
Cashman
Fru talman! Jag vill ta upp en fråga i kammaren som jag är säker på att man kommer att välkomna. Jag gör det i egenskap av Labourpartiets talesman för Nordirland. Kammaren vill säkert välkomna nyheten om fredsprocessen i Nordirland och överlämnandet av vapnen. Det utgör ett föredöme när det gäller vad som kan uppnås genom fredliga förhandlingar.
Vi måste hylla de som varit delaktiga i fredsprocessens svåra tider och i de pågående förhandlingarna. Vi måste också nämna beslutsamheten hos de delaktiga personerna, däribland David Trimble, och inte minst en ledamot av detta parlament, John Hume, som har kämpat för freden i över trettio år.
(Applåder)

Talmannen
Herr Cashman! Denna goda nyhet gläder mig, särskilt med tanke på att jag var på officiellt besök i Irland i förra veckan och vi alla självklart har gått i väntan på denna nyhet. Jag tackar för ert inlägg.

McKenna
Fru talman! Som ni informerades om tidigare i veckan var jag i Skottland för att protestera mot atomubåtsbasen Trident där, och jag anhölls. Vilken är situationen när det gäller vår immunitet i andra medlemsstater? Jag trodde inte att vi kunde anhållas under sådana omständigheter.
Jag har inget emot den skotska polisen. De var oerhört artiga. De kände till begreppet fredliga demonstrationer. Kanske borde de utbilda polisen på platser som Genua och visa dem hur man skall reagera inför fredliga protester.
Vilken är situationen när det gäller vår immunitet? Jag störde inte den allmänna ordningen, utan jag försökte upprätthålla den, genom att hjälpa till att avskaffa kärnvapnen i världen. För det andra, när det gäller min immunitet: Räknas den inte när jag befinner mig i ett annat land?

Talmannen
Fru McKenna! Jag har naturligtvis blivit informerad om er situation och är glad att se er här ibland oss igen. Vi kommer att utreda situationen mycket grundligt mot bakgrund av gällande bestämmelser. Om det visar sig nödvändigt kommer jag att vidta de åtgärder som krävs för att parlamentarikernas skydd skall kunna garanteras på ett korrekt sätt.

McCarthy
Fru talman! Skulle jag, efter detta inlägg som inspirerats av osminkat egenintresse, kunna få komma tillbaka till mer viktiga saker i dag. Jag skulle vilja ge mitt stöd till min kollega Cashman, och särskilt betona att detta parlament mycket aktivt har gett sitt stöd till freds- och försoningsprocessen i Nordirland. Det har varit en lång, och tidvis vacklande väg för att uppnå fred, och ingen vet det bättre än vår egen nobelprisvinnare, John Hume.
Jag växte upp i Nordirland i skuggan av våld, terrorism och hotelser. Vi bevittnar nu en annan milstolpe med återkomsten av freden för kommande generationer. Skulle jag därför kunna få be er att på Europaparlamentets vägnar skriva till alla de personer som har varit delaktiga och gratulera dem till detta stora initiativ. Jag hoppas också att det belgiska ordförandeskapet skulle vilja göra detsamma på rådets vägnar för de femton medlemsstaterna.

Talmannen
Fru McCarthy! Jag uppfyller gärna era önskemål. Jag kan tala om att alla jag mötte var mer än medvetna om att Europaparlamentet alltid har stött fredsprocessen i Nordirland.

Beazley
Fru talman! Jag vill inte försena överläggningarna, men bara för att följa upp punkten om parlamentarisk immunitet, som har lagts fram vid ett antal tillfällen. Jag skulle kunna ha fel, men som jag förstår det är syftet med parlamentarisk immunitet för parlamentsledamöter som agerar inom parlamentet - inte utanför parlamentet - att tillåta en ledamot att företräda sina väljare. Det är inte nödvändigtvis för att man skall kunna företräda sina egna åsikter på vilket sätt som helst. Med andra ord, när man är utanför parlamentet är man precis som alla andra. Man får stå på egna ben.

Talmannen
Herr Beazley! Som ni vet är immunitetsfrågorna alltid mycket känsliga frågor, och vår kollega Duff skall utarbeta ett betänkande om den här frågan. Jag föreslår att han också tar hänsyn till de högst intressanta aspekter ni just pekade på, så att vi får ett så heltäckande dokument som möjligt när det gäller den här situationen. Jag är därför tacksam om Duff vill komplettera sin studie.

Santini
Fru talman! Som italienare vill jag uttrycka min tacksamhet mot McKenna för hans uppmaning till den italienska polisen att försöka imitera den skotska. Jag vill också uttrycka min solidaritet med honom för hans olyckshändelse och min uppskattning för hans sociala engagemang. Jag tackar för den italienska polisens räkning, en poliskår som emellertid knappast har något att lära av Europas övriga poliskårer. Säkerligen var den skotska polisen hövlig och korrekt, för även om polisen borde imitera en annan poliskår, så borde kanske också demonstranterna imitera andra demonstranter, dvs. polisen uppträdde säkerligen hövligt och korrekt eftersom demonstranterna som var tillsammans med McKenna inte imiterade demonstranterna i Genua.

Talmannen
Tack, kära kollega.

Europeiska rådets möte i Gent den 19 oktober 2001
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är Europeiska rådets rapport från och kommissionens uttalande om mötet den 19 oktober i Gent.

Verhofstadt
. (NL) Fru talman, herr kommissionsordförande, damer och herrar i Europaparlamentet! Enligt god tradition kommer jag i dag, några dagar efter Europeiska rådets sammanträde i Gent, för att göra en redovisning av de diskussioner som fördes där. Ni kan vara lugna, jag skall vara kortfattad och saklig.
Europeiska rådet i Gent var egentligen redan det andra sammanträdet med rådet under belgiskt ordförandeskap och liksom det förra sammanträdet den 21 september i Bryssel påverkades det starkt av följderna efter attackerna i New York och Washington. Det vore väl också konstigt annars.
Händelserna den 11 september kommer för all framtid att vara inpräntade på våra näthinnor och nu har den internationella gemenskapen och den internationella alliansen mot terror även börjat handla på riktigt. Ursprungligen uppfattades, som ni vet, toppmötet i Gent som ett informellt tankeutbyte om EU:s utvidgning och framför allt Laeken-förklaringen, vilken senare under året skall ligga till grund för debatten om Europas framtid. Samtidigt var det från början vår avsikt att göra en sista utvärdering av införandet av euron.
Jag tyckte mycket riktigt att rådet som en sorts god familjefar borde ta reda på om alla förberedelser hade gjorts för ett framgångsrikt införande av EU:s gemensamma valuta. Som så ofta händer - det har jag i alla fall hört sägas av personer som har mycket mer erfarenhet som rådsordförande - så vände aktualiteterna upp och ner på hela dagordningen, och det med rätta tycker jag.
Händelserna den 11 september är av ojämförligt enorm betydelse och jag tror att det varje dag blir allt tydligare att världen aldrig mer kommer att se ut som den gjorde före den 11 september. En ny världsordning är i antågande, en ny flerpolig värld där Europeiska unionen måste spela en mer framträdande roll. I går hade jag tillfälle att ge en första reflexion kring det i Polen vid inledandet av Europeiska högskolans skolår. Stora betraktelser är naturligtvis en sak, ett helt annat uppdrag är att konkret låta EU agera som en helhet i den här krisen. För en månad sedan, exakt den 21 september, lyckades EU anta en enda tydlig, entydig och gemensam ståndpunkt. Samtidigt godkände vi en långtgående och detaljerad handlingsplan mot terrorism. Av slutsatserna från rådets sammanträde i Gent förra fredagen framgår att vi har kunnat behålla det enhälliga handlingssättet utan några inskränkningar. I det enhälliga handlingssättet är tre saker grundläggande och dem vill jag understryka. Vi stöder på ett entydigt sätt de militära aktioner som inleddes den 7 oktober. De är berättigade genom den resolution 1368 som antagits av Förenta nationernas säkerhetsråd och vi fäster i det sammanhanget största vikt vid att civilbefolkningen sparas. Vi vill också att det efter konflikten tillsätts en normal regering i Afghanistan, en stabil regering, en representativ regering som respekterar de mänskliga rättigheterna. En sådan regering skall kunna räkna med helhjärtad europeisk hjälp vid återuppbyggnaden av landet.
Under tiden skall vi med EU göra större insatser än någonsin för det humanitära biståndet till de flera miljoner afghanska flyktingarna. Vårt engagemang i den här frågan är att inget enda land i området får bli offer för den här konflikten på grund av strömmen av flyktingar och hemlösa. Ordförandeskapet fick förresten av rådet i uppdrag att besöka området och skaffa politiskt stöd för att byta ut Talibanregimen.
Ett snabbt och fullständigt genomförande av handlingsplanen mot terrorism är den andra punkt som jag vill understryka. När det gäller införandet av ett europeiskt arresteringsmandat törs jag tala om ett genombrott. Avskaffandet av dubbla åtal har nu antagits av samtliga i rådet, och inte bara för terroristattentat utan även för alla andra allvarliga brott. När det gäller förteckningen över terroristorganisationer beslutades att den i varje fall måste vara klar och fastställd före slutet av året. Samtidigt har vi även i rådet diskuterat förslagen från våra amerikanska partner och rådet enades om att förstärka vår handlingsplan om det behövs.
Slutligen fick kommissionen och rådet även i uppdrag att utarbeta ett program för samarbete mellan medlemsstaterna för bekämpande av terror med biologiska och kemiska vapen. I det programmet kommer bland annat en europeisk samordnare för civilskydd att utses.
För det tredje har vi unionens aktivare roll i förebyggandet och bekämpandet av brandhärdar och konflikter. Javier Solana, Louis Michel, jag själv och naturligtvis kommissionen, skall försöka få igång en ny dialog i länderna i Mellanöstern eller åtminstone, fru talman, försöka skapa förutsättningar för ett återupptagande av fredsprocessen. I det avseendet gav rådet i fredags ett tydligt budskap om att fred endast kan byggas på två stater. För övrigt varnade vi än en gång via rådet för att låta det ske en sammansmältning mellan terrorismen och den islamiska världen. Tvärtom, dialogen mellan Europa och den arabiska och islamiska världen måste intensifieras. Låt mig också säga, fru talman, att de tydliga besluten i fredags handlar om "incidenten" kring det inledande mötet mellan den franska presidenten, den brittiska premiärministern och den tyska kanslern. Intrycket av att en ledargrupp höll på att skapas, ett intryck som kanske inte hade väckts om mötet ägt rum på en annan plats eller vid en annan tidpunkt - återfick sina sanna proportioner efter att de tre bekräftat för mig att det endast handlade om samtal kring rent tekniska militärfrågor. Den förklaringen accepterade jag, även för att undvika att den saken skulle dominera Europeiska rådet i Gent och att det är de femton som gemensamt anger Europeiska unionens ståndpunkter.
(Applåder)
Fru talman! Fredagens diskussioner handlade inte enbart om aktuella internationella händelser. Arbetsmötet under fredagseftermiddagen ägnades också åt den ekonomiska situationen och det förestående införandet av euron.
Tillväxtens inbromsning - vi bör komma ihåg att den påbörjades redan före den 11 september - och den långsiktiga osäkerheten manar till försiktighet. Ekonomins grunder är trots allt fortfarande sunda, vilket ger mig, och gav rådet, anledning till försiktig optimism.
Det är mycket viktigt att Europa - som inte har budgetöverskott - följer stabilitetspakten. En låg inflation och en kontinuerligt måttlig löneutveckling ger oss möjlighet att skapa handlingsutrymme på den penningpolitiska fronten. Vi måste dock öka våra ansträngningar när det gäller strukturreformer samt påskynda Lissabonprocessen för att öka Europeiska unionens tillväxtpotential.
Förberedelserna för införandet av euron framskrider på ett bra sätt. Vi har dock identifierat en rad svårigheter, som framför allt gäller lokala myndigheters och småföretags förberedelser. Dessutom bör negativa effekter för konsumenterna undvikas.
Det faktum att euron införs i form av sedlar och mynt får inte leda till prishöjningar. Europeiska rådet har för övrigt bett Ekofin-rådet att se till att de priser som gäller vid gränsöverskridande finansiella transaktioner sänks och anpassas efter nationella priser, med hjälp av en förordning som bör läggas fram före toppmötet i Laeken.
Under den andra delen av vårt möte diskuterade vi frågor om Europeiska unionens framtid och Laeken-förklaringen. Jag tror mig kunna hävda att vi har gjort konkreta framsteg.
För närvarande finns det ett brett samförstånd - vilket också var en uttrycklig begäran från Europaparlamentet - kring principen med ett konvent. Konventets arbete skulle kunna inledas under mars månad. Denna strategi tycks nu vara självskriven. En annan tanke som nu anses självklar är att kandidatländerna skall delta helt och hållet i detta konvent, dock utan att de skall kunna - och det tror jag säger sig självt - återuppta förslag som de 15 medlemsstaterna redan har kommit överens om enhälligt. Ett avgränsat presidium och begränsade delegationer verkar i mina ögon också vara avgörande för att konventet skall kunna bli en framgång. Jag planerar dessutom att inom kort bjuda in ordföranden i utskottet för konstitutionella frågor och Europaparlamentets föredragande för frågan om Europeiska unionens framtid, för att föra en direkt och detaljerad diskussion med dem om den här frågan.
Fru talman! Jag tror att Laeken-förklaringen måste vara en icke-konventionell förklaring och i första hand en inspirationskälla. Den bör inledas med en kritisk analys och sedan åtföljas av en utredning om de verkliga utmaningar som en utvidgad och kompetent union står inför. Det handlar bl.a. om en ny fördelning av befogenheter som går åt två håll , både mot Europeiska unionen och mot medlemsstaterna; en lösning för en snabb utökning av antalet instrument i Europeiska unionen; mer demokratiska institutioner, något som bl.a. skall garantera ett fullständigt medbeslutande med Europaparlamentet; en början på en process som skall leda till att fördragen delas upp på ett grundläggande fördrag och flera tillämpningsfördrag, och slutligen en ny plats och ny roll för Europeiska unionen i världen. För konventet får ingen fråga tabubeläggas och ingen dörr förbli stängd.
Dessutom - och slutligen, eftersom det var den sista frågan för våra arbeten - gjorde vi i Gent också en sammanfattning av läget i förhandlingarna med kandidatländerna. Kommissionens ordförande Prodi lade fram en rapport om den frågan. Jag tror inte att det finns anledning att frukta att den fastslagna tidtabellen inte kommer att följas. Vid rådets möte i Laeken kommer jag hur som helst att sända ett kompletterande budskap till kandidatstaterna. När jag i går mötte Polens nye premiärminister uppmuntrade jag honom att fördubbla sina ihärdiga ansträngningar, så att Polen kan återgå till sin plats i förhandlingarna. Efter den 11 september är utvidgningen nämligen mer nödvändig än någonsin.
Tillåt mig att göra en allmän sammanfattning av rådets möte. Gatorna förblev lugna. Gent är trots allt - det kan jag tala om för er, och jag borde veta, eftersom jag bor där - en mer än rebellisk stad. Kanske är Karl V, som föddes där, orsaken till det! Jag vill hur som helst fortsätta dialogen med antiglobalisterna. Jag anser mig för övrigt kunna säga att begreppet "antiglobalism" inte är korrekt. Vi måste slå in på en annan väg: inte den blinda globaliseringens eller blinda antiglobaliseringens väg, utan den reglerade globaliseringens väg. En annan globalisering: en etisk globalisering. Fru talman! Jag kommer att anordna en diskussion om den här frågan den 30 oktober vid universitetet i Gent.
Fru talman, mina damer och herrar! Europeiska rådet sammanträder nästa gång om exakt 50 dagar. Mötet i Gent var verkligen informellt, vilket med all säkerhet kommer att hjälpa oss att ta stora steg framåt i Laeken, nämligen att utveckla en gemensam politik i asyl- och invandringsfrågor samt rättsliga frågor, att förklara den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken operativ, att flytta utvidgningen närmare och - viktigast för mig - att anta en framåtsyftande förklaring om Europas framtid.

Prodi
Fru talman, herr premiärminister, ärade ledamöter! Låt mig för det första säga att kommissionen till sin stora glädje äntligen har fått höra goda nyheter, nämligen att den irländska republikanska armén har börjat lämna in sina vapen som ett första steg i tillämpningen av långfredagsavtalet. Kommissionen kommer uppmärksamt att följa konsolideringen av försoningsprocessen i Nordirland, bl.a. genom vårt program Peace.
(Applåder) Efter de hänsynslösa attentaten den 11 september mot Förenta staterna - våra historiska allierade - har Europeiska unionen offentligt lovat att samarbeta utan förbehåll i de pågående insatserna för att ställa dem som utförde, organiserade och ledde dessa attacker inför rätta och för att ställa dem till svars som har erbjudit terroristerna skydd, stöd och en fristad. På så vis har vi garanterat vår totala solidaritet med USA:s regering och folk.
Jag har sedan dess med stor tillfredsställelse kunnat konstatera hur våra solidaritetsyttringar har omsatts i snabb och konkret handling på europeisk nivå.
Chris Patten, den belgiske utrikesministern Louis Michel och Javier Solana har rest, först till Washington och därefter till Pakistan, Iran, Saudiarabien, Egypten och Syrien för att delta i uppbyggnaden av en global koalition mot terrorismen.
De europeiska myndigheterna tillkännagav snabbt att man tänker förstärka samarbetet mellan polis och informationstjänst inom unionen och med tredjeland, framför allt med USA.
På grundval av den speciallagstiftning som överenskommits på gemenskapsnivå har vi fryst tillgångar som uppgår till över 100 miljoner euro för personer som misstänks för terrorism.
Vi har utarbetat gemensamma normer som kan tillämpas i hela unionen för att göra flygtransporterna säkrare. Kommissionen har dessutom lagt fram förslag om en gemensam definition av begreppet terrorism, ett system av påföljder som kan utmätas i hela Europeiska unionen för brott i samband med terrorism, och en europeisk arresteringsorder. Dessa förslag fick ett starkt stöd av Europeiska rådet under dess extra sammanträde den 21 september.
Vid det tillfället uppmanade rådet länderna inom Europeiska unionen att bidra, var och en utifrån sina egna förutsättningar, i den nya globala kampanjen mot terrorismen. Så har också skett: vissa länder har mobiliserat eller erbjudit sina väpnade styrkor medan andra har lämnat information eller ställt sina flygbaser till förfogande.
Men trots betydelsen av och framgångarna för denna gemensamma insats så är det ett faktum att informationstjänsternas uppmärksamhet framför allt har koncentrerats till initiativ som tagits av de enskilda länderna. Detta har på sätt och vis fördunklat eller förorenat den pågående debatten om den konkreta roll som Europa som helhet borde spela på det internationella planet. Och det är just denna aspekt som jag skulle vilja uppehålla mig vid i dag.
Ända sedan min kommission tillträdde har ett av målen för Europeiska kommissionen varit att förstärka den europeiska närvaron på global nivå. Den nya situationen har gjort detta mål ännu viktigare.
För att kunna framstå som huvudrollsinnehavare på världsscenen måste Europeiska unionen i själva verket tala med en enda röst - en tydlig och kraftfull röst - och den borde låta sina ord följas av gemensam handling.
Unionen har tagit vissa steg i den riktningen, det kan ingen förneka. Jämför till exempel de olika ståndpunkter som medlemsstaterna intog i samband med Gulfkriget för tio år sedan med vår ståndpunkt inför situationen i f.d. Jugoslaviska republiken Makedonien och med sammanhållningen när det gäller dagens svar på terrorismen. Jag vill här ta tillfället i akt att understryka det utmärkta arbete som utförts i det avseendet av det belgiska ordförandeskapet, som alltid varit berett att på ett modigt och intelligent vis stödja Europeiska unionens gemensamma mål.
Men ändå står vi långt ifrån att få en verkligt effektiv gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, något som vi har starkt behov av. Det gläder mig därför att vi i Europeiska unionens förklaring av den 14 september offentligt lovade att utveckla vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik och att se till att Europeiska unionen verkligen gör sin röst hörd och äntligen kan tala med en gemensam röst.
En gemensam politik innebär naturligtvis inte en enda politik som på exakt samma sätt införs av varje enskild medlemsstat, eftersom varje stat har sin egen specifika roll att spela. En gemensam politik är en politik som förstärker de enskilda staternas styrka genom att samla dem runt delade mål och gemensamma instrument.
Har Europa i det här sammanhanget varit "frånvarande", som vissa hävdar? Mitt svar är "nej", även om vissa preciseringar är nödvändiga. På de områden där integrationen är möjlig och konkret har Europa reagerat med specifika initiativ och adekvata svar. Detta är sannerligen inte förvånande med tanke på att gemenskapsmodellen sedan femtio år garanterar en effektiv, snabb och synlig reaktion från unionen på alla de områden där detta är möjligt.
Det är på de minst integrerade områdena, där gemenskapsmetoden är praktiskt taget frånvarande eller saknas helt, som det verkliga problemet uppkommer när det gäller hur effektivt Europeiska unionens agerande är. Detta faktum borde utgöra en stimulans för oss så att vi med än större beslutsamhet förbereder oss inför de kommande viktiga punkterna på unionens politiska dagordning.
En gemensam politik garanterar att samordningen av de olika nationella politiska programmen får en gemensam ram, byggd på gemenskapsmodellen, för att främja unionens gemensamma intressen. Och när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken har vi ännu inte nått fram till den punkten, för den samsyn som krävs har ännu inte uppnåtts. Vi befinner oss, som man säger, i en övergångsfas. Men det är detta mål vi måste hålla fast vid och redan nu bygga upp en politik som inspireras av de erfarenheter vi har gjort tillsammans genom att på bästa sätt utnyttja de instrument som står till vårt förfogande.
För det första gäller detta vårt gemensamma handlande. Det är därför enskilda åtgärder från ett fåtal länder enligt min mening inte motsvarar vare sig våra gemensamma intressen eller de enskilda ländernas intressen, vare sig de är små eller stora. Jag kunde notera i Gent att ingen medlemsstat hade för avsikt att gå i den riktningen, men det är kommissionens skyldighet att vara vaksam för att skydda våra gemensamma intressen.
För det andra gäller det institutionella mekanismer för beslutsfattandet. Detta är den typ av gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som vi måste utveckla, och som vi måste utveckla snabbt med tanke på hur mycket positivt som redan har uppnåtts, om vi verkligen vill få något att säga till om i den värld som håller på att växa fram ur tragedin den 11 september.
Jag konstaterar med tillfredsställelse att Europaparlamentets utskott för konstitutionella frågor har genomfört en lång och mycket grundlig diskussion om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens följder för institutionernas, och framför allt rådets, sätt att arbeta.
Jag gläder mig åt de förslag som lagts fram i Roos betänkande och jag gratulerar Roos till de resultat han uppnått när det gäller frågor som är så komplicerade och även så känsliga. Jag hoppas att denna församling i dag kan godkänna förslagen i sin helhet och att rådet ser till att de blir operativa så snart som möjligt. Kommissionen är beredd att samarbeta fullt ut i en sådan positiv riktning.
Uttalandena den 14 september medför betydande konsekvenser för unionens utrikespolitiska prioriteringar. På kort och medellång sikt måste vi ägna ännu mer uppmärksamhet åt vår dialog med den arabiska världen och med den islamiska världen, åt fredsprocessen i Mellanöstern, som är centrum i det drama som vi upplever, och åt att verkligen ta till vara - och detta är vår uppgift - alla de möjligheter som erbjudits oss genom Barcelonaprocessen.
Det är nu dags att inleda en ny fas i Medelhavspolitiken. De resultat som hittills har uppnåtts - även om detta inte alltid, eller snarare ofta, inte har varit vårt fel - har emellertid inte varit tillfredsställande. Nu måste vi utnyttja alla de möjligheter som står till vårt förfogande för att höja kvaliteten. Europa-Medelhavsområdet måsta skapa konkreta förutsättningar för ekonomisk integration och inrätta institutionella mekanismer för ett gemensamt beslutsfattande.
Alla väntar dessutom på att vi skall ta nya initiativ i Mellanöstern. Vi måste arbeta konkret och gemensamt för att bemöta den svåra utmaning som vi i dag ställs inför.
Om vi så vidgar horisonten så måste vi också granska vår politik när det gäller utbyte och samarbete med Pakistan, Indien och Iran, samt med Saudiarabien och Gulfstaterna. När det gäller Pakistan har vi redan tagit konkreta steg under de senaste dagarna.
Vi måste dessutom vara beredda att reagera på de nya signalerna från länder som Libyen om en vilja att vidta konkreta åtgärder när det gäller gemensamma mål - till exempel kampen mot aids och andra sjukdomar. Detta är något helt nytt. Även i det här fallet befinner sig Europa i den bästa positionen för att reagera på dessa politiska signaler och för att hjälpa dessa länder att stanna kvar i vår koalition.
Samtidigt måste vi agera kraftfullt för att konstruera en sammanhängande och aktiv politik tillsammans med alla våra grannar: ett partnerskap som har mål, institutioner och resurser, framför allt när det gäller våra förbindelser med Ryssland och Ukraina, ett partnerskap som garanterar en hållbar stabilitet på vår kontinent. Denna föränderliga epok är även rätt tillfälle för att förstärka en sådan politik.
På global nivå, slutligen, måste vi bygga upp förtroendet, och ett av de bästa sätten att göra detta inom den omedelbara framtiden är att starta en ny förhandlingsrunda om världshandeln.
Samtidigt måste vi agera kraftfullare för att erbjuda de mest eftersatta regionerna i världen en faktiskt möjlighet att nå en hållbar utveckling. Jag har redan sagt det och jag säger det igen: vi måste styra globaliseringen, se till att den blir till nytta för alla, fattiga såväl som rika.
Vi européer borde vara stolta över den politik som genomförts i samband med förberedelserna inför unionens utvidgning, den enda demokratiska globaliseringspolitik som hittills har prövats i praktiken i världen: jag upprepar, den enda demokratiska globaliseringen.
Vi måste därför med energi, mod och fantasi ta itu med de globala problem som föder agg och missnöje: fattigdomen, den växande inkomstklyftan, den numera outhärdliga ekonomiska och sociala obalansen.
Detta är frön till frustration och spänningar gentemot västerlandet. Koalitionen mot terrorismen måste hålla jämna steg med en koalition för utveckling, där unionens goda exempel kan bli en ledande kraft.
Mina damer och herrar! Vid det extra rådet den 21 september uppmanades kommissionen att analysera terrorattackernas ekonomiska återverkningar. Detta gjorde vi omedelbart och som premiärminister Verhofstadt påpekade lade kommissionen fram en rapport vid Europeiska rådet i Gent.
Den europeiska ekonomin hade helt klart bromsats upp redan före den 11 september. Den omedelbara konsekvensen av terrorattackerna blev en ytterligare förlust av konsumenternas förtroende och en spridd känsla av osäkerhet.
Det finns emellertid verkliga positiva faktorer som vi måste hålla i åtanke, faktorer som gör det möjligt för oss att bemöta den chock som drabbat oss med betydligt större tillförsikt än vad som varit fallet under liknande omständigheter tidigare.
För det första tack vare de grundläggande förutsättningarna för vår ekonomi. Den europeiska ekonomin - och detta till skillnad från den amerikanska - är fri från kommersiella obalanser, och européerna har fortfarande en starkt positiv tendens att spara. Till skillnad från vad som skedde vid tidigare kriser har unionen dessutom till stor del varit skyddad från tänkbara devalveringsvågor och motdevalveringar av sina valutor tack vare förekomsten av en robust, pålitlig gemensam valuta, euron. Föreställ er sceneriet i dag utan euron! Händelserna under de senaste veckorna borde göra att vi känner oss ännu stoltare över den kvalitetshöjning som vi har kunnat genomföra tack vare euron.
För det andra har vi ett program. Vi håller på med att genomföra strukturella reformer på grundval av den strategi som noggrant utarbetades i Lissabon. De reformerna är verkligen inte genomförda, men den nuvarande krisen borde förstärka vår politiska vilja när det gäller att föra dem till ett lyckligt slut. Jag riktar mig därför till denna församling och till rådet med en uppmaning om att sluta förhala och i stället öka takten när det gäller att godkänna alla de beslut som fattats i Lissabon och efter Lissabon för att göra den europeiska ekonomin än effektivare.
Endast om vi kan nå de mål vi redan har satt upp kan vi minimera arbetslöshetens omfattning och varaktighet och maximera utvecklingspotentialen på medellång och lång sikt.
För det tredje: instrumenten finns. Vi har kunnat genomdriva en betydande skattedisciplin, något som fortfarande ger oss ett visst manöverutrymme under denna avmattningsfas. Men ändå finns problemet med samordningen av den ekonomiska politiken kvar i detta skede med alla de allvarliga effekter det får, och problemet finns kvar på grund av de fortsatta svårigheterna när det gäller att även på detta område tillämpa gemenskapsmetoden.
Utifrån dessa förutsättningar har jag skickat två meddelanden till Europeiska rådet. Det första handlar om att vår ekonomi visar prov på verklig styrka på grundval av den information som står till buds. Detta är ett meddelande som, om än inte optimistiskt, förmedlar en viss känsla av trygghet. Det andra handlar om att vi måste fortsätta hålla den ekonomiska utvecklingen under uppsikt, inte bara inom unionen och eurozonen utan också på global nivå. Om situationen förändras måste vi vara beredda att ingripa med de instrument som står till vårt förfogande.
Låt mig ännu en gång understryka vikten av att vi samordnar våra initiativ. Med tanke på den nuvarande integrationen måste alla åtgärder samordnas på eurozonsnivå och på unionsnivå. I den osäkra situation som råder för närvarande måste vi kunna visa att vi agerar gemensamt och att vi har viljan att utnyttja alla de instrument som står till vårt förfogande.
Fru talman, herr premiärminister, ärade ledamöter! Nu är tillfället inne att visa största möjliga enighet, största möjliga beslutsamhet och största möjliga fasthet. Låt oss agera så att fasorna den 11 september kan leda fram till ett hopp som varar.
Våra medborgares reaktioner på händelserna under senare tid har visat att Europeiska unionen borde vara mer närvarande, inte mindre. För att Europa skall kunna leva upp till sina löften om solidaritet - löftet om solidaritet med Förenta staterna, men även löftet att skydda den globala solidariteten - så måste det finnas en äkta samsyn när det gäller hur Europeiska unionens medlemsstater agerar. Kommissionen kommer att fortsätta att verka i den riktningen med all sin kraft.
(Livliga applåder)

Poettering
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Vår partigrupp stöder rådets förklaring mot terrorism från toppmötet i Gent. Men, herr rådsordförande, vi vill tillägga att ord måste följas av handling. Det vore oacceptabelt om stats- och regeringscheferna nu för andra gången uttalade rekommendationer som inte snabbt tillämpades av justitie- och inrikesministrarna. Vi kräver ett snabbt agerande av justitie- och inrikesministrarna! Och framför allt menar vi att samarbetet inte kan fortgå enbart på mellanstatlig nivå! Även viktiga frågor som rör rättsliga och inrikespolitiska spörsmål måste ha sin grund i gemenskapsrätten. Och det är kommissionen som skall kontrollera att gemenskapsrätten tillämpas. Ordförandeskapet i rådet flyttas var sjätte månad, och detta är inget som skapar kontinuitet. Kontinuitet är något som kommissionen och de europeiska institutionerna skall stå för.
Ärade statsminister i Konungariket Belgien, jag vill vidare be er att just i egenskap av Belgiens statsminister se till att vi äntligen får en tillfredsställande lösning på frågan om de europeiska institutionernas säkerhet, inklusive Europaparlamentets säkerhet i Bryssel, såväl när det gäller förfarandet som innehållet!
(Applåder)
Vi måste göra Europas röst mer hörd. Det var säkerligen korrekt handlat av de enskilda individer från Europeiska unionen som sökte upp den amerikanske presidenten. Däremot anser jag till exempel att situationen blir ohållbar när den amerikanske utrikesministern träder fram inför TV-kamerorna och EU sitter bredvid företrätt av tre olika personer från Europa - låt detta bli en läxa för oss; en kris innebär nämligen alltid även en möjlighet. Vi behöver ett europeiskt ansikte som företräder oss ute på världsarenan!
(Applåder)
Nu har vi en koalition mot terrorismen. Detta är något som vår partigrupp stöder till 100 procent. Dock behöver vi även en koalition för återuppbyggnaden av Afghanistan. Herr talman, det gläder mig att ni har tagit ställning i frågan. Afghanistan har lidit i 20 år! För att Afghanistan skall garanteras en god framtid krävs det en gemensam ansträngning på det internationella planet.
Ni och kommissionens ordförande har helt korrekt talat om Mellanöstern. Vår partigrupp fördömer allt medvetet dödande av människor - vare sig detta sker i Palestina eller i Israel. Vi uppmanar de inblandade att äntligen ge en signal om fred. Vi kräver ett samarbete som möjliggör en palestinsk stat samtidigt som Israel kan existera inom erkända och trygga gränser. Vi kräver att alla inblandade skall ta steget bort från öga för öga och tand för tand-politiken för att närma sig en politik som har sin grund i samarbete, fred och samförstånd.
(Applåder)
Vi ser en viktig utmaning i Medelhavsdialogen. Därför har vi också föreslagit att Europa-Medelhavsforumet skall äga rum i Bryssel den 8 november. Jag vill tacka talmannen för att hon så snabbt kunde genomföra vårt gemensamma beslut på gruppordförandekonferensen. Vi hoppas att detta skall bli en signal för samarbetet med den arabiska och islamiska världen.
Herr rådsordförande, när det sedan gäller Laeken: På det stora hela är vi överens med er. Men vi ber er se till att konventet inte enbart får till uppgift att ta fram olika alternativ. Konventets uppgift blir snarare att bereda väg för ett majoritetsförslag. Detta förslag kan givetvis även omfatta ett minoritetsvotum. Däremot får det inte bli till ett icke-bindande förhandlande. Detta är inte vad vi förväntar oss av konventet, utan vi ser fram emot ett förslag som sedan överlämnas för diskussion till stats- och regeringscheferna. Vidare hoppas vi slippa ett konvent med ett alltför stort presidium. Det är helt avgörande att fem personer företräds, nämligen ordföranden samt företrädare för de fyra inblandade institutionerna. Vi måste få till stånd ett ledande organ som kan garantera konventet en god framtid. Vi efterlyser en tidsplan för konventets arbete som gör det möjligt för oss att under det italienska ordförandeskapet 2003 få fram ett fördrag som förhoppningsvis också skall leda till det grundfördrag som ni talar om.
Låt mig också nämna en praktisk fråga: I Gent tog ni upp frågan om banköverföringar mellan EU-staterna, en fråga som man inte anser vara så viktig. Parlamentet har dock förberett ett förslag genom kollegan Peijs betänkande. Vi har visat att det är oacceptabelt att överföringar medför dessa höga kostnader. Jag tycker att det är rätt och riktigt att nu även stats- och regeringscheferna har tagit itu med detta.
Låt mig göra ett sista påpekande: Det har förekommit en viss irritation mellan ordförandelandet och kommissionen, vilket är mycket beklagligt eftersom det ju handlar om det belgiska ordförandeskapet. Frågan gällde ett gemensamt framträdande och vem som skulle säga vad, och var detta skulle sägas. Det uppstod en viss irritation på grund av ett möte mellan tre medlemsstater. Jag skall varken förstora eller ignorera detta. Men jag vill be alla europeiska institutioner att betänka följande: Europa är så komplicerat att vi inte har råd att göra det till ett fåfängans Europa eller ett dominansens Europa, utan till ett Europa där alla institutioner går varandra till mötes. Det är viktigt att man visar förståelse för varandra och agerar gemensamt, eftersom det är vår gemensamma europeiska framtid det handlar om.
Det är min förhoppning att den kris som världen nu upplever skall föra de europeiska institutionerna samman och låta dem gemensamt agera för Europas bästa.
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade kolleger! Efter Europeiska rådet i Gent hyser min grupp förhoppningar, men vi hyser även oro. Vi är hoppfulla eftersom vapnen i Nordirland begravs i cement, och vi är oroliga för att vi har en lång kamp mot den globala terrorismen framför oss, en kamp som vi måste utkämpa enträget, ihärdigt och modigt.
Det är en kamp som inte begränsas till de bilder som visas i televisionen, vare sig de kommer från Al Yazira eller CNN. Vi måste ta itu med de svarsåtgärder som Förenta nationerna har auktoriserat, men vi måste även göra en stor ansträngning på det humanitära området och när det gäller återuppbyggnad och stabilisering, såväl i Afghanistan som i en stor del av övriga världen. Europeiska unionen kan spela en viktig roll i det här sammanhanget.
När det gäller det som rådsordföranden betonade om rådet i Gent, erinrar jag om att man vid Europeiska rådet i Helsingfors beslutade att upprätta en insatsstyrka, som alltjämt inte är operativ. Det sammanträde mellan vissa medlemsstater som hölls innan toppmötet i Gent var olämpligt.
Jag anser även - och detta är en uppmaning såväl till den tjänstgörande rådsordföranden som till kommissionen - att vi måste visa enighet i alla situationer och när ett europeiskt råd väl har avslutats och besluten skall tillkännages är det absolut utslagsgivande att kommissionens ordförande står sida vid sida med den tjänstgörande rådsordföranden.
När det gäller förbindelserna mellan Europeiska rådet och de konkreta råden betonar jag att Europaparlamentet anstränger sig för att påskynda behandlingen av de föreslagna åtgärderna, men detta motsvaras inte av behandlingen i rådet (rättsliga och inrikes frågor). Herr tjänstgörande rådsordförande, jag rekommenderar er att noga läsa igenom min kollega Poos betänkande innan Europeiska rådet i Laeken, eftersom han är den som har mest historisk erfarenhet i rådet. Detta skulle kunna vara er till hjälp för att lägga fram intressanta förslag.
När det gäller våra förbindelser med de islamiska länderna och med arabvärlden, anser vi att det forum som vi kommer att starta igen i början på november kan vara en positiv faktor. Min politiska familj försöker även den att återknyta förbindelserna och den nya runda som Mellanöstern har aviserat är mycket viktig. Unionen måste visa en aktiv attityd för att lösa denna nyckelkonflikt.
Låt mig komma med en kort notering om ekonomin: inflationen går nedåt, det finns marginaler, men Europeiska unionens politik måste vara aktiv och anticyklisk, och vi har fortfarande en centralbank som fattar beslut och ett råd som rekommenderar. Vi behöver en ekonomisk styrning i unionen. Nu när ni har sagt att ni kommer att besöka universitetet i Gent för att diskutera globaliseringen, ber jag er att ni även tar med er Europaparlamentets betänkande om reformen av det internationella finansiella systemet dit. När det gäller Tobin-avgiften, har era politiska vänner röstat mot Ekofins förslag och min grupps ändringsförslag till detta.
Vad anbelangar Europas framtid vill jag betona att konventet inte är ett ställningskrig, det måste vara en samlad ansträngning. Vi går framåt, och ni retirerar inledningsvis lite i taget, och detta är inte bra. Jag ser det som positivt att ni har sammankallat ordföranden för utskottet för konstitutionella frågor och de föredragande. Å min grupps vägnar kan jag säga er att vi ser två orosmoln: för det första vill vi att det råder jämvikt i mellan antalet företrädare för Europaparlamentarikerna och medlemsstaterna, såväl i konventet som i ordförandeskapet, och för det andra vill vi att konventet skall vara till någon nytta, att det inte blir en diskussionsklubb, utan att man kommer med sammanhängande förslag.
Slutligen måste förslagen löpa samman i ett beslut från den mellanstatliga konferensen innan valen år 2004, så vi kan leva upp till våra åtaganden när det gäller utvidgningen. Angående utvidgningen måste jag säga, herr tjänstgörande rådsordförande - och där har det även funnits vissa tolkningsproblem - att slutprovet kommer i slutet på år 2002.
Det gläder mig att ni var i Polen i går. Jag var där i lördags och jag vill betona att det förvånar mig att de konservativa i unionen säger att Polen har blivit ett problem eftersom ett vänsterparti har vunnit. Polen var ett mycket större problem förut, eftersom landet inte hade en solvent regering och även om det alltid måste finnas en viss politisk konkurrens, anser jag att vi bör stödja Polen, som för närvarande har en stark regering med en tydlig vilja att ansluta sig till unionens framtid.

Cox
Fru talman! Liksom andra kolleger har gjort i dag skulle jag vilja börja med att nämna den händelse som utgör en milstolpe i Nordirland. Det kontrollerade överlämnandet av IRA-vapen har varit en nödvändig handling som har krävts under en avsevärd tidsperiod. Det skulle ha inträffat för länge sedan, men nu när det har inträffat är det mycket välkommet. Det har särskilt sedan den 11 september varit allt mer oundvikligt att en sådan handling skulle äga rum. Jag hoppas att det utgör en ny gryning, en pånyttfödelse, en renässans för fredsprocessen i Nordirland, och att alla de politiska aktörerna nu kommer att ta till vara på detta tillfälle för att förankra freden och låta den slå rot i detta avtals institutioner. Jag sällar mig till de som i dag har begärt att alla institutionerna, på tydligaste sätt, skall välkomna det som har ägt rum på Europeiska unionens vägnar.
Jag skulle vilja säga till premiärminister Verhofstadt, med tanke på rådets möte i Gent, att min grupp ger sitt fulla stöd till de mycket klara och otvetydiga garantier ni har gett om vår totala solidaritet med USA. Det är en viktig solidaritetshandling, och en viktig utgångspunkt. Jag upprepar på min grupps vägnar att vi stöder detta fullständigt. Att jag inte utvecklar detta vidare beror på att det finns en eller två frågor som jag skulle vilja ta upp med er, herr talman.
Vi har särskilt fört en rätt så lång diskussion om den möjliga humanitära krisen. För områden som ligger inom talibanernas kontroll kan vi förstås inte klandra världssamfundet för talibanernas ovilja att engagera sig inom FN, icke-statliga organisationer och så vidare. Men jag skulle vilja vet vilka specifika initiativ vi nu tar, i egenskap av europeisk union, med vårt åtagande när det gäller resurser inom detta område, för att uppmana Pakistan att tillgängliggöra större utrymme för flyktingar. Jag förstår att svårigheterna är enorma. Jag förstår att de redan har två miljoner eller fler afghaner inom sitt territorium, men kan vi inte, med vår finansiella och organisatoriska kapacitet, försäkra dessa myndigheter om att de, om gränserna öppnas för att hantera denna kris, inte kommer att lämnas ensamma eller behöva stå för alla kostnader själva?
Jag skulle vilja ta upp frågan om ministerrådets roll när det gäller uppföljningen av handlingsplanen för att bekämpa terrorismen. Jag noterar särskilt det strategiska ledarskap som ni erbjöd via rådet vid det extra sammanträdet den 21 september. Där lade ni fram en tydlig vädjan till institutionerna att ta tillfället tillvara och agera. Jag gratulerar här kommissionen till att den tog Europeiska rådet på orden och för att den med osedvanlig snabbhet lägger fram en omfattande åtgärd för att frysa terroristorganisationernas tillgångar.
Jag kan tala om för er här i parlamentet att inom 24 timmar från det att vi tagit del av detta, och med förbehållet att vi skulle se över det under parlamentets livstid, tog också vi tillfället i akt. Det hade aldrig tidigare inträffat inom den europeiska lagstiftningen. Det var då med visst beklagande som man konstaterade att om det fanns en försening var det bland era "linjechefer" från Europeiska rådet till ministerrådet.
Jag har ett antal frågor: Vad gör rådet när det gäller att frysa tillgångar? Men jag har en viktig fråga angående detta. Kan ni förklara för mig, herr premiärminister, vad detta säger om styrelsekvaliteten inom Europeiska unionen? Rådet finns trots allt för att ge en strategisk ledning. Ni gjorde det, och kommissionen och parlamentet följde efter. Frågan är: Varför följde inte ministerrådet efter med samma iver?
Jag skulle vilja ställa en annan fråga om konventet. Premiärministern har förklarat för oss att kandidatländerna kommer att delta. Jag välkomnar verkligen det. Jag vill be premiärministern att, mot bakgrund av avtalet i Helsingfors, förtydliga att alla kandidatländer kommer att behandlas likvärdigt. Gäller denna inbjudan även Turkiet? Det är viktigt att Turkiet inkluderas, på grundval av de principer som klargjordes i Helsingfors. Jag vet att Turkiet inte är en förhandlande stat, men i Helsingfors fastställde man en tydlig princip för lika behandling av kandidatländer.
Vad kommer vi sammanfattningsvis att göra när det gäller Pakistan och det humanitära biståndet? Vad säger oss exemplet med att frysa tillgångar om ledarskapets ganska så illa fungerande kvalitet? Kommer Turkiet att delta i denna process?
Det gläder mig slutligen att se att kommissionens ordförande och den tjänstgörande ordföranden, åtminstone i dag, delar en plattform i Europaparlamentet.

Lannoye
Fru talman, herr rådsordförande, herr ordförande i kommissionen! Vi vet alla att Europeiska rådets möten avslutas med såväl skäl att glädjas som skäl att vara besviken.
På avdelningen glädjeämnen finns det alltid ett antal generösa uttalanden, och på avdelningen besvikelser framträder i allmänhet de konkreta besluten.
Jag skall begränsa mig till kapitlet om följderna av attentaten den 11 september och kampen mot terrorism och säga vad jag anser om detta, å min grupps vägnar. Vi kan glädjas åt det uttalande där man säger att det humanitära biståndet till Afghanistan och närliggande länder är en absolut prioritering. Men den konkreta uppföljningen gör tyvärr att vi omöjligen kan fortsätta att vara nöjda.
Om man vill vara konkret och garantera en seriös och nödvändig livsmedelshjälp till hotade civilbefolkningar måste man uppfylla önskan om att avbryta bombningarna, som har uttryckts av en rad personer och icke-statliga organisationer. Det finns tillräckligt med indikationer på och varningar om att en humanitär katastrof är nära förestående nu inför den afghanska vintern, som i allmänhet är mycket sträng.
I dag vet vi att civilbefolkningen betalar ett högt pris för kriget. Genom att visa ett orubbligt stöd för de militära operationerna försummar rådet den situationen.
Förutom att stats- och regeringschefernas inledande toppmöte i Gent utgör - och det är min personliga uppfattning - ett missgrepp jämfört med ett verkligt toppmöte, uppenbarar det stats- och regeringschefernas prioritering av ett militärt samarbete med Förenta staterna i förhållande till en samordnad politisk strategi på unionsnivå, vilket leder till att humanitära, diplomatiska och alla andra former av initiativ blir underordnade.
När det gäller kampen mot terrorism och skydd av befolkningarna mot terrordåd säger det sig självt att rådets åtagande är positivt. Det är dock uppenbart att det krävs en otvetydig definition på terrorism för initiativ till lagstiftning, så att man skall kunna undvika att göra sammanblandningar och kriminalisera beteenden eller verksamheter som är diskutabla men ändå legitima och av politisk karaktär.
Vår grupp känner viss oro med anledning av det uttalande där unionen förklarar sig beredd att ta ömsesidiga initiativ med Förenta staterna, framför allt för att underlätta ömsesidig rättshjälp och utlämning. När det gäller utlämning vet vi att Förenta staterna fortfarande har dödsstraff, vilket skapar enorma problem för Europeiska unionen. När det gäller ömsesidig rättshjälp är vi måna om att de allmänna friheterna skyddas och att skyddet av personuppgifter inte luckras upp i samband med denna operation tillsammans med Förenta staterna.
Ett viktigt kapitel handlar om att skydda befolkningarna, och där kan man glädja sig åt samförståndet kring gemensamma insatser i fråga om icke-spridning och exportkontroll av vapen samt kemiska, bakteriologiska och radioaktiva ämnen som kan användas för terrorsyften. Det är således mycket positivt att de gemensamma ansträngningarna förstärks, men man kan fråga sig varför den viktiga problematiken med industriverksamheter inte alls tas upp, framför allt när det gäller kärnkrafts- och upparbetningsanläggningar, där enorma lager med radioaktiva och fissila material finns lagrade. Dessa material kan - i händelse av en frivillig eller ofrivillig flygplanskrasch - leda till en katastrof för miljön och samhället. Det finns inte ett ord om detta i rådets uttalande, och det anser jag är en allvarlig brist.
Fru talman, herr rådsordförande, herr ordförande i kommissionen! Sammanfattningsvis tror jag mig kunna säga att resultatet av detta toppmöte är särskilt nedslående för oss. Min önskan är att inte behöva upprepa samma besvikelse vid toppmötet i Laeken, varför jag med glädje noterar rådsordförandens vilja att ge Europeiska unionen en ny roll och att öppna en verklig dialog om en fråga som har blivit något komprometterad den senaste tiden, nämligen antiglobaliseringen. Det gläder mig att han ändrade sin vokabulär i sammanhanget och förkastade termen "antiglobalist", som faktiskt är olämplig.

Wurtz
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Mellan Europeiska rådets extra möte den 21 september och toppmötet i Gent den 19 oktober har fyra veckor förflutit som har varit fullspäckade med händelser av strategisk betydelse. Vilka analyser gör de 15 medlemsstaterna?
Förra månaden gav de sitt stöd till ett riktat motdrag som under tiden har förvandlats till ett verkligt krig, med alla dess följder i form av förstörelse, civila offer och förtvivlade människor som kastas ut på landsflyktens vägar. Upprepade bombmissar har raserat en flyktingförläggning, ett sjukhus, ett bostadskvarter och till och med Norra alliansens befästningar.
För varje dag som går döljer man ännu lite mer det slutgiltiga målet för operationerna, som intensifieras mot bakgrund av en oklar strategi som kan ge svindel. Protesterna tilltar, kritikerna blir allt fler och missmodet breder ut sig, även bland övertygade anhängare och de allierade som inte kan kringgås i en viktig kamp mot terrorismen.
Vart är vi på väg?
Tror vi uppriktigt att vi genom att gå den här vägen kommer att nå framgång i den oundvikliga kampen för att neutralisera dessa brottsliga nätverk och beröva dem den jordmån där de växer och utvecklas? Hur bedömer Europeiska rådet denna minst sagt oroväckande utveckling, framför allt efter meddelandet att amerikanska trupper inom kort kommer att landa på afghansk mark, strax före ramadan och nu när vintern närmar sig?
Nåväl, Europeiska rådet - jag citerar - "bekräftar sitt starkaste stöd till de militära insatserna och konstaterar att dessa riktade insatser ligger i linje med slutsatserna från Europeiska rådets extra möte den 21 september i år."
Det skulle således inte finnas något att anmärka på... Den här attityden gör mig besviken och oroar mig, eftersom den i princip sätter Europa ur spel under en period då det finns stora förväntningar på Europa, ett politiskt och inte ett militärt Europa, ett Europa som visserligen är solidariskt med Förenta staterna när det gäller att spåra terroristernas nätverk, men utan att för den skull behöva ge ett ovillkorligt stöd till Washingtons ensidiga beslut.
Under den period som föregick tragedin den 11 september hade Europeiska unionen trots allt börjat skapa sig en existens på den internationella arenan. I Mellanöstern, i Makedonien och vid konferensen i Durban om rasism har Europeiska unionen haft förmågan att sätta sin prägel på händelsernas gång. På samma sätt förhöll det sig efter attentaten, när Europa stödde den mest realistiska och ansvarstagande strömningen inom Bushadministrationen, och därmed bidrog till att man övergav det skrämmande begreppet korståg till förmån för uppbyggnaden av en världsomspännande koalition, som har en dimension av aldrig tidigare skådat slag.
Sedan de militära insatserna inleddes verkar Europeiska unionen tyvärr ha drabbats av krampanfall. Med det nya världsläget har unionens ingripande dock aktualiserats mer än någonsin, när det gäller de ytterst viktiga frågor som står i centrum för den allvarliga kris som drabbat världen, framför allt i fråga om vad som står på spel i Mellanöstern.
Verhofstadt tog upp detta med ett par ord, Prodi återkom till det och i Europeiska rådets kommuniké påpekas med rätta att respekten för FN:s resolutioner är en förutsättning för en varaktig lösning på denna konflikt: de amerikanska ledarna tycks själva nu vara överens om att Sharons politik vidmakthåller våldets onda cirkel och utgör ett grundläggande hinder för fred. Det är således dags att tala klarspråk innan man förlorar kontrollen över maskineriet och på så sätt erbjuder en ny chans till dem som fiskar i grumliga vatten.
Ingen har bättre förutsättningar än Europa när det gäller att återge hopp till fredens krafter i den här regionen. I mina ögon bör detta vara vår främsta ambition i dag.

Collins
Fru talman, herr tjänstgörande ordförande, ordförande Prodi! Först och främst skulle jag vilja uttrycka mitt mycket innerliga tack för de inlägg som denna morgon har gjorts av kollegerna och av er, fru talman, och av ordförande Prodi, angående de goda nyheterna från Irland när det gäller överlämnandet av vapnen. Jag vill verkligen återigen notera den viktiga roll som parlamentet och kommissionen spelade när det gällde att hjälpa till med fredsprocessen vid en tidpunkt då denna hjälp verkligen behövdes. Det har skett ett dramatiskt genombrott under de senaste 24 timmarna, men ingen här inne borde ta det för givet att denna väg till fred - en rättvis och varaktig fred - kommer att bli lätt. Den stora majoriteten av befolkningen på Irland strävar naturligtvis efter denna rättvisa och varaktiga fred, men en liten minoritet kommer tyvärr att göra sitt bästa för att försöka få processen att spåra ur. Vi måste alla vara vaksamma i denna fråga.
Jag välkomnar verkligen det faktum att Europeiska unionens ledare otvetydigt bekräftade sitt stöd för den handling som har vidtagits i kampen mot terrorismen i alla dess aspekter, och att de återigen bekräftade sin solidaritet med den amerikanska regeringen. De har enats om att kampen mot terrorismen måste fortsätta inom FN:s ramar. Jag anser att FN har en mycket viktig och ledande roll att spela i detta hänseende. Nuvarande och framtida insatser i kampen mot den internationella terrorismen borde och måste komma från FN:s medlemskap.
Vi är alla noga med att civilbefolkningarna måste skyddas från de angrepp som sker i Afghanistan för närvarande, och i en krigssituation finns det inget vidrigare än att höra kommentatorer hänvisa till civila dödsoffer som "sidoskador". Det är människoliv som vi har att göra med här, och människoliv måste alltid skyddas. Humanitärt bistånd till det afghanska folket måste vara en prioritet och ett sådant bistånd måste täcka behoven hos den afghanska befolkningen och hos de afghanska flyktingarna. EU:s regeringar är fast beslutna att se till att sådant bistånd når fram till de människor som behöver det. Vi vill garantera att detta sker. Vintern kommer snart att inträda i Afghanistan, och deras vintrar är ovanligt kalla och svåra. Jag anser att världssamfundet, och däribland Europeiska unionen och FN, måste göra en uppskattning av det afghanska folkets humanitära behov under de kommande månaderna, och se till att allt nödvändigt humanitärt bistånd genomförs.
Vi måste också komma ihåg att kriget mot terrorismen utkämpas på många olika fronter. Inom unionen måste det ske ett formellt antagande av EG-direktivet om penningtvätt. Vi måste kunna beslagta terrorismens finansiella intäkter så att vi kan bidra till att dra in den penningtillförsel som är det finansiella syret för terrorismens ondskefulla förehavanden. Vi kan beslagta de finansiella intäkterna för knarkmagnater i Europa, och vi måste kunna utvidga dessa befogenheter att beslagta till andra intäkter från ekonomiska brott.
Unionens medlemsstater måste snabbt ratificera FN:s konvention mot finansiering av terrorism. EU:s regeringar gav i Gent sitt stöd till inrättandet av ett gemensamt europeiskt häktningsbeslut, och våra europeiska justitieministrar skall sammanträda den 7 december 2001 för att införa de slutliga villkoren för denna användning av ett europeiskt häktningsbeslut. Det är enligt min åsikt mycket viktigt att det finns en tydlig definition av terroristhandlingar, eftersom en medborgare inte kan och inte bör utlämnas från ett land i Europa till ett annat, såvida inte det specificerade brottet är ett brott i hans eller hennes värdmedlemsstat.
Vi lever slutligen i utmanande och ovissa tider och den politiska situationen i Mellanöstern är mycket instabil. Den nuvarande instabiliteten och det aktuella våldet kan och får inte fortgå i all oändlighet. Jag anser att de israeliska trupperna måste dras tillbaka från den palestinska myndighetens territorium. Jag skulle vilja be de israeliska och palestinska myndigheterna att göra allt som står i deras makt för att förhandla fram en lösning på grundval av Mitchellrapportens rekommendationer.

Bonde
Fru talman! Herr statsminister och herr kommissionsordförande! På toppmötet i Gent såg vi den treenighet som dikterar villkoren sticka fram sitt huvud. Förmötet mellan Storbritannien, Frankrike och Tyskland ger antydan om en modell som ligger lite väl långt ifrån federalisternas vision eller illusion om en demokratisk förbundsstat och unionsskeptikernas mer realistiska önskan om ett demokratiernas Europa. Samarbetet mellan de tre stora är mellanstatligt och försiggår bakom stängda dörrar och utan demokratisk kontroll. De tre stora bestämmer sedan vad resten skall tycka. För de små länderna kan de storas mellanstatliga samarbete upplevas som ett överstatligt diktat. Toppmötena hålls också bakom stängda dörrar utan demokratisk kontroll. Modellen från privata holdingbolag tillämpas nu också inom den europeiska integrationen. En minoritet av större aktieägare kan fatta beslut för majoritetens räkning. Ett samarbete kan därmed vara både mellanstatligt och överstatligt på samma gång och kombinera sina brister med en total avsaknad av såväl öppenhet som närhet och demokrati.
Toppmötena måste omvandlas till väl förberedda möten där såväl små som stora länder och samtliga parlament har lika del i förberedelserna. Toppmötena bör öppnas för de folkvalda så att företrädare för de nationella parlamenten kan utöva demokratisk kontroll genom att vara närvarande. Toppmötena bör också öppnas för pressen när statsministrarna diskuterar lagstiftning och andra frågor vilket i medlemsländerna sker öppet. Guy Verhofstadt är ännu en ung statsminister från ett land som traditionellt har vänt sig mot de stora ländernas maktfullkomliga tänkande. Säg ifrån herr statsminister! Bjud in de folkvalda till nästa möte i Laeken. Fatta inte beslut om att inleda ett författningsförfarande utan att detta först har diskuterats med väljarna i våra länder. Låt nästa fördrag utformas via bidrag nedifrån och upp, och inte komma som en tjuv om natten och inskränka vår demokrati. Se också till att de 49 procent av väljarna som röstade nej till Maastricht i Frankrike och den majoritet av väljarna som nu senast röstade nej i Irland och Danmark kan känna sig ordentligt företrädda under det kommande konventet. Lova framför allt att det kommer att bli folkomröstning i alla länder om nästa fördrag. På det sättet blir ni tvungna att upprätta ett fördrag som kan antas, d.v.s. ett fördrag som inbegriper öppenhet, närhet och demokrati.

Cappato
Herr kommissionsordförande! Jag tar till orda som företrädare för de europeiska radikala ledamöterna på Boninolistan. De europeiska regeringarnas stöd till USA:s institutioner är mycket bra - vi hoppas bara att man skall kunna motstå de antiamerikanska, antikapitalistiska och antiimperialistiska instinkter som har sådan livskraft inom olika politiska läger i Europa. Inte lika bra var däremot snabbheten och konkretionen när det gällde att lägga fram en plan för humanitärt bistånd med tanke på den potentiella humanitära katastrofen. På ett mera allmänt plan kan man inte enbart understryka svårigheterna när det gäller Europeiska unionens roll och låta bli att ta upp problemet med dessa institutioners demokratiska underskott. Vi har fått höra om betydelsen av enighet bland de femton, om deras gemensamma ståndpunkt och snabba insatser. Vi tror att de femton medlemsstaternas enighet har ett värde när den har uppnåtts genom en offentlig, och därmed ansvarsfull och demokratisk, debatt. En sådan enighet är betydligt mindre värd om den skall uppnås i möten som inte är offentliga, i slutna rum som inte är tillgängliga för demokratisk kontroll.
Ett exempel är samarbetet när det gäller rättsliga och inrikes frågor. Vi vill alla se ett område för rättsligt samarbete och för samarbete mellan europeiska polismyndigheter, men detta är mycket känsliga frågor som gäller grundläggande rättigheter och friheter, som gäller de femton brottsbalkarna i våra respektive medlemsstater. Det är inte godtagbart om man med ursäkten att det krävs snabb handling sveper undan all demokratisk diskussion, såväl i de nationella parlamenten som i Europaparlamentet, i frågor som gäller rättigheter som garanteras i konstitutionerna. Detta är det verkliga hindret: unionens demokratiska underskott är det verkliga hindret! Detta vill vi framför allt få sagt till Schröder och till Chirac, som har beklagat sig offentligt över att det går så långsamt. Men se upp: detta är grundläggande fri- och rättigheter! Det är själva demokratin som står på spel för Europeiska unionens institutioner.

Van Hecke
Fru talman! Som infödd Gentbo skulle jag först och främst vilja tala om hur glad jag är åt demonstrationernas fredliga förlopp med anledning av Europeiska rådet i Gent. Det som gick snett i Göteborg och Genua gick inte snett i Gent. Det har utan tvivel att göra med den ändrade tidsandan sedan 11 september men även med de goda förberedelserna, med polisens kloka uppträdande och helt säkert även med den öppna dialog som har lett till en annan stämning.
Den ursprungliga avsikten med det här informella toppmötet - det har Verhofstadt redan betonat - var att förbereda Laeken-förklaringen. De femton har bestyrkt huvudlinjerna och tidsplanen för konventet. Vi i Europaparlamentet måste våga erkänna att det här verkligen är ett kraftprov. För sex månader sedan var det absolut otänkbart.
Det är också positivt att EU har ställt sig enigt och beslutsamt i kampen mot terrorismen, på ett entydigt sätt har bekräftat sin solidaritet med USA men samtidigt har betonat sin egen politiska roll. Strängt taget har Gent alltså infriat förväntningarna. Av det sätt på vilket den europeiska enhälligheten åstadkommits framgår ännu en gång den europeiska konstruktionens svagheter exponerats.
Gent har alltså på ett smärtsamt sätt visat att det dubbla spänningsfältet i Nice, det mellan de stora och små länderna, det mellan det mellanstatliga och det gemensamma handlingssättet, fortfarande allvarligt äventyrar Europeiska unionens framtid. Det gäller främst för GUSP. Den franska presidenten har formellt rätt när han säger att Europeiska unionen inte har någon befogenhet för militära angelägenheter. Frågan är dock om man överhuvudtaget vill göra något för att ändra på den saken.
De tre största medlemsstaterna måste inse att de inte kan fortsätta stå med ett ben inne i och ett ben utanför unionen. Den tvetydigheten kan man inte fortsätta dölja bakom vackra slutförklaringar i vilka man försöker hålla skenet uppe när det gäller den europeiska enhälligheten.
Låt oss hoppas, fru talman, att den 11 september och nödvändigheten av att reformera institutionerna före utvidgningen får medlemsstaternas regeringar att se längre än den egna nationella politiken och söka sig tillbaka till Europeiska unionens rötter, nämligen att främja fred och säkerhet i Europa och i världen genom intensivt samarbete mellan femton och inte mellan tre medlemsstater.

Berès
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Jag vill först gratulera det belgiska ordförandeskapet, eftersom jag anser att Europeiska rådets sätt att till fullo utföra sina uppdrag och ta sitt ansvar vid mötet i Gent är ett hälsotecken, och under alla förhållanden ett hoppfullt tecken för våra institutioners funktion. Jag anser att detta möte i Europeiska rådet var värdefullt, och det med hänsyn till dess rätta roll, dvs. rollen att staka ut riktlinjer. I det här sammanhanget vill jag peka på tre punkter. Den första handlar om frågor som vi med vår jargong kallar RIF (rättsliga och inrikes frågor). Här finns det ett oändligt arbete, ett tungt och svårt arbete som medlemsstaternas inrikes- och justitieministrar inte kommer att få att gå framåt om de inte har så pass djärva förslag som de förslag kommissionär Vitorino har varit förmögen att lägga fram, och om man inte ständigt erinrar om den politiska inriktning som Europeiska rådet har fattat beslut om. Den här typen av frågor är svåra. Det krävs vilja och politisk beslutsamhet för att göra framsteg. Tack, herr ordförande, för dessa slutsatser.
När det gäller den ekonomiska situationen anser jag att Europeiska rådet har gjort en värdefull ansträngning för att peka på utrymmet för en debatt mellan ekonomiska och penningpolitiska myndigheter. Om man verkligen vill föra en tillväxtfrämjande politik - och en sådan politik har Europeiska unionen verkligen behov av - krävs det att alla tar sitt ansvar, att handlingsutrymmena i stabilitets- och tillväxtpakten och penningpolitiken verkligen utnyttjas fullt ut och att EIB mobiliseras så att man får möjlighet att föra in denna anda i offentliga arbeten, med risk för att man behöver ompröva både prioriteringar och mål. Det här var också en riktlinje som ni framhöll i fråga om inledningen av förhandlingarna inom WTO. Vi får dock inte glömma vårt ansvar och vårt bidrag i ett så pass besvärligt ämne som avskrivningen av utvecklingsländernas skulder.
Den tredje punkt där ni presenterade riktlinjer rör gränsöverskridande betalningar, vilket jag tackar er för. På den punkten, herr ordförande, vill jag uppmärksamma er på den känsliga frågan om checkar. När vi går över till euron vet vi att dessa checkar i första hand kommer att användas av sårbara befolkningsgrupper. Låt oss därför inte skapa fler hinder och låt för en gångs skull tiden gå. Så bråttom har vi inte.
Till sist, herr ordförande, framhöll ni er vilja att frågan om Europas plats i världen skall få ett klart och tydligt utrymme i Laeken. Och ni sade, herr kommissionsordförande: "Är Europa frånvarande?" Nej, Europa är inte frånvarande! Europa har gjort allt det har kunnat. Allt det skulle göra. Den enda svårigheten är att man inte alltid lyssnar till Europa - däri ligger den verkliga svårigheten. I Durban lyssnade man till oss, men när det gäller att verkligen utöva inflytande på den politiska, diplomatiska och militära situationen saknar Europeiska unionen fortfarande förmåga att vinna gehör. Därför väntar vi oss mycket av konventet.

Duff
Herr talman! När de två planen kraschade in i World Trade Center ödelade de mer än tvillingtornen. Vi bevittnade också förstörelsen av Europeiska unionens tre pelare som tänktes ut i Maastrichtfördraget, och vårt svar i dag kräver ett fullständigt integrerat angreppssätt som införlivar handel, ekonomi och säkerhet.
Europeiska rådet i Gent visade att unionen både har kapaciteten och viljan att tillhandahålla en ökad känsla av europeisk säkerhet, som är stark i sitt stöd av det amerikanska självförsvaret, och som deltar i kampanjen att bekämpa terrorismen. Detta är en europeisk union som är allt mer aktiv i sin medborgerliga roll och allt mer närvarande i fredsprocessen i Mellanöstern. För att vi skall lyckas måste vi lägga våra triviala gräl och rivaliteterna mellan institutionerna åt sidan.
Kommissionen och rådet borde återspegla det imponerande samförstånd mellan partierna som vi har skapat i parlamentet. I detta sammanhang skulle jag verkligen vilja gratulera det belgiska ordförandeskapet till att ha medlat fram en så framgångsrik överenskommelse när det gäller inrättandet av konventet.

Maes
Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, herr talman i denna kammare, bästa kolleger! Rådets ordförande har helt rätt med viss stolthet sagt att Gent, efter Göteborg och Genua, lyckligtvis var ett annat G.
Vi fick andas i fred. Gent var till och med en död stad. När jag demonstrerade tillsammans med de så kallade antiglobalisterna hade Gent helt tappat sin egenskap av livlig stad. Jag är dock glad åt ert uttalande om dialogen med antiglobalisternas värld, en felaktig term för att säga att ett växande antal människor är oroade över vart världen är på väg.
Vi vill bort från den privatisering och liberalisering som faktiskt utesluter stora delar av världen. Vad skall det belgiska ordförandeskapet göra för att till exempel reformera WTO? Vi ser fram emot era insatser, införandet av Tobinskatten är nämligen ett löfte som jag visserligen hört i Belgien men som jag inte hört mycket om på den internationella arenan.
De europeiska institutionernas skådespel var dock inte vackert och det är jag mycket besviken över. Rådet överskuggades av Förenade kungarikets, Frankrikes och Tysklands triumvirat. Är det detta som de övriga länderna kan förvänta sig av rådet? De tre stora som bestämmer var skåpet skall stå, är det ett sådant Europa vi vill ha?
Kommissionen får inget grepp om det som sker och den frustrationen utmynnar då i ett bråk om talartid och hotelser med en tom stol i Laeken. Är kommissionens ordförande rädd att Laeken blir ett misslyckande? Europaparlamentet känner sig fortfarande åsidosatt och jag vet inte om ett konvent verkligen kommer att ändra på det. Många människor har sett kriget komma i Afghanistan men vet inte vart det skall föra oss och hur det skall sluta.
Vi ser en ekonomisk kris komma. Vi kan inte tillåta oss ett misslyckande i Laeken. Europa måste lyckas, och de tre stora institutionerna måste samarbeta för att göra det.

Kaufmann
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Det var med glädje jag kunde konstatera att även frågekomplexet "Europas framtid" togs upp till diskussion på toppmötet i Gent som en förberedelse inför mötet i Laeken. Herr statsminister, ni har meddelat att Laeken-förklaringen inte skall bli en traditionell, utan en ambitiös förklaring som erkänner EU:s svagheter och medborgarnas farhågor och som klart och tydligt visar den utvidgade unionens väg in i den framtida världen. Jag är övertygad om att ordförandelandet Belgien skall göra allt som står i dess makt för att komma fram till ett beslut i frågan, ett beslut som också gör rättvisa åt dessa högt ställda krav.
När det gäller sammansättningen av ett konvent som skall förbereda kommande regeringskonferens bör man enligt min mening absolut ta hänsyn till följande punkter. För det första: ett balanserat och proportionerligt sammansatt konvent med företrädare för de nationella parlamenten och Europaparlamentet, enligt samma mönster som konventet för utarbetande av stadgan om de grundläggande rättigheterna.
För det andra: ledamöter från de nationella parlamenten och regeringsföreträdare från kandidatländerna måste inlemmas fullt ut i konventets arbete och ha minst observatörsstatus.
För det tredje: när konventet skall sättas samman måste principen om politisk pluralism garanteras. I politiska debatter behövs det både argument och motargument. Först då blir debatterna levande och intressanta, och det är först när de mest skilda politiska krafter i medlemsstaterna verkligen samarbetar som det blir möjligt att nå ett politiskt slagkraftigt resultat som har stöd hos befolkningen.
För det fjärde: konventets arbete måste utföras under fullständig öppenhet, såväl när det gäller debatter och överläggningar som när det gäller allmänhetens tillgång till dokumenten, vilket måste garanteras med alla till buds stående medel.
För det femte: en målinriktad, strukturerad dialog med det civila samhället är en nödvändighet, och jag hoppas att rådsordförandens förslag också skall finna stöd i de olika regeringarna.
(Applåder)

Krarup
Herr talman! Jag måste säga att toppmötet i Gent var mycket avslöjande, både vad gäller förloppet och innehållet. Avslöjande i den meningen att de principiella invändningar som närts av oss EU-skeptiker och EU-motståndare här fick sin fulla bekräftelse. Själva förfarandet går ju ut på att det är de stora som bestämmer. Man håller ett hemligt toppmöte där man upprättar en föredragningslista som på ett effektivt sätt hindrar de små länderna från att självständigt ge uttryck för sin åsikt beträffande de politiska besluten. Detta gäller naturligtvis först och främst de beslut som fattats i ljuset av händelserna den 11 september. Man uttalar ett villkorslöst stöd, ett totalt godkännande av de åtgärder som vidtas av USA, och lyckas därmed undertrycka de motargument och förbehåll som otvivelaktigt finns i de små länderna, och som tar sig uttryck i en växande opinion mot den amerikanska strategin.
Hänvisningen till resolution 1368 under toppmötet är absurd. Som om denna skulle legitimera någonting. Det är fråga om ett angreppskrig som strider mot folkrätten. Detta borde USA:s allierade göras uppmärksamma på. Denna resolution legitimerar inte något ingripande eller något väpnat angrepp mot en främmande stat. Vad gäller det allra mest avgörande, nämligen ingripanden och uppföljningsbestämmelser av rättslig och polisiär karaktär, ställs vi inför kravet att genomföra de mest omfattande kränkningar av rättssäkerheten hittills under EU:s historia. Detta skall dessutom ske i det närmaste över en natt utan några förberedelser. Jag skulle vilja tacka arkitekterna bakom toppmötet, det blev ett verkligt uppvaknande.

Berthu
Herr talman! Vi godkänner den strategi som antogs av rådet vid det informella mötet i Gent, där rådet bekräftade sin solidaritet med Förenta staterna samt bekräftade och förstärkte genomförandet av en handlingsplan med 79 åtgärder mot terrorism.
I det här sammanhanget kan jag inte annat än påminna om det uttalande jag gjorde här den 3 oktober i år, då jag vädjade till rådet att hädanefter prioritera säkerhet, ompröva gamla strategier som inte längre är lämpliga, erkänna att kontroller inte är till skada för den fria rörligheten, utan tvärtom skadar brottslingar och skyddar medborgarnas frihet.
Jag vädjade då om att man skall se över den katastrofala artikeln 62.1 i Fördraget om Europeiska gemenskapen, en artikel som infördes med Amsterdamfördraget och som innehåller ett krav på systematiskt avskaffande av kontroller av tredjelandsmedborgare som passerar unionens inre gränser.
Minister Michel svarade då att mina idéer, jag citerar: "skulle leda rätt in i ett frihetsberövande samhälle". Denna omotiverade anklagelse - som jag självklart ifrågasätter, om jag nu behöver påpeka det - visar vilka förbehåll och hinder vi kan stöta på i vår kamp mot terrorismen.
Lyckligtvis tycks rådet ha övervunnit dessa hinder, åtminstone delvis, eftersom vi i färdplanen för det senaste mötet i rådet (rättsliga och inrikes frågor) kan upptäcka följande diskreta förslag: "Behandling av en samordnad tillämpning av artikel 2.2. i Schengenkonventionen". Mina kära kolleger, vad står det då i artikel 2.2. i Schengenkonventionen? Ni har kanske gissat det: den säkerhetsklausul som jag och mina vänner har försvarat i så hög grad, som kommer att bli mycket användbar och som gör det möjligt att återupprätta kontrollerna vid de inre gränserna.
Mentaliteter utvecklas således; allt är inte förlorat. Självklart måste man skilja på frihetsinskränkning och kontroller, särskilt vid gränserna. Med stöd av våra demokratiska värderingar är gränserna till för att garantera att vi skall kunna utöva våra friheter. Denna åtskillnad är mycket viktig. Jag hoppas och vill tro, herr ordförande, att rådet förstår det.

Oostlander
Herr talman! Det krävs tydligen stora katastrofer för att göra det tydligt hur det ännu fragmenterade Europa brister i sin förmåga att ta ansvar.
Koalitionen mot terrorism fungerar inte bra om den centrala aktören, Förenta staterna, bara omringas av femton satelliter. Tyvärr har Europeiska unionen på vissa punkter ännu inte passerat satellitstadiet. Det gäller särskilt för den andra och tredje pelaren, precis de saker det handlar om när vi talar om internationell terrorism.
Överallt där sakerna är väl ordnade i gemenskapshänseende (första pelaren) går det mycket bättre. Det kan vi återspegla genom att säga att Europa är bra på att betala men inte på att besluta. Så var det i Bosnien, så är det nu även i bekämpandet av den internationella terrorismen.
EU syns ofta inte och jag är mycket glad åt att Verhofstadt klargjort hur allvarligt han ser på de avvikelser i det avseendet som förekom i Gent. Därför vill vi gärna uppmana rådet att så snabbt som möjligt ge Europa ett tydligt ansikte när det gäller utrikes- och säkerhetspolitik. För övrigt lämnar viljan att i gemenskapshänseende göra något åt de rättsliga och inrikes frågorna mycket övrigt att önska.
Jag är glad att höra rådets ordförande säga att det finns en bred samstämmighet bland regeringscheferna att vidta åtgärder. Det är dock pinsamt med de olika invändningar som vissa justitieministrar, till exempel den från Nederländerna, dukar fram som om EU kommer att blanda sig i klenoderna i vår egen nationella politik, till exempel narkotikatolerans, aktiv dödshjälp och liknande. Det handlar det ju inte alls om. Vitorino har också mycket tydligt klargjort att han i det här avseendet mycket tydligt har subsidiariteten i sikte.
Om ministrarnas insatser består i att skydda sina egna ämbetens eller ministerområden så gynnar de inte medborgarna med det. Jag vill därför också verkligen lyckönska rådets ordförande till hans ställningstagande att vår politik gentemot yttervärlden, även när det gäller globaliseringen, måste vara inbäddad i etiska, sociala och ekologiska normer och att hänsyn måste tas till tredje världens intressen.

Van den Berg
Herr talman! Jag skulle gärna vilja säga något för den socialdemokratiska gruppens räkning angående tre utrikesfrågor, och börja med Mellanöstern.
Ett nytt bottenläge nåddes i och med mordet på Israels minister för turism. Därefter gick Israel in i autonoma palestinska områden och det var naturligtvis en oacceptabel kränkning. Helt riktigt uppmanar vi nu tillsammans till ett omedelbart tillbakadragande. Samtidigt hör vi från Sharons talesmän å ena sidan och den palestinska myndighetens å den andra ständigt den tröttsamma retoriken av svartvitt tänkande. Den andra parten bär hela ansvaret, de är skyldiga till allt. Sharons representant låter nästan påskina att de stridsvagnar som tränger in i de palestinska områdena är en sorts fredsduvor. Å andra sidan lägger Hannah Ashrawi all skuld på Israel. Ingen av dessa båda lämnar något utrymme för omsorg eller tar ett steg mot en gemensam lösning.
Just nu finns det tydligen inget utrymme för att återgå till Oslo-avtalet, att återgå till den Mitchell-rapport som lagts fram. Staterna runt omkring spelar naturligtvis också en roll: jag tänker på Jordanien, Egypten, Syrien, Saudiarabien. Det är mycket viktiga aktörer, vilka också ofta missbrukat den palestinska frågan för att hålla fienderna utanför dörren men egentligen inte gjort något. Nu finns det utrymme för EU, kommissionen och rådet, att tillsammans med USA ta ett nytt mycket obrukligt steg och helt enkelt kombinera vår ekonomiska makt, vår diplomatiska makt, vårt FN-ansvar och vår militära makt och säga: vi lägger fram ett nytt hårt fredsförslag. Vi kan som världsgemenskap inte, med tanke på 11 september, längre acceptera den här nedåtgående spiralen. Genom att vi är väl placerade i Europa kan vi också med intensiv diplomati få länderna i Mellanöstern så långt att de deltar i fredsavtalet. Vi har pengar. Vi har handel. Vi har FN. Vi har medel i området. Vi kan verkligen betyda mycket där. Jag skulle nu alltså säga att vi måste agera ganska hårdhänt åt båda håll, eftersom vi nu måste lägga fram ett sådant förslag.
Herr talman! Det var min första plädering. Min andra plädering gäller Afghanistan. Vi i den socialdemokratiska gruppen står helt och hållet bakom FN-resolutionen, vilken är mycket tydlig. Spåra upp och ta oss an både gärningsmän och sponsorer och de länder som ligger bakom men även se till att vi klarar oss ur det hela. I Afghanistan agerar EU inte militärt. Det faller under andra organs ansvar: FN och Nato. Vi är dock det organ som har den diplomatiska styrkan att sammanföra de länder i området som spelar en enormt viktig roll, Indien, Pakistan och Iran, så att de tillsammans med oss och USA ger utrymme för de olika parterna i Afghanistan.
Det stora problemet med Afghanistan är att vi varken med den nordliga alliansen eller med några andra får någon lösning. Det har historien lärt oss. Vad vi behöver är en konferens, var som helst i området, med de olika krafterna och då tänker jag främst på samhällskrafterna, kvinnoorganisationer, de samhällskrafter som tillsammans skall ge form åt en ny bred regering, i nödfall i exil, i nödfall som ett första steg. Det är dock den politiska väg vi måste ta. Det är enda sättet att få bort Taliban. Det är enda sättet att få tag på Bin Ladin.

Sterckx
Herr premiärminister! Ert ordförandeskap blir säkerligen inte lättare genom attentaten i Förenta staterna och det var redan ganska svårt. Ni får därför inte låta er avledas av människor som säger att ni förringats genom tre av era kollegers sammanträde strax före toppmötet. För ett ordförandeskap är ett sådant sammanträde naturligtvis aldrig en välkommen present, men det bevisar samtidigt hur nödvändigt det är att det skapas en europeisk ram för utrikessäkerheten, förebyggandet av konflikter, vår diplomati men även för vår inrikessäkerhet, vårt rättsliga och polisiära samarbete. Det är viktigt för små medlemsstater som vår. Alla tycks dock inte inse att om man betraktar EU efter den 11 september så är det bara små medlemsstater i Europeiska unionen som agerar som enskilda länder. Ni lät er inte avledas i Gent. Se nu till att konventet - att vi nu kommit överens om det är i sig en hel prestation av ordförandeskapet - får rätt uppdrag i Laeken.
Ett par ord om Afghanistan: humanitärt bistånd kan endast ges om Talibanregimen är borta och för att det skall ske krävs det tyvärr ett krig.
Avslutningsvis så kunde tusentals människor demonstrera i Gent utan tillbud. Det har varit annorlunda, det skall väl betonas.

Frassoni
Herr talman! Vi vet mycket väl att de tre medlemsländerna inte samlades inför Europeiska rådets möte i Gent av tekniska skäl. De är väl medvetna om att utrikes- och säkerhetspolitikens Europa är svagt, och åtminstone två av dem anser att det är bra.
Och även om ni inte kan säga det här och nu, vet ni också mycket väl att konflikterna mellan dem som vill ha en politisk union och de som inte vill ha en sådan union ser exakt likadana ut som konflikterna i fråga om ett konvent. Jag vet att man inte har fattat något definitivt beslut, men man hör vad som sägs.
Faktorer som kan göra lärdomen från Nice värdelös är konventets skyldighet att begränsa sig till alternativ utan att kunna komma överens om ett kraftfullt förslag; presidiets sammansättning som förlöjligar den parlamentariska och stärker den mellanstatliga dimensionen; den långa tidsperioden mellan konventets avslutning och regeringskonferensen. Antingen ändrar man metod eller också kommer man ingen vart.
Om konventet reduceras till en "talkshow" eller till en förberedande regeringskonferens kommer det att bli ett totalt misslyckande 2004. Det är ert ansvar att ta itu med dessa konflikter, så att vi kan bryta med det förflutna. Jag hoppas att Europaparlamentet och kommissionen kommer att stå på er sida, och jag hoppas också på att ni har förmåga att inse hur viktig en sådan allians är.

Kronberger
Herr talman, rådets ordförande, kommissionens ordförande! Rådets beslut på toppmötet i Gent att ge en humanitär katastrofhjälp på 320 miljoner euro är utomordentligt glädjande. Detsamma gäller den europeiska solidariteten i kampen mot den internationella terrorismen. Nästa steg blir att få ett snabbt slut på stridshandlingarna, framför allt för att skydda den afghanska befolkningen.
Världen befinner sig fortfarande i chocktillstånd efter attentaten mot New York och Washington. Oberoende av de åtgärder som hittills har vidtagits tycks mig två saker vara särskilt viktiga. För det första: En fullständig utredning av bakgrunden till dessa brott och ett offentliggörande av resultaten. I annat fall riskerar vi att få en mytbildning kring attentaten som återigen förvrider hjärnorna på ett stort antal människor. Detta vore en bestående seger för terrorismen.
För det andra: En viktig förutsättning för den kommande omstruktureringen av Afghanistan är kunskapen om vad som har skett i landet de senaste 25 åren. Eftersom vi vet relativt lite om denna tid föreslår jag att parlamentet bildar en grupp som arbetar med en omfattande dokumentation av de senaste tre decennierna i landet. På så sätt skulle vi möjligen kunna ta ett första steg mot en fredlig lösning och hitta framtidsorienterade perspektiv för Afghanistan.

Brok
Herr talman, mina damer och herrar! Inte minst under de gångna veckorna och månaderna har det tydligt visat sig att ett gemensamt agerande i Europeiska unionens namn från medlemsstaternas sida innebär ett mervärde för varje länk i kedjan. Ett viktigt exempel på detta var när trojkan med stor framgång bidrog till att få till stånd en anti-terrorkoalition i Mellanöstern och Fjärran Östern, vilket alltså skedde tack vare trojkan.
Desto djupare beklagar jag att enskilda medlemsstater alltmer ägnar sig åt att agera bilateralt. Exempelvis befann sig trojkan i Washington samtidigt med Frankrikes president, Tysklands utrikesminister och Storbritanniens premiärminister. Jag anser inte att detta är ett lämpligt tillvägagångssätt om vi vill ge en tydlig bild av Europeiska unionen som en samlad enhet. Vidare anser jag att de tre regeringschefernas möte strax före toppmötet endast bidrog till en misstanke om att vi kommer att få en direktoratlösning.
I Europeiska unionen är alla medlemsstater i grund och botten lika. Europeiska unionens existens är beroende av att ansvaret ligger hos de överstatliga institutionerna och att de små länderna inte känner sig styrda av de stora. Om vi inte accepterar denna princip kommer vi att få stora problem.
Låt mig ta upp ytterligare en punkt: Som ordföranden för vår partigrupp redan har påpekat finns det en risk att bra beslut som rådet har fattat på området inre säkerhet mals sönder av de nationella byråkratiernas kvarnhjul. För att vi skall kunna fatta de nödvändiga besluten på europeisk nivå och klara av den utmaning som det innebär att bekämpa det gränsöverskridande fenomen som terrorismen är, vill jag föreslå den belgiska ordförandegruppen, som har gjort ett fantastiskt arbete under dessa veckor, att titta på Amsterdamfördraget och informera rådet om att ministerrådet har möjlighet att fatta majoritetsbeslut på området rättsliga och inrikes frågor - en juridisk möjlighet som ges i Amsterdamfördraget.
Herr rådsordförande, låt mig göra ett sista påpekande och komma med en vädjan: Jag vill uttryckligen tacka er för att konventet kommer att bli verklighet. Dock bör vi, om möjligt, ha ett konvent i Laeken vars förfarande möjliggör ett enhetligt förslag. Vi behöver ett konvent som lägger grunden för överläggningar mellan stats- och regeringscheferna. Det finns fortfarande flera orosmoln på den punkten, varför jag ber er hålla ett öga på detta.
(Applåder)

Trentin
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Resultaten från rådet i Gent är utan tvekan positiva och uppmuntrande, även - men inte bara - när det gäller kampen mot terrorismen. Valet av konvent har ett stort värde och vi bör erkänna de stora insatser som gjordes av det belgiska ordförandeskapet när det gällde att uppnå dessa resultat. Men i en global politisk och ekonomisk situation som snabbt är på väg att mattas efter tragedin den 11 september och ställda inför nya krav på de demokratiska staterna, i första hand naturligtvis kamp mot terrorismen, men även skapandet av ett område för fred och respekt för de mänskliga rättigheterna i Asien och Mellanöstern och en återstart av den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen, så märks tydligt kravet på ett mer samordnat initiativ från Europeiska unionen, ett initiativ som kan påskynda unionens inträde på scenen som politiskt subjekt av globala dimensioner jämfört med de fortfarande långa tidsperspektiven för de institutionella reformerna, dvs. som gör att unionen kan tala med en enda röst i Washington och i Islamabad, så som ordförande Prodi hävdar.
För att ge ett par exempel och inte nöja mig med att bara uttrycka generella krav, så krävs det framför allt ett kraftfullt och samordnat initiativ från kommissionen och den höge representanten för att, bland annat på det ekonomiska och sociala området, lägga grunden till en överenskommelse som leder till skapandet av en återförenad och sammanhängande palestinsk stat som det går att administrera, och ett fullständigt skydd för staten Israels säkerhet, bland annat genom en uttrycklig internationell garanti som Van den Berg framhöll nyligen.
För det andra: vi behöver initiativ från kommissionen och Eurogruppen för att sluta långsiktiga avtal med de oljeproducerande staterna i Mellanöstern för att genom en eurogaranti säkra en stabil försörjning och fasta oljepriser i Europa. Detta skulle bli en politisk handling av enorm betydelse när det gäller att konsolidera freden i detta område.
För det tredje: vi måste få ett initiativ från kommissionen och Eurogruppen när det gäller att skapa förutsättningar för en återstart av den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen i unionen, såväl när det gäller att främja olika former av öppet samarbete inom området forskning och utveckling och utbildning, något som skulle göra det möjligt att omsätta förslagen från Lissabon i praktiken, som genom en öppen vädjan till Europeiska centralbanken om att delta i dessa ansträngningar genom att utnyttja det manöverutrymme för penningpolitiken som just antyddes i Gent till att genomföra en ytterligare sänkning av räntan. Därefter, herr talman, måste alla fullt ut ta sitt eget ansvar i full respekt för Europeiska centralbankens oberoende ställning.

McMillan-Scott
Herr talman! Det finns två budskap från kammaren i dag. Till att börja med, den ganska så blygsamma kompromissresolutionen som utarbetades av en grupp bestående av ledamöter från alla partier som, om jag tjänstgjorde inom de styrkor som för nuvarande tjänstgör i Afghanistan - och särskilt de brittiska styrkorna tror jag - skulle ge mig mycket liten tröst.
Det andra budskapet kommer från rådets tjänstgörande ordförande, Verhofstadt, och har att göra med en avsevärt mer robust inställning till de nuvarande insatserna i detta område, och också hans mer långsiktiga inställning till Afghanistans framtid. Denna kammare måste naturligtvis ha kompromissresolutioner och måste, i den mån det är möjligt, vara enad.
Europa får inte agera på nivån med den lägsta gemensamma nämnaren, utan acceptera att det, i politik som i krig, måste finnas utrymme för ledarskap. Vår resolution återspeglar i dag inte den typ av ledarskap som finns tillgängligt för Afghanistans befolkning genom deras landsförvisade kung. Vår resolution återspeglar inte det faktum att ett enormt möte i dag äger rum i Peshawar med de som vill att demokratin skall återupprättas i landet - däribland de måttfulla talibanerna.
Jag anser - liksom många av mina kolleger - att kungen, som jag hade nöjet att träffa den 21 september och som Solana mötte så sent som förra helgen, har en roll att spela när det gäller Afghanistans framtid. Han införde demokrati i landet 1964: fria val, fria media, universitet, sjukhus; han förde in kvinnor i politiken. Det är detta hopp om återupprättande av demokratin i Afghanistan och upphörandet av den internationella terrorismen som vår uppmärksamhet måste vara inriktad på.

Terrón i Cusí
Herr talman! För det första välkomnar jag den information rådets ordförande lämnade om kampen mot terrorism och ordern om efterlysning och häktning.
Herr talman! Rättvisa är ett nyckelord för situationen i Europa och i övriga världen efter den 11 september. Skapandet av ett europeiskt område för rättvisa är det bästa bidrag som unionen kan komma med för närvarande. Vi talar inte om en europeisk strafflagstiftning, det är inte vad vi vill ha. Vi talar inte heller om att instifta undantagslagar. Vi talar om något mer grundläggande: ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna och deras legitima rättssystem.
Herr Cappato, jag anser ärligt talat att kommissionär Vitorinos förslag som utarbetats i lugn och ro på begäran från parlamentet dessutom är av lika hög kvalitet som vi är vana vid från kommissionären, att de förtjänar vårt stöd och att de bör antas av rådet (rättsliga och inrikes frågor). De kränker inte medborgarnas fri- och rättigheter i något avseende. Tvärtom, de skyddar dem genom att göra rättvisan effektivare och genom att lägga det rättsliga samarbetet i händerna på domarna, och inte regeringarna, inom Europeiska unionen.
Jag tackar för upplysningarna om att dubbel anklagelse avskaffas, eftersom kammaren - som ordföranden för min grupp, Barón, sade - känner att de ansträngningar vi gör för att vara situationen vuxen inte alltid återgäldas av rådet. Vi tackar även för de mer detaljerade upplysningarna om debatterna i rådet (rättsliga och inrikes frågor) och om ett ökat deltagande av parlamentet. Med tanke på påskyndandet av vissa processer, frågar jag mig, herr ordförande, om tiden nu inte är mogen för att flytta över det straffrättsliga samarbetet till den första pelaren.
Jag ser lite mer skeptiskt på det som sades om framsteg i invandrings- och asylfrågorna i unionen. Jag tror inte att ens all god vilja i världen skulle göra det möjligt att man skulle kunna genomföra en positiv utvärdering av den här frågan i Laeken. Det finns ett enda förslag som rådet har antagit som skulle kunna vara användbart i dag. Varför inleds inte de åtgärder som förutses i detta enda förslag som har antagits om direktivet om miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer? Situationen vid Afghanistans gränser och stödet till flyktingarna och till grannländerna förefaller vara frågor som Europeiska unionen måste ta itu med, vilket ger oss ett perfekt tillfälle att prova detta direktiv, för att sätta solidariteten mellan medlemsstaterna i Europeiska flyktingfonden på prov och för att inleda de åtgärder som har planerats där.

Tajani
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Utan tvekan måste Europa spela en mer framträdande roll när det gäller att garantera freden i världen. Hittills har inte mycket gjorts, vi måste göra mer, och här håller jag med ordförande Prodi när han talar om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. När det gäller kampen mot terrorismen har redan mycket åstadkommits. Europa har beslutat att ingripa, men det räcker inte med politiskt eller ens militärt stöd från många av unionens medlemsstater - i dag meddelade Italien hur många man och vilken utrustning man ställer till förfogande i kampen mot terrorismen - utan man måste desarmera krisen i Mellanöstern.
Kanske har vi talat för lite om det som kallats Marshallplanen - rådet talade säkert om detta - för Palestina, där befolkningen har en genomsnittlig inkomst per capita på 800 dollar per år, mot 18 000 för det israeliska folket. Det finns med andra ord en stor skillnad och jag tror att investeringar av kapital och företag skulle kunna bli en garanti för en hållbar fred. Ekonomisk tillväxt för det palestinska folket, som måste få sin egen stat, skulle utan tvivel bidra till att lugna en explosiv situation. Vi kommer aldrig att vinna kriget mot terrorismen om vi inte löser Mellanösternfrågan. Jag tror att den riktning, som kommissionen och rådet slagit in på, är den rätta.
Vi oroar oss också - detta påpekades av ordförande Prodi - över den ekonomiska krisen. Dessvärre har Förenta staterna investerat 150 miljarder dollar för att få fart på ekonomin. Europa verkar oroat, men vi tycker inte att det görs tillräckligt för att stödja ekonomin och företagandet. Det handlar inte om statliga subventioner, det handlar om att förhindra avskedanden, framför allt inom flygsektorn. När det gäller Alitalia talas det om cirka 5 000 övertaliga, men detta är ett problem som drabbat samtliga flygbolag. När det gäller att skydda sysselsättningen, när det gäller att få företagen att växa eller bara att överleva, så måste därför Europa, rådet och kommissionen göra ännu mer.

Randzio-Plath
Herr talman! Jag är oerhört tacksam för att det belgiska ordförandeskapet gjorde införandet av eurokontanter till en kärnfråga på toppmötet. Den monetära unionen är nämligen inte till enbart för storföretagen, utan även för varje enskild medborgare. Jag hoppas verkligen att detta skall uppfattas som en positiv signal. Ännu en gång vill jag understryka att stats- och regeringschefernas ståndpunkt när det gäller kommissionens förslag till avgifter för gränsöverskridande betalningar med all säkerhet innebär ett steg i rätt riktning. Europaparlamentet kommer säkerligen att fullfölja detta steg under nästa plenarsammanträde.
Ekonomin och sysselsättningen, det vill säga situationen på arbetsmarknaden, liksom konsumenternas förtroende är i dagens läge helt klart något som bör kritiseras hårt. Jag välkomnar kommissionens rapport till rådet om bedömningen av de ekonomiska konsekvenserna av de fruktansvärda händelserna den 11 september. Jag tror att det är viktigt att vi enas om ett gemensamt tillvägagångssätt. Detta är inget som genomsyrar alla läger. I nuläget måste vi visserligen fortfarande hålla fast vid strukturella reformer och de framsteg som detta leder till, särskilt på finansmarknaderna men även på marknaderna för varor och tjänster, utan att för den skull endast understryka nödvändigheten av solida finanser i Europeiska unionen och av att hålla fast vid stabilitets- och tillväxtpakten. I stället bör vi även utnyttja den flexibilitet som finns i pakten, för vad vi behöver i Europeiska unionen är mer investeringar. Det är fortfarande rätt att fortsätta på den väg som slogs fast i Lissabon, det vill säga att satsa på en sysselsättningseffektiv tillväxt som har sin grund i investeringar och framför allt på ett ömsesidigt stöd mellan finans-, sysselsättnings- och socialpolitiken. En framgångsrik politik på europeisk nivå förutsätter att alla makroekonomiska aktörer drar sitt strå till stacken.
Detta måste vi stå fast vid i dessa kritiska tider, och mer än någonsin måste vi stötta Europeiska investeringsbanken i uppgiften att leda offentliga investeringar på infrastrukturområdet till framgång. Med detta menar jag gränsöverskridande offentliga infrastrukturåtgärder inom själva unionen, men även sådana som förbinder vår europeiska union med länderna i Central- och Östeuropa.

Galeote Quecedo
Herr talman! Kampen mot terrorism är i dag utan tvivel den fråga som oroar de europeiska medborgarna allra mest och därför måste vi även prioritera denna fråga i vårt politiska agerande. Jag talar om terrorismen, herr talman, i alla dess former, eftersom det varken finns rättsliga grunder eller moral för att fastställa skillnader mellan olika former av terrorism, precis som det inte finns goda och dåliga mord.
Handlingsplanen för bekämpning av terrorismen som det belgiska ordförandeskapet och kommissionen driver på mycket kraftfullt, innehåller åtgärder som vi redan hade krävt innan den 11 september. Vi måste komma ihåg att de förslag som kommissionen har lagt fram om den här frågan faktiskt inte är improviserade, utan bestäms av ett mandat som kommissionen fick vid Europeiska rådet i Tammerfors, vars genomförande var avsevärt försenat, vilket Europaparlamentet har påtalat vid flera tillfällen.
Vi väntar fortfarande på att förordningen om frysning av tillgångar skall antas slutgiltigt och att en lista på europeiska terroristorganisationer - vilket Europaparlamentet redan har begärt - tas med i förordningen, utan att förglömma operativt finansiellt stöd eller propaganda för terrorism. Därför anser jag att vi måste glädja oss åt rådets åtagande att anta ett åtgärdspaket vid rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 6-7 december 2001. Jag är övertygad om att Europaparlamentet kommer att vara situationen vuxen och att vi kommer att anta rådets samrådsförfarande innan.
Herr talman, jag avslutar med att säga att inga av dessa instrument som man ställer till medlemsstaternas rättsväsendens förfogande innebär några begränsningar av de europeiska medborgarnas civila fri- och rättigheter, snarare tvärtom: de tillför ytterligare möjligheter för att skydda individens frihet, som rycks ifrån människorna av de som använder terrorism för att tvinga på andra sina åsikter.

Maij-Weggen
Herr talman, ärade kolleger! Det intryck som våra medborgare fått av Europeiska rådet i Gent är ganska kaotiskt: en avstängd stad, tre stora länder som träffar avtal på förhand, en arg belgisk ordförande, slutförklaringar från regeringschefer som inte liknar varandra särskilt mycket och slutligen också en arg kommissionsordförande. Under en period då ett enhälligt uppträdande är absolut nödvändigt, agerar Europa splittrat. Jag vill göra tre kommentarer.
Förenade kungariket, Tyskland och Frankrike har givit Förenta staterna sitt fulla stöd, Förenade kungariket ger till och med aktivt militärt stöd. Det uppskattar jag. Övriga EU-länder som också ingår i Nato ger ett mer passivt stöd. De EU-länder som inte är medlemmar i Nato ger politiskt stöd via diplomatiska kanaler. Tre olika former av stöd utan tydligt samband för medborgarna. Då ber EU:s ordförande om en utvärdering också. Egentligen sådde ni tvivel angående frågan om det stödet verkligen kommer att fortsätta.
Mot den bakgrunden är det inte heller så konstigt att Förenta staterna söker stöd hos länder utanför Europeiska unionen: Kanada, Australien, Stillahavsområdet. Jag vill uppmana till mer samordning av det europeiska stödet för åtgärderna mot terrorismen under de kommande månaderna, så att den splittrade bilden snabbt kan rättas till.
För det andra, samarbetet med avseende på inrikes säkerheten. Kommissionär Vitorino har mycket snabbt bland annat lagt fram förslag om en europeisk förordning om penningtvätt, om ett europeiskt häktningsbeslut och om gemensam straffsats. De förslagen hade förresten redan delvis lagts fram.
Förra veckan kunde ingen enhällighet uppnås i ministerrådet (utrikesfrågor) och inte heller i Europeiska rådet i Gent. Varför har inte regeringscheferna tagit något avgörande steg? Det är ändå svårt för medborgarna att försvara att EU tvekar med terroristbekämpningsåtgärder i eget hus.
Sedan konventet. Det kan jag vara positiv om eftersom rådet i det avseendet antagit Europaparlamentets och min partigrupps önskan om ett konvent med en bred parlamentarisk bas. Vi är inte så glada åt förslaget att be konventet lägga fram alternativ. Det är något man ber en konsultbyrå om, inte ett parlamentsorgan. Låt konventet fastställa sina egna arbetsmetoder och lägga fram sina egna förslag. Det gick bra i samband med stadgan och det tror jag det kommer att göra nu också.

Stenzel
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Det informella toppmötet i Gent har medfört två positiva aspekter, nämligen ett principiellt enande kring ett konvent som skall förbereda ett författningsfördrag samt de sista tekniska riktlinjerna för euron. Under andra omständigheter som inte överskuggades av terrorism skulle detta vara en anledning att se ljust på Europas framtid. Nu har vi dock en situation där vi frågar oss om Europeiska unionens integrationskraft redan har uttömts i och med euron.
En gemensam valuta, en gemensam utrikespolitik och en gemensam försvarspolitik skulle ge unionen just den trovärdighet bland medborgarna och just den identitet som så ofta saknas. Men toppmötet i Gent har fått oss att se realistiskt inte minst på utrikes- och säkerhetspolitiken. Bilateralismen, om man så vill, det icke-uttalade förstärkta samarbetet, har pekat på de svagheter som fortfarande begränsar Europeiska unionen i arbetet utåt.
Om man låter de internationella analyserna efter mötet i Gent passera revy har inte minst chocken över terrorattentaten mot USA avslöjat det ständiga partigruppstänkandet inom Europeiska unionen. Detta är inte enbart en reaktion på hållningen i USA där man föredrar att förhandla och agera direkt med regeringarna, detta är även resultatet av den inneboende militära svagheten i den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, där glappet mellan krav och verklighet är stort. Det är ju ingen hemlighet att det råder tvivel om huruvida den europeiska krisstyrkan på 60 000 man över huvud taget kommer att kunna bildas inom den utsatta tidsfristen 2003.
EU behöver en energikick, inte enbart för att knyta medborgarna närmare sig, utan framför allt för att ta sitt inomeuropeiska ansvar och sitt ansvar som partner till USA. Det är ur den aspekten som utvidgningsprocessen måste ses, liksom även efter-Niceordningen, där ett konvent medverkar som inte splittrar sig enligt godtyckliga principer, utan utarbetar ett samstämmigt beslutsunderlag till ett fördrag, precis som Europaparlamentet rekommenderar.
(Applåder)

Bodrato
Herr talman! Europeiska rådet har bekräftat och stärkt Europas vilja att stå vid Förenta staternas sida mot terrorismen och för den inre säkerheten, men även när det gäller våra åtaganden för att undvika en humanitär katastrof i Afghanistan.
Den 11 september förändrades världens politiska karta radikalt. Men viktigare än själva ledningsgruppen är emellertid toppmötet i Shanghai. Vilken är Europeiska unionens roll? Kan vi genomföra en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik? Kan vi på nytt få liv i Medelhavsinitiativet och agera för fred i Mellanöstern? I verkligheten motverkas ofta de goda avsikterna av vissa regeringars uppträdande, regeringar som bromsar integrationen och som vill utarma ett konvent som borde vara vägledande när det gäller metod och målsättning. Detta väntar vi oss av Laeken och av den regeringskonferens som borde reformera unionen inför valen till Europaparlamentet.

Nassauer
Herr talman, mina damer och herrar! Bortom alla författningsfrågor ställs i rådande situation följande fråga till européerna: Hur handlingsdugliga är ni? Kommer Europeiska unionen som sådan att synas när den internationella krisen skall lösas? Att ställa frågan är att svara nej på den, för här är det amerikanerna och vid deras sida delvis britterna och de allierade som agerar, men inte Europeiska unionen som sådan. Inte heller britterna bör göra sig några förhoppningar. Även de är endast en liten juniorpartner i frågan och har inte på långa vägar den tyngd som ett enhälligt agerande Europa skulle ha.
Handlingsdugliga blir européerna först som en gemenskap, inte på bi-, tri- eller ens multilateral väg. Därför var det ett stort misstag att Storbritanniens, Tysklands och Frankrikes ledare träffades redan före det egentliga mötet i Gent. Detta är inget tecken på en europeisk handlingskraft, detta är en väg in i en återvändsgränd som visar stor brist på känsla för hur Europa fungerar. Låt detta få bli en minnesbeta för de personer som agerat så. Vi behöver en gemenskapsduglig handlingskapacitet. Därför behöver vi en europeisk insatsstyrka. Utan instrument tas Europa inte på allvar i världen. Därför är det skrattretande att man fortfarande grälar om hur instrumentet skall finansieras. Gemenskapen måste visa sin styrka på denna punkt.
Vi behöver dock även ett instrument inom unionen. Vi behöver kapacitet att bekämpa terrorismen på det gränsöverskridande planet. I medlemsstaterna bedrivs polisarbete. Men var och en måste väl ändå inse att en internationell terrorism endast kan bekämpas av enheter som har förmågan att operera över gränserna. Vad Europa saknar är ett gemenskapsagerande, och det är detta vi måste koncentrera oss på.
(Applåder)

Verhofstadt
. (NL) Herr talman! Först och främst skulle jag vilja tacka de olika talarna och de olika partigrupperna för deras kommentarer. Jag tror att det till största delen, förutom kanske två eller tre anföranden, gjorts positiva bedömningar av resultaten från Gent. En sådan positiv bedömning från de olika partigruppernas sida är naturligtvis en viktig uppmuntran att under de kommande veckorna fortsätta jobba hårt. Vi har nämligen ytterligare ett viktigt toppmöte framför oss, toppmötet i Laeken.
Jag skulle också vilja säga att - det fälldes några indirekta kommentarer om - samarbetet mellan mig och Romano Prodi är utmärkt. Vi beslutade förresten nyss att vi båda två skall komma som en tandem till nästa presskonferens så att det inte uppstår några fler missförstånd. Eftersom vi båda två är bra cyklister så kommer det otvivelaktigt att uppskattas av parlamentet.
I varje fall skulle jag vilja reagera på tre saker. För det första har frågan ställts några gånger: var är EU:s utrikespolitik nu? Jag tycker att Romano Prodi gick in djupare på det i sitt inledningsanförande och egentligen slog huvudet på spiken. Förra gången under Gulfkriget, det var den förra internationella krisen, hade vi i Europa femton olika åsikter om vilken hållning EU skulle inta med avseende på Gulfkriget. Varje medlemsstat hade sina egna åsikter i frågan. I dag i denna internationella kris har för första gången två enhälliga ställningstaganden, den 21 september och i fredags i Gent, antagits i en fråga som inte är enkel.
För det första: vad visar de femton medlemsstaternas hållning när det gäller attackerna mot Washington och New York? En gemensam syn och ett gemensamt handlingssätt.
För det andra: vilket är ställningstagandet nu efter den 7 oktober? Den 7 oktober ändrades ju saker och ting eftersom Förenta staterna och den internationella koalitionen har reagerat. På nytt en gemensam ställning.
Jag tycker det är viktigt att understryka det här, eftersom det fanns en tid i Europeiska unionen då det inte var så här. Romano Prodi påminde om att det vid varje internationell konflikt fanns femton olika ställningstaganden i rådet och inte ett gemensamt. Det är inte längre så i dag. Hur mycket jag personligen än anser, precis som flera av er, att vi borde gå en bit längre, att vi till exempel redan borde kommit längre när det gäller det europeiska försvaret, så tror jag att vi måste betona den här positiva utvecklingen. Äntligen, långsamt, bit för bit, sten för sten, byggs det upp en gemensam utrikespolitik i Europeiska unionen, något som var nästan otänkbart för tio, femton år sedan.
I det avseendet tycker jag förresten att Van den Berg har mer än rätt när han betonar den roll som vi nu måste spela. Vår roll är nämligen annorlunda än Förenta staternas. Europeiska unionens roll är främst politiskt stöd, logistikstöd och diplomatiska åtgärder. Han har rätt i att betona det mandat vi fått av rådet när det gäller Mellanöstern. Vi, Romano Prodi, jag och Javier Solana, håller tillsammans på att se efter när vi kan utföra det här viktiga uppdraget, kanske den tredje veckan i november. Jag tror också att det är Europeiska unionens sak, främst Europeiska unionens sak, att utarbeta ett initiativ i frågan. Vi måste dock vara realistiska och inte göra oss några illusioner. Det kan inte lösas med en enda resa - det har redan gjorts så många sådana - men kanske kan något sättas i rörelse som sedan leder till ett initiativ.
Den andra sak jag vill betona rör flera inlägg, och helt säkert Poetterings inlägg. Han sade: "Det är mycket bra, ordförandeskapet." Inför ministrarna i de olika rådskonstellationerna insisterar han bl.a. på ett häktningsbeslut och ett utlämningsförfarande som är gemensamma för Europa.
Men när skall detta göras? Det är helt klart. Man har anförtrott justitie- och inrikesministrarna en mycket konkret uppgift: de skall ha de närmare bestämmelserna klara till den 6-7 december i år.
Detta har jag redan påpekat å Europeiska rådets vägnar, herr Poettering - inte i dag, inte den 19 oktober, men den 21 september fick dessa ministrar i uppdrag att ha de närmare bestämmelserna klara.
Det enda jag har gjort, med kommissionens, alla unionsmedlemmars och Europeiska rådets hjälp, är att ha gått längre vid rådets möte i Gent och redan nu se till att principen att avskaffa systemet med dubbelbestraffning blir godkänd.
(NL) Vid det senaste rådet lyckades vi alltså komma överens i den saken, det är nämligen den viktiga punkten. Det är enkelt att förkunna att det måste till ett europeiskt mandat, även när det gäller utlämning. Den viktigaste punkten uppnåddes inte, nämligen ett avtal avseende principen om avskaffande av dubbla åtal, inte bara för terrorhandlingar utan även för andra allvarliga brott. Vi måste verkligen motsätta oss ett reduktionistiskt försök att säga: ja, men det är bara för terrorhandlingar. Det var inte slutsatsen från Tammerfors. Slutsatserna från Tammerfors var att vi skulle utvidga det, att även andra allvarliga brott skulle ingå.
Personligen är jag alltså, herr Poettering, och det säger jag även till kollega Cox, optimistisk med avseende på 6 och 7 december. Men var inte oroliga, om inrikes- och justitieministrarna misslyckas så tar jag med ärendet till Europeiska rådet i Laeken den 15 december och då skall stats- och regeringscheferna besluta. Jag är dock övertygad om att justitieministrarna inte kommer att låta det gå så långt att de måste se på hur regeringscheferna till sist blir tvungna att lösa ett tekniskt problem, främst när det gäller sättet, med häktningsbeslutet.
Avslutningsvis skulle jag även vilja ta upp den tredje punkten, nämligen unionens framtid. Jag tror att vi alla är överens om att 11 september har visat att det behövs en mer integrerad, mer framåtsträvande union, en union som är bättre på att handla, som förfogar över bättre instrument, som - särskilt med avseende på utrikes- och försvarspolitik - har större befogenheter. Meningen med Laeken-förklaringen är just att bereda vägen fram dit. Jag kan alltså redan i dag svara mycket konkret på den mycket allmänna utvärdering som gjorts av konventet.
Konventet är ett faktum. Ja, herr Poettering, presidiet är ett begränsat presidium i enlighet med en begäran från alla partigrupper, bestående av fem personer inbegripet konventets ordförande. Ja, medlemsstaterna och ledamöterna från Europaparlamentet är jämnt företrädda, även om det antagligen kommer att diskuteras om de exakta antalen. Ja, det civila samhället är engagerat, inte genom upprättandet av ett nytt organ utan genom skapandet av ett nätverk runt konventet. I det sammanhanget kan grupper i samhället vända sig till konventet och å andra sidan kan även konventet be om yttranden från forskningsinstitutioner, från fackförbund, från alla möjliga andra organisationer i vårt samhälle. Ett flexibelt nätverk kring konventet verkar alltså bättre än att organisera ett särskilt forum.
Slutligen den mest grundläggande frågan som ställts här flera gånger, ja, vad sker med anledning av den texten? När den texten kommer från konventet, vad skall då rådet göra med den? Är det då en rapport som kan läggas åt sidan och som det inte måste tas hänsyn till? Det har alltså uppstått en diskussion om huruvida det nu är en samförståndstext eller en text med alternativ.
Svaret är mycket enkelt. Det kommer i alla fall mitt svar att vara om några veckor när vi samlas i Laeken. Om var och en är ense så har vi en samförståndstext; då är det med andra ord ganska klart att det här är ett viktigt bidrag, för att inte säga det viktigaste bidraget, till regeringskonferensen.
Om inget samförstånd uppnåtts i konventet så tycker jag självklart att alternativen måste återges. Inte på ett neutralt sätt utan på ett sätt så att det tydligt anges vad som är majoritetsalternativ, vad som är minoritetsalternativ, vilka alternativ som kanske kommer från en enskild ledamot av konventet.
Det var också min avsikt att prata igenom det med ordföranden i utskottet för konstitutionella frågor, Napolitano, och med de två föredragande av betänkandet om Europas framtid. Jag tror inte att det tjänar något till att nu utlösa ett heligt krig mellan varandra om textens betydelse.
Om vi kan uppnå samförstånd så är det en samförståndstext. Om det inte är en samförståndstext, för att samförstånd inte har uppnåtts, så måste alternativ anges men inte på ett neutralt sätt som en sorts lista utan någon som helst betydelse utan med uppgift majoritetsalternativ och minoritetsalternativ, vilket alltså är de önskemål och de strömningar som uppstått inom ramen för konventet och lagts fram.
(Applåder)

Prodi
. (IT) Herr talman, herr rådsordförande, ärade ledamöter! Jag vill bara göra ett par kommentarer i anslutning till denna debatt som har visat på en stor enighet, inte bara mellan ordförandeskapet och kommissionen, utan inom hela parlamentet.
Jag vill bara ta upp ett par frågor som jag tycker verkar oavslutade. För det första: många har pekat på problemet med hjälp åt flyktingarna, inte minst ordförande Poettering. Låt mig säga att vi har beslutat om att omedelbart avsätta 315 miljoner euro. men problemet nu, i detta ögonblick, är tyvärr inte finansieringen utan de enorma svårigheterna när det gäller att få fram hjälpen till de hjälpbehövande. Vi arbetar tillsammans med icke-statliga organisationer, via många olika kanaler. Jag upprepar: pengarna finns, vi har gjort konkreta avsättningar som är tillräckligt stora. När det blir behov av mer kommer vi att komma hit för att begära det, för att diskutera det tillsammans. Just nu är det svårigheterna att få dessa hjälpoperationer att fungera som är aktuella.
Låt mig så ta upp en annan fråga. Flera olika talare - Tajani och många andra - har kopplat samman detta viktiga faktum att världen delats i två läger med frågan om freden i Palestina. Detta är ett problem av grundläggande betydelse och här vill jag säga - till Tajani och till andra som yttrat sig - att det som har kallats "planen för återuppbyggnad av Palestina" är en plan som vi är väl medvetna om. Jag har talat flera gånger med minister Peres om detta, vi vet mycket väl att den väg vi måste gå är att vidta åtgärder inom vissa områden: vatten, energi, infrastrukturer och den industriella återuppbyggnaden. Detta är vår skyldighet och de palestinska och israeliska medborgarna vet att kommissionen arbetar i den riktningen. Så fort de politiska förhållandena tillåter det, kommer vi att vara på plats för att mobilisera de nödvändiga resurserna. Men jag tror blotta vetskapen om att vi arbetar konkret och att vi alla är bereda att arbeta tillsammans kan stödja fredsprocessen.
Premiärminister Verhofstadt underströk dessutom besluten inom det rättsliga området och när det gäller kampen mot den ekonomiska brottsligheten. Jag ansluter mig till hans ord, men se upp! Här har vi fattat beslut: antingen omsätter vi dem i konkret handling, eller så förlorar vi all trovärdighet. De behöriga ministrarna bör med andra ord öka takten när det gäller att tillämpa dessa beslut, i annat fall kommer de att antas i samband med toppmötet.
En annan fråga gällde konventet. Det har funnits en bred enighet om styrelsen, om den exekutiva strukturen, om alla dessa aspekter. Men jag vill ändå understryka en punkt som minister Verhofstadt berörde och som gäller varaktigheten. Detta parlament, denna kommission har styrt och följt konventets födelse: nu måste de följa arbetet och de måste följa slutsatserna, dvs. arbetet måste vara avslutat innan valkampanjen inför valen till Europaparlamentet tar sin början. Detta är inte en konstlad tidsfrist, utan den är allvarligt menad.
(Applåder) Många har under debattens gång återkommit till problemet med gemenskapens arbetsmetoder. Låt mig här bara upprepa en åskådlig bild som Duff gav. Hon sade: i och med att de två tornen föll, så föll också den politiska meningen med de tre skilda institutionella pelarna som skapades i Maastricht. Jag tror detta är en allvarlig läxa, precis och konkret. Duff har lyckats fånga den politiska andemeningen i kommissionens ansträngning att komma fram till gemensam handling inom unionen genom att tillämpa gemenskapens arbetsmetod, den enda effektiva, för att garantera de åtgärder som vidtas.
En annan fråga som har berörts av samtliga är problemet med reformeringen av institutionerna. Kommissionen och parlamentet arbetar konkret med denna fråga: vi har mötts, vi har hjälpt varandra. Jag tror att vi gör framsteg - svåruppnådda framsteg - i vårt gemensamma arbete. Vi har ännu inte kommit fram till målet men vi arbetar vidare med konkreta saker för att få kött på benen, som man säger. Jag skulle här vilja understryka - även om jag inte vill uppehålla mig vid rådets inre organisation - att våra reformer inte kommer att kunna bli så effektiva som krävs om de inte åtföljs av en reform också av rådets arbetssätt.
(Applåder)
Jag säger inte detta för att lägga mig i, utan för att understryka effektiviteten. Vi måste snabbt komma ifrån oklarheterna och komma fram till ett styrelseskick som är öppnare, mer ansvarsfyllt och mer demokratiskt. Kommissionen har redan tagit upp denna fråga i sin vitbok och vi förväntar oss att kunna föra en dialog med rådet, tillsammans med parlamentet.
När det gäller ekonomin har alla understrukit problemet att omsätta besluten från Lissabon i handling. Detta är emellertid en fråga där vi, mellan de generella beslut som fattades och genomförandet av besluten under de olika råd som därefter följde, har haft enorma svårigheter: det gäller avregleringen och marknadernas reformering, det gäller ansträngningarna att få fart på förnyelsearbetet och att skapa allt från ett gemensamt område till gemenskapspatent, områden där vi har drabbats av förseningar som fortfarande är mycket kännbara. Vår ekonomi blir dynamisk enbart om vi kan göra något åt detta.
Till slut tog vi beslut - och här var Gent ett mycket viktigt framsteg - om att låta eurons födelse åtföljas av de oundvikliga laterala åtgärderna som en inre marknad för gränsöverskridande banktjänster. I denna fråga har vi engagerat oss, och det är en punkt av absolut grundläggande betydelse.
Slutligen en sista synpunkt när det gäller konventet. Här skulle jag vilja återge Maij-Weggens kommentar om hur konventet bäst skall definieras: vi kan inte, som några har gjort, betrakta konventet som ett organ enbart för rådfrågning. Det får inte vara ett organ som i slutändan ger råd, avslutar frågan och sedan tar avstånd från sina egna råd. Vi håller på att ge konventet maximal öppenhet, men även största möjliga demokratiska legitimitet och därför väntar vi oss starka och viktiga resultat från konventet. Låt mig slutligen säga att konventets blotta existens är en fläkt av frisk luft i diplomatins diskreta och slutna rum. Demokratin får sitt syre, sin livsluft, genom öppenheten och ansvarstagande, och därför stöder kommissionen kraftfullt att konventets arbete öppnas för alla, så att en dialog mellan oss inbördes och mellan oss och de europeiska medborgarna äntligen kan komma i gång.
(Applåder)

Talmannen
Tack, ordförande Prodi. Som ni hörde, så förekom det under senare delen av ert inlägg ett visst sorl som irriterade alla de kolleger som uppmärksamt följde ert inlägg. Detta beklagar jag. Vi måste äntligen vidta åtgärder för att undvika sådana störningar.
(Applåder) Som ni ser, och som mina kolleger kunde märka, så fortsatte de som inte lyssnade uppmärksamt på ert inlägg att prata i korridorerna och de satte sig ner först när tjänstgörande talmannen inledde omröstningsförfarandet.
Jag har i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen mottagit sex resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 10.00.

Cappato
Herr talman! Frågan om förvirringen i kammaren innan omröstningen inleds är på väg att bli en moralisk fråga. Det är emellertid en politisk fråga och det är en följd av det sätt på vilket vi organiserar vårt arbete, där debatterna hålls skilda från omröstningen. Detta parlament blir en röstmaskin, och detta är den oundvikliga konsekvensen. Om man inte vill undvika denna förvirring, ja, då måste man tillåta femton minuters paus mellan diskussionen och omröstningen, så att det kommer att vara ännu färre personer närvarande under debatterna och vi kan bli ännu mer av en röstningsmaskin och ännu mindre av ett parlament!

Talmannen
Tack för det rådet.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Manders
Herr talman! Jag skulle vilja be om er uppmärksamhet för den e-postbombning som vi just nu utsätts för, vilket gör att min dator inte längre fungerar och att jag inte längre hittar de e-postmeddelanden som jag egentligen vill läsa. Skulle ni vilja se till att det görs något åt den saken?
(Applåder)

Talmannen
Naturligtvis skall vi uppmärksamma detta.

OMRÖSTNING
(föredragande
Hautala)
Patten, kommissionen. (EN) Kommissionen kan delvis eller på det stora hela godkänna ändringsförslagen 1, 5, 8, 9, 13, 14, 15 och 16. Kommissionen förkastar ändringsförslagen 2, 3, 4, 6, 7, 10, 11, 12 och 17.
Före omröstningen om ändringsförslag 17: Gröner (PSE). (DE) Herr talman! Vi hade gjort upp en kompromiss med Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna, och nu avviker de från denna. Därför håller inte heller vi oss till kompromissen längre, och jag vill uppmana min partigrupp att rösta för ändringsförslag 17.

Lulling
Herr talman! Jag är rädd att Gröner har fel. Vi avviker inte alls från kompromissen. Tvärtom: Vi står fast vid det som överenskommelsen gäller. Däremot röstar vi inte för de ändringsförslag som har tillkommit efter kompromissen och som vi inte är införstådda med. Vi har över huvud taget inte avvikit från kompromissen, tvärtom!
(Applåder)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Betänkande (A5-0335/2001) av Miguélez Ramos för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om skapandet av en gemensam nomenklatur för statistiska territoriella enheter (NUTS)(KOM(2001) 83 - C5-0065/2001 - 2001/0046(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Talmannen
Vi avbryter nu omröstningen, som återupptas efter det högtidliga mötet för besöket av Hans Helighet den fjortonde Dalai Lama.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.55 och återupptogs kl. 12.30)

Sandbæk
Herr talman! Jag skulle vilja nämna att De gröna och liberalerna har haft vänligheten att bjuda in alla till deras gemensamma möte i eftermiddag för att möta Hans helighet Dalaï Lama, kl. 15.00 i rum 100 i WIC - det vill säga alla som inte inkluderats i PSE:s och PPE:s inbjudan.

Talmannen
Tack för det meddelandet.
Vi skall nu återuppta omröstningen.
Betänkande (A5-0360/2001) av Weiler för utskottet för sysselsättning och socialfrågor:
1. om förslaget till rådets beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik 2002(KOM(2001) 511 - C5-0498/2001 - 2001/0208(CNS))2. om kommissionens meddelande om utkast till gemensam rapport om sysselsättningen 2001(KOM(2001) 438 - C5-0423/2001 - 2001/2168(COS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen och resolutionen efter två på varandra följande omröstningar.)   
Betänkande (A5-0350/2001) av Seppänen för budgetutskottet om förslaget till rådets beslut att bevilja en gemenskapsgaranti till Europeiska investeringsbanken för att täcka förluster i samband med en särskild utlåningsinsats för utvalda miljöprojekt i den ryska delen av Östersjöns avrinningsområde inom ramen för den nordliga dimensionen (KOM(2001) 297 - C5-0307/2001 - 2001/0121(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Välkomsthälsning
Talmannen
Jag vill välkomna Bulgariens premiärminister, Simeone Saxen-Koburg, som befinner sig på hedersläktaren och som besöker de europeiska institutionerna.
(Applåder) Herr premiärminister, som företrädare för talmannen Nicole Fontaine ber jag att få hälsa er välkommen bland oss och framföra vår förhoppning att anslutningen av ert land, som vi hoppas skall ske så snart som möjligt, kommer att främja en konsolidering av den demokratiska process som har inletts och att det skall göra det möjligt för det bulgariska folket att inta sin rättmätiga plats i den gemenskap som utgörs av folken i Europeiska unionen.
(Applåder)

OMRÖSTNING (fortsättning)
Andra betänkande (A5-0337/2001) av Rühle för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet avseende den ekonomiska förvaltningen av de sjätte, sjunde och åttonde utvecklingsfonden (EUF) - budgetåret 1999 (KOM(2000) 357 - C5-0257/2000 - 2000/2164(DEC))

(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen och resolutionen efter två på varandra följande omröstningar.)
Betänkande (A5-0328/2001) av Kratsa-Tsagaropoulou för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande om genomförandet av innovativa åtgärder enligt artikel 6 i förordningen om Europeiska socialfonden för programplaneringsperioden 2000-2006 (KOM(2000) 894 - C5-0341/2001 - 2001/2141(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)RÖSTFÖRKLARINGAR
Betänkande (A5-0358/2001) av Hautala
Fatuzzo (PPE-DE). (IT) Herr talman! Tillåt mig, i min egenskap av ledamot i den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Bulgarien att framföra mina egna hälsningar till Bulgariens premiärminister. Jag kommer att få nöjet att besöka ert land nästa vecka, herr premiärminister, och jag vill därför uttrycka min glädje över er närvaro här och min förhoppning att Bulgarien snart skall kunna bli fullvärdig medlem av Europeiska unionen.
När det så gäller Hautalas dokument så måste jag fråga mig, och även fråga er, herr talman: om många muslimer är så låsta i sitt sätt att hantera kvinnor - och inte ens låter kvinnorna promenera på gatorna som vanliga människor - hur skall vi då kunna acceptera att de blir medlemmar i Europeiska unionen om de inte kan respektera detta direktiv och samtliga direktiv från Europaparlamentet om jämställdheten mellan kvinnor och män? Detta är något vi måste fundera på.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Även om dessa artiklar och ändringsförslag innehåller delar som vi godkänner, har vi föredragit att avstå från att rösta om detta block med ändringsförslag, eftersom det saknas garantier för att de åtgärder som gynnar kvinnor kommer att upprätthållas, t.ex. när det gäller problemet med pensionsålder som finns i vissa länder och vissa sektorer, eller problemen med sanitära försiktighetsåtgärder.
Erfarenheten av hur man har använt jämställdhetsprincipen för att ålägga kvinnor att arbeta natt inom industrin är tillräcklig för att väcka misstro. Jämställdhetsprincipen, som texten utgår ifrån, måste uttryckligen innebära en anpassning efter de bestämmelser som är mest fördelaktiga för de anställda, aldrig en anpassning nedåt.

Meijer
. (NL) Den andra vågen av den feministiska rörelsen på sextio- och sjuttiotalet var starkt inriktad på att kvinnor skulle kunna göra karriär i betalda jobb. Kvinnor hade i genomsnitt en lägre utbildning än män och till och med de med en högre utbildning tilldelades av de härskande männen ofta de jobb som hade lägst status och lägst lön. Dessutom var många kvinnor ekonomiskt beroende av sina äkta makar. Högre utbildade kvinnor krävde med rätta tillgång till jobb som de i princip automatiskt uteslöts ifrån. För lägre utbildade kvinnor var det i många avseenden annorlunda. Städa kontor och fylla på hyllorna i varuhus är inga utmanande arbeten och i många fall knappast att föredra framför rollen som hemmafru. Den gruppen kvinnor kände det mest som en befrielse om mannens inkomst var så hög att de själva inte behövde arbeta. Nu har de flesta kvinnor ett betalt arbete, utan att männen jobbar mindre för att sköta om och uppfostra barnen i hemmet. Feminismen har utan att be om det blivit ett instrument för att lösa arbetsgivares personalbrist och begränsa myndigheternas utgifter. I synnerhet under dessa omständigheter är det ännu viktigare att aktivt motarbeta all diskriminering på arbetsplatsen.
Betänkande (A5-0335/2001) av Miguélez Ramos

Fatuzzo
Herr talman! Det var med den största tillfredsställelse som jag läste dokumentet, som var ganska tekniskt, från Ramos, ett dokument som också har stor politisk betydelse för mig. Som ni vet har jag varit kommunalråd i regionen Lombardiet under fem år och jag är nu naturligtvis kommunalråd i regionen Lombardiet för Pensionärspartiet. Jag säger detta med glädje eftersom jag vill understryka förhoppningen, min personliga och, tror jag, en förhoppning som delas av oss alla, att regionerna i Europa skall få en allt större politisk betydelse och ett allt större inflytande över besluten och att de skall få möjlighet att delta med större intensitet i förverkligandet av europeiska direktiv och förordningar som berör dem.

Korakas
. (EL) Diskussionen om de statistiska territoriella enheterna (NUTS) är ingen teknisk diskussion med statistiskt innehåll, eftersom regionalstatistiken och klassificeringen av regioner enligt NUTS-systemet utgör en fast referensaxel vid analys av regionernas socioekonomiska utveckling, men även vid fastställande av de områden som är berättigade till stöd ur strukturfonderna.
Ett av de största problem som dyker upp är att fullständigt icke-homogena ekonomisk-politiska enheter används som grundval vid urval och behandling av statistiska uppgifter. Det är naturligtvis ingen tillfällighet, och förhållandet blir ännu mer misstänkt om det sätts i samband med det faktum, vilket man med rätta betonar även i betänkandet, att kommissionen tillämpar kriterierna för införlivande av en region i NUTS I, II och III "på ett rätt så flexibelt sätt" , efter eget godtycke och efter situationens "behov".
Det är kännetecknande att man vid fördelningen av finansiering till mål 2 använder den administrativa enheten av typen NUTS III, ett faktum som innebär att halva unionens befolkning stöds, vilket i sin tur leder till att finansieringen till mindre utvecklade regioner - för vilka finansieringen antas vara avsedd - minskar drastiskt. Under perioden 1994-1999 (det andra Delorspaketet) erhöll 51 procent av EU:s befolkning stöd. Av den andelen motsvarade bara 25 procent mål 1, som finansierar regioner av typen NUTS II. Av dessa 25 procent, slutligen, avsåg 16,4 procent mål 2. De rika länderna erhöll därigenom, tack vare användningen av små administrativa enheter (NUTS III), ett betydande stöd, vilket ledde till en kraftig snedvridning av regionalpolitiken. Det är i slutändan återigen de rika länderna som gynnas, i det att de suger upp en stor del av de under alla omständigheter snålt tilltagna och otillräckliga anslag som beviljas inom ramen för strukturfonderna.
Vissa länder gynnas särskilt, eftersom de administrativa enheterna av typen NUTS III är mycket små vid en jämförelse med andra länder. I Grekland, till exempel, har en sådan administrativ enhet (ett län) en area på 2 950 kvadratmeter, i Portugal 3 162 kvadratmeter och i Tyskland bara 758 kvadratmeter.
Allt detta framhäver ännu en gång de brister, orättvisor och oregelbundenheter, men även det hyckleri, som finns i EU:s regionalpolitik, eftersom en stor del av de anslag som beviljas för strukturstöd "återanvänds" och återgår till de mer utvecklade medlemsstaterna, vilket avsevärt begränsar möjligheten att bedriva en nationell utvecklingspolitik, som av tvång måste ligga inom ramarna för gemenskapens trånga och felsydda "kostymer". Följden av detta förhållande är inte bara att det uppreklamerade målet att minska skillnaderna mellan de fattigare och de rikare regionerna inte uppnås, utan även, vilket bekräftas av uppgifterna, med Grekland som dystert exempel, att skillnaderna hela tiden växer, inte bara mellan medlemsstaterna, mellan nord och syd, utan även mellan regionerna inom själva medlemsstaterna. Det enda man har lyckats åstadkomma är att döva samveten och skapa mekanismer som främjar de stora monopolistiska intressena, som har dragit mycket stor nytta av gemenskapsprogrammen.
Trots att föredraganden i sitt betänkande inte går så långt som vi skulle ha önskat, berör hon åtminstone ganska många av de allvarliga problem som finns, och vi kommer därför att rösta för betänkandet.
Betänkande (A5-0360/2001) av Weiler

Figueiredo
. (PT) En analys av det gemensamma betänkandet om sysselsättningen 2001, som gjorts med utgångspunkt från nationella rapporter, visar det låga intresse de flesta medlemsstaterna visar riktlinjerna för sysselsättningen. Det är faktiskt bara sju av dem som brytt sig om de allmänna målen som rådet i Lissabon fastslog, och som bekräftades i Stockholm, och endast tre tog upp de specifika målen om kvinnornas sysselsättningsgrad.
Så som sagts i yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, till vilket vi bidrar med våra antagna förslag, finns det en tydlig motsägelse mellan målen om sysselsättningsgrad som har definierats av rådet och den låga betydelse som de flesta medlemsstater ger en ökad medvetenhet om könsfrågor i sysselsättningspolitiken, antingen i form av brist på nationella mål om minskning av flera befintliga skillnader på arbetsmarknaden när det gäller könsfrågor, den otillräckliga barnomsorgsservicen eller då det gäller de begränsade initiativen för att minska löneskillnaderna mellan män och kvinnor.
Även om den nuvarande sysselsättningssituationen i Europeiska unionen inte kritiseras tillräckligt i Weiler-betänkandet erkänns några negativa aspekter om hur det förhåller sig på sysselsättningsområdet, särskilt då man insisterar på att nationella mål måste fastställas och följas. Men i betänkandet analyseras varken de riktlinjer som kommissionen lagt fram kritiskt eller presenteras några alternativ klart och tydligt som det är nödvändigt att satsa på, nämligen en prioritering av sysselsättningspolitiken och att upphöra med att låta den politiken underordnas den monetära politiken för att det dominerande nyliberalistiska synsättet i Europeiska unionen slutligen skall kunna överges, dock har de förslag som vi lagt fram för detta blivit avvisade.

Miller
. (EN) Europeiska parlamentets Labourparti stöder huvudinriktningen i Weilers betänkande om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik för 2002. Labourpartiet är också mycket positivt inställt till de ändringsförslag som Bushill-Matthews ingivit, men anser att Weiler-betänkandet inte är det lämpliga betänkandet för sådana ändringsförslag.

Patakis
. (EL) Det är ett faktum att vi står inför en skärpning av den ekonomiska krisen, som har fördjupats ytterligare efter terrorattackerna i New York och Washington. Vi kommer, ännu en gång, inte ur denna nedgång - som inte tycks bli kortvarig, åtminstone inte enligt de flesta analytiker - genom att lägga bördor på arbetstagarnas ryggar, med massavskedanden och angrepp på deras rättigheter.
Den totala sysselsättningen är i stort sett oförändrad, och arbetslösheten viker inte - om den inte ökar, såsom i mitt hemland. Samtidigt planeras nya massavskedanden i ekonomiskt viktiga sektorer, såsom transporter, turism med mera. Det centrala målet för sysselsättningspolitiken har blivit att fördela arbetslösheten, som förvärras av riktlinjerna för 2002. Det är ingen tillfällighet att de länder som EU "gratulerar" på detta område är de länder som först har genomfört allmänna reformer på arbetsmarknaden och, i synnerhet, tillåtit deltidsarbete och andra former av elastisk sysselsättning i större utsträckning.
I sitt betänkande stöder Europaparlamentet riktlinjerna, i vilka man åter tar upp den bekanta frågan om strukturreformer och mer elastiska former av anställningsavtal, som syftar till att skapa ett enormt läger med anställbara - utan rättigheter, utan krav, anpassade till kapitalets och dess intressenters vinstkrav - i syfte att främja produktiviteten och konkurrenskraften.
Arbetstagarnas geografiska rörlighet bidrar inte till någonting annat än att förstärka den demografiska koncentrationen och koncentrationen av rikedom till EU:s rikaste regioner, som blir ännu rikare i det att de suger upp den bästa arbetskraften och de största forskarbegåvningarna.
Riktlinjernas andra pelare, om självständigt företagande, syftar inte till någonting annat än att förvandla de arbetslösa till egenföretagare, för att därigenom tekniskt minska arbetslösheten och undkomma de skyldigheter som är förknippade med social solidaritet.
När det gäller programmen för subvention av anställningar har de inte bara inte bidragit till att bekämpa arbetslösheten, utan vanligtvis fungerat som rena subventioner till arbetsgivarna, inneburit att arbetstagarna har ersatts med subventionerade arbetslösa och lett till ständiga brott mot kollektivavtalen.
De allt fler privatiseringarna, sammanslagningarna, anpassningen till EMU, den ökade importen och den allt hårdare kapitalistiska konkurrensen, utslagningen av tusentals små och medelstora jordbruk, men även stängningen av små och medelstora företag, skapar förutsättningar för en ännu större ökning av arbetslösheten.
Trots det faktum att den genomsnittliga tillväxten år 2000 uppgick till 3,3 procent tycks den politik som EU håller fast vid inte minska vare sig arbetslösheten eller fattigdomen, som plågar över 22 procent av EU:s befolkning.
Arbetstagarna kräver en annan politik, som skall ha människan och hennes behov som centralpunkt, med fullständiga och stärkta sociala rättigheter för alla arbetstagare, förbättrade levnadsvillkor och en social utveckling och ett social välstånd som är reellt.

Herman Schmid och Sjöstedt
. Vi är i huvudsak positiva till Weilers betänkande. Särskilt uppskattar vi den betoning hon lägger på arbetets kvalitet.
Vi är dock kritiskt inställda till flera av de ändringsförslag som kommit från det ekonomiska utskottet, i vilka man uttrycker sig ideologiskt och svepande om marknadsekonomin och dess styrning. Vi anser att man därmed förordar en ekonomisk politik som motverkar den europeiska sysselsättningsstrategin, särskilt under perioder då ekonomin och efterfrågan på arbetskraft inte är i expansion.
Eftersom dessa ändringsförslag har antagits av kammaren, valde vi i slutomröstningen att lägga ned våra röster.

Titley
. (EN) Jag stöder helhjärtat detta betänkande från Weiler som välkomnar sysselsättningsriktlinjerna för 2002. Samtidigt som man i betänkandet erkänner att full sysselsättning kan uppnås genom ytterligare strukturella reformer av arbetsmarknaden, uppmanar man också till en ökad investering i utbildning, särskilt för arbetssökande. De kvantitativa likväl som kvalitativa resultat som EU skulle få till följd av sitt engagemang för utbildning är obestridliga. Yrkesutbildning och utbildning är väsentliga sätt för EU:s medlemsstater att gemensamt öka EU:s sysselsättningsgrad. Om och om igen har investeringar i yrkesutbildning och utbildning i medlemsstaterna visat sig vara en framgång, och när det samordnas på en nivå som täcker hela Europa skulle detta förstärkas. Det är viktigt att dessa åtaganden genomförs och att de inte bara blir tomt prat.
Rekommendationen att båda sidor av industrin borde enas om förändringar i arbetsmetoderna skulle slutligen kunna bana väg för förstärkta industriella förbindelser och skapa en situation där varje parts specialistkunskaper används fullt ut.
Betänkande (A5-0350/2001) av Seppänen

Fatuzzo
Ni, herr talman, liksom jag, älskar havet och ni har ofta varit i min hemstad Genua, som jag under tjugo år har beundrat ovanifrån från kullarna i Righi. Jag har sett detta hav och jag har tänkt mycket på det. Havet förenar, havet tillhör alla, havet har inga gränser. Det är med andra ord rätt att Europeiska unionen intresserar sig för alla hav, framför allt de hav som vaggar kusterna till några av våra medlemsstater, och att vi ger bidrag, även av finansiell art, som i detta fall, till stater som ligger utanför unionens gränser, som Ryssland, för att de skall genomföra miljöprojekt som gör dessa hav renare, mer farbara, vackrare.

Dell'Alba
Herr talman! Med tanke på den lyriska karaktär som utmärker inläggen från Fatuzzo i hans röstförklaringar, vill jag vända mig till er som ledamot av presidiet för att fråga om inte talmannens kansli skulle kunna tänka sig att publicera en bok med hans inlägg, med tanke på deras värde och den känsla som genomsyrar dem och som går utöver alla andra inlägg i denna kammare och som når poetiska höjder som inte bör undervärderas av vårt parlament.

Talmannen
Vi skall framföra ert förslag till presidiet, Dell'Alba.
Betänkande (A5-0345/2001) av Virrankoski

Fatuzzo
Kära Dell'Alba! Om ni väntar ett tag kommer ni att se att inte alla inlägg från Fatuzzo är lyriska till sin natur. Detta gäller kärnkraftverk. Med denna finansiering kommer vi naturligtvis att skydda Tjernobylreaktorn - och jag röstade för - men låt oss tänka efter: måste vi verkligen stänga kärnkraftverket i Bohunice i Slovakien - som jag besökte med utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor i förra veckan - en reaktor som vi lagt ner tusentals miljarder lire på för att höja säkerheten och ställa som ett condicio sine qua non att reaktorn stängs för att det landet skall få bli medlem av Europeiska unionen? Borde vi inte fundera lite till?

Meijer
. (NL) De produktionsföretag som tidigare fick sin energi från Tjernobyl, och genom vilka man kunde finansiera ett sådant kolossalt komplex av kärnreaktorer, existerar sedan Sovjetunionens sammanbrott knappast längre. Befolkningen i Ukraina är så utarmad att den har för liten köpkraft för att som konsument kunna köpa mycket elektricitet. Det finns inte heller några pengar tillgängliga i landet för att finansiera nya renare och driftsäkra metoder för elektricitetsalstring och på upprensningen av resterna av de förstörda kärnkraftverken kommer vi, med tanke på det radioaktiva materialets långa halveringstid, att få vänta mycket länge. Allt som nu görs kan tyvärr inte göras utan hjälp utifrån. Åtgärderna för att före år 2005 förse Tjernobyl med en ny skyddskapsel är för begränsade och kommer för sent. Under den kapsel som anlades kort efter katastrofen 1986 döljer sig fortfarande en farlig brandhärd och kärnkraft fortsätter att vara en källa till framtida risker. I debatten om 15 år sedan Tjernobyl den 2 maj sade jag redan att inte heller andra typer av kärnkraftverk är säkra och att de efter stängningen efterlämnar ett olösligt problem. Trots alla dessa brister stöder jag det här finansieringsförslaget, eftersom det inte alls är någon lösning att inte göra någonting.
Betänkande (A5-0328/2001) av Kratsa-Tsagaropoulou

Fatuzzo
Herr talman! När det gäller betänkandet från Kratsa så röstade jag för. Det handlar om socialfondens funktion, en fond som, som vi alla vet, är avsedd för arbetstagarna och som syftar till att förbättra och förstärka möjligheterna att hitta sysselsättning för dem som är arbetslösa. I detta dokument regleras framför allt hur man skall hitta de innovativa åtgärderna, dvs. det nya man kan göra inom denna sektor.
Låt mig ta tillfället i akt i denna min sista röstförklaring för att önska er smaklig måltid och be om ursäkt inför Europeiska unionens finansiella tjänsteenheter eftersom, som jag har fått höra, varje minut av mina inlägg kostar institutionen 1 200 000 lire. Om tjänsteenheterna skulle kunna tänka sig att avsätta hälften till förmån för Fatuzzo skulle jag kunna spara andra hälften genom att inte tala mer. Skämt åsido, så vill jag avsluta röstförklaringarna med att önska att de nyskapande åtgärderna inom ramen för socialfonden kan riktas till de länder som söker inträde i Europeiska unionen och även godtas om de föreslagits av dessa länder.

Talmannen
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.00 och återupptogs kl. 15.00.)

Reform av rådet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0308/2001) av Poos för utskottet för konstitutionella frågor om reformen av rådet (2001/2020(INI)).

Poos
. (FR) Herr talman! Jag är mycket smickrad av att kunna lägga fram detta betänkande om reformen av rådet i närvaro av rådets och kommissionens företrädare.
Detta initiativbetänkande rör faktiskt inte bara rådet. Det rör även Europaparlamentet och kommissionen, som är lika berörda av att den institutionella triangeln fungerar väl, att den är effektiv och sammanhängande. I en utvidgad union måste gemenskapens institutioner ofrånkomligen förbättra kapaciteten att fatta beslut och öka reaktionsförmågan. För er föredragande är det inget insiderbrott att konstatera att rådet i dag är den institution som fungerar sämst. Detta är allvarligt med tanke på att denna institution, som har både verkställande och lagstiftande befogenhet, har förblivit Europeiska unionens viktigaste maktcentrum, trots fördragsändringarna. Rådet har förlorat en stor del av sin effektivitet. I mitt betänkande finner ni en lång lista över orsakerna till dessa funktionsbrister. Jag stöder mig på förberedande arbeten, varav vissa inleddes av rådet för tre eller fyra år sedan. Men sedan dess har det inte gjorts någonting, samtidigt som andra förberedande arbeten har utarbetats av tidigare aktörer på den internationella arenan, och de är inte de minst betydelsefulla, jag kan framför allt nämna Jacques Delors arbetsgrupp Notre Europe (Vårt Europa). En av de funktionsbrister som bör nämnas är den oegentliga institutionella utvecklingen, vars främsta offer är gemenskapsmetoden och med den kommissionen. Europeiska rådets ökade makt kombinerat med det allmänna rådets svaghet har återupprättat den mellanstatliga metoden för beslutsförberedelse. Med de kretsar som förbereder toppmötena har en metod återkommit som påminner om 1800-talets hemliga diplomati. Med minitoppmötena, såsom mötet i Gent, har det återuppstått en tendens att bilda directoires (ledningsgrupper), en dröm som vissa inte har övergett sedan Fouchetplanen från 1960-talet. För att komma tillrätta med denna oegentliga utveckling förordar föredraganden att vi återvänder till fördraget, varken mer eller mindre. Låt oss be Europeiska rådet att inte ägna sig åt detaljfrågor och att inte dra till sig - likt en gigantisk dammsugare - alla viktiga beslut. Den som gapar över mycket mister ofta hela stycket. Ännu värre är att Europeiska rådet har blivit en blockeringsfaktor i det institutionella systemet. Ingen vågar längre fatta beslut. Allt förläggs till toppmötet. Europeiska rådet borde begränsa sig till att förse den europeiska politiken med allmänna riktlinjer, vilket fördraget föreskriver. Låt oss uppvärdera rådet (allmänna frågor) genom att ge det befogenhet att lösa konflikter mellan de olika rådskonstellationerna och se till att besluten hänger ihop. För att nå dit får det endast finnas en enda väg för beslutsförberedelse, och denna enda väg för beslutsförberedelse skulle också kunna gynna Europeiska rådet. Låt oss kräva att ministrarna i rådet (allmänna frågor) inte hanterar europeiska frågor vid ett enda kort möte per månad, då varken antalet närvarande ministrar eller de materiella förutsättningarna möjliggör grundliga överläggningar om de frågor som står på dagordningen. I resolutionsförslaget presenteras en rad praktiska förslag som alla kan tillämpas omedelbart utan att fördraget behöver ändras.
Innan jag avslutar skulle jag vilja uppmärksamma kollegerna på förslagen om ett förbättrat samarbete mellan rådet och Europaparlamentet. De rör ministernärvaron vid viktiga möten såväl som att lagstiftningsförfarandet bör påskyndas redan vid första behandlingen. När det gäller öppenhet och insyn hoppas jag att Europaparlamentet och rådet kommer att följa förslaget från utskottet för konstitutionella frågor, dvs. att rådet skall vara offentligt då det sammanträder i lagstiftningsärenden. Detta fordrar givetvis en följdriktig omorganisation av dagordningen och sammanträdesdisciplinen. Ett råd som sammanträder offentligt när det agerar som lagstiftare skulle medborgarna därmed kunna uppfatta som en andra lagstiftande kammare, en funktion som rådet faktiskt redan har i dag.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Herr talman, herr föredragande, mina damer och herrar! Jag befinner mig i en känslig position, eftersom jag skall ta ordet i egenskap av ordförande i en institution som enligt föredraganden är den som fungerar sämst bland unionens alla institutioner.
Denna uppgift är således utan tvekan känslig.
Ni kan vara övertygade om att ordförandeskapet har tagit del av betänkandet av Poos om reformen av rådet med stort intresse. Poos politiska karriär i olika europeiska fora är anmärkningsvärd, varför han är väl bekant med dem, både inifrån för att han har deltagit där och utifrån för att han har iakttagit dem med kritiskt intresse.
Tillåt mig samtidigt säga att ordförandeskapet till stor del delar analysen, kanske inte beskrivningen, men den analys som innebär att rådets funktionssätt måste förbättras.
Redan vid Europeiska rådets möte i Helsingfors i juni 1999 medgav man att rådets arbetsmetoder kräver betydande ändringar och pekade på att dessa förändringar bör genomföras gradvis, så att rådet friktionsfritt kan klara av det ökade antalet medlemmar när utvidgningen väl skall genomföras.
Vid samma möte godkände man dessutom praktiska rekommendationer för det ändamålet. Anvisningarna i dessa rekommendationer går till stor del i linje med de angelägenheter som väcks i betänkandet av Poos. Jag skall bara nämna några.
I rekommendationerna framhölls således att Europeiska rådets främsta uppgift bör vara att ge unionen de impulser som krävs för dess utveckling samt att fastställa allmänna politiska riktlinjer. Rollen för rådet (allmänna frågor) som allmän samordnare betonades.
Dessutom innehöll rekommendationerna en vädjan om en bättre samordning av medlemsstaternas europeiska politik. Man underströk att det i sista hand är Coreper som skall förbereda och lägga fram alla punkter på rådets dagordning.
I rekommendationerna uppmanade man slutligen till en minskning av antalet rådskonstellationer.
Herr talman, mina damer och herrar! Dessa rekommendationer har delvis genomförts.
Ett exempel är att rådet (allmänna frågor) har följt den praxis som rekommenderades i Helsingfors, nämligen en systematisk indelning av rådets dagordning i två delar: yttre förbindelser och övergripande frågor, däribland den övergripande samordningen av EU:s politikområden.
Rådet (allmänna frågor) har dessutom minskat antalet rådskonstellationer till 16, för att göra arbetet mer samstämmigt och förhindra att unionens verksamheter fragmentiseras. Corepers roll har tydliggjorts i rådets interna arbetsordning. Numera anordnas offentliga debatter om viktiga nya förslag till lagstiftning och om programmet för rådet (allmänna frågor) och Ekofin-rådet.
Vid Europeiska rådets möte i Göteborg i juni i år presenterade rådets generalsekreterare en första utvärdering av genomförandet av rekommendationerna från Helsingfors. Av denna utvärdering framgår att det har gjorts framsteg, men att de fortfarande är otillräckliga.
Herr talman, mina damer och herrar! Vissa åtgärder genomfördes till exempel inte helt. Europeiska rådet i Göteborg erkände uttryckligen detta och påpekade, vilket understryks av generalsekreteraren i hans rapport, att det behövs andra reformer för rådets strukturer och arbetsmetoder.
Mot bakgrund av detta uppmanades generalsekreteraren att helst vid Europeiska rådet i Laeken lägga fram specifika förslag om åtgärder som skall garantera att rådet fungerar efter utvidgningen. Viktigt i det sammanhanget är bättre förberedelser inför rådets sammanträden, en tydligare samordning mellan de olika rådskonstellationerna och effektiva arbetsmetoder. Detta för att göra det möjligt för rådet att fatta nödvändiga beslut i juni 2002.
Under tiden fortsätter det belgiska ordförandeskapet med genomförandet av rekommendationerna från Helsingfors. Parallellt med det har rådet (allmänna frågor) ökat sin samordnande funktion.
Fortsättningsvis lägger ordförandeskapet exempelvis fram en lägesrapport för rådet (allmänna frågor) om de viktigaste ärendena som det pågår diskussioner om i de andra rådskonstellationerna. Denna rapport sammanställs för att rådet (allmänna frågor) helt skall kunna utöva sin horisontella samordningsfunktion för hela verksamheten i de olika rådskonstellationerna.
Meningen med det är att förstärka sammanhanget mellan verksamheterna i rådet i dess olika konstellationer och se till att dessa bli bättre avstämda mot unionens allmänna målsättningar. Dessutom förstärker det även den roll som rådet (allmänna frågor) har i samband med förberedelserna inför Europeiska rådet.
Vidare har händelserna i Förenta staterna tydligt visat att det är nödvändigt med en allmän samordning av unionens verksamheter i kampen mot terrorismen.
Rådet (allmänna frågor) den 17 oktober i år ägnades åt en rapport från ordförandeskapet om de olika rådskonstellationernas verksamheter i det avseendet.
Det betyder att ordförandeskapet har utarbetat en roadmap med rådets alla initiativ och verksamheter, i vilken även anges vilka som är ansvariga, vilka tidsfrister som gäller och vilka framsteg som gjorts.
Rådet (allmänna frågor) har begärt en regelbunden aktualisering av denna roadmap. Det handlar ju här om ett viktigt instrument som gör det möjligt att utvärdera framstegen för varje rådskonstellation.
Rådet (allmänna frågor) kommer vid nästa sammanträde den 29 oktober att på nytt diskutera denna aktualiserade roadmap. Detta initiativ visar tydligt rådets (allmänna frågor) kapacitet att, om det behövs, garantera den allmänna samordningen av rådets politik. Dessutom borde det initiativet bidra till en ny bekräftelse av det samordnande rådet i allmänhet.
Självklart behövs det även andra reformer för att förbättra rådets funktion. Den rapport som begärdes av generalsekreteraren kommer då även utan tvekan att innebära en nyttig ansats till en tankeövning angående den här problematiken. Det gäller naturligtvis också för betänkandet av Poos och Europaparlamentets resolution.

Barnier
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar ledamöter, fru ordförande! Jag skulle i min tur vilja säga att kommissionen i mycket hög grad håller med om analysen i detta utmärkta betänkande när det gäller rådets funktionsbrister. För egen del är jag inte förvånad över att denna analys är utmärkt, med hänsyn till den erfarenhet och sakkunskap som ni, minister Poos, har förvärvat under de senaste åren och nu använder i Europaparlamentets tjänst. Efter denna första allmänna bedömning vill jag säga att kommissionen också stöder de reformer som ni föreslår för rådet. Att omstrukturera rådet till ett välordnat och effektivt organ ligger i hela Europeiska unionens intresse.
Ert betänkande innehåller ett stort antal förslag och synpunkter som vi har framfört tidigare, framför allt i den nyligen offentliggjorda vitboken om styrelseformerna i EU. Dessa reformalternativ blir särskilt intressanta eftersom de kan genomföras utan att fördragen behöver ändras, vilket ni själv påpekade.
Fru ordförande, mina damer och herrar ledamöter! När jag uttrycker mig på det här sättet om rådet vill jag säga att jag självklart anser att varje institution är oberoende och i första hand själv bär ansvaret för sina egna reformer. Samtidigt vet vi att alla institutioner har ett intresse av att helheten fungerar bra. Det är i den andan och inom de ramarna som jag vill framföra Europeiska kommissionens uppfattning av en annan institution, dvs. ministerrådet.
I debatten om unionens framtid måste vi visserligen utreda den institutionella strukturen noggrant, varje institutions roll och de ändringar som bör göras i fördraget för att unionen verkligen skall få en både mer demokratisk och effektivare institutionell ram. Därför anser jag, minister Poos, att ert betänkande är en mycket viktig beståndsdel och att den kommer att berika den stora debatt som nu inleds om unionens institutionella ram, dess effektivitet och demokratiska legitimitet. Den debatt om dessa mer grundläggande reformer som kommer att pågå fram till 2004 får emellertid inte tjäna som alibi för att nu vägra att anta de reformer som rådet redan i dag kan genomföra utan fördragsändringar. Att göra rådets funktionssätt så effektivt som möjligt är för övrigt ett av de mål som fastställs i vitboken. När det gäller analysen av konstaterade funktionsbrister och därmed de reformer som bör genomföras finns det - förutom meningsskiljaktigheter som kan framföras om vissa detaljer - en viss samstämmighet mellan det betänkande som ni lägger fram, minister Poos, vitboken och även, vilket ni erinrade om, fru minister, Trumpf-Piris-rapporten från rådets generalsekretariat. De praktiska slutsatserna i denna rapport godkändes i stor utsträckning av Europeiska rådet i Helsingfors och har till stor del införlivats i rådets interna arbetsordning.
Det är varje institutions befogenhet och skyldighet - det vill jag än en gång påpeka - att ständigt utreda den egna organisationens effektivitet. Detta har kommissionen gjort genom att anta denna vitbok och lägga fram den administrativa reform som min kollega Neil Kinnock ansvarar för. Det verkar som om rådet en dag måste göra detsamma, precis som Europaparlamentet, och kommissionen kommer självklart att stödja dessa både institutioner i det arbetet. I det här sammanhanget vill jag påminna om att Europeiska rådet i Göteborg gav rådets generalsekreterare i uppdrag att lägga fram mer ingående förslag med denna innebörd inför mötet i Laeken.
Mina damer och herrar ledamöter! Jag vill betona, dock utan att gå in på varje enskilt förslag i ert betänkande, Poos, att det framför allt krävs politisk vilja om man skall lyckas genomföra detta utvärderings- och förbättringsarbete. Det är uppenbart att denna vilja måste komma till uttryck både inom medlemsstaternas regeringar och inom våra institutioner.
Åtminstone två punkter förtjänar en särskild uppmärksamhet: å ena sidan begreppet det lagstiftande rådet och å andra sidan rollen för rådet " allmänna frågor" . Mina damer och herrar! Vi har sett att Poos-betänkandet skiljer på tre funktioner som fullgörs av rådet: en lagstiftande funktion, en verkställande funktion och en funktion som politisk samordnare. Av detta framgår tydligt - också på den punkten stöder kommissionen er - att rådet bör organiseras på olika sätt beroende på inom vilken av dessa tre ramar rådet agerar. Det lagstiftande rådet bör således agera i full öppenhet, med öppna debatter och offentliga omröstningar. Antalet rådskonstellationer är sannolikt alltför stort, men det är framför allt bristen på samordning mellan dessa konstellationer som gör att den maktgren som det lagstiftande rådet är utan tvekan har det mycket svårare att samordna sina olika beslut, till skillnad från Europaparlamentet, där varje slutgiltigt beslut fattas i plenum.
Denna situation manar till en särskild diskussion om viljan att redan vid första behandlingen gynna ett samförstånd mellan parlamentet och rådet - något som nämns i ert betänkande - vilket bör ske inom ramen för medbeslutandeförfarandet. Herr Poos! Kommissionen delar till fullo denna vilja att få till stånd snabba överenskommelser. Samtidigt måste man undvika att detta sker till nackdel för samstämmigheten mellan de texter som kommissionen föreslår. Fördragen har gett kommissionen exklusiv initiativrätt och ansvaret för att se till det gemensamma intresset. Vår önskan är därför att parlamentets och rådets vilja att nå fram till en överenskommelse redan vid första behandlingen garanterar att kommissionen förblir fullt delaktig i alla aspekter som rör innehåll och förfarande, så att de antagna texternas samstämmighet kan garanteras.
Tillåt mig påminna om att kommissionen har beviljats exklusiv befogenhet att bedöma respekten för det gemensamma intresset i det här skedet av medbeslutandeförfarandet.
Minister Poos! Ni har också rätt när ni i betänkandet framhåller att det är funktionssättet för rådet (allmänna frågor) som egentligen står i debattens centrum. Det är i själva verket mycket svårt att under en enda dags möte per månad fatta beslut som rör alla frågor om unionens utrikespolitik - inklusive de frågor som rör säkerhetspolitiken, bibehållandet av unionens gemensamma institutionella struktur samt alla övergripande och institutionella frågor (såsom den senaste förordningen om tillgång till handlingar och samordningen av unionens gensvar på de tragiska händelserna den 11 september) och slutligen samordningen av de olika politikområdena. Kommissionen har tillräckligt mycket insikt för att inse hur skiftande de frågor är som behandlas av rådet (allmänna frågor), eftersom vi ibland måste företrädas av flera kommissionärer under sådana möten. Vi delar därför er uppfattning, herr föredragande: de olika rådskonstellationerna behöver en central samordningsinstans, och för närvarande är det mycket svårt för rådet (allmänna frågor) att ansvara för den uppgiften. Man bör således undvika, i brist på någon annan samordnande formation, att rådet (allmänna frågor) i realiteten blir ett slags råd för utrikesministrarna. Bör man inrätta ett nytt allmänt råd, bestående av de ministrar som har en samordningsfunktion inom sina regeringar och som förses med den politiska auktoritet som krävs, vilket ni föreslår? Detta skulle under alla omständigheter frigöra Europeiska rådet från dess skiljedomsuppgifter och politiska samordning, så att det verkligen kan ägna sig åt sin egentliga uppgift att ge unionen politiska impulser och riktlinjer. Men som ni själv erkänner väcker ett sådant råd en hel rad frågor av politisk art, och i vissa medlemsstater t.o.m. konstitutionella frågor, framför allt de som leds av en koalitionsregering.
Herr talman, fru ordförande, mina damer och herrar! Jag skulle helt enkelt än en gång vilja tacka minister Poos för det viktiga, utmärkta och mycket heltäckande arbete som han har utfört och för de värdefulla förslagen i hans betänkande. Uppriktigt sagt anser jag inte att det är kommissionens roll att reagera på enskilda detaljer om rådets funktionssätt, eftersom var och en av våra institutioner är, det vill jag upprepa, naturligt självständiga när det handlar om funktion. Men det utgör inget hinder för att bedriva mer övergripande, tabubefriade diskussioner, och då återanvänder jag det ord som premiärminister Verhofstadt använde i förmiddags, då han apropå den stora debatten och Laeken-förklaringen hävdade att ingen fråga får tabubeläggas. Frågan om att förbättra det gemensamma arbetet, framför allt i lagstiftningsfrågor, är därför inte heller tabubelagd längre. Kommissionen vill också säga att den har intresse av att arbeta med ett effektivt råd och att man har hörsammat de två budskap som finns i detta initiativbetänkande, dvs. att man måste garantera ett samstämmigt agerande och en viss nivå när det gäller antalet företrädare med politiska befogenheter i rådets beslutsprocess. Jag tackar er för det.

Poettering
Herr talman, rådsordförande Neyts, kommissionär Barnier, ärade kolleger! Låt mig på min partigrupps vägnar tacka kollegan Poos för betänkandet. Våra kolleger i utskottet för konstitutionella frågor - med vår samordnare Íñigo Méndez de Vigo i spetsen - har ju följt arbetet med engagemang. Dock är betänkandet ett alarmerande tecken. När man i betänkandet konstaterar - jag välkomnar själva konstaterandet även om jag beklagar att det förhåller sig så - att den samordnande funktionen för rådet (allmänna frågor) har urholkats, att kommissionens initiativrätt har försvagats och slutligen att rådssamarbetet på regeringsnivå har stärkts på bekostnad av samarbetet på gemenskapsnivå, då är detta ett alarmerande tecken på rådets funktionalitet.
(Applåder)
De utrikesministrar som i dag bildar rådet (allmänna frågor) kan emellertid inte längre fullgöra sina skyldigheter. De reser runt i världen - vilket ju också är deras uppgift -, tillbringar några få timmar i rådet och låter sig i övrigt företrädas, och när det är dags för omröstning är de hur som helst inte närvarande. Därför bör rådet en gång för alla börja ta sin egen arbetsordning, nämligen artikel 11.4, på allvar och kontrollera hur många ministrar som i slutändan faktiskt är närvarande under omröstningarna.
Vi behöver således ett nytt råd för allmänna frågor. Låt oss kalla det ett råd av Europaministrar som sammanträder varje vecka eller, vid behov, ännu oftare i Bryssel och givetvis i de nationella huvudstäderna och som står till ständigt förfogande för sina respektive regeringar. Vi vidhåller även - vilket kommissionär Barnier också har påpekat - att vi behöver en uppdelning mellan å ena sidan det lagstiftande rådet som i sitt lagstiftande arbete - inte i kommittéerna men när de slutgiltiga besluten tas - har öppna sammanträden och öppna samråd och å andra sidan det verkställande rådet.
Jag hoppas att vi skall komma dithän att detta kan säkerställas och framför allt att ett sådant råd av Europaministrar - som jag för enkelhets skull kallar det - även skall ägna sig åt att samordna de olika råden. Där röstar man delvis i helt olika riktning och tvingas uppdra åt Europeiska rådet att återigen koppla in rådet så att damerna och herrarna där kan ta itu med frågan på nytt. Det måste bli en ändring på detta!
Jag vill ta upp en punkt som för tillfället visserligen inte är helt aktuell, men som skall staka ut riktningen. Det gäller tillsättandet av den post som Hombach nu sitter på. Mina rekommendationer är att Hombachs tjänst inte tillsätts av en Hombach II, inte för att jag skulle ha något emot Bodo Hombach, utan därför att institutionerna måste slå in på en ny väg. Jag anser att detta är en uppgift som vi bör till kommissionen, så att kommissionen, som ju förfogar över budgeten, också får ansvaret för dessa frågor ...
(Applåder)
.... och att vi slutligen kommer dithän att den höge representantens uppgift en dag kan läggas över på kommissionen, vars vice ordförande har den funktionen.
(Applåder)
Låt mig avslutningsvis göra följande påpekande, som inte är riktat mot min mycket uppskattade kollega Poos: Jag hoppas att dagens ledamöter i rådet har kraft och insikt nog att fatta rätt beslut redan när de fortfarande tillhör rådet och inte först när de har blivit ärade ledamöter av Europaparlamentet.
(Applåder)

Barón Crespo
Herr talman, fru tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag har bett om ordet i denna debatt för att först och främst uttrycka min personliga tacksamhet och även å min grupps vägnar till Poos för hans fantastiska betänkande. Det är verkligen ett arbete som har genomförts med grundlig kunskap om ämnet. Detta beror delvis på hans långa erfarenhet i rådet, men som ögonvittne kan jag även intyga att för tio år sedan när vi utarbetade Maastrichtfördraget, hade Poos, som då var ledamot av rådet under regeringen Santer, samma öppna attityd och vilja till samarbete och solidaritet med parlamentet som han nu föreslår i sitt betänkande. Resultatet av detta blev Maastrichtfördraget, som gav oss medbeslutandeförfarandet. Jag anser att vi bör hedra honom för hans sammanhängande och seriösa politiska bana.
När det gäller medbeslutandeförfarandet lägger vi inte bara fram en reform av rådet som sådan, utan vi är berörd part i frågan. Medbeslutandeförfarandet har gjort det möjligt för oss att utveckla en delad kultur, i vilken rådet för första gången har börjat öppna sig för parlamentet. Vi måste befästa detta. I Poos betänkande föreslås ett mycket viktigt steg: när rådet agerar som lagstiftare skall överläggningarna offentliggöras. Om det inte finns ett tillräckligt antal ministrar kan man tillämpa samma regel som parlamentet tillämpar: att omröstningarna är nominella, och om ledamöterna inte är närvarande utbetalas inte traktamenten till dem. Det handlar följaktligen om åtgärder som kan tillämpas redan nu, vi behöver inte vänta på reformen. Ur den synvinkeln anser jag att Neyts-Uyttebroeck, som har gått motsatt väg, eftersom hon har gått från parlamentet till rådet, kan införa en frisk fläkt i rådets arbete. Jag hoppas att hon vill samarbeta med oss.
Herr talman, ärade kolleger, en sista betraktelse: vi står i begrepp att genomföra konventmetoden, vi har kämpat för den i parlamentet och vi anser att även vi måste samarbeta positivt i reformprocessen av våra institutioner, som är sammankopplade med varandra på ett sådant sätt att man inte kan reformera en av dem utan att ta hänsyn till de andra.
Avslutningsvis anser jag att vi måste gå före med gott exempel. Vi väntar på rådet den 30 oktober, där vi vill se en enig hållning från rådets sida när det gäller det belgiska förslaget om beskattning, så att vi en gång för alla får en stadga för ledamöterna. Vi anser även att åtgärdspaketet för bekämpning av terrorismen är ett ypperligt tillfälle för att visa våra medborgare att vi står enade, och låt även mig betona detta, fru tjänstgörande rådsordförande, inför Laeken skulle vi vilja att man kommer med ett sammanhängande förslag som grundas på vitboken om styrelseformer och Mandelkern-betänkandet som behandlas i rådet, och att detta förslag inte grundas på en minskning av parlamentets lagstiftande befogenheter. Detta skulle även bidra positivt till reformen.

Malmström
Herr talman! Precis som vi i parlamentet förändrar våra arbetsformer och kommissionen förändrar sina genom sin vitbok, måste förstås även rådet förändra sina, både i ljuset av utvidgningen och för att dessa arbetsformer, vilket så många påpekar, inte fungerar så bra i dag. Poos har många och långa erfarenheter av hur rådet fungerar. Jag hoppas att rådet tar till sig hans synpunkter. Jag utgår från att denna fråga kommer att komma upp på konventet och att det, som Verhofstadt sade i förmiddags, inte skall finnas några tabun.
Exakt hur rådets arbete skall utformas har vi liberaler självfallet ingen anledning att ha någon uppfattning om, eftersom det inte är vår uppgift att reglera detta. Vissa frågor tycker vi dock att vi kan engagera oss i. Öppenheten är en sådan fråga. För oss är öppenheten i EU:s arbete viktig när det gäller alla institutioner. Det är en nyckel för att återvinna medborgarnas förtroende för det europeiska projektet. I dag sitter rådet bakom stängda dörrar och stiftar lagar för miljoner och åter miljoner européer. Det är inte acceptabelt. Alla pratar om detta, och alla kritiserar det. Det sker små, små reformer, men det räcker inte. Lagstiftningen måste ut i offentligheten. Det måste bildas en egen separat avdelning inom rådet där ministrarna möts i full öppenhet och offentlighet för att stifta lagar. Det måste dessutom finns ordentliga protokoll efteråt. Ledamöterna i detta lagstiftande råd måste förstås vara politiker, inte tjänstemän, med tydliga mandat från sina respektive regeringar.
En annan fråga som oroar oss litet grand, och som Poos också tog upp, är alla "minitoppmöten" som haussas upp och får väldigt stor betydelse. Det fattas en hel del beslut under dessa möten med litet tveksam status. Vi hoppas att de tonas ned och i stället förvandlas till arbetsmöten.
Det finns i rådet, inte så mycket i dagens ordförandeland men i många andra, inte minst i Sverige, en ökad tendens till mellanstatlighet och en önskan att förstärka rådet på parlamentets och kommissionens bekostnad. Vi ser med stor oro på denna utveckling, eftersom ökad mellanstatlighet och fler beslut i slutna rum knappast leder till ett mer demokratiskt EU.

Frassoni
Herr talman! Under ett sammanträde i lördags fick jag tillfälle att lyssna på den nye assistenten till en viktig minister som beskrev, med den nyomvändes hela uppriktighet, sin första erfarenhet av ett ministerråd och beskrev det som ett slags cirkus där alla talar, men ingen lyssnar eller försöker nå en kompromiss.
Vi är överens med föredraganden och instämmer i största delen av de förslag som framförts och därför tänker jag utnyttja min tid till att framföra två budskap från vår grupp, framför allt till rådet. Det första budskapet är att även om rådet i morgon skulle godkänna samtliga våra förslag så skulle vi ändå inte kunna råda bot på de grundläggande demokratiska obalanserna och vi skulle inte kunna stoppa den mellanstatliga avdriften. Enbart genom att förstärka kommissionen och parlamentet och ta bort rådets möjlighet till veto skulle vi verkligen kunna nå framsteg på vägen mot demokrati och en effektivare union.
Mitt andra budskap är en uppmaning att fundera på det som kommissionär Barnier har sagt: trots de positiva inslagen och det belgiska ordförandeskapets ansträngningar så är det för närvarande omöjligt att reformera rådet utan en grundläggande diskussion bland medlemmarna om vad rådet självt borde vara. Jag är övertygad om att inte samtliga unionens medlemsstater har samma uppfattning om rådets framtid och därför uppmanar jag verkligen ordförandeskapet att göra denna diskussion om framtiden till sin och se till att det läggs fram konkreta förslag som kan göra det möjligt att ta konkreta initiativ som tillåter oss att gå snabbare fram på den väg som beskrivits av Poos, i avvaktan på en mer omfattande reform.

Cossutta
Herr talman! Det viktiga arbete som utförts av Poos och kommissionen skulle kunna sammanfattas i en liknelse: det är som en örn som vill men inte kan lyfta mot de nya europeiska ambitionernas framtida höjder. Men vi måste ändå betrakta detta som ett positivt betänkande, en propedeutisk insats för unionens framtida konstruktion, en union som måste bli ett självständigt och oberoende politiskt subjekt för att kunna möta framtidens krav, ett politiskt subjekt som stärkt av sina kulturella och sociala traditioner skulle kunna utgöra en lämplig motvikt mot en monopolär hegemoni som - detta ser vi prov på i dag - skapar oordning.
Det krävs en ny roll för unionen, och i de bränningar som uppkommer när de globala allianserna bildas och bryts upp verkar detta Europa kraftlöst, det låter sig företrädas av osannolika triumvirat på den globala scenen, när det i stället är nödvändigt att enigt och självständigt uppvisa och stödja en hållning som präglas av fred och social rättvisa för att krossa den hotande terrorismen. De reformer som föreslås i Poos betänkande är nödvändiga, de är möjliga, och vi stöder dem. Det handlar bara om små steg, men de är viktiga om de hanteras på rätt sätt av rådet och parlamentet, viktiga reformer även för att komma till rätta med det demokratiska underskottet i en ny institutionell roll för rådet, i dess nya relationer med parlamentet.
Unionens grundläggande utrikes- och försvarspolitiska funktioner och dess höga representant kan enbart bli effektiva i en miljö som präglas av ömsesidighet från företrädarna för alla länder och inte frikopplat från dem. Rådet måste förstå detta: det handlar inte om gnäll utan om en demokratiskt nödvändig process ur vilken hela unionen kan föryngras och utveckla sammanhang och öppenhet.

Collins
Herr talman! Jag skulle vilja säga att jag anser att både parlamentet och kommissionen har stor tur när det gäller att ha någon av Poos kaliber som kan ge oss detta alldeles utmärkta betänkande som borde ha utarbetats för länge sedan. Jag välkomnar innerligt Poos betänkande och hoppas verkligen att det belgiska ordförandeskapet, när betänkandet får överväldigande stöd av parlamentet, vilket jag tror att det kommer att få, kommer att föra betänkandets betydelse vidare till ministerrådet.
Vi hoppas också att det belgiska ordförandeskapet kommer att leda vägen, som man säger, för att sätta sinnena i gungning hos rådets ledamöter (allmänna frågor) när det gäller vilken deras roll och funktion måste och bör vara. Rådet (allmänna frågor) har tyvärr i stor utsträckning tagit ett steg tillbaka när det gäller dess effektivitet. Rådet har undergrävts av utvidgningen av de specialiserade råden och genom Europeiska rådet självt och detta är mycket beklagligt. Rådet (allmänna frågor) måste, som Poos säger, förbli ett kraftfullt politiskt organ och det får inte tillåtas att bli en super-Coreper. Om detta sker, kommer ingen att ha någon överblick över vad som händer, över vilken riktning vi skall gå i och över hur vi skall förbereda oss inför framtiden.
Rådets arbete måste bli mer konsekvent, och en större samordning krävs i rådets förvaltning. Jag anser att rådet borde begränsa sig självt till att fastställa unionens allmänna politiska riktlinjer och att det inte borde ingripa i specifika detaljfrågor. Det ligger till stor del i intresset för ett bättre beslutsfattande inom unionen att ha ett effektivt råd med öppenhet som utövar alla de uppgifter som fördraget ålägger det. De ministrar som deltar i rådets möten (allmänna frågor) måste också alla ha de befogenheter som krävs för att utföra sina uppgifter.
Vi är alla alltför bekanta med ministrar som framträder vid rådets möten (allmänna frågor), och säger en eller två korta meningar till TV-kamerorna på vägen in och sedan försvinner. Den belgiska tjänstgörande ordföranden skakar på huvudet i misstro. Jag vet, fru tjänstgörande ordförande, jag var där! Jag såg det med egna ögon vid mer än ett tillfälle, och saker och ting har inte förbättrats sedan jag avgick. De har faktiskt blivit mycket värre, och det är något som vi måste prata om. Vi vill att rådet (allmänna frågor) skall utföra sina uppgifter. Vi skulle vilja att det nuvarande ordförandeskapet utför sina uppgifter och vi vill också att kommissionen skall utföra sina uppgifter.
Vi respekterar, och måste respektera, de tre institutionerna och den roll som de spelar. Detta parlament har inte råd att luta sig tillbaka och vara tyst, om vi ser att någon av institutionernas roll, om det så är parlamentet, kommissionen eller för den delen rådet, tas ur spel av något särskilt skäl av någon liten grupp av medlemsstater av vilka som helst politiska skäl som de eventuellt skulle kunna ha.

Bonde
Herr talman! Vem av er känner ministrarna Van Dale, Conde de Saro och Skytte Christoffersen? Dessa tre herrar kommer under de kommande 14 månaderna att handha antagandet av de flesta lagar inom EU. De ständiga representanterna för ordförandeländerna Belgien, Spanien och Danmark är skickliga diplomater, de lever i mörker. De träffas varje vecka i Bryssel och förhandlar fram merparten av våra lagar. 70 procent färdigställs av deras underordnade och biträdande och 15 procent tar de själva hand om. De resterande 15 procenten läggs på ministrarnas bord och de ständiga representanterna instruerar eller ersätter sedan ministrarna under det formella antagandet. Mötena försiggår bakom hermetiskt tillslutna dörrar så att ingen skall kunna se hur långt vi befinner oss från det folkstyre vi alla hyllar i dessa 15 länder. Det händer att en fråga diskuteras bland allmänheten och väcker genklang i det nationella parlamentet, och kanske t.o.m. leder fram till en instruktion eller ett förhandlingsmandat för ministern, men detta är ett undantag. I merparten av fallen är det så att vi som väljare och folkvalda har förlorat större delen av demokratin, vilken förvaltas av 15 ständiga representanter och deras ämbetsmannakolleger. Lösningen på detta demokratiska underskott eller demokratiska förskingring - för vi vet ju vem som har roffat åt sig makten - är enkel. Läs våra författningar och återlämna den lagstiftande makten till de folkvalda! Låt oss återskapa demokratins kärna, vilken består i att väljarna kan gå till val, få fram en ny majoritet och därefter anta nya lagar. Denna kärna existerar inte i dagens EU.

Dell'Alba
Herr talman, fru minister, herr kommissionär, kära kolleger! Man kan verkligen säga att slumpen ställer saker och ting till rätta. Efter en av de värsta uppvisningarna som Europeiska rådet och framför allt ministerrådet har erbjudit de europeiska medborgarna kommer detta utmärkta betänkande utarbetat av vår kollega, tidigare ordförande i ministerrådet, Poos. Poos stakar inte bara ut en väg, utan också en riktlinje som borde anslås på alla kyrkor och offentliga byggnader i unionen, som någon tidigare gjorde med Wittenbergteserna. Vi har upplevt ett europeiskt råd där institutionerna har upplösts, där rådet har upplösts och splittrats upp i de mest skiftande privata samtal, småsystem och formationer, vilket har visat sig vara till nackdel för det belgiska ordförandeskapets arbete, som självklart inte är skyldigt till detta. I ett sådant skede kommer någon och påminner om de allmänna principerna, talar i lugn och ro om hur Europa borde fungera och hur det inte fungerar, eftersom man inte tillämpar föredragandens kloka rekommendationer och synpunkter, synpunkter som dessutom kommer från någon med en sådan erfarenhet, från någon som har upplevt det inre av ministerrådet och Europeiska rådet. Jag anser således att omröstningen om detta betänkande är ett stort ögonblick för parlamentet. Tyvärr finns det inte någonting i Europas metoder som hämtar inspiration av detta, vilket är ett av de grundläggande skälen till otillräckligheten hos unionens arbete, anseende och inflytande. Kunde denna text vara en faktor som det belgiska ordförandeskapet verkligen kan ta hänsyn till inför toppmötet i Laeken och Laeken-förklaringen, genom att säga: "kära kolleger, så här ser vägen ut, det här är gemenskapsmetoden och så här borde saker och ting fungera för att vi åtminstone skall kunna försöka få lite ordning i vårt hus", då skulle denna text verkligen komma till nytta, en text som jag hoppas kommer att få parlamentets enhälliga bifall i morgon. De radikala ledamöterna stöder under alla förhållanden textens innehåll. Vi anser att det är den här vägen vi bör gå, att det är det här sättet man bör gå tillväga på, att vi måste få se Europa byggas upp och inte förstöras. Tyvärr ger rådet alltför ofta intryck av att låta detta ske, inte rådet som sådant, utan dess deltagare, aktörer, som i Gent liksom tidigare i Nice verkligen gav prov på att de har stora färdigheter när det gäller att söndra institutionerna och att de är enormt aktiva när det gäller att försöka åstadkomma det.

Brok
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill tacka kollegan Poos och påpeka att samtliga EU:s institutioner måste omorientera sig och hitta förbättrade arbetssätt redan med tanke på dagens utmaningar men även på utvidgningen av unionen, en ren förändring i antalet deltagare.
Kommissionen är sedan en tid tillbaka i färd med att driva en sådan inre reformprocess. Europaparlamentet är, genom det Corbett-betänkande som är under arbete, i färd med att skapa just sådana förutsättningar i den mån det går utan att ändra fördraget. Detta är något som dessa båda institutioner enligt min mening måste göra, liksom också rådet, som är den institution som till följd av det ökade antalet ledamöter kommer att få de största problemen. Om man betänker att Europeiska rådet i framtiden kommer att sammanträda med 27 ledamöter och att bara delegationernas företrädesrätt kommer att ta en och en halv timma i anspråk, och när delegationernas förklaringar sedan börjar inkräkta på lunchen - som givetvis måste intas - då inser man genast att grunden för ett effektivt arbete saknas.
Detta har inget att göra med effektiviteten och förmågan hos rådets ordförandeskap, utan enbart med strukturerna. Därför är det också utomordentligt viktigt att man faktiskt griper sig an många av de förslag som Poos har lagt fram och som går att genomföra genom en ren förändring i arbetsordningen, det vill säga utan ändring i fördragen. Jag ser två skäl till att göra detta, nämligen att höja effektiviteten och att öka öppenheten.
Om effektiviteten skall höjas måste belastningen på rådet (allmänna frågor) sluta klumpas ihop till ett och samma tillfälle. Man träffas för överläggningar om punkt A, diskuterar sedan lite utrikespolitik, sitter 27 man stark i möte med presidenten från Kazakstan för att avslutningsvis övergå till rådslag om punkt B som rör lagstiftning, och allt detta med flytande övergångar, medan hälften av deltagarna som vanligt är på presskonferens.
Fru rådsordförande, det är möjligt att jag överdriver, men jag är rädd att det ligger ett uns sanning i detta på flera områden. Därför är det faktiskt nödvändigt att övergå till ett verkställande råd som framför allt koncentrerar sig på utrikespolitiken. Så länge rådet är en mellanstatlig inrättning bör vi faktiskt vara i stånd att formulera en samstämmig utrikespolitik i rådet, och som ett led i processen att öppna upp för allmänheten måste vi tydligt visa att vi har ett lagstiftande råd, vars slutomröstning och regeringsförklaring är offentliga och öppna i fråga om skälet till hur man röstar.
Vi kommer endast att kunna vinna de europeiska medborgarnas accepterande om de får veta orsakerna till att besluten ser ut som de gör. Detta är en principfråga när det gäller att vinna medborgarnas accepterande och en förutsättning för att samspelet mellan parlamentet och rådet i medbeslutandeförfarandet skall kunna bli en offentlig process som ger medborgarna och medierna chansen att göra en rättvis bedömning och få fatt i skyldiga eller förment skyldiga till felaktiga beslut.
Jag ser det som något absolut nödvändigt att en sådan parlamentarisering av arbetet också leder till politisering. Vi utför ett lagstiftande arbete som på flera viktiga områden regleras av tjänstemän som har medbeslutande. Jag tror att det blir svårt att få förståelse för detta även med vårt demokratiska tänkande, och därför vill jag be er, fru rådsordförande, att lägga fram ett initiativ om detta i Laeken, för det är mycket vi kan nå utan förändring av fördraget och det är så vi också bör förbereda oss inför utvidgningen av EU.

Santos
Herr talman! Poos betänkande är både djärvt, försiktigt och realistiskt. Djärvt för att det redan nu föreslår några förändringar för att förbättra rådets funktion. Försiktigt för att det visar att ändringarna går att genomföra utan att fördragen behöver ändras. Och realistiskt för att det visar att det också är nödvändigt att politiskt förbättra - och det mycket - kommissionens och detta parlaments funktion.
Betänkandets förslag har även tagit hänsyn till att förbättringen av unionens institutionella funktion kräver betydande justeringar av maktbalansen, som inte får försämra organens funktion, som garanterar alla medlemsstaters fulla deltagande. Detta är ju, som jag ser saken, det väsentliga. De stora målen för Europeiska unionen på det ekonomiska och sociala området och på säkerhets- och utrikesområdet kommer bara att kunna nås på kort tid om Europa i allmänhet, genom den motsvarande allmänna opinionen och de femton medlemsstaterna, genom sina företrädare i olika organ, åtar sig att fast och bestämt prioritera en förstärkt politisk sammanhållning grundad på ett tydligt jämlikt deltagande.
Passivitet, bristande definition, splittring och konflikter mellan länderna, som leder till en oförmåga till förändring, hjälper till att bevara sakernas nuvarande tillstånd och ger dem rätt som bara ser Europeiska unionen som en grupp handelsmän som ägnar sig åt att fördela, inte alltid jämlikt och rättvist, de begränsade finansiella resurserna som de har till sitt förfogande. Att förstärka institutionerna, förbättra deras funktion och effektivitet, utarbeta och bedriva en gemensam politik på säkerhets- och utrikesområdet är absolut nödvändigt, men det måste ske i alla femton medlemsstater utan undantag och riktlinjer. Därmed förtjänar detta betänkande vårt stöd och vår beundran.

Gil-Robles Gil-Delgado
Herr talman, ärade kolleger! Det betänkande vi debatterar i dag är ett intelligent och förtjänstfullt försök från vår kollega Poos att reformera rådet utan att ändra i fördragen. Jag gratulerar föredraganden till hans ansträngningar även om jag inte kan dela hans optimism. Jag tror inte heller att denna minireform kan lösa problemen med rådet, och jag ser tyvärr inte heller någon politisk vilja att ta itu med reformen. Jag hoppas att jag har fel och min kollega Poos har rätt.
Herr talman! Rådets (allmänna frågor) storhetstid är över och det förefaller mig vara orealistiskt att tro att Europeiska rådet är berett att återlämna de befogenheter som det har tagit ifrån rådet (allmänna frågor). Den europeiska politiken är inte längre extern politik, utan medlemsstaternas interna politik och det går inte att reservera de viktiga besluten till utrikesministrarna. De har tillräckligt att göra med utrikespolitiken och den gemensamma säkerheten.
Den institutionella triangeln är fortfarande absolut nödvändig för att unionen skall fungera bra, under förutsättning att var och en av dess komponenter allt eftersom anpassar sig till de nya omständigheterna. I rådets fall är situationen så allvarlig att funktionsstörningarna endast kan avhjälpas med: a) att erkänna Europeiska rådets utslagsgivande roll, b) att ge rådet (allmänna frågor) uppgiften att väl förbereda besluten till Europeiska rådet, så att de inte skjuts över på de nationella förvaltningarna och c) att organisera alla de olika råden i ett sammanfogat system och på ett effektivt sätt.
Denna effektivitet kan inte uppnås om man inte överger systemet med ett ordförandeskap som roterar varje halvår, som vid det här laget är föråldrat, och ersätter det med ett ordförandeskap som är mer varaktigt. Om det politiska agerandet skall vara effektivt kan man inte byta prioriteringar var sjätte månad. Min grupp lade fram den här frågan i debatten i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik även om vi inte insisterade på den här punkten av respekt för betänkandets fokusering. Förtjänsten med vår kollega Poos betänkande är just att det innehåller förslag till minimala reformer av rådet, som gör det möjligt att inleda en process där rådet reformerar sig självt, något som blir allt mer nödvändigt.
Det skulle glädja mig om åtminstone detta mål kan uppnås. Vi skulle alla tjäna på det, till och med dem av oss som anser att rådet endast kan reformeras med hjälp av konventmetoden, eftersom förändringarna måste vara mycket mer djupgående.

Tsatsos
Herr talman! Detta parlament har inte utfärdat någon förklaring i vilken vi inte uttrycker vår tro på demokrati, öppenhet och effektivitet. Det är mycket bra, men fullständigt otillräckligt. Den sortens allmänna principer blir påtagliga och verkliga först när de genomsyrar hela Europeiska unionens organisationsstruktur. Just av den anledningen måste vi välkomna Jacques Poos resolutionsförslag. Det rör sig om en av de viktigaste texter som Europaparlamentet har behandlat. Föredraganden visar att det såväl på demokratinivå som på effektivitetsnivå går att göra mycket även utan att ändra i fördragen, genom att helt enkelt följa dem bättre.
Mot bakgrund av betänkandet önskar jag påpeka följande grundläggande saker: för det första att rådets struktur nu är så invecklad, med 27 organisatoriska underavdelningar, att dess arbete blir uppsplittrat. Man inriktar sig på enskilda träd, men ser sällan skogen. Rådet (allmänna frågor) måste sammanträda oftare, det är sant, men ministrarna måste närvara, inte bara i Bryssel, utan om möjligt även på sammanträdena. För att rådet skall fungera krävs dessutom att de nationella förvaltningarna och regeringarna anpassar sig till den europeiska institutionella mentaliteten och planeringsmetoden. När det gäller rådets förbindelser med Europaparlamentet är det riktigt att antalet närvarodagar måste öka; å andra sidan förutsätter inte öppenhet och rådets ordförandes personliga närvaro i parlamentet nödvändigtvis en ändring av fördragen.
Jag konstaterar slutligen att Europafrågan har mångdubblat arbetsbördan och att den kräver mångdubbla ansträngningar. För att effektivisera sina insatser bör rådets medlemmar göra en rimlig uppdelning mellan sina nationella och europeiska plikter.

Dimitrakopoulos
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill i min tur gratulera kollegan Jacques Poos till det utmärkta arbete som han har lagt fram och tacka honom för det mycket demokratiska sätt på vilket han har bemött de förslag och anmärkningar som kommit från övriga kolleger i utskottet för konstitutionella frågor, anmärkningar som har syftat till att förbättra hans betänkande.
Jag skulle vilja uppehålla mig vid tre punkter i betänkandet som jag anser är väldigt viktiga. Den första är punkt 9, som avser rådets två funktioner, det vill säga den lagstiftande och den verkställande. Jag anser att Poos anmärkning om att det måste göras åtskillnad är helt på sin plats, det vill säga att det tydligt måste framgå när rådet utövar sin lagstiftande funktion och när det utövar sin verkställande funktion. Det är mycket viktigt, och jag menar att det måste beaktas.
Den andra punkten gäller rådets samarbete med Europaparlamentet. Det skulle vara orättvist mot rådet att säga att det inte har gjorts vissa framsteg, men det betyder inte att det inte måste göras fler. Jag vill uppehålla mig vid två punkter i Poos förslag som jag anser är mycket viktiga. Den första är punkt 18, som avser den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP), hans roll och förbindelser med Europaparlamentet. Och jag vill be rådet ge Solana en uppsträckning. Den höge representanten måste lära sig att förbindelserna med parlamentet sker inom en ram och styrs av vissa regler och att det ligger i hans intresse att han förstår dessa. Den andra punkten är punkt 19. Det gläder mig att det belgiska ordförandeskapet föregick med mycket gott exempel i dag på förmiddagen, i det att rådets ordförande personligen informerade Europaparlamentet, och jag vill gratulera Verhofstadt till förmiddagens insats.
Den tredje punkt som i mina ögon är väldigt viktig är den jättelika öppenhetsfrågan. Det är en fråga som berör alla Europeiska unionens institutioner. Den har tagits upp av flera kolleger, såsom Malmström, som har utfört ett mycket gott arbete i öppenhetsfrågan, liksom givetvis Maij-Weggen, men jag vill tala om för rådet att de europeiska medborgarna inte bara intresserar sig för vad rådet beslutar, utan i mycket högre grad för varför det beslutar det som det beslutar.

Leinen
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Rådet fungerar dåligt, vilket är till förfång även för unionens övriga institutioner. Det är dåligt för parlamentet och dåligt för kommissionen. Bristen på öppenhet och effektivitet, vilket redan har nämnts flera gånger, drar även en skugga över vårt arbete och ger en dålig bild av oss i medborgarnas ögon. Därför är det absolut nödvändigt med en reform av rådet. Detta kan inte påpekas för ofta. Jacques Poos har arbetat fram nyttiga och värdefulla förslag till hur detta skulle vara möjligt i nuläget utan att det skulle krävas ett nytt europeiskt fördrag.
Jag anser också att medborgarna har rätt att få veta vem som har röstat och hur rösterna har utfallit när det gäller lagar och föreskrifter som rör deras vardag. Denna öppenhet är ett absolut måste i det lagstiftande rådet. Jag anser inte att det är antalet sakkunniga rådsmedlemmar som är problemet. Problemet är den bristande samordningen inom rådet och även inom medlemsstaternas regeringar. Här måste en ändring ske. Att sända en ständig minister till Bryssel, en som övertar ansvaret för samordningen av regeringspolitiken på det nationella planet är, som jag ser det, en idé som bör förverkligas.
Utskottet för konstitutionella frågor kompletterade på måndagen föredragningslistan med ytterligare punkter, t.ex. frågan om ordförandeskapet i rådet när vi blir 25 stater eller fler, liksom definitionen av Europeiska rådet. Vad är Europeiska rådet? Ett organ, en överordnad kommitté, eller är det en del av rådet? Fru rådsordförande, reformen är strikt nödvändig. Det är vår förhoppning att ni skall hinna göra något redan till mötet i Laeken, och med tanke på unionens framtida fördrag hoppas vi att rådet återigen skall finnas med som en punkt på föredragningslistan i Laeken.

Maij-Weggen
Herr talman! Allra först vill jag tacka kollega Poos för det här betänkandet om nödvändiga reformer i rådet. Man säger ibland om påven att man inte behöver vara gift för att prata om äktenskap. Om Poos kan vi säga att han verkligen är berättigad att tala om rådet eftersom han ingått i det under väldigt lång tid.
Hur dåligt rådet fungerar i avgörande moment framgick vid toppmötet i Gent, där tre regeringschefer på förhand träffade avtal utanför rådet, där rådets ordförande gjorde avgörande uttalanden om utvärderingen av attackerna mot Afghanistan som senare inte täcktes av rådet, där diverse regeringschefer gjorde olika uttalanden efter EU-toppmötet, där beslut fattades om en betalningsfråga för banker med avseende på euron men inga beslut fattades om mycket viktiga förslag till åtgärder för terroristbekämpning som hade lagts fram av kommissionen och parlamentet och där det slutligen också uppstod ett genant gräl mellan rådets ordförande och kommissionens ordförande.
Det är allmänhetens bild av rådet. Den dåliga bilden dominerar också hela beslutsprocessen i EU. Hur kan rådet reformeras på ett sätt så att unionen kommer att fungera bättre och att medborgarnas bild också blir bättre? Hur kan rådet reformeras på ett sätt så att hela EU:s institutionsstruktur blir mer demokratisk och öppnare? I det sammanhanget anser jag att ett par faktorer är av avgörande betydelse.
För det första måste rådet inskränka sig till sitt ursprungliga syfte, nämligen att återspegla åsikterna i medlemsstaternas regeringar och det under kontroll av de nationella parlamenten och Europaparlamentet. För det andra måste rådet samordna sitt arbete bättre så att rådet (allmänna frågor) och övriga rådskonstellationer kan tala med en röst. Antalet rådskonstellationer tycker jag skulle kunna begränsas ytterligare. För det tredje borde rådet (allmänna frågor) få en mycket starkare funktion och det på grundval av stabila ståndpunkter som intagits av nationella statsråd för EU-frågor, helst med ministerfunktion. I det avseendet har Belgien föregått med ett mycket gott exempel. För det fjärde bör alla rådets sammanträden som handlar om lagstiftning, alltså även om budgeten, vara offentliga, vilket innebär att både debatter och beslut äger rum med offentlig redovisning. För det femte bör endast ministrar ha rösträtt vid lagstiftning, inbegripet budget, vilket innebär att de inte får låta sig ersättas av till exempel en fast företrädare eller av tjänstemän. Jag tycker att rådet i sin helhet och i enlighet med sin verkliga uppgift måste börja fungera som ett förbundsråd enligt tysk förebild, så att det för medborgarna blir kristallklart vilken roll rådet har i EU:s demokratiska process.
Jag hoppas verkligen att betänkandet av Poos kommer att få en viktig roll vid den kommande regeringskonferensen och jag hoppas framför allt att rådet verkligen tar åt sig den kritik, men här och där även lovord, som yttras här i parlamentet.

Sacrédeus
Herr talman! Medborgarna har rätt att veta hur deras regeringsföreträdare har agerat och röstat i rådet. Det är högst oacceptabelt att det i en demokrati lagstiftas bakom låsta och lykta dörrar för 380 miljoner människors räkning - och detta utan insyn!
Det viktigaste ställningstagandet i Europaparlamentets betänkande om reformerna av rådet finns därför i punkt 26 om behovet av öppenhet. Det står där att Europaparlamentet kräver att både överläggningarna och omröstningarna skall ske offentligt när rådet agerar som lagstiftare, och kräver särskilt att offentliga debatter enligt artikel 8 i rådets arbetsordning hålls i början och vid slutet av alla lagstiftningsförfaranden, och att artikel 9.1 i rådets arbetsordning tillämpas. Det talas också om att omröstningsresultaten och röstförklaringarna som rör lagtexter skall offentliggöras.
Genom denna framtida öppenhet kommer Europeiska unionen att demokratiseras. Det kommer att leda till ett starkare väljartryck och ökad nationell parlamentarisk kontroll av rådet. Det är på tiden! I sin tur medför detta växande krav på att EU:s uppgifter koncentreras och ett behov av att avgränsa unionens beslutsbefogenheter. Det betänkande som vi antar i dag får med andra ord långsiktiga konsekvenser. Jag tror, herr talman, att vi därmed kommer betydligt närmare den målsättning som kommissionens förre ordförande Jacques Santer formulerade 1995: Gör färre saker, men gör det bättre.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Herr talman, mina herrar kommissionärer, mina damer och herrar! På den lyckliga tid då jag var ledamot i Europaparlamentet var jag själv också ganska kritisk till rådet, men samtidigt tror jag inte att jag någonsin uttryckte mig om rådet på det sätt som vissa av er anser det vara värt att göra.
Sedan skulle jag vilja påpeka att det finns något som jag inte förstår. Alltsedan jag blev medlem av den belgiska federala regeringen för ett år sedan deltar jag i arbetet i rådet (allmänna frågor), sedan några månader tillbaka är jag ordförande i rådet (jordbruk), jag deltar i det informella rådet (utrikeshandel) och under en tid deltog jag i rådet (inre marknaden).
Detta säger jag för att visa att jag under ett års tid har förvärvat en viss erfarenhet av hur rådet, de olika rådskonstellationerna, fungerar.
Jag skulle upplysningsvis vilja tala om att det mycket sällan händer att det inte finns en majoritet, för att inte säga nästan alla, ministrar eller statssekreterare närvarande vid ett möte. Det gäller alla de konstellationer jag nyss nämnde.
Detta säger jag er för att informera er, så att ni skall veta om det. Jag vill också tala om att den bild som vissa av er fann ett värde i att måla upp, dvs. bilden av ett råd där ministrarna är närvarande när kamerorna är på och att de sedan går ut så snart kamerorna försvinner, att denna bild inte heller stämmer överens med verkligheten.
Än en gång: detta säger jag för att informera er. Jag kommer att tänka på den kritik som jag alltid har tillbakavisat och som somliga riktar mot Europaparlamentet på grund av parlamentsledamöternas frånvaro, när de t.ex. ser ett sammanträde som detta och säger: "Men var är de?"
Jag måste till sist säga att det inte är tal om dagtraktamenten för de ministrar som deltar i rådet.
Allt detta, kära kolleger, säger jag endast för att informera er.

Talmannen
Tack så mycket, fru Neyts-Uyttebroeck.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 10.00.

Läget beträffande förberedelserna av Världshandelsorganisationens fjärde ministerkonferens
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalande om hur det går med för förberedelserna för Världshandelsorganisationens fjärde ministerkonferens.

Neyts-Uyttebroeck
. (NL) Herr kommissionär, herr talman, ärade parlamentsledamöter! Om två veckor äger Världshandelsorganisationens fjärde ministerkonferens rum i Doha i Qatar. Europeiska unionen gör stora ansträngningar för att en ny handelsrunda då skall kunna inledas på grundval av en bred och balanserad dagordning.
Slutsatserna från rådet (allmänna frågor) den 26 oktober 1999 fortsätter vara referenspunkt för detta. Rådet (allmänna frågor) den 8 oktober i år underströk det viktiga i en ny handelsrunda.
I rådet (allmänna frågor) nästa måndag kommer det aktuella läget att diskuteras igen. Det handlar verkligen om att kunna åka till Doha med en sammansvetsad union med förenade krafter.
Ni känner naturligtvis alla till att det är kommissionen som för Europeiska unionens räkning förhandlar i handelsfrågor och alltså även här och att kommissionär Pascale Lamy, som håller sitt anförande efter mig, i det sammanhanget spelar en absolut avgörande och för övrigt mycket uppskattad roll.
Jag skulle också vilja informera er om att temat med förberedelserna inför Världshandelsorganisationens fjärde ministerkonferens även tagits upp vid rådet (sociala frågor), rådet (jordbruk) och, om jag inte missminner mig, även i rådet (miljö) och det i avsikt att stämma av ståndpunkterna mot varandra eller åtminstone hålla sig informerade om de olika känsliga områdena.
En ny runda av omfattande förhandlingar måste göra det möjligt att göra framsteg i fråga om ytterligare frisläppning av importerade varor och i fråga om reglering av världshandeln och det är av olika skäl mycket viktigt.
För det första äger konferensen rum mot bakgrund av en avtagande världsekonomi, en situation som ytterligare förvärrats genom de dramatiska händelserna den 11 september, vilka har en negativ effekt på den ekonomiska tillväxten i både industriländer och utvecklingsländer.
Ett avtal om att starta en ny runda skulle alltså innebära en kraftig och positiv signal för världsekonomin. Även Europeiska unionens regeringschefer och kommissionens ordförande uppmanade vid det senaste informella rådsmötet i Gent till att, och jag citerar: "aktivt arbeta på att få igång WTO-förhandlingarna. Med tanke på det nuvarande osäkra ekonomiska läget är det viktigare än någonsin, både ekonomiskt och politiskt, med ytterligare avreglering av handeln på grundval av ett regelbaserat multilateralt system med en verklig utvecklingsdimension" slut citat.
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och ledamöter! En ny handelsrunda är också ytterst viktig för utvecklingsländerna. Den skall göra det möjligt att förbättra utvecklingsländernas integration i det multilaterala handelssystemet, framför allt för de minst utvecklade länderna, och det bör åstadkommas genom ett bättre tillträde till marknader, åtgärder som underlättar tillämpningen av redan ingångna avtal och även genom åtgärder för att få den speciella och differentierade behandlingen av dessa länder att fungera i praktiken. För det tredje syftar en ny runda till att stärka det regelbaserade WTO-systemet, på engelska: "a rules-based system". Detta skall åstadkommas genom att man tydliggör och klargör befintliga bestämmelser, särskilt i fråga om handel och miljö, och med hjälp av en utvidgning av WTO:s tillämpningsområde till nya frågor som investeringar, konkurrens och underlättande av handelsutbyten, på ett sådant sätt att WTO anpassar sig till de behov som uppstår med världsekonomins utveckling och bemöter den oro som uppkommer med globaliseringen.
Europeiska unionen kommer också att sträva efter att främja en multilateral styrelseform genom att garantera ökad samstämmighet och ett bättre samarbete mellan WTO och andra internationella organisationer, framför allt med ILO, och därigenom bidra till en bättre kontroll av globaliseringen.
Jag vill betona att Europeiska unionen alltså inte bara siktar på en ytterligare avreglering av världshandeln utan i lika hög grad på en ytterligare reglering av den. Det ansluter för övrigt perfekt till vad man anser inom den allmänna opinionen i medlemsstaterna. Non trade issues, ytterligare framsteg med avseende på öppenhet i Världshandelsorganisationens ordning, behållande av den europeiska modellen med myndighetstjänster och en särskild stadga för dessa tjänster är en del av de intressen som Europeiska unionen försvarar.
Tillsammans med utvecklingsländerna gjordes de senaste tre åren allvarliga insatser i samband med problematiken runt genomförandet. Det har gjort det möjligt att ange relevanta frågor. I vissa fall handlar det om tillämpning av avtalen eller om en nyansering eller om att närmare ange en texttolkning.
I andra fall gäller det saker som skulle kunna innehålla en formell ändring av de befintliga avtalen. Allt det gör att processen blir trög. Det är en process som Europeiska unionen deltar aktivt i, fullt medveten om att det är ett avgörande inslag för många länder.
Jag vill rikta er uppmärksamhet på att det förutom dessa insatser med utvecklingsländerna även måste göras en insats med de så kallade "rika länderna" som inledningsvis fram till början av det här året absolut inte var övertygade, - den ena mindre än den andra - om att det verkligen finns ett problem för genomförande när det gäller utvecklingsländerna.
Herr kommissionär, herr talman, mina damer och herrar! Sedan mer än ett år har Europeiska unionen en nyckelroll på ett annat viktigt område, nämligen sökandet efter en lösning som gör att världens fattigaste befolkningar verkligen och faktiskt får tillgång till läkemedel.
Europeiska kommissionens handlingsplan på detta område godkändes av rådet (allmänna frågor) i maj i år. Unionen arbetar slutligen för att man vid den fjärde ministerkonferensen i Doha skall kunna anta en särskild förklaring om Trips-avtalet och tillgång till läkemedel.
Under de här dagarna koncentreras samråden inom WTO på ministerförklaringen och förslaget till beslut som rör genomförandet. Stuart Harbinson, ordförande i WTO:s allmänna råd, lade fram två texter den 26 september. Dessa texter, som ett stort antal WTO-medlemmar anser utgör goda arbetsgrunder, kommer att antas med hänsyn tagen till de förhandlingar som har ägt rum sedan de offentliggjordes.
För Europeiska unionen har ministerförklaringen den fördelen att den behandlar många frågor som är viktiga för oss. På många områden motsvarar texten dock inte förväntningarna. Kommissionär Pascal Lamy kommer utan tvekan att kommentera den punkten i sitt inlägg, och kommissionen kommer att fortsätta sina ansträngningar för att se till att ministerförklaringen motsvarar unionens angelägenheter och intressen.
Vårt aktiva deltagande i förhandlingarna om en dagordning för den nya rundan präglas av öppenhet, flexibilitet och en särskild angelägenhet om att hjälpa utvecklingsländerna, samtidigt som vi försvarar unionens mål och legitima intressen. De olika beståndsdelar som bör ingå i den nya rundan och de frågor som rör genomförandet bildar en helhet, och unionens slutbedömning kommer att avse såväl helhetens balans som balansen inom de olika områdena.
Herr talman, herr kommissionär! Avslutningsvis skulle jag vilja säga att Världshandelsorganisationens kommande ministerkonferens tjänar för att ytterligare justera världshandelns reglerande karaktär och att den här konferensen ger oss en möjlighet att ge en viktig stimulans till världsekonomin genom att starta en ny handelsrunda.
Slutligen vill jag understryka den positiva ekonomiska och politiska betydelsen av en sådan ny runda. Den skall tjäna till att förstärka den internationella solidariteten, minska orättvisorna och öka stabiliteten i världen, även världsekonomins stabilitet.

Lamy
. (FR) Herr talman! Jag skulle först vilja tacka Europaparlamentet för att det anordnar denna debatt om läget beträffande förberedelserna av WTO:s kommande ministerkonferens, två veckor innan den inleds och i ett skede då det pågår livliga diskussioner, i Genève och på annat håll, om det förhandlingsprogram som skall inledas. Sedan skulle jag i egenskap av unionens förhandlare vilja säga att jag fäster stor vikt vid Europaparlamentets aktiva deltagande i denna debatt. Som ni vet stred vi tillsammans vid den senaste regeringskonferensen - där man utarbetade det vi kallar Nicefördraget - för en förstärkning av parlamentets befogenheter på det handelspolitiska området. Som ni också vet antog inte medlemsstaterna våra förslag. Under dessa omständigheter har kommissionen gjort allt som ligger i dess makt, inom de ramar som anges av fördragen, för att informera Europaparlamentet och göra det delaktigt i unionens handelspolitik. Ni vet också att vi är positiva till att det inrättas ett rådgivande parlamentariskt organ vid WTO, för att stärka de förtroendevaldas deltagande i det multilaterala handelssystemet. Jag är djupt övertygad om att en förstärkning av parlamentarikernas deltagande i WTO:s arbete inte bara är möjligt, utan också och framför allt nödvändigt om vi vill få allmänhetens stöd, om vi vill öka WTO:s legitimitet.
Vilket är då det förhandlingsprogram som föreslås av unionen? Sedan två år tillbaka - alltsedan Seattle - har vi flera gånger haft tillfälle att tillsammans diskutera läget när det gäller förberedelserna inför den kommande ministerkonferensen. De diskussioner vi har haft här och i utskottet har berikat vårt eget arbete om vilken strategi som bör följas. De överväganden och den oro som ni har framfört i samband med dessa kontakter påminner i hög grad om kommissionens. I likhet med oss vill ni ha ett förhandlingsprogram om avreglering av handeln och investeringar, för att bemöta behoven hos våra exportföretag och i utvecklingsländerna. Och i likhet med oss vill ni också ha ett förhandlingsprogram som innefattar ett fastställande av nya regler, ett tydliggörande av befintliga regler och en anpassning av Världshandelsorganisationens regler efter andra internationella instansers regler på områdena för sociala frågor, miljö, hälsa och livsmedelssäkerhet. Sådana regler kan garantera effektivare marknader, en bättre social utveckling och ett lämpligt miljöskydd. Enligt vår uppfattning ligger nyckeln till en hållbar utveckling för hela planeten i en kombination av att marknader öppnas och multilaterala regler tillämpas. Därför innehåller den dagordning som unionen har stött alltsedan Seattle tre delar: tillträde till marknader, reglering samt integration av utvecklingsländerna. Att dessa tre delar hänger samman skall garanteras av vad som på engelska kallas single undertaking. Vi vill slutligen ha en intensiv förhandling och en snabb avslutning.
Vissa av er kanske förvånas över att vi varken har ändrat kurs eller tidsplan till följd av de hemska händelserna den 11 september. Detta förtjänar några förklarande ord. En strategi som vilar på principen om en välstrukturerad avreglering framstod som nödvändig för oss redan före den 11 september. Den har blivit än mer nödvändig efter terrorattentaten. Att öppna marknaderna, att reglera handeln, att integrera utvecklingsländerna och att sträva efter en hållbar miljö- och socialpolitik är inte mindre nödvändigt i dag än i går. Dessa faktorer främjar stabilitet och säkerhet i förbindelserna mellan länder och generationer. Samordning, förhandling och fredliga lösningar av handelskonflikter har gjort den internationella handeln till ett långt framskridet område när det gäller en internationell styrelseform där varje part deltar i besluten. Inför den destabilisering som attentaten orsakade måste vi ytterligare stärka multilateralismens företräde, vilket i våra ögon är det bästa sättet för att göra globaliseringen till ett rättsligt och inte ett reellt faktum. WTO är naturligtvis bara en av pelarna i det multilaterala systemet som skall ta itu med globaliseringens utmaningar. En förhandlingsrunda inom WTO utgör således ett nödvändigt villkor, men inte tillräckligt. Vi måste också förstärka andra styrelseinstanser när det gäller miljö, social utveckling, finansiering av bistånd och stöd till bra interna politiska åtgärder.
Låt oss nu titta på utsikterna när det gäller ministerkonferensen om två veckor. Allmänt sett anser jag att vi befinner oss i ett bättre läge än under motsvarande period före Seattle. Förberedelserna förlöper i en anda av positivt samarbete. Många delar övertygelsen att det multilaterala systemet mer än någonsin måste utgöra en central beståndsdel för tillväxt och välstånd. Man bör också notera att många parters öppenhet, konstruktiva anda och ansträngningar - vi själva, Förenta staterna och alltfler utvecklingsländer - redan har bidragit till att delvis minska de meningsskiljaktigheter som hindrade en framgång vid Seattlekonferensen. Detta framstod mycket klart och tydligt vid det senaste informella begränsade handelsministermötet inom WTO, som hölls i Singapore den 13-14 oktober i år, där jag deltog. Jag anser också att det återspeglades på ett korrekt sätt vid mötet med handelsministrarna i APEC (länderna vid Stilla havet) i förra veckan. Jag tror att vi nu har kommit fram till den punkt då en långtgående och balanserad runda som bemöter unionens viktigaste mål är en möjlighet.
Självklart har vi ännu inte nått målet. Vi går nu in i den avgörande slutfasen inför Doha. Som ni vet lades ett förslag till ministerförklaring fram den 26 september, vilket skall utgöra ett förhandlingsmandat för den nya rundan. Samtliga WTO-medlemmar ansåg att förslaget var en rimlig grund för arbetet. Ingen är självklart helt nöjd, men det är snarare ett gott tecken inför en förhandling, om man känner till kulturen inom WTO. Allting i texten är givetvis inte godtagbart, inte ens för oss. Jag skall peka på de viktigaste svårigheterna, som vi måste arbeta ytterligare på.
Den första svårigheten rör handel och miljö, områden där vi är särskilt bekymrade över bristen på ambitioner i förslagen. Vi vill helt klart ge mer substans åt förhandlingsmandatet. Det görs framsteg här och var, men man måste erkänna att de flesta av våra partner bland utvecklingsländerna fortfarande är minst sagt tveksamma inför idén att godta förhandlingar om denna fråga. Vi kommer att göra allt vi kan inom de närmaste dagarna för att förbättra den situationen. I Singapore påpekade jag klart och tydligt för mina kolleger att ett mandat i den här frågan inte endast är en politisk nödvändighet för unionen, utan att det också kommer att tjäna alla WTO-medlemmars intressen och det multilaterala systemet i sin helhet. Budskapet att frågan har en politisk betydelse för oss tror jag har gått fram. Återstår att ta de praktiska konsekvenserna av detta. Den andra svårigheten efter miljön, är jordbruket, som fortfarande är en mycket känslig fråga. Det förslag som ligger på bordet verkar i många avseenden avgöra förhandlingarnas resultat på förhand, eftersom det bl.a. syftar till en gradvis uteslutning av stödkategorier, vilket går längre än det mandat vi har fått, Franz Fischler och jag själv ...

Talmannen
Kommissionär Lamy, jag ber er att avbryta ert inlägg. Som alla naturligtvis förstår är det fråga om en utrymningsövning i parlamentet. Vi avbryter nu sessionen och utrymmer genast byggnaden. Jag uppmanar ledamöterna att lugnt och ordentligt följa anvisningarna från husets säkerhetspersonal och gå ut via nödutgångarna.
Sammanträdet avbryts och kommer att återupptas så fort signalen anger att vi kan återgå i normalt arbete.
(Sammanträdet avbröts kl. 16.35 för en utrymningsövning och återupptogs kl. 17.10.)

Lamy
. (FR) Herr talman! Jag upprepar således det jag påpekade före detta korta avbrott, nämligen att förslaget till förklaring för Doha-konferensen, vilket just nu ligger på bordet, ställer till med ett antal problem för oss när det gäller miljö och jordbruk. Jag kommer nu in på den sociala frågan. Vi är inte heller helt nöjda med vissa aspekter av förklaringen när det gäller hänvisningen till sociala frågor. Enligt vår uppfattning är den alltför tunn och bör förstärkas för att mera lämpligt återspegla den vikt den här frågan har i våra samhällen. Vår ambition är att en internationell dialog mellan många olika institutioner skall inledas om de här frågorna, för så ser vårt mandat ut.
När det gäller investeringar och konkurrens finns det ett alternativ som inte passar oss, nämligen att vi skall nöja oss med arbetsprogram. I våra ögon kan arbetsprogram inte ersätta förhandlingar, även om man kan fundera över ett förnuftigt sätt att förena ett arbetsprogram och en förhandling, självklart under förutsättning att man har kommit överens om det på förhand.
Frågan om förhållandet mellan hälsa och immaterialrätt, som rådets ordförande anspelade på för en stund sedan, är också fortfarande mycket besvärlig. Som ni vet är vi mycket engagerade i den frågan, och vi anstränger oss aktivt för att få de mest extrema ståndpunkterna att närma sig varandra, så att vi i Doha kan nå fram till en väsentlig politisk förklaring som förenar flexibilitet i fråga om avtalet om immaterialrätt och behovet av tillgång till livsviktiga läkemedel i utvecklingsländerna å ena sidan och å andra sidan ansvaret för att garantera innovationerna inom forskningen.
Så här långt när det gäller oss. Andra delegationer har givetvis egna intressen när det gäller ministerförklaringen. För ett antal utvecklingsländer är det särskilt viktigt att WTO:s befintliga avtal tillämpas eller, i många fall, att de justeras. Vi måste enligt vår mening vara beredda att besvara dessa intressen på ett öppet och kreativt sätt.
Vissa bland de minst utvecklade länderna har verkliga problem när det gäller bristande kapacitet och resurser, och det problemet bör få en lösning inom Världshandelsorganisationens framtida arbete.
Trots de bekymmer som jag har pekat på tycks flertalet av WTO:s medlemsländer i dag vara alltmer beredda att visa den flexibilitet och öppenhet som krävs för att inleda en tillräckligt ambitiös förhandling i Doha när det gäller sakfrågorna. Jag börjar tro att vi kommer att kunna finna våra fyra prioriteringar där: att avreglera handeln, att förstärka reglerna, att föra upp biståndet högt upp på den multilaterala dagordningen och att införliva målen om en hållbar utveckling inom WTO:s ramar. Allt detta syftar till ett större hänsynstagande till unionsmedborgarnas intressen.
Å kommissionens vägnar hoppas jag att den resolution ni kommer att rösta igenom i morgon kommer att ge ett tydligt och starkt stöd till Europeiska unionens mål. Röstar ni för den kommer det att ge förhandlaren ett bättre läge och sända en politisk signal till våra handelspartner, men också till unionsmedborgarna, en signal som betyder att Europeiska unionen inte kommer att nöja sig med business as usual i de kommande förhandlingarna.
När jag nu avslutar skulle jag också vilja dra nytta av det här tillfället för att å kommissionens vägnar välkomna de ledamöter i kammaren som kommer att ingå i vår delegation som åker till Doha, där vi kommer att fortsätta det goda inbördes samarbete som jag anser att vi utvecklade i Seattle. Det framgår under alla förhållanden av det frågeformulär som jag då lämnade över till er, och som de flesta av delegationens medlemmar svarade på. Jag räknar med ert aktiva stöd för att främja det som jag anser vara vår gemensamma dagordning.

Suominen
Herr talman, herr minister, kommissionär Lamy! På PPE-DE-gruppens vägnar kan jag med glädje konstatera att de stora grupperna i parlamentet haft det relativt lätt att nå enhällighet om det gemensamma uttalande vi kommer att besluta om i morgon, efter att vi slutfört denna diskussion. Det visar att vi i vissa stora frågor har en gemensam uppfattning som sträcker sig över partigränserna.
Under de senaste månaderna har vi inte sett kommissionär Pascal Lamy så väldigt ofta, och för en gångs skull kan man säga att vi är glada över det. Under sina resor runtom i världen har han med energi och skicklighet skapat en grund för den nya konferensrundan om WTO som man skall besluta om i Doha i mitten av november. Trots sina brådskande uppgifter har kommissionär Lamy emellertid också hunnit ge god och tillräcklig information åt de parlamentsdelegationer som skall resa till Doha. Tack även för det, jag visste emellertid inte att hans budskap var så eldfängt att man var tvungen att anordna en brandövning under informationstillfället.
Min grupp stöder helhjärtat den förhandlingslinje som rådet beslöt hålla redan inför mötet i Seattle. Den nya förhandlingsrundan som behandlar världshandelns frigörelse och utvecklandet av dess spelregler bör behandla ärendena på en bred bas som förstärker en hållbar ekonomisk utveckling och förstärker, utvecklar och förnyar en handelsorganisation som baserar sig på globala regler och garanterar en rättvis fördelning av dess förmåner. Vi är även nöjda över att mötet hålls i Doha i Qatar. Speciellt nu är det viktigt att visa att terrorismen inte skrämmer oss, utan att vi fortsätter i en anda av business as usual inom det internationella samarbetet för en friare och rättvisare handel. Vi måste också arbeta för en bättre miljö, social utveckling, minskad fattigdom och ökade mänskliga rättigheter.
Vissa instanser vill stoppa den fria handeln, lägga ned WTO och återgå till den bilaterala, reglerade handeln. Den vägen - bästa kolleger - vore en väg mot protektionism, därefter handelskrig och efter det ännu kanske väpnade konflikter. Det vore en väg som fick alla som motsätter sig frihet, demokrati, rättstaten, social utveckling och mänskliga rättigheter att nicka gillande.
Jag vill tacka alla de kolleger som arbetat för att anordna ett parlamentariskt möte i samband med mötet i Doha. Speciellt vill jag nämna kollegerna Erika Mann och Konrad Schwaiger. I dag har vi fått höra att det ännu är osäkert om Förenta staternas kongress kommer att vara företrädd. Vi får verkligen hoppas att Förenta staternas kongress sänder en lika manstark delegation som vi, utan dem blir det lite ensidigt. Jag är övertygad om att vi under de kommande åren kan utveckla den parlamentariska uppföljningen av världshandeln. Detta är viktigt om man vill visa medborgarna hur arbetet inom en organisation av WTO:s typ fungerar så att de också kan godkänna dess verksamhet.

Van den Berg
Herr talman! Doha har tydligen satt igång larmklockan här i byggnaden.
De senaste två åren har WTO ofta med rätta kritiserats hårt. Vissa av kritikerna säger att det är så mycket fel med WTO att vi inte får starta någon ny handelsrunda förrän problemen kring, till exempel, rättvist tillträde till världsmarknaden för utvecklingsländer, bristen på demokrati och beslutsprocessen inom WTO och bristen på balans mellan handelsfrågor och andra frågor har lösts.
Vi socialdemokrater drar dock just de motsatta slutsatserna. Lösandet av dessa problem är en absolut prioritet för oss och just att sätta igång en ny handelsrunda är det bästa sättet för det. Först då kan verkliga reformer bli aktuella.
PSE-gruppen står helt bakom en ny handelsrunda med en bred dagordning, inriktad på reformer på ekonomiska och politiska grunder. Det är enkelt, vi vet att handel stimulerar tillväxten, drar till sig investeringar och skapar arbetstillfällen, både i och utanför Europa.
Världsekonomin balanserar nu mellan lågkonjunktur och återställande. Lågkonjunkturen till följd av terrorattackerna den 11 september ger attentatsmännen en ultimat seger. Vem kommer att lida mest av det här? Det är de allra fattigaste här i världen. Världsbanken förväntar sig att terrorattackerna kommer att sänka den ekonomiska tillväxten i utvecklingsländer från fem till två och en halv procent.
Den förväntade tillväxten, de förväntade effekterna: cirka tio miljoner människor mer under fattigdomsgränsen och 20 till 40 000 fler barn under fem år som kommer att dö. Det är katastrofalt.
En ny handelsrunda är nödvändig för att återupprätta förtroendet i världsekonomin något och öppna vägen mot ny hållbar tillväxt. Vi vet dock också att det inte räcker med bara handel. Utan en lämplig regleringsmekanism löper vi för stor risk att handelsfördelarna fördelas väldigt orättvist och att miljönormer och sociala normer får stå tillbaka.
Därför har vi som PSE-grupp, under förhandlingarna med andra grupper om resolutionen, insisterat på att högsta prioritet vid den fjärde ministerkonferensen måste gälla åtgärder mot fattigdom i hela världen, reformer, demokrati och förhållandet mellan handelsfrågor och andra frågor.
Och varför? Tänk på WTO-reglernas effekt på saker som miljö, livsmedelssäkerhet, arbetstagares rättigheter, frihet för regeringar att reglera offentliga tjänster utan att vi löper risken att ställas inför rätta av vinsthungriga multinationella företag.
Herr talman! För socialdemokraterna är det grundläggande målet för institutioner som WTO att hålla politisk kontroll över världsprocesser som till exempel globalisering, så att vi kan styra dessa processer i enlighet med demokratiska politiska val.
Det är därför också vår största utmaning att tillsammans med flera utvecklingsländer, tillsammans med reformvänliga, goda icke-statliga organisationer ändå starta den här nya rundan trots oppositionen från neoliberaler men även flera av våra kolleger här i parlamentet som säger nej till en ny runda och trots den del av antiglobalisterna som säger nej till en ny runda.
Den fjärde ministerkonferensen är ett avgörande moment i debatten om globalisering, inbegripet de socialekonomiska säkerhetsaspekterna av den debatten. Om det program för den kommande treåriga handelsrundan som fastslås på ministerkonferensen inte ger en fast grund för framsteg när det gäller demokrati, fattigdomsbekämpning, miljöskydd, tillväxt i utvecklingsländer, försvar av de offentliga tjänsterna, då tror vi som socialdemokrater att det kan få mycket negativa följder för inriktningen på den nuvarande globaliseringsdebatten och i slutändan även för själva globaliseringen.
Det är budskapet i den resolution som vi hoppas skall bli antagen i morgon. Vi stöder en ny handelsrunda. Vi är för fri handel som är rättvis och som medborgarna i hela världen stöder.
Herr talman! Slutligen prövostenen för alt det här. Vi hoppas att den billiga medicin som ordföranden så tydligt har talat om nu även verkligen blir en prövosten för utan den kan vi inte inbilla oss någon bra runda.
Vi önskar Pascale Lamy lycka till för han har hittills gjort ett fantastiskt arbete. Han har fantastiska förhandlingar med parlamentet och det är vi honom mycket tacksamma för.

Clegg
Herr talman! Jag skulle först och främst vilja framföra våra gratulationer till både rådet och kommissionen till vad som tycks vara en mycket bättre förberedelse inför detta möte, i jämförelse med den metodologiska förvirring som tycktes råda före mötet i Seattle. Vi hoppas att detta kommer att bära frukt om ett par veckor. Som grupp är vi också mycket måna om att vi skall dra lärdom av Seattle och att vi inte skall använda lanseringen av rundan, eller texten för lanseringen av rundan, för att på något sätt förebåda eller förebygga rundans slutsatser. Det är uppenbarligen en lärdom som är värd att göras, och vi hyllar försöken att bevara det dokument som kommer att diskuteras i Doha så koncist och kortfattat som möjligt. Jag är inte helt säker på att principerna med koncishet och korthet har respekterats fullt ut i vår egen resolution, men det är något som vi verkligen hoppas att ni kommer att respektera i Doha.
Det finns två frågor som är av absolut grundläggande betydelse för oss som liberal grupp. För det första, handeln och miljön: för oss är frågor som interaktion mellan handeln och multilaterala miljöavtal, miljömärkning, och införlivandet av försiktighetsprincipen inte tillägg eller lyx, utan de är absolut grundläggande för WTO:s framtida trovärdighet och, enligt min mening, för globaliseringen som en politisk process i sig. Vi anser därför bestämt att utan detta slags bestämmelser i nästa förhandlingsrunda, kommer den enbart att bli politiskt osäljbar och ohållbar inom Europa.
För det andra när det gäller jordbruket; våra egna åsikter är att punkterna 23 till 25, samtidigt som de bara är nätt och jämnt tillräckliga, är litet invecklade och undanglidande när det gäller jordbruket. Vi föredrar betoningen i punkt 6 eftersom den riktar uppmärksamheten på det grundläggande faktum, som nyligen betonades i en studie från Centre for Economic Policy Research att det bästa instrumentet för att lindra fattigdomen är att jordbruket avregleras ytterligare. Det är en grundläggande princip för oss som vi hoppas kommer att respekteras fullt ut under nästa förhandlingsrunda.

Lucas
Vår grupp har inte undertecknat kompromissresolutionen tillsammans med de större grupperna av ett flertal skäl, men det viktigaste skälet är detta: Vi anser att en grundläggande reform av WTO:s förfaranden och regler måste vara en förutsättning för alla nya rundor med handelssamtal. En reform är inte något som bara kan tas upp som en fråga bland många i en ny multilateral handelsrunda, där den riskerar att bytas ut mot andra intressen och krav. Enligt vår åsikt står WTO inför en sådan legitimitetskris när det gäller den allmänna opinionen att en reform måste komma före alla vidare förhandlingar, och det är den ståndpunkt som vi har lagt fram i vår gemensamma resolution med GUE-gruppen.
Detta är dock inte någon taktik för att på obestämbar tid skjuta upp påbörjandet av en ny runda. Enligt vår åsikt har inget bromsat WTO mer än sammanbrottet i Seattle, som till stor del orsakades av WTO:s kaotiska och uteslutande strukturer, regler och förfaranden. Så för dem som tror på multilaterala handelsregler, som vi gör, är en seriös reform inte ett alternativ, utan en nödvändighet. Lärdomarna från det misslyckade ministermötet i Seattle var att WTO måste bli en fullständigt demokratisk och öppen organisation som verkligen stöder hållbar utveckling och som effektivt svarar mot utvecklingsländernas behov. De måste bli mycket större aktörer i WTO. Deras marginalisering måste upphöra och vi måste lyssna på dem. Under de senaste veckorna har många fattiga länder klargjort att för dem vore det en förutsättning för en ny runda att man tog itu med frågorna om genomförandet av åtagandena från Uruguayrundan. För bara två dagar sedan lades denna ståndpunkt fram igen i ett meddelande från G77.
Vår grupp håller med utvecklingsländerna när de motsätter sig nya frågor på dagordningen mot den bakgrunden att en utvidgning av dagordningen skulle överskrida kapaciteten hos många utvecklingsländer som redan kämpar för att effektivt delta i WTO-processen. Det skulle avleda uppmärksamheten från de oavslutade utvecklingsfrågorna och öka risken för att det kommer att sluta med att utvecklingsländerna godkänner missgynnsamma kompromisser. De möjligheter att ställa sig utanför som erbjuds är inte något realistiskt eller effektivt sätt att hantera dessa frågor, eftersom utvecklingsländerna fortfarande inte har kapacitet nu att påverka förhandlingarna om ett avtal som de senare kan komma att pressas att underteckna. Att driva vidare en ny handelsrunda trots stort motstånd från majoriteten av utvecklingsländerna är inte till hjälp. Att enbart kalla det en utvecklingsrunda utan att verkligen ta upp utvecklingsländernas krav är ett konstgrepp med vilket man underlåter att ta itu med utvecklingsländernas verkliga bekymmer.
Vår grupp håller slutligen med om att starka internationella regler krävs för att handeln skall kunna hanteras. Vi håller bestämt med om att internationalism är viktigt, men de nuvarande internationella handelsreglerna gynnar smala affärsintressen och inte de fattiga och miljön. Att ändra dessa regler är prioriteten för Doha, inte att lansera en ny runda.

Herzog
Herr talman! Efter den 11 september manar allting oss att stärka vårt engagemang för att bygga upp multilateralismen.
Att stärka och uppnå framgång vid Doha-mötet har således en stor politisk betydelse. I det här skedet kan man visserligen hoppas på den genomgripande förändring som är nödvändig, men att ändra, förbättra och befästa WTO-systemet är redan i sig en stor uppgift. Som anhängare av multilateralismen måste vi prioritera detta åtagande.
De brottslingar som förstörde World Trade Center-tornen var medvetna om deras symbolvärde. Att sätta handeln i centrum för det gemensamma livet är djupt inskränkande, och att styra världshandeln centralt är inte möjligt att godta. Multilateralismen får varken vara asymmetrisk eller kejserlig. Samtidigt kommer Doha inte att vara Seattle. Medborgarrörelserna har fått ledarna att reflektera och staterna i syd har, med kommissionens välkomna stöd, intagit en allt större plats, och snart är den tid över då Carla Hills ville använda ett bräckjärn för att öppna marknaderna för sitt land.
Doha är inte en signal för en ny avregleringsvåg, men inte heller en dagordning för bistånd och utveckling. Det kommer att bli någonting obestämbart mellan de två. Man kommer att förhandla fram en dagordning där målen förblir allmänna. Det har som tur är inte pågått någon inledande förhandling om resultaten, och vi godkänner principen för unionens mandat: att åstadkomma en bred dagordning. Men vad som är ännu viktigare än att balansera avregleringen med regler är att vi inte får dölja att man måste försöka avskaffa motsägelserna mellan samhällens beslut och handelsregler.
Den sociala frågan är emblematisk. Finansområdet är enligt min mening den viktigaste stridslinjen, och unionen som odlar skatteparadis inom sina egna gränser måste sopa rent framför egen dörr. Men ingen kan påstå att handel inte har något att göra med grundläggande rättigheter. WTO är inte rätt plats för att utarbeta sociala konventioner, men har med all säkerhet ett ansvar för samstämmighet. Att genomföra Marrakech-avtalen och den integrerade dagordningen om jordbruk och tjänster kommer att stå i centrum för den kommande rundan. Man måste erkänna legitimiteten i syds kommersiella intressen, men hela svårigheten ligger i att undvika att förhandlingen inskränks till ett girigt köpslående mellan deras och våra intressen. Såväl de nordliga som de sydliga ländernas angelägenheter måste få handelsreglerna att förändras och deras ensidighet att brytas. I den andan måste vi godta att öppna dörren för en omförhandling av vissa regler, särskilt de som rör immaterialrätten.
Det står till sist klart att en demokratisering av WTO inte har någon plats på dagordningen, men det är ändå uppenbart att denna runda inte kommer att bli en framgång om den begränsas till en mellanstatlig diplomatisk batalj, även om unionen vill vara en ärlig medlare. Vi måste göra det civila samhället delaktigt, vända oss till medborgarna och ta hänsyn till deras kritik och krav. Endast på det sättet kan demokratin tränga in i WTO.

Abitbol
Herr talman, herr kommissionär! Inför detta nya möte i Världshandelsorganisationen, som jag föredrar att kalla världens kommersiella organisation, har ni formulerat ett lämpligt begrepp, nämligen legitimitet. Misslyckandet i Seattle - som jag, om ni ursäktar, kan skryta med att ha förutspått skriftligen några veckor tidigare - berodde enligt min uppfattning just på denna avsaknad av legitimitet, en tvåsidig avsaknad av legitimitet. Dels saknar själva Världshandelsorganisationen legitimitet, som vad man än anser om den inte är mogen de uppdrag som organisationen avser att fullgöra. Dels saknar Europeiska unionen legitimitet, och ni får ursäkta mig, detta är varken en kritik av er personligen eller ert uppdrag, det finns ingen legitimitet för själva idén att ha en enda förhandlare, även om denna förhandlare är försedd med ett mandat för att ersätta alla våra gamla nationer, Förenade kungariket, Frankrike, Tyskland, Nederländerna och Italien, nationer som alltsedan tidig medeltid har visat uppfinningsrikedom när det gäller att kontrollera den i dag globaliserade internationella handeln. Ingen kan föreställa sig - oavsett era goda egenskaper, som alla erkänner - att ni skulle kunna försvara samtliga länders intressen och samtidigt täcka de diplomatiska områden som våra gamla nationers historia gjorde det möjligt för oss att täcka: Latinamerika för Spanien, Afrika för Frankrike, osv. Europeiska unionen har som alltid oändliga pretentioner, ja jag skulle vilja säga fåfängan att i ett slag vilja ersätta tusen års historia och göra anspråk på att fylla den rollen.
Den andra stötestenen har givetvis att göra med Världshandelsorganisationens hyckleri, som i grund och botten påminner om vargens förhandling med lammet. Alltsedan finansvärlden tog kontroll över ekonomin för 20 år sedan är världshandeln i första hand en förevändning för att ständigt, ytterligare och ännu mer utvidga den finansiella spekulationens område, så till den grad att denna förhandling kan liknas vid ett stort lotteri där vinsten går till dem som arrangerar lotteriet.

Della Vedova
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Den internationella handeln befinner sig i kris. Uppskattningar från det italienska utrikespolitiska institutet säger att under 2001 kommer tillväxten att bli enbart 2 procent jämfört med en tillväxt på 13 procent under 2000. Jag tror att det skulle vara dags att fundera på en reformering av WTO, fundera på legitimiteten och öppenheten i beslutsfattandet så att vi inte tappar bort den enda viktiga uppgift som WTO har, dvs. att utvidga de internationella handelsförbindelserna. Därför får Doha inte bli ett misslyckande: det får inte misslyckats om vi skall kunna få till stånd en stadig utveckling av handelsförbindelserna på internationell nivå under de kommande åren. Ansvaret för om Doha skall bli ett misslyckande eller om det skall kunna förvandlas till en framgång åvilar Europa och övriga utvecklade länder.
På det allmänna planet tror jag vi måste ta hänsyn till ett par faktorer, ett par frågeställningar. Vi måste framför allt - detta är min personliga åsikt - överge tanken på ömsesidighet till varje pris. Att rasera alla hinder för handelsutbytet, även om det sker unilateralt, är inte att ge upp utan det är beslut som får långsiktiga konsekvenser, framför allt i ekonomiskt hänseende. Kommissionär Lamy skall ha all heder av att ha agerat i enlighet med detta genom sitt initiativ Everything but arms, även om vi måste förklara för de europeiska medborgarna att det initiativet, som har fått ett positivt bemötande, innebär att för bananerna faller importtullarna definitivt 2009, om tio år - en geologisk tidsepok i många avseenden - och vi måste också förklara varför.
Ett annat av de problem som vi måste försöka lösa är försöken att belasta mötet i Doha med en alltför omfattande dagordning. Jag upprepar: WTO har en specifik uppgift, vi får inte överbelasta Doha och WTO i vår vilja att på något sätt i samband med det mötet lösa en hel serie världsproblem som stör oss i dag. En del av de ståndpunkter som framförts när det gäller miljön, hälsan och regler för arbetslivet hjälper oss inte att försvara oss mot anklagelserna att de avancerade länderna och Europa vill utnyttja en utvidgning av dagordningen som ett instrument för att nå protektionistiska syften. Jag tror att det ligger mycket i det som man säger i vissa utvecklingsländer, nämligen att alla dessa issues som är så politically correct, i verkligheten har till syfte att bromsa ett öppnande av våra marknader för varor som i första hand kommer från de mindre utvecklade länderna.
Så till jordbruksfrågan: jag tror att vi snarast måste komma till slutet på denna kurragömmalek, detta spel mellan Europa och Förenta staterna, där man i väntan på att någon skall ta första steget och sänka skyddet för jordbruket bibehåller höga tulltariffer och stöd till jordbruksproduktionen som är oförenliga med en avreglering av handeln inom denna sektor som, vilket redan har påpekats, är en av de sektorer som skulle kunna få de största positiva effekterna för utvecklingsländerna. I Europa ger vi ett bidrag på en dollar om dagen för varje ko - och detta är ingen kvalitativt högtstående nötboskap, det är våra galna kor - samtidigt som det finns en miljard trehundratusen människor som lever på mindre än en dollar om dagen.
Om vi verkligen vill att WTO, att Doha skall bli en framgång, så är det när det gäller dessa frågor som vi måste handla modigt och, jag upprepar, överge principen om "ömsesidighet till varje pris". Unilaterala lättnader när det gäller den internationella handeln får positiva effekter framför allt för den som är modig nog att genomföra dem.

Schwaiger
Herr talman! Det är glädjande att kommissionär Lamy pekar på nödvändigheten av att stärka Europaparlamentets roll som institution i den europeiska handelspolitiken. Jag skulle vilja fråga er, ärade rådsordförande och kära kollega, om detta är en ståndpunkt som ni kommer att kunna stödja när ni sammanställer underlagen för den kommande regeringskonferensen och, innan dess, för det konvent som vi ju eftersträvar? Där bör vi äntligen få ett genombrott för Europaparlamentet att som institution komma i nivå med den amerikanska senaten och representanthuset.
Det förestående medlemskapet för Kina och Taiwan - båda mångåriga och viktiga handelspartner i Europa - liksom Rysslands senare medlemskap kommer under de närmaste åren att ge en global dimension åt Världshandelsorganisationen, en dimension som ökar organisationens globala representativitet och ställer den inför nya utmaningar. Detta kommer att kräva en anpassning av Världshandelsorganisationens strukturer och arbetssätt. För Qatar tillkommer att vi måste hitta en ingång för alla utvecklingsländer och inte enbart för företrädarna för de minst utvecklade länderna att komma in i förhandlingarna på allvar.
Den tekniska hjälp som EU och övriga industriländer uppmanas att bistå med är avgörande för att dessa länder faktiskt skall kunna medverka i de framtida besluten. Trots dessa ändringar måste Världshandelsorganisationen dock bygga ut sin effektivitet och bli lättare att förstå och öppnare för världsmedborgarna. Hur skall Världshandelsorganisationen göra för att jämka samman sin nya starkare universalitet med nödvändigheten att bli ännu effektivare och att ytterligare öppna upp marknaderna? Vår resolution syftar till att få ihop dessa båda krav - som ännu säkert är ofullständiga. Detta kräver att Europa gör sin miljölagstiftning, sina regler om livsmedelssäkerhet, sitt multifunktionella jordbruk och sin sociallagstiftning till uttrycksformer för en konkret europeisk verklighet.
Nu, några veckor efter den 11 september, är det viktigare än någonsin att vi, det vill säga EU och framför allt Europaparlamentet, som ett svar på terrorismen tar ett resolut tag i de nödvändiga reformerna och inte låter sig rubbas på sin väg mot ökad öppenhet och demokrati i Världshandelsorganisationen. Vi behöver en fri och rättvis världshandel, ingen isolering och protektionism eller återgång till nationella marknader.
Vår strävan måste också vara att snarast genomföra Europaparlamentets centrala förslag om att inrätta en effektiv parlamentarisk församling i Världshandelsorganisationen som skall vara ett språkrör för världens folk i frågor som rör handeln. Därför behöver vi även företrädarna för den amerikanska kongressen i Doha. Vi satsar på parlamenten i industriländerna, tröskelländerna och alla utvecklingsländer. Fru rådsordförande, får vi fråga om ni även vid utgången av den belgiska ordförandeskapsperioden kan ge ert stöd för detta förslag som vi ju måste genomföra så snart som möjligt?
Vi stöder kommissionär Lamys strävan att föra en tätare dialog särskilt med Afrika, den kontinent som till stora delar har glömts bort i världshandeln till följd av hur samarbetet är strukturerat i den parlamentariska församlingen. Seminariet den 12 april i år var ett första exempel på en lyckad konferens om handel, demokrati och utveckling tillsammans med våra vänner i Afrika liksom de amerikanska, europeiska och asiatiska företrädarna för industriländerna. Det tekniska stödet från kommissionen och vår parlamentsbudget spelade i sammanhanget en viktig roll.

Westendorp y Cabeza
Herr talman, kommissionär Lamy, fru minister Neyts-Uyttebroeck, kolleger! De tragiska händelserna den 11 september har lett till att två koncept som föreföll vara bortglömda har återuppstått: mångsidighet och solidaritet.
För det första är vi i färd med att utforma politiken på ett sådant sätt att vi endast kan ta itu med globala hoten på ett globalt sätt: alla tillsammans. Dessutom vet vi även att fattigdom och underutveckling är viktiga osäkerhetsfaktorer. En japansk tänkare, Daisako Ikeda, har sagt att det nya säkerhetskonceptet, som inriktas på staternas säkerhet måste definieras på ett annorlunda sätt, måste inriktas på folkens välbefinnande. Det enda sättet att återvinna vår säkerhet är med frihet, mänskliga rättigheter och utveckling.
I och med dessa händelser har det vikande förtroendet för vår egen säkerhet och för ekonomin samtidigt accelererat, vilka redan visade svaghetstecken. Därför är det viktigt att vi nu ger en tydlig signal om att vi på nytt kommer att ta itu med detta och att vi kommer att vara uppmärksamma på de faktorer som oroar våra medborgare, framför allt de länder som mest behöver det, det vill säga utvecklingsländerna.
Det är därför mycket viktigt att vi kan inleda den nya månglaterala förhandlingsrundan i Qatar och på utsatt datum. Vi vet att vi inte kan inleda förhandlingarna, men vi kan åtminstone fastställa en tidtabell och den inriktning vi vill ha. Vad vi vill ha är nämligen en balans mellan öppning av handeln och regler för denna, regler för intern demokrati, för extern demokrati, för respekt för de grundläggande sociala normerna, miljön och konsumentsäkerhet.
Vi vill även ha jämvikt mellan ökningen av handelsutbytena och den särskilda uppmärksamhet vi måste ägna åt de problem som oroar våra medborgare och utvecklingsländernas behov, vilka måste ges möjlighet att fullständigt få ta del av fördelarna med världshandeln.
Sammanfattningsvis motsvarar det mandat som rådet har givit kommissionen denna jämvikt och det har vårt fulla stöd. Jag vill tacka kommissionär Lamy för den lyhördhet han alltid visar Europaparlamentet och hans ständiga samarbete. I utbyte mot detta kommer parlamentet och den parlamentariska delegation som kommer att delta i Qatar att ge honom allt sitt stöd.

Gahrton
Herr talman! I Doha måste EU bekänna färg. På vilken sida står EU egentligen i den globala nord-syd-konflikten? Det ser ganska illa ut. Trots strömmen av protester från till exempel Indien och Malaysia, de minst utvecklade länderna, G77-gruppen och Kina, mängder med miljö- och solidaritetsrörelser, tänker EU tillsammans med USA försöka trumfa igenom att WTO:s frihandelsdoktrin inte bara skall gälla traditionell handel, utan praktiskt taget hela det ekonomiska livet. Enligt vad kommissionär Lamy sade i ett uttalande tidigare i dag är huvudmålet för EU att öppna u-ländernas marknader för EU-företag. Även när det gäller TRIPS och GATS är det uppenbart att EU befinner sig på kollisionskurs med u-länderna.
I denna globala kamp, som är mer avgörande än kampen mot terrorismen, har en del s.k. progressiva trott att EU skulle kunna utgöra ett verktyg mot den nyliberala globaliseringen. Om inte EU ändrar taktik, talar dock allt för att WTO-mötet i Doha, när det kommer till kritan, blir ett bevis för att alla vackra solidaritetsdeklarationer "sopas av bordet". Det blir då den "nakna intressepolitiken" som träder fram, dvs. den politik som placerar EU vid sidan av USA mot större delen av världens fattigare länder.

Modrow
Herr talman! Uppenbarligen har det ofta demonstrerade demokratiska motståndet mot riskerna med en okontrollerad maktökning i Världshandelsorganisationen (WTO) lett till eftertänksamhet. Dock tycks denna felaktiga utveckling inte kunna stoppas genom välmenta vädjanden. Varu- och penningtrafiken lyder nu en gång för alla under mekanismen som kallas marknad. Denna marknadsmekanism är till sitt väsen amoralisk. Den som vill hävda sig på marknaden måste göra vinst, annars går han eller hon under.
WTO har uppenbarligen satt sig före att avskärma marknaden från kraven från det civila samhället, till och med när det gäller parlamenten. Det ställningstagande som nu har lagts fram vittnar åtminstone om en medvetenhet om problemet. Att ta ett steg i sänder är rätt och riktigt. Dock måste detta följas av långt mer konsekventa åtgärder och steg. Man tvättar inte pälsen på WTO-björnen utan att blöta ner honom.
Målet måste vara en ny världshandelsordning som fördelar jordens rikedomar på ett annorlunda, rättvist sätt, som bekämpar fattigdomen, åstadkommer och garanterar en bred demokratisk medverkan av parlamenten och som möjliggör en självständig ekonomisk utveckling för alla stater. Europaparlamentet bör göra allt som står i sin makt för att ställa vederbörliga krav på rådet och kommissionen.

Ferrer
Fru talman, fru tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär! Jag vill först av allt tacka er för de ansträngningar ni har gjort och för den strategi för att främja en rättvisare och mer balanserad hållbar utveckling i världen som ni har följt inför mötet i Doha. Detta bidrar till att öka respekten för de grundläggande sociala rättigheterna och skyddet av miljön, vilket även kommer de mindre utvecklade länderna till godo.
För inte så länge sedan sade Kofi Annan att toppmötet i Doha bör handla om utveckling. För att det skall kunna bli på det viset måste utvecklingsländerna integreras fullständigt i WTO:s strukturer och deras möjligheter till tillträde till världshandeln måste förbättras. Därför vill jag betona vikten av tekniska åtgärder för utvecklingsländerna, eftersom sådana åtgärder kommer att göra det möjligt för dessa länder att fullständigt utnyttja de handelsmöjligheter som avregleringen av marknaderna erbjuder. Att upphäva eller omförhandla de avtal som redan har antagits är inte lösningen. Tvärtom, i Doha måste Europeiska unionen erinra alla medlemsländer i WTO om att det är nödvändigt att respektera de åtaganden som har fastställts i de befintliga avtalen, på samma sätt som Europeiska unionen har respekterat sina. Jag tänker närmare bestämt på textilsektorn, som strikt har respekterat sitt åtagande att öppna textilmarknaden, att öka andelarna och gradvis utvidga tillämpningen av GATT-bestämmelserna för sektorn. Detta har inte alla länder gjort, inte heller de mer utvecklade länderna.
Alla obalanser i världen kan inte lösas med hjälp av handeln, även om den är multilateral, men däremot kan den minska obalanserna om alla berörda parters, särskilt de svagares, intressen och orosämnen kan jämkas samman. Europeiska unionen har bevisad erfarenhet av sådant arbete. Herr kommissionär, vi hoppas att vi genom att fortsätta på den linje vi har följt hittills, kan slutföra detta arbete i och med Doha.

McNally
Herr talman, herr kommissionär, herr tjänstgörande ordförande! Liksom andra bär jag en knapp som symboliserar rättvis handel. Öppen handel - ja, men bara med regler. Våra nationella och europeiska intressen, ja givetvis, men också utvecklingsvärldens intressen - er inställning, herr kommissionär, och vår.
Jag kommer att inrikta mig på två uppriktigt sagt komplicerade områden - TRIPS och de miljömässiga aspekterna av handeln som ni redan har nämnt.
För det första, TRIPS: det som vi nu har i avtalet är inte tydligt nog eller bra nog. Immateriella rättigheter är viktiga i världshandeln, men vi trodde att de 25,5 miljonerna hiv-positiva människorna i Afrika söder om Sahara skulle få tillgång till billigare läkemedel med TRIPS-avtalen. Låt oss se till att detta görs ännu tydligare efter Doha. Ironiskt nog står USA, som är världens häftigaste försvarare av immateriella rättigheter, nu inför dilemmat att landet behöver enorma förråd med antibiotika för att bekämpa mjältbrand. Attityderna kan förändras med nya omständigheter - hur som helst så måste de det.
För det andra, miljönormer. EU har anklagats för protektionism. Herr kommissionär, ni vet att detta inte är fallet, att vi är villiga att hjälpa utvecklingsländerna på alla nödvändiga sätt, liksom vi hjälper ansökarländerna, att vi har vetenskapen på vår sida och att vi inte kommer att överge våra svårvunna framsteg - varför skulle vi det? Multilaterala miljöavtal kan inte avfärdas på den fria handelns vägnar och försiktighetsprincipen måste uttryckligen införlivas i WTO:s regler. Vad oss beträffar är detta något som kan avbryta avtalet. Vi inom EU vet mer än någon annan part i världen hur obehindrad den fria handeln kan vara om den kontrolleras med hjälp av ett multilateralt fastställande av regler till förmån för våra medborgare. Våra insatser inom EU är relevanta på andra platser, och vi bör försvara dem - det är er uppgift herr kommissionär. Jag vet att ni kommer att våra hård på våra vägnar. Jag hoppas också att ni kommer att vara hård när det gäller grundläggande arbetsnormer. Seattle fungerade inte - Doha kan fungera om det är rättvist och om det finns en jämvikt mellan handel och rättvisa.
Lycka till, herr kommissionär.

Mann, Erika
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Låt mig bara tillägga en sak som möjligen har med de något mer tekniska frågorna att göra och inte så mycket med innehållet: Först av allt vill jag uttryckligen berömma kommissionär Lamy för det utmärkta samarbetet och - här tror jag mig tala för alla - för det utmärkta sätt han företräder Europeiska unionen inom ramen för den kommande handelsrundan.
Uppgiften kommer att bli mycket svår. Å ena sidan skall man finna den rätta balansen för hur de europeiska intressena skall företrädas, och å andra sidan skall de andra staterna, förhandlingspartnerna, framför allt utvecklingsländerna tas med ombord.
Personligen tror jag att denna runda mer än någonsin kan sända ut ett budskap till världen, nämligen att det är möjligt att förena handel och politik. Kommissionär Lamy, jag litar på att ni är kapabel att få igenom detta tillsammans med er kollega Bob Zoelleck, men även med de många andra förhandlingspartner som ni har. Det kommer inte att bli någon lätt uppgift. Men ni har mycket goda förutsättningar för detta. Jag är tacksam för att ni alltid har stött parlamentet i dess strävan att spela en större roll inom ramen för handelspolitiken. Beklagligt nog har rådet bara gått halva vägen. Jag liksom ni hoppas att vi i framtiden skall nå längre. I övrigt vill jag ta tillfället i akt och tacka de närvarande kolleger som alltid har stött denna politik.
Fru rådsordförande, låt mig dock påminna om vad som väntar er i Doha, nämligen anordnandet av konferensen med alla handelsministrar. Vi har en god tradition att Europaparlamentets delegation sammanträder med de ministrar som är närvarande vid handelsrundan. Jag skulle innerligt vilja be er att även denna gång ordna ett sådant möte och se till att vi även får till stånd ett samtal, som inte bara är allmänt prat, vilket ibland är rådets stil, utan att detta verkligen blir ett allvarligt samtal.
Vidare vill jag helt kort informera om - vilket min kollega Konrad Schwaiger redan har nämnt - att även parlamentet kommer att ha ett gemensamt möte i Doha. Inbjudan kommer att ges av talmannen för kammaren tillsammans med ordföranden för Interparlamentariska unionen (IPU). Jag hoppas att vi skall kunna göra framsteg där. Men då behöver vi även ert stöd, fru rådsordförande. Detta stöd har vi alltid haft från kommissionen. Ännu en gång ett stort tack för samarbetet!

Neyts-Uyttebroeck
Herr talman, herr kommissionär! För det första vill jag tacka alla som haft ordet i den här debatten så hjärtligt för lyckönskningarna som de skickat till kommissionär Lamy, och även till rådets ordförandeskap hoppas jag, med avseende på förhoppningen om att vi lyckas att verkligen få igång en balanserad handelsrunda kring en bred dagordning.
Jag kan bara säga att jag verkligen kan uppskatta att ni er tur uppskattat våra respektive insatser för att förbättra stämningen för förberedandet av en sådan runda och att ni egentligen gjort dessa insatser med oss. Det är en enorm uppmuntran fjorton dagar innan den fjärde ministerkonferensen börjar.
Jag skulle gärna, med er tillåtelse herr talman, ge några korta svar på konkreta frågor som ställts, nämligen frågorna från Schwaiger och Mann om parlamentets och parlamentsledamöternas roll. Herr Schwaiger, jag kan endast svara för min regerings räkning när det gäller vår ståndpunkt avseende en ändring av artikel 133 i fördraget. Jag kan endast säga honom att det inte är den belgiska regeringen som hindrat en ändring av artikeln. Vi kommer att fortsätta ivra för en utvidgning av kommissionens förhandlingsbefogenheter enligt den artikeln, och även gärna för ett större parlamentsengagemang.
För det andra kan jag säga till Schwaiger och till Mann att jag gläder mig mycket åt initiativet för ett parlamentsmöte i Doha; det tror jag är mycket viktigt. Det kommer jag alltså gärna att stödja och jag hoppas att det skall bli möjligt att införa litet mer regelbundenhet i det eftersom jag tycker att det absolut är av avgörande betydelse att parlamentsledamöter, - förutom ledamöter från Europaparlamentet kommer ju även ett antal nationella parlamentsledamöter att närvara -, lär sig lyssna till varandra. Då kanske det blir litet mindre svårt för oss regeringsledamöter att övertyga våra nationella parlament om det rätta i vissa av våra påståenden, när de hör dem uttalas av kolleger från andra länder och då i synnerhet utvecklingsländer. Det välkomnar jag alltså verkligen. Det är viktigt i sig. Det kommer också att bidra till att göra verksamheten i Världshandelsorganisationen öppnare.
Det för mig då ändå till en enda liten anmärkning av Lucas som tyckte att det först bör ske en reform av Världshandelsorganisationen och det därefter bör inledas förhandlingar. Till henne skulle jag vilja säga att jag svårligen kan se hur man utan en förhandlingsrunda kan göra några som helst reformer av det sätt på vilket organisationen fungerar. Jag vill göra henne uppmärksam på att det mycket noggranna förberedandet av konferensen i Doha i sig självt redan tyder på en helt annan inställning än tidigare. Till sist vill jag även påminna henne om att Världshandelsorganisationen egentligen fortfarande är en väldigt ung organisation som säkert kan förbättras och det vill vi gärna medverka till.
Till Mann lovar jag gärna att anordna ett möte med parlamentsledamöter i Doha. Ni vet mycket väl, fru Mann, att ni själv och Westendorp och ett par kolleger till fick tillfälle att just innan det informella rådet (utrikeshandel) utbyta några tankar med oss och den traditionen vill vi alltså fortsätta.

Lamy
. (FR) Herr talman! Jag skulle i min tur vilja tacka de talare som har uttalat sig för att stödja kommissionens ståndpunkt - bl.a. rådets tjänstgörande ordförande - och även tacka dem som har önskat förhandlarna lycka till. Spelets regler innebär att jag i första hand bör svara dem som har uttryckt sig på ett kritiskt sätt, och som i morgondagens omröstning inte kommer att godkänna den ståndpunkt som majoritetsgrupperna har aviserat. Jag skall fatta mig kort och börjar med att svara Caroline Lucas, som uttalade sig å Gruppen De Grönas vägnar, att jag uppfattar en viss motsägelse i hennes resonemang. Å ena sidan är er grupp positiv till mer kraftfulla regler för handelsutbyte - framför allt när det gäller miljöhänsyn - men å andra sidan är er grupp inte positiva till att förhandlingar inleds. Ni har utan tvekan en lösning för att förändra de internationella reglerna utan att börja med en förhandling. Då får ni ge den till mig. Jag har den i alla fall inte.
Herr Herzog! Jag har förstått att er grupp kommer att inta en liknande ståndpunkt, men jag gillade ert uttryck "kärvt köpslående". Sådant förekommer. Det stämmer att WTO ibland kan kännas något inskränkt. Men vi får komma ihåg att ju mer globaliseringen fortskrider, desto mer utvecklas handeln och i desto högre grad är det stundtals våra värderingar som står på spel. I sådana fall anser jag att kärvheten blir en skyldighet, oavsett vilka känslor detta kan skapa.
Abitbol uttalade sig för Gruppen Nationernas Europa. Ni beklagar att unionen har försett sig med en gemensam förhandlare. Jag vill påminna om att den här frågan löstes för 44 år sedan, för Europeiska unionens fortgång. Ni ser en fåfänga hos unionens fäder. Nu 50 år efteråt ser jag snarare en klarsynthet.
När det slutligen gäller denna punkt som ni tog upp, herr Abitbol, och även andra kritiska punkter som har framhållits, skulle jag helt enkelt vilja påminna om att det är kommissionen som förhandlar å unionens vägnar, men att den gör detta samtidigt som den kontrolleras av sina mandatgivare, dvs. ministerrådet och parlamentet. Båda dessa instanser kommer att finnas på plats: rådet, staternas företrädare och det sammansatta parlament som ni känner till. Sanningen att säga kan jag inte se något mer fullkomligt sätt att garantera att förhandlaren skall kunna ställas till svars politiskt vid vilket ögonblick som helst. Så ser vår praxis ut. Rådets ordförandeskap har i uppgift att förvalta denna ansvarsprocess, men i slutändan kommer jag att återkomma med en ståndpunkt som jag kommer att ha förhandlat fram, och då är det rådets och parlamentets sak att uttala sig om den, med respekt för fördragen. Så fungerar vår demokrati.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen mottagit sex resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

Öppenhet och demokrati i internationell handel
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0331/2001) av Désir för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om öppenhet och demokrati i internationell handel (2001/2093(INI)).

Désir
. (FR) Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! När vi övergick från GATT:s till WTO:s epok förändrades inte bara det multilaterala handelssystemets dimensioner, utan också dess karaktär. Med WTO har handelsreglerna utvidgats till betydligt fler områden - tjänster, immaterialrätt, investeringar, regler om icke-tariffära hinder - som ofta inverkar på andra områden än handelsområdet. Dessa regler har blivit riktiga discipliner försedda med en mekanism för tvistlösning som kan mynna ut i sanktioner. Slutligen har utvidgningen till ständigt fler länder, en process som påbörjades inom ramen för GATT, medfört att medlemsländernas situation i hög grad varierar när det gäller internationell handel. I dag tillämpas det multilaterala handelssystemets regler inte bara på de länder som står för huvudparten av världshandeln och inte bara på den femtedel av världsproduktionen som det handlas med över gränserna. Dessa regler gäller även för varor och tjänster som aldrig kommer in i världshandeln. Alla länder är berörda och deras interna regler påverkas, oavsett hur stor del de har i världshandeln.
Under de senaste åren har handelsavtalen också fått en allt större inverkan på andra internationella regler, såsom folkhälsa, miljö och sociala rättigheter. WTO:s avtal och beslut har således ifrågasatt försiktighetsprincipen, miljöskyddet och tillgången till läkemedel. Detta hänger dels samman med att vissa avtal är tvetydiga, såsom avtalet om immaterialrätt i fallet med läkemedel, men man kan också fundera över räckvidden av artikel 1 i allmänna tjänstehandelsavtalet när det gäller offentliga tjänster. Det har dessutom tillkommit ett annat skäl att ifrågasätta det multilaterala handelssystemet: den mellanstatliga organisationen WTO:s demokratiska legitimitet vilar i princip på alla medlemmars lika deltagande, på det faktum att de alla är jämlika när det gäller att få ett ord med i laget. Men i själva verket har ett stort antal utvecklingsländer marginaliserats på grund av WTO:s sätt att fungera, och har inte kunnat delta i arbetet med att utveckla avtal och beslut. Bland medlemmarna finns det åtminstone 24 utvecklingsländer som inte har någon permanent delegation i Genève och många andra har endast mycket små delegationer för att följa de arbeten som berör dem. Många utvecklingsländer saknar kunskap. För utvecklingsländerna sammanfaller formfrågorna med sakfrågorna, eftersom reglerna och avtalen oftare återspeglar intressena hos de handelsmakter som har förhandlat fram dem sinsemellan - ibland i s.k. "green rooms" eller vid informella, alltför stängda samråd - än intressena hos alla medlemmar, framför allt de fattigaste länderna. Efter Uruguayrundan har många utvecklingsländer förklarat att de inte kunde inse vidden av alla de rättsliga, administrativa och finansiella avtalen och avtalet om immaterialrätt, som de har undertecknat men inte hade varit med om att utarbeta.
Sex år efter det att WTO grundades kan följande generellt sett konstateras för utvecklingsländerna: marknaderna i norr har öppnats för dem i begränsad omfattning, det förekommer stora svårigheter att tillämpa avtalen och på grund av organisationens funktionssätt blir de ständigt marginaliserade. Denna känsla blir självklart ännu starkare för de minst utvecklade länderna, som för 20 år sedan endast stod för 0,6 procent av den internationella handeln och i dag inte mer än 0,4 procent.
WTO är således fortfarande en organisation som domineras av handelsmakterna, som för en politik som framför allt gynnar dem själva. Två år efter Seattle genomgår det multilaterala handelssystemet dessutom en kris när det gäller demokratisk legitimitet, vilket beror på tre omständigheter: världshandelns ojämlika följdverkningar och marginaliseringen av en del av medlemmarna; att vissa av WTO:s regler har fått ett övertag över andra viktiga principer, även på internationell nivå, och slutligen att det saknas öppenhet och insyn och att parlamentet och samhället inte är tillräckligt integrerat i Världshandelsorganisationens arbete. WTO har börjat medge att det krävs reformer. Men detta har ännu inte tagit sig uttryck i nödvändiga förändringar.
Som ni vet, herr kommissionär, har vårt utskott således med bred majoritet - 48 röster mot 5 och 1 nedlagd röst - antagit ett betänkande som framför allt präglas av en rad konkreta förslag, fördelade på fyra omfattande avsnitt.
För det första är alla medlemmars lika och effektiva deltagande avgörande om det multilaterala handelssystemet skall kunna få en ny inriktning. Detta förutsätter en förstärkning av det tekniska stödet. Kommissionen har redan vidtagit ett visst antal åtgärder, och vi vill uppmuntra till att man framhärdar i den riktningen. Men vi föreslår att man går längre. Ett förslag är att man skall finansiera, på grundval av ett bidrag som står i proportion till varje WTO-medlems andel i världshandeln, en fond eller en utökad budget för organisationen, som gör det möjligt för varje medlemsland att ha en representation i Genève. Vi föreslår att man ger stöd till regionala grupperingar, vilket redan görs för framför allt AVS-länderna, men också att man bör gå längre: att man inrättar en verklig intern öppenhet; att man gör det möjligt för länder utan representationer att få snabba rapporter från mötena och förslag till avtal, i väntan på att samtliga medlemmar får en representation; att man reglerar de s.k. "informella" samråden för att ge alla länder som önskar möjlighet att delta genom att offentliggöra dagordningen i förväg, och att man ser till att man snabbt ger behöriga instanser redogörelser för de preliminära beslut som ibland utarbetas.
Vi föreslår också att systemet för tvistlösning reformeras, eftersom det alltid råder en viss ojämlikhet beroende på de olika medlemsländernas marknadsinflytande, på ett sådant sätt att det blir möjligt för de små länderna, dvs. de länder som står för en liten del av världshandeln, att under vissa förhållanden utnyttja finansiella kompensationer.
För det andra, öppenheten mot samhället och extern insyn. Ur den synvinkeln verkar det finnas mycket att göra för att nå den nivå som gäller inom andra organisationer, där icke-statliga organisationer har beviljats observatörsstatus. Vi anser att själva förfarandet för tvistlösning skulle kunna vara offentligt, eftersom det är ett rättsligt förfarande, i likhet med förhandlingarna i en domstol.
För det tredje: den parlamentariska kontrollen (detta togs upp under den tidigare debatten), både på ett nationellt och på ett europeiskt plan, men också genom ett rådgivande parlamentariskt forum vid WTO. När det gäller Europeiska unionen föreslår vi en reform av artikel 133, att 133-kommittén öppnas och att Europaparlamentet måste ge sitt samtycke till handelsavtal.
För det fjärde: balansen mellan internationella normer och upprättande av nya förbindelser mellan WTO och andra internationella organisationer. Vi föreslår att alla andra multilaterala organisationer - Internationella arbetsorganisationen, Världshälsoorganisationen, osv. skall få observatörsstatus i WTO och att tvistlösningsorganet systematiskt tar hänsyn till deras ståndpunkter när det föreligger en risk för konflikt mellan handelsreglerna och övriga regler. Vi anser att Europeiska unionen bör försvara en verklig rangordning av internationella normer, dvs. att vi bör erkänna att affärsrätten, handelsrätten, inte får slå ut principer för miljöskydd, folkhälsa och respekt för arbetstagares sociala rättigheter. Det är ILO:s och enbart ILO:s uppgift att besluta om det finns anledning att vidta vedergällningsåtgärder och införa handelssanktioner mot ett land, det är inte en sak för Världshandelsorganisationen. Däremot anser jag att Världshandelsorganisationen bör åta sig att följa de beslut som eventuellt fattas av ILO på det här området.
Herr talman! Jag skall avsluta med att säga att handelspolitiken, som är ett av unionens äldsta politikområden och det äldsta av de utrikespolitiska områdena, självklart sätter ekonomiska intressen på spel, men att den också säger mycket ,\~ eller snarare att Europeiska unionen genom denna handelspolitik säger mycket om sin syn på morgondagens värld och förbindelserna mellan nord och syd, om sin uppfattning om fördelningen mellan det som bör höra till marknaden och det som samhällena bör fortsätta att låta andra principer styra, t.ex. solidariteten. Handelspolitiken bör således förmedla Europeiska unionens grundläggande värden och mål. De mål som Europeiska unionen bör sätta i centrum anser vi därför är en rättvis och opartisk handel, ett demokratiserat multilateralt system och ett reformerat WTO.

Rübig
Herr talman, ärade ordförande Neyts, kommissionär Lamy, mina damer och herrar! Vi behöver mer och inte - såsom krävs på sina håll - mindre internationellt samarbete. Särskilt med tanke på de små och medelstora företagen behöver vi rättssäkerhet och förutsebara ramvillkor. Målet måste vara att genom världshandeln skapa ett ökat välstånd för medborgarna. Och då får vi inte glömma det faktum att Europa har 18 miljoner småföretag, som i slutändan sysselsätter två tredjedelar av arbetstagarna. Detta betyder att det i första hand är de små och medelstora företagen som betalar ut lönerna. 60 procent av BNP och - vilket är viktigt för oss politiker - 80 procent av skatterna kommer från de små företagen.
Därför bör vi i Världshandelsorganisationen även tänka på att inte bara omfatta och integrera Internationella arbetsorganisationen i denna process och fundera över hur vi bäst skall utforma den, utan framför allt sätta den sociala dialogen och arbetsmarknadens parter i centrum. Everything but Arms-initiativet bör inte innehålla följande klausul: Everything but Small and Medium Sized Enterprises, utan snarare Everything for Small and Medium Sized Enterprises. Näringslivet står i centrum för diskussionen, och detta är något som vi bör hålla i minnet under hela debatten om Världshandelsorganisationen.
Nu helt kort om TRIPS (Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights). Här bör vi framför allt tänka på tvångslicenser och alldeles särskilt på utvecklingsbistånd och upphandling liksom på att staterna även skall få tillgång till mediciner av nödvändig kvalitet.
I fråga om tvistlösning vill jag påminna om att många verksamheter och individuella företag lider skada av WTO-beslut, till exempel karusellföretag. Därför undrar jag: Hur skall dessa företag åter komma till sin rätt? Hur kan det komma sig att de lider skada av en internationell överenskommelse som egentligen inte har någon förankring i respektive stats lagstiftning?
En sista punkt: Vi måste göra detta område mer öppet och mer folknära. Därför är det glädjande att ordförande Neyts kämpar för att Europaparlamentet och världens parlament skall bli mer öppna och i slutändan, det är så jag ser det, skapa ett ökat välstånd i världen.

Kreissl-Dörfler
Herr talman, ärade kolleger! Låt mig inledningsvis gratulera föredraganden Harlem Désir till ett mycket bra, tydligt och omfångsrikt betänkande.
Herr kommissionär, på sikt kommer människorna i WTO:s medlemsländer inte att acceptera att vi inte lyckas göra beslutsförloppet i organisationen öppet och demokratiskt, för det är oacceptabelt att nationalstaten lägger över allt fler livsviktiga frågor på befogenheterna i överstatliga organisationen och att parlamenten och därmed även de civila samhällena förblir uteslutna ur den demokratiska kontrollen och medbeslutandet. Det är också i ljuset av detta som man måste se processerna i skiljedomstolen. Skiljedomstolen måste förändras i grunden. Den måste tillåta insyn, och även sammansättningen måste förändras.
Likaså är det nödvändigt att utvecklingsländerna äntligen får de instrument som tillåter dem att på ett rättvist sätt delta i förhandlingarna och göra sig en bild av de beslut som skall fattas. Det är nämligen skillnad på om en delegation på 150 sakkunniga kommer resande eller om ett utvecklingsland nätt och jämt kan sända sin ambassadör till platsen i fråga. Detta ville jag påpeka ännu en gång. I övrigt har Harlem Désir redan sagt allt som behöver sägas.

Clegg
Herr talman! Jag skulle också vilja gratulera föredraganden Désir. Vi tycker att detta betänkande förefaller vara en utmärkt framåtblickande text, en blåkopia för morgondagens WTO. I betänkandet tillbakavisas på ett förståeligt sätt dem som påstår att WTO är bortom räddning; att WTO inte kan reformeras; att WTO till sin natur har tagit ställning mot de fattiga och de fördrivna; och att WTO bara är en företrädare för djungelns lag, snarare än för rättssäkerheten.
I betänkandet tillbakavisas också den motsatta åsikten: idén att fri handel borde råda till varje pris; att WTO skulle vara en företrädare för nedmonteringen av yttre handelsbarriärer, och skulle göra detta med uteslutande av alla andra hänseenden gällande politik och upprätthållande av lag och ordning. I stället utgör betänkandet nästan en syntes av dessa två synpunkter, eftersom det visar hur och när och varför WTO borde, och måste reformeras. Det visar hur WTO måste bli mer öppet och mer legitimt.
Jag borde lägga till att all den betoning som vi, som européer, lägger på behovet av en ökad legitimitet och öppenhet inom WTO kommer att rinna ut i sanden om vi inte reformerar det sätt på vilket vi utövar vår egen handelspolitik inom Europeiska unionen. Det gladde mig verkligen att höra ordförandeskapet säga i dag att det i det förflutna och i framtiden har stött och kommer att stödja parlamentets begäran om en mer öppen och legitim uppläggning av handelspolitiken i Europeiska rådet och i Europeiska unionen.
Betänkandet visar också - och detta kanske är dess största bidrag till debatten - på det sätt som WTO i allt större utsträckning måste placeras i ett sammanhang med andra prioriteringar när det gäller upprätthållande av lag och ordning och andra multilaterala organisationer och avtal. WTO kan inte förlita sig till en roll som primus inter pares på den internationella arenan. WTO bör i stället lära sig att samverka med andra prioriteringar och andra multilaterala avtal. Vår roll är därför att omge WTO med andra stödjande avtal inom andra områden, och särskilt miljöområdet.

Turmes
Att stärka en friare men också mer rättvis och hållbar världshandel inom ramen för ett multilateralt system och ett reformerat WTO - sådan ser den utmaning ut som Europaparlamentet antar med betänkandet av Désir.
I detta betänkande uttalar man sig för multilateralism vid internationella handelsförhandlingar, samtidigt som man har intellektuell hederlighet nog att medge att globaliseringen, såsom den ser ut i dag, har allvarliga brister.
De konkreta förslag som framförs av föredraganden för en förstärkning av de internationella institutionerna förtjänar vår uppmärksamhet: större öppenhet och insyn samt en reform av tvistlösningsförfarandet. Ett ord om den demokratiska kontrollen: för mig skulle ett parlamentariskt forum vid WTO vara en skenbar demokrati i stället för en verklig demokratisk kontroll. En sann demokratisk kontroll garanteras när de nationella parlamenten får verklig kontroll över sina regeringar i förhandlingarna, och när Europaparlamentet, herr Lamy, får verklig kontroll över kommissionen, och inte endast en skenbar kontroll, vilket är fallet i dag.
Europaparlamentets ståndpunkt inför den kommande förhandlingsrundan bör vara, om den skall grundas på betänkandet av Désir, att reformera WTO och att genomföra de s.k. Uruguayavtalen, dock utan att utvidga dem till områden som fortfarande är mycket kontroversiella.
Genom att rösta för betänkandet av Désir ser jag också ett mycket tydligt framsteg för socialistgruppen här i Europaparlamentet, som efter många år äntligen närmar sig sina sanna värden, nämligen solidaritet och en bättre fördelning av rikedomarna. Jag gläder mig också åt Verhofstadts ord från i förmiddags; han har äntligen förstått att en dialog med den rörelse som vill ha en mer rättvis handel inte är möjlig om man förvisar den till en byrålåda genom att behandla dess medlemmar som antiglobalister.

Morgantini
Herr talman! Den internationella handeln är av grundläggande betydelse för vårt system. För den som vill se en annan typ av globalisering - och dit hör jag - så bör den internationella handeln bygga på ett lojalt och rättvist utbyte som kan leda till utveckling och välstånd för så många människor som möjligt. Dessvärre har de förhandlingar som genomförts inom ramen för GATT och WTO inte kunnat skapa rättvisa internationella regler. Tvärtom har de lämnat hela befolkningar utan försvar mot de multinationella företagens omätliga aptit. Det är därför logiskt att dessa organisationer, i breda befolkningsskikt, lider av en legitimitetskris av aldrig tidigare skådade proportioner som vi måste reagera på med omfattande reformer. Désirs betänkande tar på ett tydligt sätt upp begränsningar och dysfunktioner i den internationella handeln, i det ojämlika handelsutbytet, bristen på öppenhet och demokrati och annat, och föreslår ett antal reformer för att fylla igen dessa luckor. Vi stöder och röstar för detta betänkande, men vi tror inte att detta kan vara annat än början på en omvandlingsprocess. Kommissionen och rådet kan inte slå dövörat till inför klagoropen från övriga världen.

Deva
Herr talman! Rättvisa måste skipas, men det är ännu viktigare att det syns att rättvisa skipas: WTO är en mycket mäktig internationell organisation, som hanterar regler och lagar, och det måste synas att WTO agerar på ett rättvist sätt. Ansvarsskyldighet och öppenhet är därför utomordentligt viktigt. Den globala handeln kräver globala regler och utvecklingen kräver en förståelse för några av de problem som finns i utvecklingsländerna.
Om vi diskuterar öppenhet och ansvarsskyldighet inom WTO-processen, räcker det helt enkelt inte med öppenhet för sakens skull och ansvarsskyldighet för sakens skull. Det grundläggande syftet med båda är att skapa en integritet i systemet så att de som har lovat att uträtta något, och här menar jag de utvecklade länderna, tvingas att göra detta, på grund av den internationella allmänna opinionen. Det finns många saker som de utvecklade länderna lovade under Uruguayrundan som ännu inte har genomförts. Omvänt kommer de i utvecklingsländerna som nu har korrumperade system och undermålig praxis också att tvingas ta till sig processen med ansvarsskyldighet och öppenhet.
I detta hänseende skulle jag vilja stödja Désir och säga att han har lagt fram ett utmärkt betänkande som jag vill ge mitt stöd. Det är av grundläggande vikt att förstå rättssäkerhetens ständiga ståndpunkt. Jämlikhet framför lagen och tillit till lagen är en absolut nödvändighet för utvecklingsländer. Utan detta kommer inget att komma av alla de välmenande orden och det omfattande biståndsgivande som vi sysslar med. Rättvisa måste skipas och det måste synas att så sker.

Karlsson, Hans
Herr talman! Internationell handel är av central betydelse för att förutsättningar för tillväxt och utveckling skall skapas i hela vår värld. Reglerna för denna handel avgör om tillväxt och utveckling skall komma hela mänskligheten till del eller stanna hos den industrialiserade världen.
Désirs betänkande är ett utmärkt instrument för att åstadkomma mer av global rättvisa i världshandeln. Utvecklingsländerna måste ges samma förutsättningar som industriländerna att delta i det gemensamma arbetet i WTO. För mig som socialdemokrat är global rättvisa ett mål i sig. Terrordåden i USA visar dessutom på behovet av att minska grunden för hat och fanatism. Minskade orättvisor ökar allas vår säkerhet.
Frivilligorganisationerna måste ges plats att uttrycka sin mening när världshandeln diskuteras. Demokratin kan fördjupas genom att det inrättas en parlamentarisk församling i WTO. Social dumpning måste förhindras och arbetstagarnas rättigheter tillgodoses. Grundläggande mänskliga rättigheter måste respekteras, kampen mot miljöskövlingar intensifieras och barnarbete förbjudas. Vi måste upphöra att dumpa vårt livsmedelsöverskott i utvecklingsländerna och i stället ge bönderna där en chans att utveckla sin produktion och sina möjligheter att försörja sig. Så kan vi ge vårt bidrag till en rättvisare och tryggare värld.

Rod
Herr talman! WTO:s nya förhandlingsrunda är en perfekt illustration på vår kritik av att sådana rundor organiseras. Det handlar om en "biståndsrunda", men de europeiska politiker som ansvarar för samarbete och utveckling deltar inte vid nästa möte. Dessutom har utskottet för samarbete och utveckling inte haft möjlighet att avge ett yttrande om betänkandet av Désir. Som tur är ställs det bra frågor i betänkandet. Vi ger det vårt stöd.
En "biståndsrunda" således, men de 49 minst utvecklade länderna motsätter sig den, med all rätt för övrigt. Avregleringen, som är tänkt att leda till utveckling, tillväxt och välstånd, har enbart försämrat situationen. WTO vidmakthåller obalansen i världshandeln och regler som är ogynnsamma för utvecklingsländerna. Dessutom medverkade organisationen till att man avskaffade det förmånssystem som inrättades med Lomékonventionen. På samma sätt uppmuntrar Cotonouavtalet AVS-länderna att ansluta sig till det allmänna tjänstehandelsavtalet och avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter. Ändå hävdar självaste UNDP att avreglering av tjänster är något som endast gagnar multinationella företag. Det allmänna tjänstehandelsavtalet är MAI (multilateralt avtal om investeringar) som kommer tillbaka fönstervägen. Det är ett redskap för att rasera demokratin.
Herr Lamy! Skall det bli några förhandlingar bör de handla om en genomgripande reform av WTO. Vi måste främja de minst utvecklade ländernas utveckling framför de multinationella bolagens vinster.

Auroi
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Jag vill i min tur tacka Harlem Désir för ett utmärkt betänkande, som jag självklart stöder utan förbehåll. Den synpunkt ni framförde för en stund sedan, herr kommissionär, när det gäller metoderna inom WTO, visar hur nödvändigt ett sådant betänkande är.
Jag skall försöka illustrera detta på två punkter. Kommissionen måste bevaka de intressen som representeras av områdena jordbruk och immaterialrätter, så att dagens negativa utveckling inom WTO inte permanentas. För de svagaste är det faktiskt redan uppgjort på förhand, vilket det kommer att fortsätta att vara, vare sig det handlar om de fattigaste staterna eller de mest hotade samhällsgrupperna i våra länder, eftersom WTO varken är ett öppet eller demokratiskt organ.
Låt oss ta Marrakechavtalen om jordbruket. De garanterar varken en oberoende livsmedelsförsörjning eller en rätt för länderna i syd att bevara den biologiska mångfalden och de omöjliggör ett hänsynstagande till särdragen i Europas bondejordbruk, med dess kvalitativa, sociala och miljömässiga aspekter. Med dessa avtal finns det en risk för att jordbrukarna i morgon blir förbjudna att så de frön de själva har producerat. Kommissionen måste utöva påtryckningar för att förändra detta, i syfte att uppnå en ingående revidering av TRIPS-avtalen, så att de äntligen stämmer överens med Riokonventionen om biologisk mångfald och med Cartagenaprotokollet om biosäkerhet, vilket den afrikanska gruppen vid WTO efterlyser.
Detta skulle göra det möjligt att bevara utvecklingsländernas biologiska rikedomar och det traditionella kunnandet, såväl i syd som i nord. Dessutom är det ett krav att man förbjuder möjligheten att ta patent på levande organismer, som är hela mänsklighetens tillgång. Detta gemensamma arv får inte och bör inte konfiskeras av privata intressen som vill göra affär på livet. Herr kommissionär! Jag hoppas att ni kommer att föra vidare denna begäran.

Lamy
. (FR) Herr talman! I initiativbetänkandet av Désir formuleras ett antal rekommendationer som inte står långt ifrån vårt sätt att ge oss i kast med WTO:s ministerkonferens i Doha.
Ni vill att utvecklingsländerna integreras i världshandeln: det är ett mål vi har gemensamt. Ni betonar vikten av att man inom WTO behandlar allmänna intressen vid sidan av traditionella frågor om tillträde till marknader och tullsatser: vi delar dessa mål och anser i likhet med er att man måste styra de snabba ekonomiska förändringarna och globaliseringens verkningar.
Sanningen att säga har ett antal av era förslag i realiteten redan framskridit, framför allt när det gäller stöd genom tekniskt bistånd och råd avsedda för utvecklingsländerna inom förhandlingarna vid WTO. Det är till exempel Europeiska unionen som står bakom AVS-ländernas center i Genève, i syfte att underlätta en samordning av deras ståndpunkter och därmed ett ökat inflytande för dessa länder inom WTO. Det är Europeiska unionen som har insisterat på att mötena i Genève skall rationaliseras och att det skall bli lättare för de medlemmar som inte har en representation vid WTO att delta vid dessa möten.
Att jag tar dessa två exempel - och man skulle kunna tillägga de insatser som görs för att hjälpa ett antal länder att bli medlemmar, i Doha kommer t.ex. ett av de minst utvecklade länderna, ön Vanuatu, att bli medlem i WTO, förutom Kina och Taiwan - att jag tar dessa exempel är således inte för att säga att allting är perfekt och att det inte längre finns någonting kvar att göra, utan för att jag är mån om att debatten om reformförslagen utgår från en fullständig och aktuell beskrivning av den nuvarande situationen. Tillåt mig att på denna punkt göra en liten rättelse av er motivering, herr Désir, när det gäller hormonbehandlat kött. Tvärtemot vad som anges fördömdes inte unionen för att ha förbjudit användning av hormoner vid uppfödning av nötkreatur. I samband med det här ärendet har WTO uttryckligen erkänt varje medlems rätt att fastställa sin egen skyddsnivå. Att unionen fördömdes beror på att den då inte redogjorde för de vetenskapliga grunder som krävs för att rättfärdiga ett sådant förbud.
Några ytterligare nyanser, och kanske till och med små skillnader när det gäller era bedömningar och förslag. Ni nämner den kris som hänger samman med demokratisk legitimitet, vilket också har tagits upp av flera talare. Jag skriver inte under på grunden till denna kritik. Systemet kan visserligen förbättras: det bör göras öppnare och utvecklingsländerna bör integreras på ett bättre sätt. Det är för övrigt en stor utmaning när det gäller att förena vår dagordning som avser det "civila samhället" och vår dagordning som avser "bistånd". Ert betänkande vittnar dessutom om några av dessa svårigheter, eftersom ni på somliga områden både föreslår extern insyn och grundläggande sociala normer. Men vi vet mycket väl att vi är lyhörda inför utvecklingsländernas ståndpunkter på dessa två områden och att detta i hög grad tvingar oss att dämpa våra ambitioner. Vi själva befinner oss således inte alltid i en ställning som saknar alla former av motsägelser, och det återspeglas i ert betänkande.
Men att beskriva den nuvarande situationen som en allvarlig kris för den demokratiska legitimiteten tycks dock vara något överdrivet. Såvitt jag vet har Marrakechavtalet inte bara godkänts av regeringarna i våra medlemsstater, utan också ratificerats av de nationella parlamenten såväl som av kammaren. Marrakechavtalet har ratificerats av Europaparlamentet.
När det gäller påståendet att det endast är de rika länderna som fattar beslut inom WTO tror jag, om detta nu stämmer, att det förhållandet dämpas alltmer i en organisation som har flera än 140 medlemmar och där begränsade diskussionsgrupper är någonting oundvikligt i det dagliga arbetet. Vi försöker se till att dessa grupper samlar både rika och fattiga länder och att de är representativa för olika geografiska områden och utvecklingsnivåer. Det kan hända att dessa informella grupper underlättar samförstånd, men de fattar aldrig beslut, vilket vi är medvetna om.
Under de senaste veckorna har det pågått mängder av sådana förberedande möten: miniministermötet i Mexiko i slutet av augusti, mötet i Hanoi mellan européer och asiater i mitten av september, mötet i Nairobi mellan européer och afrikaner i mitten av oktober, APEC-ländernas möte förra helgen. Och när det gäller förberedelsemetoden tror jag att lärdomen från Seattle har gett effekt och att de viktigaste parterna är fler och bättre informerade, i den bemärkelse ni syftar på.
När det gäller tvistlösning, en fråga som ni också har studerat, vill jag framföra tre synpunkter. För det första får vi inte glömma bort att det främsta målet med tvistlösningsmekanismen är en effektiv och disciplinerad tillämpning av de åtaganden som har förhandlats fram i frihet och som har godtagits. Detta är vad en WTO-medlem önskar uppnå då den använder sig av förfarandet för tvistlösning.
Vi är precis som ni motståndare till ett omedelbart genomförande och till handelssanktioner. Det bör finnas utrymme för kommersiell kompensation. Men för egen del skulle jag vara mer reserverad till förslaget att ersätta sanktioner med böter. Jag fruktar att ekonomiska bestraffningar inte gör det möjligt att få bukt med obalansen mellan rika och fattiga länder, och att de till och med tillåter rika länder att på sätt och vis kosta på sig att bryta mot sina skyldigheter.
När det gäller insyn i panelernas arbete är vi i likhet med er positiva till att utfrågningarna av överprövningsorganens paneler offentliggörs. Vi får oss emellan bara komma ihåg att utvecklingsländerna har mycket bestämda uppfattningar på den här punkten, vilka skiljer sig från våra.
När det gäller sambandet med andra regler i internationell rätt stämmer det att vi måste förstärka samstämmigheten och undvika konflikter mellan kommersiella och icke-kommersiella normer. Detta bör göras på det fackområde som åtagandena i fråga gäller.
När det gäller frågan om en revidering av avtalet om immaterialrätter, vilken ni anser vara nödvändig, tror jag inte att man bör göra en genomgripande revidering. Låt oss ta exemplet med tillgång till läkemedel eller möjligheten att ta patent på levande organismer: avtalet ger tillräckligt med handlingsfrihet för att man skall kunna inrätta ett system för immaterialrätter som motsvarar utvecklingsländernas intressen. Det är WTO-medlemmarnas sak att tolka och klargöra denna flexibilitet, och vi anser att det vore bättre att föra en diskussion eller en förhandling om detta än att överlåta uppgiften till panelerna. Det är vad som ligger bakom vår ståndpunkt i Genève, som jag påminde om under den föregående debatten.
Fru Auroi! Frågan om immaterialrättsavtalets förenlighet med konventionen om biologisk mångfald är en av de punkter vi önskar klargöra i förhandlingarna.
När det gäller åtgärder som skall uppmana till respekt för grundläggande normer på arbetsrättsområdet håller vi med om, herr Désir, att man bör betona vikten av att stärka ILO. Det är för övrigt skälet till att ert förslag att utforma ett multilateralt avtal inom WTO inte väcker vår entusiasm. När det gäller åtgärder som skall uppmana till respekt för grundläggande sociala normer skulle jag vilja påpeka att man inte bör undergräva Internationella arbetsorganisationens inflytande. Detta är inte en svag institution som bör utnyttja ett starkt WTO för att låna den energi som den saknar. Vi måste tvärtom arbeta för att stärka Internationella arbetsorganisationens profil.
När det slutligen gäller frågan om att inrätta en parlamentarisk församling vid WTO - ett förslag som vi alltid har stött, vilket jag påminde om under den föregående debatten - vill jag kort avsluta med att säga att vi kommer att dra fördel av de riktlinjer som parlamentet har gett detta arbete, och till dem sällar sig ert initiativbetänkande, herr Désir. Som eftermiddagens debatt har visat tror jag att kommissionens politiska linje, som rådet har godkänt och tillämpar, också stämmer överens med kammarens ståndpunkt.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0332/2001) av Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om de framsteg som har gjorts för att genomföra den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (C5-0194/2001 - 2001/2007(INI)).
Ärade kolleger! Jag informerar er om att den tjänstgörande rådsordföranden, Neyts-Uyttebroeck, och kommissionär Patten kommer att tala efter föredraganden, eftersom de sedan måste lämna oss på grund av brådskande frågor om flygtransporter. Denna ändring i föredragningslistan beror på den evakueringsövning som parlamentet genomförde, vilket naturligtvis varken är den tjänstgörande rådsordförandens eller kommissionärens ansvar.

Brok
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Under de senaste veckorna har det upprepats gång på gång, och med tanke på årsrapporten bör vi ännu en gång betona följande alldeles särskilt: Sedan den 11 september har vi intellektuellt sett egentligen inte lärt oss något nytt. Men vi har fått klart för oss och blivit mer medvetna om att vi behöver en ny definition av säkerhet, att de gamla föreställningarna om säkerhetspolitik inte längre fungerar i realiteten och att det av den anledningen måste skapas en särskild kombination av yttre och inre säkerhet. Det är nämligen inte längre så att den potentielle fienden befinner sig bakom en tydligt definierad gräns, utan han är också fullt kapabel att befinna sig mitt ibland oss. Jag tror att vi måste skapa ett balanserat förfarande för detta.
Emellertid har denna hotbild också lärt oss att detta inte längre kan bekämpas av enskilda stater, utan utmaningen är internationell, den är gränsöverskridande. Därför måste vi också hitta gränsöverskridande sätt att svara. Möjligheten för varje enskild europeisk stat att varaktigt garantera fred och säkerhet för de egna medborgarna förutsätter att vi förenar våra krafter på det militära och det förebyggande området, i den civila krishanteringen och inte minst i samarbetet mellan säkerhetsorganen och underrättelsetjänsterna.
När jag ser på de beslut som har fattats sedan Amsterdamfördraget och Nicefördraget och i synnerhet besluten från toppmötet i Köln och de senare toppmötena, så anser jag detta vara skälet till att vi faktiskt har gjort väsentliga framsteg de senaste två åren. Om detta skapar de nödvändiga förutsättningarna menar jag att det är så vi skall lägga upp utvecklingen av en europeisk säkerhets- och försvarspolitik.
Vi måste då inse att det enligt vår uppfattning krävs vissa strukturella förändringar. För vi menar att detta endast fungerar för det första om medlemsstaterna märker att det bara är de gemensamma institutionerna som kan träda fram och att bilateralismen även försvagar de enskilda, även om de menar att det är bästa sättet att få uppmärksamhet i media.
För det andra: Även strukturerna institutionerna emellan måste stämma. Dubbelarbete skall inte förekomma. Det är rena dumheterna att man i kommissionen och i rådet hos höge representanten har kommittéer för civil krishantering. Därför vill jag upprepa Europaparlamentets ståndpunkt att vi på sikt bör slå samman funktionerna kommissionär med ansvar för utrikesfrågor och den höge representanten i kommissionen.
Det är där detta bör ligga för att ett enhetligt agerande och enhetliga strukturer verkligen skall kunna garanteras. Detta har inget att göra med företrädena hos de i dag konkret inblandade, utan detta är en strukturfråga. Denna person bör givetvis även ha en särskild förbindelse med rådet för att skapa motsvarande legitimitetsbas på denna nivå.
Dock menar jag att vi också klart och tydligt måste visa att detta faktiskt skapar ett gemensamt mervärde. Låt mig ta några exempel: Om det inte hade varit för det särskilda europeiska inflytandet i samband med trojkans resan till Mellanöstern och Fjärran östern, där man gjorde stora insatser, tror jag inte att den stora anti-terrorkoalitionen hade kommit till stånd. Jag tror heller inte att den stora anti-terrorkoalitionen kan bestå på sikt om inte EU genom Barcelonaprocessen lyckas skapa stabilitet i Medelhavsområdet.
Därför menar jag också att EU har till uppgift att bekämpa de orsaker som skapar den emotionella grogrunden för terrorismen, vare sig detta är i Mellanöstern, i förhållandet mellan Pakistan och Indien eller i andra regioner i världen där vi bör göra särskilda ansträngningar för att ge vårt bidrag till att säkra freden. Vi måste inse att vår ställning gentemot USA handlar om partnerskap och att Nato, oavsett alla strävanden efter att utveckla en egen säkerhets- och försvarspolitik, fortfarande är nödvändigt, eftersom det bara är Nato som kan garantera den kollektiva säkerheten.
Om vi vill spela en allmänpolitisk roll måste vi dock även fortsätta att utveckla vårt förhållande till Ryssland, att bygga nya broar och att leverera en ny form av europeiskt handelsområde till de länder som för närvarande inte är, inte vill eller inte skall vara medlemmar i Europeiska unionen.
Jag vill dock tillägga att allt detta fungerar endast om vi samtidigt är beredda att skjuta till de pengar i de nationella budgetarna som skall göra det möjligt att inrätta en insatsstyrka på 60 000 man. Om vi inte kan visa upp en egen militär förmåga på ett trovärdigt sätt kommer vi inte att bli framgångsrika på områden som krisförebyggande och civil krishantering, vi kommer inte längre att kunna spela en aktiv roll, en player-roll i utrikespolitiken, utan endast bli till objekt, även i förhållandet till Ryssland och USA. Att förebygga förutsätter ofta att man kan visa det land där man vill ingripa för att stifta fred att man även har militära möjligheter. Redan det faktum att man besitter en militär förmåga - all historisk erfarenhet visar detta - brukar ofta förhindra att militära medel över huvud taget behöver sättas in. Därför är det avgörande för den framtida europeiska utrikes- och säkerhetspolitikens trovärdighet att vi förverkligar tanken att 2003 förfoga över en insatsstyrka på 60 000 man, transportkapaciteter och ett eget satellitsystem.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att gratulera Brok till ett utmärkt betänkande, där han inte bara ställer bra frågor, utan också ger vissa direkta svar. Dessutom kommer betänkandet i rätt tid, eftersom det är helt visst, kära kolleger, att Europeiska unionen är i full utveckling när det gäller alla frågor som rör hela utrikespolitiken, dvs. unionens politik gentemot resten av världen liksom alla aspekter av säkerhetspolitiken samt försvarspolitiken. Jag satt här i parlamentet när vi diskuterade Amsterdamfördraget och vi sade oss vara besvikna över de blygsamma framstegen i fråga om den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken. När man konstaterar var vi befinner oss i dag kan man se att vi har tillryggalagt en mycket lång sträcka, och att vi framför allt har gjort det på mycket kort tid. De senaste månadernas och veckornas händelser har visat - vad man än har sagt om detta under förmiddagen - att Europeiska unionen i allt högre grad blir och uppfattas som en viktig aktör på världsarenan. Detta gör oss synligare, men självklart får vi också ett större ansvar. Jag är nog inte den enda som har mött följande fråga under de senaste veckorna: " Men var är Europeiska unionens trupper?" En fråga som ställs av personer som helt har glömt att vi inte är där ännu, långt ifrån. Detta betyder helt enkelt att vi i tankevärlden alltmer uppfattas som en politisk aktör på den globala arenan och att vi måste förse oss med alla de institutionella, finansiella och övriga medel som vi behöver för att kunna ta på oss hela det ansvaret. Det är uppenbart att detta arbete inte skulle ha kunnat vara möjligt att genomföra utan energin och dynamiken hos den höge representanten för säkerhet och samarbete, Solana, och kommissionär Patten. I perfekt samförstånd lyckas dessa båda med att företräda oss på ett utmärkt sätt på världens alla arenor, i alla krisområden på vår egen kontinent och på mycket mer avlägsna platser.
Vi, Europeiska unionens medlemsstater, lyckas också i allt högre grad med att tala med en enda röst inom internationella instanser, och vårt ordförandeskap är inte främmande för detta. Jag tänker mera särskilt på Förenta nationerna, som numera har fått en särskild betydelse. Vi har således ambitionen att hävda oss som en betydelsefull politisk aktör på den internationella arenan. Detta gör det möjligt för oss att ta större ansvar för att bidra till stabilitet och fred i världen. Utvecklingen av denna politik går framåt enligt planerna. Ni vet att det rör sig om en öppen process, där de 15 medlemsländerna önskar att kandidatländerna och Europeiska unionens övriga allierade deltar. De pågående förhandlingarna med Nato bör leda till att de närmare bestämmelserna kring samarbetet mellan oss och alliansen får en lösning, så att tillgången till Natos medel och kapacitet kan garanteras och onödiga fördubblingar undvikas. Ni vet att förhandlingarna inte är lätta. Ni vet också varför de visar sig vara besvärliga. Men ni vet också - och då upprepar jag det som ordförandeskapet redan har förklarat vid tidigare tillfällen - att vi inte har för avsikt att låta det som händer inom Nato styra inrättandet av de medel som skall göra oss operativa. Vi kommer att gå framåt och fortsätta att verka i den riktning jag har beskrivit. Jag håller med om att konfliktförebyggande och krishantering är en av de viktigaste prioriteringarna för våra insatser. Som föredraganden Brok påpekar bör dessa prioriteringar medverka till att vi skall kunna engagera oss i vilket ögonblick som helst. Ett sådant engagemang har vi sedan länge haft i olika krissituationer, vare sig det handlar om Balkan, Mellanöstern eller Afrika.
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Den kris som uppstått med anledning av de förskräckliga attackerna i Förenta staterna den 11 september visar att Europeiska unionen kan reagera på ett snabbt och sammanhängande sätt.
Vår reaktion innebar horisontell samordning och översteg egentligen indelningen i pelare. Jag tror att det också kommer att vara ett viktigt element i den vidare utvecklingen av vår gemensamma politik.
Jag vill påminna om att Europeiska rådet de senaste veckorna sällan har uttalat sig så uttryckligen som i det avseendet. Vi har beslutat att föra en frivillighetspolitik med avseende på den arabiska och islamiska världen och vi är många om att framföra samma budskap, nämligen att den kris som brutit ut och bekämpandet av internationell terrorism inte i något fall kan framställas som ett krig mellan civilisationer.
I dag har det också med tydlighet påmints om hur viktigt det är att få igång fredsprocessen i Mellanöstern igen. Ni vet att ordförandeskapet inom kort skall bege sig dit i förhoppningen att överlämna det budskapet och få stöd för det.
Vår aktion i Mellanöstern, det har jag redan sagt, fortsätter grunda sig på verkställandet av den roadmap, som vi återfinner i Mitchellkommissionens rekommendationer.
(FR) När det gäller västra Balkan, herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar, är Europeiska unionen angelägen om att systematiskt genomföra slutsatserna från toppmötet i Zagreb. En av de faktorer som kan göra det möjligt att gå framåt i förhandlingarna om stabiliserings- och associeringsavtalen med varje stat, är att vart och ett av de länder som deltog vid detta möte samarbetar med den internationella krigsförbrytartribunalen för f.d. Jugoslavien. Den mest utmärkande symbolen för detta samarbete var överföringen av Milosevic till Haag, om än inte den enda. Vi välkomnar de framsteg som Förbundsrepubliken Jugoslavien har gjort sedan den återgick till demokrati för lite mer än ett år sedan.
När det gäller Kosovo koncentrerar vi våra insatser på förberedelserna av de allmänna valen den 17 november, och vi gläder oss åt att kunna konstatera att fler än 170 000 serber är inskrivna på vallistorna, vilket ger förhoppningar om ett balanserat resultat. Situationen i den f.d. jugoslaviska republiken Makedonien är tyvärr inte lika klar, och även där krävdes stora insatser från vår representant Solana, kommissionär Patten och många andra för att den framväxande krisen inte skulle mynna ut i ett verkligt inbördeskrig. Ni vet att situationen fortfarande är ytterst skör. Pak uppmärksammade mig återigen på detta när jag redogjorde för de beslut som fattades i rådet (allmänna frågor) den 8 oktober i år. Vi är väl medvetna om detta, och i likhet med er och många andra följer vi allt detta med största uppmärksamhet. Jag skulle trots allt vilja betona att händelserna i Makedonien har visat att ett nära samarbete mellan oss och Nato är möjligt och att vi är kapabla att förebygga och hantera kriser.
(NL) En annan krishärd där Europeiska unionen för en aktiv politik när det gäller förvaltning och förebyggande åtgärder är Afrika. Även där skall trojkan inom kort göra ett antal besök för att hålla de två fredsprocesserna där - och ibland haltar de, måste jag säga -, Lusaka-processen för Kongo och Arusha-processen för Burundi, på rätt spår och se till att de kan leda till ett slut på de militära aktionerna och alltså till fred. Utan fred går det nämligen inte att återuppbygga Afrika.
Får jag slutligen fästa er uppmärksamhet, kolleger, på den ministerkonferens EU-Afrika som hölls den 11 oktober i år och som blev en stor framgång vad gäller igångsättandet av den politiska dialogen, varvid utvecklingen i fråga om demokrati och mänskliga rättigheter naturligtvis inte får förloras ur sikte.
(FR) När det slutligen gäller våra strategiska partner skulle jag vilja betona att våra förbindelser med Ryssland också har fått nya impulser på alla nivåer.
Steg för steg bildas, inte så mycket mekanismer, utan former för kontakt och dialog som gör att ett verkligt samarbete och ett verkligt strategiskt partnerskap blir en möjlighet. Denna utveckling kan bara bidra till stabilitet på vår kontinent, men också till stabilitet i världen.
Apropå detta vill jag samtidigt klart och tydligt tala om för kollegerna att detta närmande mellan Europeiska unionen och Ryssland inte på något sätt innebär att vi är mindre uppmärksamma på situationen i Tjetjenien. Vi fortsätter att diskutera den, vi fortsätter att insistera på att det krävs en politisk lösning.
Tillåt mig slutligen påminna om det fjärde toppmötet mellan Europeiska unionen och Kina, som också har gjort det möjligt att stärka den politiska dialogen. Än en gång: denna politiska dialog innefattar även frågan om mänskliga rättigheter.
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag är något begränsad av tiden, brandövningen kom inte särskilt lägligt, ni får ursäkta mig, men av allt det som har sagts skulle jag vilja uppehålla mig vid följande tre faktorer: ett starkt Europa, ett Europa som kan förevisa sitt inflytande på den internationella arenan, är i första hand ett Europa där den interna sammanhållningen är till stöd för de yttre insatserna, i andra hand ett Europa där samverkan mellan ordförandeskapet, medlemsstaterna, kommissionen och de höga representanterna utnyttjas fullt ut och slutligen ett Europa där handlingen - på det rättsliga området, försvars- och samarbetsområdet, osv. kompletterar retoriken.
Herr talman, herr kommissionär, herr föredragande, mina damer och herrar! Tack.

Patten
. (EN) Jag beklagar de orsaker som ni hänvisade till herr talman. Brandövningen har inneburit att denna viktiga debatt på ett sätt är ett oavsiktligt offer för vikten av att stärka vår parlamentariska säkerhet. Jag måste tyvärr gå snart, eftersom ministern och jag skall vara i Bukarest i morgon bitti - en utmanande resa vid denna tidpunkt på kvällen från Strasbourg! Vi måste vara där för inledandet av konferensen om stabilitetspakten i morgon, som, och det är inte helt irrelevant för vad den ärade ledamoten säger i detta betänkande, åtminstone visar på att en del framsteg har skett under de senaste åren för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik som håller på att utvecklas.
Jag skulle vilja gratulera den ärade ledamoten till vad som är ett mycket omfattande och värdefullt betänkande. Som han själv sade i sina inlägg, verkar det som om utvecklingen av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik är än mer läglig med tanke på de förfärliga händelserna hösten 2001. Den ärade ledamotens betänkande ger en mycket korrekt överblick av vad som hittills har uppnåtts. Jag välkomnar särskilt hans förslag till en stark parlamentarisk dimension inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det är mycket viktigt att vi ger den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken djupare demokratiska rötter, och det borde inte endast gälla detta förnämliga parlament, utan också de nationella parlamenten. Jag har varit noga med att försöka framträda framför de olika utskotten inom de nationella parlamenten vid bilaterala besök i medlemsstaterna.
Om någon bestrider de framsteg som vi har gjort i utvecklingen av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik borde de jämföra vad som hände under denna kris med vad som hände under inledningen till Gulfkriget i början av 1990-talet, eller hur vi hanterade Balkan från början till mitten av 1990-talet. Vi kan inte ännu, som popsångare kanske skulle föreslå, "skryta över våra bedrifter". Men vi har viss anledning att vara litet stolta över de insatser som vi hittills har gjort.
Jag håller fullständigt med analysen i betänkandet av förutsättningarna för en framgångsrik insats när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi måste föra samman resurserna och instrumenten för alla EU:s aktörer: gemenskapen, rådet och medlemsstaterna. Jag tvekar på att historien kommer att betrakta de nuvarande institutionella strukturerna som idealiska. Jag vill inte säga det på ett mer bestämt sätt än så, men den höge representanten och jag har arbetat så hårt vi har kunnat för att få dessa strukturer att fungera så effektivt som möjligt. Vad som kommer att hända i framtiden är upp till andra mäktigare människor än mig att bestämma.
Jag vill inte gå igenom alla de punkter där jag är enig med den ärade ledamoten när det gäller enskilda regionala och geografiska områden, inte minst för att Bukarest kallar. Men jag vill betona en eller två punkter som han lade fram. Jag skulle till exempel ha kunnat ge mig in i en eller två detaljerade utläggningar angående min enighet när det gäller Ryssland och Ukraina, före detta jugoslaviska republiken Makedonien, Balkan i allmänhet eller vikten av att återgå till Mitchellrapporten i Mellanöstern.
De två punkter som jag kortfattat skulle vilja nämna är de följande: för det första talar vi med rätta om vikten av att försöka se till att den internationella kampanjen mot terrorismen inte betraktas som en konflikt mellan väst - Europa och Nordamerika - och den islamiska världen. Det är helt rätt att vi måste klargöra att detta inte är en konflikt mellan civilisationer. Men vi har ett verkligt tillfälle och ansvar inom Europeiska unionen att använda Barcelonaprocessens mekanismer, att använda mekanismerna inom Europa-Medelhavspartnerskapet för att stärka förbindelserna mellan Europa och den islamiska världen. Vi har ett verkligt tillfälle och ett verkligt ansvar att göra detta. Jag hoppas att vi kommer att ta det tillvara. Jag hoppas också att vi verkligen kommer att titta på våra förbindelser med Gulfstaternas samarbetsråd i detta hänseende.
Den andra punkt som jag vill ta upp från Broks inlägg och från betänkandet är helt enkelt denna: enligt min uppfattning måste vi försöka se till att vi kan använda denna kris för att öppna upp dörrar och fönster som förut har varit stängda. Detta påverkar till exempel våra framtida förbindelser med Pakistan. Det påverkar också, enligt min uppfattning, mycket tydligt våra förbindelser med Iran. Jag tvekar inte alls på att iranierna menar allvar med att vilja etablera en bättre och djupare förbindelse mellan dem själva och Europeiska unionen. Jag tvekar inte alls på att de menar allvar med att vilja förhandla fram ett handels- och samarbetsavtal med oss. De vet mycket väl att alla avtal som sluts med oss kommer att innebära en dialog om mänskliga rättigheter och därmed relaterade frågor. Men jag anser att de är seriösa samtalspartner och att det åligger oss att besvara deras förslag på ett så positivt sätt som möjligt.
När det gäller Afghanistan säger jag bara att jag ser fram emot - förr snarare än senare, hoppas jag - den tidpunkt när jag måste komma tillbaka till parlamentet och rådet och peka på de finansiella följderna för oss alla som kommer av de politiska löften och vädjanden som vi har gjort om Afghanistans framtid. Det kommer att komma en viktig stund när vi varaktigt måste placera våra pengar och våra diplomatiska ansträngningar där våra övertygelser har funnits och borde fortsätta att finnas.
Slutligen skulle jag återigen vilja säga hur viktigt det är att vi mobiliserar alla våra institutioner, alla våra befogenheter, så effektivt som möjligt i strävan efter en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Det är ibland möjligt att underskatta det bidrag som kommissionen kan och vill göra inom området för GUSP. Det finns en hel del som vi kan göra för att se till att GUSP utvecklas effektivt som ett sätt att återspegla Europas växande inflytande på den internationella politiska arenan. Föredraganden har legat långt före sin tid genom att pressa oss att göra mer inom detta område. Jag hoppas att vi kommer att leva upp till hans förväntningar under de kommande månaderna och åren.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! Jag börjar med att gratulera Brok till hans betänkande om de framsteg som har gjorts i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. I betänkandet får denna politik beröm, men föredraganden visar även på de brister som finns. Det viktigaste är att Europeiska gemenskapen tack vare en knuff i rätt riktning från kommissionen gör dygd av nödvändigheten och ökar det tjänstgörande ordförandeskapet för rådets och den höge representantens synlighet efter attentaten den 11 september.
Under debatten om Europeiska rådet i Gent denna förmiddag sade den tjänstgörande rådsordföranden på ett ganska diplomatiskt sätt att en underlig situation uppstod efter det trepartsmöte som hölls utanför toppmötet. Herr talman, till en viss punkt är det logiskt att var och en försöker rädda sitt eget skinn i krissituationer, men enligt min åsikt är det viktigt att inte ge efter för frestelsen att falla in i ensidighet, eller rättare sagt, i tresidighet.
Europas styrka är dess enighet och dess svaghet är att kontinenten är uppdelad. Därför är det viktigt att Europa är i stånd att tala med en enda röst. Europeiska unionen måste ompröva sin utrikes- och säkerhetspolitik mot bakgrund av den situation som har uppstått efter terroristattentaten den 11 september, innefatta kampen mot terrorismen i dessa politikområden och köra gasen i botten för att uppnå sina mål och göra mekanismen för gemensamma strategier effektivare.
Som vi har sett är unilateralismen i dag en omöjlig dröm till och med i de mest välmående och mäktiga länderna. I dagens globaliserade värld kombineras politik, diplomati, säkerhet och försvar för att bemöta de nya hoten. Säkerheten övergår till att vara ett globalt, odelbart begrepp, som ligger långt ifrån den traditionella, statiska och statliga utformningen. Samtidigt förändras de gränser som skall försvaras i en värld där gränserna blir allt mer diffusa: nu handlar det inte längre enbart om en stats territoriella försvar mot en möjlig aggression från en annan stat; nu har vi arméer som saknar tydligt uttalade fiender och fiender som saknar arméer, som det mycket riktigt har sagts här.
Det är inte bara ekonomin som är viktig i globaliseringens värld, det finns även andra faktorer som har ett inbördes förhållande: terror, politik, diplomati, handel, utvecklingsstöd, säkerhet och försvar - vilket vi har sett. Därför beror det på oss om vi har förmåga att förstå och acceptera att farorna och konflikterna drabbar oss alla i lika hög grad. Men vi måste börja - och det är viktigt - med att utforma en verklig utrikes- och säkerhetspolitik för Europeiska unionen i vårt gemensamma medvetande, en politik som är effektiv, sammanhängande och synlig, såsom det rekommenderas i Broks betänkande.

Swoboda
Herr talman! Kollega Broks alltid lika noggrant utarbetade betänkande kommer mycket lägligt, nämligen vid en tidpunkt då vi behöver staka ut kursen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Gemensam betyder för oss framför allt - jag säger det medvetet - att det inte kommer riktlinjer från ett ledande organ som styr politiken, inte minsta antydan till något sådant. Gemensam betyder även - här stöder jag kollegan Brok - att funktionen av en hög representant måste slås ihop med den ansvariga kommissionärens funktion. Gemensam betyder även att vi så fort som möjligt får en snabbinsatsstyrka i Europeiska unionen.
Europeisk skall politiken vara genom att den tydligt definierar de europeiska målen, och detta innebär att vi är solidariska med USA men samtidigt står fast vid att solidaritet inte är en enkelriktad företeelse. När jag i dessa tider tvingas läsa att USA fortsätter att säga nej till Internationella brottsmålsdomstolen, att kongressen rentav diskuterar om man bör införa sanktioner mot dem som samarbetar om brottsmålsdomstolen, då har detta ingenting att göra med min uppfattning om en solidarisk politik mellan Europeiska unionen och Förenta staterna. Solidariteten med USA måste alltså även betyda att vi uppmärksammar USA på var det i en global gemenskap är nödvändigt att bedriva en gemensam politik.
En tredje och sista punkt: När vi sluter den anti-terrorallians som vi måste sluta, som vi skall sluta, kommer vi flera gånger att hamna i konflikt mellan å ena sidan de strategiska övervägandena och å andra sidan överväganden som rör de mänskliga rättigheterna. Detta bör vi verkligen inte blunda för. Den som vill ha en allians - och det vill jag - med Sovjetunionen, med Ryssland, med Kina och med de islamiska staterna, han eller hon kommer ständigt att återigen hamna i denna motsägelse. Vi måste inse att vi en gång för alla måste erkänna inför våra egna medborgare att denna motsägelse finns. Vi måste arbeta mot bägge dessa mål. Vi får aldrig försumma respekten för de mänskliga rättigheterna på medellång eller lång sikt, inte i någon av alla de strategiska allianser som vi måste ingå, för den som stöder dagens shaher kommer att få uppleva morgondagens Ayatollah Khomeinis. Om vi inte ser upp och placerar frågan om de mänskliga rättigheterna i centrum för vår utrikespolitik kan vi mycket väl hamna där.

Marset Campos
Herr talman! Vår grupp erkänner den ansträngning som Brok har gjort i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Det är en positiv ansträngning, eftersom han har tagit med de olika bidrag. Emellertid håller vi inte med om vissa grundläggande aspekter i betänkandet och därför kan vi inte stödja det i omröstningen. Jag kommer kort att ta upp tre exempel på dessa aspekter.
För det första var just den 11 september ett lämpligt tillfälle för att visa att Europeiska unionen besinningsfullt och med eftertanke kan spela en positiv roll tillsammans med Förenta staterna för att leda in konflikten på rätt spår via Internationella brottsdomstolen och genom den internationella rätten och finna en lösning på konflikten. De försök som föreföll gå i den riktningen har omintetgjorts, eftersom triumviratet Schröder-Blair-Chirac hade så bråttom och därmed har detta tillfälle gått förlorat.
För det andra ges Nato stor vikt som mekanism, men vi anser att Nato arbetar mot Europeiska unionens intressen.
Slutligen är det mycket viktigt att Europeiska unionen agerar i Mellanöstern och i Västsahara. Man tar inte heller till vara dessa möjligheter. Tack så mycket.

Belder
Herr talman! Helt i enlighet med nuvarande internationella situation anser föredraganden, min ärade kollega Brok, att bekämpandet av den internationella terrorismen måste bli en av kärnuppgifterna i den europeiska utrikes- och säkerhetspolitiken.
Den uppgiften ger mig anledning att be rådet och kommissionen om uppmärksamhet för säkerhetsläget på västra Balkanhalvön och i den indonesiska övärlden. Med anledning av en nyligen publicerad vetenskaplig analys av frågan om Bosnien kanske fungerar som europeisk stödpunkt för Usama bin Ladins terrornätverk, skulle jag vilja veta av rådet och kommissionen om de har konkreta indikationer på att Bin Ladins anhängare just nu verkligen är aktiva i den västra delen av Balkan och om så är fallet hur EU och dess medlemsstater, naturligtvis i nära samarbete med USA, kan motverka denna farliga destabilisering av området?
Vidare yrkar Brok i sitt betänkande på en fortsättning av den politiska dialogen med Indonesien. Av rådet och kommissionen förväntar jag i det avseendet fortsatt uppmärksamhet för säkerhetssituationen på Moluckerna, där det också sägs att anhängare till Bin Ladin för ett "jihad" mot inhemska kristna.
Slutligen instämmer jag gärna med kollega Gahlers ändringsförslag, i vilket sägs att Nato och dess utvidgning på vår kontinent fortfarande är oundvikligt som garanti för säkerheten i hela Europa.

Turchi
Herr talman, ärade kolleger! Jag vet att jag upprepar det som redan har sagts genom att bekräfta att de fruktansvärda attentaten den 11 september har satt ett outplånligt spår i detta sekels historia, men jag tror det tål att upprepas många gånger hur sant detta är, hur det internationella samhället nu befinner sig inför en kris som är lika stor som den är ny, okänd, med regler och utvecklingslinjer som för tillfället inte ens de bästa politiska analytiker kan tolka. I ett sådant ögonblick är det emellertid viktigt att Europeiska unionen visar sig, som tidigare och i ännu högre grad än tidigare, enad och med förmågan att handla kraftfullt. I ett ögonblick som detta, när alla våra värsta farhågor plötsligt tar gestalt, så inser vi hur viktigt detta Europa är som vi håller på att bygga upp, hur viktigt det är att vi är enade, att vi har strukturer som binder oss samman som kan agera snabbt, som kan tänka och agera gemensamt, och med respekt för olika ståndpunkter.
Det är sant att det fortfarande återstår en lång väg att gå. Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken fungerar ännu inte och inom ramen för dess funktionssätt finns det fortfarande svåra knutar att lösa upp, framför allt när det gäller den nationella suveräniteten, men nu, mer än någonsin tidigare, måste vi lägga in en högre växel. Därför måste jag tacka föredraganden, ordföranden för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, Brok, för hans betänkande och för de prioriteringar han pekat på inför det kommande året på detta område, framför allt när det gäller - och detta är något som vi bevittnar just nu - det som kommer att bli den verkliga utmaningen under det nya millenniet: konfliktförebyggande, icke-militära lösningar på kriser och framför allt kampen mot terrorismen. Ju större möjligheterna blir att vi får se ett enat Europa när det gäller utrikespolitiken, att vi verkligen kan ge konkret form åt vår utrikespolitik, desto viktigare blir politiken inom Europa. Låt oss vara uppriktiga: tack vare euron så har ekonomin fått ökad betydelse, å ena sidan, men vi har inte, å den andra, fått en motsvarande förstärkning i politiska termer. Men detta är något vi måste få, och därför är utrikespolitiken av grundläggande betydelse, framför allt nu. Om vi gör detta kommer vi att få ett starkare, stabilare Europa, en starkare euro, och vi skulle kunna ta itu med utvidgningen på ett helt anat sätt och kämpa med likvärdiga vapen mot dollarn och mot Nafta - Kanada, Förenta staterna och Mexiko - ett avtal, en marknad som redan existerar och som redan har viktiga politiska referenspunkter. Detta måste vi göra, det är vår fasta övertygelse: utrikespolitiken kommer att bli av grundläggande betydelse inom den närmaste framtiden, framför allt för kommande generationer.

Morillon
Herr talman, herr kommissionär! Den kommissionär som är här i dag intresserar sig för debatten, mina kära kolleger, men vi får inte, i våra ansträngningar för att bygga upp en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, förlora ur sikte att unionen - i framtiden och i det förgångna liksom i dag - kommer att konfronteras med risken att behöva sätta in sina styrkor i väpnade insatser. Vi får inte göra oss några illusioner: om det blir så kommer det aldrig att bli så i ett "rent" krig. En soldat vet bättre än någon annan att ett krig alltid är "smutsigt", och att människan trots teknikens utveckling aldrig kommer att ha tillgång till medel för att döda alla de onda, genom att trycka på en knapp, om så bara för att det alltid kommer att vara omöjligt att med säkerhet urskilja de goda från de onda. Krig kommer alltid att vara smutsiga, de kommer alltid att vara ett ont och kan endast bli ett mindre ont, the less of two evils, om det förs med det enda syftet att uppnå ett politiskt mål som inte hade kunnat uppnås med något annat medel. För att citera Clausewitz: kriget får endast vara en fortsättning på politiken med andra medel. Det bör därför avslutas så snart det politiska målet är uppnått och bör inte inledas om det inte finns någon möjlighet att uppnå detta mål.
Vilket är målet med det krig som just har inletts i Afghanistan? Jag tror att det står klart för alla att det handlar om att ge det afghanska folket möjlighet att göra sig av med en regim som har gett prov på sitt barbari. I dag framstår detta inte endast som önskvärt, utan också möjligt. Eftersom vi reagerar på det lidande som befolkningen utsätts för önskar vi alla att detta mål uppnås så snabbt som möjligt. Vi måste därför förstå att en vapenvila, även en provisorisk vapenvila, endast kan trygga talibanernas ställning. Låt oss därför ha förmågan, styrkta av den förödande erfarenheten från Gulfkriget, att löpa hela linan ut, dvs. ända till det att en regim som godtas av alla afghaner är på plats i Kabul, och att se till att landet successivt återgår till fred och stabilitet. För det syftet är vi många som önskar att Europeiska unionen ger sitt stöd till de förhandlingar som nu pågår under Förenta nationernas ledning, mellan den tidigare kungen Zahir Shah och oppositionens företrädare. I den frågan hade jag önskat få kommissionär Pattens personliga ståndpunkt. Jag vet att han inte är här för att svara på det, men skulle ni, herr Lamy, kunna ge en personlig reaktion på detta? Tack.

Titley
Herr talman! Jag gratulerar Brok till hans omfattande betänkande, och jag håller med honom om att vi har gjort enorma framsteg när det gäller utrikes- och säkerhetspolitiken. Nästan varje gång jag öppnar en dagstidning ser jag namnen Patten och Solana i samband med något nytt oroscentrum i världen. Han har rätt när han säger att vi har bemött den nuvarande krisen med en sammanhållning och en enighet som vi inte hade trott var möjlig för bara fyra eller fem år sedan. Han har rätt när han säger att koalitionen mot terror inte hade varit möjlig utan de framsteg som vi har gjort inom EU för att få till stånd denna enighet och sammanhållning.
En hel del måste naturligtvis fortfarande göras, och vi måste dra fördel av den aktuella krisen för att kanske förändra betoningen i vårt arbete. Vi lägger ned ungefär 60 procent av vad amerikanerna lägger ned på försvar, men vi lägger ned 400 procent av vad amerikanerna lägger ned på vad som kan kallas "mjuka insatser" - humanitärt bistånd och humanitär hjälp. Vi måste försöka förändra denna betoning. Amerikanerna måste lära sig från denna kris att säkerhet inte bara är en fråga om maktprojicering. Man kan ha all världens vapen, men man kommer inte att kunna försvara sig mot ett fåtal människor beväpnade med pappersknivar. Vi måste ha en multinationell inställning till de globala problemen.
För vår del måste vi inse att vi måste ha en större militär kapacitet för att kunna förstärka våra insatser. Det är därför som den duglighetsprocess som för närvarande pågår är så viktig. Vi måste göra vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik effektiv. Det är därför jag är besviken på nyheten att Italien troligen kommer att dra sig ur projektet med A400M-flygplan. Vi behöver ett strategiskt lyft. Det är ofta ironiskt att de länder som talar mest om europeiskt samarbete är de som ofta inte får till stånd någon handling.
En slutlig iakttagelse är att vi för tillfället bevittnar en uppvärmning av förbindelserna mellan Iran och Syrien. Jag skulle vilja påminna kollegerna om att ett antal israeliska soldater och civila hålls gisslan av styrkor som sympatiserar med, eller kontrolleras av Iran och Syrien. Dessa människor saknas i strid, och jag hoppas att kommissionen och rådet kommer att använda detta tillfälle för att återföra dessa gisslanoffer till deras familjer.

Väyrynen
Herr talman! Då Haarder är förhindrad att delta är det jag som på den liberala gruppens vägnar tackar och gratulerar Brok för ett väl utformat betänkande. Betänkandet är bra, men i det har man ännu inte i någon högre grad kunnat ta ställning till den djupgående förändring som ägt rum inom den internationella politiken efter den 11 september. Vi kan ännu inte bilda oss en helhetsuppfattning om denna förändring, men vi vet att den är grundläggande. Förenta staternas företrädare har sagt att ett nytt kallt krig har inletts, några har till och med talat om ett tredje världskrig. Här i Europa har man försökt undvika överdriven dramatik och bruket av ordet "krig". Min personliga uppfattning är emellertid att framtida historiker kommer att kalla denna epok för det tredje världskriget.
Vi måste analysera vad som skett och vad som är i färd att ske mycket noggrant och bemöta de aktuella problemen med stor vishet. Vi behöver ett omfattande globalt synsätt och grepp - vi behöver något sådant som man på engelska kunde benämna global governance. Slutligen vill jag göra mitt eget inlägg: De framsteg som vi har uppnått inom vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik under de senaste åren är ett resultat av Amsterdamfördraget. Speciellt inom krishanteringen har vi gjort snabba framsteg. En gemensam uppgift som nämndes i Amsterdamfördraget var tryggandet av unionens okränkbarhet och upprätthållandet av fred vid unionens yttre gränser. Tillsvidare har dessa nya förpliktelser i fördraget inte fått ett konkret innehåll. I begynnelseskedet kunde frågan närmast gälla hur medlemsstaternas olika geografiska lägen beaktas i fördelningen av ansvar och arbete. Ur hela unionens synpunkt vore det förnuftigt att de medlemsstater som är belägna vid de gemensamma yttre gränserna i första hand styr sina resurser till bevakning och försvar av dessa och att de deltar i krishanteringen på ett sätt som står i samklang med denna primära uppgift. Jag hoppas att man i kommissionen och rådet börjar överväga hur bestämmelserna om unionens okränkbarhet och tryggandet av gränserna beaktas i praktiken.

Cushnahan
Herr talman, herr kommissionär! Först och främst skulle jag vilja sälla mig till de andra talarna och hylla min kollega och föredraganden Broks utmärkta arbete.
Alla analyser av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens utveckling skulle tyvärr leda till slutsatsen att Maastrichtfördraget offrade den politiska integrationen för att garantera ekonomisk integration och att det, till följd av detta, undergräver EU:s potential att bli en ledande politisk aktör på världsarenan. Detta har aldrig varit tydligare än under krisen i Bosnien då det fanns en avsevärd splittring mellan medlemsstaterna. Våra medlingsansträngningar var otursförföljda. Det är också sant att vi var ineffektiva som fredsstiftare. Det slutade med att vi blev USA:s underordnade partner i stället för en likvärdig partner.
Ett tag verkade det som om vi hade lärt oss något av denna bistra erfarenhet, och det fanns en beslutsam ansträngning i Amsterdamfördraget att garantera mer sammanhållning inom vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiska inställning. Även om slutresultatet från fördragsförhandlingarna utgjorde ett steg framåt, gick de inte tillräckligt långt. Jag antar dock att vi måste vara tacksamma för att avsevärda framsteg skedde vid toppmötena i Köln, Faro och Helsingfors.
Vilka institutionella och övriga förändringar som än äger rum, kommer det aldrig att ske några verkliga framsteg såvida inte, och förrän alla medlemsstater handlar och talar som en. Den nuvarande situationen i kölvattnet efter den 11 september betonar denna punkt. EU hade ett tillfälle att vara en likvärdig partner med USA i bemötandet av krisen. Tyvärr har den brittiske premiärministern Tony Blairs soloföreställning allvarligt undergrävt EU:s inflytande och vår utrikespolitiska strategi. Detta problem förvärrades ytterligare genom Förenade kungarikets, Tysklands och Frankrikes beslut att hålla ett minitoppmöte före Europeiska rådets möte i Gent.
Om handlingar som denna fortsätter, antingen från enskilda medlemsstaters sida eller från en grupp av medlemsstater, kommer EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik att slås i spillror, trots kommissionär Pattens och Solanas bästa ansträngningar.

Wiersma
Herr talman! Jag vill börja med att ansluta mig till kollegernas gratulationer till det utmärkta betänkande som Brok lämnat även i år. Jag måste dock tillägga att jag är mycket nyfiken på hur betänkandet kommer att se ut nästa år eftersom just nu när den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken börjar utvecklas så konfronteras den med nya jättelika utmaningar.
Händelserna den 11 september och därefter har stora följder för den politiken. Den kommer att ställas på svåra prov. Det är fortfarande för tidigt att få en fullständig översikt över den nya säkerhetsramen och det nya hotet. Av rådet och kommissionen kan det dock begäras att de så snabbt som möjligt gör en första utvärdering. Dessutom måste frågan tas upp huruvida pelarstrukturen hindrar ett effektivt agerande i denna nya situation. Utrikespolitiken har blivit inrikespolitik och tvärtom. Europeiska unionen är inte tillräckligt anpassad till det.
Förebyggande av konflikter och hantering av kriser har kommit att hamna i en annan belysning. Vårt tillvägagångssätt är ofta fortfarande för regionalt, för geografiskt. Horisontella frågor måste nu få mer uppmärksamhet. Den områdesinriktade politiken måste på ett mer integralt sätt användas för att åtgärda terrorismen och den internationellt organiserade brottsligheten, vilka på flera sätt hänger samman med varandra. Utgångspunkten måste i det sammanhanget vara att hjälpa varandra. Tag länder som Ukraina till exempel. De är delar av det problem som vi nu konfronteras med eftersom de icke-öppna förhållandena i sådana länder - för att uttrycka det försiktigt - underlättar diverse former av brottslighet. Det har vi för litet grepp om eftersom vi inte har utvecklat samarbetet tillräckligt.
Vi har kanske koncentrerat oss för mycket på Balkan. Det området är också en källa till säkerhetsproblem men om man kastar ett öga i det ondas kartbok kan konstatera att de nya sidenvägarna för narkotika, vapen, illegal invandring och så vidare, går genom OSS.
Jag är glad att föredraganden Brok uppmanar till ett mer målinriktat innehåll i EU:s strategier. Det finns det mer anledning till än någonsin.

Pack
Herr talman, kära kolleger! Låt mig stämma in i alla gratulationer och endast ta upp två punkter i Brok-betänkandet.
För det första: Frågan om konfliktförebyggande. Med Makedonien som exempel kan vi se ett misslyckat fall av konfliktförebyggande. Om rådets alla ledamöter hade påverkat samtliga makedonska regeringar lika enträget som parlamentets ledamöter i många år har gjort för att äntligen finna en lösning på diskrimineringen av de albanska medborgarna i Makedonien, då skulle vi inte ha den irritation och de problem som vi nu har. Om denna fråga hade fått betydelse i avtalet om stabilitet och associering, om även rådets ledamöter hade betraktat frågan som ett absolut villkor, då skulle terroristerna från Kosovo inte ha funnit stöd för sitt arbete i Makedonien. Då skulle makedonierna i dag inte behöva ändra sin författning som ett slags eftergift för terroraktionerna, då skulle de nämligen redan ha gjort det. Detta om försuttna chanser att förebygga konflikter i det landet!
Vår kollega Brok har tagit upp en annan punkt som är mycket viktig för mig. Jag tror att tiden för konferenserna och quick start packages äntligen bör vara förbi nu inom ramen för stabilitetspakten. Stabilitetspakten bör vara nära knuten till arbetet i byrån för återuppbyggnad, och eventuellt bör denna utvidgas till byrån för återuppbyggnad och utveckling i regionen. Därför bör stabilitetspakten integreras i kommissionen, där ju hela arbetet hur som helst måste utföras. Så skulle vi kunna undvika slitningar, vi skulle kunna skapa synergieffekter och vi skulle kunna främja en äkta stabilitet i regionen. Exempelvis skulle man kunna skapa de stora viktiga möjligheterna för samarbete inom energisektorn på detta vis. Vi skulle kunna driva frihandelszonen framåt där nere liksom uppbyggnaden av infrastrukturen för transport och bekämpning av människohandeln med mera.
Många tjänstemän inom kommissionen kommer mycket snart att stå utan arbete, nämligen därför att diskussionen om utvidgningen på några områden är så gott som avslutad i kommissionen. Låt oss ge dessa personer lite att göra. Låt oss lägga stabilitetspakten i händerna på de personer som klarar av den och lyfta den ur de händer som hur som helst lämnar pakten nu. Låt oss lämna över stabilitetspakten till kommissionen, och kanske bör vi också anförtro den åt en klok människa, Martti Ahtisaari, så att den verkligen kan bli till en framgång för hela regionen och för Europeiska unionen.

Paasilinna
Herr talman, kolleger! I det aktuella betänkandet står det att kampen mot terrorismen bör bli en central punkt i unionens utrikes- och säkerhetspolitik. Vad betyder det? Händelserna den 11 september avslöjade brutalt hur vilseledande den gamla uppfattningen om säkerhetspolitiken var. En missilsköld utgör inget skydd mot terrorism - det sade jag redan föregående kväll vid vårt utskottsmöte - och med vapen skipas ingen rättvisa; någon gång kan de kanske förhindra att orättvisorna fortsätter. Men vi är så sårbara att vi är beroende av varandra. Alla har nytta av varandra.
Jag föreslår att vi skapar en ny linjedragning för politisk avhängighet för unionen i både Förenta nationerna och WTO, vilket det var tal om, eller inom unionen. Man måste skapa ett samband mellan den interna och externa säkerhetspolitiken; skillnaderna har ju försvunnit. I denna politik använder vi i första hand socialarbetare i stället för soldater, sjukskötare i stället för bomber och lärare i stället för missiler. Ju mer människor och folk erbjuds rättvisa, desto mindre uppkommer terrorism, det vet vi ju alla.
Jag ber följaktligen att kommissionen utformar en klar politisk avhängighetslinje för alla sektorer. Vi måste komma ifrån följderna av det kalla kriget, en trygghet som bygger på vapen. Vem sover rofyllt på bomber?

Lamy
. (FR) Herr talman! Vår larmövning i eftermiddags skördade endast ett offer, nämligen svaret på den fråga som Morillon ställde till kommissionen och som kommissionen givetvis skall svara på! Jag skall således försöka agera som sjukskötare genom att svara, åtminstone delvis, på frågan om kungens roll i en framtida afghansk regering.
Norra alliansen består av, vilket namnet antyder, etniska grupper från norra Afghanistan. Det är tydligt att den inte är representativ för pashtunerna, som utgör hälften av den afghanska befolkningen, och det säger därför sig självt att en regering som bildas eller domineras av Norra alliansen inte uppfyller kriteriet för representativitet, inte mer än vad den talibanska regeringen gör. Och då talar vi inte ens om den pakistanska grannens uppfattning om Norra alliansen, vilken vi känner till.
Enligt vår mening är målet således att en regering samlar tillräckligt representativa krafter som också får stöd från Afghanistans grannländer. Kungens roll, om han skall ha en roll, bör enligt min mening beaktas mot bakgrund av detta mål.
Herr Morillon! Jag har härmed försett er med det viktigaste av vad jag vet. Jag håller med om att det inte är helt tillräckligt för att svara på er fråga, och jag skall se till att ni får ett mer fullständigt svar i morgon.

Pack
Herr kommissionär! Jag frågade er om det var möjligt att anse det som jag anser, nämligen att stabilitetspakten skulle kunna knytas till byrån för återuppbyggnad och utveckling och framför allt till kommissionens arbete, där man inom kort kommer att ha tillräckligt med tjänstemän som kan utföra detta arbete.

Lamy
. (FR) Ursäkta mig, jag trodde att det var ett förslag och inte en fråga. Jag kommer inte att uttala mig på den punkten. Ni vet säkert att det här och var förekommer idéer om hur stabilitetspakten bör förvaltas. Den ingår i det nätverk av institutioner som inrättades för några år sedan, sannolikt under förhållanden där man inte var lika angelägen om total samstämmighet. Det skulle utan tvekan kunna bli bättre i framtiden. Jag håller med er om att byrån för återuppbyggnaden i Kosovo har gjort ett bra arbete, det tror jag att alla medger i dag. I sinom tid kommer det troligen att läggas fram förslag om banden mellan stabilitetspakten, byrån och min kollega Chris Pattens arbete. Återstår bara frågan om förslagen skall komma från rådet eller från kommissionen. På den punkten avvaktar jag med kommissionens ståndpunkt.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.45 och återupptogs kl. 21.00.)

Turkiet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande två betänkanden:
(A5-0343/2001) av Alain Lamassoure för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om kommissionens återkommande rapport för 2000 om Turkiets framsteg på vägen mot anslutning (KOM(2000) 713 - C5-0613/2000 - 2000/2014(COS));
(A5-0338/2001) av Alain Lamassoure för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets förordning om ekonomiskt stöd till Turkiet inför anslutningen (KOM(2001) 230 - C5-0219/2001 - 2001/0097(CNS)).

Lamassoure, Alain
. (FR) Herr talman! Sedan den senaste resolutionen antogs i november förra året om betänkandet av Philippe Morillon, som jag vill hedra, har Turkiet genomgått ett år rikt på kontraster: ett svart år ekonomiskt sett, ett kritiskt år politiskt sätt och ett år av framgångar, om än ojämna framgångar, på vägen mot anslutning. Å enda sidan bör vi välkomna dessa påtagliga framsteg. Inför den mycket allvarliga finansiella kris som Turkiet stod inför i början av året var regeringen tvungen att agera akut. Ett program för sanering och radikal återuppbyggnad, utformat av Dervis, undertecknades av regeringskoalitionens tre parter och genomförs sedan i våras på relativt tillfredsställande villkor. Detta program möjliggör reformer som har skjutits upp under lång tid och, mer allmänt, en upprensning i förbindelserna mellan den politiska och ekonomiska världen. Men på kort sikt är de oundvikliga effekterna en mycket kraftig minskning av nationalinkomsten, i storleksordningen 8 procent för det här året, vilket riskerar att få allvarliga sociala följder. Försämringen av världskonjunkturen före och efter den 11 september kan tyvärr bara göra saneringsinsatserna än mer komplicerade. Under år 2001 har Turkiet verkligen börjat närma sig europeiska demokratiska normer. Vi bör välkomna det faktum att en stor del av den turkiska regeringens och det turkiska parlamentets insatser har ägnats åt, trots ett synnerligen svårt ekonomiskt läge, grundläggande reformer som är förknippade med den europeiska metoden. I mars lade regeringen fram sitt nationella program för införlivande av regelverket. Det är en första reformkatalog. Den är fortfarande inte klar när det gäller tidsplanen för genomförande och den exakta räckvidden av de föreslagna åtgärderna, men redan i september månad började nationalförsamlingen behandla flera tiotals konstitutionella ändringsförlag, ca 34, vilka antogs i början av oktober. Resultatet går inte så långt som till dagens demokratiska normer. Dödsstraffet är inte helt avskaffat, de icke-turkiska språken är inte längre förbjudna men inte helt erkända, det nationella säkerhetsrådet kommer att finnas kvar, även om antalet civila som deltar där blir större. Men det viktigaste och mest beklagansvärda är att man uttryckligen har avvisat principen om den internationella rättens överhöghet - och i framtiden därmed, eventuellt, den europeiska rätten - framför nationell rätt. Det har trots allt gjorts obestridliga framsteg, som har välkomnats av Europeiska kommissionen och Europarådet. Dessutom lade regeringen den 8 oktober fram ett paket med lagstiftning om fri- och rättigheter, som bl.a. rör strafflagen och det straffrättsliga förfarandet, antiterroristlagen, presslagen, lagen om politiska partier samt lagen om föreningar och demonstrationer. Det tredje framsteget utanför parlamentet är att vi i somras kunde se början till en offentlig debatt om den tabubelagda frågan om militärernas roll i det turkiska politiska livet. Till sist skulle jag vilja lyfta fram president Sezers mod att kritisera korruptionen, det turkiska samhällets inneboende plåga, och för att han använder sin vetorätt på lagstiftningsområdet för att vända sig emot texter som skulle markera en tillbakagång för demokratin. Det förekommer nämligen också förseningar, och till och med tillbakasteg.
På det politiska planet har året präglats av tragiska händelser i de turkiska fängelserna. Jag kommer strax att lämna plats för Daniel Cohn-Bendit, som ledde den parlamentsdelegation som har besökt de turkiska fängelserna, så att han kan ge sin syn på saken. Förslaget till reform om den audiovisuella sektorns status har censurerats av republikens president. Han respekterar inte principen om den audiovisuella sektorns oberoende i förhållande till den politiska makten. Upplösningen av det främsta oppositionspartiet Fazilet har visat att det turkiska politiska systemet inte är stabiliserat, och att det omedelbart krävs lagändringar i fråga om partiernas status. Allmänt sett finns det en ihållande skillnad mellan de goda avsikterna och verkligheten på området för mänskliga rättigheter, där framstegen är alltför långsamma. Tortyr och förnedrande behandling av fångar är fortfarande vanligt. Yttrandefriheten är fortfarande reglerad på ett onormalt sätt. Flera tusentals personer sitter i dag i fängelse för brott som innebär att de hos oss skulle kvalificeras som samvetsfångar. De främsta organisationerna för försvar av de mänskliga rättigheterna utsätts för verkliga rättsliga trakasserier. I sydöst har man ännu inte dragit fördel av slutet på PKK:s väpnade terrorism för att inleda en övergripande politik för provinserna i sydöst och den kurdiska identiteten. Inte heller utnyttjade man det tillfälle som erbjöds i och med domen i Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna för att frige Leila Zana och övriga tidigare ADEP-ledamöter som fortfarande sitter fängslade. Och slutligen, efter det att parlamentet hade behandlat betänkandet av Poos för några veckor sedan, kunde vi förvånat konstatera att Denktas vägrar att återuppta de samtal som hade föreslagits av kommissionär Verheugen - som jag vill hedra - och av FN:s generalsekreterare när det gäller Cyperns status. Vi kan konstatera att Turkiet fortsätter att blockera förslaget till avtal mellan Europeiska unionen och Nato, ett förslag som trots allt brådskar med hänsyn till det spända internationella läget. I den här frågan liksom i andra kvarstår intrycket att de öppenhetstecken som de offentliga myndigheterna ibland visar kan ifrågasättas av en militär makt som fortsätter att ha ett onormalt stort inflytande i det turkiska politiska livet. Sedan vi antog vår resolution den 15 november 2000, vilken åberopas i vårt aktuella resolutionsförslag, är våra turkiska partner medvetna om hur stor vikt parlamentet lägger vid ett officiellt erkännande av folkmordet på armenierna. Vi hoppas att samtalen, såsom dialogen mellan f.d. diplomater och forskare vid universitet i Armenien och Turkiet, gör det möjligt att nå fram till en gemensam analys med stöd av vetenskapligt erkända historiska fakta.
Herr talman, mina kära kolleger! Det kommande året kommer att bli avgörande för att pröva de turkiska politiska ledarnas och hela det turkiska samhällets verkliga vilja att närma sig Europeiska unionen. Under de närmaste veckorna får vi möjlighet att bedöma den exakta räckvidden av de författnings- och lagreformer som rör rättsstatens principer. De kommande månaderna kommer att bli avgörande när det gäller att bedöma ansträngningarna för att modernisera ekonomin. När det slutligen gäller den avgörande statusen för Cypern, efter 27 år av politisk oföränderlighet, kommer sanningens minut att infalla senast hösten 2002. När förhandlingarna om Cyperns anslutning till unionen kommer att ha avslutats, vilket är tänkt att ske ungefär vid den tidpunkten, kommer varje part att slutligen behöva inta en tydlig ståndpunkt. Vi kommer att döma efter handling. Turkiet vill ha sin samhälls- och demokratimodell. Det är ett helt legitimt mål. Europeiska unionen påtvingar inte någon en enhetlig modell, tvärtom. EU:s originalitet ligger i konsten att låta folk med skiftande historia leva och verka tillsammans, och ländernas respektive historia har för övrigt länge präglats av motsättningar och vitt skilda synsätt på grundläggande frågor, såsom samhällsorganisation, utveckling av seder och bruk, förhållanden mellan den andliga och politiska världen, status för minoritetsgrupper och etniska minoriteter samt subsidiaritetsprincipens tillämpning. Men det finns två krav som vi alla ställer upp på. Först och främst finns det universella värden som överallt fordrar samma garantier för människans grundläggande rättigheter och det demokratiska livet. Och för det andra att modeller som har utformats under de gångna århundradena måste anpassas efter det nya århundradets krav. Det europeiska bygget är vårt medel att hjälpa varandra att respektera dessa krav och bevara våra särdrag i en dramatisk och riskfylld värld.

Karamanou
. (EL) Herr talman! Som föredragande av yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor skulle jag vilja lyfta fram de frågor som rör kvinnors rättigheter i Turkiet och som utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik inte har uppmärksammat tillräckligt.
Tillåt mig följaktligen att framhålla att det har gjorts mycket små framsteg när det gäller kvinnors rättigheter i Turkiet, rättigheter som vi, som utskott, anser utgör ett oeftergivligt villkor för Turkiets anslutning till Europeiska unionen, eftersom kvinnors rättigheter är mänskliga rättigheter.
Jag har underrättats om att man just i dag har inlett en diskussion i den turkiska nationalförsamlingen om att ändra civilrättslagstiftningen, vilken innehåller många artiklar som strider mot FN:s konvention om avskaffande av all slags diskrimineringar av kvinnor, som Turkiet trots allt har ratificerat. Jag uttrycker min förhoppning om att parlamentet kommer att rösta igenom det lagförslag som man beslutade om i justitieutskottet i juni.
Dock återstår den avgörande frågan om lagen skall gälla även för de nuvarande familjerna, för i justitieutskottet lade man tyvärr i sista stund fram ett ändringsförslag som undantar de nuvarande familjerna. Detta är fullständigt otillåtligt, det vill säga att ändringar i civilrättslagstiftningen endast kommer gälla för framtida generationer, och jag vet att även kvinnoorganisationerna i Turkiet har uttryckt sitt totala motstånd.
I det nationella programmet inför anslutningen till Europeiska unionen talas det om en författningsändring i syfte att garantera jämställdhet mellan könen, men det sägs ingenting alls om att anta positiva åtgärder, något som, vilket även kvinnoorganisationerna påpekar, skulle möjliggöra ändringar i alla de lagar som innebär att kvinnor diskrimineras.
När det gäller kvinnors rätt till arbete understryker jag den höga arbetslösheten bland kvinnor, som uppgår till 39,6 procent och som är ännu högre i jordbruksområdena, och samtidigt det begränsade antal kvinnor som omfattas av social trygghet.
Jag skulle vilja uppmana Turkiet att avskaffa all slags diskriminering av kvinnor och, givetvis, kommissionen att garantera det ekonomiska och tekniska stöd som är nödvändigt för att det skall kunna bli verklighet.

Brok
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag vill tacka kollega Lamassoure för betänkandet som även uppmärksammar oss på att Natos partner Turkiet spelar en viktig roll inte minst i dessa dagar. Trots all den rättmätiga kritik som vi har framfört i det förgångna och som vi ännu i dag framför när det gäller författningen och de mänskliga rättigheterna, måste vi tillstå att Turkiet i jämförelse med majoriteten av grannländerna är ett utomordentligt västvänligt, demokratiskt land som orienterar sig efter de mänskliga rättigheterna. Allt är relativt och måste ses i sitt sammanhang.
Vi måste inse att det har gjorts en rad framsteg och att det, trots de stora ekonomiska problem som Turkiet har i nuläget, görs försök att ge de civila politiska krafterna större ansvar genom ändringar i författningen och genom en ny sammansättning av säkerhetsutskottet.
Vi kommer att behöva kontrollera om allt detta är tillräckligt. Ni, herr kommissionär, kommer att bli tvungen att hjälpa oss när det gäller uppfyllandet av kriterierna från mötet i Köpenhamn. De så kallade Köpenhamnskriterierna säger uttryckligen att vi måste se en utveckling på det politiska planet för att förhandlingar om medlemskap över huvud taget skall kunna rättfärdigas. Detta kommer vi att behöva kontrollera från fall till fall. När ytterligare förhandlingar kommer i gång blir vi också tvungna att svara på frågan om Turkiet uppfyller villkoren för den europeiska inre marknaden.
Jag skall nöja mig med att ta upp två punkter som kommer att bli en konkret prövosten för ett mycket besvärligt steg i Europeiska unionens utveckling i en mycket farlig säkerhetspolitisk situation. Inom ramen för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken är det för mig ofattbart att Turkiet vägrar kompromissa om villkoren för landets deltagande och för hur samarbetet med Nato skulle kunna se ut.
För mig blir detta ett test. Vi får inte tillåta utpressning i denna fråga. Jag anser att det måste finnas en beredskap till den kompromiss som arbetades fram i Budapest och som blockerades av militären. Man bör nu vara i stånd att faktiskt hitta tillbaka till dessa kriterier och att uppfylla dem.
Den andra punkten rör det som måste uppnås när det gäller Cypern. Är Turkiet redo för en konstruktiv lösning i Cypern? Om det inte är möjligt att finna en lösning, hur ställer sig Turkiet då till utvidgningen av Europeiska unionen? Detta är enligt min mening två mycket konkreta exempel på hur trovärdigheten kan kontrolleras.

Swoboda
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Låt mig gratulera Lamassoure till betänkandet. Det är ett mycket bra betänkande. Vissa påstår att det är för tamt. Jag tycker inte att det är tamt, utan det talar ett språk som lämnar dialogen med Turkiet öppen, och detta är en dialog som vi skall föra.
Dock finns det ett par svåra frågor som vi måste ta upp med Turkiet, nu liksom tidigare gäller det först och främst frågan om de mänskliga rättigheterna. Det har redan nämnts att individer som inte borde sitta i fängelse ändå sitter där, Leyla Zana framför andra. Här både kan och bör Turkiet, inte minst på grund av besluten i de europeiska domstolarna, sörja för frigivning.
Även i fråga om de kurdiska rättigheterna finns det ett och annat att göra. Det är helt klart att språket - som nu har blivit möjligt genom ändringar i författningen - så snart som möjligt bör börja användas även i de allmänna medierna. Undantagstillståndet skulle relativt snabbt kunna hävas i de provinser där detta fortfarande råder. De författningsändringar som Turkiet har genomfört är positiva steg. Låt oss uppmärksamma detta. Men nu gäller det för det första att undanröja de följdvillkor som fortfarande hänger kvar - exempelvis rörande dödsstraffet - och givetvis gäller det att författningsändringarna nu också genomförs. Detta blir en stor uppgift för Turkiet den närmaste tiden.
När jag nu nämner tiden skulle jag vilja återkomma till en tanke som jag bar på när hade äran att författa ett betänkande åt parlamentet, nämligen den att utarbeta en sorts road map (färdplan) eller tidsplan, och därför kommer vi i morgon att begära att Turkiet under nästa år presenterar en tidsplan för hur man tänker sig att de politiska Köpenhamnskriterierna skall uppfyllas. Att dessa politiska kriterier uppfylls är en förutsättning för att vi skall kunna börja förhandla med Turkiet. Det är ju detta som är mål och mening med hela den fråga som betänkandet tar upp.
Jag vill även ta upp två punkter som fortfarande är högst väsentliga för EU:s förhållande till Turkiet. Å ena sidan gäller detta samarbetet kring utformningen av en aktiv och effektiv utrikes- och säkerhetspolitik. Vi vet att detta skulle förutsätta ett utnyttjande av Natos resurser om det värsta skulle hända, och detta är något som Turkiet fortfarande blockerar. Turkiet måste bli medveten om att man härigenom skadar sig själv.
Det sista problemet är Cypernfrågan. Även här vill jag vara tydlig och säga: Lösningen på Cypernfrågan är viktig för det första för den turkiska befolkningen på Cypern och för det andra med all säkerhet även för den grekiska befolkningen på Cypern liksom för hela Europa och Turkiet självt. Turkiet har bara inte insett detta ännu. Jag vill betona vad jag alltid har sagt: Turkiets väg in i Europeiska unionen går via Cypern. Lösningen på Cypernfrågan är ingen förutsättning för att Cypern blir medlem i Europeiska unionen, men det skulle ge Turkiet förutsättning att dra igång allvarliga samtal om ett turkiskt medlemskap i EU.

Duff
Herr talman! Den liberala gruppen välkomnar Lamassoures betänkande, som vi tycker är väl avvägt och helt och hållet välorienterat. Det kommer att studeras grundligt i Turkiet, där reformvännerna kommer att finna mycket som kan uppmuntra dem i deras ansträngningar att föra Turkiet framåt på vägen med modernisering, liberalisering, en fullständig respekt för de grundläggande rättigheterna och sociala och ekonomiska framsteg.
Än så länge är majoriteten för en reform stor i den stora nationalförsamlingen, men skulle jag kunna få uppmana våra kolleger i det turkiska parlamentet att bemöta detta betänkande på ett verkligt parlamentariskt sätt? Varför inte anta en resolution där deras regering uppmanas att fullständigt respektera de internationella domstolarnas utslag, däribland Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna här i Strasbourg? Varför inte anta en resolution som stöder inrättandet av snabbinsatsstyrkan och varför inte anta en resolution för att utöva påtryckningar mot Denktas för att arbeta mot turkcyprioternas införlivande i Europeiska unionen? En sådan ömsesidighet mellan våra två parlament skulle på ett dramatiskt sätt visa att Turkiet verkligen gör framsteg på sin europeiska resa.

Cohn-Bendit
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar tolkar! Jag vill tacka de sistnämnda för att de är fler än vi själva är i denna församling, i syfte att tolka denna mycket viktiga debatt sent på kvällen. Ja, herr Pasqua, ni kommer att få rätt att ta ordet, det kommer att bli mycket intressant. Det är inte sent, det här är morgon för er, det vet ni - under alla förhållanden har vi mycket olikartade ståndpunkter, från morgon till kväll. Det går således mycket bra.
Det jag ville säga var inte att upprepa det vi har sagt varandra sedan Lamassoure inledde arbetet med sitt betänkande, som faktiskt inte bara är ett väl hopsnickrat betänkande, som man säger på tyska, utan ett betänkande där det sägs tydliga saker på ett klokt och väl avvägt sätt. Det är också ett betänkande präglat av stort samförstånd, vilket innebär att Lamassoure faktiskt har försökt sammanföra de olika uppfattningar som finns här i parlamentet.
En sak är uppenbar: Turkiet försöker, Turkiet försöker med reformer, Turkiet gör ansträngningar, och ändå går det mycket, mycket långsamt framåt. Och att det går långsamt framåt är inte av illvilja. Det går långsamt framåt eftersom den demokratiska kulturen, den öppna kulturen, inte är en kultur som i ett ännu mycket auktoritärt samhälle lyckas tränga in i människors beteende, vilket även gäller ledarnas, vissa politiska krafters och militärernas beteende.
Vår roll, Europeiska unionens roll, är därför inte bara att komma med tillrättavisningar. Vår roll är att ledsaga Turkiet mot demokrati, dvs. att ha ståndpunkter att försvara. Och därför vill jag framföra en synpunkt, och jag vill be alla dem som fortfarande vill tala om för Turkiet att ett folkmord ägde rum för 75 år sedan - vilket är sant, på vilket sätt är detta något som åtföljer debatten i Turkiet i dag? Jag tror inte att detta är något som åtföljer den debatten.
Det vi däremot har i dagens debatt, i det betänkande som vi har framför oss, är en möjlighet att föra en verkligt laddad dialog med det turkiska samhället, med den turkiska regeringen. Om vår syn på demokrati, på friheter, på Europas utvidgning och därmed den plats som Cypern kan och bör ha i Europa, och den plats som Turkiet kan och borde ha i denna process.
Men jag tror att vi måste vara tydliga. Denna rörelse är en rörelse som en dag kommer att ge upphov till större besvikelser än andra. Och jag tror inte att Europaparlamentet, att samhällena i Europeiska unionens medlemsländer, i all oändlighet orkar med en situation som aldrig tycks förbättras.
Därför skulle jag vilja avsluta med en vädjan till de turkiska parlamentsledamöterna som sitter där uppe på åhörarläktarna, och säga till dem att de skall veta - om de verkligen vill att det Turkiet som de älskar och som de i dag leder in i Europeiska unionen - att de ansträngningar som vår demokratisyn kräver av Turkiet är ansträngningar som går långt längre än dem som nu görs av den turkiska nationalförsamlingen. Dessa ansträngningar går längre än vad som förefaller godtagbart för de turkiska militärerna.
Och om ansträngningarna inte går så pass långt kommer vi kanske inte att få en gemensam framtid, vilket vore synd.

Frahm
Herr talman! Jag tycker det är viktigt att vi sänder ut två tydliga budskap i dag. Det ena är att vi önskar att Turkiet skall bli medlem av EU, och medlem av den europeiska familjen. Det kommer att vara positivt för Turkiet, men också för oss. Det andra är att Turkiet har en rad uppgifter framför sig. Här ingår bl. a. en historisk ärlighet vad gäller folkmordet på en och en halv miljon armenier, en halv miljon assyrier, kaldéer och syrianer, samt åtskilliga hundratusentals greker. Härutöver även att de i praktiken och inte bara på pappret förbättrar förhållandena i de turkiska fängelserna, upphör med isoleringen av fångar, garanterar minoriteters rättigheter och säkrar en demokratisering för hela den turkiska befolkningen och inte enbart för minoriteter, samt att de helt avskaffar dödsstraffet och inleder den politiska process som krävs för att det politiska livet i den turkiska staten skall kunna demokratiseras.
Jag har läst Lamassoures betänkande mycket noga. Jag får säga att min gode kollega Lamassoure är en mycket diplomatisk man. Jag anser att betänkandet är utmärkt, men att det i några enstaka fall krävs en del preciseringar. Därför har också en rad ändringsförslag utarbetats inte bara av min egen grupp utan även av andra, och jag anser att de flesta av dessa bör stödjas. Dock med ett litet undantag. Jag anser inte att EU skall bry sig om var någonstans Turkiet har ambassader. För övrigt anser jag dock att betänkandet är bra och rekommenderar att man röstar för det, men naturligtvis även för de ändringsförslag som bl. a. min grupp har utarbetat.

Pasqua
Herr talman, herr kommissionär! Jag har uppmärksamt lyssnat till Lamassoure och de olika inlägg som har framförts. Jag kommer inte att förvåna någon när jag påminner om den ståndpunkt som den franska delegationen i min grupp har. Jag har förgäves försökt förstå varför majoriteten i kammaren absolut vill få in Turkiet i Europeiska unionen. Turkiet, huvudparten av det turkiska territoriet, ligger inte i Europa, det är det minsta man kan säga. Ni bestämde er för att uppmuntra landet att ansluta sig till oss. I realiteten hade det beslutet endast ett rättfärdigande, och jag hörde nyss Brok bekräfta detta, nämligen det faktum att Turkiet tillhör Nato och att det följaktligen är önskvärt att det när allt kommer omkring finns en viss likhet mellan Europeiska unionen - sådan somliga föreställer sig den - och Nato. Jag lyssnade till vad Lamassoure sade för en stund sedan och i hans betänkande var det fullt av reservationer och synpunkter som gör oss fundersamma, eftersom jag anser att vi bör akta oss för att främja eller försöka påtvinga någon annan vårt eget institutionella system eller vårt eget värdesystem, precis som det å andra sidan naturligtvis finns saker som inte är möjliga att godta. Och eftersom vi exakt vet vilka svårigheter Turkiet stöter på till följd av att det finns traditionalistiska islamistiska element på dess territorium, vilka utgör ett hot och ett skäl att vidta ett antal åtgärder, måste vi samtidigt peka på att det fortfarande återstår en mycket lång väg när det gäller demokratiska principer, vilket är det minsta man kan säga. Detta har för övrigt många sagt före mig. Men jag skulle vilja tillägga någonting annat. Med tanke på att ett antal länder - vissa av dem enhälligt, framför allt Frankrike - har fördömt det folkmord som armenierna föll offer för, så förstår jag inte skälet till att den nuvarande turkiska regeringen och dagens turkar, som inte har något som helst ansvar för vad som hände i det förgångna, utan som är ansvariga för en kollektiv historia, jag förstår inte skälet till att de envisas med att inte vilja ta på sig ansvaret för detta folkmord. Andra länder som bär ansvar för folkmord har på ett bättre sätt tagit på sig det ansvaret. Jag kan inte, här och nu i kväll, alltför starkt uppmana dem att göra likadant. Men så länge detta inte har erkänts kommer vi att vara bestämda motståndare till Turkiets inträde i Europeiska unionen.

Belder
Herr talman! I början av den här månaden stod det att läsa på förstasidan i en större nederländsk dagstidning: "Som terrorister kan vi göra som vi vill". Kanske en allt för gripande och därför inte sanningsenlig tidningsrubrik? Tvärtom. Den avslöjande intervjun med en anonym medlem i den vänsterextremistiska terrorrörelsen Dev Sol stämde helt med den förfärliga rubriken.
Den öppenhjärtige turkiska terroristen lät det inte råda något tvivel över att hans organisation utnyttjar medlemsstaterna i Europeiska unionen som utgångspunkt för sina mordaktiga aktioner mot den turkiska staten och som finansieringsreservoar, spontan eller inte. "I Europa går nämligen allt", sade mannen helt enkelt. Och om Europa skulle göra allvar av sin terrorbekämpning så skulle det utföras attentat även här, hotade han.
I det nästan kompletta betänkandet av kollega Lamassoure ägnas ingen uppmärksamhet åt just det här högst aktuella problemet. Ändå är det sedan flera år en turkisk irritation gentemot EU:s medlemsstater! Det uppvägs inte riktigt av föredragandens uppskattning, uttalad i punkt 29, för det turkiska bidraget i kampen mot den internationella terrorismen. Angående terrorismen i Turkiet konstateras det i betänkandet av Lamassoure i skäl G att "De problem som är förknippade med de olika typerna av terrorism som Turkiet upplevt är till största delen övervunna". Jag skulle gärna vilja veta av rådet och kommissionen om de delar detta, som jag anser alltför snabba, konstaterande.
Från officiellt turkiskt håll hörs helt andra ljud. Röster som efter de sataniska attackerna mot USA har vunnit i styrka. De tolkar känslorna hos djupt kränkta makthavare. Under flera år kunde de inte ens räkna med europeisk solidaritet i deras blodiga strid mot turkiska terrororganisationer. Tvärtom, medlemsstater i Europeiska unionen erbjöd och erbjuder skydd åt aktivisterna i dessa rörelser. Nu får Turkiet på nåder vara med i den internationella koalitionen mot terrorism, det är så myndigheterna i Ankara häcklar den här typiskt västerländska toleranspolitiken.
Efter det oförglömliga datumet tisdag den 11 september anser Turkiet att det är dags att äntligen förvänta sig effektiva åtgärder för terrorbekämpning från Europeiska unionen och dess medlemsstater. Det betyder konkret att uppfylla Turkiets begäran om utlämnande av turkiska terrorister i stället för att ge dem asyl eller uppehållstillstånd. Europeiska unionen och dess medlemsstater borde äntligen erkänna det ständiga utrikes- och inrikeshotet mot Republiken Turkiet. Det måste, åtminstone ur turkisk synvinkel, bli ett slut på européernas dubbelmoral. En dubbelmoral från EU:s sida gentemot Turkiet som betonar de mänskliga rättigheterna, hand i hand med ett försummande av kampen mot den internationella terrorismen kan inte tolereras. Jag talar här om den turkiska synvinkeln.
Är den här starka kritiken mot Europa från Turkiets sida berättigad? Faktum är att diverse våldsgrupper av turkiskt ursprung har byggt upp organisationer i medlemsstater i Europeiska unionen. Särskilt efter den 11 september har det blivit svårare för Bryssel och huvudstäderna i Europeiska unionen att stillatigande förbise det faktumet. Hur tänker rådet och kommissionen i framtiden lägga upp samarbetet med Turkiet, som ju ändå är ett land som formellt har en ställning som kandidatland, när det gäller bekämpandet av den internationella terrorismen? Det saknas verkligen inte juridiska och politiska fallgropar. Den långt ifrån milda kritiken mot betänkandet av Lamassoure talar här sitt tydliga språk. Ändå så kommer framstegen i samband med Turkiets anslutning till Europeiska unionen bland annat att bero på den europeiska reaktionen på Turkiets "öppna flank", alltså landets sårbara plats för terrorattacker.

Morillon
Herr talman! Jag vill ansluta mig till de kolleger som med full sakkännedom har utdelat beröm och även jag berömma kvaliteten på betänkandet av Alain Lamassoure. Jag säger "med full sakkännedom", eftersom jag vet hur lidelsefulla och dramatiska debatterna i den här frågan har varit under de två senaste åren, ja till och med längre tillbaka än så.
Jag skulle här bara vilja utveckla två punkter i betänkandet, som redan har behandlats av Brok med flera.
Den första rör Turkiets geostrategiska betydelse, som självklart förstärks med de händelser som just har ägt rum och med Europeiska unionens insikt om att vi måste gå in i en koalition mot den fundamentalistiska islamistiska terrorismen. I det sammanhanget skulle jag vilja säga till våra turkiska kolleger, som sitter på åhörarläktaren, att det är förfelat att frukta att det europeiska försvaret skulle utvecklas i konkurrens med, parallellt med och som en onödig dubblering av vad som görs inom Nato. Det europeiska försvaret byggs upp inom Atlantalliansen, det kommer att fortsätta att utvecklas där, helt enkelt för att Europa inte skulle ha möjlighet att göra på annat sätt.
Min andra synpunkt rör Cypern. Detta har påpekats: en lösning på det cypriotiska problemet är ett av villkoren - och enligt min mening ett föregående villkor - för varje eventuellt beslut om att låta Turkiet träda in i Europa. Jag tror inte att den turkiska befolkningen på Cypern verkligen befinner sig i fara i dag, och det vore en mycket viktig gest från Turkiets sida att under de pågående förhandlingarna gå med på att i första hand dra ned på de väpnade styrkorna på Cypern och till och med, vilket vore att föredra, att dra tillbaka dem.

Ceyhun
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Inledningsvis vill givetvis även jag gratulera Alain Lamassoure till ett lyckat betänkande. Detta säger jag framför allt därför att jag allt som oftast möter följande påstående i Turkiet: De personer i Turkiet som hela tiden anklagar Europaparlamentet för att vara turkfientligt måste äntligen ta och erkänna att påståendet inte är sant.
I spåren av min kollega Swobodas betänkande är även nuvarande betänkande ett objektivt ställningstagande till situationen i Turkiet. Som föredraganden konstaterar gör det turkiska parlamentet lovvärda framsteg i det lagstiftande arbetet med författningsreformen. Med tanke på villkoren i den turkiska verkligheten har våra turkiska kollegor - några är här hos oss i dag - gjort verkliga framsteg. Nu ställs det dock krav på de personer som skall fortsätta det påbörjade arbetet. Här spelar inrikes- och justitieministrarna i Republiken Turkiet en viktig roll.
Det sedan länge beslutade genomförandet av reformen brådskar, inte minst nu efter den 11 september, men även trots den 11 september. Via de turkiska medierna kan man lätt konstatera att flertalet polisstationer fortfarande använder sig av tortyr. Fortfarande inträffar märkvärdiga självmord, begångna av personer som hållits i polisförvar. Så länge dylika händelser inträffar i Turkiet, så länge Turkiet inte är berett att uppfylla de s.k. Köpenhamnskriterierna är det självklart så att det inte finns någon tidpunkt för när förhandlingarna om medlemskap skulle inledas, och därmed förblir Turkiet det enda landet bland 13 kandidatländer med kandidatstatus som fortfarande står utanför anslutningsförhandlingarna.
Det är min förhoppning att detta senaste betänkande skall motivera de ansvariga i Turkiet att röra sig framåt och inte enbart tala om reformer, utan verkligen genomföra dem.

Ludford
Herr talman! Detta mycket fina betänkande visar att Turkiet gör framsteg mot Europa, men det behövs mer. 19 människor anklagas till exempel för att ha förolämpat statstjänstemän för att de deltog vid en konferens där offer som hade utsatts för tortyr i form av våldtäkt i häktet talade ut mot sina plågoandar. Detta händer inte bara kvinnor. Det är klart skandalöst att staten skulle döma offren, snarare än deras angripare. Jag uppmanar de turkiska myndigheterna att lägga ned dessa skamliga åtal.
För det andra vill jag uppmana den turkiska regeringen att ta ett initiativ mot en politisk lösning med kurderna. PKK har iakttagit vapenstilleståndet i över två år. Dess ledare, Abdullah Öcalan, överklagar sin orättvisa rättegång till Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. Det är dags att inleda fredsförhandlingarna.
Det är slutligen inte rätt tidpunkt att nu fördriva 80 000 kurder, att överträda miljönormer och mänskliga rättigheter, för att bygga Ilisu-dammen. Den får inte byggas och EU:s regeringar, som till exempel den brittiska regeringen, får inte bevilja exportkrediter.

Uca
Herr talman! Vilka ansträngningar har den turkiska regeringen gjort sedan toppmötet i Helsingfors för att garantera de grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna, för att nå en fredlig lösning på kurdfrågan och för att avskaffa dödsstraffet? Den senaste ändringen av den turkiska författningen är inte tillräckligt vittgående. Dödsstraffet har bara avskaffats delvis, och det kurdiska språket har inte erkänts. Är det en verklig reform? Mitt svar är nej. Turkiet får inte särbehandlas i utvidgningsprocessen. Jag tror att vi riskerar att ge efter för Turkiets önskemål om vi antar Lamassoures betänkande i oförändrat skick.
På vissa punkter är betänkandet blygsamt och lämnar spelrum åt Turkiet. Vi måste stå fast vid att kurdfrågan skall lösas på politisk väg och att de mänskliga fri- och rättigheterna skall garanteras. Tiden är mogen för omfattande reformer. I samtalen med befolkningen under mina resor till Turkiet är det hela tiden önskemål om fred, broderlighet och frihet som kommer upp. Även jag bär detta budskap i mitt hjärta och kommer även framgent att kämpa för att denna önskan en gång skall bli verklighet.

Zacharakis
Herr talman! Även jag skulle vilja gratulera föredraganden, Lamassoure, för hans uppenbara ansträngningar att sammanställa ett så objektivt och balanserat betänkande som möjligt om Turkiets framsteg på vägen mot anslutning till Europeiska unionen. En mycket svår uppgift med tanke på detta problematiska lands egenheter på olika områden som är av särskilt intresse för vårt parlamentet, såsom mänskliga och minoriteters rättigheter, demokratiska principer, internationellt uppförande, förnekande av mörka historiska händelser med mera.
Min bedömning är att betänkandet trots detta, tack vare vissa ändringsförslag som föredraganden har godkänt och trots vissa andra som har dikterats av egennytta, slutligen har fått en utformning som gör att det kan godtas i vida kretsar, även av den officiella turkiska sidan, och vi inser naturligtvis alla vad det betyder - det räcker med att erinra sig det turkiska utrikesministeriets välbekanta förolämpande reaktion på kollegan Poos betänkande, som ansågs vara negativt för Turkiet.
Det återstår följaktligen att se i vilken utsträckning Turkiet konkret kommer att svara på den goda vilja och anda som genomsyrar betänkandet, det vill säga den anda som kommer till uttryck i en välvillig kritik av de många turkiska bristerna, i en endast indirekt hänvisning till den civilisatoriskt sett oacceptabla fortsatta turkiska militära ockupationen av Cypern, i ett nedtystande av tidigare turkiska brott, såsom folkmordet på armenier, och, tvärtom, i ett berömmande framlyftande av de turkiska framsteg som har gjorts - oavsett hur små de är - eller av Turkiets sporadiska uppfyllande av sina, trots allt, fördragsenliga skyldigheter, såsom artikel 5 i Atlantpakten.
Framtiden kommer att utvisa om Turkiet har uppfattat och värdesätter dessa välvilliga signaler, även om jag är rädd att erfarenheterna hittills inte motiverar en optimistisk förhoppning om att vi inom kort kommer att få ett klart svar från Turkiet om att landet verkligen är redo att visa sig värdigt sin kandidatstatus och en slutlig anslutning till Europeiska unionen.

Katiforis
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar ledamöter! I Lamassoures betänkande stöds uppfattningen att Turkiet har en rättighet att bli medlem i Europeiska unionen. Det är det grundläggande budskapet i betänkandet. Jag, å min sida, anser att det inte bara är Turkiets rättighet, utan även ett vitalbehov för landet. Turkiet har historiskt gjort en beundransvärd ansträngning att närma sig Europa. En ansträngning som inte har påbörjats i dag, utan mycket tidigare. Turkiets ansträngningar i moderniserande riktning påbörjades i slutet av 1800-talet.
Vi greker, i egenskap av Turkiets grannar och som Turkiets - om uttrycket tillåts mig - "historiska fiender", vet det bättre än någon annan. Vi vet också av egen erfarenhet hur svårt det är att lämna den österländska despotismens tradition bakom sig för att utveckla ett modern samhälle. Denna tradition har vilat särskilt tung på Turkiet, eftersom landet har befunnit sig i toppen av despotismens pyramid i vår region.
Herr talman! Turkiet har haft den historiska oturen att klara sig i stort sett intakt - naturligtvis inte intakt, eftersom landet har drabbats väldigt hårt - men det har inte besegrats vare sig i första eller andra världskriget. Det kan ibland vara tursamt att besegras i krig. Vi får inte glömma att Frankrike och Tyskland - Europeiska unionens kärna - båda har besegrats, det ena landet i början och det andra landet i slutet av andra världskriget, och jag tror att de därigenom har lärt sig att vapenmakt och våldsam konflikt inte är rätt medel att överleva i dagens värld. Jag tror att katastrofen den 11 september har visat oss att det krävs förlikning för att överleva i dagens värld - naturligtvis inte förlikning med terroristerna, men förlikning när det gäller de spänningar som finns mellan oss - just för att isolera terroristerna och lägga grunden till en värld som är säker och rättvis. Turkiet är ett europeiskt land tillhörande tredje världen som bör lära sig den läxa som Frankrike och Tyskland har lärt sig: att vi i vår tidsålder, för att komma framåt, måste sluta utkämpa 1920-talets och 1940-talets krig.
Turkiet har enligt min mening byggt upp både en inre mekanism och ett system för utrikesförbindelser som styrs av idén om kontroll. På det sättet tyranniserar landet sitt folk, och den förfärliga historien med fångarna som begick självmord är ett exempel, men det finns även många andra. Herr talman! Det steg som Turkiet måste ta är självfallet svårt. Turkiet försöker, och vi måste hjälpa landet och välkomna det i Europeiska unionen i den mån som det själv anstränger sig att komma oss närmare.

Korakas
Herr talman! I betänkandet erkänns vissa vedertagna sanningar. Det är ett faktum. Samtidigt görs emellertid konstateranden som inte hör hemma i verkligheten. Man ser framsteg som inte finns, berömmer det omtalade "nationella programmet" och vissa spridda reformer, som i själva verket är aska i ögonen på världen för att dölja att situationen för folklagren består och för vissa grupper förvärras.
Vi varnade för att beslutet i Helsingfors inte skulle bidra till demokratisering, utan öka regimens förmätenhet. Militären fortsätter att spela den avgörande rollen i det politiska livet. Arbetarrörelsen bemöts på hårdast tänkbara sätt. Arresteringarna - det finns över 10 000 politiska fångar -, tortyrcentralerna, morden och de omänskliga förhållandena i fängelserna, som prisas i betänkandet, står på dagordningen. De hungerstrejkandes kamp har pågått i 370 dagar, med tiotals döda. Dödsstraffet har avskaffats endast för brottslingar. Dock inte för demokrati- och frihetskämpar. Dessa kämpar betecknas i betänkandet som extremister och av den turkiska regimen som terrorister, på samma gång som det kurdiska folket förvägras sina grundläggande rättigheter och de väpnade ockupationsstyrkorna är kvar på Cypern, efter en barbarisk invasion för 27 år sedan, utan att det i betänkandet sägs ett ord om detta.
Betänkandets huvudpunkt är emellertid punkt 29, i vilken man hyllar Turkiets insats i kampen mot terrorismen, uppenbarligen ett annat namn på förföljelserna av de turkiska kämparna, och dess fredsansträngningar på Balkan, med vilket man uppenbarligen syftar på Turkiets öppna stöd för UCK-gerillans brott, och landet uppmuntras att underlätta genomförandet av Natoavtalet.
Tillåt mig slutligen, herr talman, att säga att känslor av broderskärlek och solidaritet med Turkiets folk gör att jag inte kan rösta för betänkandet.
(Talmannen avbröt talaren.)

Gahler
Herr talman! Det var nog tur att jag tog av mig hörlurarna relativt tidigt. Därmed har jag förmodligen besparat mig ett och annat. Alain Lamassoure har lagt fram ett mycket bra betänkande. Det har många kolleger sagt. Jag skulle vilja ge betänkandet attributet rättvist, för jag tror att Turkiet liksom alla andra kandidatländer har rätt att kräva ett rättvist betänkande. Detta innebär att vi faktiskt tar upp och pekar på alla brister och tillkortakommanden, men att vi även erkänner de framsteg som har gjorts.
Jag vill säga följande till våra turkiska kolleger och till den turkiska allmänheten: Studera betänkandet i sin helhet och inte endast delvis, precis som vi bemödar oss om att uppmärksamma all utveckling som sker i Turkiet. När allt kommer omkring är jag av den åsikten att det Turkiet som påbörjar sin väg mot att uppfylla Köpenhamnskriterierna är ett bättre Turkiet än det som väljer att inte göra det. Det är ett Turkiet som lyfter fram de krafter som försöker få bukt med de oacceptabla brister som fortfarande finns i den inhemska politiken. Man kan verkligen inte vänta sig några politiska fördelar av detta. Visserligen kan vi konstatera att vi, givetvis med rätta, önskar att alla muslimska länder i världen vore strukturerade som Turkiet och att vi då, inte minst i ljuset av den 11 september, skulle ha färre problem. Dessa fördelar leder inte till att vi blundar när det handlar om anslutningskriterierna. Å andra sidan har Turkiet rätt att kräva att inte bli ålagd särskilda kriterier.
Till exempel ser jag Lamassoures formulering av frågan om Armenien som något mycket positivt. Efter vårt uttryckliga uttalande om folkmordet förra året kan vi i år se att det uppenbarligen sker en positiv förändring. Vi kan nämligen konstatera att människor sätter sig ner för att tillsammans diskutera det förgångna. Mitt eget land har mycket goda erfarenheter av detta, och även i detta konkreta fall tror jag att det är den väg vi bör stödja om förhållandet mellan grannarna Turkiet och Armenien i framtiden skall kunna ta en positiv vändning.

Fava
Herr talman! Jag kan också hålla med om att vi har gjort framsteg som inte är oväsentliga, inte minst när det gäller Köpenhamnskriterierna, ett uttryck som är lite kyligt, lite aristokratiskt, som leder tankarna till ett Europa som vill se sig självt som lärare i demokratifrågor. Jag tänker snarare på de mycket konkreta framsteg som gjorts när det gäller sanningen: modet och sanningen hos en president som har vågat avslöja korruptionen i sitt eget land. Men vi skulle göra Turkiet en otjänst om vi inte erbjöd landet all vår klarhet - inte vårt hyckleri - och denna klarhet gör att mycket återstår att göra när det gäller en demokratisk kultur och ett demokratiskt uppförande, dvs. reformer.
I det avseendet är förmågan att genomföra politiska och sociala reformer gentemot den kurdiska minoriteten av absolut avgörande betydelse. Det är sant och det är viktigt att den turkiska konstitutionen syftar till att delvis avskaffa de restriktioner som införts när det gäller användningen av det kurdiska språket. Men, herr talman, jag ställer mig frågande inför denna idé om partiskhet: idén om partiskhet, tillämpad på en grundläggande rättighet som användningen av det egna språket är en paradox, en motsägelse som är ganska grotesk. Jag förvånas också över att detta inskränker sig till erkännandet av en kulturell rättighet för en minoritet som inte kan utnyttja de mest elementära politiska och sociala rättigheter.
Vi förväntar oss signaler från Turkiet, herr talman, och en signal skulle kunna komma just inom detta område: att med mod och tolerans, att tolerant och civiliserat ta itu med denna uråldriga tvist med det kurdiska folket skulle, tror jag, vara en mycket glädjande signal för hela Europaparlamentet.

Cushnahan
Herr talman! Jag skulle också vilja hylla Lamassoures utmärkta arbete som föredragande.
Även om jag kontinuerligt har kritiserat Turkiets förflutna när det gäller mänskliga rättigheter och landets behandling av kurderna, stöder jag också starkt beslutet från Europeiska rådets möte i Helsingfors 1999 att erkänna Turkiet som kandidatland. Jag är inte överens med dem som anser att Europas gränser skall vara snäva och enbart kristna. Jag vill se ett pluralistiskt Europa. Jag har alltid ansett att Turkiet skulle kunna utgöra ett viktigt brohuvud mellan EU:s nuvarande medlemmar och den islamiska världen. Detta skulle underlätta för en större förståelse och en ömsesidig respekt. Det är särskilt viktigt i den förändrade värld som vi lever i efter den 11 september.
Turkiet har dock fortfarande en lång väg att gå. I förra årets årliga utvärderingsrapport drog kommissionen slutsatsen att situationen i landet knappast hade förbättrats, trots att en vidsträckt debatt om politiska reformer hade inletts och att Turkiet hade undertecknat flera internationella människorättsinstrument under det senaste året. Låt oss hoppas att offentliggörandet av nästa års årsrapport kommer att uppvisa en avsevärd förbättring. I detta sammanhang välkomnar jag det turkiska parlamentets aktuella beslut att anta ett konstitutionellt reformpaket för att föra Turkiet mer i linje med gemenskapens regelverk. Vid inrättandet av stiftelsen för EU-Turkiet den 17 oktober, sade kommissionär Verheugen att dessa reformer utgör ett betydande steg mot ett bättre skydd av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna i Turkiet.
Det är tydligt att ett fortsatt stöd för nära förbindelser mellan EU och Turkiet, inklusive en eventuell anslutning, är det bästa sättet att påskynda en politisk reform och framsteg när det gäller mänskliga rättigheter. Men tidsplanen för en eventuell anslutning ligger enbart i Turkiets händer. Förhandlingar kan endast inledas när Turkiet uppfyller Köpenhamnskriterierna. Landet måste sträva hårdare efter att uppfylla sina åtaganden i detta hänseende.

Carnero González
Herr talman! I denna debatt betonas det enligt min åsikt än en gång att vi alla har en gemensam utgångspunkt: det är absolut nödvändigt att Turkiet närmar sig Europeiska unionen, så att landet vid en bestämd tidpunkt kan ansluta sig till unionen. Men i debatten betonas även en annan klar åsikt som vi kraftfullt bör framföra till de turkiska myndigheterna: för att detta skall bli möjligt måste Turkiet vara en demokrati i ordets alla bemärkelser.
Jag instämmer i det Lamassoure säger i sitt betänkande. Man har gjort framsteg, den konstitutionella reform som har genomförts är verkligen inte småsaker, det är något man måste välkomna. Det är emellertid även sant att denna konstitutionella reform innehåller tre hinder som gör att den minskar i trovärdighet: för det första upphör man till exempel att klassificera vissa handlingar som brott, men de anses fortfarande vara brottsliga eftersom det ställs villkor. För det andra reformeras konstitutionen men andra lagar finns kvar, exempelvis inom strafflagen, antiterrorlagen och den audiovisuella stadgan. I dessa lagar kvarstår vissa begränsningar som står i strid med yttrandefriheten och med de lagar som reglerar demonstrationer och sammankomster. För det tredje, och detta är allvarligast, motsvarar inte praxis den konstitutionella reformen: det sker fortfarande godtyckliga kvarhållanden och brott mot de mänskliga rättigheterna.
Vi mottar alla - även jag själv - ständiga anmälningar (i dag kom det flera stycken) om att man fortsätter att sätta hinder i vägen för dem som försvarar de mänskliga rättigheterna och för de organisationer som dessa personer ingår i, för att inte tala om situationen för det kurdiska folket. Ja, det kurdiska folket. Det är inte tillräckligt att avskaffa begränsningarna för användningen av det kurdiska språket om dessa begränsningar ändå behålls i lagarna och en kulturell gemenskaps existens som folk inte erkänns. Ännu mindre, herr talman, om en kvinna som fått Sacharovpriset, Leyla Zana, fortfarande sitter fängslad. Vi måste kraftfullt begära att hon försätts i frihet.

Gutiérrez-Cortines
Herr talman! Jag hänvisar till historien för att bevisa att historien fungerar och inte fungerar. Jag vill säga Pasqua att han kommer ihåg var de som föregick Sokrates kom ifrån, att den joniska konsten föddes i Turkiet och att de strängt kristna franska kungarna inte tvekade att sammankalla det ottomanska riket för att kämpa mot påven och mot andra europeiska stater under 1500-talet.
Om vi fortsätter att läsa i historieböckerna ser vi att både bra och dåliga saker har hänt i Turkiet. Turkiet med sitt strategiska läge är den enda fullständigt konfessionslösa staten och Europa har bildats på grundval av en viktig kamp för att uppnå konfessionslösa stater. När det gäller detta är Turkiet verkligen en fullständigt europeisk stat. Landets ansträngningar för att undanröja religiös inblandning - med strängt fundamentalistiska befolkningsgrupper inne i landet - är något som vi måste vara tacksamma för, och det kan vara en stabilitetsfaktor i området i framtiden.
Under det ottomanska riket överlevde de grekiska klostren, sufierna och sefarderna. Detta berodde på att de makthavande inte försökte krossa dem. Turkiet är emellertid även en stark stat som kämpar för utbildning. I det här sammanhanget erinrar jag Uca om att 30 procent av kvinnorna i den turkiska staten inte går i skolan, de är inte ens tillåtna att gå i skolan eller att utbilda sig, vilket smärtar mig djupt.
Avslutningsvis vill jag säga att det även finns nackdelar. Det farligaste inslaget i den ottomanska traditionen är att segraren anses ha obegränsade rättigheter över den besegrade. Därifrån härrör de stora problemen med fängelserna och utrotningarna: den besegrade (den svage) förlorar sina rättigheter, vilket leder till kränkningar, utrotning, tystnad och död. Jag anser att det är inom det området som vi måste hjälpa till, eftersom Turkiet är en stabiliserande faktor i området: landet är i färd med att upprätta överenskommelser med Syrien och bidrar till att skapa en fredlig gräns till Europa. Vi måste bidra till att förstärka denna inriktning och förbättra den med stöd av de pro-europeiska åsikterna i regeringen.

Volcic
Herr talman! Turkiet har ett nytt tillfälle att utnyttja sin strategiska position, sin välkända militära kapacitet: låt oss hoppas att landets västvänliga läggning på ett bättre sätt än tidigare denna gång skall konkretiseras i nödvändiga interna reformer. Lamassoure tecknar en positiv och detaljerad bild av landet men döljer inte, trots vissa positiva signaler, sin oro över att Turkiet skulle kunna falla tillbaka i en situation som är sämre än dagens. Det är bra att den lokala regeringen har lagt fram ett program med villkor för inträdet i Europa, bra att den arbetar med konstitutionen, men det är illa att man inte tydligt har definierat vare sig hur eller när reformerna skall genomföras. Europeiska unionen begär inte att alla skall följa samma väg, men vissa värden, vissa mänskliga rättigheter och principer för det demokratiska livet måste respekteras i Turkiet och även i dess fängelser - och Europa har tålamod.
Ett sista påpekande: frågan om folkmordet på armenierna växer egendomligt nog med åren. I dag tolererar människor inte längre vare sig lögner eller undanflykter när det gäller det förflutnas fasor. Det behöver till exempel inte påpekas i vilken utsträckning historikerna i forna fiendeläger har bidragit till att blidka oroliga själar och dämpa känslorna genom att beskriva den blodiga bild som tecknades under de båda världskrigen. Detta är ett exempel som snarast manar till efterföljd bland turkar och armenier, för att inleda en normalisering av rapporterna mellan de båda grannländerna.
Jag är dessutom övertygad om att Armenien skulle vara berett att resa ett minnesmonument över landets lidande framför någon av de europeiska institutionerna som en historisk påminnelse. På så sätt skulle även vi kunna skriva ett dokument om Turkiet utan några problem när det gäller hur frågan om armenierna skall hanteras. Att minnas för att kunna gå vidare!

Sommer
Herr talman! Eftersom jag får ordet så sent befinner jag mig naturligtvis i den tänkvärda situationen att allt i princip redan har sagts, men långt ifrån av alla. Trots det vill jag ta upp två frågor som är av särskild vikt för mig.
Först vill jag dock hjärtligt tacka vår föredragande. Betänkandet är utomordentligt bra. Det är mycket måttfullt. Detta uppskattar vi, och, viktigare än allt annat, det är ett betänkande som det går att enas kring. Vi måste komma ihåg att det ju handlar om ett framstegsbetänkande. Jag antar att det kommer att förekomma många fler betänkanden om framsteg i fråga om att närma Turkiet till Europeiska unionen.
Nu till de frågor som jag vill att vi skall ta ställning till. Först frågan om dödsstraff. Jag tycker inte att kammaren har uppmärksammat detta tillräckligt hittills i kväll. De politiska reformer som Turkiet nyligen har påbörjat rent generellt lovar mycket gott, och detta erkänner vi också fullt ut. Vi vet alla - och eftersom även Turkiet bör veta det, måste vi säga det klart och tydligt - att detta handlar om ett oerhört framsteg i själva Turkiet. Men från vår synpunkt kan det givetvis endast vara en början. Jag måste säga att man alltid har slitits än hit än dit i fråga om Turkiet. Men kanske är det i grund och botten vägen som för tillfället är målet när det gäller just de mänskliga rättigheterna. För att komma tillbaka till dödsstraffet: Ur vår synvinkel måste det givetvis avskaffas helt och hållet. Ur en demokratisk aspekt är det inte möjligt att avskaffa dödsstraffet endast delvis. Det enda som finns är ett generellt avskaffande. Att detta för tillfället är inrikespolitiskt svårt i Turkiet står helt klart.
En annan sak som är viktig för mig är kampen mot korruption inom Turkiet. För så länge det är korruptionen inom Turkiet som styr det offentliga och sociala livet känner befolkningen inget förtroende för politiken, och så länge folket inte hyser förtroende för politiken, är dess förtroende för militären starkare. I ett demokratiskt samhälle är det oacceptabelt att militären i form av Nationella säkerhetsrådet faktiskt alltid har sista ordet efter parlamentets beslut. Här återstår det fortfarande mycket för Turkiet att göra på det inhemska planet. Om detta skall lyckas måste korruptionen bekämpas genom att man stärker befolkningens förtroende för politiken.

Sacrédeus
Herr talman! Jag vill tacka Lamassoure för hans gedigna arbete. Till kommissionsledamoten med ansvar för utvidgning, Verheugen, vill jag ställa följande fråga: Är det möjligt för Turkiet att bli medlem i Europeiska unionen med fortsatt turkisk ockupation av norra Cypern, med fortsatt inflyttning av turkar från Anatolien till norra Cypern och med den dokumenterade förstörelse som har ägt rum på denna del av ön av det historiska arvet i form av kloster, kyrkor och kulturbyggnader? Ifall det i framtiden blir möjligt för ett land som Turkiet att fortsätta att ockupera en del av ett annat framtida EU-land, Cypern, och ändå bli medlem, vad har då hänt med den demokrati och med den försoningstanke som utgör själva värdegrunden och själva själen för det europeiska samarbetet? Var har i så fall vår trovärdighet i fredsarbetet tagit vägen?
Jag menar också att det är nödvändigt för Turkiet att på samma ambitiösa sätt som Tyskland bearbeta sina mörka och svarta kapitel i 1900-talshistorien. Det går inte för Turkiet att längre förneka det armeniska folkmordet på en och en halv miljon kristna. Det går inte att förneka att även kristna assyrier, kaldéer och syrianer utsattes för folkmord, där hundratusentals människor mördades efter en fatwa om heligt krig mot de kristna, som utfärdades 1914 av den högste muslimske ledaren.

Verheugen
Herr talman, ärade damer och herrar! Kommissionen välkomnar det faktum att granskningen av Turkiet har funnit en bred enighet i debatten. Jag hoppas att vi skall kunna utnyttja denna enighet i granskningen av det arbete vi har framför oss.
Jag vill även betona att kommissionen instämmer i de slutsatser och de åsikter som föredraganden, Alain Lamassoure, har redogjort för i sina betänkanden. Även här finns det en bred enighet. Också detta kommer att vara till hjälp i vårt fortsatta arbete. Det har vid ett flertal tillfällen sagts - och även jag understryker detta - att Turkiets betydelse snarast har vuxit. Detta hänger för övrigt inte enbart samman med landets geostrategiska läge. Jag har alltid varnat för att reducera Turkiet till ett område av särskild geostrategisk betydelse. Snarare tror jag att det unika med Turkiet ligger i dess kulturella och historiska arv och i den politiska roll som landet kan spela på denna världspolitiska beröringspunkt. Den politiska eliten i Turkiet har visat sin fasta beslutsamhet att fortsätta modernisera landet och föra det närmare den europeiska standarden.
Den författningsreform som man nu har fattat beslut om är ett viktigt tecken på detta. Faktum är att jag ser denna författningsreform som ett stort framsteg. Parlamentet har fattat dessa viktiga beslut mycket snabbt och med överväldigande majoritet. Denna stora majoritet ser jag som något mycket viktigt eftersom den visar att det uppenbarligen finns en bred samhällelig enighet kring nödvändigheten av demokratiska och rättsstatliga reformer i Turkiet.
Dock måste förändringarna följas av faktiska resultat. Den avgörande frågan till Turkiet är fortfarande vad som faktiskt förändras. Därför har de rätt, alla de i debatten som säger: För oss handlar det nu om att se hur Turkiet kommer att tillämpa den lovande författningsreformen och vad som kommer att bli de faktiska förändringarna. Även här instämmer kommissionen i Europaparlamentets bedömning att det trots författningsreformen och trots de ytterligare utlovade laginitiativen fortfarande återstår väldigt mycket att göra för att de mänskliga rättigheterna skall få ett starkt och hållbart skydd i den turkiska verkligheten och inte enbart på papperet.
Förbindelserna har förbättrats sedan Helsingforsmötet. Förberedelsestrategin tillämpas. Liksom för alla andra kandidatländer har även prioriteringarna för Turkiet slagits fast i ett partnerskap för anslutning. Turkiet har i år fattat beslut om ett nationellt program för införlivande av gemenskapens regelverk, vilket för övrigt inkluderar den tidsplan för ny lagstiftning som vid flera tillfällen har efterlysts. Denna lagstiftning skall stå i samklang med gemenskapens regelverk.
Vi vill föra förberedelsestrategin för Turkiet vidare enligt de principer som klubbades igenom i Helsingfors. Detta innebär helt klart att man kan tala om att inleda förhandlingar först när de politiska villkoren för anslutning har uppfyllts. Här vill jag även understryka följande: För de politiska villkor som gäller för anslutningen finns ingen gräddfil in i Europeiska unionen - inte för någon i hela världen.
Det ligger i logiken i våra beslut från toppmötet i Helsingfors att Turkiet på alla andra områden än förhandlingarna måste behandlas likadant som övriga kandidatländer. Lamassoure pekar i sitt betänkande på det tuffa ekonomiska läget i Turkiet. Jag vill uppmuntra Turkiet att fortsätta de ekonomiska reformerna enligt Internationella valutafonden. Vad oss anbelangar, kommer vi att så snart som möjligt öppna den första delkvoten ur Europeiska unionens strukturanpassningsfond för Turkiet på 75 miljoner euro.
När det gäller Cypern arbetar vi eftertryckligen för att fredsprocessen så snart som möjligt skall inledas under FN:s flagga. Turkiet har uttalat sitt stöd för denna process. Dock vill jag vara tydlig och säga att EU förväntar sig att detta stöd skall följas av konkreta åtgärder och att stödet skall leda till att vi faktiskt når en lösning.
Jag är övertygad om att anslutningsförhandlingarna med Cypern kommer att kunna slutföras under nästa år. Därför är det extra viktigt att berörda parter gör allt för att nå en hållbar politisk lösning. De lösningsmoduler som svarar mot de inblandades intressen och önskemål är välkända. Vad vi behöver är politiskt mod att ta chansen och lösa Cypernfrågan nu. Möjligheternas fönster står öppet. Men, vill jag säga rent ut, sannolikt inte så länge till.
En lösning på Cypernfrågan kommer helt klart att gagna den fortsatta utvecklingen av förbindelserna mellan EU och Turkiet. Förbindelserna mellan Grekland och Turkiet har förbättrats avsevärt. Kommissionen välkomnar uttryckligen de överenskomna och förtroendeskapande åtgärderna. De bägge utrikesministrarna Ismail Cem och Georgio Papandreou vill jag hjärtligt gratulera till deras initiativ och framgångar. Båda utrikesministrarna har bidragit stort till att skapa ett gynnsamt klimat för fortsatta framsteg i regionen.
När det gäller de problem som finns i den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken har jag så sent som för några få dagar sedan uppmanat Turkiet att så snabbt som möjligt bidra till en konstruktiv lösning. Hur som helst bör problemet lösas innan Europeiska rådet sammanträder i Laeken i december i år.
Med några extra ansträngningar bör det bli möjligt - jag är själv övertygad om att det är möjligt - att komma fram till ett enande. Vi är fullt medvetna om Turkiets önskemål, särskilt med tanke på möjliga åtgärder i grannländerna. Dock vädjar jag till våra turkiska partner att möjliggöra ett snart enande genom att inta en konstruktiv hållning. Vi måste kunna förvänta oss av ett land som kandiderar för medlemskap i Europeiska unionen att det inte skall blockera utan stödja ett av de viktigaste framtidsprojekten för unionen.
Enligt kommissionens uppfattning är det viktigt att stärka förbindelserna mellan Turkiet och Armenien för att stödja säkerheten och stabiliteten i regionen. Därför vill kommissionen uttryckligen välkomna de senaste initiativen från det civila samhället i de båda länderna som syftar till att föra människorna i de bägge länderna närmare varandra samt att bearbeta det tragiska förflutna med hjälp av oberoende historiker.
Jag välkomnar Europaparlamentets ställningstagande till ett ekonomiskt hjälpprogram. De föreslagna ändringarna är godtagbara för oss. Framför allt håller jag med parlamentet om att vi måste se till att få en effektiv samordning av de olika finansieringskällorna och programmen.
Det är sant att vi nu med all sannolikhet befinner oss i ett avgörande skede i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet. Genom att godkänna Alain Lamassoures betänkande får vi alla de delar som krävs för förberedelsestrategin till årets slut. Därefter kan vi påbörja en ny etapp där vår uppmärksamhet framför allt bör riktas mot att de turkiska förberedelserna inför anslutningen förverkligas och intensifieras.
(Applåder)

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

Säker lastning och lossning av bulkfartyg
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrahandsbehandlingsrekommendation (A5-0326/2001) från utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt (7193/1/2001 - C5-0292/2001 - 2000/0121(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om fastställande av harmoniserade krav och förfarande för säker lastning och lossning av bulkfartyg (föredragande: Rijk van Dam).

Van Dam
. (NL) Herr talman! I dag behandlar vi rådets gemensamma ståndpunkt i fråga om säker lastning och lossning av fraktfartyg. Den 12 februari i år diskuterade vi den här frågan i första behandlingen.
Kommissionens förslag till direktiv hade samband med det stora antalet olyckor med fraktfartyg. Av undersökningar framgår det att orsaken till många av dessa olyckor var fartygsskrovets skick. Skador på skrovet kan, i kombination med vågrörelser, leda till ett fatalt resultat. En undersökning av förfaranden och procedurer visade att fraktfartyg regelbundet skadades vid lastning eller lossning. Samtidigt visade det sig att det knappast fanns några förfaranden i bruk som skulle förebygga de skadorna på fraktfartyg. På internationell nivå har en kod utarbetats i vilken grundläggande säkerhetsprinciper för lastning och lossning har fastställts: BLU-koden (koden om lastning och lossning av bulkvaror). Utifrån dessa principer har förfaranden beskrivits vilka måste följas före, under och efter lastning och lossning av bulkfartyg.
Två av de viktigaste punkterna är: för det första anställningen av en terminalrepresentant och för det andra möjligheten för hamnmyndigheterna att i nödfall stoppa lastnings- och lossningsverksamheten.
Trots uppmaningar från IMO om att införliva BLU-koden i nationell lagstiftning har det hittills inte skett i flera länder. Det vill Europeiska kommissionen förbättra. Å de femton medlemsstaternas vägnar vill de svara på uppmaningen från IMO och införa BLU-koden i lagstiftningen.
Kommissionens förslag siktar även på att BLU-koden skall införlivas i gemenskapslagstiftningen. Dessutom innehåller förslaget ett krav på att terminalerna skall inrätta ett kvalitetssäkringssystem så att kvaliteten på lastnings- och lossningsverksamheten ständigt håller en tillräckligt hög nivå. Samtidigt är det systemet avsett som en landbaserad motsvarighet till säkerhetssystemet ISM, vilket gäller för bulkfartyg till havs.
Vid sin första behandling av det här förslaget den 13 februari 2001 instämde parlamentet i grundtanken i förslaget och stödde fjorton ändringsförslag. De viktigaste ändringarna gällde två saker:
För det första de behöriga myndigheternas skyldighet att ingripa i lastnings- och lossningsprocessen så snart de fick kännedom om att det hade uppstått en farlig situation för personalen eller för fartyget.
För det andra förbättring av informationsflödet mellan de berörda aktörerna.
I sin gemensamma ståndpunkt har rådet antagit de flesta, nämligen elva stycken, av ändringsförslagen, åtminstone andemeningen i dem.
Tre ändringsförslag har alltså inte antagits. Vidare har rådet tillfört några saker till förslaget. Dessa och de tre ej antagna ändringsförslagen skall jag ta upp helt kort.
För det första har tillämpningsområdet begränsats något. Direktivet gäller nu för fartyg som angör en hamn i Europeiska unionen och inte lossas med egen utrustning. Vidare får terminaloperatörer när det gäller inspektion och information begränsa sig till de områden som de är direkt ansvariga för.
För det andra har rådet infört några ändringar i det obligatoriska kvalitetssäkringssystemet. För nya terminaler har ett temporärt tillstånd införts medan befintliga terminaler får tre år på sig att uppfylla kraven. En annan nyhet är att förutom ISO 9001:2000 kommer även likvärdiga system att tillåtas. På det sättet måste terminaler som nu redan har ett kvalitetssystem inte till höga kostnader införa ett nytt likvärdigt system.
För det tredje har rådet kompletterat ändringsförslagen med en förbättring av rapporteringen och anmälningen mellan de olika aktörerna.
De tre punkter som rådet inte antagit gäller små ändringar i skäl 13, i artikel 10.1-2. Dessutom har vissa ändringar införts i bilagorna för att få bort vissa överflödiga bestämmelser och införa några säkerhetsgarantier.
Herr talman! Efter att ha bedömt alla rådets ändringar har jag kommit fram till att rådet antagit parlamentets viktigaste ändringsförslag. De övriga ändringsförslagen är inte av så stor betydelse att det berättigar ett längre fördröjande av införandet och tillämpandet av denna lagstiftning. Därför rekommenderar jag och utskottet för regionalpolitik, transport och turism parlamentet att utan ändringar anta den gemensamma ståndpunkten och insistera på att den snabbt genomförs och tillämpas i medlemsstaterna.

Fava
Herr talman! Vår grupp stöder den väg som vi hittills har gått tillsammans med Van Dam och rådet. Vi tror att denna rekommendation skulle kunna vara ett viktigt steg, framför allt när det gäller sjösäkerheten. Inte minst eftersom vi har en ganska oroande bild i minnet: under de senaste tio åren, från 1990 till 1999 har vi kunnat registrera 146 sjunkna handelsfartyg, 780 döda bland besättningarna och allt detta i samband med lastning och lossning av handelsfartyg.
Detta direktiv från kommissionen gör det äntligen möjligt att harmonisera en lagstiftning där det tidigare har funnits alltför många farliga undantag. Låt oss harmonisera lastnings- och lossningsförfarandet, reglerna för den interna och externa säkerheten vid terminalerna, ansvarsnivåerna på land och ombord.
Det är viktigt att vi försöker uppnå allt detta framför allt genom att höja kvaliteten: vi anser att kvaliteten är en oundgänglig och grundläggande förutsättning för att kunna genomdriva säkerhetsstandarder som ligger i nivå med våra förväntningar. Det är viktigt att vi genast har funnit ett jämviktsläge mellan parlamentet och rådet, ett jämviktsläge som framför allt respekterar andan i ändringsförslagen som föreslagits och godkänts av parlamentet.
Vi inleder i dag, äntligen, utvecklingen mot en strängare europeisk lagstiftning, en uppförandekod som har fördelen och modet att sätta säkerheten framför alla andra intressen, även ekonomiska eller finansiella intressen. Därför är vi mycket nöjda med resultatet när det gäller detta betänkande.

Pohjamo
Herr talman! Jag vill tacka föredragande van Dam för en lyckad beredning av betänkandet. En höjning av sjösäkerheten kräver kontinuerliga åtgärder. En höjning av säkerheten vid lastning och lossning av bulkfartyg är en viktig åtgärd för att förbättra säkerheten inom sjöfarten. I likhet med de flesta sjösäkerhetsfrågorna inom Internationella sjöfartsorganisationen har man kommit överens om dessa regler på frivillig basis. Eftersom reglerna numera följs blott tidvis, är det bra att reglerna införlivas som en del i gemenskapens lagstiftning. Förbättring av bulkfartygens lastning och lossning samt av hamnarnas funktionsduglighet gynnar även utvecklingen av de viktiga intermodala transporterna. Vid sidan av en ytterligare skärpning av reglerna bör man tillse att de beslut som fattas är realistiska och går att förverkliga.
Den största bristen i rådets ståndpunkt är, vilket föredraganden konstaterar, att man inte behöver uppge alla de skador som åsamkats fartygets struktur eller utrustning. Jag vill dessutom fästa uppmärksamhet på att lösningar för att öka sjösäkerheten enbart inom unionen inte är tillräckliga. I mån av möjlighet bör säkerhets- och ansvarsfrågor skötas på en global grundval. Ärendet bör snabbt skickas vidare även om alla förslag från den första behandlingen i parlamentet inte tagits med i rådets gemensamma ståndpunkt. Vår grupp stöder ett godkännande av den gemensamma ståndpunkten i dess nuvarande form.

Lamy
. (FR) Herr talman! Kommissionen gläder sig åt det betänkande som har utarbetats av utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till direktiv om fastställande av harmoniserade krav och förfaranden för säker lastning och lossning av bulkfartyg. Jag vill särskilt rikta ett speciellt tack till van Dam för hans betänkande och för den hjälp han har gett kommissionen i våra ansträngningar att öka säkerheten på bulkfartyg. Med detta direktiv kommer det att bli möjligt att införliva Internationella sjöfartsorganisationens kod i gemenskapens lagstiftning, den kod som nu gäller i fråga om säkerhet vid lastning och lossning av sådana fartyg, liksom vissa delar av konventionen om säkerheten för människoliv till sjöss. Det var 1997 som denna kod, som egentligen är en rekommendation, antogs av IMO, men den har inte tillämpats i särskilt stor utsträckning. Så snart det blir obligatoriskt att tillämpa den i alla hamnar inom unionen kommer denna kod att bli mycket mer använd, och därmed kommer den att bidra till säkerheten ombord på alla bulkfartyg som anlöper en hamn i unionen. Som föredraganden påpekar syftar detta direktiv till att bekämpa fenomenet med att bulkfartyg försvinner, dvs. att den typen av fartyg lider skeppsbrott, att de plötsligt går sönder ute på öppet hav och sjunker på några minuter, vilket leder till betydande förluster av människoliv. Som Fava sade är statistiken tyvärr ganska tydlig: under de senaste tio åren har den här typen av skeppsbrott lett till att 134 fartyg försvunnit och 743 människor offrats, och man kan iaktta en konstant tendens när det gäller genomsnittsåldern på och den årliga totala dödvikten för de fartyg som har försvunnit. Man var därför tvungen att ge sig i kast med frågan med bulkfartygens säkerhet, och det visade sig att det är de dåliga lastnings- och lossningsmetoderna som betraktas som en av de främsta orsakerna till de tragiska olyckorna. Direktivet utformades, som föredraganden sade, för att se till att lasthanteringen i våra hamnar följer strikta bestämmelser, så att fartygen inte skadas i samband med lastning eller lossning av tung oförpackad last. Före och efter lastningen och lossningen måste besättningen ombord och personalen på kajen vara i kontakt och överens med varandra, och dessutom måste man i förväg komma överens om en plan om hur lastningen och lossningen skall gå till. Den tunga utrustning som mycket ofta används vid sådana operationer måste hanteras med försiktighet, och om de båda parterna inte är överens, dvs. personalen på kajen och besättningen ombord, måste en behörig ledare kunna ingripa för att avbryta operationerna, för att se till att bulkfartyget förblir intakt. Kommissionen är således särskilt nöjd med att parlamentet planerar att godta rådets gemensamma ståndpunkt utan ändringsförlag, för så snart detta viktiga direktiv antas kommer det att kunna träda i kraft inom mycket kort. Detta visar också att Europaparlamentet och rådet är i stånd att snabbt komma fram till ett beslut med största samstämmighet när det gäller känsliga sjösäkerhetsfrågor, och kommissionen hoppas att den samstämmighet som man har visat i det här fallet också kan uppstå i de andra stora frågor som nu står på dagordningen.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

Rapporteringsformaliteter för fartyg som ankommer till eller avgår från gemenskapshamnar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0327/2001) av Ari Vatanen för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om rapporteringsformaliteter för fartyg som ankommer till eller avgår från gemenskapshamnar (KOM(2001) 46 - C5-0051/2001 - 2001/0026(COD)).

Vatanen
. (FI) Herr talman, kommissionär, ni få kolleger som ännu är vakna! Europas ekonomiska samverkan är ett mål som till och med de flesta motståndarna till en politisk integration godkänner utan magplågor. Gynnandet av närområdets sjöfart är också populärt i vida kretsar eftersom bevarandet av miljön och en märkbar minskning av trafikstockningarna är nödvändiga. Kommissionens förslag om ett nytt gemensam hamnformulär är ett förnuftigt steg i riktning mot att minimera hamnformaliteterna, även om det nu inte väcker politiska passioner. Man kan konstatera att de nuvarande formulären varierar betydligt i de olika medlemsstaterna. Direktivförslaget innebär att Internationella sjöfartsorganisationens FAL-formulär alltid skulle godkännas i våra hamnar. För en gångs skull får vi ett förslag från kommissionen som inte alls ökar byråkratin. Detta borde ske oftare. Det här beror på att medlemsstaterna ingalunda är tvungna att kräva några formulär; om däremot en medlemsstat anser det nödvändigt att få information om direktivförslaget bör den alltid godkänna FAL-formulären.
Jag stöder kommissionens förslag och anser att vi bör välkomna det med öppna armar. Jag har gjort några tekniska rättelser som står i samklang med ministerrådets preliminära ståndpunkt. Jag tror att vi nu undantagsvis skulle kunna klara oss med en behandling. Jag vill därför tacka medlemmarna i utskottet för regionalpolitik, trafik och turism som lyckades hålla i styr det politiska djur som slumrar inom oss alla så att vi undslapp alla de rättelser de kunde ha utarbetat. Att slå sin prägel på allting får inte leda till att själva målen fördunklas och att tidtabellerna inte håller. Den här gången undvek vi alla blindskär på ett föredömligt sätt.
Ett gemensamt ibruktagande av IMC:s FAL-dokument främjar de gemensamma marknadernas funktionsduglighet och är tveklöst en välkommen förbättring. Jag vill emellertid inte överdriva dess betydelse eftersom det är frågan om en rätt liten del av en större helhet. Verksamheten i hamnarna blir inte mer dynamisk bara genom att man gör formulären enhetliga, det sker genom att öka konkurrensen i dem. Betydelsen av mitt betänkande beror alltså i stor utsträckning på om vi har mod att också godkänna kommissionens förslag om en avreglering av hamntjänsterna, utan att vi för den skull urvattnar det genom att lämna bort servicehelheter. Det är min förhoppning att parlamentet fortsätter att bygga Europa genom att avveckla monopol. Jag riktar därför en symbolisk och vädjande blick mot kollegan Jarzembowski som jag högaktar.
Slutligen tackar jag kommissionen och rådet för samarbetet. Europa behöver konstruktiva åtgärder och färre politiskt motiverade motstridigheter. Jag litar på att vi kan förbättra sjöfartens ställning med de åtgärder som nu föreslagits. Ni har fattat rodret, bästa kolleger. Låt oss lotsa Europa mot konkurrenskraftiga hamnar!

Miguélez Ramos
Herr talman! Europeiska socialdemokratiska partiets grupp stöder detta förslag från kommissionen och även Vatanens betänkande, som efter att ha visat prov på sin skicklighet som bilförare på vägar i hela världen nu förvånar oss med sina kunskaper om ett så svårt ämne som sjötransporter och rapporteringsformaliteter för fartyg som ankommer till eller avgår från våra hamnar.
Lite i taget bygger människor som vi som är här i dag, Vatanen, jag själv och ni, upp ett gemensamt Europa. Vid det här laget är vi - visserligen - arton år försenade i förhållande till datumet 1 januari 1983, som nu förefaller oss så avlägset, när gemenskapens institutioner och de då tio medlemsstaterna antog Enhetsakten.
Att göra rapporteringsformaliteterna enhetliga bidrar utan tvivel till att förbättra sjötransporten mellan medlemsstaternas hamnar, vilket främjar närsjöfarten. Genom att gynna varutransporter till sjöss lindrar vi i viss mån den tunga trafiken på våra hårt belastade vägar. Det är bara att beklaga att detta förslag, vilket föredragande Vatanen noterar i sin motivering, inte omfattar farligt gods.
Vad vi begär av kommissionen är att denna standardisering av rapporteringsformaliteterna inte skall begränsas till gemenskapsområdet. Gemenskapen bör uppmana till att detta slags upplysningar blir allmän praxis på internationell nivå, och ge drivkraft åt Internationella sjöfartsorganisationens FAL-konvention. Vi uppmanar även de medlemsstater som ännu inte har ratificerat denna konvention att göra det, även de inte är skyldiga att ratificera den enligt kommissionens förslag.
Jag avslutar med att gratulera föredraganden, Vatanen, till hans fantastiska arbete.

Pohjamo
Herr talman! Även jag vill inledningsvis tacka föredragande Vatanen för en bra beredning som siktar på att fort föra ärendet vidare. En fungerande inre marknad förutsätter flexibilitet och allt enhetligare rutiner inom transportbranschen. Det är stor variation i rapporteringsplikterna för fartyg som anlöper och avgår från hamnar i de olika medlemsstaterna. De flesta medlemsstaterna har redan skrivit under Internationella sjöfartsorganisationens allmänna fördrag för att underlätta sjöfarten. Det aktuella direktivförslaget är ett bra exempel på att rutiner som är internationellt erkända och som man har god erfarenhet av direkt kan tas till grund för lagförslag. Jag anser att det är viktigt att det, vid sidan av en höjning av sjösäkerheten, underlätta praktiska förfaranden. Med tydliga, enhetliga men flexibla förfaranden blir sjöfarten ett mera lockande alternativ för transportbranschen. En särskilt positiv effekt kan detta ha på korta sjötransporter. En förbättring av hamnrutinernas funktionalitet underlättar också utvecklingen av de viktiga intermodaltransporterna. Då det finns flera olika formulär i bruk bör man i framtiden fästa större uppmärksamhet vid ett bättre utnyttjande av elektroniska kommunikationer.
En positiv sak med förslaget är att avsikten är att få direktivet till en del av lagstiftningen i brådskande ordning. Föredraganden har gjort goda rättelser i direktivförslaget. Vår grupp stöder ett godkännande av förslaget och att ärendet snabbt skickas till vidarebehandling.

Lamy
. (FR) Herr talman! Även i den här frågan skulle jag först vilja tacka Vatanen för detta utmärkta betänkande, såväl som övriga bidrag till denna debatt, och med glädje också konstatera att alla institutioner har studerat detta förslag inom mycket snäva tidsramar, vilket gör det möjligt att i god tid nå fram till ett avtal i den här frågan, i likhet med den föregående. Detta visar hur stor betydelse vi alla tillmäter närsjöfarten. För några år sedan inrättade gemenskapen en heltäckande strategi som syftar till att göra närsjöfarten till en livsduglig och realistisk ersättning för rena vägtransporter. Denna strategi förstärktes dessutom i vitboken om den europeiska transportpolitiken fram till år 2010. En del i denna strategi består i att komma tillrätta med de hinder som ligger i vägen för närsjöfartens utveckling. Vi organiserade nyligen en inventering över dessa hinder, vilken visade att de krångliga administrativa dokumentationsförfarandena ansågs vara en av de viktigaste flaskhalsarna. Vatanen hade vänligheten att säga att kommissionen för en gångs skull har gett sig på pappershögen. Ansvaret för detta grundlösa slag överlåter jag på honom. Kommissionen har följaktligen lagt fram ett förslag för att förenkla vissa dokumentationsförfaranden. Vi har valt att intressera oss för de rutinförfaranden som fartygen måste gå igenom varje gång de ankommer till eller avgår från en hamn. De förfaranden som nu gäller är i sig inte orimliga, men de sätt på vilka man rättar sig efter dem skiljer sig så pass mycket åt från en medlemsstat till en annan att de ofta blir en källa till förvirring för skeppsredare och operatörer. Dessutom har Internationella sjöfartsorganisationen utarbetat ett antal standardiserade formulär för att göra dessa förfaranden enhetliga, och vi ansåg därför att en standardisering var nödvändig, så att fartygen skall kunna veta vilken information de måste ge myndigheterna och på vilket sätt de skall göra det, vilken hamn de än anlöper. Med hänsyn till att det redan finns erkända standardiserade formulär på internationell nivå har vi valt den enklaste lösningen, nämligen att använda dessa. Detta kommer förmodligen att öppna vägen för en internationell tillämpning av IMO:s formulär. Detta förslag förenklar således de invecklade dokumentationsförfaranden som krävs på sjötransportområdet. De medför inte nya förpliktelser för skeppsredarna. De gör det snarare möjligt för dem att göra vissa deklarationer på ett harmoniserat och förenklat sätt. Eftersom dessa deklarationer är identiska oavsett flagg eller verksamhetssektor finns det ingen anledning att utesluta vissa tillämpningsområden från vårt förslag. Förslaget skall således tillämpas såväl på närsjöfarten som på högsjöfarten och kommer inte att göra någon åtskillnad mellan flagg.
Tack än en gång till Vatanen. Tack vare de ändringsförslag han har lagt fram i sitt betänkande kommer vi att kunna - det anser vi - nå fram till ett avtal med rådet för att anta detta förslag vid första behandlingen. Det är en god nyhet som vi vill tacka er för.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

Anslutning till WHO
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande två betänkanden:
(A5-0366/2001) av Per Gahrton för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, om förslaget till rådets beslut om fastställande av gemenskapens ståndpunkt inom den ministerkonferens som inrättats genom avtalet om upprättandet av Världshandelsorganisationen i fråga om Folkrepubliken Kinas anslutning till Världshandelsorganisationen (KOM (2001) 517 - C5-0487/2001 - 2001/0218(CNS));
(A5-0367/2001) av Per Gahrton för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, om förslaget till rådets beslut om fastställande av gemenskapens ståndpunkt inom Ministerkonferensen, upprättad i enlighet med avtalet om upprättande av Världshandelsorganisationen, i fråga om anslutning av det särskilda tullområdet Taiwan, Penghu, Kinmen och Matsu (Taiwan) till Världshandelsorganisationen (KOM(2001) 518 - C5-0488/2001 - 2001/0216(CNS)).

Gahrton
. Herr talman! Anslutningen av Folkrepubliken Kina till WTO är utan tvekan ett av de större experimenten och riskprojekten i vår tid. Folkrepubliken Kina, som fortfarande är ett land som formellt styrs av ett kommunistiskt parti, skall nu gå med i vad man skulle kunna kalla för den fria marknadsekonomins högborg, WTO. Om man skall tro kommissionen är detta ur EU:s synvinkel en väldigt stor seger. Man talar om att det är en enkelriktad process för liberaliseringen av marknaden. För EU, menar man, kommer Kinas inträde i WTO att innebära en stor vinst vad gäller möjligheterna att göra sina rättigheter gällande utan någon större ändring av de egna åtagandena i förhållande till Kina.
Det är verkligen en ganska enkelriktad process som beskrivs i kommissionens förslag. Kina skall anpassa sig. EU behöver inte göra särskilt mycket. Vissa kvantitativa restriktioner som avser Kina skall avvecklas. Detta är dock förhållandevis litet.
Om man skall tro kommissionens beskrivning i punkt 13 är WTO-anslutningen bra för Kinas ekonomi. På denna punkt har jag en del frågetecken. Det är klart att kommissionen har att tillvarata EU:s intressen, men frågan är om vi inte har kommit förbi den tidpunkt i globaliseringens tidevarv då handelspolitik kan jämföras med fotbollsmatcher, där det är fråga om att vinna och där man struntar i hur det går för den andra sidan. Därför tycker jag det är ganska anmärkningsvärt att kommissionen i sitt förslag över huvudtaget inte med ett ord antyder att detta ändå kan leda till problem för den andra parten, nämligen Folkrepubliken Kina.
Jag skall kort redovisa några fakta som antyder att det kan bli vissa problem för detta stora, men dock fortfarande underutvecklade, land. I Kina förekommer kritik. När jag senast i samband med mitt officiella besök som ordförande för Europaparlamentets Kinadelegation besökte Kina kunde jag "i marginalen" av detta besök träffa författare till böcker som mycket starkt kritiserar Kinas WTO-anslutning. Båda böckerna är utgivna på legala förlag och givetvis på kinesiska. Den ena boken heter i översättning till engelska Collision Globalisation and Chinas Reality Choice. Författaren, som är ekonom vid Pekings flygtekniska universitet, hävdar att Kina kommer att bli förlorare gentemot ett system som domineras av internationella företag. Hans sympatier, säger han, ligger hos de lägre klasserna i samhället och han menar att de kinesiska företagen kommer att slukas upp av de internationella jättarna. Detta kommer att drabba de fattiga grupperna i Kina. Hans huvudargument är att Kina inte är moget för WTO-anslutningen. Kinas ekonomi är inte tillräckligt stark och det kommer att bli de fattigaste människorna som kommer att få betala genom arbetslöshet och social otrygghet. Den här boken fick en viss uppmärksamhet i Kina när den kom ut i fjol. Den anmäldes i handelsministeriets interna tidning. Den fick många positiva recensioner.
Den andra boken heter på engelska China in the Shadow of Globalisation och utgör en varning för att WTO-anslutningen kan leda till en splittring av Kina i fem delar. Detta är en av de saker som de kinesiska ledarna fruktar mest. Att det kaos som kan följa av en WTO-anslutning skulle kunna leda till splittring av landet slår an en öm punkt i den kinesiska självuppfattning.
Trots att Kina inte är en demokrati och - för att yttra sig milt - inte har fullständig yttrandefrihet och trots att den kinesiska regeringen är för WTO-anslutningen, tillåts ändå att denna typ av böcker publiceras. Det betyder att det finns en oro - en stark oro - i det kinesiska samhället. Rimligen finns denna oro för vad konsekvenserna kan bli också inom det regerande partiet. Det räcker med att gå in på Internet. Det finns många webbplatser: China Online, South China Morning Post och så vidare. Det finns mängder med information om vad olika bedömare, också utanför Kina, tror kan hända på grund av WTO-anslutningen.
China Online meddelade till exempel i augusti i år att man räknar med att uppskattningsvis 18 procent av det totala antalet anställda inom den statliga sektorn är överflödiga. De kommer att bli ännu mer överflödiga genom WTO-anslutningen, sägs det. Arbetslösheten i stadsområdena uppskattas redan till över 15 procent. I denna rapport från China Online hävdas vidare att arbetslösheten kommer att stiga ytterligare i samband med WTO-anslutningen. Utsikterna för nya jobb är mycket små, eftersom de som avskedas ofta tillhör den äldre, okvalificerade arbetskraften. 30 procent av arbetskraften inom jordbruket är överflödig, enligt China Online, vilket innebär att hundratjugo miljoner bönder kommer att behöva se sig om efter arbete i städerna. Jordbruket var en av Kinas viktigaste punkter i förhandlingarna. Kina fick vissa medgivanden. Många bedömare menar dock fortfarande att det kommer att leda till enorma förändringar på landsbygden och få oerhörda konsekvenser, när Kina öppnas upp för import av jordbruksvaror och livsmedel till exempel från USA. I Kina är niohundra miljoner människor sysselsatta inom jordbruket. Den kinesiska regeringen själv, som ju inte precis överdriver svårigheterna, uppskattar att 9,7 miljoner bönder kommer att förlora sina jobb på grund av den billigare spannmålsimporten under de sju år som följer efter WTO-inträdet.
Jag skulle kunna fortsätta länge att citera och referera olika källor som visar på svårigheterna för Kina, men jag tror att dessa exempel räcker. Avsikten med referatet var att jag ännu en gång ville understryka att jag tycker det är märkligt att kommissionen förelägger rådet och parlamentet ett dokument där man inte med ett enda ord antyder att WTO-anslutningen kan leda till svårigheter i världens folkrikaste land. Detta är en märklig informationspolitik, tycker jag. Kinas WTO-anslutning kan naturligtvis leda till problem också för oss, om stabiliteten i Kina allvarligt rubbas.
Vad drar jag då för slutsatser? Jag drar inte slutsatsen att vi skall säga "nej". Även om Kina inte är en demokrati i vår bemärkelse, tycker jag att det är orimligt att vi skulle försöka överta den kinesiska regeringens ansvar och säga att det som den kinesiska regeringen har bedömt vara riktigt i själva verket skulle vara felaktigt. Jag tycker ändå att vi bör vara medvetna om att vi ger oss in på ett oerhört riskabelt spel. Det ställer stora krav på att de europeiska företagen, när de nu går in i Kina med den frihet som WTO-medlemskapet ger dem, tar ett ansvar och inte missbrukar de möjligheter som de får.
Trots denna allvarliga kritik och dessa allvarliga farhågor rekommenderar jag självklart att vi röstar "ja".
Jag har bara litet talartid kvar för Taiwan. Det var avsiktligt, eftersom Taiwan befinner sig i en helt annan situation. Taiwan är en utvecklad modern demokrati, en utvecklad modern marknadsekonomisk industristat, världens tionde handelsmakt. Jag kan inte se några egentliga problem med Taiwans anslutning till WTO. Det rör sig om en helt annan problematik, som inte går att jämföra.
Taiwan får ett hängavtal till Kina och blir medlem dagen efter det att Kina blivit medlem. Jag har ingen annan kommentar än att vi självfallet bör säga "ja".

Marset Campos
Herr talman! Vår grupp, Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster stöder enhälligt de två förslagen, såväl för Folkrepubliken Kina som för tullområdet Taiwan, och vi instämmer även i den samlade argumentation och den relevanta redogörelse som Gahrton lämnade, han är djupt insatt i frågan. Vi anser följaktligen att det är absolut nödvändigt att Europeiska unionen visar en maximal ansvarskänsla inför denna så viktiga utmaning för världen.
Folkrepubliken Kinas inträde i Världshandelsorganisationen kommer att få konsekvenser inom landet, vilket vi redan har sett. Kina har haft många år på sig för att leda in landet på rätt väg och nyansera dessa möjliga konsekvenser. Kinas inträde kommer även att få viktiga konsekvenser för Europeiska unionen: jag är medveten om vad som kan ske inom jordbruksområdet för att ta ett exempel. Men det kommer även att få konsekvenser för Världshandelsorganisationens funktionssätt, eftersom den kommer att förändras fullständigt, vilket för övrigt är nödvändigt.
Även om vi är medvetna om de problem, faror och möjligheter som Kinas inträde medför, stöder vår grupp dessa två förslag utan reservationer.

Langenhagen
Herr talman, herr kommissionär! Jag beklagar djupt att vi tar upp en så viktig fråga vid en så sen tidpunkt och, givetvis, återigen för en i det närmaste tom salong, för effekterna av Folkrepubliken Kinas anslutning till Världshandelsorganisationen (WTO) är i ordets djupaste mening av världsomspännande betydelse, och vi hade förtjänat desto större uppmärksamhet.
Historien från tiden innan Världshandelsorganisationen bildades går många år tillbaka till en tid då andra världskriget just hade lämnat spår av förödelse efter sig och det rådde osäkerhet om hur en fredlig framtid skulle komma att se ut. Kärnpunkterna i en fredlig värld - det var lika tydligt då som nu - är frihet, säkerhet och stabilitet, demokrati och mänskliga rättigheter. Det var med dessa grundläggande principer vi tog oss ur de gamla skyttegravarna i första hand i Västeuropa, där vi till slut trots allt lyckades bereda väg för en fredlig tid, som jag menar att vi kan vara stolta över. Men freden måste vi försvara på nytt varje dag, vilket var och en nu har blivit smärtsamt påmind om.
I dag står vi inför den stora utvidgningen av unionen. Om några få år kommer vi att få uppleva ett Europa som kan bli ett område av stabilitet och frihet. Men hur skall vi lyckas med det?
Detta lyckas vi med genom integration. Integrering betyder anpassning, förening och politisk likaväl som ekonomisk fullständighet. Jag tror inte att någon tänker bestrida att detta är ett absolut framgångsrecept på en fredlig utveckling, och det gäller inte enbart i Europa. Andra delar av världen har inte välsignats med fred de senaste 50 åren. Kalla kriget innebar ofred och konflikter för många regioner på jorden. Detta är något vi måste komma ihåg för att i dag förstå vilken betydelse en världshandelsorganisation har. Även här lyder det förlösande ordet: integrering. Ju fler länder som förbinder sig att följa handelns fredliga principer, desto mer stabil och fredlig kan världen bli.
Detta är skälen till att jag med eftertryck vill välkomna Folkrepubliken Kinas anslutning till WTO. Av samma anledning välkomnar jag också Taiwans anslutning till Världshandelsorganisationen. Vi vill integrera och inte låta en del stå kvar utanför dörren.
EU har tydligt formulerat de viktigaste målen i sin Asienstrategi. Den politiska dialogen med Kina skall stärkas, övergången till ett öppet samhälle skall stödjas och Kina skall fortsätta att integreras i världsekonomin. Det senare målet har nu kommit betydligt närmare. Endast med Kina, såväl Folkrepubliken som Taiwan, kommer WTO att bli en äkta världshandelsorganisation. Jag kan försäkra er att vi därmed inte kommer att förlora övriga mål ur sikte, och jag vill också understryka att detta inkluderar en dialog om mänskliga rättigheter.
De många negativa aspekterna i er motivering och den ensidiga - som jag ser det - och kanske överdrivna formuleringen av det ni tror er se i Kinas WTO-anslutning, herr Gahrton, kan Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna inte hålla med om. Jag tror att fördelarna med anslutningen överväger, och dessutom finns de på alla plan. Att OS 2008 gick till Peking har blivit föremål för lika heta diskussionen som anslutningen till WTO nu har blivit. Jag är dock övertygad om att vi är inne på rätt väg, vägen till integrering och inte uteslutning, vägen till sammanlänkande och inte isolering, och, hoppas jag, vägen till den fredliga värld som vi nu behöver mer än någonsin. Skräcken efter den 11 september sitter fortfarande i armar och ben. Även detta är ett skäl till att vi måste stå enade.

Mann, Erika
Herr talman! Stort tack till kommissionären för hans arbete. Givetvis lyckönskar vi Kina och Taiwan, för jag - liksom talaren före mig - anser att vi bör vara glada att Kina och Taiwan har anslutits. Det kommer att krävas en lång rad reformer. Kommissionen påpekar helt riktigt detta. Kina kommer för övrigt att inta en nyckelposition inom ramen för WTO, vilket också kommer att leda till väsentliga förändringar för länderna i väst. Jag är tämligen övertygad om att detta kommer att ställa kommissionen inför ytterligare utmaningar.
I övrigt stöder vi Kinas anslutning med viktiga finansiella medel, och jag tror att vi bör göra ännu mer. Parlamentet befattar sig med detta för första gången. Även detta kan hänföras till det utmärkta samarbetet med kommissionen, och givetvis även med rådet. En sak vill jag dock säga till Per Gahrton: Det stämmer att WTO-anslutningen inte är en oomstridd fråga i Kina. Men när ni i betänkandet överdriver detta så extremt och samtidigt inte litar på att Kina faktiskt självt är kapabelt att avgöra om man är i stånd att klara av anslutningen, så menar jag att det är detsamma som att starkt underskattar Kinas förmåga. Jag skulle vilja påstå att det katastrofscenario som ni målar upp i betänkandet faktiskt har lett till en extrem överdrift. Jag skulle önska att ni ville bedöma saker och ting lite mer rättvist och sansat i framtiden.

Lamy
. (FR) Herr talman! Efter 15 år av förhandlingar har vi faktiskt kommit till den sista etappen för Kinas och Taiwans anslutning till WTO. Kommissionen redogjorde för anslutningsvillkoren så att ni skulle kunna avge ett yttrande. Jag skulle vilja tacka kammaren, framför allt utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi samt föredraganden, Gahrton, för att ni har prioriterat den här frågan. Om ni följer föredragandens rekommendation kommer unionen att kunna ge grönt ljus för Kinas anslutning vid nästa ministerkonferens vid WTO, som, vilket ni vet, äger rum i Doha den 9-13 november i år.
Med de handlingar som lades fram till er har ni kunnat ta del av förhandlingens alla tekniska delar. Jag skall inte återkomma till det i dag, men skulle vilja delge er några mer politiska funderingar, genom att reagera både på det dokument som Gahrton har lagt fram och på hans inlägg - bägge två förtjänar det.
Jag skulle först och främst vilja betona att en förhandling om WTO-medlemskap har en särskild karaktär och försöka rätta till det intryck som ert betänkande ger, herr Gahrton, nämligen att detta är något som vi skulle ha skött på ett alltför ensidigt sätt.
En anslutning till WTO är inte något som förhandlas fram inom traditionella multilaterala ramar där man gör eftergifter på grundval av ömsesidighetsprincipen. I en anslutningsförhandling, åtminstone gäller detta en anslutning till WTO (jag säger detta med försiktighet, eftersom den här platsen upptogs av Günter Verheugen för mindre än en timme sedan) är det tvärtom så att ett land lämnar in en medlemskapsansökan, att ett land ber om att få träda in en klubb där medlemmarna redan har förhandlat fram åtaganden sinsemellan.
Ansökarlandet måste således betala för att komma in i klubben genom att erbjuda åtaganden som gäller tillträde till marknader, åtaganden som återspeglar det som medlemmarna redan har kommit överens om sinsemellan.
I ert betänkande betonas det flera gånger, med vissa förebråelser som inte har undgått mig, den positiva ton som kommissionen använder för att beskriva de resultat som vi har kommit fram till efter dessa 15 år av förhandlingar.
Även om kommissionen inte har en jublande attityd - tvärtemot vad som sägs i betänkandet - anser jag att vi ändå kan se på dessa resultat med tillfredsställelsen av att ha ett fullgjort arbete.
Vårt uppdrag bestod i första hand i att försvara unionens intressen i dessa förhandlingar, och det är vad vi har gjort.
Men det stämmer också att detta avtal inte är någon ensidig seger för unionen, vilket ni tycks klandra oss för i viss mån, om jag har förstått det rätt. Är detta en seger lockas jag att säga att det är en multilateral seger, i den bemärkelsen att det är det multilaterala systemet i sin helhet som går stärkt ur det här.
Man kan inte försvara WTO:s globala uppgift genom att utesluta ett land som företräder mer än 20 procent av världens befolkning. Frågan bestod således inte i att ta reda på om Kina skulle ansluta sig till WTO, utan när det skulle ansluta sig. Och efter 15 år av förhandlingar - en lång tid - har de olika berörda parterna, Kina och dess handelspartner, kommit fram till slutsatsen att tiden är inne. Ett av unionens viktigaste mål var att dessa förhandlingar verkligen skulle leda till en förstärkning av det multilaterala systemet. Kina var således tvunget att anamma det man skulle kunna kalla det multilaterala regelverket - inte heller på den punkten gör jag någon vågad jämförelse - dvs. de framsteg som har gjorts inom ramen för GATT, och därefter WTO, sedan ett halvt sekel tillbaka. Vi har sett till att nivån på de kinesiska åtagandena erbjuder en sådan garanti. Men anslutningen till WTO är också en seger för Kina, eftersom den utgör ett viktigt villkor för vad vi anser vara fullföljandet av landets exceptionella ekonomiska utveckling. Den kinesiska utrikeshandeln har ökat med i genomsnitt 15 procent per år under de senaste 20 åren. Det är således bokstavligen en explosion. Anslutningen till WTO gör det dessutom möjligt för Kina att ge sin handelspolitik en stabil ram, i och med den garanti om att de avsättningsmöjligheter som är avgörande för Kina bevaras. I egenskap av medlem blir det dessutom möjligt för Kina att försvara sina kommersiella intressen genom att bli en fullvärdig deltagare vid nästa förhandlingsrunda. Jag anser slutligen att det är självklart att anslutningen till WTO endast är en faktor, möjligen avgörande, men dock endast en faktor i den reformprocess som inleddes av Deng Xiaoping 1978 och som hans efterträdare har fortsatt. Denna anslutning är mycket mer än ett mål i sig: den är en konsekvens av dessa tidigare reformer och en språngbräda för nya kommande reformer. Att Kina ansluter sig till WTO innebär inte att dessa reformer rättfärdigas, och enligt min mening vore det sannolikt förmätet att försöka urskilja exakt vad som kommer att följa av själva anslutningen i förhållande till det som hänger samman med den pågående reformprocessen i Kina. Denna nära koppling mellan tidsplanen för de interna reformerna och anslutningen till WTO har erkänts av Kinas handelspartner, särskilt av unionen, eftersom man har godtagit övergångsperioder för genomförandet av vissa åtaganden. Vårt mål var faktiskt slutpunkten, själva syftet, mer än hastigheten i sig. Herr Gahrton! Ni hänvisade till två arbeten där man insisterar på de faror som en anslutning till WTO skulle innebära för Kina när det gäller regionala spänningar och sociala oroligheter. Jag tror inte att de kinesiska myndigheterna underskattar den typen av problem, eftersom deras huvudsakliga politiska mål tycks vara att garantera stabilitet och integritet för sitt land. Av de samtal jag har haft med dem har jag förstått att Kina ser anslutningen till WTO just som en viktig del av fortsättningen på de senaste 20 årens reformer, och således en fortsättning på den tillväxt som har gjort det möjligt att kontrollera de interna spänningar som finns här och var. Kinas BNP per invånare har fyrdubblats under de senaste 20 åren. Vi har således att göra med ett klassiskt fall av, även om det är specifikt, samband mellan handel och utveckling. Vi vet alla, och det säger jag ofta inför er, att avregleringen av handeln är en bra sak, under förutsättning att den åtföljs av sådant som gör att tillväxten kan ta sig uttryck i en hållbar utveckling, dvs. interna politiska åtgärder på det sociala området och i miljöfrågor. Utan en sådan politik skulle de välgörande effekterna av handelns avreglering inte åstadkommas. Ur den synvinkeln anser vi att Kinas anslutning är en uppmuntran till bättre sådana interna politiska åtgärder. Jag tror att landets anslutning kommer att förstärka rättsstaten i Kina. De grundläggande principerna öppenhet, icke-diskriminering, administrationens effektivitet och en oberoende rättslig kontroll, som är en del av Världshandelsorganisationens regelverk, kommer enligt vår mening att bidra till en positiv utveckling av det ekonomiska, rättsliga och sociala systemet i Kina. Under hela förhandlingen har vi hur som helst varit angelägna om att föreslå gradvisa åtgärder som gör att en helt ny del av den kinesiska ekonomin inte utsätts för utländsk konkurrens från en dag till en annan.
Jag skulle sammanfattningsvis vilka betona det faktum att förhandlingarnas resultat är balanserat. Visst har vi försvarat europeiska intressen, och det dokument som vi har lagt fram för rådet och parlamentet återspeglar den strategin. Nej, det stämmer inte att vi inte bryr oss om konsekvenserna för Kina och WTO. Ja, anslutningen kommer att inverka positivt på den fortsatta ekonomiska utvecklingen i Kina, och således fortsatta interna reformer. Under alla omständigheter är det kineserna själva som har fattat beslutet om en integration i den internationella ekonomin, vilket är ännu bättre. Samtidigt kan vi inte annat än glädja oss åt att se att Taiwan för första gången blir en fullvärdig medlem av en internationell organisation, på villkor som stämmer överens med dess ekonomiska utveckling och dess ställning som industrialiserat land.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle återigen vilja tala om för kammaren att vi kan tacka min företrädares, Sir Leon Brittans, klokhet för dessa två resultat. Han gjorde de här två ländernas WTO-medlemskap till unionens handelspolitiska prioriteringar. Jag avslutar bara ett arbete som han inledde på bred front och på ett klarsynt sätt.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.15.)

Tal av Hans Helighet den fjortonde Dalai Lama
Talmannen
Ers helighet! Det är med stor ära, starka känslor och i en anda av universellt brödraskap som Europaparlamentet välkomnar er till den europeiska demokratins församling, för första gången till ett högtidligt möte.
Trots de allvarliga händelser som äger rum i Centralasien och som ledde till att ni tvingades skjuta upp er planerade rundresa i Europa, var ni angelägen om att göra ert besök i Europaparlamentet. Kammaren uppskattar verkligen detta tecken på intresse, ers helighet.
För den överväldigande majoriteten av unionens 380 miljoner européer - av skiftande nationell, etnisk, religiös och politisk tillhörighet - förkroppsligar ni fred, tolerans mellan nationer och religioner och visdomsidealet i buddismen, för vilken ni är den högste andlige ledaren. När Tibet invaderades för 42 år sedan, 1959, tvingades ni som helt ung fatta det upprivande beslutet att fly Lhasa, inte för att överge ert folk, utan för att exilen var det för er det enda återstående medlet att försvara ert folk över hela världen.
Med inspiration av en aldrig svikande filosofisk övertygelse gjorde ni det lika svåra valet att inte svara på invasionen med våld och att förena - oavbrutet och utan att misströsta - en kompromisslös kritik av den orättvisa behandlingen av Tibet och en vädjan till de kinesiska myndigheterna om en uppriktig dialog. Styrkan i ert motstånd hämtar ni i er andlighet, i en djup respekt för människan och livet och i tron på att världens mänsklighet utgör en enhet. Ni har på ett lysande sätt, i likhet med Mahatma Gandhi, Nelson Mandela och Andreï Sacharov, visat att det fredliga uttrycket för en ädel sak gör det möjligt att vinna gehör och respekt för denna sak, och att den ibland triumferar.
År 1989 stadfäste Nobels fredspris världssamfundets erkännande av er som person och er oförtröttliga icke-våldsaktion. Tack vare er har Tibets sak inte begravts i likgiltighet, och det långt utanför er närmsta krets - över hela världen. Tibets sak uppfattas som rättfärdig, och de unga generationerna behöver inte stå i tacksamhetsskuld i det avseendet.
(Applåder)
Den 11 september i år greps världen av fruktan då den monstruösa terrorismen visade ett nytt ansikte. Då vi sedan dess har sett en risk för att det uppstår en oförståelse mellan olika civilisationer har ert budskap till européerna i dag en universell och synnerligen aktuell räckvidd. Jag är säker på att ert budskap genom vår kammare kommer att få ett starkt gensvar i hela Europa och långt bortom Europa. Ers helighet! Jag inbjuder er att ta till orda.
(Livliga applåder)

Hans helighet Dalai-Lama
Det är en stor ära att få tala till er och dela några av mina tankar och känslor med er. Eftersom mitt förberedda uttalande är på tibetanska, vill jag läsa för er på tibetanska för att visa respekt för mitt eget unika särskilda språk. Så jag kommer att tala tibetanska.
(Livliga applåder) Nyligen, vid en tillställning i Calcutta, talade jag som vanligt i början tibetanska och sedan på min brutna engelska. Nästa dag rapporterade en lokal dagstidning mycket gynnsamt om mina inlägg, men sade att Dalaï Lama talade kinesiska i början. Så jag hoppas att ni kommer att förstå att detta inte är kinesiska, utan tibetanska.
(Skratt och applåder)
(Talaren fortsatte på tibetanska, vad som följer är en översättning.)Fru talman, mina damer och herrar!
Det är en stor ära för mig att få tala till Europaparlamentet. Jag anser att Europeiska unionen är ett inspirerande exempel på en samarbetsvillig och fredlig samvaro av flera olika nationer och folk, och den är djupt inspirerande för människor som jag själv, som har en stark tro på behovet av bättre förståelse, närmare samarbete, och en större respekt mellan världens olika nationer. Jag tackar er för denna vänliga inbjudan. Jag ser den som en uppmuntrande gest av genuin sympati för och omsorg om det tibetanska folkets tragiska öde. Jag talar till er i dag som en enkel buddistmunk, som har utbildats och lärts upp på vårt urgamla traditionella sätt. Jag är inte någon expert i statsvetenskap. Mitt livslånga studerande och praktiserande av buddismen och mitt ansvar och min delaktighet i icke-våldskampen för det tibetanska folkets frihet har emellertid gett mig vissa erfarenheter och tankar som jag skulle vilja dela med mig av till er.
Det är uppenbart att det mänskliga samhället har uppnått ett kritiskt ögonblick i sin historia. Dagens värld kräver att vi accepterar mänsklighetens enighet. Tidigare hade samhällen råd att tänka på varandra som i grunden enskilda samhällen. Men i dag påverkar allt som händer i en region slutligen många andra områden, vilket vi har lärt oss från de aktuella tragiska händelserna i USA. Världens nationer blir allt mer beroende av varandra. Inom ramen för detta nya ömsesidiga beroende, innebär egenintresse uppenbarligen att ta hänsyn till andras intressen. Utan utvecklingen och främjandet av en universell ansvarskänsla är själva vår framtid i fara.
Jag tror bestämt att vi medvetet måste utveckla en större universell ansvarskänsla. Vi måste lära oss att arbeta inte bara för vår egen enskilda person, familj eller nation, utan till förmån för hela mänskligheten. Ett universellt ansvar är den bästa grunden för både vår personliga lycka och för världsfred, det rättvisa användandet av våra naturresurser, och genom att vi bryr oss om framtida generationer, den rätta omtanken om miljön.
Många av världens problem och konflikter föds för att vi har förlorat sikte på den grundläggande mänsklighet som binder oss alla samman som en mänsklig familj. Vi tenderar att glömma att människor, trots mångfalden i fråga om ras, religion, kultur, språk, ideologi och så vidare, är jämlika i sin grundläggande strävan efter fred och lycka: vi vill alla ha lycka och inte lidande. Vi strävar efter att uppfylla denna längtan så gott vi kan. Men hur mycket vi än prisar mångfalden i teorin, lyckas vi tyvärr ofta inte respektera den i praktiken. Vår oförmåga att ta till oss mångfalden blir faktiskt en stor konfliktkälla bland folk.
Ett särskilt tråkigt faktum i den mänskliga historien är att konflikter ofta har fötts på grund av religion. Till och med i dag dödas enskilda individer, deras samfund förstörs och samhällen destabiliseras till följd av missbruk av religioner och ett uppmuntrande av trångsynthet och hat. Utifrån mina personliga erfarenheter är det bästa sättet att övervinna sådana hinder för en harmoni mellan religioner och att införa förståelse att föra en dialog med medlemmar från andra religiösa traditioner. Detta kan enligt min åsikt ske på ett flertal olika sätt. I mitt eget fall till exempel var mina möten med den bortgångne trappistmunken Thomas Merton i slutet av 1960-talet djupt inspirerande. De hjälpte mig att utveckla en djup beundran för kristendomens lära. Jag anser också att möten mellan olika religiösa ledare och att samlas tillsamman för att be från en gemensam plattform är enormt storslaget, vilket var fallet 1986 vid mötet i Assisi i Italien. FN:s aktuella toppmöte mellan religiösa och andliga ledare (United Nations Millennium World Peace Summit of Religious and Spiritual Leaders) som hölls förra året var också ett lovvärt steg. Men det finns ett behov av fler sådana initiativ på regelbunden basis. För att visa min respekt för andra religiösa traditioner begav jag mig för min del på en pilgrimsfärd till Jerusalem - en plats som är helig för tre av världens stora religioner. Jag har besökt olika hinduiska, islamiska, kristna, jinistiska och sikhiska helgedomar både i Indien och utomlands. Under de senaste trettio åren har jag träffat många religiösa ledare från olika traditioner och diskuterat harmoni och förståelse mellan religioner. När utbyten av detta slag sker, kommer de som följer en tradition att upptäcka, precis som är fallet med deras egen tradition, att lärdomarna från andra religioner är en källa till både spirituell inspiration liksom etisk vägledning för deras anhängare. Det kommer också att bli klart att alla de stora världsreligionerna, oavsett skillnader i doktriner och andra skillnader, hjälper till att omvandla individer till att bli goda människor. Allt betonar kärlek, medkänsla, tålamod, förlåtelse, ödmjukhet, självdisciplin och så vidare. Vi måste därför anamma begreppet mångfald också inom religionsområdet.
Inom ramen för vårt nya globala samhälle är alla former av våld, inklusive krig, fullkomligt olämpliga sätt att lösa tvister. Våld och krig har alltid varit en del av människans historia, och i gamla tider fanns det vinnare och förlorare. Men det skulle inte finnas några vinnare alls om ytterligare en global konflikt skulle uppstå i dag. Därför måste vi ha modet och visionen att uppmana till en värld utan kärnvapen och nationella arméer på lång sikt.
(Livliga applåder)Världssamfundet måste, särskilt mot bakgrund av de fruktansvärda angreppen i USA, göra ett seriöst försök att använda den fruktansvärda och chockerande erfarenheten för att utveckla en global ansvarskänsla, där en kultur med dialog och icke-våld används för att lösa skiljaktigheter.
Dialog är det enda förnuftiga och intelligenta sättet att lösa skiljaktigheter och intressekonflikter, oavsett om det är mellan enskilda individer eller nationer. Främjandet av en kultur med dialog och icke-våld för mänsklighetens framtid är en tvingande uppgift för världssamfundet. Det är inte tillräckligt att regeringarna anammar principen med icke-våld utan någon lämplig insats för att stödja och främja den. Om icke-våldet skall segra, måste icke-våldsorganisationerna göras effektiva och framgångsrika. Somliga betraktar 1900-talet som ett sekel med krig och blodspillan. Jag anser att den utmaning som vi står inför är att göra det nya seklet till ett sekel med dialog och icke-våld.
Dessutom saknar vi alltför ofta ett verkligt omdöme och mod när vi hanterar konflikter. Vi misslyckas med att uppmärksamma potentiella konfliktsituationer tillräckligt när de befinner sig i ett tidigt utvecklingsskede. När alla omständigheter väl har framskridit till ett stadium där känslorna hos de människor eller samhällen som är involverade i tvisterna har blivit helt och hållet laddade, är det oerhört svårt, om inte omöjligt, att förhindra en farlig situation att explodera. Vi ser denna tragiska situation upprepas om och om igen. Så vi måste lära oss att upptäcka tidiga konflikttecken och ha modet att ta itu med problemet innan det når sin kokpunkt.
Jag förblir övertygad om att de flesta mänskliga konflikter kan lösas genom en genuin dialog som förs med en öppenhets- och försoningsanda. Jag har därför konsekvent sökt en lösning på frågan om Tibet genom icke-våld och dialog. Ända från början av invasionen av Tibet, har jag försökt att arbeta med de kinesiska myndigheterna för att uppnå en ömsesidigt godtagbar, fredlig samexistens. Till och med när det så kallade "sjuttonpunktsavtalet" för Tibets fredliga frigörelse påtvingades oss försökte jag arbeta med de kinesiska myndigheterna. Genom detta avtal erkände den kinesiska regeringen trots allt Tibets särprägel och autonomi och lovade att inte påtvinga Tibet sitt system mot våra önskemål. Men genom att överträda detta avtal påtvingade de kinesiska myndigheterna emellertid tibetanerna sin rigida och främmande ideologi och visade knapp respekt för det tibetanska folkets unika kultur, religion och livsstil. I förtvivlan gjorde det tibetanska folket uppror mot Kina. Till slut var jag tvungen att fly från Tibet 1959, så att jag kunde fortsätta att tjäna Tibets folk.
I det förflutna har Tibet under mer än fyrtio år sedan min flykt levt under den hårda kontroll som utövats av Folkrepubliken Kinas regering. Den enorma förstörelse och det enorma mänskliga lidande som tillfogats Tibets folk är i dag välkänt, och jag vill inte dröja mig kvar vid dessa tråkiga och smärtsamma händelser. Den bortgångne Panchen Lamas vädjan med 70 000 tecken till den kinesiska regeringen utgör ett talande historiskt dokument om Kinas drakoniska politik och handlingar i Tibet. Tibet är i dag fortfarande ett ockuperat land, som förtrycks med tvång och som har märkts av lidande. Trots viss utveckling och vissa ekonomiska framsteg, står Tibet fortfarande inför grundläggande överlevnadsproblem. Allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna finns över hela Tibet och är ofta ett resultat av en politik som diskriminerar raser och kulturer. Ändå är de endast symptom och konsekvenser av ett djupare problem. De kinesiska myndigheterna ser Tibets särpräglade kultur och religion som källan till separationshotet. Till följd av avsiktliga politiska linjer står alltså ett helt folk med sin unika kultur och identitet inför hotet att utrotas.
Jag har lett den tibetanska frihetskampen på en icke-våldsväg och har konsekvent strävat efter en ömsesidigt godtagbar lösning av den tibetanska frågan genom förhandlingar i en försonings- och kompromissanda med Kina. Med denna anda 1988 här i Strasbourg lade jag i detta parlament fram ett formellt förslag till förhandlingar, som vi hoppades skulle kunna tjäna som grund för en lösning av Tibetfrågan. Jag hade medvetet valt Europaparlamentet som plats för att lägga fram mina tankar om ramar för förhandlingarna för att betona det faktum att en verklig union endast kan födas frivilligt när det finns tillfredsställande fördelar för alla berörda parter. Europeiska unionen är ett tydligt och inspirerande exempel på detta. Å andra sidan kan även ett land eller ett samhälle splittras i två eller fler enheter när det finns en brist på tillit och fördelar, och när tvång används som främsta styrelseform.
I mitt förslag, som senare blev känt som "medelvägsinställningen" eller "Strasbourgförslaget", förutses det att Tibet skall åtnjuta en verklig autonomi inom ramen för Folkrepubliken Kina. Dock inte den autonomi på papper som påtvingades oss för 50 år sedan i "sjuttonpunktsavtalet", utan ett verkligt självstyrande, verkligt autonomt Tibet, där tibetaner är fullständigt ansvariga för sina egna inhemska angelägenheter, inklusive utbildningen av sina barn, religiösa frågor, kulturella angelägenheter, omsorgen om sin känsliga och värdefulla miljö, och den lokala ekonomin. Peking skulle fortsätta att vara ansvarigt för utövandet av utrikes- och försvarsfrågor. Denna lösning skulle starkt förbättra den internationella bilden av Kina och bidra till landets stabilitet och enighet - Pekings två främsta prioriteringar - samtidigt som tibetanerna skulle garanteras de grundläggande rättigheterna och friheterna att bevara sin egen civilisation och att skydda den tibetanska platåns känsliga miljö.
Sedan dess har vårt förhållande med den kinesiska regeringen tagit många olika vändningar. Tråkigt nog måste jag tyvärr meddela er att en brist på politisk vilja hos den kinesiska ledningen att ta itu med Tibetfrågan på ett allvarligt sätt har gjort att det inte har skett några framsteg. Mina initiativ och förslag under åren att engagera den kinesiska ledningen i en dialog förblir obesvarade. I september förra året meddelade jag, genom kinesiska ambassaden i New Delhi, vår önskan att sända en delegation till Peking för att överlämna en detaljerad promemoria där jag redogjorde för mina tankar om Tibetfrågan och för att förklara och diskutera de punkter som togs upp i promemorian. Jag meddelade att vi, genom möten ansikte mot ansikte, skulle lyckas klargöra för missförstånden och övervinna misstron. Jag uttryckte den starka tron att när detta väl har uppnåtts kan en ömsesidigt godtagbar lösning av problemet uppnås utan stora svårigheter. Men den kinesiska regeringen vägrar fortfarande i dag att ta emot min delegation. Det är uppenbart att Pekings attityd har skärpts avsevärt jämfört med 80-talet när sex tibetanska delegationer i landsflykt togs emot. Vilka förklaringar Peking än må ge angående kommunikationerna mellan den kinesiska regeringen och mig själv måste jag här tydligt säga att den kinesiska regeringen vägrar att tala med de företrädare som jag har utsett för uppgiften.
Den kinesiska ledningens underlåtenhet att positivt besvara min medelvägsinställning bekräftar det tibetanska folkets misstanke att den kinesiska regeringen inte har något som helst intresse av något slags fredlig samexistens. Många tibetaner anser att Kina har bestämt sig för att med tvång fullständigt assimilera och införliva Tibet med Kina. De efterlyser ett oberoende för Tibet och kritiserar min "medelvägsinställning". Andra förespråkar en folkomröstning i Tibet. De hävdar att om omständigheterna inne i Tibet är de som de kinesiska myndigheterna säger att de är, och om tibetanerna verkligen är lyckliga, borde det inte vara svårt att hålla en folkomröstning i Tibet. Jag har också alltid sagt att det tibetanska folket slutligen måste få möjlighet att besluta om Tibets framtid, liksom Pandit Jawaharlal Nehru, Indiens första premiärminister, sade i det indiska parlamentet den 7 december 1950: "...den sista rösten om Tibet borde vara det tibetanska folkets röst och ingen annans."
Samtidigt som jag bestämt förkastar våld som ett instrument i vår frihetskamp, har vi förvisso rätt att utforska alla andra politiska alternativ som står till vårt förfogande. Jag har en stark tro på frihet och demokrati och har därför uppmuntrat exiltibetanerna att följa den demokratiska processen. De tibetanska flyktingarna kan i dag vara bland de få exilsamhällen som har upprättat alla demokratins tre pelare: den lagstiftande, den rättsliga och den verkställande makten. I år har vi tagit ännu ett stort steg i demokratiseringsprocessen genom att låta ordföranden för det tibetanska kabinettet väljas av folket. Kabinettets valda ordförande och det valda parlamentet kommer att axla ansvaret att styra de tibetanska angelägenheterna i egenskap av folkets legitima företrädare. Jag ser det dock som min moraliska plikt gentemot de sex miljonerna tibetanerna att fortsätta att ta upp den tibetanska frågan med den kinesiska ledningen och att agera som det tibetanska folkets fria talesman tills en lösning uppnås.
I frånvaron av något som helst positivt bemötande från den kinesiska regeringen till mina förslag under åren, har jag inget annat alternativ än att vädja till världssamfundets medlemmar. Det är nu tydligt att endast ökade, samlade och konsekventa internationella ansträngningar kommer att övertyga Peking att förändra sin politik angående Tibet. Trots att de omedelbara reaktionerna från den kinesiska sidan troligen kommer att vara negativa, tror jag icke desto mindre att uttrycken för det internationella deltagandet och stödet är väsentliga för att skapa en miljö som kan främja lösningen av det tibetanska problemet. För min del förblir jag hängiven dialogprocessen. Det är min starka tro att dialog och en vilja att med ärlighet och tydlighet titta på Tibets realitet kan leda oss till en ömsesidigt förmånlig lösning som kommer att bidra till Folkrepubliken Kinas stabilitet och enighet, och trygga rätten för det tibetanska folket att leva i frihet, fred och värdighet.
Bröder och systrar i Europaparlamentet! Jag ser mig själv som den fria talesmannen för mina fängslade landsmän och kvinnor. Det är min plikt att tala för dem. Jag talar inte med en känsla av vrede eller hat mot dem som är ansvariga för vårt folks enorma lidande och för förstörelsen av vårt land, våra hem, tempel, kloster och vår kultur. De är också människor som strävar efter att finna lycka, och de förtjänar vårt medlidande. Jag talar för att informera er om den tråkiga situationen i mitt land i dag och om mitt folks hopp, för i vår kamp för frihet är sanningen det enda vapen vi besitter. Vårt folk, vårt särpräglade rika kulturella arv, och vår nationella identitet, står i dag inför hotet att utrotas. Vi behöver ert stöd för att överleva som ett folk och som en kultur.
När man tittar på situationen i Tibet tycks den nästan hopplös inför det ökade förtrycket, den fortsatta miljöförstörelsen, och den pågående systematiska undermineringen av Tibets kultur och identitet. Men jag anser att hur stort och mäktigt Kina än är, är landet ändå en del av världen. Den globala trenden går i dag mot mer öppenhet, frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna. Förr eller senare kommer Kina att vara tvunget att följa världstrenden och på lång sikt finns det ingen möjlighet för Kina att fly från sanning, rättvisa och frihet. Europaparlamentets varaktiga och principiella delaktighet när det gäller Kina kommer att påskynda den förändringsprocess som redan äger rum i Kina. Eftersom den tibetanska frågan är nära förknippad med vad som sker i Kina, anser jag att det finns anledning och en grund att hoppas.
Jag skulle vilja tacka Europaparlamentet för det oföränderliga uppvisandet av delaktighet och stöd för Tibets icke-våldskamp för frihet. Ert deltagande och stöd har alltid varit en djup källa till inspiration och uppmuntran för det tibetanska folket både i och utanför Tibet. Europaparlamentets många resolutioner om Tibetfrågan bidrog i stor utsträckning till att betona det tibetanska folkets svåra belägenhet och till att öka medvetenheten om Tibetfrågan hos allmänheten och regeringarna i Europa och världen. Jag är särskilt uppmuntrad av Europaparlamentets resolution som uppmanar till utnämningen av en särskild EU-företrädare för Tibet. Jag tror bestämt att införandet av denna resolution kommer att göra det möjligt för Europeiska unionen att inte bara hjälpa till att främja en fredlig lösning av Tibetfrågan genom förhandlingar på ett mer konsekvent, effektiv och kreativt sätt, utan också att ge stöd till andra legitima behov hos det tibetanska folket, däribland sätt och vägar att behålla vår särpräglade identitet. Detta initiativ kommer också att sända en stark signal till Peking om att Europeiska unionen menar allvar med att uppmuntra och stödja en lösning av det tibetanska problemet. Jag tvekar inte på att era fortsatta yttranden om delaktighet och stöd för Tibet på lång sikt kommer att ha en positiv inverkan och bidra till att skapa det politiska klimat som kommer att främja en konstruktiv dialog i Tibetfrågan. Jag ber om ert fortsatta stöd vid denna kritiska tidpunkt i vårt lands historia. Jag tackar er för att jag fått tillfället att dela mina tankar med er.
(Kammaren gav talaren en stående ovation.)

Talmannen
Ers helighet! Ni kan se att vi alla är mycket rörda. Jag vill å Europaparlamentets vägnar tacka er för det mycket storsinta budskap ni gav oss.
Ni visade omtänksamhet och påminde om att Europaparlamentet alltid har stött ert handlande och ert folk. Vi kan konstatera att ni är väl förtrogen med de resolutioner som vi har röstat igenom i parlamentet, alltid med en mycket bred majoritet, för att inte säga nästan total enhällighet, den senaste gången i februari i år.
Det stämmer att vi tillsammans med er - vilket ni påpekade för oss - kan konstatera att det tibetanska folket har berövats sina grundläggande friheter, att dess kloster hotar att förstöras, dvs. det som formar dess moral och andlighet, och slutligen att det tibetanska folket hotas av en marginaliseringspolitik.
Ni påminde oss om allt detta och berättade med stor uppriktighet att den utsträckta handen till de kinesiska myndigheterna hittills har försummats, tyvärr, och vi noterade också, ers helighet, att ni aldrig har förlorat hoppet.
Ni bär både på denna oro och på denna oändliga förhoppning om att Kina en dag kommer att öppna sig för världen och lyssna till er vädjan, och det är en önskan som vi givetvis ställer oss bakom med stor angelägenhet. Men, ers helighet, vi ställer oss inte bara bakom er önskan.
Vi lyssnade givetvis till den kraftfulla vädjan ni riktade till oss. Ni sade att vi kanske till slut kan uppnå det resultat vi alla vill se om världssamfundet, i det här fallet Europeiska gemenskapen, kunde ansluta sig till era ansträngningar.
Jag skulle helt enkelt vilja försäkra er om att ni kan räkna med ett aktivt stöd från Europaparlamentet, våra politiska grupper och intergruppen, som, vilket ni känner till, inrättades just för att stärka vår vänskap med det tibetanska folket. Ni kan räkna med vårt stöd och vår osvikliga lojalitet för att Tibet skall återfå sin frihet, i den anda som era förslag präglas av.
Tack än en gång, ers helighet, för ert budskap och för att ni kom hit.
(Livliga applåder)
(Det högtidliga mötet avslutades kl. 12.25.)

