Hur ser Europas medborgare på denna Europeiska union efter Amsterdamfördraget? Europas medborgare ser, att vi kommer att ha mycket stridigheter och diskussion även inom den närmaste tiden, eftersom det inte har lyckats oss att i flera fall gå över från principen om enhällighet till majoritetsbeslut. Det är den avgörande uppgiften som vi måste lösa vid nästa reform, eftersom detta parlament därigenom långsamt får den ställning som tillkommer det.
För det andra en punkt, som jag alltid upplever på utrikespolitikens område: Europas medborgare ser att det här är en stor kontinent, som presterar mycket, betalar mycket, men har lite att säga till om, eftersom den inte talar med en röst, utan med flera röster gentemot en röst från Amerika, och det måste vi korrigera.
Den sista punkten: Herr ordförande, hur skall det fortsätta? Kollegan Rack och många andra har redan sagt - och det står också i betänkandet av Tsatsos/Méndez de Vigo -, att det måste fortsätta på annat sätt. Det måste komma mer reformbenägenhet från detta parlament, dvs. från folkets röst! Ty det var ändå så efter Amsterdam: Varje regeringschef åkte hem och sade: " Amsterdam var en stor framgång. Jag har inte förhandlat bort någonting. Vi har inte gjort någonting för Europa, och jag har räddat mitt fädernesland."
Därför måste parlamentet, som företräder de överordnade intressena, i framtiden spela en större roll. På så sätt vill jag mycket hjärtligt tacka de föredragande Tsatsos och Méndez de Vigo för deras mycket, mycket bra betänkande som utgångspunkt för en ny reform, som måste uttrycka mer kraft, mer vilja till gemenskap.

Iversen
Herr ordförande! Låt mig först slå fast att enligt vårt sätt att se det är Amsterdamfördraget ett långt bättre fördrag än Maastrichtfördraget. Det tycker jag är viktigt att hålla fast vid. I Amsterdamfördraget har man lagt vikt vid vad vi i Danmark kallar våra hjärtefrågor, men det är även hjärtefrågor för många andra. Exempel på det är bättre miljöskydd, samarbete för att bekämpa arbetslösheten, öppenhet och större inflytande för Europaparlamentet. Jag vill dock säga att på några områden har vi ett visst besvär med betänkandet om Amsterdamfördraget. Vi måste rösta emot några av områdena. Vi anser att det är mycket beklagligt att man försöker lägga hinder i vägen för utvidgningen genom att kräva att alla institutionella reformer skall vara på plats innan utvidgningen inleds. Vi anser också att man kan kritisera att betänkandet kopplar samman Danmark med Irland och Förenade kungariket, när det handlar om Schengensamarbetet. Danmark deltar ju, vilket också föredraganden borde känna till, på ett mellanstatligt plan, medan däremot både Irland och Storbritannien står helt utanför samarbetet. Den formulering som finns i betänkandet skickar fel signaler till medlemsstaterna om Danmarks engagemang i Schengensamarbetet och det måste vi alltså rösta emot. Vi hade hellre sett att detta avsnitt inte hade funnits med. Det står helt enkelt fel där. I betänkandet finns också öppningar för ytterligare samarbete på det försvars- och säkerhetspolitiska området. Från danska socialdemokraters sida håller vi inte med om det, och därför måste vi rösta emot punkt 9, då vi anser att det kolliderar med det danska förbehållet. Utöver det vill jag säga att vi är eniga i att Europaparlamentet bidrar till att göra besluten i EU mer demokratiska och öppna, därför stödjer vi bland annat att jordbrukspolitiken hamnar under det gemensamma beslutsfattandet. Det är också viktigt att komma ihåg att perspektivet till ett ja till Amsterdam inte bara är det som vi diskuterade här i dag utan ett fredligare EU, ett fredligare Europa, ett Europa där de gamla diktaturstaterna i öst på längre sikt kommer med i ett helt Europa. Det är ett perspektiv vi inte får glömma. Därför kommer vi att rösta för i den slutliga omröstningen.

Malone
Herr ordförande! Jag är mycket medveten i dag om att vi medverkar i en historisk utveckling av vår europeiska kontinent. Jag vill framföra att detta det senaste skedet i den europeiska integrationen innebär den tredje mer betydande fördragsförändringen på över ett årtionde.
Den vanliga medborgaren vill veta vad detta fördrag egentligen handlar om. Vi måste mycket tydligt förklara vad det är och, för att uttrycka det enkelt, så handlar det om att stärka unionens politik och dess institutioners effektivitet. Vad detta anbelangar så ser jag med stor tillfredsställelse på det faktum att unionen får utökade maktmedel när det gäller att bekämpa brottsligheten. I framtiden syftar vi till att säkerställa att medborgarna kan dra nytta av fri rörlighet, samtidigt som brottslingarna inte kan det.
Jag välkomnar också de bestämmelser i fördraget som förstärker Europaparlamentets befogenheter och behörighet inom sådana områden som sysselsättning, miljö och annat, exempelvis social uteslutning och fattigdom, som nämnts här i eftermiddag. Detta är naturligtvis områden där allmänheten förväntar sig att vi skall vara aktiva.
Ytterligare ett väsentligt framsteg i detta fördrag handlar om en mer effektiv och sammanhållen utrikespolitik. Det innefattar rationalisering av beslutsförfaranden med ett begränsat krav på omröstning med kvalificerad majoritet, samtidigt med bibehållandet av en nationell vetorätt närhelst vitala intressen står på spel.
För irländska medborgare är detta en väldigt viktig fråga, och det är viktigt att inse att det härvidlag inte föreligger något hot mot den irländska neutraliteten. I själva verket måste fördraget ratificeras via en folkomröstning i Irland, och i flera länder. Jag ber den irländska regeringen att tillhandahålla enkel information, inte komplicerade texter på juridiskt fackspråk.
Ett beklagligt faktum när det gäller fördraget är att Europaparlamentets säte nu förstärkts här. De ordinarie parlamentsledamöterna, de valda ledamöterna, har inget att säga till om i denna fråga och detta är mycket beklagligt. Jag välkomnar dagens debatt och jag ser fram emot debatterna i de nationella parlamenten under de kommande månaderna.

Morán López
Herr ordförande! Först vill jag gratulera Méndez de Vigo och Tsatsos för ett komplett och mycket klart betänkande som verkligen öppnar ett kritiskt men realistiskt perspektiv om Amsterdamtexten.
Denna förmiddag, herr ordförande, äger tre händelser rum som är viktiga för det europeiska sammanhanget: denna debatt i Europaparlamentet, det extra toppmötet om sysselsättning i Luxemburg och en händelse som berör Europa även om Europa inte spelar huvudrollen, nämligen konflikten mellan Irak och USA eller mellan Irak och Förenta nationerna.
Jag lämnar fördraget litet grand, jag lämnar detta parlament och jag lämnar Bryssel. Jag placerar mig hos den allmänna opinionen i Europa. Vilken organisation fördragen än får, med ett reformsystem som uppenbarligen inte kan vara det nuvarande med en exklusiv regeringskonferens medan Europa inte har en socioekonomisk modell eller en internationell politisk vision, kommer gemenskapen, unionen, att fortsätta att fungera mer eller mindre bra, med en hög konkurrens mellan sina organ, men vi kommer inte att utgöra en del av världen. I detta avseende måste vi dra oss till minnes att när gemenskapen skapades fanns en typisk europeisk socioekonomisk doktrin. Inom det kapitalistiska systemet hade Europa en ekonomisk modell som baserades på en anvisande plan för de privata företagen som var kopplad till den offentliga sektorn, en offentlig sektor och ett socialt trygghetssystem. Systemet varade från 1957 till 1989, kanske 1986. Nu befinner sig Europa i en socioekonomiskt system av annat slag som ännu inte har funnit sin form. Förut fanns en kristdemokratisk-socialistisk samstämmighet som byggde detta Europa. Jag manar till samstämmighet för att fastställa en europeisk modell. När vi har denna modell och när vi har definierat Europas position i en värld som inte är bipolär, inte under en enda makt utan mångsidig, då kommer det europeiska arbetet att vara enklare och reformen blir enklare.
Beträffande den tekniska reformen av fördragen är det logiskt att vi koncentrerar oss på våra uppgifter, men det är nödvändigt att vi från parlamentet uppmanar Europa att behålla sin internationella modell och sin socioekonomiska modell, för i annat fall kommer vi att syssla med ren formalism.
Reformen, handlingen, den europeiska ståndpunkten står i relation till den europeiska formen inför världen som socioekonomisk modell och som modell för internationell politik. Allt det övriga kommer lättare och vi behöver inte ikläda oss en kostym som är avsedd för en växande tonåring eller en kostym för en tonåring som vi inte vill skall växa.

Manzella
Herr ordförande, herr kommissionär! Allt eftersom den institutionella debatten om eurons Europa fördjupas, inser man att Amsterdam inte kunde bli annat än vad det blev. Först när de institutionella konsekvenserna av det monetära enandet preciseras kommer det att bli möjligt att faktiskt teckna hela den institutionella bilden av Europeiska unionen och det sker inte till följd av inneboende automatik i det monetära enandet, som skapar politiska institutioner, utan av nödvändigheten av att med alla data till förfogande slutligen ta hänsyn till det som var den sanna och oroande revolutionen i Maastricht, nämligen skapandet av en union som fortfarande är en union, men inte längre en union av jämlikar, utan en union av ojämlika. Hanteringen av skillnaderna är följaktligen den stora utmaning som unionen står inför för att den ska kunna förbli en union.
Den utomordentliga ansträngningen att uppnå konvergens som redan har uppnåtts på området för statsfinanser visar hur denna vision av en union med differentierad status är realistisk och även oroande på grund av dess inre nyhet för medlemsstaterna. Detta bör därför vara fokus för den politiska och institutionella uppmärksamheten för detta parlament under den kommande tiden, för även frågan om utvidgningen kommer inte längre bara att gälla garantierna för vår enhet utan framför allt om förmågan att hantera våra skillnader. I denna spänning mellan enhet och olikhet, som redan finns i vårt system, en avgörande faktor för sammanhållning, bör man överväga den övergripande institution som utgörs av det europeiska folket och av dess rättigheter och skyldigheter, dvs. den institution som vi kallar medborgarskap. Fördjupningen av den substantiella dimensionen medborgarskap är i grund och botten det viktigaste institutionella bidrag som den kunde ge och har givit detta fördrag, som i andra avseenden påtvingas ett uppehåll.
Det är i detta övergångsklimat som jag i min avslutning av denna långa debatt tror att det är välbetänkt att följa det betänkande som har utformats av Tsatsos och Méndez de Vigo.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Presidiet gratulerar föredragandena Méndez de Vigo och Tsatsos till deras utmärkta arbete.
Omröstningen kommer att äga rum i kväll kl. 17.30.

Handelsmässiga förbindelser och toppmötet mellan EU och Förenta Staterna
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är debatt om uttalanden av rådet och kommissionen om de handelsmässiga förbindelserna, inklusive sanktionsproblemet, och genomförandet av en ny transatlantisk agenda (andra och tredje pelaren i Fördraget om Europeiska unionen) inför toppmötet mellan Europeiska unionen och Förenta Staterna den 5 december 1997.

Wohlfart
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag är glad att för rådets räkning kunna delta i denna debatt om det framtida toppmötet mellan Förenta staterna och Europeiska unionen. Som ni vi vet har den nya transatlantiska agendan, som undertecknades efter toppmötet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, vilket ägde rum i Madrid den 3 december 1995, samt den gemensamma tillhörande handlingsplanen Europeiska unionen/Förenta staterna, ändrat och omorganiserat alla aspekter på partnerskapet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.
The New Transatlantic Agenda, som våra amerikanska vänner skulle säga, uppmuntrade de två parterna att utvidga och intensifiera sitt samarbete på en rad områden av gemensamt intresse. Jag tror mig kunna säga att toppmötena en gång i halvåret är grundläggande för den nya transatalantiska agendan. De inte bara betonar den globala förstärkningen av relationerna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna utan bidrar även till att föra genomförandet av agendan framåt och är ett tillfälle att globalt på nytt granska förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna och diskutera särskilda frågor av gemensamt intresse. Europeiska rådets ordförande och jag själv väntar med intresse på det kommande toppmötet vilket som ni vet kommer att äga rum i Washington den 5 december, som en uppföljning till toppmötet mellan Europeiska unionen och Kanada dagen innan.
Förberedelserna för detta toppmöte har kommit långt och kommissionens ordförandeskap såväl som de amerikanska representanterna kommer att träffas i morgon inom högnivågruppen, som inrättats mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, för att sammanfatta genomförandet av den nya transatlantiska agendan och granska några av de viktigaste frågorna som ställs till oss för närvarande. Vi håller på att i detalj fastställa föredragningslistan för toppmötet med våra amerikanska samarbetspartners, men jag kan redan nu säga att vi planerar att ta upp så viktiga punkter som dessa: våra handelsförbindelser med Förenta staterna, bl.a. inom ramen för förbindelserna Europeiska unionen/Förenta staterna inom WTO och i förhållande till Helms-Burtonlagarna. Även aktuella ämnen som fredsprocessen i Mellanöstern, Cypernfrågan, frågan om klimatförändringar, kampen mot kriminalitet och organiserad brottslighet, kampen mot terrorism, narkotika, immigration, asyl. Det är, tror jag, grundläggande inslag i detta toppmöte.
Liksom vid de tidigare toppmötena kommer både vi och Förenta staterna att betona konkreta genomföranden under de sex senaste månaderna. Vi hoppas till att börja med att kunna underteckna avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete och även parafera avtalet om aktivt genomförande av hövlighetsprinciperna vid tillämpning av våra konkurrensregler. För det tredje kan vi också, åtminstone hoppas jag det, officiellt avisera initiativ som Transatlantic Information Exchange System , det digitala biblioteket och den transatlantiska dialogen om samhället. När det gäller programmet Europeiska unionen/Förenta staterna till förmån för demokratin och samhället, som aviserades vid toppmötet i Haag, tror vi oss kunna bekräfta namnen på de som skall ingå i domarkollegiet.
Detta toppmöte, herr ordförande, mina damer och herrar, blir det fjärde sedan den nya transatlantiska agendan inrättades. Under de två senaste åren har vi uppnått vissa framstående konkreta resultat. På det utrikespolitiska området har de två parterna utvidgat sitt samarbete om nyckelfrågor inbegripet främjande av fred, stabilitet och försoning på Balkan, i Mellanöstern och i Centralafrika. Euratoms anslutning den 17 september till organisationen för energiutveckling på Koreahalvön, tillsammans med Förenta staterna, Japan och Sydkorea visar på vår gemensamma vilja att stärka ansträngningarna på icke-spridningsområdet.
När det gäller humanitärt stöd och bistånd har vi förbättrat vår samordning för att motsvara behoven i de samhällen som slitits sönder av kriget. Vi samarbetar även inom ramen för den verksamhet som syftar till att främja demokratin och stärka samhället. Europeiska unionen och Förenta staterna arbetar gemensamt för att anta utmaningarna på världsnivå. Inom ramen för vårt samarbete avseende kampen mot narkotikan undertecknade vi vid toppmötet i Haag ett avtal om kemiska föregångare, för att kunna förhindra att de kemiska produkterna omvandlas för tillverkning av olaglig narkotika. Vi arbetar tillsammans i Västindien och hoppas kunna utvidga vårt samarbete till det andinska området.
Vi anstränger oss för närvarande att upprätta utbyte inom ramen för satsningarna på kampen mot den internationella organiserade brottsligheten och vi har inlett en samordnad informationskampanj riktad mot i första hand Polen och Ukraina för att bekämpa handeln med kvinnor. Trots olikheterna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna om tidsplanen för att minska utsläppen av växthusgaser, undersöker vi möjligheterna till samarbete vid klimatkonferensen i Kyoto som kommer att äga rum i december.
Vissa viktiga resultat har uppnåtts när det gäller den multilaterala agendan för handeln och beträffande ansträngningarna för att skapa den nya transatlantiska marknaden. Inom ramen för WTO har därför Europeiska unionen och Förenta staterna samlat sina ansträngningar för att sluta avtalet om informationsteknik och avtalet om bastelekommunikationstjänster, vilka tillsammans gör det möjligt att frigöra ca tusen miljarder dollar i internationellt utbyte av varor och tjänster. Inom ramen för OECD har gemensamma ansträngningar lett till att viktiga beslut antagits när det gäller kampen mot korruption i internationella affärstransaktioner.
Herr ordförande! Inom ramen för den nya transatlantiska marknaden har Europeiska unionen och Förenta staterna arbetat tillsammans för att minska hindren för handel och investeringar, vilket i många fall motsvarat rekommendationerna från den transatlantiska dialogen mellan företag. Till följd av konferensen som ägde rum i Chicago i november förra året, och vid toppmötet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna i Haag den 28 maj i år, har parterna undertecknat ett avtal om samarbete och ömsesidigt stöd på tullområdet, vilket kommer att bidra till att förenkla utbytet, förstärka verkställandet av besluten och bidra till kampen mot bedrägeri. Förhandlingarna för ett avtal om ömsesidigt erkännande och utvärdering av överensstämmelse har avslutats.
En grundläggande aspekt av den nya transatlantiska agendan är utvecklingen av förbindelser mellan folken. Den transatlantiska dialogen mellan företag bidrar till att förstärka förbindelserna mellan de europeiska och amerikanska affärsmiljöerna, främja goda tillämpningar och ytterligare avreglera det transatlantiska utbytet. Till följd av framgången vid konferensen i Chicago träffades TABD igen den 6 och 7 november i Rom.
En transatlantisk konferens kallad " bygga en bro över Atlanten" hölls i maj i Washington och samlade experter från samhället, utbildning, ungdomsfrågor och kultur, elektronisk handel och parlamentsförbindelser från båda sidor av Atlanten. Vi välkomnar särskilt att förhållandet mellan Europaparlamentet och den amerikanska kongressen blir allt närmare, en utveckling till vilken Alan Donnelly, ledamot av Europaparlamentet, starkt bidrar.
Herr ordförande, mina damer och herrar! Den nya transatlantiska agendan är en dynamisk process som de två parterna kontinuerligt på nytt inleder genom en konstant uppdatering av prioriteringar och bedömningar av nya målsättningar. Men vi måste ändå erkänna att den inte är lösningen på alla våra problem. Mycket stora skiljaktigheter, såsom de beträffande Helms-Burton- och Amatolagen, hormonerna, t.o.m. bananprotokollet, är ett tydligt bevis på detta. Men den nya transatlantiska agendan medför även ett ömsesidigt förtroende och gör det möjligt för de två parterna att utveckla sina globala relationer i en anda av samarbete som kännetecknas av grundläggande principer och gemensamma målsättningar.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande! Så här alldeles före toppmötet mellan EU och USA den 5 december, i Washington, vill jag börja med att förklara varför jag tror att förhållandet mellan Förenta staterna och Europeiska unionen är så väldigt viktigt, varför det är i grunden sunt och varför det ligger i bådas vårt intresse att samarbeta för att lösa de problem som uppkommer mellan oss.
Förhållandet är det allra viktigaste bilaterala ekonomiska förhållandet i världen. Årsvärdet på handeln med varor och tjänster översteg år 1996 360 miljarder ecu. Vi är de största investerarna på varandras marknader. Europeiska företag är de största investerarna i 41 av Förenta staternas delstater, och de näst största i de övriga. En av tolv amerikanska fabriksarbetare är anställda av europeiska företag, och amerikanske företag har tre miljoner anställda i Europa. Vi är i högsta grad sammankopplade och det är till fördel för bägge sidor.
Men kärnan i vårt förhållande ligger mycket djupare än så: vi delar många grundläggande värderingar, attityder och intressen; vi samarbetar för att främja dessa gemensamma intressen och värderingar runt om i världen, i en strävan efter politisk stabilitet, demokrati, frihandel och mänskliga rättigheter, och det är därför som vi samarbetar i Bosnien och Östeuropa, och i strävandena för fred i Mellanöstern.
Dessa gemensamma intressen har inte försvunnit eller förminskats genom slutet på det kalla kriget, men de kanske måste riktas om. Många av de sakfrågor vi nu har att ta itu med, såsom globalisering, klimatförändringen, Kinas utveckling, och drogerna, är inte de gamla sakfrågorna i öst/västkonfrontationen, utan det är sakfrågor där vi står enade och där vi många gånger tar gemensamma initiativ i multilaterala fora.
Mot denna bakgrund så utgörs det första temat i vad jag vill säga i dag av att vi har våra meningsskiljaktigheter - ibland mycket allvarliga - i ett antal olika frågor, men vi måste betrakta dem i sitt sammanhang och hålla dem i proportion. I det totala perspektivet är förhållandet mellan EU och USA starkt och djupt. Det kanske beror på att våra band är så i grunden sunda att vi tillåter oss att ge uttryck för våra meningsskiljaktigheter på ett så öppet och rättframt sätt.
När vi för två år sedan kom överens om att dra igång den nya transatlantiska agendan så insåg bägge sidor vikten av att ha en heltäckande ram, inom vilken vi kunde främja vårt samarbete inom de väldigt många olika fält den omfattar. Det har berett vägen för ett språng framåt för förhållandet mellan EU och USA.
I den nya transatlantiska agendan ställde vi upp fyra huvudprioriteringar för samarbetet: främjande av fred, stabilitet, demokrati och utveckling; agerande i de globala utmaningarna; utökning av världshandeln och närmare ekonomiska relationer; samt upprättandet av bryggor mellan människor. Vi har gjort framsteg på alla dessa fronter de senaste två åren - mindre än vad vi kanske drömt om men icke desto mindre aktningsvärda.
Vi utvecklar vårt utrikespolitiska samarbete. Vi gör framsteg i arbetet med sådana globala problem som droger, organiserad brottslighet och handeln med kvinnor. Vi har kunnat åstadkomma påtagliga framsteg för våra företag och medborgare genom vårt samarbete i sådana internationella organisationer som WTO, liksom också i våra bilaterala överenskommelser, nu senast avtalet om ömsesidigt erkännande, som omfattar sex sektorer och handel uppgående till omkring 50 miljarder dollar.
Det gladde mig allra mest att konstatera att såväl Erika Manns betänkande om den nya transatlantiska agendan för utskottet för externa ekonomiska förbindelser, som Souchets betänkande om förbindelserna mellan Förenta staterna och EU för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, bekräftar såväl de tidiga frukterna av, och den framtida potentialen hos, framstegen med den nya transatlantiska agendan.
Låt oss inte glömma att den nya transatlantiska agendan fortfarande är ung. Vi kan och vi kommer att göra mer. Jag är särskilt angelägen om att vi går framåt för att bygga vad som kallas den nya transatlantiska marknaden, med utnyttjande av den mycket framgångsrika transatlantiska affärsdialogen, genom en fokusering på de hinder som verkligen spelar en roll, samtidigt som konsumentintressen och andra intressen beaktas på bägge sidor av Atlanten.
För det andra så är det viktigt att inse att detta i allt högre grad är ett förhållande mellan jämlikar. Det kommer inte alltid att uppfattas som så tilltalande i Förenta staterna, men det ligger i bägges vårt långsiktiga intresse. Europeiska unionen kan ibland tyckas vara en frustrerande partner för USA, till följd av vår institutionella komplexitet och blandningen av nationell behörighet och gemenskapsbehörighet. Trots allt det så blir vi emellertid allt mer samspelta i våra yttre förbindelser och uppträder alltmer som en enda aktör på den internationella scenen. Som sådan kommer vi att bli en än mer duglig partner till USA, när vi måste klara av USA: s kongress, som för oss många gånger framstår som inåtriktad och unilateralt sinnad.
Europeiska unionen är redan en helt likvärdig partner till USA i internationell handel, och vi nyttjar det partnerskapet på ett utsökt sätt i utövandet av den internationella agendan i handel och liberalisering, vare sig det handlar om IT-överenskommelsen, telekommunikation eller ekonomiska tjänster, som ska ingås den 12 december i år.
Ser man på fördelarna med detta mycket nära samarbete med USA - vad vi gör med varandra inom sådana områden som ömsesidigt erkännande och vad vi gör med varandra gentemot resten av världen när det gäller att stå för ett gemensamt ledarskap för att få till stånd de mycket viktiga internationella överenskommelser, som vi redan åstadkommit också nu i år - så sätter det de negativa effekterna av utslag av WTO: s organ för tvistlösning i perspektiv, såsom när det gällde fallet med bananerna.
Jag är mycket medveten om att många ser sådana utslag som att amerikanerna utnyttjar WTO mot Europeiska unionen. Men låt oss också tänka på att de innebär ett välkommet agerande från Förenta staternas sida bort från en helt unilateral handelslagstiftning och mot bindande multilateral tvistlösning. Vi skall inte ifrågasätta värdet av det bara för att vi kanske inte är nöjda med en del av besluten.
För egen del kommer jag inte att tveka att föreslå medlemsstaterna att vi fullt ut utnyttjar dessa rättigheter, som vi förhandlat till oss i Uruguayrundan, och som vi använt i många fall och kommer att använda i framtiden - fallet med den japanska spriten är ett mycket bra exempel - mot Förenta staterna när landet, enligt vår uppfattning, har åsidosatt sina skyldigheter inom WTO. Vi inledde faktiskt processen att göra det så sent som denna vecka, när vi ansåg att exportsubventioner i Förenta staterna stod i strid med reglerna. Vi skall använda oss därav precis lika energiskt som någon annan.
Tendensen att betrakta Europeiska unionen som en likvärdig partner till Förenta staterna kommer omisskännligen att förstärkas av genomförandet av den Ekonomiska och monetära unionen i januari 1999. Det är ingen tillfällighet att det finns en hel massa artiklar från andra sidan Atlanten - vissa oroliga, andra oroande - men alla inriktade på Förenta staternas uppenbarligen nya förståelse av den Ekonomiska och monetära unionen. När den blir verklighet kommer Europeiska unionen att ha en gemensam valuta, vilket är passande och överensstämmer med dess status som världens ledande handelsekonomi. Och euron kommer att bli en konkurrent till dollarn som en global valuta. För ett land som är så angelägen om konkurrens bör detta vara något godtagbart, om än inte alltid välkommet.
Jag är övertygad om att konkurrens, i monetära frågor liksom i andra frågor, är hälsosamt såväl för oss som för världen i dess helhet. Men det är nu ytterst viktigt att det framstår som allt klarare för Förenta staterna att Europa och USA inleder en intensivare diskussion om de internationella följderna av införandet av euron, för att undvika överraskningar och inhösta fördelar. I detta sammanhang välkomnar jag verkligen den amerikanska statsledningens växande uppskattning av EMU.
I en utfrågning i kongressen nyligen bekräftade statssekreteraren i det amerikanska finansdepartementet, Summers, att den amerikanska regeringen nu är övertygad om att EMU kommer att komma till stånd. De amerikanska politikerna börjar nu utvärdera dess effekter på USA: s ekonomi och på det internationella monetära systemet. Finansdepartementet har uppmanat amerikanska företag att snabba upp sina förberedelser för euron.
Låt mig så övergå till problemet med exterritoriell lagstiftning, som återspeglas i Helms-Burton-lagen och i lagen om sanktioner mot Iran och Libyen, ILSA. Dessa frågor är mycket angelägna för mig, för Europeiska unionens medlemsstater och, naturligtvis, för parlamentet. Jag är mycket medveten om de två resolutioner plenarförsamlingen antagit rörande den överenskommelse som nåtts med Förenta staterna om hur vi skall försöka överbrygga våra meningsskiljaktigheter.
Jag vill förklara vår poltik i denna viktiga principfråga - och det är den tredje saken jag tar upp - med beaktande av de frågor som ställts av de ärade ledamöterna González Alvarez, Cabezón Alonso och Oddy. Jag vill tacka ledamöterna av Europaparlamentets delegation för förbindelserna med USA, och i synnerhet dess ordförande, Alan Donnelly, för de stora ansträngningar man gjort för att förmedla djupet och bredden på den europeiska frågan till kongressledamöterna i Förenta staterna.
De har i själva verket gått längre än att uttrycka intresse. Jag välkomnar i synnerhet Donnellys förslag att sammankalla en transatlantisk konferens på Kuba nästa år. Det underliggande problemet ligger hos lagstiftarna. Med tanke på den rådande sinnesstämningen i den amerikanska kongressen när det gäller internationella frågor, så har europeiska parlamentariker en central, och inte en perifer, roll att spela vad gäller att föra fram våra åsikter till dem. Vad Kuba beträffar, liksom också med avseende på Libyen och Iran, så ligger tragedin i att vi och amerikanerna delar likartade, om inte identiska, politiska målsättningar: i Kuba främjandet av demokrati, ekonomiskt tillväxt och mänskliga rättigheter; i Iran och Libyen mänskliga rättigheter, motstånd mot främjandet av internationell terrorism och spridningen av massförstörelsevapen. Den grundläggande sanningen är att vi är varandras starkaste allierade i strävandena efter dessa målsättningar.
Vi har tagit många konkreta steg i den riktningen i bägge fallen, genom vår gemensamma ståndpunkt rörande Kuba, och de åtgärder vi vidtagit gentemot Iran och Libyen. Ordförandeskapet och ordförande Santer informerade president Clinton i detalj om våra antiterrorism- och antispridningsåtgärder gentemot Iran och Libyen, vid toppmötet i maj i Haag. Europeiska unionen och Förenta staterna har också, tillsammans med Kanada, sedan dess väsentligen ökat sin utrikespolitiska dialog rörande Iran. Men hotet om sekundära handelsbojkotter mot europeiska företag, införda grundade på Helms-Burton-lagen och ILSA, har inneburit ett bakslag i samarbetet mellan EU och USA för att lösa dessa problem. Det har inte varit till nytta för den gemensamma målsättningen. Det har hindrat den. Vi hyser den uppfattningen att sådana sekundära handelsbojkotter är olagliga enligt internationell lag. Men därutöver så är de också kontraproduktiva politiskt. Det hat lett till en avsevärd avledning av energi och uppmärksamhet från de verkliga prioriteringarna att ta itu med Kuba, Iran och Libyen. Jag välkomnar det faktum att det från denna kammare kommit ett förslag, som kommer att göra det möjligt för oss att förklara för den amerikanska allmänheten och kongressen vad vi verkligen gör, och de intressen vi företräder inom dessa områden.
Men vi hade som vår primära skyldighet att skydda europeiska intressen. För att göra det vände vi oss till WTO. Det var den åtgärd som vidtogs inom WTO, och enbart den åtgärden, som ledde fram till den överenskommelse som jag förhandlade fram i april i år, enligt vilken den amerikanska sidan, i utbyte vårt uppskjutande men inte tillbakadragande av vårt agerande inom WTO, gick med på att arbeta för utställandet av avståenden, såväl från avdelning IV i Helms-Burton som inom ILSA. Helms-Burton-avståendet är kopplat till bilaterala överläggningar om bestraffningar för investeringar i olagligen exproprierad egendom å ena sidan, men principer rörande extraterritoriell lagstiftning å den andra. Vi hade inte kommit överens måldatumet, den 15 oktober, men vi fortsätter att arbeta och att överväga hur vi bäst skall kunna nå en överenskommelse.
För att vi skall kunna nå en sådan överenskommelse måste det finnas en beredvillighet från kongressens sida att utställa avståenden med avseende på bägge lagstiftningarna gällande EU, när villkoren i överenskommelsen har uppfyllts. Det kräver långsiktig enighet oss emellan i de större frågorna om sanktionspolitik, som kan innefatta intensifierade konsultationer rörande berörda länder. Men det står klart att sedan överenskommelsen nåddes har inga åtgärder vidtagits mot något europeiskt företag, med stöd i någondera lagen. Det står också klart att om åtgärder vidtas mot något europeiskt företag så skulle det, enligt min uppfattning, göra det omöjligt att fortsätta uppskjutandet av WTO: s panels ingripande, och vi skulle åter befinna oss där.
Jag vill också än en gång stryka under att en övergripande uppgörelse, för att vara godtagbar, inte bara skall omfatta överläggningarna om Helms-Burton, utan också de europeiska företagens skydd mot effekterna av ILSA-lagen. Vi anser att Europeiska unionen helt och fullt är berättigad till ett avstående enligt ILSA, och det innefattar naturligtvis Total, som tecknade ett avtal som fullt ut står i överensstämmelse med gemenskapslag och internationell lag.
Låt mig nu avsluta mina anmärkningar genom att helt kort se på några av de andra områden som förmodligen kommer att tas upp vid toppmötet. För att komplettera ordförandeskapets anmärkningar föreställer jag mig att våra utrikespolitiska överläggningar inriktas på hur man ska öka EU: s och USA: s kompletterande ansträngningar till stöd för den avstannade fredsprocessen i Mellanöstern. Vi kommer att uppmana USA att utsätta alla parter för påtryckningar för genomförande av alla villkoren i Osloöverenskommelserna.
Det andra huvudämnet kommer att utgöras av möjligheten att stärka den ekonomiska reformprocessen i Ukraina. Klimatförändringen kommer uppenbarligen, som nämnt, att spela en huvudroll vid detta toppmöte, som äger rum alldeles före ministerdelen av klimatkonferensen i Kyoto och det måste, hur svårt det än kan framstå, vara vårt gemensamma mål att få ett framgångsrikt utfall i Kyoto.
Vad den bilaterala handeln beträffar så förbehåller vi oss rätten att påpeka de diskriminerande föreslagna amerikanska genomförande bestämmelserna i GATS grundläggande telekommunikationsöverskommelse, liksom också det ökade flödet av unilateral sanktionslagstiftning på delstatsnivån i Förenta staterna. Och amerikanerna kommer utan tvekan att ta upp sin oro för handelsriskerna med varje form av förbud mot användning av specificerade riskmaterial i farmaceutika och kosmetika. Jag tvivlar inte heller på att frågan om genetiskt modifierade grödor kommer att komma upp.
Det kan också komma att göras, hoppas jag, två framåtskådande ordförandeuttalanden. Jag säger "hoppas" , eftersom förberedelserna för toppmötet ännu inte är slutförda och vi fortfarande håller på att arbeta med detta. För det första ett uttalande om ökat lagstiftningsmässigt samarbete mellan Europeiska unionens och Förenta staternas myndigheter, i syfte att främja effektiva marknadsmöjligheter för vår export till varandra, samtidigt med ett bibehållande av den nödvändiga höga skyddsnormen för hälsa, säkerhet, konsumenter och miljö. Vid förhandlingarna om avtalet om ömsesidigt erkännande, som utgjorde affärsgemenskapernas främsta prioritering, blev det mycket uppenbart att det förelåg ett mycket omfattande behov av ett mycket större samarbete mellan de reglerande myndigheterna.
Ett andra uttalande kommer, hoppas jag, att ge den elektroniska handeln ett betydande uppsving, genom att upprätta gemensamma principer, som kommer att bidra till att styra dess utveckling över Atlanten och runt världen. Den allt större betydelsen av nya länkar människa-till-människa över Atlanten kommer att avspeglas av det förutsedda undertecknandet av det vetenskapliga och teknologiska avtalet med Förenta staterna, som ger våra vetenskapsmän och vetenskapliga institutioner nya möjligheter att samarbeta i spetsteknologiska frågor.
Jag hyser ingen tvekan om att denna kammare, och ordförandeskapet och kommissionen, kommer att överväga relationerna i rundan, deras fördelaktiga inslag, problemen - med alla fel och brister - liksom också möjligheterna. Jag är helt övertygad om att ett kraftfullt försvar av europeiska intressen inte står i motsättning mot utvecklingen av gemensamma intressen, utan tvärtom. Det underlättar lösningen av problem, vilket ger oss möjlighet att gå vidare med att samarbeta nära. Det är i den andan och med de förhoppningarna som vi nalkas det kommande toppmötet.
(Applåder)

Ordföranden
Tack sir Leon! Jag tror det var ett av de längsta kommissionsanföranden som någonsin gjorts här. Jag antar att ni rycktes med av ert intresse för denna fråga och av den vikt ni lägger vid den. Och jag är ense med er, vilket är anledningen till att jag inte bad er avsluta innan tjugo minuter gått - dubbla den tid rådet har. Det var emellertid ett mycket intressant anförande och jag hoppas att våra kolleger också tycker det.

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag tror säkert att det är riktigt att kommissionär Leon Brittans tal var något längre än vanligt, för det var ett mycket innehållsrikt och viktigt tal.
Kommissionären har visat att USA och Europa är partner och konkurrenter på samma gång. Han var mycket optimistisk om att vi i tilltagande utsträckning är jämbördiga partner. Jag vet inte om alla ser det på det viset, framför allt inte i Förenta staterna, annars skulle man kanske betrakta Helms-Burton och d&#x02BC;Amato annorlunda, då skulle man hos British Airways och American Airlines kanske se annorlunda på saker och ting. Som vanligt föreställer jag mig att man menar att Europa måste hålla sig till bilaterala och multilaterala överenskommelser, men att Amerika absolut har rätt till att då och då, när det ligger i deras eget intresse, träffa ensidiga överenskommelser respektive göra upp ensidiga bestämmelser.
Det hänger säkert också samman med, herr kommissionär, att vi i många frågor har mycket olika meningar i själva Europa. Ni nämnde Bosnien och Mellanöstern. Vi har ännu inte kommit så långt att vi där representerar enhetliga regler, och just vad gäller Mellanöstern, vill jag ge er helt rätt. Det går inte an, att Europa utan större framgång satsar mycket pengar på detta område, eftersom Amerika här utövar för lite tryck; det måste genom en lämplig hållning från Israels sida verkligen komma till en fredsprocess.
Jag vill helt och hållet stödja er, vad lagarna beträffar, Helms-Burton, d&#x02BC;Amato och andra bestämmelser. Europa kan vara kompromissberett i detalj, men inte i själva saken; det måste vara klart att - när man till exempel agerar gentemot ett företag - the waiver måste upphöra, ty då måste vi möta dispyten och diskussionen i WTO. Jag ger er också fullständigt rätt: Det är bra, att vi nu tar en paus, men det är bara en paus och inga slutgiltiga bestämmelser, och jag vill fullständigt stödja er i era bemödanden att ta fram en slutgiltiga bestämmelser.
En sista punkt på grund av den korta tiden: snabbspårsförhandlingar, samtal i USA, misslyckanden och konsekvenser. Jag tror att också USA är i en liknande situation, utan att överskatta att vi måste fråga oss gemensamt - och jag betonar gemensamt: Hur kan vi genomföra fri handel i världen, när det samtidigt finns många ekonomiska, men framför allt också sociala problem med denna handel? Vi är anhängare av den fria handeln, eftersom vi vinner på den. Men vi måste också göra klart för vår egen befolkning, precis på samma sätt som det i USA nu för president Clinton är nödvändigt att just och fri handel är förenliga, att vid all fri handel, denna handel måste vara just även i ögonen på vår befolkning. På så vis är det en viktig uppgift att föra dessa samtal med Förenta staterna på detta toppmöte, men också utanför det. I den andan får jag önska er, herr kommissionär, en trevlig och framgångsrik resa till Amerika, som ni, tror jag, skall göra i morgon.

Elles
Herr ordförande! Jag välkomnar verkligen de två uttalanden vi hört denna eftermiddag. Ingen kritiseras för att ha talat för länge. Det var mycket tydligt och mycket välgörande att vi fick ett sådant uttalande före vad som kommer att bli ett viktigt toppmöte i början av december. Jag välkomnar därför de uttalanden som gjorts. Vi kan inse de betydande framsteg som gjorts om vi ser på alla de frågeställningar som nu diskuteras med avseende på en sak som bara förelegat i två år, den nya transatlantiska agendan.
Det är emellertid viktigt att understryka varför särskilt detta toppmöte har sin betydelse. Risken ligger i att vi för närvarande har ett antal meningsskiljaktigheter, som kommissionären påpekat, men vi har också en överväldigande mängd gemensamma intressen. Kommer vi att ramla i en fälla, inte till följd av bristande intresse utan bristande prioritering, när vi skall ta itu med införandet av den gemensamma valutan, som kommissionären nämnde, och när vi kommer till frågan om utvidgningen österut? Det kommer inte bara att vara till följd av bristande intresse, utan till följd av bristande prioritering, vid handläggningen av den transatlantiska relationen, som alla dessa frågor som vi hört räknas upp i dag, kan hamna längre ner på listan och inte få den uppmärksamhet de behöver om sex eller tolv månader.
I detta sammanhang så står det ganska klart för oss på den politiska arenan att alla de frågor som är föremål för diskussioner mellan förvaltningarna också har sina politiska sammanhang. Alltmer ekonomiska frågor, vare sig det är sanktioner eller tillskapandet av en ny transatlantisk marknad, kräver att denna kammare och USA: s kongress engageras på något sätt, antingen för att utforma bestämmelserna eller för de ekonomiska stimulanserna, eller vadhelst annat som är nödvändigt för att säkerställa att denna nya transatlantiska agenda blir framgångsrik.
Jag vill ställa tre frågor till rådet och kommissionen med avseende på detta toppmöte. Kommer för det första rådets ordförande och kommissionens ordförande, när de båda beger sig till toppmötet, att se till att ett långtidsperspektiv finns med i toppmötets resultat, så att vi vet att vi samarbetar på bägge sidor av Atlanten för att forma ett transatlantiskt partnerskap på längre sikt?
Kan vi för det andra säkerställa att ett sådant perspektiv ser in i det 21: a århundradet, där vi kan tänka oss att ha en omfattande institutionell ram, kanske ett fördrag? Då kan man sedan föra in de politiska grupperna vid sidan av affärsvärlden, för att samarbeta med förvaltningarna för att bygga denna nya transatlantiska relation.
Kan kommissionären avslutningsvis berätta lite mer om den nya marknad som han, vet jag, framhöll utgjorde ett viktigt koncept? Vi måste definiera det konceptet. Kanske är det vid detta toppmöte i Washington som grönt ljus kan ges för den mönstringen.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande, kommissionär, kolleger! Den nya transatlantiska agendan, som man enades om i Madrid i december 1995, understryker och bekräftar de gemensamma insatser som Europeiska unionen och Förenade staterna gör för att utvidga och fördjupa sina relationer. Den liberala gruppen gläder sig därför också över Transatlantic Business Dialogue . Inom den ramen har många handelshinder avhjälpts sedan november 1995. De viktigaste exemplen på det är Multilateral Recognition Agreements . MRA-avtalen kommer att stimulera den transatlantiska handeln och sänka kostnaderna för företag och konsumenter.
Jag beklagar då även den protektionistiska hållning som den amerikanska kongressen intar just nu, vilket i hög grad försvårar genomförandet av befintliga, och slutandet av nya, handelsavtal. Handel befrämjar företagens tillväxt och är därmed en hörnsten för sysselsättningen. Jag hoppas och förväntar därför också att kongressen lämnar detta villospår och återgår till sin vanliga liberala hållning gentemot frihandel. Samtidigt uppmanar jag i min grupps namn kommissionären att genomföra parlamentets resolutioner om handelstvister med Förenade staterna.
Toppmötet mellan EU och USA i Haag var mycket framgångsrikt och underströk för första gången betydelsen av relationer mellan medborgare på båda sidor av oceanen. De är av oskattbart värde för våra långsiktiga förbindelser. Vid toppmötet i Washington kommer detta att behandlas vidare genom en demonstration av Thais-projektet som främjar elektroniskt utbyte mellan medborgare.
Undertecknandet av avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete innebär också en milstolpe inom den nya transatlantiska agendan.
Till slut skulle jag vilja fråga kommissionär Brittan om han även kan informera parlamentet om toppmötet med Kanada som äger rum den 4 december i år. Kanada är också en transatlantisk partner och unionen har dessutom en gemensam handlingsplan med Kanada. Gärna ett svar på det, herr Brittan.

Manisco
Herr ordförande! Vi har i dag fått höra ganska mycket om prestationer, intensiva diskussioner och minsann vissa problem rörande våra partners på andra sidan Atlanten. Det råder ingen tvekan om att överläggningarna vid toppmötet i Washington, eller på vilken som helst annan plats, måste gå framåt närhelst meningsskiljaktigheter dyker upp som ett betydande hinder för den transatlantiska agendan och dialogen.
Det är också sant att överläggningar i sig i vissa fall, i synnerhet med utsträckta tidsfrister, endast är till fördel för den andra sidan. Det besvärliga fallet med Helms-Burton borde ha lärt oss en bitter läxa vid det här laget. Sedan den 11 april har sju eller åtta förhandlingsomgångar genomförts mellan Europeiska unionen och Förenta staterna. På den europeiska sidan har naturligtvis viss tillfredsställelse uttryckts över det faktum att avdelning IV och uppskjutandet av Förenta staternas sanktioner har skonat några, men inte alla europeiska företag, samtidigt som de apropå det slår hårt mot företag utanför Europa.
Samtidigt har en atmosfär fylld av hotelser och fruktan skapats, och underhålls hela tiden till följd av uttalanden fyllda av hotelser från ledamöter av kongressen. Resultaten ligger framför oss. Handeln mellan unionens länder och Kuba har minskat drastiskt. Investeringar skärs ner eller stoppas på 1996 års nivåer. Helms-Burton är med andra ord verksam. Den uträttar underverk åt USA samtidigt som ändlösa överläggningar äger rum med bara en del skällande, och mycket lite bett, här i kammaren och i Bryssel.
Får vi föreslå att det nu är dags att bestämma en tidsgräns - låt oss säga den 31 december - och sedan gå in för det enda tillgängliga alternativet, att tillgripa WTO: s panel. Vi skulle väldigt gärna vilja ha ett entydigt uttalande från kommissionen i frågan om en tidsgräns rörande överläggningarna, om Helms-Burton eller, för den delen, D'Amato-lagen.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Att klappa någon på axeln är i dessa dagar före toppmötet mellan EU/USA det som dikteras allra minst. Ty på den transatlantiska agendan fattas en hel rad frågor, som obetingat hör till en dialog som har plikter gentemot miljön och befolkningens välbefinnande. Denna dialog, som vi utan tvivel behöver, måste bland vänner vara kritisk och måste uthärda kritik. Falska vänner är inte till nytta för någon. Och överst på prioriteringslistan för de båda största ekonomiska blocken i världen hör inte en djup bugning inför koncernintressena, utan en politisk växelomläggning i riktning mot världsomfattande fred, en social och ekologisk hållbar reglering av världsekonomin och ett likaberättigat deltagande från alla länder, även de svagaste.
Det är inte heller trovärdigt om man å ena sidan driver fram ett multilateralt handelssystem under WTO: s skydd, men å andra sidan slår in på särskilda bilaterala vägar till skydd för den egna ekonomin, vilka utesluter resten av världen och ger den nackdelar. Motsatsen vore önskvärd: Den gemensamma omsorgen om mer konsumentskydd, upphävande av de existerande sociala miljönormerna och bättre information till offentligheten. Även förberedelserna för nästa WTO-ministermöte hör obetingat till dagordningen. Ty substantiella förslag måste göras i tid till exempel på områdena social- och miljönormer. Genförändrad soja, hormonbehandlat nötkött måste enligt WTO-texten få förvisas från våra matsedlar.
EU borde absolut påminna sina vänner också om deras hemläxor för Kyoto och Ottawa, där den internationella överenskommelsen om ett förbud för truppminor skall antas i december. Ty vi har ett världsomspännande ansvar. Vi behöver varken en Fästning Europa eller en hegemonimakt USA.

Ordföranden
Herr Kreissl-Dörfler, utöva tryck på er grupp så att de inte ger er bara en och en halv minuts tid. Det är naturligt att ni inte kan uttrycka era tankar.

Lalumière
Herr ordförande, herr minister, herr kommissionär! Det säger sig självt, och jag skall inte breda ut mig på den punkten, att vår grupp är fullständigt medveten om den mycket stora betydelsen av Europeiska unionens förbindelser med Förenta staterna och att den önskar att de skall förstärkas inom ramen för den nya transatlantiska agendan. Men vi vill framförallt ha en ny jämvikt så att européerna inte befinner sig i underläge i förhållande till sin stora vän på andra sidan Atlanten.
Denna nya jämvikt går självfallet via en ändring av amerikanarnas ibland alltför dominerande attityd. Flera har nämnt de förargliga Helms-Burton- eller Amatolagarna, men jag skulle framförallt vilja betona det europeiska ansvaret. När vi är enade kan vi uppnå mycket. När vi är oeniga ser oundvikligen amerikanarna till att deras intressen och åsikter får företräde.
Jag skall ta ett exempel, nämligen Blair House-avtalen 1994. För det första hade Frankrike med rätta anmält att vissa bestämmelser var orättfärdiga och efter att ha fått flera av unionens medlemmar att ansluta sig till frågan kunde vissa bestämmelser beträffande gemenskapsstöd ändras i den riktning Frankrike önskade. Detta exempel visar att unionen i andra hand möjliggjort det som förhandlingen ledd av enbart kommissionen, trots sin stora talang, i första hand inte kunna uppnå.
I det sammanhanget skulle jag med kraft vilja erinra om vår önskan att kommissionen själv skall erhålla större befogenheter för att kunna agera med kraft.
I verkligheten fungerar handelsområdet på samma sätt som det politiska och den gemensamma utrikespolitiken. Våra nationella teser har ensamma få möjligheter att lyckas. För att nå framgång måste vi samla våra styrkor, med en tydligt definierad målsättning, med gemensamt fastställda förhandlingsvillkor och med sammanlöpande åtgärder mellan medlemsstaterna och kommissionen.
Om dessa villkor inte uppfylls förblir Europas kamp mot Förenta staterna ojämn och kommer slutgiltigt att resultera i en som alltid osund monopolsituation. Men allt detta går via en verklig gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Om den är otillräcklig eller t.o.m. saknas kommer det att märkas inte bara inom själva utrikespolitiken, i Jugoslavien, Mellanöstern, Afrika och på andra ställen men också inom handeln.
Europas ekonomiska makt är avsevärd men den kan bara bli framgångsrik gentemot Förenta staterna om den stöds av en verklig politisk makt.
Det är i den andan som jag önskar er, herr minister, herr kommissionär, stor framgång vid det kommande toppmötet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.

Souchet
Herr ordförande! Den transatlantiska dialogen kan bara bli givande och mötet den 5 december innebära ett verkligt användbart steg i dialogen, om de gör det möjligt att konkret gå framåt på vägen mot att lösa en rad viktiga juridiska och handelsmässiga skiljaktigheter som i dag ställer Europeiska unionen mot Förenta staterna.
Jag gläds därför åt meddelandet om att Helms-Burtonlagen fanns på föredragningslistan. Dessutom anser vi att den mycket allvarliga frågan om tillämpning av nationell amerikansk lagstiftning utanför territoriet måste ställas i all sin omfattning.
Vi beklagar livligt att de bilaterala samråden i oktober inte gjort det möjligt att nå några betydande framsteg i frågan. Men det är grundläggande för Europeiska unionen att redan från början bromsa upp dessa snedvridna tillämpningar, annars finns det risk för att de sprider sig i framtiden.
Den väg som kommissionen valde vid Uruguayrundan var att låta de europeiska länderna betala ett högt pris, och i gengäld skulle Förenta staterna avstå från sina unilaterala tillämpningar. Om dessa fortsätter har avtalet bara varit lurendrejeri. Vi måste därför visa prov på den allra största fasthet i denna principfråga och vid behov kunna hota med trovärdiga sanktioner och då förfoga över nödvändiga instrument för extern handelspolitik.
Var den strategi kommissionen valde den rätta? Att avstå från WTO: s panel, även om det inte är definitivt, mot en mycket skör försäkran om att Helms-Burtonlagarna under en övergångsperiod inte skall tillämpas på de europeiska företagen, är det verkligen det bästa möjliga valet? Man kan fråga sig det, för i stället för att försöka att definitivt eliminera tillämpningen av en lag som utan tvekan är olaglig underhåller man på våra företags bekostnad ett klimat av juridisk osäkerhet, som kan ha avvärjande och förlamande effekter. Lagarna förblir hela tiden en tillfällig händelse som kan få den amerikanska förvaltningen att avbryta sin behärskade hantering av ärendet.
Att lämna sådan lagstiftning intakt kan f.ö. bara uppmuntra andra lobbyister att mobilisera sig och bl.a. bland de federerade staterna och lokala myndigheterna införa ny lagstiftning som gäller utanför territoriet, som vi såg när det gäller Massachussets.
Det ligger därför i vårt intresse, herr ordförande, att sätta stopp för denna allvarliga avart. Det blir därför grundläggande att denna fråga får en central plats vid mötet den 5 december och att vi gör våra motparter medvetna om hur allvarliga dessa bestämmelser är och att de kan få fördärvliga effekter på klimatet i de transatlantiska förbindelserna.

Blot
Herr ordförande, kära kolleger! Jag blev inte särskilt förvånad när jag lyssnade till rådet och kommissionen. Men jag blev ändå överraskad över att inte få höra ett enda ord om den bristande symmetrin i förbindelserna mellan Europa och Förenta staterna för närvarande. Jag säger " symmetri" för att inte använda ordet " kolonisation" . Politisk och militär kolonisation - det räcker med att se vad det blev av debatten mellan Frankrike och Förenta staterna om kommandot över NATOs södra del. Ekonomisk och handelsmässig dissymmetri - komissionsledamoten talade om tre miljoner arbetstagare i Europa som var beroende av amerikanska beslut, men det är unilateralt - Vad gäller för den andra sidan? Kulturell kolonisation - det räcker med att se den flod av produkter från den amerikanska underkulturen som sprider sig på TV-skärmarna och som invaderar våra ungdomars kulturella universum i Europa. Att slå en bro under sådana förhållanden, det är en enkelriktad bro, att sänka gränserna, det är att hjälpa den starkaste att blir starkare i förhållande till sig själv.
Inte ett ord heller om Irak, detta folkmord som nära en miljon irakiska barn fallit offer för hittills, i de mänskliga rättigheternas namn, vilket ändå är otroligt. Inte ett ord om den skandalösa kartellen Boeing-McDonald-Douglas. Inte ett ord om den skandalösa politiken med amerikansk dominans på Balkan. Inte ett ord om diskussionerna som skulle kunna röra stålmarknaden, elektroteknikmarknaden, eller jordbruksmarknaden, där Amerika dominerar helt och hållet. Man har säkert talat lite grann om Helms-Burtonlagarna.
Sanningen är den att det amerikanska herraväldet har vunnit tre världskrig. Genom det första världskriget kunde det göra sig av med det tyska och det österrikisk-ungerska herraväldet. Genom det andra världskriget kunde det göra sig av med det brittiska och franska herraväldet och i och med det tredje världskriget - det kalla kriget - kunde det göra sig av med det sovjetiska herraväldet.
Mycket bra! Men resultatet av allt detta är att vi nu har en amerikansk supermakt, som koloniserar hela världen. Man väntade sig ett aldrig så litet motstånd från Europa, inför detta unilaterala förfarande.

Hindley
Herr ordförande! Får jag framföra att jag välkomnar sir Leons anmärkningar om WTO. Jag skulle å min grupps vägnar vilja stryka under hans påpekande att vi inte kan anse WTO utgöra ett bra organ, när det beslutar till vår fördel, och ett dåligt organ, när det beslutar mot oss. Jag tror emellertid att om Europeiska kommissionen faktiskt tar tillbaka sitt mål om Helms-Burton, med de europeiska intressena tillgodosedda, så kommer den att underminera själva WTO.
Denna debatt väcker en väldigt viktig fråga rörande vad vi anser vara en mycket farlig, framkommande demokratisk brist i den nya globala världsordning som denna transatlantiska dialog, i någon utsträckning, kan kompensera. Jag föranleddes att komma med denna anmärkning av sir Leons bruk av uttrycket "avledning av uppmärksamheten" , när han talade om kongressens inställning till Helms-Burton. Politiker kan spela en viktig roll som mellanhänder, men det är viktigt att icke-valda politiker, som ni valt att vara nu för tiden sir Leon, är medvetna om att det är en dubbelriktad process.
Alltför ofta måste politiker - och de erbjuder sig ibland själva - vara mellanhänder, som för valmanskåren förklarar beslut som fattats av andra, som de många gånger känner sig illa till mods över. Politiker har också en annan roll, och den består i att stå för valmanskårens uppfattning gentemot beslutsfattarna. Även om jag politiskt inte hyser någon som helst sympati för Jesse Helms, hyser jag som vald politiker viss sympati för de rättigheter människor har som valts för att ta fram lagstiftning som de anser avspegla sina väljares uppfattningar. Om vi inte är försiktiga så kommer vi att få se en mycket farlig diskrepans uppkomma, mellan vad som beslutas av de stora och de goda och vad som behöver främjas och förklaras för valmanskåren.
I det avseendet är det min förhoppning att den transatlantiska dialogen kommer att utveckla en demokratisk gren, och innefatta allt fler valda politiker, som ett litet steg för att komma förbi vad som är, upprepar jag, en ganska farlig uppkommande demokratisk brist i denna nya ordning för världshandeln.

Brok
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill tacka rådets ordförande och Sir Leon Brittan för rapporten och det perspektiv som de har gett. Jag tror att man har presterat utmärkta saker under de senaste åren, just tack vare kommissionens arbete. Goda förbindelser mellan Europa och Förenta staterna har under de gångna årtiondena sörjt för frihet, fred, mer mänskliga rättigheter, stabilitet och välstånd. Vi måste inse att detta också måste räddas över in i framtiden, men vi måste också inse, att tingen har förändrats genom förändringarna i världen, genom bortfallet av blockkonfrontationen, genom den minskade betydelsen av bindningarna på grund av militära hot, genom stärkandet av Europeiska unionen ända fram till valutaunionen, så att vi även när det gäller mekanismerna måste finna nya svar, och att det inte längre lyckas att enbart via NATO hålla samman de transatlantiska relationerna.
Jag anser, att vi nu måste via den transatlantiska förklaringen, via den transatlantiska agendan, se hur vi kan utnyttja drivkraften från det framgångsrika arbetet under de senaste åren, för att stärka dessa relationer. Just beslutet rörande Helms-Burton, den amerikanske presidentens oförmåga att driva igenom ett snabbspår i kongressen, visar att det bara fungerar om vi tillsammans för upp det på en politisk nivå, som också integrerar den amerikanska kongressen. Något annat är, tror jag, inte möjligt, om vi vill förbättra relationerna varaktigt.
Jag anser, att av denna anledning är en transatlantic market-place med en klar målsättning och en tidsplan av stor betydelse, för att bevara drivkraften, men även få till stånd ett ramverk för ett fördrag som inbegriper de demokratiska institutionerna i Europeiska unionen och Förenta staterna. På så sätt kan man förtydliga att det gemensamma intresset är av större intresse än de enskilda intressen, som ibland drivs igenom.

González Álvarez /GUE/NGL)
Herr kommissionär! Först vill jag tacka för att ni i viss mån besvarade frågorna som på grund av tidsbrist inte kunde besvaras i går.
För det andra, då jag bara har en minut, vill jag ta upp frågan om de extraterritoriella lagarna som, vilket ni kan se, bekymrar alla ledamöter som talar här. Jag tror att det beror på två saker: den ena för att USA tycks försöka införa en modell för handelsmässiga och politiska relationer där USA bestämmer hur och var de övriga får handla; och den andra därför att en del av oss har känslan av att genom att dra tillbaka vår anmälan till WTO och fortsätta att förhandla om lagar som är illegala bidrar Europa, konkret i förhållande till Kuba, till den illegala blockaden som existerar sedan så många år. Helms-Burtons lag upphör inte att vara en förlängning av embargot eller blockad, som ni vill kalla det. Europeiska unionen kan inte bidra till denna, för som ni vet fördömdes denna blockad som illegal av en förkrossande majoritet i den senaste omröstningen i Förenta nationerna och följaktligen fördömdes Helms-Burtons lag. Jag anser att Europa måste ha en handlingskraftig ståndpunkt gentemot USA och inte ingå i förhandlingar om lagen, utan uttrycka att denna lag är illegal. Enkelt och rättframt. Jag tror att en superstat som USA mycket mer uppskattar uppriktighet och ett energiskt försvar för principer som alla ledamöter i Europa, som ni kan se, kräver av er att ni skall försvara.
I vilket fall som helst vet jag att agendan är mycket omfattande och vi önskar er lycka till.

Ordföranden
Fru Gonzáles Alvarez! Jag kommer med samma anmärkning till er: er grupp bör ge er längre tid än en minut. Det känns väldigt svårt att vara tvungen att avbryta en kollega med en minut, men grupperna bör ge två eller tre minuter.

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Jag vill tacka rådets ordförande och sir Leon Brittan inte bara för deras utsökta anföranden här denna eftermiddag, utan för det verkliga engagemang kommissionen och rådet visat när det gäller att fördjupa relationerna med Förenta staterna. Det finns olyckskorpar i denna kammare och i den amerikanska kongressen som använder sig av vilken frågeställning som helst för att hävda att den transatlantiska relationen inte fungerar. Det är förödande och får inte fortsätta. Faktum är att relationen mellan Europa och Förenta staterna är den allra viktigaste relationen av alla på den här planeten. Detta gäller i synnerhet nu, när kongressen har förvägrat den amerikanske presidenten snabbspår för handelsöverläggningar. Vi måste öka våra aktiviteter för att försöka fördjupa relationen. Man får bara inte tillåta att denna dynamik misslyckas. Vi måste se på nya metoder: förbindelser mellan människor, utbildningsinrättningar, diplomater, politiker och dem som för handelsöverläggningar, i ett närmare samarbete för att försöka få kongressen att förstå att denna relation mellan Europa och Förenta staterna är så viktig för vår gemensamma framtid.
Det är därför som jag hoppas att det transatlantiska toppmötet, när det äger rum om några veckor, i stället för att bara bli till en svag redovisning av vad som tidigare skett, kommer att föra saken ytterligare framåt, i synnerhet med avseende på elektronisk handel, bekämpandet av brottslighet och bekämpandet av organiserad brottslighet och narkotikahandel inom den tredje pelarens områden. Vi bör söka efter nya samarbetsformer.
Denna kammare har ett ansvar - och jag säger det till alla de politiska grupper som finns representerade här denna eftermiddag. Ni kan inte förvänta er att tjänstemännen - det är vad Michael Hindley påpekade - ska ta itu med den amerikanska kongressen. Det vår uppgift som politiker att ta itu med den amerikanska kongressen. Vi måste tala med dem, vi måste träffa dem regelbundet, vi måste lösa detta problem. Det är därför som jag hoppas att vi i det arbete som utförs i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, utskottet för externa ekonomiska förbindelser, delegationen för förbindelserna med Förenta staterna, mycket noga den kommande månaden eller de kommande månaderna kommer att överväga olika sätt att tala med kongressen på, att fördjupa den relationen på, i synnerhet med de nya män och kvinnor i kongressen som helt enkelt inte har någon uppfattningen om de internationella relationer som föreligger mellan Europa och Förenta staterna. Det är vår uppgift, inte kommissionens eller rådets uppgift.

Novo
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Nästa sammanträde mellan Europeiska unionen och Förenta staterna utgör en bestämd och definitiv möjlighet att bekräfta huruvida Europeiska unionen har en egen röst, huruvida Europeiska unionen har institutioner vilkas åtgärder utmärks av försvaret av gemenskapens politiska och ekonomiska intressen.
Det är därför viktig att rådet och kommissionen i december klarar av att hindra Förenta staterna från att fortsätta att upprätthålla och införa åtgärder stick i stäv med den inriktning som avtalats på multilateral nivå. Det är avgörande att gällande konkurrensbestämmelser inom jordbrukssektorn eller inom flygindustrin, sjöfartsindustrin eller den audiovisuella industrin får samma värde, oavsett om de är på västra eller östra atlantkusten.
Det är en grundläggande uppgift att se till att den gemensamma marknadsorganisationen fungerar helt oberoende av de amerikanska intressena, vare sig det handlar om skydd av allmänhetens hälsa eller gemenskapens bananproducenters död eller om ett fullständigt och enkelt avståndstagande från det faktiska juridiska attentaten mot det mänskliga rättigheterna i de så kallade Helms-Burton- eller d'Amato-Kennedy-lagarna.

Mann, Erika
Herr ordförande, Sir Leon Brittan, herr minister! Jag har hört vilka framgångar ni haft under den senaste tiden, och det är imponerande. Vi kan sannerligen inte påstå att det stått för lite på den transatlantiska agendan, utan vi kan snarare utgå ifrån, att det var för mycket. Kanske är det ett av problemen. Bredden för de politiska och ekonomiska frågorna sträcker sig från handelsdispyter, via frågan hur vi skall hantera de exterritoriella lagarna, ända till en hel palett av politiska frågor - Vad skall vi göra i Ukraina? Vad skall vi göra i Baltikum? Vad skall vi göra i Mellanöstern? Hur skall vi i framtiden sammanföra våra medborgare, och hur kan de på ett förnuftigt sätt delta i denna transatlantiska agenda, som i princip har ställts på benen av politiker och ekonomer? Allt detta är mycket meningsfullt.
Men jag tror, att vi har ett särskilt politiskt ansvar, och därmed menar jag nu de tre institutioner som här agerar för Europeiska unionen. Jag tror att vi måste foga två saker till den totala just nämnda paletten för den politiska och ekonomiska agendan, och vi bör göra detta inom det närmaste halva året: För det första skall vi föra medborgarna närmare till den dialog som vi för. Vi har sammanställt fyra dialoger: en för medborgarna, en för de små och medelstora företagen, en för flaggskeppet överhuvud taget, nämligen the Transatlantic Business Dialogue , och en dialog för arbetstagarna och fackföreningarna. Vi vet, att vi har avsevärda problem, utom för området Transatlantic Business Dialogue. Här måste vi göra något, här ligger en del av det ansvar vi måste ta på oss, och det måste vi göra gemensamt.
Det andra som vi måste göra, och det kommer inte att bli mindre dramatiskt: Vi måste integrera oss som parlamentsledamöter i detta slags arbete. Det går inte an, att vi har en politisk-ekonomisk agenda, men ingen parlamentarisk. Vi måste se till att vi kommer med i framtiden i alla överenskommelser som ni träffar, i alla former av avtal som ni sluter, även på den transatlantiska marknadsplatsens område, nämligen via medbeslutandeförfarandet. Jag tror att vi även här kan komma fram till en förnuftig form för samarbete!

Cassidy
Herr ordförande! Jag vill bara ställa mig bakom det mesta som sagts i debatten denna eftermiddag. Detta är inte någon särskilt kontroversiell fråga mellan de olika sidorna i denna kammare. Det föreligger en allmän samstämmighet om att vi vill vidmakthålla och förbättra relationerna på alla nivåer i Förenta staterna - regeringen och kongressen. Jag välkomnar sir Leon Brittans mycket ingående introduktion till debatten.
Utan att vara ohyfsad - och sannerligen inte med någon önskan att vara det - vill jag emellertid föreslå att han lägger till en sak till sin upprepning, som tycks ha utelämnats, och det är förslaget att det bör finnas ett mycket närmare samarbete mellan behöriga myndigheter på denna sida Atlanten och dem på den andra sidan, i synnerhet justitiedepartementet och den federala handelsmyndigheten. Det har uppkommit några verkligt kontroversiella konkurrensproblem under de senaste månaderna i våra relationer med Förenta staterna - Boeing och McDonnell-Douglas är ett av dessa, Guinness och Grand Met är ett annat, och KPMG och Ernst & Young kan komma att bli ett annat. De av oss som ingår i delegationen lugnades av den löfte vi fick av kommissionär Van Miert att försöka arbeta för en närmare relation mellan behöriga myndigheter på bägge sidor.
Sir Leon nämnde behovet av närmare samarbete mellan kontrollerande myndigheter, men jag vill aktningsfullt påstå att konkurrens är en helt annan sak.
En annan sak jag skulle vilja få med på inköpslistan är att vi borde ha en sådan här debatt varje gång det ska hållas ett transatlantiskt toppmöte, med en representant för kommissionen och en representant för rådet som kommer och talar med parlamentet, som de har gjort denna eftermiddag.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Relationerna mellan Europeiska unionen och USA bör placeras i det politiska området, men i en globaliserad värld som den i dag är den ekonomiska dimensionen oskiljaktig från politiken och därför skulle jag vilja ta upp några handelsaspekter. Jag anser, herr ordförande, att Europeiska unionen beslutsamt måste försvara sina intressen och detta bör slås fast som en enhetlig och sammanhållen inriktning såväl inom flygindustrin, som andra kolleger nyss nämnde, som inom Världshandelsorganisationen där Europeiska unionen har förlorat panelen om hormoner och bananer, och jag hoppas att förhandlingarna som Brittan bedriver för kommissionen försvarar Europeiska unionens intressen på ett tillfredsställande sätt och att den valda vägen av samstämmighet inte är till men för den verksamhet vi bedriver.
Jag skulle snabbt, herr ordförande, vilja ställa några frågor till kommissionen angående svårigheterna som president Clinton har mött i USA: s kongress för att få igenom sitt berömda fast track . Vilka återverkningar kan detta ha på den transatlantiska agendan? Anser kommissionsledamoten att, då president Clinton för tillfället inte har fått dessa befogenheter av den amerikanska kongressen, detta på något sätt skulle kunna betyda att han inte får de nödvändiga befogenheterna för en förändring av rubrik III i Helms-Burtons lag? Slutligen, kommer Europeiska unionen att utnyttja högkonjunkturen för att utvidga sin handelsmässiga närvaro och utveckla sina handelsmässiga förbindelser med andra länder på kontinenten, såsom de latinamerikanska länderna, när det för närvarande, och med tanke på att detta fast track inte har uppnåtts, öppnas ett fördelaktigt utrymme för Europeiska unionen att vidga sin närvaro i dessa länder?

Wohlfart
Herr ordförande! Till att börja med skulle jag vilja uttrycka min tacksamhet till alla dem som aktivt deltagit i debatten. Jag tror att vi alla kan erkänna att denna transatlantiska dialog är mycket viktig, inte bara av handelsmässiga och ekonomiska skäl utan också för att siffrorna för utrikeshandeln och de direkta utländska investeringarna visar på att det föreligger mycket viktiga ekonomiska förbindelser mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.
När det gäller de hittills erhållna resultaten tror jag att man kan säga att även om vissa bristfälligheter fortfarande förekommer är slutresultatet totalt sett positivt, särskilt med tanke på att den transatlantiska dialogen inleddes för bara två år sedan. Det finns som ni betonat i era olika inlägg, uppenbara skillnader, jag skulle t.o.m. säga påfallande, mellan Förenta staternas sätt att gripa sig an frågan och Europeiska unionens sätt att göra det. Som bevis vill jag nämna de berömda Helms-Burton och Amatolagarna och när det gäller Europeiska unionens ståndpunkt avseende dessa lagar kan jag inte annat än fullständigt ansluta mig till det som Sir Leon Brittan sagt. Jag anser att det är fullständigt oacceptabelt och Europa måste säga det klart och tydligt vid detta toppmöte. Och eftersom vi talar om en kritisk dialog tror jag att uppförandet på föredragningslistan av en debatt om dessa två lagar blir ett tydligt bevis på att Europeiska unionen har för avsikt att med kraft försvara sina handelsintressen.
Vi har talat om partnerskap. Vissa har sagt att vi befann oss under hegemoni eller amerikansk dominans. Andra har redan tagit upp ett partnerskap mellan jämlikar. För min del skulle jag vilja säga att vi kanske är halvvägs mot detta partnerskap mellan jämlikar och att den Ekonomiska och monetära unionen blir en grundläggande beståndsdel för att genomföra den. Jag skall förklara vad jag menar.
Herr ordförande! I juli 1995 fick jag tillfälle att delta vid ett officiellt besök som vår premiärminister Juncker genomförde i Förenta staterna. Man talade då mycket med president Clintons administration och berörda ministrar om den planerade ekonomiska och monetära unionen inom Europeiska unionen. Då trodde ingen i Förenta staterna på den och alla vara beredda att slå vad om att vi inte skulle lyckas anta denna utmaning och genomföra den Ekonomiska och monetära unionen. Jag tror att den fruktan som för närvarande uttrycks i vissa miljöer i Förenta staterna - amerikanska kongressen, företag - visar att genomförandet av den ekonomiska och monetära unionen är grundläggande för Europeiska unionens framtida politik inom handel och ekonomi på världsnivå.
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag skulle också vilja säga några ord om vår politik inom ramen för WTO. Jag skall citera vad Lalumière sade om jag inte misstar mig: " Enade kan vi göra mycket" . Jag hoppas att vi blir och förblir enade på samma sätt som de senaste veckorna, bl.a. vid Euroworkshop i Florens där man kunnat konstatera en omfattande konsensus om WTO: s framtida agenda. Jag tror mig kunna säga att vi verkligen kommer att vara solidariska när det gäller finansiella tjänster, som är ett mycket viktigt ärende för Europeiska unionen och dess medlemsstater. Om vi lyckas ge prov på samma sammanhållning som inom andra ärenden t.ex. inom telekommunikationstjänster, blir WTO: s möte på ministernivå den 11 december i Genève en stor framgång för Europeiska unionen. Det är min önskan.
Man talar för närvarande mycket om att lösa meningsskiljaktigheterna i förhållande till WTO där vi förlorat ett eller annat slag. Det gör att vi måste överväga att stärka eller t.o.m. ändra förfarandet för att lösa meningsskiljaktigheter. Vi är öppna för diskussioner på det området. Men jag skulle vilja säga att det befintliga systemet, även om det inte alltid är tillfredsställande på multilateral nivå, ändå är betydligt bättre anpassat till att försvara handelseintressena än det amerikanska unilaterala systemet som tidigare tillämpades. Redan det är en viktig punkt.
Man har också frågat oss vilka möjligheter president Clinton har att få fast track antagen. Till att börja med har vi detta viktiga toppmöte där, det betvivlar jag inte ett ögonblick, rådets ordförandeskap och kommissionen ännu en gång kommer att lägga fram argumenten. Det innebär att denna för ordförandeskapet och kommissionen mycket viktiga politiska dialog, som äger rum vartannat år, skulle behöva kompletteras. På den punkten ger jag alla dem i kammaren rätt som talar för en mer aktiv roll för parlamentet i den politiska dialogen med ledamöterna i den amerikanska kongressen. Vi har, anser jag, inte bara kommissionens roll och rådets utan också parlamentets.
Föredragningslistan har även tagits upp för att säga att en punkt som Irak inte förekom. Herr ordförande! Jag angav i mitt anförande att föredragningslistan för detta toppmöte med Förenta staterna innebar diskussioner om fredsförhandlingarna i Mellanöstern. Det är är självklart att frågan om Irak, efter de senaste veckornas händelser, kommer att tas upp. Det tvivlar jag inte ett ögonblick på.
Herr ordförande! Man har också frågat oss om vi beaktat de långsiktiga frågorna, dvs. ärenden som har att göra med framtiden. Den föredragningslista vi håller på att färdigställa visar tydligt på vår vilja från europeisk sida att ta upp projekt som med fördel kommer att vara en del av verkligheten i våra förbindelser med Förenta staterna under kommande år.
Herr ordförande! Tiden räcker inte till för att säga mer om detta. Jag skall bara tillägga en sak. Jag tycker idén om att ordförandeskapet skall inställa sig inför kammaren före varje toppmöte är intressant. Men det finns också en annan idé som jag tycker är intressant, nämligen att komma och informera er i kammaren under er sammanträdesperiod i december om resultaten av toppmötet.

Brittan, Sir Leon
Jag håller verkligen med Swoboda i hans uttalande att det är nödvändigt för oss att få allmänheten att förstå varför handelsliberalisering gentemot Förenta staterna, och samarbete med Förenta staterna och resten av världen, är något önskvärt.
Jag kan verkligen försäkra Elles att det kommer att finnas ett långsiktigt perspektiv för vad vi försöker åstadkomma med Förenta staterna, och frågan om lämpligt ramverk för ytterligare utveckling av den nya transatlantiska marknaden är en jag själv ägnar mycket tankar, även om jag inte kan komma med någon slutledning därvidlag i dag.
Vad toppmötet med Kanada beträffar så skulle jag till Plooij-van Gorsel vilja säga att vi huvudsakligen kommer att inrikta oss på överlåtande med Kanada av framsteg, efter vår överenskommelse med Kanada, vilka varit betydande.
Till Manisco vill jag rörande Helms-Burton-frågan säga att vi förhandlar aktivt. Jag tror inte att det är fördelaktigt att tillkännage en tidsgräns för ögonblicket. När man förhandlar så är det bara meningsfullt att förhandla om man kan se tecken på framsteg. Vi är inte intresserade av att förhandla i all evighet, utan några förhoppningar om ett resultat. Det håller jag i hög grad med om.
Jag tycker inte att det är rätt att säga, som Souchet gjorde, att vi agerar på basis av ingen definitiv lösning på problemet. Det är inte rätt att säga att vi har dragit oss ur WTO. Vi har skjutit upp saken, och förbehåller oss rätten att återuppta den när som helst, vill jag påpeka för Gonzalez Alvarez.
Vad Hindley, och andra som förespråkat parlamentets medverkan i den nya transatlantiska agendan, beträffar, som välkomnar jag det. Jag vill tillägga att den nya transatlantiska agendan särskilt nämner den möjligheten, och det är upp till parlamentarikerna att göra mesta möjliga därav.
Motsvarande gäller personer som Erika Mann, som talade om att involvera människor i större utsträckning. Återigen skulle jag välkomna det. Det är en del av den nya transatlantiska agendan.
Vad snabbehandlingen beträffar så håller jag med Donnelly om att problemen rörande snabbehandlingen innebär att vi bör intensifiera dialogen. Jag anser dialogen mellan Europa och USA vara ett sätt att såväl öka möjligheterna för att snabbehandling trots allt skall komma att gå igenom, som att göra framsteg i avsaknad av snabbehandling. Det är verkligen sant, som Salafranca Sánchez-Neyra sagt, att det finns massor av möjligheter för oss i Sydamerika. Jag skulle vilja att vi griper den möjligheten, inte bara för att Förenta staterna har skadat sig själv genom att inte driva igenom snabbehandlingen, utan också för sin egen skull.
Till Cassidy vill jag säga: ja, ett samarbete mellan konkurrensmyndigheter är i hög grad en del av spelet. Vi förhandlar aktivt om ett andra, kompletterande avtal med Förenta staterna, som skulle bygga på det vi redan har, som skulle möjliggöra en mer systematisk tillämpning av principerna för positivt umgänge. Det är en viktig del av agendan.
(Applåder)

Ordföranden
Sir Leon! Ert bidrag till denna debatt var mycket intressant.
Jag har mottagit 8 resolutionsförslag, in enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.
Jag förklarar debatten avslutad.

Omröstning
Ullmann
Herr ordförande! Fyra uppgifter måste lösas, om den i själva Maastrichtfördraget föreskrivna reformen av Europeiska unionen skulle bli verklighet: Avlägsnande av de konstitutionella demokratiska bristerna ovanifrån i en union och i ett regeringskonferensernas Europa, avlägsnande av institutionella brister i en union utan rättsidentitet, av dualism, av innerområdes- och pelarstruktur utan enhetlig handlingskompetens vad gäller fredsoch rättspolitik, avlägsnande av brister i rättsramarna i virrvarret av unions-, gemenskaps- och mellanstatlig rätt och till slut avlägsnandet av den förlamande oklarheten vad gäller målet om hur de kommande integrations- och utvidningsstegen skall tas som slutgiltigt skall övervinna Europas uppdelning i öst och väst.
Detta betyder därför på intet sätt att man förnekar de delvisa förbättringarna av Maastrichtfördraget genom Amsterdam, när man visar på att dessa fundamentala uppgifter inte lösts. Ingen kommer att ringakta förtjänsterna hos de båda föredragandena om Amsterdam. Men deras betänkande förblir tvetydigt vad gäller dessa fundamentala uppgifter, och kan därför inte godkännas av min grupp.
Vad gäller regeringskonferensens misslyckande är det inte så viktigt om detta parlament rekommenderar ett godkännande av Amsterdamfördraget eller inte. Avgörande är snarare, om Europaparlamentet inskränker sig till att vara stolta medbestämmare av institutionella delreformer, eller om det äntligen samlar sig till att bli den ledande rösten för en konstitutionell process, att bli hjärta och oro i nästa avgörande steg i integrationen!
(Applåder från V-gruppen)

Müller
Herr ordförande! Jag röstade mot betänkandet, eftersom jag inte ville delta i en instrumentalisering av Europaparlamentet genom nationella partier, nationella regeringar, som inte bara bidrar till att undergräva Europaparlamentets suveränitet, utan också suveräniteten hos själva de nationella parlamenten, eftersom det är de som för ögonblicket har den utslagsgivande rösten i ratificeringsprocessen. Det dilemma som vi har med denna resolution tyder på att man verkligen måste mena allvar med det centrala krav som lyder: Regeringskonferenser av denna gamla typ är inte längre i stånd att föra den europeiska integrationsprocessen vidare! Just eftersom det är på det viset, fungerar det bara om vi säger, att i ratificeringsprocessen för Amsterdam måste vi uppnå att nästa regeringskonferens äger rum med medbeslutande från Europaparlamentet. Annars kan vi låta allting vara!

Hautala
Herr ordförande! Också jag röstade emot denna resolution. Orsaken är att jag inte tror att en regeringskonferens nu längre är rätt metod att utveckla Europeiska unionen. Den har misslyckats i många avseenden. Jag tror att detta bland annat beror på att Europaparlamentet inte tillräckligt kan påverka ändringarna i avtalet. Europol är ett bra exempel på att medborgarnas rättsskydd äventyras, då regeringarna inte vill ge Europaparlamentet och inte heller de nationella parlamenten en tillräcklig demokratisk kontroll.
Ett annat exempel på regeringskonferensens oförmåga att lösa dessa fundamentala problem är EMU. Vid uppbyggnaden av den Ekonomiska och monetära unionen har man skapat en ytterst federalistisk del av Europeiska unionen men ämnar trots det förvalta den som om den vore ett mellanstatligt regeringsprojekt. Här är bristen på demokrati och bristen på kontroll över den blivande centralbanken mycket uppenbar.

Nordmann
(FR ) Herr ordförande! Utan att göra mig några illusioner röstade jag för resolutionen om de två betänkandena. Utan illusioner, naturligtvis därför att Amsterdam var ett misslyckande med tanke på att vi säger ja till utvidgningen utan att ännu ha de institutionella möjligheterna för denna utvidgning. Och situationens paradox beror på att vi tvingats säga ja till ett misslyckande för att inte säga nej till Europa. Det är tanken med min röst.
Ni skall få se att debatten om ratificeringen av fördraget kommer att övergå till motstånd mellan Europas förespråkare och dess motståndare. Och det är ännu en gång det som får oss att säga ja och detta utan illusioner, genom att ta konsekvenserna av det betänkande vi röstat igenom, vilket, om ni ursäktar uttrycket, kan förefalla som ett smörjmedel för att få ratificeringen att gå igenom.

Spiers
Herr ordförande! Europaparlamentets Labourparti, för vars räkning jag yttrar mig, välkomnar i stora drag Amsterdamfördraget, inte som något som är perfekt, utan som något som innehåller många goda saker. Vi vet i synnerhet att våra väljare skulle välkomna Förenade kungarikets anslutning till det sociala protokollet, bestämmelsen om en Europavid lagstiftning mot diskriminering och det nya protokollet om djurens välbefinnande. Det finns också många andra saker vi välkomnar.
Vi har emellertid vissa reservationer mot det slutliga betänkandet, och även om vi hållit vårt skiljaktiga röstande till ett minimum, så har vi ändå röstat emot fem delar: den första strecksatsen i punkt 8 om gränskontroller; den första strecksatsen i punkt 9 om en gemensam försvarspolitik; den andra strecksatsen i punkt 12 som utökar medbeslutandeförfarandet till skattepolitiken; den fjärde strecksatsen i punkt 12 som gör unionen och gemenskapen till en enda juridisk person; samt den tredje strecksatsen i punkt 16 som begränsar enhälligheten till konstitutionella områden. Med dessa förbehåll kan vi på det hela taget välkomna såväl betänkandet - och vi gratulerar föredragandena till deras arbete - och Amsterdamfördraget.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw och Waidelich
Vi stöder Amsterdamfördraget och instämmer i Parlamentets uppmaning till de nationella parlamenten att ratificera fördraget. Det är en framgång för det politiska samarbetet på miljöns, jämställdhetens och framför allt sysselsättningens område. Vi välkomnar också principen om ökad öppenhet och medborgarnas tillgång till dokument. Vi stöder inte kravet på ett gemensamt försvar och har i ett särskilt tilläggsförslag påpekat att de alliansfria staternas position måste respekteras.
Vi delar uppfattningen att en del institutionella frågor måste få en lösning i samband med utvidgningen. När det gäller beslut om ökad användning av majoritetsbeslut är vi inte beredda att stödja betänkandets långtgående krav på gemensamma majoritetsbeslut. Vi stödjer därför inte punkt 16, andra och tredje strecksatsen.
Vi stöder inte heller majoritetsbeslut på kulturpolitikens område (punkt 12, elfte strecksatsen), det anser vi i huvudsak vara en fråga för de enskilda medlemsstaterna.
Efter att sålunda dels genom röstning, dels genom denna röstförklaring markerat på vilka punkter vi har en avvikande uppfattning har vi röstat för betänkandet i den slutliga omröstningen. Vi tycker det är en viktig signal till medborgarna i Europa att regeringskonferensen blev framgångsrik på flera för medborgarna viktiga frågor.

Berthu
Vi förkastar Amsterdamfördraget som innebär en ny etapp i nationernas förödmjukelse. Det är inte alls vad folken vill. En undersökning som nyligen genomförts av kommissionen på europeisk nivå visar att endast 8 % av de tillfrågade personerna är positiva till en europeisk superstat, 40 % är positiva till samarbete utan att överge den nationella suveräniteten, 38 % till samarbete tillsammans med att befogenheter inom begränsade områden förs samman och slutligen 14 % till ett strikt nationellt oberoende utan samarbete. Sådana undersökningar, som kommissionen f.ö. inte fortsatt - fråga inte varför - visar att det Europa som i dag byggts av Eurokrater, med godkännande av regeringarna, inte är folkens Europa.
Man förstår bättre under sådana förhållanden varför Amsterdamfördraget, efter bl.a. Maastrichtfördraget är avfattat på ett dunkelt sätt och varför man där finner svårbegripliga bestämmelser, som den som via protokollet om subsidiariteten, utan att klart säga det, fastställer EG-domstolens ståndpunkt om gemenskapsrättens påstådda företräde framför de nationella författningarna. Denna dunkelhet har en funktion. Den förvirrar den enkla medborgaren, hindrar förståelse av det verkliga ändamålet med det som man ber att han skall ratificera, och gör det möjligt för ansvariga - som den franske ministern med ansvar för Europafrågor nyss - att anföra denna teknikalitet för att anse det olämpligt att konsultera folket genom folkomröstning.
Även om man rätt förstår den omedelbara taktiken som ligger till grund för dessa manövrar är det svårare att förstå det slutliga ändamålet. Man säger oss att den federala byggnaden när den väl är avslutad blir mer effektiv än ett nationernas Europa. Men tror man möjligen att det går att uppnå effektivitet genom enkla teknokratiska förfaranden, utan folkens deltagande? Det är en fullständig illusion. I verkligheten är den enda effektiva europeiska integrationen den som stöds av folken och det är därför, oavsett vad man säger, som nationernas Europa inte bara är det mest demokratiska utan också det mest effektiva.

Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat ja till betänkandet om Amsterdamfördraget. De har gjort det utifrån synsättet att man i betänkandet har lagt vikt vid många viktiga danska hjärtefrågor. Exempel på dessa är bättre miljöskydd, samarbete om bekämpning av arbetslösheten, öppenhet samt större inflytande för Europaparlamentet.
Betänkandet om Amsterdamfördraget är dock problematiskt på några områden. Därför har vi blivit tvungna att rösta emot några punkter i betänkandet. Enligt vårt sätt att se det är det mycket beklagligt att Europaparlamentet försöker lägga hinder i vägen för utvidgningen genom att kräva att alla institutionella reformer skall vara på plats innan utvidgningen påbörjas. Därför har vi sett oss tvingade att rösta emot på dessa punkter.
En annan källa till kritik mot betänkandet är sammankopplingen av Danmark med Irland och Förenade kungariket vad avser Schengensamarbetet. Danmark deltar i Schengen på ett mellanstatligt plan medan däremot både Irland och Storbritannien står utanför samarbetet. Därför röstar vi emot det, då det sänder fel signaler till medlemsstaterna om Danmarks engagemang i Schengensamarbetet.
Vidare leder betänkandet upp till vidare samarbete på det försvars- och säkerhetspolitiska området. De danska socialdemokraterna anser att försvar och säkerhet i Europa skall säkras genom medlemskap i NATO och inte genom VEU. Därför röstar vi emot punkt 9, då vi anser att det kolliderar med de danska förbehållen.
Europaparlamentet är med i att göra besluten i EU mer demokratiska och öppna. Därför stödjer vi bland annat att jordbrukspolitiken hamnar under det gemensamma beslutsfattandet i Europaparlamentet. Däremot kan vi inte stödja att försvars- och utrikespolitiken samt rättsliga och inre angelägenheter, som ligger under tredje pelaren, skall in under detta förfarande.

Blokland
Europaparlmentet betraktas allmänt som den stora vinnaren i Amsterdamfördraget. En riktig slutledning bland annat med tanke på utvidgningen av området för tillämpning av medbeslutandeförfarandet och kravet på parlamentets samtycke vid tillsättandet av ordförande för Europeiska kommissionen. Många av Europaparlamentets önskemål infriades inte men majoriteten av detta parlament är dock så pragmatisk att medlemsstaterna rekommenderades att ratificera Amsterdamfördraget. Det är dock inte vårt råd till medlemsstaterna.
Föredragandena påpekar att de europeiska fördragen, dit även Amsterdamfördraget hör, inte leder till en " federal europeisk stat" . Det idealet är tydligen inte modernt längre. Ändå kan jag inte tolka det nya fördraget, som utökar unionens befogenheter på områden som sysselsättning, sociala frågor, inrikes säkerhet och försvar och förstärker de gemensamma förfarandena, på annat sätt än som ett nytt steg i riktning mot en Europeisk politisk union. Denna strävan är förlegad med tanke på den kommande utvidgningen av unionen till ett ännu mer heterogent förbund med 20 medlemsstater eller kanske fler. Betänkligt är också att det inte tas någon hänsyn till medborgarnas missnöje med en uppifrån ålagd europeisk styrelsestruktur. Stödet för " Europa" har, det visar opinionsundersökningar, valresultat och deltagande i de europeiska valen, minskat under de senaste åren. Ett fördrag med en mycket mindre ambitiös överskattning av den europeiska förvaltningens möjligheter skulle på ett bättre sätt kunnat ange det europeiska samarbetets mervärde. En nedbantning av det europeiska uppgiftspaketet skulle för övrigt göra den europeiska beslutsprocessen mer översiktlig och förenkla utvidgningen.
Utökningen av Europaparlamentets befogenheter är till sist enligt vår åsikt inte den mest lämpliga lösningen för " bristen på demokrati" i den europeiska beslutsprocessen. Insikten om att parlamentet verkar på för stort avstånd från medborgarna märks för lite. Det har definitionsmässigt en britfällig representativ kraft och legitimitet, bland annat genom att det med ett begränsat antal ledamöter måste representera ett allt större område. Även om Europaparlamentet har en viktig funktion på vissa områden bör de nationella parlamenten fortsätta vara medborgarnas viktigaste riktpunkter. Man kommer i första hand att rikta ögonen mot de nationella parlamenten vid ratifikationen av Amsterdamfördraget.
Vi avvisar Amsterdamfördraget och har därför även röstat mot betänkandet Méndez de Vigo/Tsatsos.

Caudron
Det är inte för mycket sagt att slutsatserna från toppmötet i Amsterdam inte gav upphov till någon överdriven entusiasm bland den europeiska allmänna opinionen.
Såsom är fallet med alla kompromisser innebär Amsterdamfördraget att alla, som liksom jag har en passion för Europa och den europeiska integrationen sedan flera decennier tillbaka, är fortsatt missnöjda. Låt oss säga det öppet: fördraget är inte i nivå med utmaningarna och ambitionerna för en europeisk integration som på mindre än fem år skall fullfölja den gemensamma valutan, utvidgningen, kampen mot arbetslösheten, det politiska Europa och det sociala Europa.
Skall man därför förkasta integrationen och på så sätt sälla sig till de eviga motståndarna till den europeiska integrationen? Jag tror inte det, medicinen skulle vara mycket värre än det onda! Efter Maastricht öppnar Amsterdam några dörrar: vi måste träda in där och använda dessa nya medel för att föra ett medborgarnas Europa framåt som kan bekämpa arbetslösheten och fungera politiskt på världsscenen. Det är de äkta européerna som måste arbete för det!
Men vi måste också för morgondagen kräva ett toppmöte i Luxemburg om sysselsättningen som är konkret, starkt och aktivt. Och för i övermorgon krävs nya institutionella reformer så att den kommande utvidgningen går korrekt till utan att vi bringas i oordning eller försvagas.
Med Amsterdam har en ny etapp inletts. Den skulle ha kunnat vara bättre. Det viktiga nu är att förbereda nästa.

Cellai
Trots att gruppen från Alleanza Nazionale i Europaparlamentet flera gånger har uttryckt stark kritik mot slutsatserna från regeringskonferensen och därmed från den slutliga utformningen av Amsterdamfördraget, har vi av ansvarskänsla beslutat rösta ja till betänkandet från utskottet för institutionella frågor, eftersom vi där har påträffat några av våra ståndpunkter som var negativa till fördraget och några av våra förslag till förstärkning av de pelare som utgörs av utrikespolitiken och försvarspolitiken, oumbärliga för att unionen ska bli en verklig politisk enhet av europeiska stater och folk.
Därför är det en handling av god vilja från vår sida, trots att vi på några punkter, nämligen utvidgningen av unionen och ombalanseringen av dess politiska och ekonomiska handlande gentemot södern och Medelhavet, hade föredragit att betänkandet var kraftfullare och fullständigare.
Nu väntar vi oss att handlingar ska följa på orden med särskild hänvisning till betydelsen av "förbehållslöst godkännande" av den gemensamma deklarationen från Belgien, Frankrike och Italien som pekar på nödvändigheten av ytterligare institutionella reformer som villkor för varje eventuell utvidgning.
Vår ja-röst är därför ytterligare en bekräftelse på den italienska högerns engagemang och politiska val med det primära målet att skapa ett verkligt politiskt Europa.

Cot
, skriftlig. (FR) Jag beklagar att resolutionen som lagts fram av det institutionella utskottet och antagits av parlamentet inte upprepade slutsatserna från utskottet för rättsliga frågor om en omnumrering av fördraget. Beslutet att ändra numreringen på fördragets alla artiklar förefaller beklagligt av två anledningar. I sakfrågan fruktar jag att det handlar om en uppenbar förenkling, som kommer att medföra förvirring och komplikationer för de verkliga användarna av fördraget, nämligen de nationella förvaltningarna, yrkesmiljöer, etc. Alla hänvisningar till fördraget kommer att leda till att man måste söka och kontrollera två gånger, utifrån den gamla numreringen såväl som den nya.
När det gäller förfarandet skulle en reform av den här omfattningen ha föregåtts av omfattande samråd med berörda parter, vilket inte varit fallet. Endast de europeiska advokaterna har reagerat spontant genom att opponera sig mot reformen. Men deras protest sopades undan med baksidan av handen och med en förhastad teknokratisk argumentation.

Cushanan
De irländska väljarna kommer att få möjlighet att ratificera Amsterdamfördraget i en folkomröstning, vilken ska genomföras i mars nästa år. Under kampanjen inför folkomröstningen kommer jag att kraftfullt stödja ett "ja" -utfall. Jag väljer inte denna inriktning därför att jag anser det vara perfekt. Det är det långt ifrån. Men trots dess bristfälligheter innebär fördraget emellertid väsentliga framsteg på vägen mot europeisk integrering.
Jag välkomnar i synnerhet de framsteg som gjorts inom det sociala området, särskilt vad gäller sysselsättnings-, jämlikhets- och antidiskrimineringsåtgärder. Vissa positiva beslut fattades också med avseende på förbättring av den inre säkerheten, även om det måste medges att mycket mer måste göras om vi skall vinna kriget mot den organiserade brottsligheten, och särskilt drogbaronerna.
De största besvikelserna från Amsterdam ligger inom det institutionella området. Underlåtenheten att ta bort den nationella vetorätten, utarbeta en sammanhållen gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och att införa medbeslutande för alla lagförslag, kommer att medföra grundläggande och långsiktiga problem för Europeiska unionen, särskilt när vi slutför våra diskussioner om utvidgningen. Dessa frågor måste lösas innan nya medlemsstater ansluts. Underlåtenhet att göra det kan leda till ett utvidgat Europa, som inte kan fatta några beslut och stå för ett sammanhållet och inflytelserikt synsätt gentemot världen utanför.
Trots dessa reservationer anser jag ändå fördraget vara värt att stödja.

Díez de Rivera Ocaza
Resultaten av revideringen av Maastrichtfördraget är inte särskilt tillfredställande eftersom de politiska mål som ställts upp för reformeringen av Maastrichtfördraget, inte uppfyllts i Amsterdam.
Som övertygad "europeist" beklagar jag djupt att en ny regeringskonferens ännu en gång måste genomföras, eftersom man varken uppnått, eller korrigerat, unionens politiska brister innan den nödvändiga utvidgningen, för att lösa frågor av sådan vikt för institutionerna som t.ex. antalet kommissionärer eller en generalisering av röstförfarandet med kvalificerad majoritet, etc. Kan misslyckandet vara tydligare än när man innan medlemsstaterna ratificerar Amsterdamfördraget talar om de nödvändiga ändringarna av detta?
På tröskeln till den gemensamma valutan fortsätter unionen utan att anpassa institutionerna för utvidgningen - vilket ur alla synsätt är synnerligen oansvarigt. Man fortsätter också utan en gemensam försvarspolitik och utan att fördragen gjorts tydligare så att medborgarna kan förstå dem.
Slutligen, även om detta för vissa, helt felaktigt, är ett ämne av mindre betydelse, har Amsterdamfördraget med avsikt utelämnat införandet av alla hänvisningar till turismen, och bortsett från att turismen, bland många andra frågor, är den största källan till skapandet av arbetstillfällen i unionen.
Detta, som med parlamentets påtvingade korthet, förklarar anledningen till att jag lagt ned min röst, som jag ändrar inför Méndez de Vigos utmärkta arbete, för precis som Machado sa: vägen blir till när man går.

Gutiérrez Díaz
Den resolutionstext som Méndez de Vigo och Tsatsos lagt fram för Europaparlamentets kammare om ändringen av Unionsfördragen, i utskottet för institutionella frågors namn, är, enligt min bedömning, otillräcklig, dubbeltydig, i avsaknad av stadga och med liten känsla för den allmänna opinionen och de nationella parlamentens roll. Det är sant att de införda ändringsförslagen förbättrat texten, men, enligt min bedömning, har Europaparlamentet, som inte tillerkänts befogenhet att godkänna eller avslå ändringen av fördragen, skyldighet att påvisa dessas otillräcklighet när det gäller demokratisering, de sociala och mänskliga rättigheterna och klargöra att ändringen av fördragen vid toppmötet i Amsterdam inte på tillbörligt sätt gör det möjligt att konfrontera utmaningarna vid de framtida utvidgningarna. I stället låter man parlamenten i vart och ett av medlemsstaterna, eller folkomröstningar i enlighet med de villkor som fastställs, besluta om sin definitiva position avseende förbindelsen att godkänna den nya texten eller ej. Betänkandet som lagts fram i kammaren blandar kritiken, nödvändigheten av nya ändringar och nya metoder, med ett begränsande bekräftande att Amsterdamöverenskommelserna snabbt bör godkännas i de femton länderna. Det är inget tvivel om att, i vart och ett av länderna, kommer den slutgiltiga rösten bedömas gentemot de kompromisser deras regeringar påtagit sig, men det borde nu åligga Europaparlamentet, enligt min åsikt, att ge sin kritiska bedömning i enlighet med de positioner man intagit under hela förberedelsen av regeringskonferensen. I konsekvens härmed, och efter att avslåendet av de ändringsförslag jag lagt fram i denna riktning, som jag ser som ett "europeistiskt" ansvar, har jag röstat nej till Méndez de Vigo/Tsatsos betänkande, utan att i förväg ha gjort någon bedömning av den position IC-ledmöterna i spanska deputeradekammaren kommer att inta, den dag frågan kommer upp.

Lienemann
Jag röstar emot detta betänkande eftersom Amsterdamfördraget inte tillåter att en verklig politisk pelare inrättas som på ett jämlikt sätt kan komplettera valutaavsnittet inom Europeiska unionen.
Maastrichtfördraget antog utmaningen att gå mot en gemensam valuta med stram ekonomisk konvergens (överdrivet stram för övrigt), men också att förstärka den politiska integrationen genom en institutionell revidering som syftar till att förbättra effektiviteten, den demokratiska funktionen och Europaparlamentets roll.
Regeringskonferensen skulle också göra det möjligt att utarbeta en europeisk politik på så grundläggande områden för våra folk som det sociala området. Man måste konstatera att denna utmaning från Maastricht inte kunde antas och att jämvikten därför inte längre respekteras. Det monetära Europa går framåt med stora steg medan det politiska Europa stagnerar i sin oförmåga.
Denna situation är desto mer allvarlig eftersom vårt öde alltmer kommer att bero av beslut som fattas av en oberoende europeisk centralbank, utan att en ekonomisk regering kan besluta om viktiga val för den ekonomiska tillväxten, den europeiska konkurrenskraften och sysselsättningen.
På så sätt blir Europa alltmer ett stort ekonomiskt och finansiellt område som undgår alla regler och all demokratisk kontroll. Utvidgningen till att omfatta östländerna kommer bara att öka denna utspädning. Även om betänkandet föreslår en ny institutionell revidering före varje form av utvidgning har inte Europaparlamentet kunnat göra detta villkor effektivt och absolut. Det har inte kunnat påverka det kommande toppmötet i Luxemburg om sysselsättningen och få det sociala Europa att faktiskt gå framåt.
Även om införandet av en hänvisning till sysselsättningen och det sociala Europa i det nya fördraget är positivt är formuleringen tvetydig eftersom den nöjer sig med att hänvisa till samordningen av sysselsättningspolitiken, som förblir nationell.
Kort sagt, ännu en gång skjuter Europa upp sin politiska förstärkning och lämnar den sociala frågan förfördelad, medan monetarism och liberala trossatser krävs i form av tvingande kriterier.
Långt ifrån ambitionen hos dem som vill ha ett federalt Europa, ett Europa där folken kan bekräfta sin vilja, bekräftar fördraget att de nationella staterna försvagas utan att bygga en verklig europeisk politisk makt. Det är oacceptabelt.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL)
Amsterdamfördraget innebär inte det slutgiltiga steget för att skapa ett Europas förenta stater, men dess innehåll rör sig i en riktning som förstärker EU: s ambitioner att utvecklas till en federal statsbildning av supermaktskaraktär. Överstatligheten förstärks, gränskontrollerna avskaffas och EMU-processen med gemensam valuta och centralbank bekräftas.
Institutionellt är det EU: s överstatliga organ, kommissionen, domstolen och parlamentet som tjänar på Amsterdamfördraget. De som förlorar är ministerrådet och de nationella parlamenten. Det finns inte en enda mening i fördraget som bekräftar att beslutsmakt kommer att flyttas från EU till medlemsländerna.
Nordiska hjärtefrågor om sysselsättning, öppenhet och miljö har i bästa fall försetts med välvilliga formuleringar, men dessa kan dock i slutändan tvingas kapitulera inför den inre marknadens överhöghet. Den så kallade miljögarantin är till och med ett steg tillbaka jämfört med den tid då den infördes.
Det är oacceptabelt att en ny regeringskonferens, som ytterligare förstärker EU: s federala karaktär ställs som villkor för östutvidgningen. Vi finner det också omotiverat att ge de stora länderna ytterligare makt om EU skulle utvidgas. Att Europaparlamentet skulle ges samtyckesrätt vid fördragsändringar måste tillbakavisas. Det skulle helt rycka undan grunden för fördragets mellanstatliga formkaraktär.
Att Amsterdamfördraget inte går lika långt som de mest uttalade federalisterna inom EU hade hoppats har sin givna förklaring. Den folkliga förståelsen för EU-federalismen har kanske aldrig haft en så svag ställning som nu. Folken i Europa vill ha samarbete, men inte till priset av att underordna sig EU: s centralistiska, byråkratiska och otidsenliga regelverk. Enligt aktuella opinionsundersökningar i de nordiska länderna är motståndet kompakt mot ett deltagande i EMU, dvs. det projekt som är något av själva motorn i skapandet av en federal statsbildning på EU-nivå.
Grunden för varje samhälle som vi vill garantera människor jobb, bra utbildning, god miljö, social rättvisa och solidaritet med de fattiga ländernas folk är att dess politiska system är folkligt och demokratiskt legitimt. EU saknar möjlighet för överskådlig tid att uppnå detta. Vi har röstat nej till betänkandet.

McCartin
Jag vill upplysa om att jag har röstat för betänkandet av Vigo och för Amsterdamfördraget. Jag är besviken på det som uppnåddes i Amsterdam. Det som är mest beklagligt, herr ordförande, är att vi måste gå igenom hela ratificeringsprocessen för vad som är ett mycket litet mått av framgång. Det kommer att bli svårt i Irland, där en folkomröstning krävs, att uppbåda entusiasm för Amsterdamfördraget.
Det jag beklagar mest är misslyckandet med att säkerställa en verklig reform av hur beslut fattas, institutionella reformer som vi kallar det. Detta misslyckande har beskrivits rakt på sak för folket. Det betyder att att om vi utvidgar gemenskapen så kommer från och med den dagen inte bara nuvarande medlemsstater att förhindra viktiga beslut, även Slovenien eller Estland kommer att använda veto och blockera viktiga beslut inom en rad politikområden inom gemenskapen. Vi är oansvariga som går med på utvidgning under sådana förhållanden. Det finns en fara för att skapa en allvarlig kris och stagnation. Ju större antalet medlemsstater, desto större är faran för att en kris ska uppstå.
Jag välkomnar utvidningen av Eurapaparlamentets makt. Det är viktigt att 70 % av all lagstiftning kommer att ske med medbeslutande mellan parlamentet och rådet. Principen om demokrati måste tillämpas på den Europeiska unionen såsom den tillämpas i alla medlemsländer.
Slutligen vill jag klargöra att jag är glad att vi har gjort några framsteg inom det gemensamma säkerhets- och försvarsområdet. Alla medlemsländer har accepterat skapandet av en politisk unionen genom att ratificera de existerande fördragen, och denna politiska union kan inte bli fullständig utan utvecklingen av gemensamma säkerhetsarrangemang. Amsterdamfördraget gör ett gemensamt försvar möjligt, men sörjer för att motvilliga länder kan stå utanför. Jag är säker på att på kort sikt kommer mitt eget land att bestämma sig för att stå utanför. Detta är till stor del eftersom det politiska etablissemanget och irländsk media fortfarande insisterar på, i den allmänna debatten, att bibehålla andra världskrigets terminologi och definierar den här frågan i termer av neutralitet, som den irländska staten traditionellt efterlevt. Å andra sidan, när en opinionsmätning i Irland ställde frågan om Irland skulle hjälpa till att försvara ett annat medlemsland, svarade majoriteten positivt. Därför tror jag att jag representerar det stora flertalet irländare när jag säger att jag stöder den gemensamma försvarspolitiken, eftersom jag anser att det inte är det irländska folkets vilja att det ska ha alla fördelar med medlemskap, medan det vägrar att accepterar ansvaret för säkerhet och försvar.

Rovsing
För mig finns det inga tvivel om att Amsterdamfördraget måste välkomnas som en samlad förbättring om EU: s fördragsgrundval på en rad områden. Det är därför glädjande att utskottet för institutionella frågor klart rekommenderar en ratificering av föredraget i EU: s 15 medlemsstater.
Men jag håller också med utskottet om att man vid Europeiska rådets sammanträde i Amsterdam borde ha nått längre i ansträngningarna att nå enighet vad gäller reformer av EU: s institutioner, som måste göras, om utvidgningen med länder i Öst- och Centraleuropa skall ge ett tillfredsställande resultat.
Jag röstar alltså ja till betänkandet, även om jag är emot betänkandets förslag om att göra Europaparlamentets ratificering av framtida fördragsändringar obligatorisk, liksom jag är motståndare till varje försök att ändra principen om att medlemsstaternas regeringar genomför förändringar om EU-fördragen med enhällighet.

Rübig
Amsterdamfördraget, ändringsförslag 13: Texten motsäger den österrikiska neutralitetsprincipen.

Souchet
De huvudsakliga kriterierna i vars ljus Amsterdamfördraget skall bedömas har sammanfattats i ändringsförslag 32 från I-EDN-gruppen. De är fyra till antalet och jag vill peka på dem.
Första kriteriet: " respekt för nationella demokratier och konstitutionella regler i medlemsstaterna, inom ramen för en sammanslutning av suveräna stater där det nationella området har störst berättigande för att göra det möjligt för folken att demokratiskt uttrycka sin vilja" .
Andra kriteriet: " förstärkning av de nationella parlamentens roll i den europeiska beslutsprocessen " .
Tredje kriteriet: " strävan efter en mer öppen union" .
Fjärde kriteriet: " kravet på utvidgning som, på institutionell nivå, medför inrättande av ett Europa med varierande geometri grundat på olika former av samarbete" .
Men vad erbjuder Amsterdamfördraget oss? De nationella demokratierna kringgås och i stället stödjer man sig mot individerna, mot folken och staterna. Avsaknad av all betydelse för de nationella parlamenten, som successivt förlorar sina befogenheter vid beslutsfattande på europeisk nivå. Förhandlingarnas brist på öppenhet, det allt mer komplexa förfarandet och den försvagade demokratiska kontrollen. Den systematiska överföringen till gemenskapsnivå på alla områden som skapar så många nya hinder på vägen mot den nödvändiga utvidgningen. Överföring till gemenskapsnivå av de två mellanstatliga pelarna i Maastrichtfördraget: rättsliga och inrikes frågor på ett öppet sätt men utrikespolitik och gemensam säkerhet på ett skevt sätt, via finansieringen.
Långt ifrån att vara ett ofarligt fördrag accentuerar Amsterdamfördraget avsevärt processen med att federalisera och centralisera Europeiska unionen. I stället för att täcka det demokratiska underskottet ökar den det. I stället för att tillföra den dynamiska flexibilitet den skulle behöva för att inleda den historiska etappen som innebär att kontinenten enas, pressar fördraget in Europa i federalismens återvändsgränd. Och skjuter därmed upp den verkliga utvidgningen.
Det är anledningen till att vi bestämt kommer att arbeta mot detta mycket dåliga fördrag och främja ett öppet utarbetande av ett Europa med varierande geometri. Det kommer slutligen att göra det möjligt att inom det förnyade Europa välkomna samtliga medlemsstater som den kommunistiska ideologin på ett konstgjort sätt hade delat på. Vi kommer inte att acceptera att en annan ideologi, oavsett vilka fjädrar den prålar med, tar över för att bygga en ny Berlinmur och på nytt skapa två Europa.

Schlechter
Trots att Europaparlamentet varken förfogar över en institutionellt garanterad delaktighet eller rätt till ratificering anmodas det att yttra sig om det som man kallar Amsterdamfördraget. Ett fördrag där det gått åt och kommer att gå åt mycket bläck.
Detta fördrag, om vilket ordförande Juncker sade att det skulle bli svårt att ratificera och Jacques Delors att det inte tillräckligt rättade till misstagen från Maastricht, har på kort tid blivit ett bra fördrag som kan accepteras av alla. När man tänker på att förberedelserna för regeringskonferensen under mer än två år i alla europeiska länder samlat de grå cellerna på regeringsnivå, i parlamenten, i politiska partier och många andra instanser, måste man nu konstatera att alla förslag och reaktioner var förgäves.
Hur skall vi kunna förklara för våra medborgare att de största bland oss, dvs. våra statschefer, kunnat enas om så viktiga frågor som införandet av euron eller utvidgningen, men inte om enklare frågor som kommissionens sammansättning före den första utvidgningen eller röstviktningen i ministerrådet eller den ökade användningen av majoritetsomröstning. Utmaningarna om Europas framtid har endast delvis fungerat och trots allt har vi sagt ja till ett fördrag som inte verkställer de reformer som krävs för att en utvidgad Europeisk union skall fungerar korrekt.
Med all respekt för våra statschefer och ministrar måste jag säga att jag har svårt att acceptera ett avtal som lämnar praktiskt taget alla de frågor, som krävs för att våra europeiska institutioner skall fungera korrekt, öppna och som inte säger t.ex. hur förändringen av det regionala stödet och den nya jordbrukspolitiken skall genomföras.
Jag anser f.ö. att Amsterdamfördraget skulle ha gjort det möjligt för den allmänna opinionen att bättre förstå den europeiska integrationen och föra opinionen närmare byggandet av ett medborgarnas Europa. Inget sådant har gjorts, tvärtom. Avgrunden mellan specialisternas tal och talen avsedda för medborgarna har blivit ännu djupare.
Om jag efter all denna kritik ändå röstar för fördraget är det för att det ger Europaparlamentet lite mer makt, vilket gör att parlamentet ännu bättre kan spela en drivande roll för den europeiska integrationen.

Torres Marques
Trots de märkbara fördelar som Amsterdamfördraget inför för att främja jämställdheten mellan kvinnor och män i gemenskapens tjänst och med erkännandet av mainstreamingens betydelse och den aktiva politiken för lika möjligheter i gemenskapens alla åtgärder, genom ändringen av artikel 3, beklagar jag att artikel 118 ger Europaparlamentet, inom områdena socialförsäkring och social trygghet för arbetarna, en svagare ställning än den som ges genom artikel 119 och att beslut som gynnar kvinnan försvåras av det faktum att man kräver enhällighet i rådet.
Jag anser att den större roll som parlamentet ges i förfarandet för införande av åtgärder inom ramarna för artikel 119 är positiv, men också omformuleringen av artikel 119 som medger de positiva åtgärder jag begär, såsom enhälligt antogs av utskottet för kvinnors rättigheter, att bestämmelserna om samfinansiering revideras på ett sådant sätt att kvinnornas frivilligorganisationer kan spela sin roll i Prince-programmet, så att dessa organisationer kan ta med sådant som värdet av frivilligarbetarnas insatser och kostnader för anläggningstillgångar bland utgifterna vid beräkningarna av deras bidrag.
Jag beklagar emellertid att ingen av artiklarna i del 3 i fördraget uttryckligen föreskriver åtgärder för införande och genomförande rättslig jämställdhet mellan kvinnan och mannen inom alla områden och rekommenderar att unionen ges mandat att vid nästa revidering av fördraget uttryckligen recensera samtliga områden där könsdiskriminering förekommer och följer upp den positiva politiska signal som nu ges i det nuvarande fördragsförslaget vad gäller lika möjligheter och mainstreaming.
Slutligen anser jag att man före nästa revidering av fördragen måste utveckla följande element:
utökning av artikel 119 på ett sätt som säkerställer en juridisk grund för jämställdhet mellan kvinnor och män och som tydligt räcker bortom sysselsättningen, -omformulering av artikel 6a i syfte att förbjuda könsdiskriminering eller åtminstone att ge parlamentet en större roll när det gäller att fastställa åtgärder inom ramarna för artikeln och-ett juridiskt förtydligande av följderna av införandet av jämställdheten mellan kvinnor och män i artiklarna 2 och 3.
Van Dijk
Jag har röstat mot resolutionen om Amsterdamfördraget eftersom jag i hög grad är ense med det. Jag tar nämligen, till skillnad från majoriteten av detta parlament, allvarligt på kritiken mot detta fördrag, som upptar den största delen av resolutionen.
Den trovärdighetskris som EU befinner sig i, komsten av EMU, anslutningen av nya medlemsstater - ett löfte som vi inte får ta tillbaka - gjorde det nödvändigt med en omfattande omprövning av fördraget. Fördraget skulle göra det möjligt för oss att på ett demokratiskt och genomgripande sätt bygga på en politisk, social och ekologisk union, det nödvändiga komplementet till marknads- och valutaunionen. Det lyckades inte.
Den viktigaste delen av omprövningen av fördraget, att förbereda unionen för utvidgningen, lyckades inte heller. Vi kan därför inte heller rekommendera medlemsstaterna att ratificera Amsterdamfördraget. Det är inte konsekvent i ljuset av vår kritik. Fördraget måste göras om.
Det minsta Europaparlamentet hade kunnat göra var att senarelägga sin bedömning av " Amsterdam" , för att sätta tryck på regeringscheferna att i december, vid toppmötet om utvidgningen, utlova en ny omprövning av fördraget, före sekelskiftet. De stora grupperna i denna kammare verkar vara för fega till och med för en sådan strategisk användning av vår rådgivande funktion, vilket S.O.S. Europa pläderade för.
Vissa, som till exempel den nederländska regeringen, säljer " Amsterdam" som en seger för Europaparlamentet. Vi får mycket riktigt mer makt i den första pelaren. När det gäller jordbruk och utrikeshandel finns dock fortfarande ett gapande demokratiskt tomrum. Utrikespolitiken blir lite mer " brysseliserad" genom " Amsterdam" men inte särskilt demokratiserad.
Tanken med parlamentskontroll över utrikespolitiken har väl begravts för gott. Ännu värre är det att den demokratiska kontrollen över asyl- och invandringspolitiken urholkas ytterligare av " Amsterdam" fastän människoliv bokstavligt talat hänger på att det förs en noggrann politik på det området, med checks and balances.
Risken finns att inom kort varken Europaparlamentet eller de nationella parlamenten kommer att ha något grepp om vad som i hemlighet kokas ihop i rådets fästning i Bryssel. Om detta parlament verkligen oroar sig över den bristande demokratin i EU - och inte bara över den egna makten - så skulle det ha behövt uppmana de nationella folkvalda att säkerställa parlamentskontrollen på de politiska områden där Europaparlamentet står hopplöst utanför sidlinjen. I nödfall genom att, efter dansk eller nederländsk modell, binda sina ministrar vid en samtyckesrätt för parlamentet.
Det är inte ett steg tillbaka i det europeiska enandet, det är en räddningsaktion för en konstitutionell landvinning som undergrävs genom den nuvarande integreringen, eftersom det passar bra för ministrar och tjänstemän att de kan fatta beslut i Europa utan att ha besvär med något parlament.

Wibe
Med Amsterdamfördraget tar EU ett stort steg i federalistisk riktning. Det var inte vad jag önskade skulle komma ut av regeringskonferensen. EU-federalismen har i dag ett mycket svagt stöd bland medborgarna. Unionens centralism, byråkrati och omständliga regelverk är viktiga skäl till detta. Betänkandet från utskottet för institutionella frågor innehåller föga nytt och är, enligt min mening, av föga värde. Framför allt vänder jag mig mot de ökande kraven på beslutsfattande med kvalificerad majoritet. Detta innebär en allvarlig försvagning av demokratin i så måtto att nationalstaternas regeringar kan tvingas anta lagar som de motsätter sig. Denna demokratiaspekt är helt avgörande för mitt ställningstagande mot detta betänkande.
Jag anser ej eller att Europaparlamentet förtjänar att få mer medbeslutande inom EU-systemet, bl.a. för att det ökar överstatligheten inom EU och därmed försvagar demokratin, men också på grund av " parlamentets" dåliga disciplin och dåliga demokratiska förankring. Den politiska debatten i Europa i dag är koncentrerad till valen till de nationella parlamenten; vad Europaparlamentet sysslar med vet bara en mycket liten politisk elit.
Europeiska unionen skall vara ett samarbete mellan självständiga stater. Vi skall bygga ett demokratiernas Europa - inte förbundsstaten Europa. Tyvärr är den europeiska union som i dag byggs upp marknadens EU. Det är den fria rörligheten för varor och tjänster och den fria konkurrensen som nu har företräde framför kraven på demokratisk förankring och legitimitet. Därför röstar jag mot detta betänkande.

Ordföranden
Jag förklarar därmed röstförklaringarna för avslutade.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0901/97). Vi skall behandla frågor till rådet.
Fråga nr 1 från María Izquierdo Rojo (H4-757/97):
Angående: Situationen i Algeriet
Vilka överväganden gör rådet med anledning av de senaste veckornas utveckling i Algeriet?

Wohlfarth
Vi saknar ord inför situationen i Algeriet. Europeiska unionen är, liksom en rad länder och internationella organisationer, liksom er kammare, allvarligt oroad av hur läget utvecklas i Algeriet. Unionen bekräftar sin solidaritet med det algeriska folket och erinrar om folkets rätt till skydd. Europeiska unionen fördömer bestämt terrorismen och det blinda våldet som drabbar det algeriska folket. Den stödjer processen med politiska och ekonomiska reformer som inletts av de algeriska myndigheterna och uppmuntrar dem att göra den algeriska politiska processen så öppen och bärande som möjligt. Unionen uppmuntrar president Zeroual att utöka dialogen till att omfatta alla demokratiska krafter, dvs. de som vägrar våld och att fullfölja det institutionella byggandet och fortsätta demokratiseringen.
Algeriet är en viktig partner till unionen. De bilaterala förbindelserna har förstärkts ytterligare tack vare Algeriets aktiva deltagande i Europa-Medelhavspartnerskapet. Inom denna ram och förbindelserna mellan dessa parter och Algeriet fäster vi stor betydelse vid de grundläggande friheterna och mänskliga rättigheterna samt demokratins förstärkning. Unionen är beredd att fortsätta sitt samarbete med Algeriet och hoppas att förhandlingarna inför ett nytt associationsavtal kan avslutas så snart som möjligt. Unionen är beredd att agera i den riktning som protagonisterna och till att börja med de algeriska myndigheterna skulle önska för att göra det lättare att uppnå en politisk lösning.
Rådets önskan är att undvika varje gest som kan äventyra målsättningen, dvs. att skapa ett förtroendeklimat som främjar återupprättandet av freden i landet och inrättandet av demokrati och samtidigt säkerställa att unionens åtgärder blir samstämmiga. Vi tror att snarare än att låsa vår ståndpunkt i ett politiskt uttalande, skulle det vara mer effektivt att inleda en direkt och diskret dialog med de algeriska myndigheterna. Det är i den andan som ett första möte mellan ordförandeskapet och den algeriske utrikesministern kommer att äga rum i Luxemburg onsdagen den 26 november och som, om jag är rätt underrättad, Algeriets utrikesminister kommer att tala inför Europaparlamentet.

Izquierdo Rojo
Jag tackar rådets ordförande för detta svar som jag, även om jag betraktar det som korrekt och ett bevis för stor erkänsla för Algeriet, ändå inte vet om det är tillräckligt ur effektivitetssynpunkt.
Jag anser att det trots stora svårigheter är möjligt att göra framsteg i fredsprocessen i Algeriet. Vi måste försöka. När vi sätter igång med det omedelbara syftet att nå framsteg i fredsprocessen, kommer vi att märka att denna fredsprocess är oskiljbar från kampen mot korruption. Det är nödvändigt att avancera i denna process, ett stopp för våldet, och vi måste koppla ihop den med det största möjliga stöd, politiskt och parlamentariskt, i en process vars initiativ bör utgå ifrån Algeriet.

Wohlfart
Jag kan instämma i den analys som Rojo just gjorde av situationen i Algeriet, samt om hur man skall ta sig ur den.
Jag anser personligen att mötet mellan ordförandeskapet och Algeriets utrikesminister bara är ett första steg och att vi måste intensifiera den politiska dialogen mellan Europeiska unionen och de algeriska myndigheterna, samt med alla parter med god vilja och i alla riktningar, inte bara på utrikesministerns och rådets nivå utan också på bilateral nivå, eftersom Algeriet har många vänner i Europa.
Jag skulle ännu en gång kort vilja erinra om vad som sades i kammaren under sammanträdesperioden i september avseende den roll som också Europaparlamentet skall spela när det gäller att eftersträva en fredlig lösning på situationen i Algeriet.

Ordföranden
Tack, Wohlfart, men tillåt mig att fortfarande uppehålla er med denna fråga då jag har fått begäran om två stycken kompletterande frågor. Men, herr Wohlfart, jag tänker använda mig av den befogenhet arbetsordningen ger mig som agerande ordförande i parlamentet och innan jag ger ordet till von Habsburg, och för att det skall tas till protokollet, vill jag gratulera honom på hans 85-årsdag samtidigt som jag uttrycker mitt erkännande för det arbete han gör i denna kammare.
Ni har härmed ordet och jag har äran att ge er det.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag vill först och främst uttrycka all min tacksamhet och det nöje det innebär att arbeta under ert ordförandeskap, som är så bra för vårt parlament.
Herr rådsordförande! Jag skulle vilja ställa följande fråga: tror ni verkligen att det är möjligt att uppnå en verklig demokratisering genom att eliminera de som representerar majoriteten av folket? Låt oss inte glömma att det ursprungliga felet med det nuvarande systemet ligger i det faktum att man annulerat ett val som mycket tydligt hade visat vad det algeriska folket ville, och vi måste erkänna att man framförallt undanröjt de som skulle ha kunnat hålla tillbaka de våldsamma krafterna eftersom det fanns många konservativa inom den islamiska befrielsefronten.
Den andra frågan: skulle det inte vara bra att föra en politik som består i att stödja de två konservativa arabländerna på var sin sida om Algeriet, nämligen Tunisien och Marocko, då ett ökat stöd skulle skapa en mer gynnsam situation i framtiden?

Wohlfart
För rådets räkning skulle jag till att börja med vilja ansluta mig till ordförandeskapets önskan när det gäller den ärade parlamentsledamoten, som bär sin ålder med lätthet, och erinra om frågestunderna vi deltagit i tillsammans under sena kvällar för sex år sedan och jag måste erkänna, herr parlamentsledamot, att ni har inte förlorat något av er kraft.
För att svara på er första fråga, von Habsburg, skall jag säga att om vi befann oss i " spel utan gränser" , som visas på TV, hade ni dragit en hundrapoängsfråga. Det är förvisso så att den dåvarande regeringen beslutade att avbryta valprocessen. Man kan fråga sig om det var rätt metod. Personligen hyser jag vissa tvivel om det, och jag skulle bara vilja påpeka att, under nuvarande omständigheter, måste vi också upprätta en positiv dialog med samtliga konservativa element inom alla inriktningar så snart dessa arbetar för demokratisering och rättstaten.
För det andra förstår jag mycket väl er sympati för de två grannländerna Tunisien och Marocko, då vi redan haft tillfälle att svara på en av era liknande frågor för några månader sedan. Ni vill alltså att dessa två länder skall föregå med gott exempel, vilket de redan gör.
Inom ramen för Europa-Medelhavpartnerskapet är det riktigt att en ny generation partnerskap genomförts bl.a. med dessa två länder, men problemet som uppstår är att, inom ramen för de finansiella anslag som kommissionen planerat för de kommande åren, finna en rättvis balans beträffande åtgärderna för Tunisien och Marocko. Jag känner von Habsburg och jag tvivlar inte ett ögonblick på att han kommer att ta tillfället i akt nästa gång för att ställa denna relevanta fråga till kommissionen.

Posselt
Herr ordförande! Tolken i det tyska båset har översatt er gratulation till herr von Habsburg och talat om den 58: e födelsedagen. Jag skulle bara vilja ansluta mig till översättarens bedömning!

Ordföranden
Herr Posselt! Som ni har kunnat se har vi utmärkta tolkkabiner som inte bara förbättrar våra anföranden när de tolkas utan som också har förmågan att fastställa vår ålder i förhållande till vårt utseende och det är faktiskt vad som har skett för von Habsburg.
Ärade ledamöter, efter denna angenäma och sympatiska ordningsfråga, vill jag påminna Wohlfart om att jag sade att vi hade två kompletterande frågor. Den andra är från Wibe som har en minut, därför att det inte är hans födelsedag och jag kan således inte ge honom längre tid i present.

Wibe
Jag vill egentligen instämma i de tvivel på den nuvarande politiken som framfördes av von Habsburg. Man har länge tagit för givet att de fruktansvärda massakrerna i Algeriet har utförts av muslimska grupper. På senare tid har det emellertid kommit fram ganska trovärdiga rapporter om att faktiskt den algeriska regeringen själv eventuellt är inblandad i detta. Det är också känt att den algeriska regeringen aktivt har motarbetat försök från internationella organisationer att komma in i landet och undersöka sakförhållandena.
Jag skulle vilja fråga rådet om detta ändå inte är en tråd som bör följas upp, och om vi inte bör rikta skarpa uppmaningar till den algeriska regeringen att öppna landet för internationella organisationer som skall få komma in och undersöka detta.
Låt mig säga att jag inte tror att dessa massakrer kommer att ha ett slut om vi enbart fortsätter att skylla på några som inte vet är skyldiga, nämligen de muslimska partierna.

Wohlfart
Jag kan säkerligen dela den fruktan som den ärade parlamentsledamoten nyss uttryckt och eftersom jag vet hur känslig vår utrikesminister Poos är för detta ärende kan jag garantera honom att denna aspekt på saken säkerligen kommer att tas upp under mötet med den algeriske utrikesministern. Det är för övrigt innebörden i detta möte för att lämna ett både tydligt och positivt budskap.

Ordföranden
Fråga nr 2 från Hans Lindqvist (H-0781/97):
Angående: Transport av radioaktivt avfall inom EU
Enligt tillgängliga uppgifter har ett nytt Euratom-direktiv (96/29) antagits om radioaktivt avfall. Direktivet skall bli lag i medlemsstaterna senast i maj år 2000. Enligt Euratoms avtalstext skall avfall kunna flyttas inom EU. Det skulle i princip bli fritt fram för Tyskland, Frankrike eller England att förvara sitt radioaktiva avfall i något avfallslager i Sverige. Eller om Malå kommun, som nyligen haft folkomröstning om slutförvaring av radioaktivt avfall i kommunen, sagt ja i stället för nej hade det varit fritt fram att också dumpa utländskt avfall där? Direktivet föreslår också att man skall " späda ut" radioaktivt avfall med annat avfall för att komma under gränsvärdena för vad som är farligt.
Är detta riktigt? Om svaret är ja, finns det inte risk för att transporterna av radioaktivt avfall ökar och att länder med bra urberg kan bli avfallsstationer för hela Europa?

Wohlfart
Direktivet 96/29 Euratom, som innehåller grundläggande normer för hälsoskydd för arbetstagarna avseende de faror som uppkommer genom radioaktiv strålning, vilket den värderade parlamentsledamoten hänvisar till, innebär ett globalt synsätt när det gäller hälsoskydd genom att det fastställer strikta normer som möjliggör ett bättre skydd för alla.
Dessa skyddsnormer tillämpas självfallet också på radioaktivt avfall. I detta sammanhang kräver eliminering, återvinning eller återanvändning av radioaktiva substanser eller ämnen som innehåller radioaktiva substanser tillstånd i förväg.
Direktivet innehåller f.ö. ingen bestämmelse som förordar uppblandning av radioaktivt avfall med annat avfall för att sänka den radioaktiva nivån och därmed komma under gränsvärderna.
När det gäller transport av radioaktivt avfall skulle rådet vilja erinra om att direktivet 92/3 Euratom som gäller övervakning och kontroll av flyttning av radioaktivt avfall mellan medlemsstaterna, samt vid in- och utresa i unionen, innebär ett strikt övervakningssystem. Överföring mellan medlemsstater kan genomföras först efter att behöriga myndigheter i det mottagande medlemslandet har lämnat sitt godkännande.
Mer allmänt preciserade rådet i sin resolution om hantering av radioaktivt avfall, som det antog den 19 december 1994, att det åligger varje medlemsstat att se till att det radioaktiva avfall som produceras på dess territorium hanteras på lämpligt sätt. Rådet ansåg f.ö. att anläggningarna på nationell nivå bör utnyttjas optimalt och att olika möjligheter att gripa sig an problemet, för att bl.a. göra det möjligt att minska transporten av radioaktivt avfall, bör utvärderas.

Lindqvist
Jag hoppas att det svaret skall kunna föras över till dem i mitt land som är oroliga för att transporterna av radioaktivt avfall skall öka. Jag tolkar svaret så, att rådets företrädare tvärtom säger att det inte finns några risker för att radioaktivt avfall skall komma på villovägar i något medlemsland som inte självt har godkänt att man inför transporter från andra länder. Det budskapet är naturligtvis bra. Jag hoppas att det skall gälla för en lång tid framöver, och att varje land självt skall avgöra vilka transporter av radioaktivt avfall från andra länder som man vill ta emot. Detta är ett positivt svar som jag ser fram emot att få föra vidare i Sverige.
Den andra svaret tycker jag däremot var väldigt oklart. Jag har förstått direktivet så, att det alldeles tydligt framgår att man avser att späda ut vissa mängder radioaktivt avfall med annat avfall för att kunna komma under de gränser som gäller för hantering, transport, lagring m.m. Jag tror att min tolkning av detta är riktig, men om det så att också detta är fel och rådet har rätt, skall jag med glädje föra fram även detta budskap till mitt land, Sverige.

Wohlfart
Jag tror att jag försökt, så långt det är möjligt i ett mycket känsligt och för folkhälsan mycket viktigt ämne, att ge svara på de olika frågor som tagits upp av den värderade parlamentsledamoten.
För min del är det viktigaste den bestämmelse som fastställer ansvar och befogenheter för det mottagande medlemslandet. Det innebär att om i detta fall Sverige inte accepterar en sådan transport är landet skyddat från eventuell lagring av de radioaktiva ämnen den värderade parlamentsledamoten hänvisar till.
Jag skulle också vilja säga att denna princip mycket noggrant försvarades av Sverige vid medlemsförhandlingarna eftersom Sverige ville undvika att få sitt territorum nedsmutsat med radioaktivt avfall. Det bör i sammanhanget erinras om att Sverige f.ö. begärt att till den slutgiltiga anslutningsakten foga följande uttalande, jag citerar: " När det gäller slutförvaring är det varje medlemsstats ansvar att fastställa sin egen politik" . Jag tror att det är en tydlig ståndpunkt.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, herr rådsordförande! Ni vet att jag kommer från Österrike, ett land, där alla atomfrågor hanteras oerhört försiktigt. Jag måste till min skam erkänna, att jag inte känner till det av er citerade direktivet 92/3Euratom. Frågan som jag ställer mig, och som säkert också är intressant för många österrikare, gäller transit av kärnavfall. Det talas alltid bara om mottagarländer. Vore det enligt detta direktiv också möjligt, att ett land som Österrike praktiskt sätter sig till motvärn mot att sådana ämnen transporteras igenom det? Jag talar inte enbart om slutförvaring.

Wohlfart
Jag måste tillstå att det är en fråga som jag inte skulle vilja lämna ett felaktigt svar på. Jag föreslår därför den värderade parlamentsledamoten att jag svarar honom skriftligt så snart som möjligt.
Jag hoppas han förstår den situation jag befinner mig i.

Sjöstedt
Jag har två kompletterande frågor. Den första gäller den förklaring som ministerrådets ordförande nämnde, och som finns i det svenska medlemskapsavtalet. Är det inte så att denna förklaring avser den metod som skall tillämpas för slutförvaring och att man väljer den själv, inte vilket avfall som skall slutförvaras? Så har jag uppfattat denna förklaring hittills.
Den andra frågan är följande: Om vi har en situation där Sverige, eller något annat land, nekar att ta emot en transport med radioaktivt avfall, går detta beslut då att överklaga till EG-domstolen? Kan EG-domstolen i så fall upphäva en medlemsstats beslut att neka att ta emot radioaktivt avfall?

Wohlfart
När det gäller den första frågan förfogar jag inte över några kompletterande uppgifter. Jag skall därför säga att man kommer att tillgripa samma förfarande som det som utlovats till Habsburg. Beträffande den andra frågan, om det är problem inom gemenskapsrätten, borde EG-domstolen enligt min mening kunna ta upp ärendet.

Ordföranden
Fråga nr 3 från Patricia McKenna (H-0787/97):
Angående: Massarresteringar vid Europeiska rådets möte i Amsterdam
Enligt en färsk rapport från The Coalition for a Different Europe beräknas minst 700 fredliga demonstranter ha arresterats under toppmötet i Amsterdam i juni. Bildbevis på polisens aggressiva beteende mot de protesterande har också publicerats.
Mellan 200 och 300 demonstranter uppges ha deporterats till andra EU-länder och det har förekommit åtskilliga rapporter om hur polisen gått hårt åt demonstranter. Bland annat uppges kvinnor ha utsatts för kroppsvisitering, åtföljda till toaletter av manlig polis.
Organisationer för medborgerlig frihet inom hela Europeiska unionen har riktat kritik mot de nederländska polismyndigheterna för att de sanktionerade massarresteringarna av demonstranter. I oktober menade den danske utrikesministern Niels Helvig att arresteringarna var tvivelaktiga.
Vilka åtgärder tänker rådet vidta med anledning av rapporterna om polisens dåliga uppträdande vid en central EU-händelse?

Wohlfart
Jag hade tillfälle att svara på frågor i detta ämne från Gonzales och Diaz redan under sammanträdesperioden i juli. Rådet har aldrig sett sig nödsakat att diskutera det problem som den värderade parlamentsledamoten tar upp i sin fråga.
Jag skulle ändå vilja påpeka för henne att upprätthållande av allmän ordning på medlemsstaternas territorium helt faller under den nationella polismyndighetens befogenheter. Den värderade parlamentsledamoten kommer då att förstå att rådet inte kan ta ställning till ett ärende som enligt fördragen inte ingår i dess befogenheter.

McKenna
Först vill jag bara säga att den oberoende kommissionen för klagomål vid Amsterdampolisen publicerade en rapport i går. De bekräftar att det förekom en utredning, att de tre massarresteringarna var felaktiga och att kritiken mot det sätt på vilket de arresterade personerna behandlades i allt väsentligt var välgrundad.
Vad ministerns svar beträffar så står det helt klart att rådet spelar en roll här, i det att det samtycker till Europolkonventionen. Medlemsstater i hela Europeiska unionen söker komma överens om polisarbete i hela Europa och Europolkonventionen. Europol kommer, utan politisk eller juridisk kontroll, att ha väldiga befogenheter att samla in data med mera. Den kommer att ha immunitet inför lagen. Vi skapar en europeisk poliskår som ska utöva sin polisverksamhet i medlemsstaterna. Europeiska unionen måste ta itu med detta och de risker detta kommer att medföra.
Jag skulle vilja att rådet försäkrar oss om att vi vid rådets nästa toppmöte, i Luxemburg, inte kommer att ha massarresteringar. Det är ett mycket farligt prejudikat att skapa för den europeiska allmänheten, att de inte har rätt att demonstrera och framhäva vad som oroar dem när det gäller det som händer i Europa. Det är en grundläggande rättighet för människor att få protestera i hela Europeiska unionen. Ni kan inte ta er hand ifrån det och säga "Tja, det är medlemsstatens enskilda ansvar" .

Wohlfart
För det första kan jag förstå de motiv som fått McKenna att ställa sin fråga. Men vare sig det passar oss eller inte finns det fördrag och befogenheter i och utanför gemenskapen. Det är i det sammanhanget man måste se mitt svar.
Genom att hänvisa till Europol blandar man f.ö. enligt min uppfattning ihop saker. Europol kommer att inom kort vara operativt, det är åtminstone vad vi hoppas. Men jag skulle även vilja fästa den värderade parlamentsledamotens uppmärksamhet på det faktum att om man hänvisar till Europol får man inte glömma bort att hittills har bara två stater ratificerat dokumentet och det skedde i går. Jag tror därför att det finns anledning till eftertanke.
Personligen skulle jag vilja säga att en idé som säkerligen skulle vara intressant att främja i de olika medlemsstaterna - och jag uttalar mig i min egenskap av f.d. statssekreterare för ordningsmakten i Luxemburg - är att öka antalet kvinnor inom polisen. Det är en helt personlig kommentar som kanske skulle ha gjort det möjligt att undvika vissa olyckliga och muskulösa kontroller.
När det gäller toppmötet om sysselsättningen tror jag mig kunna säga att de instruktioner som lämnats till vår ordningsmakt är mycket tydliga. Det gäller, vilket f.ö. den värderade parlamentsledamoten betonat, den europeiska medborgarens grundläggande rättighet att kunna demonstrera i storhertigdömet Luxemburgs huvudstad. Denna rättighet kommer att respekteras. Vi å vår sida kommer att vidta nödvändiga åtgärder för att denna demonstration skall äga rum lugnt och värdigt.

Ordföranden
Fråga nr 4 från Per Gahrton (H-0794/97):
Angående: Strategi i relationerna med Kina
Besöket av Kinas president Jiang Zemin i USA aktualiserar västvärldens framtidsstrategi i förhållande till världens folkrikaste stat. Grundfrågan är hur man ska kunna samarbeta och idka handel och samtidigt aktivt och effektivt bidra till demokratisering och införande av grundläggande universella mänskliga rättigheter. Vissa Kinaexperter menar att stark öppen kritik ständigt måste ske av Kinas brister i dessa avseenden. Andra hävdar tvärtemot att så kallad tyst diplomati vore att föredra. Norges nya regering har valt den öppna tuffa linjen, medan ett antal EU-stater tydligen bestämt sig för att ligga lågt.
Vilken Kinastrategi har rådet i dag? Vilka planer finns för EU: s agerande i FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna?

Wohlfart
Situationen när det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna i Kina är ett ämne som ständigt oroar Europeiska unionen. Samtliga länder i Europeiska unionen har gemensamt viljan och målsättningen att förbättra de mänskliga rättigheterna i Kina betydligt.
Efter den 53: e sessionen i Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter i Genève började kommissionen på nytt granska sin politik med Kina med utgångspunkt från de mänskliga rättigheterna, med målet om att anta ett samstämmigt synsätt.
Frågan om mänskliga rättigheter återfinns på föredragningslistan för de regelbundna kontakter som Europeiska unionen har med Kina. De luxemburgska och kinesiska utrikesministrarna diskuterade ämnet i juli, i samband med ministrarnas möten i ASEAN som ägde rum i Kuala Lumpur, samt utanför Förenta nationernas nationalförsamling i september 1997 i New York, där de kom överens om att Europeiska unionen och Folkrepubliken Kina skulle återuppta dialogen om de mänskliga rättigheterna på expertnivå, underförstått att denna dialog skulle äga rum utan villkor i förväg.
Dialogen om mänskliga rättigheter mellan Europeiska unionen och Kina inleddes 1994, vilket jag vill erinra om. Med det luxemburgska ordförandeskapet ägde två möten rum, i början av 1995 och i början av 1996. Under vårt ordförandeskap hölls ett första möte i slutet av oktober i Luxemburg och ett andra möte planeras i början av december i Peking. Denna dialog gör det möjligt att granska alla frågor som berör parterna.
Herr ordförande! I detta sammanhang vill jag påpeka att Kina förklarat att de undertecknat den internationella pakten om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter och att granskningen av undertecknandet av den internationella pakten avseende civila och politiska rättigheter fortsätter. Ni har säkert hört att Kina förra söndagen tidigare än beräknat släppte den fängslade Wei Jingsheng, en gest som ordförandeskapet f.ö. hyllade. Fallet med Wei Jingsheng togs regelbundet upp av Europeiska unionen, och helt nyligen i själva Luxemburg.

Gahrton
Jag tackar för svaret som innehöll en hel del fakta, dock inga nyheter. Frågan är ju om frigivningen av Wei Jingsheng är den gnista som kan tända en präriebrand i form av ytterligare stärkt ställning för mänskliga rättigheter i Kina, om det är den fjäril som startar orkanen som verkligen skapar förändringar i Kina.
Det finns många olika bedömningar. Det har hänt en hel del på den senaste tiden dels på den senaste partikongressen, dels under president Jiangs besök i USA med det berömda uttalandet om ett " misstag" på Himmelska Fridens torg. Nu har vi dessutom frigivningen av Wei Jingsheng.
Jag undrar om rådet mot bakgrund av dessa fakta har någon ny strategi. Har ni någon tolkning av det som sker? Pågår det en hoppfull förändring i Kina eller inte? Vad är rådets tolkning?

Wohlfart
Jag tror att ledamöterna i parlamentet kan instämma i att mellan våra önskemål - i rådet, kommissionen och Europaparlamentet - när det gäller respekten för mänskliga rättigheter och verkligheten är det mycket ofta en avgrund och det finns fortfarande mycket att göra. När det gäller Kina, som är ett land som jag f.ö. känner till ganska väl eftersom jag haft tillfälle att resa dit flera gånger inom ramen för de bilaterala förbindelserna, tror jag att det ändå finns en viss öppning, även om den är liten. Jag skall förklara vad jag menar.
1992 fick jag för första gången möjlighet att diskutera med den kinesiske utrikesministern om mänskliga rättigheter. På den tiden var frågan tabu för kineserna och svaret var mycket kyligt och kort. Jag hade tillfälle förra året i februari att följa med vår premiärminister Juncker vid en officiell resa till Kina. På nytt togs frågan om mänskliga rättigheter och demokratisering upp och vi kunde då konstatera en viss förändring av tonen i det svar vi fick. Vi kände ett visst behov att tala om vissa aspekter av de mänskliga rättigheterna även om de begränsades till undervisning, utbildning, hälsa och rätt till arbete.
Jag tror inte att man får göra sig några illusioner. Den strategi som Europeiska unionen kan anta är en strategi med kontinuerlig dialog på samtliga nivåer, en dialog som kommer att göra det möjligt för dem att gå framåt steg för steg. Jag tror att det är en politik som fortfarande under flera år kommer att kvarstå på denna sida om våra förhopppningar. Och ändå finns det enligt min åsikt inga andra alternativ för närvarande. Men jag framhärdar att tro - och jag säger det personligen - att de kommentarer som gjordes av USA: s presidet är fortsatt intressanta eftersom det ändå finns en öppning. Vi måste kanske låta en tid gå, eftersom tålamod, som ni vet, är en stor konst i Asien.

Ordföranden
Tack Wohlfart, för era svar och framför allt för er rekommendation om tålamod, för det är en dygd som det råder ett alldeles utomordentligt behov av i denna så komplexa institution. Jag ber även er om tålamod för att jag uppehåller er uppmärksamhet vid denna fråga eftersom jag har en reglementsenlig begäran om en följdfråga från Posselt som nu har ordet i en minut.

Posselt
Herr ordförande! Jag gratulerar er till ert strålande svar om Kina. Som tillägg vill jag bara fråga: Vi förhåller oss ju bestämt inte okritiskt till den amerikanska utrikespolitiken, utan ganska kritiskt. Men den amerikanska utrikespolitiken har under senare tid gjort någonting mycket bra när de utnämnt ett eget sändebud i Tibet. Jag vill fråga er, om det planeras att också i Europeiska unionen utnämna ett dylikt sändebud, eller hur tibetfrågan nu skall behandlas i rådet.

Wohlfart
 Det är en mycket bra fråga. Hittills har den möjlighet som togs upp av den värderade parlamentsledamoten ännu inte granskats av rådet. Men Europeiska unionen förfogar redan över ett antal särskilda sändebud på plats för att försvara Europeiska unionens position som förhandlare eller medlare i olika delar av världen och med tanke på den politiska, ekonomiska och kulturella betydelsen av ett land som Kina, men också det intresse vi alla har av att främja mänskliga rättigheter och demokratisering, tror jag att förslaget förjänar vårt stöd, i vilket fall som helst räknar jag med att lägga fram det vid nästa sammanträde i rådet (allmänna frågor).

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
Fråga nr 5 från Sören Wibe (H-0802/97):
Angående: Kontroll av salmonellasmittat kött
Det svenska Livsmedelsverket har under perioden mars-september undersökt 569 från EU-länder importerade köttpartier. Av dessa hade 75 % veterinärintyg på att köttet var fritt från salmonella. Vart fjärde av de undersökta köttpartierna saknade eller hade ofullständiga garantidokument. När prover tagits på 57 partier av de som hade veterinärintyg, var tolv smittade av salmonella. Av dessa var sju franska, två danska, två spanska och ett belgiskt. I de franska fallen var sju av åtta testade partier smittade. I början av september 1997 lovade den franske jordbruksministern sin svenska kollega att de franska kontrollerna skulle skärpas. Ändå fortsätter det salmonellasmittade franska köttet att komma in i Sverige. Enbart i september finns fem fall av positiva salmonellaprov från franskt kött.
Relationen salmonella - BSE är intressant. Uppskattningsvis dör kanske ett tjugotal människor i Europa per år av galna ko-sjukan, medan tusen kan dö varje år av salmonella.
Kan Sverige p.g.a. ovannämnda problem upprätta rutinmässiga kontroller av de köttpartier som importeras till Sverige? Har rådet diskuterat problemet med att veterinärintygen som visats ovan ibland är direkt felaktiga? Ett absolut minimikrav är att veterinärintyg utfärdade i ett EU-land skall vara korrekta och inte felaktiga. Bör inte rådet framföra en uppmaning till berörda länder att skärpa kontrollen över köttexporten så att inget salmonellakött exporteras? Fråga nr 6 från Hadar Cars (H-0815/97):
Angående: Spridningen av smittat kött inom EU
När Sverige blev medlem av den Europeiska unionen blev landet en del av den gemensamma jordbruksmarknaden. Det är en marknad som förutsätter att länderna utövar kontroll över sina jordbruksprodukter. Sverige är ett av de få praktiskt taget salmonellafria länder i Europa. Vid svenska kontroller av importerat kött har man funnit stora mängder salmonella. Kött har av leverantören angivits vara kontrollerat och fritt från salmonella och det finns också veterinärintyg som - på uppenbart orätta grunder - intygar detta. Den största mängden av det kött som kontrollerats och sedan visat sig innehålla salmonella kommer ifrån Frankrike. Totalt dör i Europa flera tusen människor varje år i salmonellaförgiftning. Det är höga siffror och de är i sig ett tydligt tecken på att EU bör vidta åtgärder för att övervaka att det kött som säljs i Europa häller de krav som ställs.
Vilka åtgärder tänker rådet vidta för att smittat kött inte sprids i Europa?
Wohlfart
De två frågor som tagits upp av de värderade parlamentsledamöterna gäller problemet med medlemsstaternas egna kontroller av de intyg som utfärdats av deras egna veterinäravdelningar. Rådet å sin sida har vidtagit en rad åtgärder i detta hänseende och jag skulle vilja hänvisa er till de nu gällande direktiven.
Utöver det allmänna direktivet 64/433/EEG skall jag särskilt nämna direktivet 89/13/662/EEG som bl.a. fastställer reglerna för kontroll av ursprung och mottagare och beslutet 95/409/EEG nyligen som fastställer regler för mikrobiologiska tester genom stickprovskontroll avseende salmonella.
När det gäller att kontrollera att sådana bestämmelser efterlevs ligger till att börja med på medlemsstaterna men också på en mer allmän nivå på kommissionen, i dess egenskap av beskyddare av fördragen, och i sista hand i förekommande fall hos EG-domstolen. På initiativ av Sverige och Finland tog emellertid rådet upp frågan under sitt sammanträde i september i år. Man noterade då dessa två medlemsstaters oro samt kommissionens avsikt att mer i detalj granska frågan med den största uppmärksamhet och ta direkt kontakt med de olika berörda medlemsstaterna.
Förslaget att låta medlemsstaterna genomföra rutinkontroller av importen, som Wibe föreslog, vilket egentligen innebär att systematiska kontroller inrättas, är inte förenligt med bestämmelserna avseende fri rörlighet för produkter inom Europeiska unionen. Däremot kan medlemsstaterna enligt direktiven alltid vid misstänkta fall utföra kontroller vid mottagandet genom stickprov.

Wibe
Jag vill först korrigera ett ordval i mitt förra inlägg. De rapporter om massakrer i Algeriet som jag talade om implicerar inte den algeriska regeringen, men väl algeriska myndigheter.
Vad gäller rådets svar vill jag ändå fråga rådets ordförande om det inte är rimligt att vi kan införa rutinkontroller i Sverige. Detta är en fråga som upprör hela svenska folket. Vi har aldrig någonsin haft salmonella i vårt land, tack vare att vi har haft ordentlig veterinärkontroll. Det fördrag som vi har ingått baseras ju ändå på att de intyg som vi får från de exporterande länderna skall vara korrekta. Uppenbarligen är de inte korrekta. I detta fall måste väl ändå omsorgen om folkhälsan vara, så att säga, andemeningen i fördraget och alltså ge Sverige tillåtelse att upprätta rutinmässiga kontroller när vi importerar kött, så länge det fortsätter att vara så att kött är smittat, trots att man har intyg om motsatsen.

Wohlfart
Herr ordförande! Jag sticker inte under stol med att frågan om salmonellasmittan i allra högsta grad även intresserar mig i min egenskap av läkare. Det handlar också om konsumentskydd eftersom det i Europa, vilket också nämndes i frågan, dör ungefär tusen personer varje år i sviterna av salmonella. Det är alltså ett ganska stort problem.
När det gäller den kompletterande frågan sade jag just att kommissionen hade till uppgift att vidta nödvändiga åtgärder och i förekommande fall lägga fram relevanta förslag för att garantera att reglerna som syftar till att skydda konsumenternas hälsa verkligen efterlevs. Det är enligt min mening det som kommer i första rummet, bredvid reglerna som syftar till att undvika att det i gemenskapens handel förs in beståndsdelar som skadar reglerna för den inre marknaden. Om man vill ha möjlighet att ändra reglerna som styr handeln med kött inom gemenskapen för att komma till rätta med de nackdelar som togs upp i frågan, skulle sannolikt det bästa vara att vända sig till kommissionen och uppmana den att enligt konstens alla regler lägga fram ett förslag till rådet.

Cars
Att hålla salmonellan borta kräver mycket av ett land. Varhelst den dyker upp, måste hela djurbesättningen förstöras. Så sker också. Det är nödvändigt, men det kostar mycket. Hur kan man motivera dessa kostnader om mycket av det kött som importeras, trots veterinärintyg, visar sig innehålla stora mängder salmonella?
Jag är för den europeiska marknaden för jordbruksprodukter; den är bra för konsumenterna. Men det förutsätter att vi alla kan lita på att maten som vi köper inte är hälsofarlig. I dag kan vi inte det. Tusentals européer dör varje år av salmonellaförgiftning. Som konsumenter måste vi kunna ha förtroende för att maten vi köper och äter är bra för oss. Därför ligger det i hela Europas intresse att rådet tar sitt ansvar för att stoppa salmonellan. Efter Wohlfarts formella och oengagerade svar vågar jag inte lita på rådet i detta avseende.

Wohlfart
Om jag lyssnade och förstod den ärade parlamentsledamoten rätt, ställde han ingen fråga. Han sade att jag hade gjort ett relativt klart och tydligt uttalande, men att han tvivlade på att jag verkligen var övertygad om de åtgärder som skall vidtas, om jag förstod rätt. Stämmer det?

Cars
Jag menade att det svar som ministern gav inte tydde på att det fanns någon särskild vilja att angripa salmonellaproblemet i Europa i sin helhet. Det krävs oerhört mycket om man skall göra Europa salmonellafritt. I Sverige har vi lyckats, men det har kostat oss väldigt mycket. Vad gör ni i rådet för att se till att andra länder agerar på ett liknande, om än dyrbart sätt, men därigenom får bort salmonellan?

Ordföranden
Herr Wohlfart, herr Cars, ni startar en dialog vid sidan om arbetsordningen. Detta ordförandeskap är oerhört flexibelt men jag ber er att ni låter mig sköta debatten så att jag åtminstone gör mig förtjänt av det arvode jag erhåller när jag är här.

Wohlfart
 Jag skall inte med en dialog ta monopol på talartiden och i vilket fall som helst är det ni som är kapten ombord och styr våra debatter.
Om jag rätt förstod motiveringen i frågan, är länderna kända och jag skulle kunna säga att om ni är misstänksamma tror jag att destinationskontroller genom stickprov alltid är möjligt. Jag skall också tillägga att om kommissionen i sin tur anser att situationen verkligen blir oroande är det kommissionens uppgift att lämna ministerrådet ett förslag i den riktning som den värderade parlamentsledamoten önskar.

Hulthén
Salmonella i sig är ett problem. Än värre är de salmonellabakterier som har blivit antibiotikaresistenta. Jag skulle vilja veta om rådet har kunskap om situationen vad det gäller antibiotikaresistenta salmonellabakterier i EU, hur man bekämpar dem och hur man funderar på att över huvud taget komma till rätta med detta problem samt var de existerar.

Wohlfart
 Jag undvek inte att svara, men det är kommissionen som skall ge er det formella svaret. I min egenskap av läkare vill jag ändå säga att när det gäller antibiotikaresistens, begränsas problemet tyvärr inte bara till den enda bakterie vi kallar salmonella. Den beror på en olämplig användning av antibiotika. Vi skulle kunna diskutera antibiotikaresistens i ett helt dygn och jag skall gärna diskutera det privat en dag med Hulthén.

Ordföranden
I vilket fall som helst, herr Gahrton, kan ni komma överens om ett möte efteråt med Hulthén, men jag måste säga er, från ordförandeskapet och även i egenskap av läkare, att det är sant att uppträdandet av antibiotikaresistenta organismer som finns i en mängd fall, bland dem, exempelvis stafylokocker som var den bakterie där man upptäckte penicillinet, är ett ovedersägligt faktum. Men detta är en vetenskaplig frågeställning och vi studerar frågan ur en politiskt-sanitär aspekt och således har Thors ordet i en minut för att tala om denna fråga.

Thors
Problemet med salmonella beror ju delvis på att vi inte kan lita på de kontroller som har utförts. Min fråga är när rådet verkligen tänker få effektivitet så att de kontroller som utförs kan granskas, och så att vi kan lita på de intyg som finns. Frågeställarna har ju lyft fram detta.
Å andra sidan vet vi också att vi inte skulle ha problemet med t.ex. smittat kalkonkött om samma regler som nu införs för nötkött, dvs. att ursprungsmärkning är tillåten, skulle gälla för alla livsmedelsprodukter. I dag är det omöjligt för oss att märka sådant kött som kommer från ett land, vars kontroller vi inte kan lita på.
Jag vill också att vi skall kunna lita på de intyg som är utfärdade i alla delar av Europa. När tänker rådet göra verklighet av de intentioner som finns i kommissionens förslag om matlagstiftningen, och som debatteras livligt i medlemsländerna?

Wohlfart
Frågan om kontroll och påföljande skydd av konsumenten dvs. skydd av det mänskligt liv i detta avseende hör mycket riktigt till kommissionens befogenheter. Jag vill inte spekulera. Jag tror att om kommissionen, med stöd av bevis, föreslår andra mer effektiva sätt för att dämpa problemet, åligger det rådet att fatta beslut och också ta sitt ansvar.

Lindqvist
Som ni förstår är detta en mycket angelägen fråga för oss i Norden, särskilt i Sverige som har drabbats ganska ofta av smittat kött.
Jag har en följdfråga som jag gärna skulle vilja få besvarad. Om det är så att Sveriges hälsovårdsmyndigheter bedömer att riskerna är för stora att salmonellasmitta sprids i Sverige, och man då, trots att ni säger att detta inte är tillåtet, ändå inför stickprovskontroller eller regelbundna rutinmässiga kontroller, som tas upp i Wibes fråga, vad händer då? Vad blir följden av att Sverige ändå inför rutinmässiga gränskontroller? Får vi då besök av rådsordföranden, eller någon annan representant från rådet, som stoppar kontrollerna? Vad blir alltså följden av ett sådant beslut från Sveriges sida?

Wohlfart
Jag förstod inte riktigt slutet av meningen. Jag uppmanar den värderade parlamentsledamoten att upprepa frågan.

Lindqvist
Om Sverige bedömer att det krävs rutinmässiga gränskontroller och inför sådana, trots att ni nu sade att det inte är tillåtet, vad händer då? Vad blir följden av detta för medlemslandet Sverige?

Wohlfart
Jag tror att vi kanske missförstod varandra. Jag sade att om myndigheterna i ett medlemsland, t.ex. Sverige, fattar misstankar i detta fall kan de utföra kontroller. Det är alltså inte förbjudet att genomföra kontroller om man har misstankar. Jag tror att ni i motiveringen till Wibes fråga syftar på vissa länder. Man kan kanske fastställa ett visst samband för att i förekommande fall kunna grunda sin misstanke. Det står den svenska staten fritt att genomföra kontroller.

Gahrton
Jag är inte säker på att rådet riktigt förstår varför vi är så upprörda i Sverige och i Finland, men det beror naturligtvis på att detta är ett problem som har uppkommit genom att vi blev medlemmar av Europeiska unionen. Vi blev lovade att problemet inte skulle uppkomma. Det är därför som vi väntar oss litet mer engagemang.
Jag skulle vilja fråga vilken målsättning man har egentligen. Har man målsättningen att hela Europeiska unionen skall bli lika salmonellafritt som Sverige och Finland var före medlemskapet i Europeiska unionen? Vi är väl litet misstänksamma, eftersom den franske ambassadören i Sverige gick ut offentligt och sade ungefär så här: " Litet salmonella kan man väl tåla. De här svenskarna verkar vara litet mesiga, litet hypokondriska och överkänsliga. Salmonella är något som ingår i vardagen" . Jag citerar inte ordagrant, men det var det intrycket han gav.
Mot den bakgrunden önskar vi litet mer engagemang och en målsättning om att salmonella också skall tas bort i resten av unionen.

Wohlfart
Vi har gett oss in på salmonellan! Skämt åsido, jag kan försäkra den värderade parlamentsledamoten om att ordförandeskapet mycket väl förstod. Det skulle verkligen vara synd om en läkare inte förstod vilka risker som står på spel med salmonellan. Lita på mig, jag har verkligen förstått omfattningen av problemet som tas upp här och genom det stora antalet kompletterande frågor förstår jag att det är ett område som allvarligt bekymrar ert land.
För övrigt vet jag inte vilken ambassadör ni talade om, men det förefaller inte som om den ambassadören har särskilt goda kunskaper i medicin. Det är en helt personlig åsikt.
Jag kan inte nog upprepa det. Om kommissionen, som lovat göra ett arbete hemma i ärendet under rådet (hälsofrågor) som ägde rum i september i år, drar slutsatserna som kanske är de som ni redan drar nu, anser jag att det är kommissionens skyldighet att ta sitt ansvar och, för att respektera konsumentens hälsa, föreslå rådet lämpliga åtgärder och effektivt skydd. Rådet måste då ta sitt ansvar. Jag tvivlar inte på att rådet i detta fall gör det.

Ordföranden
Fråga nr 7 från Robin Teverson (H-0803/97):
Angående: Långtradarchaufförer
Kan rådet bekräfta att det kommer att vidta samtliga möjliga åtgärder för att skydda åkerier från branschåtgärder i andra medlemsstater? Kommer rådet att se till att chaufförerna snabbt kompenseras och att de ges all hjälp som står att få om åtgärder som vägblockader, liknande dem som sattes upp i Frankrike förra året och som det nyligen hotats om igen, ger upphov till ekonomisk skada eller fysiska påfrestningar?

Wohlfart
För det första är rådet fullständigt medvetet om de allvarliga konsekvenser som vägblockaderna i Frankrike under 1996 hade för den fria rörligheten för varor och personer i Europa. Rådet välkomnar därför den lösning som nyligen uppnåddes på konflikten mellan långtradarchaufförer och arbetsgivare. Rådet är fortsatt övertygat om att förhandling förblir det bästa sättet att bemöta liknande situationer, vilket också detta fall visade.
Jag skulle även vilja påpeka för de värderade parlamentsledamöterna att rådet noterat de åtgärder som vidtagits av kommissionen, som har till uppgift att se till att den fria rörligheten på den gemensamma marknaden respekteras, gentemot de franska myndigheterna och myndigheter i andra medlemsstater, vilka syftar till att göra det lättare att finna en lösning på konflikten, att lindra effekterna av blockaden och slutligen skynda på förfarandena med ersättning för eventuella skador.

Teverson
Det gläder mig att rådets ordförande förstår vilka problem detta förorsakat ett antal företag. Jag är här inte bara angelägen om att ersättningar skall utbetalas snabbt - vilket inte alls varit fallet tidigare - utan om att alla rådets ledamöter skall förbinda sig till en uppförandekodex. Detta bör framför allt säkerställa att vägar hålls öppna under nationella konflikter, så att handeln mellan europeiska länder kan fortgå och så att utländska chaufförer inte påverkas och att det sedan, om det misslyckas, finns en uppförandekodex som ser till att ekonomisk ersättning alltid betalas av medlemsstaten ifråga, och att ersättning betalas ut snabbt.
Kan rådets ordförande ta reda på om en sådan uppförandekodex kan överenskommas mellan medlemsstaterna för eventuella framtida sådana incidenter?

Wohlfart
Först av allt skulle jag vilja säga att inför lösningen på denna strejk granskade Coreper vid sitt möte den 5 november möjligheten att kalla till ett extra möte i rådet (transporter). Lyckligvis bidrog trepartsförhandlingarna i Frankrike till att problemet löstes.
Men de frågor som uppstått vid tidigare blockeringar, bl.a. nödvändigheten att garantera transitkorridorer och skynda på förfarandet med återbetalningar har redan tagits upp i rådet (transportministrarna) samt i rådet (allmänna frågor).
För min del skall jag försöka att överlämna ett förslag om en uppförandekodex till min kollega Delvaux, som är ansvarig för rådet (transportministrar), för att granska möjligheterna som då skulle kunna leda till att en uppförandekodex antas, vilket den ärade parlamentsledamoten också förespråkade.

García-Margallo y Marfil
Herr rådsordförande! Som ni kommer att se när vi kommer till frågan om kulturhuvudstäder är jag ledamot från Valencia. Problemet med skador av transportstrejker upprepas regelbundet.
Av 500 yrkanden som har lämnats till de franska domstolarna har ett enda haft framgång. De franska domstolarna, precis som varje annan domstol kräver två saker: att man tydligt pekar ut en ansvarig och att man anger skadornas omfattning. Jag tror att gemenskapsbestämmelserna skulle vara oerhört värdefulla ur dessa två aspekter.
För det första håller säkert rådets ordförande med mig om att den fria rörligheten av varor är själva nerven i fördraget. Ni håller säkert också med om att det åligger medlemsstaterna att se till att fördragen respekteras. Ni håller troligen också med om att alla medlemsstater är ansvariga på ett objektivt plan för dåligt fungerande offentliga tjänster. Slutsats: vi borde fastställa via gemenskapsbestämmelserna att ansvarigheten hör till medlemsstaten i fråga. Vad gäller omfattningen av skadorna föreslår jag att en tjänst inrättas i kommissionen som objektivt bedömer dessa skador för att underlätta arbetet för domstolen. Beviset skulle minst ha värdet av ett sakkunnigutlåtande i var och en av våra lagsamlingar som härrör från Justinianus lagsamling.

Wohlfart
Jag skall fatta mig mycket kort. Den ärade parlamentsledamoten skissade själv upp lösningen på problemet som han tog upp. Det åligger alltså kommissionens avdelningar att uppfylla sina skyldigheter.

Medina Ortega
Herr rådsordförande! Ni har svarat mycket artigt på min fråga, men ert svar påminner mig om svaret från en person som äger ett hus som varje år drabbas av fuktskador. Varje gång det händer säger han "jaha, vi får se om vi vidtar några åtgärder" . När regnet upphör vidtas inga åtgärder och året därpå drabbas det återigen av fuktskador och än en gång blir det till att sätta hinkar under taket osv. Anser ni inte, herr rådsordförande, att frågan om trafikblockeringarna som en följd av arbetsmarknadssituationen, just nu liknar situationen med det läckande taket, att gemenskapen, den fria marknaden, är som ett läckande hus och att det är dags för rådet att en gång för alla ta itu med frågan om transportorganisationen för väg, de arbetsmarknadsrelaterade problemen och problemet med ersättningar av en mer allmän karaktär, utan att behöva vänta på ett extra rådsmöte utan i stället anta en allmän gemensam lagstiftning?

Wohlfart
Den ärade parlamentsledamoten tror för mycket om mig. Jag betraktar mig inte vare sig som ägare av bostaden eller ansvarig för fukten som gör att chaufförerna blir blöta om fötterna. Jag ser mig snarare som granne på samma våningsplan.
Jag skall förklara vad jag menar. Vi är mycket väl medvetna om problemet, enligt min mening pga. att det inte bara är problemet med den fria rörligheten som uppstår, utan en rad problem i anslutning till bl.a.ersättning. Jag tror att det hädanefter är kommissionen som måste ta konsekvenserna av att den fria rörligheten inte respekteras samt de skadliga effekterna, eftersom det enligt min mening i det här fallet är kommissionen som äger bostaden.
Om ni ställer frågan till kommissionen under dessa förhållanden är jag övertygad om att den kommer att svara er, däremot vet jag inte om ni blir nöjd med svaret.

Ordföranden
I Spanien säger vi "mellan Pinto och Valdemoro" , att vackla hit och dit. Då vet ni, Medina att ni bör rikta er till kommissionen och jag hoppas få se er i frågestunden med frågor till kommissionen nästa månad.
Fråga nr 8 från Maj Theorin vilken har övertagits av Alqvist (H-0805/97):
Angående: Asylsökandes rättssäkerhet
När en asylsökande avvisas och sänds tillbaka till sitt hemland eller till ett annat land utanför Schengenområdet, måste den avvisade personen ges en garanterad rättighet att överklaga avvisningsbeslutet. I första hand bör denna rättighet garanteras av det land personen i fråga utlämnas till. Om inte den staten kan garantera denna rättighet måste den utvisande staten garantera detta.
Finns det garantier för att en avvisande stat kommer att erbjuda asylsökande rätten att överklaga?

Wohlfart
Jag skall försöka fullgöra min uppgift. Rådets resolution från den 20 juni 1995 om lägsta godtgabara garantier för asylförfaranden räknar i detalj upp de garantier som tillämpas vid granskning av en begäran om asyl.
När det gäller asylsökandes rättigheter under förfarandet med granskning av besvär och resning hänvisas till punkt 4 i denna resolution där resningar tas upp. De därpå följande punkterna kommer enligt min uppfattning att ge lämpliga svar på frågan från den värderade parlamentsledamoten.
Till att börja med anges i punkt 8 att vid ett negativt svar på en begäran om asyl bör det finnas möjlighet att överklaga vid en domstol eller en instans för resning som helt oberoende beslutar om individuella fall.
Jag skulle även vilja hänvisa till punkt 15 och 16 i denna resolution, vilka behandlar information till den sökande om beslutet, motiveringar till avslag, möjligheter till resning och tillämpliga tidsfrister och slutligen möjligheten att förfoga över tillräckligt tid för att utforma ett överklagande.
I punkt 17 fastställs de allmänna principerna enligt vilka sökanden kan stanna på territoriet så länge inget beslut fattats om överklagande och det skall vara möjligt för den asylsökande att vända sig till de oberoende instanser som avses i punkt 8 för att få tillstånd, beroende på de särskilda omständigheterna i hans fall, att provisoriskt bosätta sig på en annan medlemsstats territorium, när lagstiftningen i denna stat tillåter ett undantag från denna allmänna princip.
När det gäller ansökningar om asyl som uppenbarligen är ogrundade hänvisar jag till punkt 19 i resolutionen där det anges att medlemsstaterna genom undantag från principen i punkt 8 avskaffa möjligheten att överklaga ett beslut om en instans, som är oberoende i förhållande till den myndighet som ansvarar för granskningen, i stället för detta förfarande har bekräftat beslutet.
I punkt 21 anges, jag citerar: " medlemsstaterna kan göra undantag från principen i punkt 17 i begränsade fall. Det måste emellertid garanteras att beslutet om begäran fattas på en hög nivå och att tillräckliga ytterligare åtgärder bekräftar att beslutet är riktigt, såsom att en annan central myndighet som förfogar över nödvändig kunskap och erfarenhet inom asyl- och flyktingrätt gör samma bedömning."
När det slutligen gäller begäran om asyl som lämnas vid gränsen, skulle jag vilja hänvisa till punkt 23 och 24 i resolutionen vilka garanterar för det första att alla sökanden som kommer till gränsen har rätt att lämna en begäran om asyl, att om ett särskilt förfarande tillämpas som syftar till att före beslutet om tillträde granska om begäran uppenbarligen är ogrundad, inget beslut om avlägsnande fattas under detta särskilda förfarande och slutligen att om tillträde nekas och det görs avsteg från den allmänna principen om den suspensiva effekten av överklagandet, måste det garanteras att beslutet om att vägra tillträde fattas av en minister eller av en central myndighet av liknande slag och att tillräckliga säkerhetsåtgärder, såsom granskning i förväg av en annan central myndighet, garanterar att beslutet är riktigt.

Ahlqvist
Jag tackar ordföranden för ministerrådet för svaret. Schengensamarbetet innebär en restriktivare asylpolitik för Sveriges del, dvs. att alltfler sökande kommer att få ett negativt besked och bli avvisade. När chanserna minskar för en asylsökande att beviljas asyl, får det verkligen inte finnas brister i rättssäkerheten för honom eller henne. Därför är det viktigt att vi då verkligen garanterar vissa grundläggande rättigheter. Det måste alltså finnas garantier för rätten att överklaga.
Jag är mycket tacksam för det juridiska svar som jag fick av ministern. Jag kommer, när jag får svaret på papper, att gå igenom det igen och återkommer om jag känner att svaret behöver utvecklas.

Wohlfart
Jag ser ingen invändning mot att överlämna kompletterande information till den värderade parlamentsledamoten skriftligt. Jag skulle bara vilja tillägga några ord, eftersom Schengen nämndes.
Jag hörde själv till undertecknarna av tillämpningskonventionen. Jag kan försäkra er om att det var en ganska svår och smärtsam uppgift. Men jag kan även säga er detta: om själva principen om mottagarland, som har till uppgift att kontrollera om man kan bevilja rätt till asyl, i princip mycket riktigt tillämpas, är det också riktigt att det andra land som sökanden av politisk asyl vänder sig till av humanitära skäl alltid kan bevilja denna rätt till asyl. Reglerna är inte så restriktiva som de vid en första anblick kan förefalla.

Ordföranden
Fråga nr 9 från Richard Howitt (H-0806/97):
Angående: Barnarbete i Västafrika
Barnhandeln är vitt utbredd i Västafrika och den ökar. Den berör följande länder: Benin, Togo, Nigeria, Niger, Burkina Faso och Gabon. Barnhandeln gäller framför allt unga flickor från sydöstra Togo som är eftertraktade som hembiträden i förhållandevis välbärgade områden runt Lagos i Nigeria och Libreville i Gabon, båda oljeexporterande länder. Förra året upptäcktes även ett illegalt " arbetsläger" för barn i Lagos. De flesta av de utmärglade, undernärda barn som man fann där var från Togo. Det antas att det varannan månad förs in ca 30 barn till Lagos av handlare som letar upp barn i Benin och Togo.
Är rådet medvetet om att det finns organiserad barnhandel i Västafrika?
Vilka åtgärder tänker rådet vidta för att göra något åt denna tragiska situation?
Kommer rådet att ta upp frågan om barnhandel med de nigerianska och togolesiska regeringarna?

Wohlfart
Rådet är inte ovetande om att handeln med barn är en tråkig verklighet i vissa länder och tyvärr inte bara i de länder som nämndes av den värderade parlamentsledamoten. Den 4 november rekommenderade den politiska kommittén att frågan om bortförande av barn skulle föras upp på föredragningslistan för politiska dialoger med 27 berörda länder. Den 31 oktober arresterades sju mauretanska medborgare på Bamakos flygplats i Mauretanien när de försökte gå ombord på ett flyg till Förenade arabemiraten med nio barn under fem år. Den internationella kampen mot barnhandeln bedrivs av Förenta nationerna som utsett en särskild föredragande för frågan om handeln med barn.
Europeiska unionen kommer att fortsätta att arbeta för att sätta stopp för denna motbjudande verksamhet i samarbete med berörda regeringar och icke-statliga organisationer som berörs av frågan. Jag skulle även i detta sammanhang vilja ta upp att Europeiska unionen varje år aktivt deltar i utarbetandet av en resolution från FN som fördömer handel med barn och barnarbete och kräver att medlemsstaterna skall sätta stopp för detta.
Slutligen har Europeiska unionen engagerat sig till förmån för demokrati och skydd av mänskliga rättigheter. Artikel 5 i den fjärde Lomékonventionen anger uttryckligen att Europeiska unionens politik för bistånd och utveckling är nära förbunden med respekt för och åtnjutande av grundläggande mänskliga fri- och rättigheter. I deras egenskap av undertecknare av den fjärde Lomékonventionen har samtliga länder som nämndes av den värderade parlamentsledamoten förklarat att det fäster stor betydelse vid värdighet och mänskliga rättigheter. Europeiska unionen förväntar sig att alla länder som undertecknat Lomékonventionen uppfyller sina åtaganden.

Howitt
Tack för ert svar. Det arbetsläger i Lagos jag nämner i frågan var i själva verket känt av lokalbefolkningen som en slav- eller barnmarknad. Människor som sökte efter billig arbetskraft kom till lägret och valde ut de barn de ville ha. De flesta fick arbeta i hushåll, i marknadsstånd eller som butiksbiträden. Några tvättade fordon eller tog upp avgifter på minibussar. Dessutom råkade de ut för fysiska övergrepp i form av misshandel från sina arbetsgivares sida, eller riskerade att utnyttjas sexuellt av de familjer som anställde dem. En rapport från Anti-Slavery International kom fram till att 95 % av de barn som arbetade i hushåll var flickor.
På grund av dessa obönhörliga fakta undrar jag, herr ordförande, om ert svar räcker, även om jag är helt och hållet enig med det. Vad väntar ni er för utfall av den politiska dialogen den 4 november, som ni har beskrivit?
Vad kommer ni, även om vi har artikel 5 i Lomékonventionen, specifikt att göra för de länder jag har hänvisat till i frågan? Vad ytterligare kan Europa göra?

Wohlfart
Till att börja med skulle Europeiska unionen ha nytta av att be Mary Robinson, ny hög kommissarie för de mänskliga rättigheterna, att ta hand om dessa mycket plågsamma ärenden. Jag tror att hon har den auktoritet som krävs för att göra Förenta nationernas röst hörd och erinra om ansvaret, som jag betraktar som grundläggande, hos de länder som undertecknat de olika internationella konventionerna beträffande mänskliga rättigheter.
När det f.ö. gäller de länder som undertecknat Lomékonventionen är det å ena sidan absolut nödvändigt att Europeiska unionen som sådan fördömer dessa uppgifter med kraft och att den säger det klart och tydligt till de länder som undertecknat Lomékonventionen. Å andra sidan anser jag personligen att det finns risk för att det inte är tillräckligt.
Jag kommer att få tillfälle att vid rådet (utveckling) som skall äga rum nästa fredag i Bryssel, inom ramen för de frågor som gäller den humanitära situationen i de stora sjöarnas region, att till våra diskussioner tillföra en ytterligare punkt om barnarbete, som ni just beskrivit i termer som gör oss mycket ledsna. Det blir därför kommissionens uppgift att inleda kompletterande granskningar och efterforskningar, i nära samarbete med Robinsons avdelningar och med icke statliga organisationer med kunskaper på området, för att enligt min mening vid lämpligt tillfälle föreslå rådet de åtgärder som krävs.

Ordföranden
Howitt begär ordet för en ordningsfråga.

Howitt
Jag vill inte ta upp mer tid, annat än för att uppriktigt tacka rådets ordförande för vad jag anser var ett mycket positivt svar.

Ordföranden
Ja, jag kände likadant som ni så jag har tackat upprepade gånger och till och med på franska då jag anser att vi alla blev mycket upplysta av svaret. Således, tack så mycket än en gång herr Wohlfart.
Fråga nr 10 från Anna Karamanou (H-0809/97):
Angående: Rådets rekommendation av den 2 december 1996 om lika deltagande för män och kvinnor
Den 2 december 1996 utfärdade rådet en rekommendation till medlemsstaterna om säkerställande av jämställdhet mellan män och kvinnor i olika beslutsförfaranden. Genom denna rekommendation erkände rådet att det finns ett demokratiskt underskott när det gäller kvinnors deltagande i beslutsfattande. Rekommendationen uppmanar varje enskild medlemsstat att utarbeta en fullständig strategi och vidta alla tänkbara nödvändiga åtgärder - om det så rör lagstiftningsfrågor, förordningar eller är fråga om administrativa åtgärder etc. i syfte att stärka kvinnors deltagande på alla nivåer. Cirka ett år efter detta beslut önskar jag fråga rådet om följande:
Vilka konkreta åtgärder har vidtagits och vilka program är det som främjas i EU: s medlemsstater i syfte att skapa en balans i de två könens deltagande i och tillträde till de centrum där beslutsfattande sker?
Vilka ingripanden har gjorts och vilka försök har nedlagts för att upplysa och medvetandegöra den allmänna opinionen och olika offentliga och privata instanser om att de bör underlätta kvinnors deltagande i arbetet och beslutsfattandet inom politiska organ på gemenskapsnivå och på nationell nivå?

Wohlfart
Som svar på den frågan skulle jag vilja säga att rådets rekommendation från den 2 december förra året och som tillämpas på kvinnors och mäns jämställda deltagande i beslutsprocessen innebär att kommissionen kommer att överlämna en rapport både till parlamentet, rådet och Ekonomiska och sociala kommittén för första gången, tre år efter att rekommendationen antagits och sedan varje år på grundval av den information som medlemsstaterna lämnar.
Eftersom rekommendationen antogs förra året kommer den första rapporten att upprättas först tre år senare, dvs. i slutet av 1999, och därför kan rådet inte på detta stadium upprätta någon förteckning över de åtgärder och program som tillämpas av medlemsstaterna, som den värderade parlamentsledamoten bad om.

Karamanou
Herr ordförande! Jag känner mycket väl till vad som står i den sista punkten i rekommendationen om kommissionens plikter. Min fråga riktar sig dock till rådet, vilket jag anser borde vara i stånd att informera Europaparlamentet om hur denna rekommendation togs emot av medlemsstaterna och hur väl denna rekommendation genomförts. Jag skulle vilja fråga ordföranden om han är nöjd med representationen av halva Europas befolkning i de demokratiska organen och i de politiska beslutscentrumen? Anser han att vår demokratiska regeringsform fungerar väl, då den indirekt uteslutit kvinnornas likvärdiga och balanserade deltagande i alla processer kring beslutsfattandet?

Wohlfart
Jag måste begränsa min bedömning till det särskilda fallet med Luxemburg, eftersom jag vet vilket gehör initiativet och rekommendationen fick i rådet den 10 december förra året. Vår regeringen är medveten om betydelsen av detta ärende och vid en ombildning av ministerierna för två år sedan innefattade vi i vår politiska prioritet främjandet av kvinnans roll i samhället i Luxemburg genom att inrätta ett ministerium för främjande av kvinnofrågor.
När det gäller övriga länder vaknar det politiska samvetet alltmer och skapar framsteg. Så sent som förra veckan fastställdes en mycket uppmuntrande och positiv dom i EG-domstolen i den riktning, tror jag, som den värderade parlamentsledamoten önskade. När det gäller kvinnans roll är jag personligen övertygad om att det här i denna församling finns många kvinnliga och mycket dynamiska parlamentsledamöter som inte bara kommer att strida för att främja kvinnans roll i denna kammare, utan även i sina medlemsländer.

Ordföranden
Då tiden för frågestunden med frågor till rådet tagit slut kommer frågorna nr 11 till och med 23 att besvaras skriftligt.
Mina damer och herrar! Jag kan inte avbryta detta sammanträde utan att än en gång tacka Wohlfart för hans älskvärdhet i att anpassa sig till olägenheten av ändrade tider som har inträffat två månader i rad i denna kammare. I dag är jag extra tacksam då jag vet att det finns personliga omständigheter som betingar er närvaro här. Därför herr Wohlfart, tack så mycket. Merci beaucoup.
Posselt begär ordet för en ordningsfråga.

Posselt
Herr ordförande! Det är inte det vanliga problemet med frågestunden, utan jag har i dag något alldeles konkret. Sedan någon tid tillbaka får vi de skriftliga svaren från rådet relativt sent. Men det beror på den här kammaren, ty de görs i tid av rådet, tror jag. Jag vill be om att vi får de skriftliga svaren redan denna vecka i Strasbourg.

Ordföranden
Herr Posselt! Jag noterar er indignation. Jag kommer att ta hand om det och rådfråga sekretariatet om det ni föreslår är genomförbart.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.15 och återupptogs kl. 21.00.)

Handlingsplan för den inre marknaden
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-356/97) av von Wogau för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande till Europeiska rådet om handlingsplan för den inre marknaden(CSE(97)0001 - C4-0286/97)

von Wogau
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Först vill jag säga hur utomordentligt glad jag är över att herr kommissionär Monti, trots svårigheterna som jag känner till, lyckats komma hit och delta i debatten. Som föredragande för denna fråga i Europaparlamentet uppskattar jag det mycket.
Med den i Amsterdam framlagda handlingsplanen för den inre marknaden vill kommissionen göra avgörande förbättringar i funktionen av den europeiska inre marknaden till den 1 januari 1999. Jag välkomnar denna handlingsplan och anser den vara ett viktigt steg på vägen mot en europeisk hemmamarknad, en marknad som kännetecknas av gemensamma yttre och öppna inre gränser. Förlåt terminologin - herr kommissionären skulle kanske kalla det för single market - men jag tror att det i första hand beror på innehållet i det vi diskuterar.
Vägen till denna europeiska hemmamarknad äger rum i tre steg. Första steget var skapandet av tullunionen år 1968, som kännetecknades av den gemensamma tulltariffen utåt. Andra steget började med förverkligandet av den europeiska inre marknaden 1993. Förverkligandet av den europeiska inre marknaden - som vi såg den den 1 januari 1993 - innebar i första hand avskaffande av kontroller för varor, och i hög utsträckning även för personer, vid de inre gränserna mellan medlemsländerna i Europeiska unionen. Det tredje och sista steget - skapandet av den europeiska hemmamarknaden - skall enligt vår föreställning uppnås till juli 2002, när euron skall bli det enda betalningsmedlet i nästan alla medlemsländer i Europeiska unionen. Det är vårt mål.
I dag finns på den europeiska inre marknaden femton hemmamarknader jämsides med varandra. Av firmor, som är verksamma på detta området, får jag det också hela tiden bekräftat. En hel rad barriärer förhindrar fortfarande att de fyra grundläggande friheterna verkligen realiseras. Först när dessa barriärer har avlägsnats, kan vi tala om en äkta gemensam europeisk marknad.
Låt mig gripa tag i några särskilt viktiga uppgifter, som vi fortfarande måste bemästra på denna väg. En av dem är det definitiva avskaffandet av passkontrollerna mellan medlemsländerna fram till år 2000. För förverkligandet av den fria rörligheten för personer är detta en avgörande förutsättning. Jag vet, att detta åtminstone i några medlemsländer kommer att vara ett politiskt beslut som inte är lätt att uppnå. På skatteväsendets område står vi inför särskilda svårigheter. Jag anser att det framför allt är nödvändigt att finna en bättre jämvikt mellan beskattning av arbete och beskattning av kapital, energi och konsumtion.
Det står utom allt tvivel att arbetet belastas för kraftigt, med alla negativa konsekvenser det har för arbetsmarknaden. En ytterligare uppgift är övergången från det nuvarande med många brister behäftade övergångssystemet till ett slutgiltigt momssystem, som måste baseras på principen om ursprungsland. Jag är full av tillförsikt inför att man kommer att kunna fortsätta på den linje som Europaparlamentet här har slagit in på, till exempel i Randzio-Plaths betänkande, även i detta ärende.
Vid sidan av skatteåtgärder är framför allt befrämjandet av de små och medelstora företagen ett viktigt instrument för bekämpningen av arbetslösheten. Särskild uppmärksamhet måste ägnas åt dem, så att de kan åstadkomma sitt bidrag till skapandet av arbetsplatser. En fungerande infrastruktur på områdena trafik, telekommunikation och energi är ett grundkrav för den europeiska hemmamarknaden. Till våra krav på trafikområdet hör grundandet av en europeisk agentur för flygtrafiksäkerhet och slutandet av ett nytt avtal om Eurocontrol. I telekommunikationssektorn måste satellitkommunikationen utgöra en tyngdpunkt, och jag är av den uppfattningen, att vi som Europaparlament måste dra våra slutsatser även på budgetområdet.
Dessutom borde inrättandet av en europeisk regleringsmyndighet för telekommunikation tas under övervägande, ett krav som alltid ställts av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, men dock endast med tvekan accepteras av medlemsländerna.
Ett väsentligt instrument för industripolitiken är standardiseringen av tekniska handelshinder, som alltid utgör hinder för den fria rörligheten för varor. Förfaringssättet med hänvisning till tekniska normer måste därför tillämpas konsekvent, och standardiseringsförfarandet måste stramas åt och förbättras. Förbättras och förenklas måste också de bestående rättsliga ramarna. Godkännandet av stadgan om ett europeiskt aktiebolag är där en av de viktigaste uppgifterna. Det verksamma skyddet för immateriell egendom är särskilt viktigt för konkurrenskraften hos de europeiska företagen. Just på området för bioteknologi finns det ett stort behov av detta. Vid sidan om detta är bruks- och prydnadsmönster ytterligare en tyngdpunkt i vårt arbete. På miljöområdet är ett av våra krav skapandet av en europeisk agentur för godkännande av livsmedelstillsatser och jordbrukskemikalier, jämförbar med den som vi har skapat på farmaciområdet med London-agenturen.
Till hemmamarknaden hör som grundläggande element även en gemensam valuta. Den är dock inte föremål för detta betänkande. Språnget till en enhetlig valuta kräver dock samtidigt en gemensam ekonomisk politik, som borde utformas enligt grundprincipen för varje social och ekologisk marknadsekonomi.
Fram till år 2000 har vi många uppgifter att klara av. Handlingsplanen från kommissionen är därvid ett viktigt, men inte på långt när tillräckligt steg. Jag är dock full av tillförsikt om att vi under de kommande åren kommer att förverkliga den europeiska hemmamarknaden med gemensamma yttre gränser och öppna inre gränser och en gemensam valuta.

Florio
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Utskottet för rättsliga frågor har granskat detta betänkande och har uttryckt en mycket positiv åsikt om det arbete som har utförts både av kommissionen och föredraganden, som jag gratulerar. Jag skulle vilja ge uttryck för några iakttagelser, även delvis kritiska - naturligtvis kritiska på ett konstruktivt sätt - som jag genast ska presentera.
Utskottet har till exempel med tillfredsställelse noterat att kommissionen avser påskynda undersökningarna av brotten mot gemenskapens standarder och att kommissionen i detta avseende livligt önskar att det inte ska inträffa mer, det som tyvärr har inträffar flera gånger i det förflutna, dvs. att anmälningarna behandlas med stor försening eller så lämnas inte alltid svar. Detta bekräftar för övrigt den begäran som riktades till kommissionen den 11 december i fjol i samband med resolutionen om kommissionens arbetsprogram för 1997 att fatta ett beslut i vilket den exekutiva grenen förbinder sig att vända sig till EG-domstolen för att ekonomiska sanktioner ska vidtas när en medlemsstat inom ett år inte har vidtagit de åtgärder som följer av tillämpningen av en dom från domstolen, särskilt inom de sektorer som avser den inre marknaden och miljön.
Utskottet för rättsliga frågor begär även att kommissionen, förutom rådet och medlemsstaterna, att i enlighet med bestämmelserna i fördraget en gång för alla eliminera gränskontrollerna som fortsätter att hindra personers rörelsefrihet, och för övrigt att förstärka alla åtgärder som gör det möjligt för ett större antal europeiska medborgare att utnyttja rörelsefriheten.
Utskottet har även noterat vagheten i åtgärderna med avseende på målsättning 4, särskilt åtgärden "Försvar för konsumenternas rättigheter, hälsan och miljön" och åtgärden "Upprätta en dialog med medborgarna" , och ber kommissionen att i detta avseende framlägga några konkretare förslag.
Slutligen har utskottet bekräftat målsättningarna för ett bättre miljöskydd och ett mer energiskt konsumentskydd, vilket nödvändiggör en mer bestämd aktion på gemenskapsnivå i enlighet med det som har fastslagits i betänkandet om kommissionens kommunikation beträffande den enhetliga marknadens verkan och effektivitet från utskottet för rättsliga frågor.
Med dessa iakttagelser uttrycker utskottet för rättsliga frågor, och det återkommer jag till, emellertid sin positiva åsikt om denna handlingsplan för den inre marknaden. Och vill på nytt gratulera kommissionär Monti och föredraganden, von Wogau.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! I egenskap av föredragande för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi vill jag gärna komplimentera föredraganden herr von Wogau. Den inre marknaden, kolleger, har ännu inte upprättats på alla punkter och det kostar våra europeiska företag, stora och små, mycket pengar, varje år på nytt. Särskilt avsaknaden av en inre marknad för energi, där företagens och konsumenternas rätt till fritt val i el- och gassektorn respekteras, är ett betydande hinder. En avreglering av gasmarknaden bör därför ske så snabbt som möjligt och i betydande omfattning. En skatt på energi bör införas i Europa på bred front, annars leder det på nytt till störningar på marknaden.
Ett annat ämne som jag för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi vill ta upp är möjligheten att fullt ut utnyttja innovationer och ny teknologisk utveckling. Det är ofta små företag som är innovativa och som därmed kan växa och skapa större sysselsättning i Europa. För det ändamålet har vi toppmötet. Det är dock inte bara fullbordandet av marknaden, utan även harmoniseringen av lagstiftningen, som i det avseendet är ett viktigt krav. Avsaknaden av en europeisk patentlagstiftning hindrar till exempel framförallt små företag att utnyttja alla möjligheter som den inre marknaden erbjuder. Små företag har nämligen inte resurser för att anmäla sina nya utvecklingar överallt.
Som sista punkt vill jag också gärna peka på vikten av en europeisk marknad för informationstjänster. Europeiska unionen kan bara till fullo dra nytta av utvecklingen i den världsomspännande elektroniska handeln om denna baseras på multilaterala i stället för bilaterala avtal. Där har dock unionen mycket arbete kvar att utföra, även på den inre marknaden.

Langen
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Som marknadsekonom har jag det sällsynta nöjet att i dag för kollegan, den engagerade socialpolitikern Thomas Mann, få föredra socialutskottets yttrande.
I utkastet till förbättring av den europeiska inre marknaden framhäver kommissionen, enligt socialutskottets åsikt, den avgörande rollen för socialpolitiken vid utbyggnad av en kapabel framtida ekonomisk och social gemenskap. Ju entydigare de sociala aspekterna därvid integreras, desto färre tvivel finns förhanden, huruvida framgångsmodellen för den sociala marknadsekonomin på europeisk nivå också verkligen är genomförbar.
Enligt socialutskottets åsikt finns ett behov av handling. För det första vid de olika skattesystem, som är ett hinder för näringslivets rörlighet, där framför allt frågan om gränsgångarna i den gränsöverskridande trafiken och den dubbla beskattningen måste lösas.
För det andra: Enligt socialutskottets åsikt måste produktionsfaktorn arbete avlastas skattemässigt. Miljöfaktorn återigen måste beskattas för att klara av sysselsättningsbefrämjande aspekter.
För det tredje: Socialutskottet stödjer liberaliseringen av offentliga tjänster. Givetvis är det av den åsikten, att ett minimum av allmänna tjänster måste upprätthållas, och att varje minskning av arbetstillfällen måste dämpas med sysselsättningspolitiska åtgärder på ett socialt acceptabelt sätt.
För det fjärde: Den europeiska ekonomiska politiken, som är baserad på principerna om social och ekologisk marknadsekonomi, behöver bibehålla de sedan årtionden framväxta kvalificerade skyddsnormer, som skall vidareutvecklas på europeisk nivå.
För det femte: Nätverk av arbetsförmedlingar över hela Europa, liksom överenskommelser om erkännande av utbildningsexamina och diplom och förstärkt uppmuntran inom Europa att samla arbetserfarenheter, är enligt socialutskottets övertygelse viktiga byggnadsstenar för den inre marknaden. Endast då kan - enligt socialutskottet - arbetstagare handlingskraftigt stödja den europeiska inre marknaden, hemmamarknaden Europa, som kollegan von Wogau formulerat det, och jag tror att det är viktigt vid sidan om befrämjandet av självständigheten, så att denna inre marknad också faktiskt kommer att lyckas.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Jag tackar Karl von Wogau för ett balanserat betänkande som behandlar frågor om den inre marknaden mycket brett och analytiskt. Kommissionen är också värd ett tack, för dess mål att förenkla bestämmelserna om den inre marknaden så att medborgarnas intressen beaktas, är särskilt värda att understödjas.
För den enskilda medborgaren är de två största nackdelarna i en smidigt fungerande inre marknad att brottsligheten breder ut sig och att det råder brist på information om de otaliga möjligheter som den fria rörligheten öppnar för. Den inre marknaden kan fungera bara när medborgarna inte känner sig otrygga eller tycker att deras existensmöjligheter försvagas när gränserna öppnats. Det finns ingen enskild aktör som kan lösa problemet med störningar på den inre marknaden, speciellt sådana som beror på brottslighet. Det behövs tull- och polissamarbete, och här är Europol ett utmärkt redskap, samt en effektivare utnyttjning av avancerad teknik för förmedling av information mellan myndigheter i realtid.
Eftersom kontrollen vid gränserna inom unionen upphör, framhävs vikten av enhetliga standarder för kontroll vid de yttre gränserna mer än förr. När jag beredde yttrandet om meddelandet om den inre marknaden för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor betonade jag särskilt vikten av att tekniska hjälpmedel utnyttjas vid kontrollen och av datakommunikation såsom så kallad osynlig kontroll i syfte att öka den inre marknadens effektivitet.
Jag betraktade frågan om teknikutnyttjande även ur den enskilda medborgarens synvinkel. Genom att lista lediga tjänster på Internet kunde man underlätta rörligheten inom unionen för välutbildad, kompetent arbetskraft. En bättre rörlighet hos den välutbildade arbetskraften skulle mycket gagna också forskning och innovation i Europa. Beslutsfattandet i unionens institutioner borde också öppnas för medborgarna i allt större omfattning genom datanät.

Metten
Herr ordförande! Jag skall inskränka mig till att ta upp saker som rör skatter i betänkandet av von Wogau. Så här just före toppmötet om sysselsättning vill jag peka på vilket viktigt bidrag på skatteområdet det skulle kunna vara med en förskjutning av skattetrycket från arbete till andra faktorer, framförallt kapital och energi.
Föresatserna att göra det är naturligtvis inte nya. De träffar vi på redan i Delors vitbok. Det är bara en sak i den vitboken som i dag egentligen förtjänar mycket mer uppmärksamhet. Trots föresatsen i Delors vitbok märker vi dock i praktiken att det inte sker någon förskjutning av skattetrycket på arbete till andra faktorer utan snarare tvärtom. En trend som började redan 1985 och som så vitt jag kan se fortfarande pågår.
Hur kan vi då vända den trenden? Jag tror att den enda möjligheten är att komma fram till en viss harmonisering på det område som är rörligast, nämligen kapitalområdet. Kapital är svårast att beskatta eftersom det är rörligt. Eftersom det är på det viset så återstår för de flesta regeringar inget annat än att övergå till beskattning av den minst rörliga faktorn, nämligen arbete. Att begränsa kapitalets rörlighet kan egentligen bara göras gemensamt och det är bara möjligt genom en viss grad av harmonisering.
Kommissionen har gjort en ansats till det genom de förhållningsregler som de föreslår. Det skulle, tror jag, vara ett bra inledningssteg. Kommissionen är pragmatisk genom att börja med att beskatta ränta, även med avseende på andra än invånarna. Förutom det är det särskilt brådskande att plocka fram två saker ur rapporten av Ruding-kommittén, också flera år gammalt, nämligen i första hand hamonisering av skatteunderlaget för företagsskatten och i andra hand en gemensam minimitariff för den företagsskatten.
Vidare är det naturligtvis brådskande att komma fram till en höjning av de indirekta skatterna på energi eller genomförandet av indirekta skatter på energikällor som hittills inte beskattats alls. Kommissionens förslag i den riktningen måste mycket riktigt, precis som von Wogaus betänkande säger, stödjas. För mig är det egentligen obegripligt att detta parlament inte ens tagit upp förslaget till en första behandling fast det lades fram redan i maj i år. Med inkomsterna från de höjda indirekta energiskatterna och de effektivare skatterna på kapital skulle särskilt arbetskostnaderna för lågavlönade och för enkelt arbete kunna sänkas. Det kan ge en verklig vinst.

Peijs
Herr ordförande! Herr von Wogau, föredragande, har sammanställt en utomordentligt fullständig resolution där han anger vad som nu enligt parlamentets åsikt måste ske för att fullborda den inre marknaden. Det faktum att den inre marknaden inte fungerar så bra än, ännu inte fungerar som en äkta hemmamarknad, är ju en av de främsta orsakerna till att det europeiska näringslivets konkurrensläge hamnat på efterkälken och att den ekonomiska tillväxten i Europa är för låg. Naturligtvis måste mycket ske på europeisk nivå. Mina kolleger har alla tagit upp den saken. Jag skulle dock även vilja fästa medlemsstaternas uppmärksamhet på det problemet. Det är ofta medlemsstaterna som är de skyldiga när det handlar om för sent, felaktigt eller olikartat införande av direktiv. Ibland handlar det till och med om överreglering genom att medlemsstater kopplar olika nationella lagar till EU-direktiven.
Förutom ny nödvändig lagstiftning måste kommissionen koncentrera sig på att förbättra verkställigheten, vidmakthållandet och förenklingen av det europeiska regelverket. Kommissionen och medlemsstaterna måste komma överens om ett nytt tidsschema. Vi vet att det fungerar i Europeiska unionen. Vi behöver ett nytt 1992. Jag vet att kommissionären strävar efter att komma fram dit år 1999, men jag tror ändå att det är en sorts illusionspolitik om vi tänker på skattefrågan. Ändå så tror jag att vi måste ställa upp ett verklighetsnära datum. En ny utmaning, en ny entusiasm, det är vad vi behöver. Om vi inte lyckas fullborda den inre marknaden uteblir automatiskt även den vidare integreringen. Nya anslutande stater vill snart inte bara bli medlemmar i en fri marknad, de vill bli medlemmar i en solid klubb som erbjuder kvalitet på flera olika områden. Det går bara om medlemsstaterna håller sig till avtalen, om kommissionen tar sin uppgift som fördragets väktare på allvar, även när det rör sig om stora medlemsstater.
Herr kommissionär! Får jag nämna två områden. Jag tänker till exempel på marknaden för offentlig upphandling och försäkringsmarknaden, ännu långt ifrån europeiska marknader utan marknader som fortfarannde är mycket nationella. Ytterligare en sista kommentar. I detta ögonblick äger stora koncentrationer rum på området accountancy , mycket stora accountancy -kontor som har hela den finansiella sektorn under sig. Maktkoncentrationer och de problem de för med sig är en av kommissionens särskilda uppgifter. Vad anser kommissionären om det?

Watson
Herr ordförande! Jag vill gratulera Karl von Wogau till detta betänkande. Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp stöder honom i hans slutledningar och anser verkligen att han gjort en mycket uttömmande utvärdering av problemen med den inre marknaden och de utmaningar vi står inför.
Min grupp kommer inte att stödja ändringsförslag nr 8, som vi anser vara förklädd protektionism.
Vi är klart missnöjda med den inre marknadens utveckling. Det tycks som om medlemsstaterna saknar den politiska viljan att få den att fungera ordentligt. De har faktiskt till och med infört åtgärder som leder bort från den inre marknadens acquis . Ibland verkar det som om kommissionen saknar modet i sina övertygelser och sina befogenheter som fördragens väktare att driva fall av icke-överensstämmelse med tillräcklig beslutsamhet.
Den inre marknaden är oumbärlig för välståndet. Genom undersökningar vet vi att före år 1993 kostade uppfyllandet av tullkontroller affärsmännen omkring 7, 5 miljarder ecu varje år - det bygger på 1992 års handelsomfattning, men är uttryckt i dagens penningvärde. Det motsvarar 1 % av totalvärdet för handeln mellan medlemsstaterna vid tidpunkten ifråga. Vi vet att avskaffandet av de rutinmässiga tullkontrollerna sedan den 1 januari 1993 har kapat kostnaderna med två tredjedelar, vilket sparat omkring 5 miljarder ecu per år åt handeln. Att uppfylla transnationella moms- och Intrastatsystem är emellertid dyrbart. Det kostar affärsmännen ungefär 2, 3 miljarder ecu per år. Det finns likartade kostnadsbesparingar för åkarna sedan 1992, men kvarvarande väntetider vid gränserna kostar ännu omkring 50 miljoner ecu varje år. Mycket pengar kunde sparas om kommissionen kunde få medlemsstaterna att slutföra den inre marknaden på ett effektivt sätt.
Medlemsstaterna bär den största skulden. Låt mig bara komma med ett exempel från Förenade kungariket, den stat jag representerar: Det finns i min valkrets en pensionär som heter Bill Smith. Bill Smith har just förlorat sin kamp för att förhindra att 100 utmärkta tyska cigarrer ska gå upp i rök - inte i hans vardagsrum utan i en ugn hos den brittiska tull- och accismyndigheten. Tjänstemän i Förenade kungariket har sagt att de kommer att förstöra dessa cigarrer, eftersom herr Smith har vägrat att erlägga en tullavgift på 90 pund.
Jag tog upp fallet när dessa cigarrer beslagtogs. Tullen hävdade att tullavgiften måste erläggas, eftersom de inte importerades personligen. I själva verket hade de beställts från en tobakshandlare i Tyskland och tull hade erlagts på försäljningsplatsen. Förenade kungarikets regering hävdar att detta är en postordertransaktion, som fallet med mannen i svart. Det är det alls inte. Det finns vissa paralleller, men den kommissionär som hjälpte mig tidigt i detta fall, och mina ansträngningar, har inte kunnat övertala Förenade kungarikets tull att agera rättvist. Innan vi kan klara upp problem av detta slag kommer Europas medborgare aldrig att tro på den inre marknaden.

Theonas
Herr ordförande, det är ett otvivelbart faktum att byggandet av den gemensamma inre marknaden verkligen har gjort framsteg från 1993 fram till toppmötet i Amsterdam förra juni. Detta är kanske orsaken till att både det Europeiska rådet och den Europeiska kommissionen, uppmuntrade av resultaten av sin politik framskred till skapandet av ett väldigt ambitiöst handlingsprogram, med vilket de hopas på att öka takten och fördjupa innehållet i och funktionen av den europeiska gemensamma marknaden.
Samma filosofi uttrycks också i det betänkande vi diskuterar, vilket lokaliserar de direkta och specifika målsättningar som enligt den föredragande borde tilldra sig handlingsplanens uppmärksamhet.
Frågan som dock inte alls sysselsätter det Europeiska rådet, den Europeiska kommissionen, och inte heller det ekonomiska utskottets betänkande, är en redogörelse för konsekvenserna av den inre marknaden för de förvärvsarbetande och medborgarna i Europa i de regionala och svagare länderna samt för deras ekonomier.
Om det funnes en sådan grundläggande redogörelse innan vi fortsätter med att anta den politiska intensifieringen av takten för större utveckling av den inre marknaden, skulle vi konstatera att den gemensamma marknaden, och den ekonomiska politik som följer av den, i hög grad är skyldiga till den tragiska position i vilken de mer än 20 miljoner arbetslösa befinner sig, de 21 miljoner deltidsförvärvsarbetande, de 14 miljoner europeiska medborgare som är korttidsanställda, de över 10 miljoner som arbetar i olika former av informella arbetsförhållanden.
Den gemensamma marknaden och unionens efterföljande politik är att beskylla för den dramatiska försämringen av de medelstora företagens position, som bara i ord finner unionens och medlemsstaternas stöd.
Den gemensamma marknaden i kombination med den Ekonomiska och monetära unionen, den intensivt monetära politiken, är att beskylla för den direkta och påtagliga fara att helt och hållet falla samman som den europeiska sociala modellen står inför.
Vad gäller frågan om vem som gynnas och vem som betalar den gemensamma inre marknaden är svaret återigen otvivelbart, herr ordförande. Det stora kapitalet gynnas, de förvärvsarbetande betalar. Jag är väldigt rädd, herr ordförande, att envisheten att påskynda denna politik, framförandet av vissa förslag som påskyndandet av EMU, den stränga efterlevnaden av stabilitetsöverenskommelsen, förskjutandet av finansieringen av socialförsäkringarna från arbete till miljö- och energiskatter, påläggandet av moms i ursprungslandet kommer att förvärra de redan kända konsekvenserna av den inre marknaden och det kommer att lägga ytterligare tiotals miljoner medborgare till de arbetslösas arméer.

Hautala
Herr ordförande! Vår grupp har stött kommissionär Montis försök att få ordning på den inre marknaden och vi stödjer också hans strävanden i denna handlingsplan för den gemensamma marknaden.
Jag vill särskilt säga att den aktuella striden för att avskaffa tax free-systemet är mycket viktig. Här gäller det ju en situation där en bransch subventioneras med två miljarder ecu per år. Vi kan inte tala om en inre marknad om vi har en sådan störande faktor. Jag hoppas att vi kan ge kommissionären vårt stöd även när det gäller att faktiskt få slut på systemet enligt tidtabellen.
Vi är också rätt nöjda med Karl von Wogaus betänkande. Här erkänns uttryckligen att den europeiska ekonomiska politiken bygger på principen för en ekologisk och social marknadsekonomi. Jag tror att detta måste vara Europeiska unionens utgångspunkt också för agerande på världsomfattande arenor.
Liberalernas ledamot Graham Watson sade att vårt ändringsförslag nummer åtta är dold protektionism. Jag kan försäkra att det inte är det. Vi vill bara framhålla att vi vill ha balans mellan varors fria rörlighet och skydd för hälsa och säkerhet. Jag hoppas att grupperna kan acceptera förslaget.
När nu toppmötet om sysselsättning hålls i veckoskiftet är det synnerligen viktigt att tala om beskattningen. I det avseendet tycker jag att betänkandet är mycket balanserat. Som ett alldeles centralt mål läggs där fram att beskattningen av arbete bör minskas i syfte att förbättra sysselsättningen. Jag kan hålla med om de tankar som kollegan Metten här anförde från socialdemokraternas sida.
Till slut vill jag fästa uppmärksamhet vid att Revisionsrätten i går meddelade att den inte är nöjd med det sätt på vilket små och medelstora företag har stötts. Stöden har inte gått till riktiga ändamål. Det måste vi fästa uppmärksamhet vi eftersom små och medelstora företag, alldeles riktigt, måste stödjas på den inre marknaden.

Castagnède
) Herr ordförande, kära kolleger! Handlingsplanen för den inre marknaden som lagts fram av kommissionen förbereder enligt en lycklig formulering av föredraganden von Wogau övergången från den gemensamma marknaden till den inre marknaden. Som faktor för att fördjupa den europeiska integrationen kommer den naturligtvis att godkännas i sin helhet av vår grupp.
Vi skulle emellertid vilja betona här att det snarast krävs ett mer bestämt steg framåt inom ett av de områden som tas upp av handlingsplanen, nämligen skatteområdet. Man får en känsla av att detta stora bygge som man säger oss skall uppstå i morgon kommer att dröja, som om regeln om enhällighet hade mer tyngd här än någon annanstans, så till den grad att inte bara de verkliga framstegen i genomförandet av den europeiska integrationen på detta område begränsas utan också utformningen av framtida etapper. Därför föreslår kommissionen olika åtgärder, vilka alla förtjänar att godkännas, för att avlägsna de snedvridningar som är knutna till skattesystemen.
Men vi skulle ha önskat att man åtminstone diskuterar det faktum att vid tidpunkten för den inre marknaden fortsätter uppdelningen mellan medlemsstaternas skattedomstolar att styras av en komplex samling bilaterala avtal vilka symboliskt utgör en slags negation av själva idén med ekonomisk gemenskap då de fastställer en ojämlik skattebehandling av gränsöverskridande investeringar.
Vi anser att det skulle vara förenligt med målsättningen att genomföra en verklig inre marknad att ersätta sådana bilaterala arrangemang med ett gemensamt system för att avskaffa dubbelbeskattningen vid handel mellan medlemsstater, grundat på antingen ett multilateralt skatteavtal eller, ännu bättre, ett lämpligt system inom gemenskapsrätten. I båda fallen skulle enligt vår mening kommissionen låta granska ett sådant gemensamt synsätt på fördelningen av skattemakten mellan medlemsstaterna, för att garantera gränsöverskridande investeringar fullständig skatteneutralitet.
Kommissionen betonar också nödvändigheten av att uppnå ett gemensamt momssystem grundat på ursprungsprincipen. Man kan bara instämma i målsättningen men man måste samtidigt konstatera att den inte är ny och att påminnelsen om årtalet 2002 innebär ett erkännande, om inte av misslyckandet, så åtminstone av en omfattande försening i förhållande till den ursprungliga tidsplaneringen. Vi känner till orsakerna till förseningen, men vi beklagar också att man genom att senarelägga detta sista datum inte tog tillfället i akt att bekräfta en starkare ambition.
Alla kan instämma i att osäkerheten i morgon kommer att påverka villkoren för den europeiska ekonomistyrningen, medan instrumentet med den gemensamma valutan av princip kommer att vara inriktat på stabilitet, att de nationella budgetinstrumenten kommer att placeras under sträng kontroll och att det gemensamma budgetinstrumentet fortfarande inte kommer att vara avgörande. Vi för vår del är övertygade om att unionen så snart som möjligt borde förfoga över ytterligare instrument för makroekonomisk styrning utöver valutainstrumentet och dessa borde sökas på skatteområdet.
För att tala klartext borde ambitionen ligga i en verklig överföring av momsen till gemenskapsnivå, vilket är möjligt så snart tillämpning av ursprungsregeln och harmonisering av momsnivån säkerställs. Naturligtvis borde behållningen av momsen i huvudsak fördelas mellan staterna, på grundval av redan planerade ordningar inom ramen för det definitiva systemet, men en särskild befogenhet som förbehålls unionen, t.o.m. på ett marginellt sätt när det gäller att fastställa momsnivån, skulle göra det möjligt att på europeisk nivå genomföra de konjunkturmässiga korrigeringar som situationen skulle kunna kräva.
Naturligtvis måste fördraget då på nytt ses över, men det måste också ses över för att garantera det utvidgade Europa medel till driften och det förefaller oss inte för sent att föreslå att morgondagens Europa inte bara blir ett valutans och marknadens Europa utan även, åtminstone delvis, en gemenskap av medborgare sammanbundna genom samma frivilligt lämnade bidrag.

Blokland
Herr ordförande! Den utvidgade handlingsplanen för den inre marknaden måste väl nästan alla kunna rösta för. Det erbjuder ett urval av åtgärdspunkter. Där finns något för alla och envar. Programmet befinner sig inom ramen för globaliseringen av ekonomin, utvidgningen av Europeiska unionen österut och kampen mot den höga arbetslösheten. Alla dessa utvecklingar vill man övervinna med en serie åtgärder.
Styrkan i detta förslag är samtidigt dess svaghet. Kommissionen spänner bågen lite väl högt. Ett antal diskutabla delar, såsom enhetliggörande av skatte- och accistariffer och upphävande av alla typer av gränskontroller inom Europeiska unionen, går absolut inte att förverkliga på kort sikt. Jag pläderar för att programmet framförallt skall inrikta sig på den första åtgärdspunkten: förbättring av regelverket, färre lagar, tydligare förfaranden och ett effektivare upprätthållande. Det har medborgare, företag och myndighetsinstitutioner direkt nytta av. Med tanke på utvidgningen av unionen och den globaliserande ekonomin måste en hel del europeiska regler ändå ses över. På så sätt slår man två flugor i en smäll.
Jag vill också anmärka på hur trögt det går att upprätta normer och standarder för produkter och processer. Vilka idéer har kommissionen för att lösa de organisatoriska problemen vid de enskilda standardiseringsinstituten?
För handlingsplanen gäller att vi hellre kan ta oss an en sak på ett bra sätt än leverera halvgjort arbete på flera punkter. Kollega von Wogaus ursprungliga förslag till resolution var mycket kortfattat och bra men tyvärr har det ekonomiska utskottet brett ut det till en önskelista som inte ens jultomten skulle kunna göra något åt. Det beklagar jag.

Lukas
Herr ordförande! Det är absolut nödvändigt att i rask takt riva de många ännu existerande olika barriärerna mot en fungerande inre marknad. I denna anda vill jag ge mitt fulla stöd till von Wogaus betänkande i de flesta detaljerna, i dess grundfilosofi och även i dess solida motivering. Särskilt stor vikt borde, som anförs i betänkandets punkt 11, läggas på att små och medelstora företag skall kunna delta fullständigt på den inre marknaden. Det kan nämligen befaras att denna inre marknad av olika orsaker tills vidare snarast är en landvinning som de stora koncernerna profiterar på mer än genomsnittet.
Ändå kan jag inte ansluta mig till den i punkt 12 yttrade åsikten - det är visserligen inte temat för detta betänkande, men förekommer i den - nämligen att den gemensamma valutan är en nödvändig beståndsdel i den europeiska hemmamarknaden. Här, tror jag, är önskningen tankens fader.
Om valutaunionen kommer den 1 januari 1999, kommer det ändå fortfarande inte att på många områden, vilket utvecklas mycket bra i dettta betänkande, finnas någon inre marknad som har mognat till att bli en hemmamarknad. Jag tror snarare att väsentliga element, som utgör hemmamarknaden, måste förverkligas som förutsättning för en stabil och sund valutaunion före starten, och att valutaunionen utgör krönandet av den inre marknaden.
Med hänsyn till den totala öppenheten och jämförbarheten låter kombinationen av enhetlig valuta och bristande fullbordan av den inre marknaden befara en snedvridning av konkurrensen. Jag tänker särskilt på skatteområdet, normerna och de sociala och ekologiska ramvillkoren. Även vad gäller viljan till koordinering av den ekonomiska politiken har jag i vissa fall snarast ännu större betänkligheter. Dessa spänningar kan anta sådana dimensioner, att euron, i stället för att hjälpa integrationen på väg, allvarligt skulle kunna bidra till ett instabilt politiskt läge.

Harrison
Herr ordförande! Delors program år 1992 för den inre marknaden innebar en inspiration för hela Europa att ge sig i kast med Europas stora tanke om att åter få sina medborgare i arbete. Kommissionär Montis analys av marknaden lägger fram bevis för att den inre marknaden faktiskt fungerar . Uppemot 900 000 nya jobb i Europeiska unionen kan tillskrivas den fungerande inre europeiska marknaden. Det är en väldigt bra nyhet. Och nu föreslår kommissionens handlingsplan hur vi kan få uppgiften klar och träda in i en sysselsättningsskapandets "elitserie" .
Det är inte helt rätt att påstå, som beaktandemening C i von Wogaus betänkande låter förstå, att Europas inre marknad fortfarande är ett pussel bestående av femton enskilda nationella hemmamarknader. För varje dag som går blir marknaden en realitet. Jag tror att vi kan göra mycket för att snabba upp dess fortskridande och därmed skapa sysselsättning.
Vad gäller skatter så förespråkar betänkandet således lägre belopp för arbetskraftsintensiva små och medelstora företag. Ordningsregler för att mildra gränsöverskridande konkurrensbeskattning bör också tillämpas. Eliminerandet av de frustrerande förekomsterna av dubbelbeskattning av gränsgångare innebär en påtaglig förbättringen av det så ofta missförstådda konceptet rörlig arbetskraft. När det gäller att skapa en tillbörlig infrastruktur för den inre marknaden så är det absolut nödvändigt för oss att främja det tröga genomförandet av de transeuropeiska nätverken inom transport-, telekommunikations- och energiområdena. Att agera snabbt för att trygga ett europeiskt flygsäkerhetsorgan och slutföra en ny Eurocontrol-konvention utgör goda exempel på vad som kan göras för att skingra de moln som fördunklar Europas flygsektor.
Förstärkning av sådana revolutionerande gränsöverskridande investeringar i de transnationella nätverken innebär att befästa principen för ett heltäckande och universellt servicekoncept med avseende på Europas offentliga tjänster. Ett sådant tillhandahållande av offentliga tjänster utgör naturligtvis den grund på vilken självkänsla i industrin kan byggas, skapas, utveckla och blomstra. Det återstår ännu att göra bolagsrätten till en alleuropeisk verklighet. Det snabba antagandet av den europeiska bolagsstadgan, naturligtvis också inbegripande arbetskraften, skulle åstadkomma detta önskemål. Förenkling och klargörande av den rättsliga ramen borde också vara vår heliga gral, förutsatt att sådan beskärning ännu bättre skulle visa upp de bakomliggande principerna att stärka den produktiva sociala och miljömässiga ram som Europas näringsliv kan frodas och blomstra i.
Framtida lagstiftning bör alltid få genomgå testen att vara lättbegriplig och tydlig till syfte och verkan. Riktig lagstiftning befriar och frigör. Dålig lagstiftning stänger in och inskränker. Ingen gör sig mer skyldiga till stiftandet av dåliga lagar, och till att underlåta att övervaka bra lagar, än medlemsstaternas regeringar. Sådana nationella regeringar, som fortfarande är oförmögna att förstå den inre marknadens koncept, bör sättas på prov med kommissionär Montis poängtavla för den inre marknaden. Låt oss peka ut och klandra de länder som leder bort marknadsflödet från dess naturliga kanaler, genom sin användning av opraktiskhetens dödläge.
Denna marknad måste dessutom skapas för människorna, och inte tvärtom. Att åstadkomma en inre marknad till nytta för alla medborgare utgör ett utmärkt kapitel i handlingsplanen. Europas 120 miljoner barn måste skyddas speciellt när de fyra rörelsefriheterna - människor, varor, kapital och tjänster - spänner över Europa, ty det är de som skall ärva denna marknad som, tillrättalagd för alla våra medborgare, kommer att föra Europa dynamiskt, blomstrande och "jobbfullt" in i nästa århundrades värld.
Jag gratulerar von Wogau till hans betänkande.

Fitzsimons
Herr ordförande! Det sista skedet i slutförandet av den europeiska inre marknaden har samband med införandet av den Ekonomiska och monetära unionen inom Europeiska unionen. Trots det faktum att Storbritannien inte kommer att gå med i den gemensamma valutan i det första skedet, så uppväger fördelarna med den Ekonomiska och monetära unionen för Irland vida eventuella nackdelar.
Den viktigaste fördelen för Irland med en gemensam europeisk valuta är utsikterna till en lägre räntetendens. Den ökar också Irlands attraktivitet som mottagare av utländska direktinvesteringar. I Irland har vi faktiskt på senare tid skapat 130 000 arbetstillfällen till följd av vår medverkan i den europeiska verksamheten. En undersökning som genomförts i Irland redovisade det faktum att EMU: s inverkan på turismen, detaljhandeln, jordbruket, tillverkningsindustrin och de ekonomiska tjänsterna skulle bli utomordentlig. Den slog fast att medverkan i EMU från Irlands sida skulle medföra nettofördelar för Irland inom dessa sektorer.
Jag kan sluta med att säga att jag skulle ha föredragit om britterna hade gått med i EMU vid det första tillfället. För närvarande uppfyller Irland emellertid alla de konvergenskriterier som lades fast i Maastrichtfördraget, full behörighet för EMU vad gäller inflation och den allmänna statsskulden, med mera. Irländarna har inget att frukta av att knyta sig till euron den 1 januari 1999.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande, kolleger! Även jag stöder handlingsplanen för den inre marknaden och betänkandet av von Wogau. Jag vill använda min enda minut, herr kommissionär, till att ta upp en punkt som jag vet ligger oss båda varmt om hjärtat och det är frågan om pensionerna och tilläggspensionerna i Europa.
Allra först är det frågan om pensionsfonderna som inte kan investera fritt överallt i Europa och enligt min åsikt är det så att där går en jättelik arbetsskapande förmögenhet förlorad på grund av att restriktionerna för pensionsfonderna och försäkringsgivarna är för stora. Å andra sidan har vi frågan om pensionernas medtagbarhet eller portabilitet, vilket fortfarande är ett stort problem för gränsarbetarna men som även är ett problem för flexibiliseringen av arbetsmaknaden.
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag är orolig för att detta ärende med anledning av grönboken inte kommer att ordnas riktigt bra här i kammaren eftersom vi fortfarande ser hur man särskilt från socialdemokratiskt håll just nu är rädd för minsta lilla liberalisering på denna punkt. Jag tror att parlamentet här har till uppgift att verkställa den inre marknaden även på detta område.

Alavanos
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga att von Wogaus betänkande är intressant, det utvecklas på många nivåer som har att göra med den inre marknaden och det är begränsat. Jag skulle dock vilja göra följande fyra anmärkningar:
Den första anmärkningen är att vi måste se såväl den gemensamma marknaden, som den gemensamma valutan, inom ramen för en Europeisk union, som måste röra sig med samma hastighet på de grundläggande vägar som öppnas inför den. Framgången, hastigheten, flykten framåt mot den gemensamma marknaden eller den gemensamma valutan kan endast, om den åtföljs av försening och förlamning på andra områden, som till exempel det sociala, leda till förvridning och att den Europeiska unionen fängslar sig själv och framförallt skulle det kunna innebära att etiken och medborgarnas stöd undergrävs, något som inträffat åtminstone i några regioner i unionen, ett stöd som är det främsta villkoret för den Europeiska unionens framgång.
Den andra anmärkningen jag skulle vilja göra är att den gemensamma marknaden kanske generellt är gynnsam för den Europeiska unionen, men den är inte lika gynnsam för alla länder eller alla regioner i den Europeiska unionen. Alltså bör vi, då vi har en plan till och med 2002, hålla fast vid sammanhållningsplanen och planen avseende stöd av mindre gynnade områden och länder i den Europeiska unionen och inte vackla och dra oss tillbaka på detta område.
Den tredje punkten jag skulle vilja dra uppmärksamheten till är att den gemensamma marknaden innebär att de inre gränserna upphävs, det innebär dock en förstärkning av den Europeiska unionens yttre gränser och jag är rädd att vi inte ens har en karta över dessa gränser, om vi tänker på vissa problem som uppträder åtminstone inom dess östra område. Alltså bör den inre marknaden få rum, parallellt med lösningen av vissa politiska problem som den Europeiska unionen har.
Den fjärde och sista punkten är frågan om beskattning. Jag anser att frågorna om skattelättnader för arbete och införandet av en miljöskatt också är väldigt viktiga.

Caudron
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Vår föredragande von Wogau har utarbetat ett utmärkt betänkande om unionens inre marknad. Jag vill lyckönska honom till detta och personligen säga honom att jag i stort är överens med hans arbete och med andan i de stora huvudmålsättningar han fastställt.
Jag tror precis som han att vi måste göra allt för att år 2002 ha en verklig och stor inre marknad. Även jag tror att så snart beslutet fattats om att bilda denna stora marknad leder allt det som otillbörligt motarbetar den till att nackdelarna med att avskaffa gränserna hopar sig, utan att vi får några fördelar. Därför är det för mig också nödvändigt att harmonisera de direkta och indirekta skattesystemen, skatt på kapital liksom skatt på arbete.
Därför är det också absolut nödvändigt för mig att garantera fri rörlighet för personer, och samtidigt säkerställa att gemenskapen har tillräckliga medel för att bekämpa brottslighet, droghandel, terrorism och organiserad brottslighet. Därför är det också för mig nödvändigt att utveckla de stora infrastrukturerna för kommunikation och energi genom vår union, utan utjämning nedifrån och utan att offra offentlig service där sådan finns. Därför är det slutligen också nödvändigt att slutgiltigt lösa de gränsöverskridande problemen som fortfarande är alltför många och vilka, i min region, upplevs mycket negativt av arbetstagarna och invånarna i gränsområdena.
Avslutningsvis, om jag i likhet med föredraganden instämmer i genomförandet av den stora marknaden och den gemensamma valutan, vill jag ändå insistera på att de, enligt min mening, är nödvändiga komplement till ett politiskt Europa med starka institutioner, som skall stå i det sociala Europas tjänst, ett Europa som bestämt och frivilligt kämpar mot arbetslösheten, mot laissez-faire, mot spekulativa omlokaliseringar, för en hållbar tillväxt och den offentliga servicens solidaritet.
Om inte dessa kompletteringar genomförs snarast, kommer den stora marknaden som ändå är nödvändig inte att ta vårt Europa vare sig ur arbetslösheten eller den stora oro som våra landsmän känner. Tvärtom, det vet alla och även ni, föredraganden.

Porto
Herr ordförande! Också jag gratulerar kommissionären för det initiativ man tagit och vår kollega von Wogau för hans betänkande. När nu nästan allt redan sagts ställer han fem sammanfattande frågor.
Den första är följande: det finns i detta fall, tvärtemot vad som inträffade med Enhetsakten (den gemensamma marknaden från 1992), ingen kvantifiering, inga kvantifierade mål. Frågan till kommissionären är om det inte skall bli någon Cecchini-rapport, eftersom det alltid kan motiveras med några kvantifierade mål.
Den andra frågan är om det kommer att finnas något stöd i stil med det tidigare, eftersom jag tror att framgången för Enhetsakten och den inre marknaden från 1992 var den motivering man gav till marknaden. Är det möjligt att nu få ett främjande initiativ av samma typ?
För det tredje skulle jag vilja fråga om det inte skall vara någon grundläggande mening med de åtgärder som åtföljer den gemensamma valutan? Och detta är i detta mycket särskilda fall att återvända till redan fokuserade frågor om huruvida det skall göras någon särskild insats mot en harmonisering av kapitaluppbörden och framför allt vad gäller inbetalningarna? Detta eftersom jag hävdar att eventuella skatteskillnader i samband med den gemensamma valutan ger störningar på marknaden som kan drabba de uppsatta målet.
Den fjärde frågan ligger också på skatteplanet. von Wogau talar om behovet av att upphöra med skatteparadisen. Jag instämmer helt och hållet. Det är omöjligt att undvika konkurrensstörningar med skatteparadis inom själva Europeiska unionen. Han frågade alltså kommissionen om det skall bli några initiativ för att få slut på skatteparadisen, och vilka dessa initiativ då är?
Slutligen har vi frågan om energibeskattningen. Han bekräftar nu vad denna kan ha för fördelar. Jag vill understryka faktum att det är en regressiv beskattning, som mer drabbar de fattiga än de rika och belastar transporterna. Jag frågar då om denna belastning inte drabbar den inre marknaden, med tanke på att transporterna är väsentliga för ett närmande mellan de olika områdena i Europa? Alltså, hur skall man rent konkret samordna energibeskattningen, som så hårt drabbar transporterna, med det närmande som krävs mellan infrastruktur och alla andra medel?

Monti
Herr ordförande! Man har i kväll sagt att den inre marknaden kräver en ny ansats. Jag kan försäkra er - och många av er har förstått det mycket väl - att denna nya ansats redan finns. Ett bevis på detta är handlingsplanen, det konkreta instrumentet som inte föreslår kvantitativa mål för slutresultatet till skillnad från Cecchinis plan utan den är mer praktisk, mer ingripande, med tidsgränser som mål för att på ett effektivt sätt förverkliga den inre marknaden - detta är den mycket konkreta inspirationen för handlingsplanen - en inre marknad som - vilket alla understryker - är ett viktigt villkor för tillväxten, sysselsättningen och för en väl fungerande Ekonomisk och monetär union. Jag är glad att kunna konstatera att föredraganden, von Wogau, som jag gratulerar, betraktar handlingsplanen som ett viktigt steg mot det mål som består av den Heimatmarkt som är så kär för honom, kär för mig och som alla försöker arbeta för.
Herr ordförande! Jag skulle vilja utnyttja denna dialog om von Wogaus betänkande för att även i korthet i kväll beskriva de framsteg som hittills har gjorts och som kommissionen kommer att redovisa nästa månad vid Europeiska rådet. Ni vet att handlingsplanen har fyra strategiska mål: det första av dem är en effektiv tillämpning av gemenskapens normer. Det är en glädje för mig att meddela er att handlingsplanen just är i färd med att visa sig fungera: den förutsåg faktiskt några förfallodagar, som till exempel att medlemsstaterna den 1 oktober - här är de konkreta målen - ger oss en tidtabell för genomförandet av ännu inte överförda direktiv liksom en konkret uppgift om utsedda samordningscentraler, kontaktpunkter, saker som kan verka vaga men som är väsentliga för att få den inre marknaden att fungera. De flesta medlemsstaterna har givit oss sina tidtabeller för överföringarna och nästan alla har delgivit oss listan över dessa kontakt- och samordningscentraler.
Watson och Harrison har pekat på nödvändigheten att med en allt större öppenhet driva medlemsstaterna till fullständig respekt för de antagna förpliktelserna. Det är innebörden av den internal market scoreboard , som har offentliggjorts för första gången i dag: ett instrument som föreskrivs i handlingsplanen och för vilket ert betänkande till min stora tacksamhet uttrycker sitt stöd. Ett levande instrument som finns från och med i dag och som kommer att presenteras två gånger om året. Jag försäkrar er att inte alla kommer att tycka om den, för här exponeras stat efter stat, inte bara den procentuella överföringen utan till exempel även medelförseningen uttryckt i månader av genomföringen av direktiven, vilken medelförseningen för svar på betalningsförseningar är eller på motiverade meddelanden från kommissionen och så vidare. Det är alltså ett mycket konkret betyg som - det är jag säker på - kommer att göra hela sitt tryck gällande. Vid sidan av detta finns även statistik land för land av öppna överträdelser av procedurerna. Någon har givit detta instrument ett smeknamn - något överdrivet tycker jag - scareboard , men jag tror att den kommer uppvisa en viss effektivitet.
Eftersom vi vill vara ambitiösa i det konkreta, inte ambitiösa med ett stort antal målsättningar, presenterade vi igår ett annat förverkligande av den inre marknaden: igår antog kommissionen ett förslag till förordning på grundval av artikel 235 i fördraget som - om det godkänns av rådet - och jag hoppas att parlamentet inte vill låta sitt stöd utebli - kommer att låta kommissionen disponera ett verkningsfullt och snabbt instrument inför de allvarliga hindren för det fria utbytet av varor. Man kommer att tillämpa en mekanism som liknar den som gäller statlig hjälp, vid handlingar eller uteblivna handlingar som ger upphov till hinder för det fria utbytet, ett beslut som kommer att utgöra en exekutiv rättsgrund, enligt vilken de skadelidande av nationella domstolar kommer att kunna tillerkännas rätten till skadestånd från den ansvariga medlemsstaten.
Jag ska fatta mig mycket kort, herr ordförande, om det andra strategiska målet och övriga strategiska mål. Det andra är att eliminera de huvudsakliga snedvridningarna, och i det avseendet har olika ledamöter - Langen, Metten och andra - understrukit skattefrågan. Någon citerade Delors vitbok, som är en stor inspirationskälla även för oss. Vilken är skillnaden? Även här håller vi på med att konstruera konkreta instrument för att förverkliga den politiken. Så gjorde vi i mars i år med ett förslag till direktiv för gemenskapen beträffande skatt på energi. Vi håller just i dessa veckor på med ett paket mot skadlig skattekonkurrens, och med detta logiska paket hoppas vi att för första gången i den europeiska integrationens historia - men jag vet inte än om vi kommer att lyckas - att intressera olika stater för att förverkliga framsteg och på så sätt övervinna den huvudsakliga svårigheten som härleds från regeln om enighet.
Tro mig, det är lätt att räkna upp målsättningar, men det är mycket svårt att förverkliga dem i ett politiskt sammanhang: vi håller just nu på att arbeta på instrument för att uppnå dessa mål.
Ett viktigt mål är det gemensamma systemet med mervärdeskatt, som flera av er har understrukit. I detta avseende skulle jag beträffande ändringsförslag nr 4 om hanteringen av mervärdesskatten vilja understryka betydelsen av betänkandet av Randzio-Plath i detta ämne, ett betänkande som antogs i maj 1997 och som jag hoppas kommissionen kan betrakta som parlamentets officiella åsikt i ämnet.
Jag understryker bland annat den position som igår uttrycktes med kraft av Revisionsrätten om det faktum att så länge den princip för mervärdesskatt kommer att vara i kraft som grundar sig på destinationsland och inte ursprungsland, kommer det att finnas en stor risk för bedrägeri. I en undersökning som genomfördes hos företagen, även den publicerades i dag - mycket händer i dag med betydelse för den inre marknaden - ser vi att företagen, framför allt de små och medelstora, vid klassificeringen av de hinder för en väl fungerande inre marknad som de stöter på, i första hand utpekar det nuvarande momssystemets komplexitet.
Jag lämnar skattefrågan med att säga Theonas och Castagnède att även jag är övertygad om att om vi lyckas ge en verkningsfull möjlighet för skattesystemet i Europa, kommer vi att förverkliga ett absolut oundgängligt villkor för att få en social europeisk modell och en europeisk ekonomisk politik som inte bara är monetär.
Beträffande de sektorshinder som står i vägen för integrationen av marknaden, ska jag vara koncis och bara säga att tack vare det luxemburgska ordförandeskapets ansträngningar, tre av de fyra lagstiftningsprioriteringarna - öppenhet i tjänster inom informationssektorn, lagligt skydd för bioteknologiska uppfinningar, liberalisering av gasmarknaden - utvecklas ganska bra. Beträffande statuten för det europeiska samhället som efterfrågas av några, har Davignon-gruppen kanske erbjudit en lämplig framkomstväg för en nysatsning i frågan.
Slutligen, att förverkliga en inre marknad till tjänst för alla medborgare är som ni vet ett ämne som jag känner väl till, även om jag inte är parlamentsledamot, och frågor som överförbarhet av tilläggspensioner, som underströks av Boogerd-Quaak är viktiga. För några veckor sedan formulerade kommissionen ett förslag till direktiv för att medge överförbarhet för tilläggspensioner. Det ska för övrigt sägas att det inte skulle vara särskilt förnuftigt med en hög rörlighet för arbete just i det ögonblick som den gemensamma valutan träder i på scenen.
Dialogen med medborgarna, Florio, är absolut definitionsmässigt alltid otillräcklig men aktionen "Medborgarnas Europa" , Citizens first , som genomfördes med stöd av detta parlament, är kanske det första stora konkreta experimentet: som ni vet har mer än en miljon medborgare tagit kontakt med denna aktion via telefon och Internet.
Jag avslutar med en hänvisning till det faktum att den inre marknaden utvidgas och vi måste förbereda den för utvidgningen. Peijs, vi arbetar med frågan, eftersom den inre marknaden är den första sockeln i samband med närmandet av länderna i Central- och Östeuropa till Europeiska unionen och man bör säga att dessa länder är i färd med att göra avsevärda framsteg. Det är inte sant, Alavanos, att vi försummar frågan om de yttre gränserna för unionen av i dag och i morgon: en stor del av den hjälp som vid ger till länderna i Central- och Östeuropa är just för att stärka deras tull.
Herr ordförande! Ämnet är mycket viktigt och alla känner starkt för det. Det är för övrigt mycket uppmuntrande för kommissionen och för mig personligen att höra hur mycket Europaparlamentet stödjer och stimulerar våra åtgärder på ett område där det stämmer att vi aldrig är helt nöjda.
(Applåder)

Peijs
Herr ordförande! Jag hade ställt en fråga till kommissionären om de jättelika maktkoncentrationerna inom accountantsektorn. Det var en koncentration som hade framkallat en motkoncentration med, tror jag, utomordentligt allvarliga följder för den inre marknaden och monopolbildning. Jag är nyfiken på kommissionärens syn på den saken.

Monti
Herr Peijs! Det är ju ett bevis för att den inre marknaden fungerar: vi skulle inte uppleva dessa stora koncentrationer, dessa stora erbjudanden om köp på redovisningsområdet eller försäkringsområdet, om inte företagen såg fördelar med den inre marknaden. Det är bra att dessa fenomen underkastas strikta normer för kontrollen av konkurrensen, normer som fördraget sedan tiden för Romfördraget har definierat, normer över vilka kommissionen i enlighet med sin huvudsakliga uppgift försöker vaka uppmärksamt, vilket jag tror att alla vet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Byggprodukter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-350/97) av Langen för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens rapport om direktivet om byggprodukter (KOM (96)0202 - C4-0636/96)

Langen
Herr ordförande, herr kommissionär, mina högt ärade damer och herrar! Den inre marknaden, vi har just diskuterat det, hör alltsedan 1987 till grundelementen i den europeiska integrationen. Det betyder att konkurrens och liberalisering kommer före harmonisering. Trots detta förblir den tekniska harmoniseringen viktig på många områden. I byggnadssektorn har man tagit itu med detta genom byggnadsproduktdirektivet av den 21 december 1988. Med sitt särskilt breda användningsområde täcker detta direktiv alla produkter som får bringas i omlopp och försäljas för permanent inbyggnad i byggnadsverk inom sektorn för byggnation ovan och under jord.
Därvid är, i motsats till andra industriområden och andra produktgrupper, handeln med många byggprodukter och med byggnadsprojekt endast meningsfull och ekonomiskt möjlig på korta och medellånga avstånd på grund av de höga transportkostnaderna. Det är den huvudsakliga orsaken till att, vid harmonisering av standarder och vid förfaranden och rättsliga bestämmelser för byggprodukter och byggförfaranden, avsevärt färre framsteg har uppnåtts än för produkter, för vilka tekniska handelshinder förhindrat den fria rörligheten för varor. Byggproduktdirektivet skall avlägsna hindren för den fria rörligheten för byggprodukter, som framför allt är motiverade i olika standarder, olika provnings- och certifieringsförfaranden och olika nationella byggföreskrifter. Med direktivet definieras väsentliga krav på byggnadsverk, inte på enskilda byggprodukter, nämligen vad gäller stabilitet, brandskydd, hygien, säkerhet vid användning, bullerskydd, energibesparing, alla de saker som än en gång dokumenteras i De grönas förslag. Det betyder att enligt detta direktiv får medlemsstaterna endast tillåta sådana byggprodukter, vid vars användning de väsentliga kraven i direktivet för byggnadsverk kan innehållas. Harmoniseringen inom byggnadsområdet är nödvändig eftersom man på så vis underlättar rörligheten för självständiga yrkesutövare, för hantverkare och byggnadsföretag, och underlättar inledandet av projekt i andra medlemsstater.
Som erfarenheterna i Europa sedan 1988 har visat, är utarbetandet av standarder för byggprodukter en lång och svår process. Därför är resultatet, facit, otillfredsställande i dag. Men utan harmoniserade normer och andra tekniska specifikationer finns det ingen fri rörlighet för byggprodukter. Vi har just diskuterat den inre marknaden. Man förminskar därmed konkurrenskraften inom den europeiska byggindustrin, i synnerhet som byggindustrin är det absolut största industriella ekonomiska området i den europeiska ekonomin. Med en omsättning om nära 700 miljarder ecu per år och ett bidrag till bruttonationalprodukten i Europeiska unionen om 10 % sysselsätts direkt och indirekt - direkt 13 miljoner och indirekt 14 miljoner arbetstagare, totalt alltså 27 miljoner människor - genom byggnäringen i Europa. Allt detta tilldrar sig i medelstora företag, nämligen 1, 8 miljoner företag, varvid 97 % av firmorna har mindre än 20 medarbetare. Ansvaret för det tveksamma förverkligandet av byggproduktdirektivet ligger inte i första hand hos kommissionen, det vill jag här göra klart, utan framför allt hos medlemsstaterna, som hittills inte varit tillräckligt kompromissbenägna och själva velat till överdrift genomföra sina egna föreskrifter. Till halvårsslutet 1997, alltså 8 år efter godkännandet av direktivet, hade kraven definierats och standardiseringsuppdragen utarbetats för enbart 17 produktfamiljer.
Blockadpolitiken från medlemsstaterna i ständiga byggkommittén och den bristande benägenheten att sätta nationella föreskrifter på prov, är huvudorsakerna till denna försening, och jag vill uttryckligen kritisera detta.
Nu krävs tre nivåer, som nämns i betänkandet. För det första kommissionen själv, som bör förplikta sig till att snarast möjligt, nämligen senast till mitten av 1998, definiera och avsluta alla standardiseringsuppdrag. Det framsteg som här har satts igång genom parlamentsöverläggningarna, är redan urskiljbart, herr kommissionär!
För det andra: Medlemsstaterna, som i framtiden inte längre får insistera på en mångfald detaljbestämmelser i tillämpningsföreskrifterna, och som äntligen måste godkänna inbördes förfaranden.
Och för det tredje: Den europeiska standardiseringskommittén uppmanas att påskynda sina arbeten. Kommissionen har förpliktat sig att förbättra det praktiska genomförandet av byggproduktdirektivet, och har därför avstått från att nu föreslå en ändring av direktivet. Denna kommissionens hållning kan jag oinskränkt hålla med om. Visserligen kommer det att bli nödvändigt att inte bara observera utvecklingen, utan att aktivt vara med om att utforma den. Och till detta, herr kommissionär, det är jag säker på, har vi ert aktiva stöd.

Murphy
Herr ordförande! Det gläder mig att i kväll välkomna detta betänkande å det europeiska socialdemokratiska partiets grupps vägnar. Langen har tagit fram ett utmärkt dokument, och det var ett nöje att arbeta med det tillsammans med honom.
Vad vi i grund och botten här säger till alla som berörs av direktivet om byggprodukter är att vi behöver framsteg. Här har vi en av de avgörande byggstenarna, om jag så får säga, för vår inre marknad, som helt enkelt inte fungerar som den ska. Det är inte nödvändigtvis kommissionens fel, men vad vi uttryckligen säger till kommissionen här i kväll - och igen vid omröstningen i morgon - är att den har vårt stöd när det gäller att få medlemsstaterna att göra framsteg, eftersom det bara inte är acceptabelt att detta direktiv har gällt i nära nog tio års tid, utan att egentligen någonting har uträttats.
Jag är med på att det är ett väldigt svårt problem och det står - efter att ha följt SLIM-förfarandet, där direktivet om byggprodukter har varit ett av pilotprojekten för SLIM - klart att det kommer att dyka upp svårigheter, eftersom detta var ett av de områden i SLIM-projektet där det var svårt att åstadkomma framsteg.
Vi måste försöka göra ansträngningen. Ett exempel är en tegelstensproducent i mitt område som - vilken överraskning - tillverkar en väldig massa tegelstenar, och vill sälja dem fritt på den europeiska marknaden, men finner att man i stället för att behöva kunna begripa en uppsättning byråkratiska regler, och en uppsättning standarder, för att kunna få det att fungera, i stället måste tillämpa 13, 14, 15 olika uppsättningar standarder för att kunna sälja sina produkter. Man finner många gånger att man har en produkt som är klar för marknaden, och då ändras marknaden och en ny nationell standard införs. Jag inser att detta inte nödvändigtvis är till etthundra procent relevant för det vi sysslar med här i dag, men jag kan säga er att om företaget hade haft möjlighet att sälja fritt på den inre marknaden, så hade det kunnat bli väldigt mycket större och anställa många fler människor i min del av industriella West Midlands, vilket hade varit väldigt bra för vår lokala ekonomi och för dem som arbetar för företaget. Så här har vi ett verkligt incitament för oss att göra något.
Jag är helt överens med Langen om att kommissionen måste fortsätta och slutföra standardiseringsmandaten. Det skulle vare en viktig stimulans för framsteg i området.
Detta är i själva verket, som jag säger, ett betänkande som vi alla kan ställa oss bakom här i parlamentet. Vi är här för att ge kommissionen stöd och uppmuntran att ta itu med medlemsstaternas regeringar eftersom vi, i slutänden, om vi gör dessa framsteg kommer att komma mycket närmare en färdig inre marknad, och den slags handlingsplan vi talade om tidigare kommer att befinna sig mycket närmare ett fullbordande.

Peijs
Herr ordförande! Det har gått nästan tio år innan vi nu verkligen skall försöka genomföra direktivet om byggprodukter. För precis ett år sedan lades SLIM-rapporten fram. Det är tydligt att direktivet om byggprodukter inte för inte togs upp i den rapporten. Nationella medlemsstater var fram till dess inte beredda att överge sina befintliga nationella regler. Enligt den berömda principen: den som har normen, har marknaden, ville varje medlemsstat upphöja sin norm till europeisk norm. SLIM-rapporten slog fast att direktivet visst får vara med, men att man nu måste göra allvar av harmoniserade europeiska normer, för några sådana finns inte.
Som så ofta är fallet ligger förseningen alltså inte på europeisk nivå utan på nationell nivå. Genom det ökade trycket har tempot ökat något sedan dess. I mitten av 1998 förväntas alla uppdrag som lämnats in till CEN för harmonisering av de 40 produktgrupperna vara avklarade. Tyvärr innebär det inte att näringslivet då precis vet vad som kommer att ske.
Några avgörande frågor förblir till exempel obesvarade. Till exempel: blir CE-märkningen obligatorisk i alla medlemsstater i Europeiska unionen? Land som Förenade kungariket och Portugal tror att de kan tillåta sig en opt-out . På vilket sätt tänker kommissionären på den här punkten upprätthålla enhetligheten på marknaden?
En andra avgörande och riktig fråga från näringslivet är: vad är det egentligen vi nu kommer att harmonisera? Att provningsmetoder måste harmoniseras är tydligt. Men vad är precis värdet av detta? Kommer det också i Tyskland att vara obligatoriskt att godta provresultat från en erkänd nederländsk provningsbyrå? Vi vet alla att det just nu är en stor svårighet och ett stort hinder på den inre marknaden. Harmonisering av gränsvärden kommer bara delvis att kunna ske på grund av de regionala skillnaderna. Please think of the difference in the climate between Lapland and Sicily.
Enligt mig är harmoniseringens mål att den inre marknaden även förverkligas för byggprodukter. Det innebär att nationella provningsinstitut och nationella krav och nationella provningsmetoder inte längre får ha monopol på att lägga fast om en produkt duger eller inte. Det kommer antagligen att göra ont i medlemsstaterna men, herr kommissionär, tala nu om det tydligt för medlemsstaterna. Byggbranchen har rätt till klarhet och enkelhet efter alla dessa år.

Hautala
Herr ordförande! Den gröna gruppen vill framhålla att byggprodukter har en mycket stor miljöeffekt och att vi därför har lämnat många ändringsförslag. Vi anser att den behövs en riskbedömning på hög nivå för alla nya material.
Vi har ju på sista tiden fått höra om skandaler som förhållandevis nya material har lett till och deras sammanlagda verkningar kan visa sig mycket förödande. Jag tar ett exempel här i salen. En byggnadsingenjör sade mig en gång att det bakom den vackra träpanelen i taket finns glasull, bergull. Det börjar visa sig att det är ett mycket ohälsosamt material, så vi behöver verkligen europeiska standarder och ordentlig riskbedömning. Vid behov måste vi också kunna förbjuda produkter som skadar miljön och människors hälsa.
Ett av våra ändringsförslag gäller att vi anser att också återvinningen och återanvändningen av byggavfall måste främjas. Byggavfallet står för en mycket stor del av allt avfall.

Rübig
Jag vill också direkt ställa min fråga. Jag tror att den är för viktig för att vi skall lämna den åt sidan. När vi talar om standardisering, då bör vi principiellt fundera över, vilken nyutformning av normsystemet vi i Europa över huvud taget strävar efter. Tiden har blivit mer hektisk, och när man ser, att Eurocodes lämnade över till CEN 1989, då har framsteget på detta område egentligen inte varit berusande. Frågan om inte nya normer kan fastställas på frivillig basis, detta bör vi alla gemensamt överväga och fundera över vilka nya standardiseringsmöjligheter som överhuvud taget står oss till buds. Det är också absolut nödvändigt, att vi får CE-märkningen, eftersom - som Langen redan fullt riktigt har sagt - många små och medelstora företag är sysselsatta på detta område. Om vi vill övervinna gränserna, om vi vill befrämja det offentliga uppdragsväsendet, då behöver vi helt enkelt dessa grundvalar för produktgodkännande, märkning, anskaffningssystem, ansvar och försäkring.

Monti
Herr ordförande! I denna dossier kan jag vara ganska kortfattad, inte för att det inte skulle vara värt besväret att uppehålla sig vid ämnet, för ämnet är mycket viktigt för förverkligandet av den inre marknaden, utan för att Langens betänkande är ytterst klart och uttömmande. Jag skulle vilja gratulera honom å kommissionens vägnar även för att betänkandets formuleringar stärker den analys som kommissionen har gjort på denna sektor.
Tidigare hade kommissionen dragit den slutsatsen att förverkligandet av detta direktiv stöter på avsevärda svårigheter på det praktiska planet. Betänkandet förstärker kommissionens bedömning på så sätt att det bland annat innehåller en analys som vi delar av de arbeten som fortfarande behöver utföras på området för standardisering av byggprodukter. I samband med SLIM har kommissionen uppmärksamt granskat möjligheten till förbättringar och förenklingar. Efter de arbeten som utfördes av alla berörda parter, av kommissionen i samband med SLIM som jag redan har nämnt, av medlemsstaterna och av standardiseringsorganen, utarbetandet av harmoniserade standarder löper väl och påtagliga resultat väntas 1998. Kommissionen är medveten om de olika punkter som togs upp av särskilt av Peijs: några punkter har redan åtgärdats, andra finns i kommissionens program.
De tretton ändringar som föreslås av V-gruppen kan betraktas som ett försök att öka miljöhänsynen på europeisk nivå. Andan är verkligen positiv, men några av dem bör betraktas kritiskt: till exempel, ändringsförslag 4 understryker med rätta komplexiteten i standardiseringsproceduren och bekräftar att denna nödvändigtvis kommer att få konsekvenser. I betonandet av detta faktum i ändringsförslaget talar man emellertid endast om miljön. Även om detta säkert är sant, tar man inte hänsyn till det faktum att standardiseringsprocessen kommer att få avsevärda återverkningar även på många andra sektorer utanför miljön: socialpolitiken, den ekonomiska politiken, säkerheten och konkurrensen. Därför kommer kommissionen att kunna ta till sig det förslag som finns i detta ändringsförslag endast om man tar hänsyn till eventuella återverkningar på alla områden.
Beträffande ändringsförslag 7 och 9 önskar jag rikta uppmärksamheten på det faktum att kommissionen redan driver ett politiskt initiativ för finansiering av konsumentorganisationer och miljöorganisationer i syfte att låta dem att delta i standardiseringsarbetet. Dessa ändringsförslag verkar emellertid inte tillämpliga i detta sammanhang, bortsett från det faktum de inte direkt berör direktivet om byggprodukter, som är ämnet för Langens betänkande.
Som avslutning på min replik, herr ordförande, kan jag säga att kommissionen kommer att kunna ta till sig de förslag som finns i ändringsförslag 1, 2, 12 och 13.

Rübig
Herr kommissionär! Jag ville bara upprepa frågan: Överväger man en nyorganisering av standardiseringsväsendet i Europa?

Monti
Herr Rübig, kan ni tydliggöra er fråga ytterligare något?

Rübig
Vi har på den inre marknaden - och det var även von Wogaus förklaring - sett de problemen, att standardiseringen i Europa egentligen inte längre äger rum på ett tidsenligt sätt. Tidsfristerna är för långa, vi måste helt enkelt se till att våra standardiseringssystem arbetar mer marknadsorienterat och med kortare tidsfrister. De nationella systemen gör för mycket motstånd. Vi behöver på europeisk nivå en ny koordination och en ny organisationsform. Min fråga lyder, om man i kommissionen tänker sig att vidta några steg till reformer på detta område.

Monti
Detta ämne har inte diskuterats i det perspektiv som skisseras av er, Rübig. Det verkar vara ett viktigt ämne och en bra idé: jag ska uppmärksamma den behörige kommissionären, Bangemann, på detta.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Indirekta skattesystem (Fiscalis-programmet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0344/97) av Secchi för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till Europaparlamentets och rådets beslut (KOM(97)0175 - C4-0222/97-97/0128/KOD)) om antagande av ett handlingsprogram för förstärkande av de indirekta skattesystemen på den inre marknaden (Fiscalis-programmet).

Secchi
Herr ordförande! När ni uttalar titeln på detta betänkande har ni redan delvis redogjort för innehållet, eller snarare målsättningen, för Fiscalis-programmet. Innehållet avser framför allt utbildningsverksamhet, utbyte av erfarenheter, framställning av informationsmaterial med syfte att på området för indirekta skatter, särskilt mervärdesskatt men även accis, skapa bättre kunskap, större kompatibilitet och en progressiv gemensam väg mot harmonisering genom former av samordning mellan de nationella skatteadministrationerna.
Syftet är naturligtvis att få de olika systemen att fungera bättre och existera sida vid sida genom denna kunskap och därmed låta marknaden fungera på ett mer tillfredsställande sätt och låta skattesystemen ge staterna en mer balanserad och mer tillfredsställande skatteintäkt genom att så att säga lämna ett bidrag till kampen mot bedrägerier och skattesmitning. I föregående debatt hörde vi hur till exempel det aktuella systemet för mervärdesskatt sett ur denna synpunkt är en av de mest oroande aspekterna.
Det faktum att man på förhand ställer upp denna målsättning, har även mycket betydande effekter ur sysselsättningssynpunkt. Som man redan har påmint om, börjar i morgon det extrainkallade toppmötet i Luxemburg med sysselsättningen som tema: att kunna förbättra skatteintäkterna från andra källor kommer att med samma förutsättningar medge en reduktion av skatt på arbete och därmed stärka sysselsättningen från denna synpunkt.
Syftet med Fiscalis-programmet - som utskottet för ekonomi har understrukit är det analogt t.ex. med det tidigare programmet "Tull 2000" - är att bättre utnyttja redan existerande åtgärder och att införa nya för att uppnå de målsättningar som jag nämnde helt kort i början. Ekonomiutskottet och budgetutskottet, som har lämnat ett yttrande, har uppskattat detta förslag från kommissionen och under påverkan av denna har de - särskilt ekonomiutskottet - föreslagit förbättringar eller förslag till ändringar av den text som har förelagts oss för granskning, ändringar som jag helt kort skulle vilja fästa kollegornas uppmärksamhet på. Det har till exempel förutsetts möjligheten att knyta till sig akademiska experter men även konsulter och representanter för skattebetalarna, särskilt de små och medelstora företagen, i seminarier som kommer att genomföras i Fiscalis-programmets regi.
Seminarierna har definierats bättre ur teknisk synpunkt. Man har tagit itu med problemet med den språkliga förberedelsen som deltagarna rimligen borde vidta. Man har bättre klargjort konceptet med utbyte, med kurser. Särskilt har man framfört några förslag som på sätt och vis breddar programmets räckvidd, enligt vår mening på ett positivt sätt. Man har till exempel föreslagit att de erfarenheter som deltagarna utvinner ur denna utbildningsverksamhet och ur utbytet kan användas även av kommissionen för att hämta kunskaper som ytterst kan förbättra den egna verksamheten till förmån för allt tätare knutna former av samordning med avseende på harmoniseringen av skattesystemen.
Det har även föreslagits att man ska bedriva utbildningen i form av ett nätverk, ett permanent nät mellan de nationella instituten för utbildning i dessa frågor, för att vanan att utbyta erfarenheter och att bedriva gemensamma verksamheter skall leda till att dess institut lär känna varandra bättre och därmed funderar bättre på en marknad som är på väg att bli en verklig inre marknad för unionen, vilket har sagts tidigare i kommentaren till von Wogaus betänkande.
Programmet avses träda i kraft den 1 januari 1998. Med tanke på den mycket snäva tidsramen har utskottet för ekonomi och dess föredragande redan underhållit informella kontakter med kommissionen och med representanter för rådet med syfte att utröna om man kan uppnå en ömsesidig tillfredsställelse med de föreslagna ändringarna.
Från vår sida har vi försökt visa största möjliga vilja. Vi hoppas att detsamma visas inte bara av kommissionen som är närvarande utan även från rådets sida. Ekonomiutskottet har godkänt femton ändringar som är mer eller mindre av den typ som jag har hänvisat till i föredragningen. Dessutom kommer jag i morgon i samband med omröstningen att föreslå tre muntliga ändringar, som har samordnats med budgetutskottet. Den första ändringen syftar till att på ett formellt plan klarlägga t.ex. de regler som ska följas i samband med underleverantörer. Den andra berör det faktum att anslaget följaktligen bör ökas, om Cypern eller länder i Central- och Östeuropa är inblandade. Slutligen understryker den sista ändringen det faktum att vi, eftersom det handlar om ett femårsprogram, går över skarven mellan den aktuella budgeten som avslutas 1999 och den följande, vilket vi noterar.

Porto
Herr ordförande! Jag anser att förlängningen av Fiscalis-programmet förtjänar vårt stöd, vilket också särskilt gäller vår kollega Secchis ändringsförslag i allmänhet.
Bland dessa understryker jag det som stöder utökningen av de aktiva och passiva deltagarna till de åtgärder som skall utföras. Man får därför gratulera till ändringsförslag nummer 5 (punkt d) av artikel 2, där " utbyte" inte blir en " annan förvaltning" , som också kan bli en " utbildningsinstitution i en annan medlemsstat" , samt ändringsförslag nummer 10 (av artikel 5.2) som medger att även " andra experter i frågan, såsom universitetsdocenter, passiva berörda eller deras representanter och konsulter" också kan delta i seminarierna, förutom tjänstemännen, vilket nu understrukits.
Å andra sidan utökas också åtgärdernas effektivitet med ett bättre utnyttjande av befintliga medel, såsom föreslås för artikel 6 (ändringsförslag nummer 12) som inte begränsas till " ett gemensamt utbildningscentrum för tjänstemännen" , genom införandet av " ett samarbetsnät mellan organisationer, akademier eller nationella skolor och utbildningsansvariga tjänstemän" . Eftersom det inte finns några konkreta ändringsförslag till artikeln har jag några reservationer avseende beaktande nr 10 (ändringsförslag nr 3) om skapandet av en " gemenskapsakademi för tjänstemännen i administrationen för den indirekta beskattningen" , om man hävdar att en gemensam struktur gör att man tappar möjligheterna till ett möjligt och önskvärt samarbete på nationell nivå.
Inom den föreslagna ramen gäller att man möjliggör och främjar det utbyte av idéer som hänvisas till i det nya beaktandet nr 9 (också ändringsförslag nr 2) och som klarar att hantera de flesta av gällande juridiska instrument såväl som utökningen av det allmänna informationsutbyte enligt beaktande nr 7 rörande momsen (ändringsförslag nr 1).
Insatserna för utbildning av en samling ekonomiska agenter är särskilt viktig när momsen skall uppbäras i ursprungslandet, med minskade insatser från myndigheternas tjänstemän och i motsats därtill en större delaktighet och ett större ansvar för medborgarna.
Det handlar alltså om en hälsosam tendens inom dagens skatterätt, som också generellt påverkar övriga skatter.

Watson
Herr ordförande! Jag utnyttjade er välvillighet vad gäller talartiden under en tidigare debatt. Jag skall fatta mig kort.
Detta är ett utmärkt betänkande. Den liberala gruppen stöder den och vi stöder de allra flesta av budgetutskottets ändringsförslag. Jag vill särskilt yttra mig om Secchis föreslagna ändringsförslag 2, 3 och 10. Vi känner till att även om det sjätte direktivet bara har en uppsättning regler, så föreligger det i själva verket talrika skillnader i praktiken runt om i Europeiska unionen. Vi vet att för att kunna fungera så kräver det föreslagna ursprungssystemet ett mycket närmare samarbete och en mycket närmare samordning mellan medlemsstaternas myndigheter.
Vi välkomnar kommissionens förslag. Vid misstänker att tidplanen är mycket optimistisk och att hela genomförandet av arbetsprogrammet kan kräva längre tid. Men vi är övertygade om att den överhängande faran för genomgripande förändringar av det definitiva systemet inte får ställa behovet av reformer i det befintliga övergångssystemet i skuggan, vilka sedan kan föras fram till det nya definitiva systemet.
Medlemsstaternas tolkning av det sjätte direktivet, många gånger till fördel för deras nationella finansdepartement, är ingenting mindre än skandalös. Så är sannerligen fallet i Förenade kungariket. Jag har givit ut en pamflett med titeln "Miljonpundsschabbel: hur skattmasen blåser brittiska företag och konsumenter" . I denna framgår hur Storbritannien vid avbetalningsköp, konsumentkreditarrangemang, momstillämpningen på bostäder och sjukvård, och problemen med differentierade momsregistreringströsklar för vissa småföretag, frångår reglerna.
Denna pamflett kräver ett indirekt skattforum. Det kravet upprepas i kväll i Secchis betänkande, och upprepades i Randzio-Plaths betänkande, som kommissionären hänvisade till tidigare. Kommissionen måste ta hjälp av praktiker och akademiska specialister för att reda ut de problem som föreligger, oavsett övergången till ett nytt system.
Under min tid som föredragande i ekonomiutskottet har vi avsatt medel i Europeiska unionens budget för nästa år, och jag hoppas att kommissionen kommer att beakta våra krav.

Blokland
Herr ordförande! Jag röstar för Fiscalis-programmet och betänkandet av kollega Secchi. Medlemsstaterna och unionen har intresse av ett välorganiserat utbyte för bekämpning av bedrägeri och skattefusk. Möjligheterna till deltagande för associerade länder i Central- och Östeuropa är en positiv punkt. Där måste betoningen ligga på de länder som är seriösa kandidater för anslutning till Europeiska unionen, såsom Polen, Ungern och Tjeckien.
En kritikpunkt är det otydliga förhållandet mellan att betala och att delta. Kommissionen finansierar lejonparten av kostnaderna för programmet. Det är i dess eget intresse, det är tydligt. Det är dock medlemsstaterna som tar hem den största delen av de indirekta skatterna och acciserna. Min fråga är om bördor och förtjänster verkligen är jämnt fördelade? Kan kommissionär Monti säga något mer om det? Över hälften av de medel som avsatts till detta program har avsatts till system för kommuniktion och informationsutbyte. Med kurser, utväxling av tjänstemän, handledningar och handböcker manas tjänstemän att också använda systemen. Effektiviteten i dessa insatser är dock svår att mäta. Kan kommissionären utlova att explicit uppmärksamhet ägnas denna aspekt i utvärderingsrapporten och att det klargörs vilka resultat man fått fram?
Programmet är starkt inriktat på det nya systemet för mervärdesskatt. Jag förnekar visserligen inte att det är klokt att vara så bra förberedd på det som möjligt men jag påpekar att det definitiva systemet kommer att låta vänta länge på sig. Medlemsstaterna är väldigt oeniga om metoden för clearing . Dessutom kräver övergången till ursprungsprincipen en hel del ansträngningar från företag som nu just vant sig vid övergångssystemet. Det verkar vara i strid med målsättningen att detta program måste leda till ett lättande av bördan. Jag tycker det verkar bättre att tillsvidare inrikta programmet på förbättring av det nuvarande övergångssystemet. Jag vill gärna höra vad kommissionären anser om det.

Rübig
Effektivitet genom utbildning, så lyder mottot med hänvisning till skattesystemet på den inre marknaden. Om den inre marknaden skall fungera, så behöver vi kvalificerade tjänstemän, som också ger riktig information. Det handlar om att uppnå en förpliktelse till information och till sist även ett visst ansvar för informationen. Vi vet att enorma problem uppträder i Europeiska unionen till exempel genom olika dubbelbeskattningsprocedurer. Här kunde en bra utbildning av tjänstemännen utgöra en väsentlig grundval för en friktionsfri funktion på den inre marknaden. Tillräckliga fackkunskaper hos tjänstemännen på beskattningssystemens område utgör slutligen också en basis för skatteharmoniseringen. Särskilt förbättringen av språkkunskaperna och även utbildningsprogrammen, som finns på detta område, exempelvis Mattheus, är extremt viktiga för att i framtiden skapa en mer effektiv skatteförvaltning.
Jag tror att vi i framtiden skall koncentrera oss på att de människor som arbetar på detta område även skall fungera som rådgivande, och inte betrakta företagen bara som offer, utan som en grundval för vårt systems existens.

Monti
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag skulle först och främst vilja uttrycka min stora uppskattning av det arbete som parlamentet har lagt ned på Fiscalis-programmet och särskilt det engagemang som visats av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och dess föredragande, Secchi. Jag anser att parlamentets ändringsförslag, inklusive de som här har presenterats muntligt om budgetfrågor, höjer programmets kvalitativa nivå avsevärt. Jag har därför nöjet att meddela er att kommissionen kan acceptera alla med ett litet undantag, som har att göra med ändringsförslag 12 och särskilt orden "inom den kommitté som föreskrivs i artikel 11" .
Jag skulle vilja ta tillfället i akt att påminna er och rådets representanter om Fiscalis-programmets betydelse för den inre marknaden. Väl fungerande system för mervärdeskatt och acciser beror på ett allt mer accentuerat sätt på ett intensivt samarbete mellan de nationella skattemyndigheterna. Dessa möter allt större svårigheter vid behandlingen särskilt av de utmaningar som utgörs av komplicerade affärer som genomförs av multinationella företag och de invecklade internationella bedrägerier som begås av den organiserade brottsligheten. Behovet av ett djupt och väl fungerande samarbete mellan skattetjänstemännen för att kunna ta itu med dessa utmaningar kräver en allmän samsyn. Men detta samarbete får inte åläggas som ett diktat. Samarbetet bör uppstå ur framväxten av en förtroendefull relation mellan de nationella administrationerna som skapar rätt attityd hos tjänstemännen och som förser dem med lämpligare instrument.
Fiscalis-programmet utgör gemenskapens bidrag till denna ansvarsfulla men nödvändiga uppgift. Detta gör gemenskapen på tre sätt: för det första utbytet, seminarierna och de multilaterala kontrollerna som kommer att ge de nationella tjänstemännen tillfälle att arbeta sida vid sida och att ömsesidigt studera respektive arbetsmetoder. Detta utbyte av idéer är fundamentalt för att bygga upp det förtroende som jag talade om. För det andra de datasystem som kommer att utgöra de tekniska instrument som behövs för att samarbeta. Slutligen arbetet med att samordna medlemsstaternas utbildning, vilket är oundgängligt för att hos de nationella tjänstemännen skapa den attityd som krävs för samarbete.
Kommissionen bör nu göra allt som är möjligt för att se till att rådet fullt ut tar till sig parlamentets ändringsförslag för att uppnå en verklig gemensam position. Med tanke på att man allmänt erkänner vikten av ett snabbt antagande av Fiscalis-programmet hoppas jag att rådet intar en gemensam ståndpunkt som kan accepteras av parlamentet.
Med ett tack till alla dem som har arbetat till stöd för programmet, i första hand Secchi och alla de andra, skulle jag vilja tillägga Blokland, som beträffande de punkter som han tog upp, utvärderingen av programmets effektivitet, kommer att ägnas mycket stor uppmärksamhet och att den gemensamma finansieringen från gemenskapens och medlemsstaternas sida är djupt förankrad i själva formuleringen av Fiscalis-programmet. Med avseende på kommunikation och systemet för informationsutbyte, där avgränsningen är mycket klar, är den gemensamma finansieringen mycket brett förankrad i Fiscalis-programmet. Från den synpunkten tror jag därför att vi kan trygga den.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Behandling av personuppgifter inom telekommunikationsområdet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0361/97) av Ortega för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om det gemensamma utkast, som godkänts av förlikningskommittén, till Europaparlamentets och rådets direktiv om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet inom telekommunikationsområdet, särskilt när det gäller det digitala flertjänstnätet (ISDN) och allmänt tillgängliga digitala mobila nät (C4-0571/97-00/0288(COD)).

Medina Ortega
Herr ordförande! Jag hoppas att åtminstone ordföranden förstår detta, eftersom det är ett ämne som han förstår, som eminent jurist och ledamot av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt.
Jag skulle vilja säga att detta direktiv påminner om Metamorfoserna, inte Förvandlingen av Kafka utan kanske de mer älskvärda Metamorfoserna av Oviedo, den romerske poeten, ty det dök upp med ett namn och slutade med annat, ett annorlunda. Det dök upp med ett innehåll och slutade med ett annat, också det annorlunda.
Direktivet kom för sju år sedan. Detta är kanske inte så mycket i människans historia men däremot i en lagstiftningsprocess. Det tycks som om det skulle ha gått 20 år från det att kommissionen första gången lade fram förslaget till direktiv. På den tiden hette det någonting annat. Det hette förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet inom telekommunikationsområdet, särskilt när det gäller det digitala flertjänstenätet (ISDN) och allmänt tillgängliga digitala mobila nät.
Att förklara vad jag sysslade med innebar en del jobb, för ingen visste vad detta var. Jag tror inte ens att kommissionen visste det, för det verkade faktiskt som om vi trängde in i en magisk värld, en helt ny värld.
Därefter allteftersom tiden har gått, har dimmorna från den tiden skingrats och lättat och till slut accepterade rådet, med gott omdöme anser jag, ett förslag till ändring av namnet, det något enklare namnet skydd för privatlivet inom telekommunikationsområdet. Jag tror att allt det där om allmänt tillgängliga digitala mobila nät och digitala flertjänstnät etc. var ett slags magiskt tillägg som i verkligheten inte tillförde någonting till direktivets innehåll. Detta gör att vi har ett enklare namn men fortfarande avlägset från allmänheten.
Direktivet presenterades som ett slags komplement till direktivet om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter vilket var ett direktiv som slutade väl: rådet och Europaparlamentet antog direktivet utan att behöva gå tillförlikning.
Mellan direktivet som ingavs 1990 av kommissionen och det som ingavs på nytt, sex år senare, av rådet och kommissionen var det en så enorm skillnad att jag i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt övervägde möjligheten att begära en ny behandling. Sedan förklarade kommissionen och rådet att dessa förändringar faktiskt inte var så stora, det som hade skett var en anpassning till direktivet om dataskydd, man hade tagit med en del av den nya utvecklingen, och utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, parlamentet kort sagt, accepterade, för att inte försena förfarandet.
Jag anser att saken, med ett nytt och annorlunda förfarande, har gjort goda framsteg. Parlamentet, framför allt, tryckte på ett par saker. För mig är den viktigaste ur principiell synpunkt, subsidiariteten. Subsidiaritet är ett av dessa ord som folk tar i sin mun utan att veta vad det betyder. Och konkret, att tala om subsidiaritet inom telekommunikationsområdet tycks för mig som rena dravlet, för är det ett område där subsidiariteten inte passar in så är det just telekommunikationsområdet, nästan per definition. Och rådet accepterade dessa ändringsförslag från parlamentet, så nu förekommer inte ordet subsidiaritet i direktivet. Parlamentet var å andra sidan överens om att tillsammans med rådet erkänna att direktivets uppgifter inte var att ge en detaljreglering, det skulle vara förordningens uppgift.
Med detta tror jag vi har nått en god balans. Å ena sidan försvinner subsidiariteten, det vill säga, här finns ingen subsidiaritet. Här finns en gemenskapsbestämmelse och vad som därefter händer är att ur den nationella utvecklingens vinkel överlåter parlamentet och rådet till de nationella lagarna att ta hand om lagstifningen, i enlighet med det som är direktivets natur, det reglerar målet men överlåter på medlemsstaterna att ombesörja metoderna för att genomföra det, vilket är någonting helt annorlunda än subsidiariteten.
Här går vi in på några små frågor som också har sin tekniska betydelse och ekonomiska konsekvenser. Det är frågan om erkännandet av möjligheten att spela in samtal av kommersiell karaktär, i syfte att utgöra bevis på överenskommelser och en garanti för att dessa genomförs. Och även en fråga som till slut skapade stora komplikationer, vilken var den om erkännande av möjligheten att kräva betalning av abonnenter som inte önskar vara uppförd i en telefonkatalog. Det är en fråga som ser ut att vara tvärt emot vad den borde vara i normala fall. Man borde få betala för att vara uppförd i telefonkatalogen och slippa betala om man inte är uppförd. Men det tycks som om allting kompliceras på telekommunikationsområdet så att i slutändan det motsatta gäller mot vad man tycker borde ske.
Kort sagt, jag anser att vi har arbetat bra. Rådet och kommissionen har visat den bästa vilja, kommissionen har också arbetat och samarbetat och vi har nått en överenskommelse, efter en rimlig diskussionsperiod. Detta nya gemensamma direktiv från rådet och parlamentet är således ett gott exempel på samarbete och tillämpning av medbeslutandeförfarandet.

Gebhardt
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag kan bara ge föredraganden rätt. Vid tillämpningen av nya teknologier får inte tekniken stå i centrum, utan det måste alltid människan göra. Hennes individuella rättigheter och behov har företräde och måste skyddas i samtliga fall. Hur självklart detta fastställande än låter, lika svårt är det ofta att förverkliga det i praktiken. Historien med direktivet för behandling av personuppgifter och skyddet av den privata sfären inom telekommunikationsområdet har återigen visat oss detta. Det var en lång, stenig väg, som kom till ett bra slut först genom förlikningsförfarandet.
Direktivet kompletterar det allmänna direktivet om dataskydd vad gäller personskydd med avseende på de tekniska möjligheterna hos moderna telekommunikationsnät. Det ger dataskyddet vid telekommunikation en motsvarande ställning som hälsoskyddet, där Europaparlamentet på många områden av vårt liv fastställer särskilt strikta kriterier. Denna höga nivå är absolut nödvändig när det gäller skyddet av data som rör personer och avgränsandet av det privata området gentemot tredje man.
I annat fall finns det en risk att vi offrar enskilda människors privatliv på altaret för möjligheterna hos en absolut nödvändig och önskvärd teknik, och lämnar ut den till den finansiella lystenheten hos dem som härskar över telekommunikationen.
Uttryckt på ett annat sätt: Vi måste uppnå ett skydd för individen, som överlåter åt varje individ det avgörandet, hur nära inpå honom den moderna telekommunikationen får komma. Låt mig nämna exemplet med direktförsäljning via telefax eller telefon. Vem har inte redan förargats över det oönskade telefonsamtalet från en försäkringsagent på fel tid? Detta är det slut med i och med att direktivet träder i kraft. Sedan kräver sådana och jämförbara tillämpningar av telekommunikationstekniken tillåtelse från berörda personer. Jag är för resultatet av förlikningen, eftersom man har lyckats att, samtidigt som man åstadkommer en hög grad av skydd för individen, inte förlora det andra viktiga målet ur sikte: den fria dataöverföringen måste garanteras.
Låt mig till slut hänvisa till ett närmast kuriöst exempel på hur det obehindrade datautbytet råkade i fara. Det fanns då vad gäller världsomspännande datanät faktiskt den idén att under rubriken subsidiaritet i Europeiska unionen reglera telekommunikationen olika från land till land. Då måste någon ha förväxlat kommunikation och kommers. Vi lyckades förhindra detta, och det var bra!

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Det är värt besväret att vara här i dag vid denna sena timma för tillfredsställelsen av att få se direktivet om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet, löpa i hamn. Det löper i hamn efter en färd som utan omsvep kan betecknas som lång och komplicerad. Av de tretton ändringsförslagen som diskuterades i andra behandlingen togs elva med i denna sista fas av medbeslutandeförfarandet och vad gäller alla dessa har förlikningskommittén skapat en hel och tillfredsställande text.
Därför kommer PPE-gruppen att rösta för denna text och jag hyser inte minsta tvivel om att plenarsammanträdet i morgon kommer att ratificera texten. Detta visar på förmågan att uppnå realistiska kompromisser där vi har en fast inställning i principiella ståndpunkter i skyddet för medborgarens rätt till privatliv och legitima intressen för juridiska personer, på detta stormiga hav av ny teknologi och kommunikation
Jag sade att det är en lång procedur som i dag avslutas och det är obligatoriskt, herr ordförande, för mig och min grupp att framhålla det utmärkta arbete som föredraganden Medina Ortega har utfört, vilket vi redan har kunnat se vid andra tillfällen, men som har haft en speciell betydelse i denna lika komplexa som känsliga förlikningsfas.
Som Medina Ortega har tagit upp kom det första förslaget 1990 men accepterandet av det har skett de senaste två åren. Och vad gäller dessa gränsområden där den snabba teknologiska utvecklingen, speciellt introduktionen av digitala flertjänstenät, interaktiv television, eller video-on-demand, skapar enorma spänningar i samhället, så visar de med tydlighet i vilken grad ett verkligt europeiskt samhälle är avhängigt av vår förmåga att lösa dessa problem. För man kan skapa en Ekonomisk och monetär union med bankirer och affärsmän, men man kan inte skapa en Europeisk union utan medborgare, och det råder väl inga tvivel om att medborgarna är intresserade av den gemensamma valutan och varornas fria rörlighet men de visar också en allt större oro för skyddet av de peronliga rättigheterna och speciellt rätten till privatliv.
Jag sade att det var elva ändringsförslag som har diskuterats och bland de omdiskuterade frågorna har föredraganden pekat på den tillfredsställande lösningen på parlamentets begäran om att ett juridiskt beslut om telefonavlyssning skall stå i överensstämmelse med bestämmelserna i artikel 14.1 i det allmänna direktivet om dataskydd. Detta har uppnåtts. Och det har uppnåtts med en smidig och intelligent lösning i vilken den legitima oron från ekonomiska sektorer vad gäller inspelning av samtal som säkerhet för affärsöverenskommelser fått gehör, vilket föredraganden också har nämnt.
Jag skulle vilja betona en annan fråga som jag anser vara viktig. Det gäller det ändringsförslag som parlamentet ingav till motivering 25 och som tar upp den lika stormiga frågan om kommittéförfarandet. Här röstade parlamentet för att detta förfarande inte skulle användas utanför sitt sammanhang för att göra väsentliga förändringar och jag anser att den lösning vi har kommit till i förlikningsförfarandet angående begränsningar av kommittéförfarandet är ett bra prejudikat för framtida lagstiftningsprocedurer.
En annan, enligt min mening, framträdande lösning är den som har uppnåtts om parlamentets krav på garantier för skyddet mot intrång i privatlivet för juridiska personer. Vi ansåg i andra behandlingen att i särskilda omständigheter borde man skydda exempelvis småföretagen mot icke begärd reklam via telefax som kan innebära en oacceptabel börda för dessa. Nå, denna oro finns också återspeglad.
Jag slutar här, herr ordförande. Det som ändringsförslag 9 innehöll om att inte vara uppförda i en telefonkatalog har också lösts, såsom föredraganden har sagt, och jag anser att det i denna sena timma inte återstår annat än att avsluta med att gratulera till det goda samarbete som har rått mellan institutionerna och som har uppnått lösningar på detta utan tvivel kniviga problem.

Schörling
Herr ordförande! Som det tidigare har sagts här, är det snart sju år sedan kommissionen lade fram detta förslag om skydd av personuppgifter och privatlivet i de offentliga digitala telenäten, t.ex. GSM- och ISDNnäten. Syftet var att förslaget skulle garantera skydd för alla EU-medborgare beträffande uppgifter som finns i dessa olika offentliga och privata register.
Vid andra behandlingen godkände parlamentet förslaget med förbehåll av 13 ändringsförslag, bl.a. det ändringsförslag som handlade om att det skulle vara gratis att ha hemligt telefonnummer. Rådet kunde inte acceptera alla dessa förslag, speciellt inte förslaget om hemligt telefonnummer, varför frågan hänsköts till förlikningskommittén. Jag tycker inte att man riktigt har löst frågan om huruvida hemligt telefonnummer skall vara avgiftsbelagt eller inte, dvs. när det gäller denna typ av registrering av medborgare, om man då skall ha rätt att gratis få stanna utanför ett sådant register. Det gäller också personer som är speciellt utsatta.
Jag tycker nog att parlamentet har glidit iväg litet grand ifrån sin ursprungliga ståndpunkt. När man i Europaparlamentets delegation kom överens om detta kompromissförslag, var det faktiskt bara fyra personer närvarande, när det egentligen skall vara femton personer. Jag tycker också att man överhuvudtaget kan diskutera om detta är en fråga som kräver att ett EU-direktiv fastställer bindande normer för medlemsstaterna, eftersom man inte helt tillgodoser konsumenternas intressen och inte skyddar dem helt. Min grupp överväger faktiskt därför att rösta nej till förslaget.

Mosiek-Urbahn
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Mycket motstridiga intressen måste sammanjämkas här. För det första måste man finna en kompromiss mellan behovet för medborgaren i Europa av största möjliga skydd för den privata sfären och intresset hos dem som bedriver offentliga telekommunikationstjänster av en vittgående och effektiv service. Det måste företas en harmonisering på europeisk nivå, men å andra sidan måste man också ta hänsyn till de olika intressena hos medlemsstaterna. Man måste hitta ett regelverk, som vittgående är orienterat mot utkastet till ramdirektiv om skydd av levande personer vid bearbetning av personuppgifter, men samtidigt också är öppen för framtida utveckling.
De i förlikningsförfarandet funna lösningarna tar på ett tillfredsställande sätt hänsyn till dessa frågor. Låt mig plocka ut tre punkter. För det första: Förutsättningarna, under vilka telefonsamtal kan registreras, är nu för tiden otvetydigt fastställda. Den ifrågavarande formuleringen av den gemensamma ståndpunkten, som var mycket obestämd och skulle ha lett till en oenhetlig praxis i Europeiska unionen, har förbättrats. Men samtidigt tog man genom de nya undantagsreglerna hänsyn till de berättigade intressena hos medlemsstaterna om skydd för den offentliga säkerheten och ordningen.
För det andra: Visserligen kunde Europaparlamentet inte få igenom sitt krav att fullständigt avgiftsfritt få slippa ha några uppgifter i en deltagarförteckning. Å andra sidan fann man på denna punkt en acceptabel kompromiss, då de faktiskt orsakade kostnaderna som skall tas upp är klart formulerade i direktivtexten och kommer att vara låga.
För det tredje: Förutom skydd av de grundläggande rättigheterna för levande personer garanterar kompromissen nu också ett bättre hänsynstagande till juridiska personers berättigade intressen. För det första förhindras därigenom en oenhetlig tillämpning av direktivet, och för det andra skyddas framför allt små och medelstora företag med hänsyn till registrering i offentliga förteckningar och med hänsyn till oönskade telefonsamtal.
Det kan välkomnas att i slutet av lagstiftningsförfarandet en förenklad, mer lättförståelig direktivtext uppnåtts, att terminologin och sakförhållandena framför allt anpassats till ramdirektivet för dataskydd, och därigenom olika tolkningar förebyggs, och att dessa båda direktiv - åtminstone i huvudsak - också gemensamt måste genomföras av medlemsstaterna senast till 24 oktober 1998. Med den uppnådda kompromissen dokumenteras unionens politiska vilja att skapa en enhetlig europeisk standard för behandlingen av personuppgifter och skyddet av den privata sfären på telekommunikationens område, särskilt inom ISDN och det digitala mobiltelefonnätet.

Oddy
Herr ordförande! Jag vill gratulera föredraganden, Ortega, till hans som vanligt ytterst omsorgsfulla arbete. Han tycks specialisera sig på tekniska, svåra betänkanden, men utför dem alltid mycket väl.
Detta betänkande avhandlar två huvudfrågor: För det första dataskydd och för det andra ny teknik. Dataskydd är en viktig princip för medborgerliga fri- och rättigheter. Vi har rätt att få reda på vilken information som finns om oss, och att korrigera information som inte skall finnas om oss.
Den andra frågan är ny teknik. Någon beskrev den nya tekniska utrustningen för mig såsom jämförbar med övergången från segelfartyg till ångfartyg förra århundradet. Det innebär att all slags information nu är mycket snabbare tillgänglig och att mycket mer information kan lagras på datorer, än vad som fick plats i manuella register, och att den kan kommas åt mycket snabbare. Detta medför nya problem. Nya lösningar måste hittas. I det betänkande Medina Ortega har utarbetat finns det några förnuftiga slutledningar.
Jag vill stödja detta betänkande.

Monti
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag skulle vilja tacka Medina Ortega och övriga medlemmar av Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén, de Clercq och Imbeni, för de ansträngningar som de har gjort för att finna en positiv lösning. Europaparlamentet har spelat en viktig roll i alla faser av proceduren genom att effektivt skydda direktivet, det bör sägas. Under förlikningen har Europaparlamentet bidragit avsevärt till att garantera medborgarnas rättigheter, särskilt med avseende på åtgärderna till skydd för personuppgifter vid telekommunikation och i kataloger.
Som man har påmint om går direktivets historia mer än sju år tillbaka och Europaparlamentet har alltid spelat en avgörande roll genom att ständigt hålla frågan aktuell, även i ögonblick när andra ansåg att ämnet kunde lämnas åt subsidiariteten. Europaparlamentets synpunkt har visat sig vara riktig. Den tekniska utvecklingen och marknadens utveckling har ännu mer tydliggjort behovet av ett gemenskapsinstrument för att skydda personuppgifter och värna privatlivet inom telekommunikationsområdet, en nödvändighet som nu är allmänt erkänd. Direktivet representerar ett viktigt element inom den juridiska ramen för den liberaliserade inre marknaden för telekommunikationer. Minimipaketet med normer till skydd för konsumenterna kommer att hjälpa till att skapa ett förtroendefullt klimat i informationssamhället.
En sista punkt som jag skulle vilja understryka är tredje lands intresse för gemenskapens sätt att ta sig an behandlingen av personuppgifter och värnandet av privatlivet. Detta intresse från tredje lands sida är avsevärt. Det kommer att vara viktigt att garantera inte bara en korrekt nationell tillämpning av direktivet från oktober 1998, utan även en adekvat skyddsnivå på den globala telekommunikationsmarknaden.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Nummerportabilitet mellan operatörer och förhandsval av operatör
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-346/97) av van Velzen för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 97/33/EG om nummerportabilitet mellan operatörer och förhandsval av operatör (KOM(97)0480 - C4-0515/97-97/0250(COD)).

van Velzen, W.G.
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Bara några veckor kvar och sedan är avregleringen av telekommunikationsmarknaden ett faktum i de flesta av Europeiska unionens medlemsstater. Efter att framförallt företag först har kunnat dra nytta av avregleringen inom telekommunikationssektorn gör det mig gott att, med förslaget avseende nummerportabilitet och förhandsval av carrier , såsom det nu ligger framför oss, nu även de vanliga konsumenterna kan skörda frukten av avregleringsprocessen.
Kommissionens förslag till ändring av samtrafikdirektivet på avgörande punkter uppfyller Europaparlamentets ståndpunkt såsom den lades fram i dess resolution av den 17 juli 1997 och för vilken jag hade äran att vara föredragande. För konsumenten är det av stor betydelse att hon elle han verkligen i praktiken kan uppleva fördelarna med en avreglerad telekommunikationsmarknad. Förslaget är inte bara en förbättring av kvaliteten på servicen, det kommer också att främja konkurrensen på marknaden, vilket kommer att få priserna att sjunka.
Herr ordförande! Den första ändringen av samtrafikdirektivet avser nummerportabiliteten. Det vill säga: behållandet av ditt nummer när du byter operator . Det är ett mycket verkningsfullt instrument för främjande av konkurrensen eftersom konsumenter som vill byta till ett annat telefonbolag nu inte längre hindras av diverse besvärliga nummerändringar. På lång sikt skall nummerportabilitet även införas i mobiltelefonisektorn. Jag skulle därför också vilja be Europeiska kommissionen att så snabbt som möjligt ta fram förslag till detta.
Den andra ändringen, herr ordförande, avser förhandsval av carrier , det innebär att konsumenten själv kan välja vilken operatör han eller hon vill använda, särskilt för fjärrsamtal. Carrier preselecion är en utmärkt metod för konsumenten att på kort sikt kunna dra nytta av den europeiska avregleringspolitiken. Med tanke på de höga kostnaderna för samtal över långa avståndkan införandet av denna regel medföra många fördelar för konsumenten, hundratals gulden per år.
I utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har ett ändringsförslag antagits som innebär att medlemsstater där det föråldrade analoga systemet fortfarande används får möjlighet att begära uppskov med införandet av carrier preselection om de kan påvisa att införandet av detta skulle leda till omåttlig börda för vissa organisationer eller grupper av orgnisationer. Jag tackar fru Read för hennes stöd för detta ändringsförslag och jag är också glad att hon avstår från ytterligare ändringsförslag.
Herr ordförande! Vid behandlingen av grönboken om numreringspolitik visade det sig att det finns ett stort behov av europatäckande nummer. Här kan man till exempel tänka sig ett europeiskt nummer för trafikinformation eller ett universellt servicenummer vid förlust av ett kreditkort eller ett bank- eller girokort. Med införandet av dessa nummer behöver användaren inte längre komma ihåg några invecklade landsnummer vid vistelse i utlandet utan bara ett enda europeiskt nummer. ITU har nu tilldelat Europeiska unionen 3-8-8 och Europeiska kommissionen skall den 1 januari 1999 inleda proven med ett antal av dessa nummer och jag vill be kommissionen att meddela resultaten av dessa prov till Europaparlamentet så snabbt som möjligt.
Efter detta, herr ordförande, skulle jag vilja kommentera larmnumret 112. Användningen av larmnummer 1-1-2 eller 112 i Europeiska unionen skall enligt rådets beslut träda i kraft senast den 31 december 1996. Under de senaste månaderna har jag tagit reda på vad som händer med detta och jag kan konstatera att det fortfarande är svårt att nå larmnumret via mobiltelefonnätet i vissa länder och i Belgien, till exempel, kör polisbilarna fortfarande runt skyltade med det gamla larmnumret.
Herr ordförande! Att två larmnummer existerar parallellt med varandra, nämligen ett nationellt nummer och ett europeiskt nummer överensstämmer inte med föresatsen med ett europeiskt lamnummer. Det skulle vara bra om kommissionen så snart som möjligt inleder en undersökning om införandet av det för medborgarna livsviktiga 1-1-2-numret.
Herr ordförande! Min grupp stöder gärna kommissionens förslag om nummerportabilitet och carrier preselection och det av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik framlagda ändringsförslaget.

Read
Herr ordförande! Mina komplimanger som alltid till föredraganden, van Velzen, för grundligheten i hans arbete. Jag är också tacksam mot honom för att han redovisar sitt eget stöd för det ändringsförslag ekonomiutskottet antog, som jag utarbetade.
Detta förslag från kommissionen, och principen för operatörsnummerportabilitet och förhandsval av operatör, är ett som min grupp stöder i högsta grad och också jag. Anledningen till att jag var mycket angelägen om att sagda ändringsförslag skulle antas, är att det finns minst ett frågetecken med avseende på om förhandsval av operatör kommer att medföra liberaliseringsfördelar för den vanliga privatkonsumenten, som bara mycket sällan ringer ett fjärrsamtal och nästan aldrig ringer ett utlandssamtal.
Det faktum att det finns ett frågetecken, åtminstone som jag ser det, är skälet till ändringsförslaget, som medger uppskov för enskilda medlemsstater, där en alltför stor börda skulle komma att läggas på vissa organisationer eller grupper av organisationer eller - och detta är viktigt - där man skulle få en skadlig inverkan på utvecklingen av konkurrensen och konsumenternas valmöjligheter.
Det är mycket viktigt att inse att uppskoven inte är villkorslösa. Medlemsstaterna måste kunna påvisa denna alltför stora börda eller skadliga inverkan på konsumenterna, innan uppskovet kan tillämpas. Det undergräver på intet sätt den princip, i synnerhet om förhandsval av operatörer, som van Velzen så tydligt uttalar. Var och en som upplevt att försöka slå ett långt utlandstelefonnummer minns att det är när man börjar närma sig slutet så slår man nästa alltid fel. Man har då nästan glömt vem man ringer och varför. Varje förenkling av detta - och det handlar naturligtvis inte bara om förenkling, det ger konsumenten en verklig valmöjlighet så att han eller hon kan se sig omkring så att fördelarna med konkurrens framträder - är ytterst viktig.
Detta är inte en del av texten, herr kommissionär, men jag vill tillkännage att jag som enskild ledamot kommer att ställa en fråga till kommissionen, kanske tolv månader från i dag, så att ni kan upplysa oss om hur många medlemsstater som bett om uppskov, och skälen till dessa uppskov. Det skulle ge detta parlament en möjlighet att kontrollera om mina farhågor är missriktade - och om man bygger på sund basis så vill vi verkligen söka efter en möjlighet att se på nummerportabilitet och förhandsval av operatörer på nytt.
Jag anbefaller betänkandet, och jag är särskilt tacksam gentemot föredraganden för hans godtagande av det ändringsförslag som jag ursprungligen utarbetade.

Rübig
Herr ordförande! Den 1 januari 1998 kommer återigen att bli ett historiskt datum i Europeiska gemenskapen. Liberaliseringen på detta område kommer att medge tydliga framsteg, och mitt tack gäller i synnerhet van Velzen, som verkligen på ett utmärkt sätt har satt sig in i och bidragit till mycket på detta område, så att det har blivit möjligt.
För några dagar sedan presenterade jag i Österrike en bok om telekommunikation, som återger det senaste läget för Österrike. Intresset var enormt. På detta område finns det fullständigt nya affärsmöjligheter, och jag tror att detta har en enorm betydelse för vår framtid och även för arbetsplatserna. För numren är det ju mycket viktigt, att numret ju när allt kommer omkring också är ett kännetecken. Vi ser det på nödnumret 112, kanske är 388 i framtiden förkortningen för Europa. Vi bör i framtiden i högre utsträckning fundera över, vilken rationaliseringsknuff vi kan utlösa med sådana nummer, men andra sidan också tänka över kostnaderna för en ändring. Jag anser att en analys av till exempel de mest valda numren är ett jättelikt framsteg för oss.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande! I första hand vill jag komplimentera föredraganden till hans korta och tydliga förklaring. Vi är inte alltid överens, men om vi är det så tycker jag det kan sägas också. Redan vid diskussionen om grönboken om numreringspolitik för telekommunikationstjänster agerade jag som förespråkare för införandet av nummerportabilitet och carrier förhandsval. För att en globaliserad telekommunikationsmarknad skall fungera bra är detta också absolut nödvändigt. Endast införande av förhandsval av carrier ger konsumenten frihet att välja telefonbolag för sina internationella samtal och att alltid vara tvungen att knappa in ett extra nummer är mycket kundovänligt eftersom det tekniska tillståndet i de flesta medlemsstater är förlegat. Men, kolleger och kommissionär, införande av lagstiftning måste ske med noggrannhet och marknader måste öppnas på bas av ömsesidighet. Telekommunikationssektorn är en stor arbetsgivare och har mycket att förlora. Kommissionen bör därför också se till att medlemsstaterna inte bromsar upp det samtidiga införandet av nummerportabilitet och förhandsval av carrier av protektionistiska skäl. Jag frågar också kommissionären hur han tänkt genomföra detta.
Kolleger, för det mesta när det handlar om avreglering eller om fullbordande av den inre marknaden, så viktig för vårt näringsliv och alltså för sysselsättningen, är vår kammare uppdelad i ett vänster- och ett högerblock. Jag gläder mig därför tillsammans med föredrganden över att detta direktiv får ett så brett stöd i detta parlament och även rådet, som ändå till två tredjedelar tyvärr fortfarande består av socialdemokratiska ministrar, är enigt i sitt godtagande. Det innebär alltså att våra medborgare snabbt kommer att kunna dra nytta av avregleringen av telekommunikationsmarknaden och det är något min grupp välkomnar.

Monti
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag skulle vilja gratulera föredraganden, van Velzen, för den ovanliga snabbhet med vilken han presenterade betänkandet och resolutionsförslaget. Jag skulle även vilja tacka parlamentet för att ha accepterat att behandla förslaget till direktiv med brådskande förfarande.
Förslaget till direktiv som lades fram av kommissionen i oktober 1987 motsvarar parlamentets resolution från juli 1997, i vilken kommissionen ombads att så snart som möjligt presentera ett förslag till direktiv för att före den 1 januari 2000 införa nummerportabilitet och förhandsval av operatör. Nummerportabilitet för operatörer och förhandsval av operatör med möjlighet att byta före varje samtal är två nödvändiga instrument för ett verkligt val från konsumentens sida och för en verklig konkurrens. Storanvändare har redan nu medel till sitt förfogande för att få telekommunikationstjänster av god kvalitet och till konkurrenskraftiga priser. För småförbrukarna och hushållen är det emellertid svårare att utnyttja konkurrensfördelarna även på de redan liberaliserade marknaderna. För dessa användarkategorier representerar direktivet en radikal förändring.
Kommissionen är glad för Europaparlamentets stöd och kan godta ändringsförslag 1 som tillåter en viss flexibilitet från fall till fall och när det finns objektiva svårigheter i samband med införandet av operatörens förhandsval.
Herr ordförande! Nu vill jag kort kommentera två saker som togs upp av van Velzen i hans inledningsanförande: först om det europeiska informationstelefonnumret - 388 - och, för det andra, om larmnumret 112. Kommissionen är aktivt engagerad i upprättandet av ett fältförsök för det Europa-täckande numret på basis av 388. Tillsammans med Europeiska telekommunikationskontoret, de nationella myndigheterna och de berörda operatörerna så kommer vi att utarbeta en plan för detta Europa-täckande pilotnummer, som skall vara färdigt att användas per den 1 januari 1999. Vi kommer naturligtvis gärna att rapportera till parlamentet.
Vad frågan om det europeiska larmnumret, 112, beträffar så övervakar kommissionen noga de framsteg som görs med genomförandet i medlemsstaterna, och kommer att rapportera så snart denna övervakningsprocess är avslutad.
Slutligen kommer jag att överlämna Reads begäran om en genomgång av medlemsstaternas ansökningar om uppskov till kommissionär Bangemann. Jag är säker på att han kommer att ge hennes begäran om en genomgång fullt stöd, och det kan tas med inom ramen för den allmänna lagstiftningsöversynen som är inplanerad år 1999.

Plooij-Van Gorsel
Jag förstår att ni också vill gå hem nu men jag hade ställt en fråga till kommissionären, nämligen hur kommissionären tänker kontrollera att denna nummerportabilitet och förhandsval av carrier på basis av ömsesidighet införs samtidigt i alla medlemsstater.

Monti
Jag kan svara Plooij-van Gorsel åtminstone delvis. Hennes oro delas av kommissionen. Medlemsstaterna å andra sidan har visat en viss förkärlek för flexibiliteten. Jag tror därför att det fortfarande återstår en del att göra för att uppnå det mål som ni anger. Just nu är jag inte i stånd att ge er ett exaktare svar.

Ordföranden
Jag hoppas att ni är nöjd med svaret. Jag skall avsluta debatten med att erinra om att omröstningen äger rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl 23.35.)

