Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens möte har delats ut.
Finns det några synpunkter?
(Protokollet justerades.)

Bloch von Blottnitz
Fru ordförande! Jag vill be presidiet att äntligen se till att parlamentets medarbetare - jag vill inte alls tala om parlamentsledamöterna - också får möjlighet att under den korta middagspausen få fast fot i personalrestaurangen. I går var alla restauranger fulla med besökargrupper kl. 12.30, så att medarbetarna stod i kö minst 30 minuter och därefter fick söka sig en plats under ytterligare 10 minuter. Det är inte längre acceptabelt. Från och med 12.30 är restaurangerna fulla - ja överfulla - med hundratals besökare. Detta går inte längre.

Ordföranden
Jag har noterat er begäran. Jag vill bara påpeka att, som ni vet avslutade vi omröstningarna ganska snabbt igår och både besökare, personal och parlamentsledamöter gick ut samtidigt.

Oomen-Ruijten
Fru ordförande, igår avtalade vi på konferensen att vi på grund av brådskan skulle be ordföranden om att skriva ett brev om branden i katedralen i Florens. Kan ni verifiera att detta verkligen skett eller kommer att ske?

Ordföranden
Oomen-Ruijten, begäran har registrerats och brevet kommer att skrivas, men vi kan inte agera snabbare än vad vi gör.

Provan
Fru ordförande, jag undrar om ni kan hjälpa mig. Det har varit lite problem med den israeliska delegationen, som skulle åka till Israel den 1 till 5 juni. Av en eller annan anledning har detta med mycket kort varsel ändrats till mellan den 3 och 6 juni. Detta är mycket störande för ledamöter som redan hade planerat att följa med delegationen.
Jag drar den slutsatsen att beslutet har fattats utan inblandning av den israeliska delegationens byrå eller av någon medlem i delegationen. Jag skulle vilja be er som ordförande här idag, att undersöka varför detta har hänt, eftersom det inte enbart är störande för ledamöterna, utan även är oerhört oartigt mot våra israeliska värdar.

Ordföranden
Provan, vi skall inte påbörja en debatt om denna fråga. Ni har begärt att vi ska undersöka saken och det skall vi göra.

Aktuell och brådskande debatt (invändningar)
Ordföranden
Jag vill meddela att jag, i enlighet med artikel 47.2 andra stycket i arbetsordningen, mottagit följande motiverade och skriftliga invändningar mot listan över ämnen att upptaga på nästa debatt om aktuella och brådskande frågor av större vikt.
Vid punkt 5 - Kinesiska diskriminerande åtgärder mot medlemsstater i EU - har jag en invändning från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, som syftar till att ersätta denna punkt med en ny punkt med titeln "Västsahara " och att föra över delpunkten beträffande Kina till punkten 4 om mänskliga rättigheter.
Om detta är klart och tydligt för alla, går begäran till omröstning.

Oomen-Ruijten
Ordförande, nu när vi behandlar det åttonde temat bland de mänskliga rättigheterna, frågar jag mig om vi egentligen fortfarande kan göra det. Jag vet att herr De Vries och andra i detta hus alltid protesterar om det är fler än fem teman och jag frågar mig om reglementet verkligen tillåter det.

Ordföranden
Oomen-Ruijten, jag förstår inte. Vi lägger inte till någon ny punkt. Jag kanske uttryckte mig otydligt. Förslaget syftar till att ersätta punkten om Kina med en punkt om Västsahara och att lägga till en delpunkt till mänskliga rättigheter, som egentligen hör till punkten om Kina. Det är precis vad vi har gjort för ett antal andra punkter. Jag försäkrar er om att, vad arbetsordningen beträffar, är allt helt korrekt. Jag kontrollerade det före omröstningen.
(Invändningen förkastades.)

Oomen-Ruijten
Ordförande, jag uttryckte mig antagligen inte bra, men vad vi har gjort i dag är att i stället för att fastställa fem underpunkter under de mänskliga rättigheterna, har vi fastställt sju. Jag tror att vi hade ett avtal i det här huset och att det står fast, att vi endast har fem. Vi håller varje gång på att sätta upp fler punkter på dagordningen under punkten mänskliga rättigheter och det betyder att det inte är fråga om någon seriös debatt alls längre.

Ordföranden
Oomen-Ruijten, vi skall inte påbörja en debatt om denna fråga. Jag föreslår att ordförandekonferensen tar upp frågan till nästa gång för en harmonisering.

Cox
Fru ordförande, jag skulle vilja reda ut ett missförstånd. Punkt nummer 5, som är uppförd under rubriken Kina, är i själva verket en uppmaning till politisk solidaritet från de europeiska medlemsstaterna med de stater som hotas av kinesiska repressalier inom handel eller på andra sätt som ett resultat av FN: s konferens om mänskliga rättigheter i Genève. Det är en politisk fråga om europeisk solidaritet med medlemsstater som Danmark och Holland, och, strängt taget, i själva verket inte alls en fråga om mänskliga rättigheter i Kina.

Ordföranden
Ni vet mycket väl att vi inte gör några inlägg angående skälen till invändningar, vi röstar bara. Här ger ni en förklaring efter omröstningen och jag har mycket svårt att förstå er. Jag trodde att det kanske var en ordningsfråga, men det var det inte.

Beslut om brådskande förhandling
von Wogau
Fru ordförande! Det rör sig om en mycket viktig proposition från kommissionen. Vi har börjat med arbetena i utskottet, men vi kommer inte att vara klara med dem till maj-II-sammanträdet. Den tidigaste möjliga terminen är juni-I-sammanträdet. Vi kommer således att avsluta arbetena på juni-I-sammanträdet. Därför föreslår jag att vi avslår denna brådskande förhandling, att vi röstar emot den, men att vi förpliktar oss att konferera om den under juni I-sammanträdet.
(Parlamentet avslog begäran om brådskande förfarande.)

Den gemensamma säkerhetspolitiken
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0162/97) av Tindemans för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om den framtida utvecklingen av Europeiska unionens gemensamma säkerhetspolitik.
Innan jag lämnar över ordet till Tindemans, vill jag bara beklaga att rådet inte funnit det lämpligt att deltaga i denna mycket viktiga debatt. Jag var angelägen om att säga det.

Tindemans
Fru ordförande, ärade kollegor, på den nu välkända Maastrichtkonferensen togs beslutet att den Europeiska unionen, från det ögonblicket skulle den heta Unionen, skulle ge sig själv en gemensam utrikespolitik och säkerhetspolitik. En säkerhetspolitik som skulle kunna utvecklas till en gemensam försvarspolitik och till och med till ett gemensamt försvar. Det står i texterna. Nåväl, jag tillhör kategorin människor, och jag är absolut inte ensam och jag tror att flertalet i detta parlament också hör dit, som är övertygad om att när statschefer och regeringsledare kommer tillsammans på en toppkonferens av sådan vikt som Maastricht och där beslutar något sådant och gör det känt i världen, då måste vi också ta det beslutet på allvar. Att de menar vad de beslutat, vad de tillkännagivit och att de vet vad det betyder. Jag utgår från det. I Maastricht beslutades det och nu är frågan: hur skall det organiseras?
Jag har vid behandlingen av det här ämnet så mycket som möjligt undvikit att tala om institutionella aspekter av problemet så långt det är möjligt. Under förutsättning att de institutionella aspekterna, det förväntar vi ju alla, behandlas på regeringskonferensen, IGC, som också tillkännagavs i Maastricht och där alltså texter, problem som ännu inte var formulerade eller otillräckligt formulerade eller inte helt tydligt formulerade, att de då skulle behandlas på konferensen.
Utskottet för utrikesärenden, säkerhets- och försvarspolitik i vårt parlament ansåg att vi, representanter för folket, direkt valda, borde göra våra röster hörda i sådana viktiga problem som de som gäller säkerhet och försvar. Vi tolkar ju vad vi anser vara bra för vår befolkning, vad som är oumbärligt, säkerheten, som är mycket levande hos befolkningen, framför allt då den interna säkerheten för tillfället, och vi var tvungna att formulera våra uppfattningar i ärendet.
Betänkandet som behandlades i utskottet för utrikesfrågor är ett så kallat initiativbetänkande. Det är inget svar på någon text från kommissionen eller rådet, som till exempel, som vi också skall behandla nu på förmiddagen, betänkandet Titley om vapenindustrin. Det är ett svar på en text från kommissionen. Här är det verkligen utskottet för utrikes frågor som självt vill utveckla ett antal idéer om säkerhet. Jag har med allmän omröstning, med enhällighet i utskottet för utrikesärendet uppnått att vi i detta ögonblick gör en skillnad mellan säkerhet och försvar och att vi i ett betänkande i framtiden, men att vi nu till en början skulle ägna en första del åt säkerheten och efter regeringskonferensens slut, när vi kommer att veta om viktiga beslut tagits där eller inte, då kommer att göra en andra del om försvar och de två tillsammans skulle återspegla parlamentets ståndpunkt.
Det är något viktigt, tro mig, det är egentligen parlamentets röst i sådana delikata men viktiga problem som säkerhet och senare försvar. Just nu handlar det om säkerhet. Vi har alltså delat det och det är första delen i dag. På toppkonferensen i Lissabon, men det var år 1992, försökte regeringsledarna och den franska presidenten redan att säga något om säkerheten. Men vi kände oss naturligtvis förpliktade i utskottet och även underutskottet säkerhet och avrustning, underutskottet har också arbetat väl. Vi avlade besök på huvudkvarteren för NATO, den västeuropeiska unionen, Europarådet. Vi har verkligen inte försummat något. Vi tyckte att vi redan nu skulle ge en bättre beskrivning om vad säkerhet verkligen betyder för oss och vi hoppas att rådet för toppkonferensen och regeringskonferensen också kommer att ägna mer uppmärksamhet åt vad vi avser med säkerhet. Vi har också gjort ansträngningar för extern säkerhet och för intern säkerhet. Mindre tid ägnades åt den interna säkerheten, hur viktig den än är. Vi vet alla att det hos befolkning i medlemsstaterna just nu härskar en sorts skräckkänsla när det gäller säkerheten i våra länder, men eftersom detta uttryckligen behandlas på regeringskonferensen och det är tal om att de problemen, intern säkerhet, skulle gå in i en särskild pelare i den framtida strukturen, tänkte vi just nu att vi inte skulle utvidga detta så mycket som den externa säkerheten. Vad kan vi alltså som parlament framföra om detta.
Kollegor, damer och herrar, det är tydligt att säkerhetspolitiken inte bara är en militär aspekt. Det vet vi alla. Det är tydligt att säkerhet också har något att göra med livsvillkor, med sysselsättningsmöjlighet, med folkhälsa, med kampen mot fattigdom, med kampen mot arbetslöshet och så vidare. Vi tillkännager det, men vi får inte glömma när vi behandlar detta här att hela konstruktionen i Europa egentligen är inriktad på att ge större välfärd, att ge fred. Varför har man börjat med EGKS med bland annat ja till en fredspolitik, aldrig mer krig i Västeuropa och tillsammans en annan struktur än tidigare. Så allt som vi gör i Europa är inriktat på fred, säkerhet på mer välfärd. Kommer ni ihåg vitboken om arbetslösheten och ny ekonomisk tillväxt, allt som vi gör i de olika utskotten är inriktat på att så långt som möjligt skapa de ideala villkoren så långt vi kan göra det, men vid säkerhetsproblemet finns det på internationell bas, extern alltså, också en militär aspekt.
Kära vänner, det är ju så att vi alla har en skamkänsla över avsaknaden av den Europeiska unionen vid konflikten i Balkan, att man var tvungen att komma från Förenta Staterna för att egentligen låta det bli fred där och för att skriva under ett avtal. Skäms vi, vi kan tala om det i dag, inte alla över vad som sker i Centralafrika? Var är den Europeiska unionens hållning? Var är den Europeiska unionens politik? Jag anser att det nu också blivit tydligt att ingen allvarlig utrikespolitik i denna värld har någon som helst chans om det inte också finns en militär makt bakom. Jag säger inte gärna det här, men det är verkligheten just nu.
Vi är en stor ekonomisk makt i världen och vi hoppas att den också kommer att förbättras och när det kommer en utvidgning att den kommer att bli ännu viktigare. Det skulle vara mycket fegt om vi inte skulle kunna eller inte skulle våga ta något som helst internationellt ansvar, om vi inte skulle ha någon gemensam utrikespolitik och en säkerhetspolitik eller en försvarspolitik. Detta är alltså arten på betänkandet som utskottet för utrikesfrågor och underutskottet säkerhet och nedrustning sysslat med under lång tid.
Vi lägger ett antal mycket allvarliga förslag. Vi hoppas att vi med det kommer att nå en nivå så att rådet och Europarådet kommer vara förpliktade att ta hänsyn till detta parlaments röst, hos dess folkrepresentanter. Att en dialog kan uppstå mellan rådet och detta parlament för att på detta område föra den bästa politiken.
Fru ordförande, om vi här intar en hållning som förpliktar rådet, även om det är frånvarande idag, att ta hänsyn till vår text, då bidrar vi till betydelsen, till allvaret, till värderingen av detta parlament. Det betyder att vi också för mycket delikata problem och svåra problem, det medger jag, har lyckats göra en text som man inte längre kan förbigå. Det kan inte tas eller inte, men man kommer åtminstone att höra parlamentets röst nu och veta vad vi tycker om säkerhet och då kan vi se hur det sedan kan utvecklas i framtiden. Jag kan inte nog trycka på: det är ett ytterst viktigt problem. Men också detta parlaments rykte kan komma stärkt ur denna debatt.
(Applåder)

Ordföranden
Tack, Tindemans. Jag tror att ert inlägg är mycket uppskattat, men för framtiden skulle jag vilja att grupperna informerar sina medlemmar om den talartid de har. Tydligen visste inte Tindemans att han endast hade sex minuter på sig. Han gick långt över tiden, men jag avbröt honom inte eftersom han förmodligen inte visste om det.

Wiersma
Fru ordförande, jag tror att vi här i dag på förmiddagen för en viktig diskussion om ett ämne som också står högt upp på dagordningen eller skulle stå högt uppe hos regeringskonferensen. Vi talar om säkerhet och rollen som den Europeiska unionen skulle behöva spela där.
För min grupp är det av vikt att trycka på att för oss är säkerhet inte bara en fråga om att organisera det militära innehållet i en säkerhetspolitik. För oss är säkerhet ett vitt begrepp, då vi talar om ekonomiska instrument, miljöinstrument konfliktförebyggande, fredsbevarande och liknande. Så för oss är säkerhet inte bara det som ursprungligen menades med det, militär säkerhet. Jag tycket att det är viktigt i det närmande som vi som grupp har valt. Vi är glada att det i betänkandet från herr Tindemans också framför allt läggs eftertryck på säkerhetspolitiken och inte på försvarssidan i utvecklingen av den andra pelaren i den Europeiska unionen. Det tycker vi är mycket viktigt. Vi vill nu i vår debatt koncentrera oss på säkerhetspolitiken i en vidare mening, tillspetsat när det handlar om den Europeiska unionen på genomförandet av vad som kallas Petersberguppgifterna. Vi tycker att den Europeiska unionen måste utrusta sig själv med möjligheten att vidta självständiga aktioner så som tidigare också skett under ledning av NATO i Bosnien för det och unionen måste förfoga över fler instrument. Vi fortsätter då att säga, det är naturligtvis bättre att inom ramen för samma säkerhetspolitik också försöka utveckla förebyggande instrument, men om förebyggandet inte skulle lyckas då måste unionen ha möjlighet och få möjligheten att självständigt genomföra Petersberguppgifter alltså fredsupprätthållanden och fredsbevarande uppgifter. Det är vår grupps mål, det är också där som enligt mig och enligt oss som betoningen måste ligga i debatten som vi för nu. I mindre utsträckning är vi beredda att nu diskutera om vad unionens försvarspolitik i framtiden eller ett gemensamt försvar för unionen själv skulle behöva betyda. Vi undviker inte den diskussionen, men vi tycker att vi nu måste koncentrera oss på de så kallade Petersberguppgifterna, framför allt också på grund av praktiska överväganden att den Europeiska unionen under de gångna åren inte varit i stånd att genomföra en kraftfull politik. Men genom att nu ge den Europeiska unionen de riktiga instrument, hoppas vi att man också kommer att vara i stånd att använda dessa instrument och att visa för medborgarna att man uppnått framgång på punkten säkerhetspolitik. Och då den framgången en gång uppnåtts, då är det tid att prata om hur det ska bli vidare. Men först tror jag att vi först på den egna gården, hos vår egen befolkning måste utveckla ett mer pålitligt intryck av den Europeiska unionens kapacitet på området Petersberguppgifterna.
Min grupp har lämnat in ett antal ändringsförslag. Jag vill särskilt ta upp två som är viktiga för oss. Tindemansbetänkandet låter möjligheten vara öppen för att den Europeiska unionen självständigt utan mandat från FN eller utan mandat från OSSE, genomföra Petersberg-aktioner. Vi är emot det. För det andra innehåller betänkandet också en passage om beslutsfattande, där föreslås att om sådana viktiga ärenden som Petersberguppgifterna, alltså frågor där det finns militära sidor, skulle det kunna beslutas genom majoritet i rådet. Också det är vi emot. Men för övrig stor uppskattning av arbetet som herr Tindemans utfört under de senaste åren för att förbereda detta betänkande för parlamentet.

Cushnahan
Fru ordförande, först av allt skulle jag vilja hylla föredragande Leo Tindemans. Vi bör allvarligt överväga alla betänkanden som bär hans namn. Hans erfarenheter på högsta politiska nivå över åren i europeiska frågor ger särskild vikt åt hans åsikter.
Hans betänkande är uttömmande och är ett viktigt bidrag till debatten om den gemensamma säkerhetspolitik som utvecklas och som definieras av Maastrichtfördraget och nu har godkänts av alla medlemsstaternas regeringar.
Under den begränsade tid som jag har till mitt förfogande, vill jag koncentrera mig på hans förslag under punkt 6 om genomförandet av en genomförbarhetsstudie om inrättandet av en militär och polisiär enhet med ansvar för att bevara och återupprätta freden.
Förenta nationernas roll i konfliktsituationer runt om i världen ger oss många exempel som vi kan lära oss av och bygga på för att definiera EU: s fredsbevarande roll. Exempelvis övervakade en av FN: s fredsbevarande styrkor under 1960-talet i Belgiska Kongo en, än osäker, men, inte desto mindre, viktig fred. UNIFIL lyckades uppnå stabilitet under årtionden i södra Libanon, trots det fruktansvärda inbördeskriget, som landet fick utstå tills för inte så länge sedan. UNFICYP var en annan framgång, liksom det arbete som FN-styrkan som assisterade och övervakade slutet på kriget mellan Iran och Irak utförde.
I samtliga av dessa exempel hade FN i regel mäklat fram ett slut på konflikten och en form av fred hade inträtt. Förenta nationernas fredsbevarande styrkors auktoritet och framgång grundades inte på vapenstyrka, utan på FN: s moraliska slagkraft, och detta i sin tur baserades på att konfliktparterna accepterade FN: s politiska neutralitet och dess genuina önskan att säkra freden.
På rak arm kan jag endast komma ihåg ett tillfälle där FN övergick från att bevara freden till en operation med ett element av att skapa fred, och det var i Sudan för ett antal år sedan och, efter vad man har hört, var det en olycklig och misslyckad intervention.
Den här erfarenheten framkallar ett grundläggande dilemma för EU: skall dess militära och polisiära operationer vara uteslutande fredsbevarande eller skall de ha en fredsskapande befogenhet? Det är inte lämpligt för en statsform som EU, med dess rättmätiga och befogade strävan att vara en kraft att räkna med i världen, att vara välvilligt neutral i FN. Låt oss till exempel inte glömma konflikten på Balkan nyligen, där vi kritiserades för vår kraftlöshet.
Dessutom, vad skulle eller borde EU: s roll vara om centrala intressen, som t.ex. vår energiförsörjning eller telekommunikationslänkar, hotades?
Detta är frågor som vi måste besvara. Det är just därför det skulle vara så oerhört värdefullt med en genomförbarhetsstudie för att utforska dimensionerna av den rollen. Vi får emellertid inte köra fast i en debatt om institutionella detaljer om relationer, t.ex. mellan NATO/VEU, och nationella egenheter för några medlemsstater som hänvisar till sina säkerhetsåtaganden. Syftet med en sådan studie måste vara att klargöra grundprinciperna för EU - hur man genomför den politiken kan komma senare.
(Applåder)

Carrère d'Encausse
Fru ordförande, bästa kollegor, Europa är en ödesgemenskap. Denna princip har legat till grund för vår historia under nästan ett halvt sekel och utgör grunden till Maastrichtfördraget som har instiftat Europeiska unionen vars syfte är att fastställa Europas internationella identitet genom att föra en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, inklusive en gemensam försvarspolitik.
Tindemans, som har en enastående kompetens och kunskap i denna fråga, försökte först utveckla en global tanke om nya GUSP-perspektiv. Han konstaterade att det var för tidigt att komma fram till en sådan text, som skulle fått en klar majoritet, vilket ett så betydelsefullt ämne förtjänade. Nationella åsikter, men framför allt betänkligheterna från nya medlemsstater som är starkt bundna till sin traditionella neutralitet, har i viss mån bromsat tankegångarna inför en eventuell gemensam säkerhetspolitik, samtidigt som man talar för att dessa tankar skall kunna utvecklas i framtiden.
Eftersom han är medborgare i ett land som invaderats varje gång det förklarat sig neutralt, hoppas föredragande kunna övertyga de som tvekar och för närvarande har han valt att koncentrera sig på säkerhetsfrågan inom GUSP.
Hans utomordentliga betänkande får oss att inse att den gemensamma säkerhetspolitiken fortfarande ligger i sin linda. Vid varje internationell kris avslöjas vår svaghet. Vi har endast kunnat fatta beslut om humanitärt bistånd som vi ibland har kunnat genomföra, men unionens utrikespolitik kan inte och får inte begränsa sig till detta. Redan 1992 fastställde Europeiska rådet i Lissabon GUSP: s egna ansvarsområden inom vilka gemensamma åtgärder kunde och skulle beslutas om det ansågs nödvändigt. Resultat är nedslående. Det är tydligt att konceptet var alldeles för abstrakt och jag måste gratulera Tindemans för att ha lagt fram ett säkerhetskoncept som skiljer på inre säkerhet och extern säkerhet. Det är en ny syn som borde ge européerna och deras regeringar möjlighet att bättre förstå betydelsen av de åtgärder som fattats gemensamt för att mer effektivt kunna bekämpa narkotika, terrorism, organiserad brottslighet och all slags trafik som berör inre säkerhet.
Man kan visserligen beklaga att GUSP inte gjort större framsteg, men paradoxalt nog kanske vi har gått alltför fort tillväga, för man måste först övertyga folket om att gemensamma åtgärder är effektiva och nödvändiga. Europa kan inte byggas upp utan folkets medgivande och för att få det, måste man tillämpa en permanent pedagogik. Den direkta omgivningens säkerhet ger då möjlighet att bättre förstå att okränkbara gränser kring unionen är ett gemensamt problem som man bara kan angripa gemensamt, aldrig ensam.
Om en medlemsstat en dag blev hotad, skulle tanken om en gemensam säkerhet omedelbart bli en självklarhet och detta konstaterande skulle medföra att följden accepterades, det vill säga tanken om ett gemensamt försvar utan vilket en gemensam utrikespolitik inte skulle kunna existera.
Tindemans betänkande och förslag erbjuder oss ett dynamiskt säkerhetskoncept. Därför tillstyrker jag det och min grupp ställer sig bakom det.
(Applåder)

Goerens
Fru ordförande, bravo Tindemans som just tillsammans med Hélène Carrère d'Encausse konstaterat att det är allt svårare att på ett realistiskt sätt tänka sig utvecklingen av den gemensamma säkerheten eftersom man inte är överens om målen. Vår kollega Leo Tindemans betänkande illustrerar denna beklagliga situation alldeles perfekt.
Betänkandets första version skrädde inte sina ord vad gäller frispråkighet liksom konstruktiva förslag och visioner. Men efter kommissionens behandling återstår en dämpad och något osäker text som tydligt återspeglar frestelsen att ge efter för den minsta gemensamma nämnaren som vår kammare numera verkar dela med andra institutioner inom unionen.
Genom detta förfarande avstår Europaparlamentet självmant från sin roll som politisk drivkraft, vilket fortfarande och för en lång tid framöver är parlamentets viktigaste uppgift inom GUSP.
I stället för att identifiera och tydligt kartlägga svårigheterna och de politiska hinder som sätter hämsko på GUSP, vill man hellre kringgå dem och ge efter för illusionen av ett fredligt Europa både internt och externt, som skulle kunna bespara oss de ansträngningar som krävs inför försvars- och säkerhetsfrågor.
Man luras in i en farlig illusion och det är inte på så sätt som vi kommer att kunna frigöra oss från våra amerikanska allierades goda vilja, som även i fortsättningen kommer att försvara vår säkerhet. Man bör lägga märke till att amerikanerna själva börjar bli irriterade på européernas velighet, eftersom de inte kan frigöra sig, förutom i ord.
Under dessa förhållanden kan det bli så att ett av de nya förslagen i betänkandet av Tindemans, nämligen införlivandet av uppdrag av typen Petersberg i fördraget, kan komma att sneddriva föredragandens avsikter. Det är säkert önskvärt att ge dessa uppdrag status som gemensam åtgärd och på så sätt utöka våra möjligheter till intervention, men på grund av vår uppenbara villrådighet, kan man slå vad om att det som skulle blivit ett viktigt genombrott endast kommer att avslöja vår obeslutsamhet.

Carnero González
Fru ordförande, vi ägnar oss åt debatten om Tindemans betänkande på ett sätt som är särskilt signifikativt för den rådande situationen för frågorna om säkerheten i vår union.
Å ena sidan har vi regeringskonferensen som arbetar i snigeltakt i detta sammanhang, men framför allt närmar vi oss med stora steg en täckning av NATO som kommer att vidga denna organisation geografiskt och förstärka den i grunden. Slutsatsen är tydlig: om regeringskonferensen fortsätter att behandla unionens säkerhet som en politisk dvärg, kommer NATO i sista änden att ha ensamrätt på de säkerhetsfrågor som berör vår kontinent och europeiska unionens geografiska område. Jag tror att detta går stick i stäv mot majoritetsuppfattningen bland allmänheten i våra länder, men det är framför allt mot våra egna intressen.
Vi kan inte lämna över säkerheten för vår kontinent, efter det kalla kriget, till en organisation som NATO, som har sitt ursprung däri, som domineras av en utomregional kraft som Förenta staterna och dessutom fortsätter att grunda hela sin verksamhet på den avvikande idén med kärnvapen som avskräckande medel.
Det kan inte finnas en säkerhet med europeisk identitet och försvar av NATO. Denna identitet borde finnas inom unionen. En union som säkerligen klarar att förstå att säkerheten inte är en militär fråga, utan bör vara global och grundas på tillit och förebyggande diplomati.
Europeiska unionen bör sträva efter en ny paneuropiesk säkerhetsmodell som efterföljare till OSSE, genom att reformera sin beslutsprocess, öka sin kapacitet och sina medel och samordna de väpnade styrkorna i medlemsländerna i unionen för att kunna genomföra uppdrag som Petersberguppdraget, naturligtvis alltid efter begäran av Förenta nationerna eller OSSE.
Utan GUSP finns det ingen politisk union och tvärt om. Detta borde rådet, som naturligtvis inte varit här, förstå.

Schroedter
Efter Ert första förslag, Tindemans, i vilken Ni kräver en försvarsidentitet för Europeiska unionen, har mycket massiv kritik kommit från utskottet. Den egentliga uppgiften var att utveckla ett säkerhetskoncept för alla medborgare i Europa. Europa måste förbli en civilmakt. Ni bygger emellertid åter igen en europeisk fästning, och i Ert betänkande ser Ni försvar som ett försvar av speciella intressen för Europeiska unionens medlemmar, nämligen ett försvar av resurser, av vatten- och trafikvägar.
Skall det måhända bli en ny front mellan nord och syd, som Ni nu bygger upp? Av Europa, ett fredens Europa, som det grundades som, ett Europa för rättigheter och friheter, ett civilt Europa skall nu bli en militärunion! Detta säger betänkandet. På några ställen säger Ni klart och tydligt att målet är en försvarsidentitet. Trestegsintegrationen av Västeuropeiska unionen skall uppnå att den VEU, som i sig upplöses nästa år, får nytt liv och att oberoende interventionsuppgifter tillvaratas.
Vi, den unga generationen, vill emellertid inte tillbaka till ett traditionellt, gammalmodigt system, där säkerhet bara innebär den egna säkerheten. Sedan lång tid tillbaka har vi erfarit att diktaturer också kan övervinnas med fredliga medel. Under tiden finns det i Europa en organisation för säkerhet och samarbete, som har utarbetat koncept för ett övervinnande av murar, så att hot över huvud taget inte längre är nödvändiga. En gemensam, omfattande säkerhetsmodell på 2000-talet talar inte om att skilja den inre och yttre säkerheten, utan om en säkerhet, som är odelbar, en säkerhet, som vill bekämpa orsakerna där de verkligen finns, nämligen inom områdena ekonomi, sociala frågor och utveckling.
Spektrat av civila medel måste absolut utvecklas. En europeisk civil Corps är ett betydande projekt i denna kontext i Europeiska unionen. Den behöver vår kraft och vår politiska, finansiella och materiella kraft.

Dupuis
Fru ordförande, jag vill också sälla mig till föregående talare som har gratulerat föredraganden. Jag anser att det är ett bra betänkande. Liksom Goerens anser jag dock att vissa villkor hade kunnat undvikas. Jag tror att det fanns en majoritet inom Europaparlamentet som ville att de villkor som återstod på vissa ställen skulle tas bort.
Jag skulle vilja säga två saker framför allt. Den första är ingen kritik, men kanske en vädjan till våra socialistiska vänner, till Wiersma. Jag anser att om man pratar om Petersberguppdragen måste man få möjlighet att genomföra dem och enligt min uppfattning kan man inte utgår från ett enhälligt beslut inom rådet om man verkligen vill att Europa skall kunna utföra dessa uppdrag.
Jag vill sedan vända mig till våra vänner De gröna; för mig är det alldeles uppenbart att en fredsbevarande operation inte kan utföras av en civil enhet. Det visar erfarenheten från Bosnien. Och även erfarenheten från Rwanda. För att genomföra denna typ av uppdrag, måste både en militär enhet och en civil enhet samarbeta, den civila kan inte själv klara uppgiften.
Jag skulle vilja uppmärksamma kommissionären på punkt 6 som kräver att kommissionen och rådet snarast genomför en undersökning om möjligheten att upprätta en europeisk kår för att genomföra fredsbevarande och fredsskapande åtgärder. Jag hoppas att kommissionen ger oss ett svar på denna punkt. Jag anser att det är ett av villkoren för att Europa skall kunna ingripa, till skillnad från vad som nyligen hände i Albanien, då Europa inte kunde reagera som Europeisk union utan delegerade uppgiften att hantera krisen till sina medlemsstater. Förutom rådets majoritetsomröstning måste det även finnas ett europeiskt instrument för krishantering.
Om kommissionen gav oss ett svar på denna punkt, tror jag det vore ett stort kliv framåt. Jag hoppas att våra socialistiska vänner förstår att utan institutionella möjligheter och utan möjlighet till majoritetsbeslut, kommer vi ingen vart, det vill säga Europa kan inte göra det minsta.

de Gaulle
Fru ordförande, efter Sovjetunionens upplösning, USAs relativa nedgång och Tysklands kraftiga uppgång, motsvarar inte Europas säkerhet och Europas rustning verkligheten.
Försvaret är uttrycket för nationell suveränitet och kan inte delas. Naturligtvis finns det alltid franska ledare som för sin karriärs skull eller av fåfänga kommer att försöka föra in Frankrike med sina industrier på en väg som de innerst inne vet inte gynnar den franska nationens långsiktiga intressen, men fransmännen är inte lättlurade och de känner hotet av detta federala Europa som vissa till varje pris vill införa.
Bästa kollegor, jag vet att föredragande Tindemans och Titleys önskemål är att Frankrike, som globalt har världens andra vapenindustri och som har möjlighet att tillverka samtlig militär utrustning, skulle gå med på allmänna partnerskapsavtal som inte skulle ge landet någon fördel varken pris- eller kvalitetsmässigt.
Tidigare exempel på europeiskt samarbete är tydliga: blandning av materiel, övertrasserade budgetar, inställda serier.
När general de Gaulle återkom till makten år 1958, var den amerikanska industrin överlägsen den franska militärindustrin. Frankrike har dock själv genomfört många rustningsprogram och varit framgångsrik.
Presidenterna Pompidou, Giscard-d'Estaing och Mitterrand fortsatte driva samma politik. Varför skulle president Chirac överge den?

Muscardini
Fru ordförande! Det är osäkert om man bör se med tillfredsställelse på beslutet att begränsa betänkandet till att enbart omfatta den gemensamma säkerhetspolitiken och inte samtidigt ta upp frågan om försvarspolitiken, framför allt eftersom erfarenheterna i Bosnien - liksom för övrigt den pågående situationen i Albanien - visar på nödvändigheten av en gemensam utrikespolitik och behovet av att utan dröjsmål definiera en gemensam försvarspolitik.
Som redan har påpekats, så kan det ena inte skiljas från det andra. Den modell som har valts av föredraganden är emellertid positiv eftersom den gör det möjligt att beskriva det som kollegerna i utskottet för konstitutionella frågor har kallat " Unionens säkerhetsaspekter" , dvs. de elementära garantier som gör det möjligt för Europeiska unionen att vara och företrädas som en gemensam juridisk person som lever och utvecklas i frihet och som gör det möjligt för unionen att ha en egen identitet på den internationella scenen.
Vi måste emellertid vara medvetna om att en gemensam säkerhetspolitik i sig inte kan skydda Europeiska unionen mot alla hotbilder. Frågan om ett gemensam försvar måste därför snarast behandlas genom att man sammankallar en konferens, liknande den i Messina 1955, med syftet att bestämma hur ett samgående skall gå till mellan VEU och EU, inom ramen för en gemensam försvarspolitik. Möjligheten för Europeiska unionen att besluta i frågor om humanitära hjälpinsatser, fredsbevarande insatser och hur VEU skall vara organiserat utgör det första, betydelsefulla steget på vägen mot den säkerhets- och försvarsdimension som finns inskriven i Maastrichtfördraget.
Det finns dessutom en fråga som, bland de många som återges i Tindemans betänkande, inte rör kapitlet om unionens inre säkerhet: det gäller de secessionistiska rörelser, vare sig de är våldsamma eller inte, som skapar obalans och sprickor som är svåra att förena med en demokratisk samhällsutveckling. Ett Europa som inte blir något annat än en samling secessionistiska ambitioner har definitivt inte den trovärdighet som krävs för att kunna spela den medlarroll som det bör ha.
Stater som uppkommer ur secessionistiska delningar hotar den inre säkerheten eftersom de är baserade på egoistiska lokala intressen eller till och med på etniska val. Den Europeiska unionen bör därför ta dessa risker på allvar och arbeta på att, inom ramen för den politiska unionen, det finns ett skydd för olika former av autonomi och subsidiaritet som erkänner vissa skillnader, men att man samtidigt garanterar skyddet av den inre säkerheten som en omistlig förutsättning för unionens och dess befolknings utveckling och för medlemsstaternas integritet.

Theorin
Fru ordförande! Det här betänkandet är klart bättre än de förslag som under flera omgångar har debatterats i utskottet. Det finns dock kvar förslag som inte är acceptabla. Sverige har tillsammans med Finland genom sitt förslag till den pågående regeringskonferensen klargjort sin position i fråga om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Som alliansfri stat syftande till neutralitet i krig kan Sverige inte acceptera en utveckling mot ett gemensamt europeiskt försvar, varken inom ramarna för EU eller genom en organisatorisk integration mellan EU och VEU. Detta råder det inget tvivel om.
Förslaget om en konferens i syfte att diskutera en gemensam försvarspolitik och ett gemensamt försvar kan inte accepteras. EU skall inte bygga upp en konkurrerande organisation för militära operationer vid sidan om Förenta nationerna. Den roll som EU: s säkerhetspolitik i framtiden bör ha är att arbeta för fredliga lösningar av konflikter, att bygga upp institutioner för att tidigt upptäcka konflikter, att lösa dessa med politiska och ekonomiska metoder, att företa fredsbevarande operationer och humanitära insatser samt att handha krishantering. Petersberguppgifterna skall endast kunna utföras på ett direkt mandat av FN eller OSSE. Att unionen skulle kunna agera självständigt utanför ramen för dessa organisationer är oacceptabelt. Förslaget om en europeisk gemensam militär och civil kår är varken genomtänkt eller i praktiken genomförbart.
Säkerhetspolitiken för framtiden måste vidgas från sin traditionella fokus på militär säkerhet för stater till att omfatta säkerhet för människor och säkerhet för planeten. Gemensam säkerhet och heltäckande säkerhet bygger på samarbete, förtroendeskapande, öppenhet och nedrustning, och kräver helt andra instrument än de militära. För konfliktlösning med fredliga medel bör EU utveckla ett brett spektrum av förebyggande åtgärder för tidig förvarning, konfliktlösning, medling, politiskt och ekonomiskt stöd i stället för att fastna i det kalla krigets militära lösningar.

Dimitrakopoulos
Fru ordförande, jag vill också gratulera Tindemans till hans arbete, ett arbete som presenterades i ett mycket viktigt ögonblick, eftersom det just rekommenderar några förslag angående utformningen av en gemensam säkerhetspolitik. Även jag beklagar att rådet är frånvarande från denna debatt. Det skulle av respekt både för frågan och för parlamentet representeras av någon av rådets representanter, särskilt när rådet är det första att tyngas ner av en rad allvarliga misslyckanden inom området för säkerhetspolitiken.
I Tindemans betänkande finns det vissa punkter som har en särskild betydelse. Den första är det systematiska närmandet, dvs. uppdelningen i allmänna principer och i speciella kapitel som i huvudsak är en undersökning av de områden som är krishärdar, eftersom just dessa, till en viss grad, utgör ett hot mot den europeiska säkerheten.
När jag talar om de allmänna principerna, vill jag stanna upp vid två av dessa. Den första är uppfattningen om den territoriella integriteten, en uppfattning som är väldigt viktig och hursomhelst, enligt min åsikt, stommen i en gemensam säkerhetspolitik. Emellertid behöver vi här fantasi och en blick för framtiden, eftersom verktygen, vapensystemen som är det första hotet mot den territoriella integriteten, har utvecklats och tvingar oss att ändra den fram till nu traditionella granskningen.
Den andra är uppfattningen om den förebyggande diplomatin, som jag tror är det viktigaste förslaget, därför att förebyggande åtgärder betyder undvikande av otrevliga händelser som idag utgör bilden av de internationella systemen. Men förebyggande åtgärder, fru ordförande och kära ledamöter, betyder förfaranden, information, kontakter, specialisering och analytiska undersökningar av alla orsakerna till en kris, något som naturligtvis - visserligen är rådet frånvarande - fram till idag inte har funnits.
En annan punkt är förslaget och introduktionen av åtgärder för ett uppbyggande av förtroendet för institutionen som redan har prövats under tidigare svåra perioder, men som klart kan bidraga till skapandet av de förutsättningar som krävs för att bemöta problemet. Och den sista punkten, fru ordförande, är de " Speciella kapitlen" . Balkanländerna: Europeiska unionens misslyckande. Medelhavsområdet och Mellanöstern: det andra misslyckandet. En hel natt räcker inte för att nämna dem och de oklara medlingsförfarandena: vi måste ha konkreta förslag.

Caccavale
Fru ordförande! Även jag vill gratulera Tindemans till ett utmärkt arbete, även om också jag har vissa invändningar, framför allt eftersom den här versionen är något utslätad och har genomgått en hel serie ändringar i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, som gör att den blir en aning illusorisk när den blandar ihop en serie frågor som till exempel den organiserade brottsligheten, prostitutionen, den ekonomiska krisen och rasismen. Här återstår ett antal frågetecken.
Men det är tydligt att problemen nu börjar komma upp till ytan. Regeringskonferensen ger inte de resultat vi hade hoppats på och det som anges i Maastrichtfördraget får inte ett adekvat uttryck i en gemensam säkerhetspolitik. Det är uppenbart att utan säkerhetspolitik finns det ingen försvarspolitik, inget gemensamt försvar, ingen gemensam utrikespolitik. Europa, som kunde vara en jätte, och i viss mån också är det, på det ekonomiska planet, är en politisk dvärg. Vi har till och med femton små politiska dvärgar som är de femton medlemsstaterna, som egoistiskt och småaktigt träter inbördes och som på det internationella planet inte betyder ett dugg. Av den anledningen uppskattar jag också den häftighet med vilken Tindemans ställer frågan.
När det gäller detta måste vi vara tydliga och ta oss ur de motsättningar som finns. Att förebygga konflikter eller lösa dem fredligt - peace keeping och peace making - får inte enbart bli en övning i retorik. Hur många gånger har det inte i denna kammare höjts röster - och här vänder jag mig framför allt till kollegerna i den socialistiska gruppen som har haft många invändningar, som de även idag har visat i sina inlägg - när det gäller att lösa konflikter, när det gäller att återställa fred och demokrati. Allt detta får inte förbli en övning i retorik. Politiken har också ett pris och den som har modet att investera i operationer som Petersberg, eller andra operationer, som de som leds av NATO, som nuförtiden utgör det enda verkliga skyddet för Europa oavsett vad som sägs, den som har modet att investera i en säkerhetspolitik, och därmed också i en kapacitet att ingripa, att exportera fred, demokrati och frihet, arbetar också för den enda tänkbara framtiden för ett Europa som bygger på demokrati och frihet.
Jag tror med andra ord att VEU bör inordnas i den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken, som bör bestå inte enbart av ett samarbete mellan VEU och Europeiska unionen, utan en fullständig integration, eventuellt med en möjlighet att opt out , dvs ge de medlemsstater som inte vill delta i en militär insats för att återställa freden, en möjlighet att dra sig ur. I det här fallet är det absolut nödvändig att Europaparlamentet intar en precis hållning och uppmanar rådet att ta sitt ansvar.

Caligaris
Fru ordförande! Låt mig ta tillfället i akt att inför denna engagerade och fullpackade kammare gratulera Tindemans, men samtidigt uttrycka min besvikelse över att hans utmärkta, ursprungliga arbete har misshandlats ut av kommissionen och att det stora antalet mycket ordrika ändringsförslag inte har kunnat återge betänkandet dess ursprungliga kraft och innehåll. Idag är vi på väg att förlora ett viktigt tillfälle att visa att Europaparlamentet vågar gå utanför de nationella regeringarnas snäva gränser. Det vi föreslår regeringskonferensen när det gäller PESC är inget mer än en svag vindpust, utan möjligheter att få ens ett löv att skälva. I den aktuella frågan kommer Europaparlamentet, fortfarande fånget i sina politiska och ideologiska förutfattade meningar och fåfänga försök att försvara den nationella suveräniteten att uttrycka en uppfattning som inte kommer att lämna några spår i det europeiska konstruktionsarbetets historia i sitt försök att överbrygga det politiska tomrummet med några svaga pragmatiska förslag.
Nej, vi behöver inte stärka samarbetet med VEU, utan snarare integrera VEU i den Europeiska unionen. Denna fågel som är så främmande för såväl Europeiska unionen som NATO och som efter fyrtio år har återuppstått som Lasarus, saknar idag möjligheter att på egen hand organisera uppdraget i Albanien, vilket för övrigt fullständigt stämmer överens med åtagandena i Petersberg.
Nej, vi behöver inte kunna övervaka och analysera om vi därefter inte har viljan och de politiska och militära instrumenten för att handla. Nej, vi har inte behov av en europeisk humanitär styrka, ett onödigt bidrag till förtunningen av den påstådda kraften - i verkligen svagheten - hos de europeiska styrkorna.
I stället behöver vi en tydlig och självständig gemensam utrikes- och säkerhetspolitik med en uttalad vilja att ge en sådan politik alla tillgängliga resurser för att göra den Europeiska unionen till inte bara en marknad, som den är, eller en kolossal centralbank, som den kommer att bli på gott och ont, utan till en internationell politisk kraft av första rangen med en hela tiden ökande självständighet.
Theodore Roosevelt beskrev sin linje i den amerikanska utresepolitiken så här: Talk softly and carry a big stick . Vi får hoppas att man inte säger om den europeiska utrikespolitiken: Talk a lot, provided you don´t carry a big stick .

Ordföranden
Jag är medveten om att det är mycket svårt att respektera talartiden, men jag vill uppmärksamma grupperna på problemet. Jag tror att vi i framtiden måste vara mer påpassliga. Igår utnyttjades inte en och en halv timmes talartid eftersom talarna inte var närvarande. Däremot är tiden knapp idag. Jag tror att vi verkligen måste se över detta för att kunna ägna den tid som krävs åt viktiga debatter. Å min sida måste jag i den mån det går se till att talartiden respekteras.

Seppänen
Fru ordförande, Tindemans sade, att säkerheten inte bara var en militär fråga. Alldeles riktigt, men detta måste också erkännas i EU: s förbindelser med länderna utanför EU.
Vid EU: s gränser finns den djupaste klyftan i levnadsstandard vid gränsen mellan Finland och Ryssland. Ryssland är inte längre ondskans rike, men där lever nittio procent av befolkningen i social osäkerhet. Levnadsomkostnaderna har stigit sextusenfalt, mäns livslängd har sjunkit till femtiosju år och sextio procent av befolkningen förtjänar mindre än femhundra ecu i månaden.
Klyftan i levnadsstandard utgör ett mycket stort hot och detta hot har vi i Finland velat avvärja med fredligt samarbete och alliansfrihet. För oss skulle militära spänningar i norr innebära en ökning av osäkerheten och därför har vi velat bibehålla vår alliansfrihet. Om NATO utvidgas till Polen, Tjeckien, Ungern och Slovenien, utvidgas det ännu inte till Rysslands gränser. Om Nato utvidgas till Finland, utvidgas det till Rysslands gräns. När Tindemans föreslår, att EU och VEU skall gå samman, öppnar han en bakdörr, genom vilken man försöker få Finland och andra alliansfria länder till medlemmar i Nato.
Tindemans och Titley propagerar i sitt betänkande för ett gemensamt försvar och för ett gemensamt militärindustriellt komplex. Med dessa betänkanden skulle en civil union göras om till en militär union. Vissa stora länder tycks utöva påtryckningar också på Finlands statsminister för att få honom att godkänna ett samgående mellan EU och VEU, men statsministerns ställningstagande har inte något brett stöd i vårt land. Vi nordiska parlamentariker från många länder har kommit överens om en gemensam röstförklaring, där vi hoppas på att detta betänkande förkastas.

Nicholson
Fru ordförande, jag gratulerar föredraganden till hans tankeväckande betänkande om europeisk extern och intern säkerhetspolitik. Jag skall koncentrera mig på interna aspekter. De hot och faror som vi står inför idag från terrorism och organiserade brottslingars aktiviteter inom narkotikahandel och andra områden är extremt omfattande.
Jag, som kommer ifrån Nordirland, är mycket bekymrad över nätverket av internationell terrorism och terroristers möjligheter att komma förbi och igenom gränskontroller och förflytta sig, oberoende av vilka säkerhetsåtgärder medlemsstaterna och Europeiska unionen försöker att införa. Deras döds- och förstörelsevapen förs in i vår omgivning. Det spelar ingen större roll om de tar med material för att tillverka bomber eller vapen att skjuta och döda med: terroristhotet skapar rädsla och instabilitet i våra samhällen och ger upphov till total instabilitet i dessa samhällen. Det fräter bort hela samhällsstrukturen och skapar misstänksamhet, spänningar och misstro.
Europeiska unionen kan inte ignorera en sådan utmaning mot dess position. Om det skall finnas tillit och respekt, måste det komma från alla medlemsstaterna. De måste möta hotet, som internationell terrorism utgör för oss alla i Europeiska unionen. Detta är ett problem som inte kommer att försvinna. Det måste angripas. Vissa medlemsstater har knappast utmärkt sig beträffande de här frågorna tidigare.
Jag övergår nu till narkotikaproblemet. Inom mitt område har det här problemet inte antagit överväldigande proportioner, men droger har blivit ett massivt problem i samhället. Vi behöver stränga kontroller och inspektioner. Vi måste skydda vårt folk mot den här faran, från dem utanför som vill förstöra våra samhällen och våra ungdomar. Sammantaget stödjer jag det här betänkandet så långt det nu går, men man skulle kunna göra mycket mer. Det finns många utmaningar framför oss att bekämpa de många olika attackerna mot vårt samhälle. Vi måste göra allt vi kan för att skapa ett samhälle, där vi alla kan leva tillsammans.

Féret
Fru ordförande, Tindemans betänkande om Europeiska unionens gemensamma säkerhetspolitik är välkommen.
Äntligen! har jag lust att säga. Är det inte hög tid att Europas folk äntligen tar sitt öde i egna händer? Eller skall vi fortfarande och alltid överlämna vår säkerhet till William Clinton? Modern historia visar varje dag att europeiska och amerikanska intressen oftast är olika. Därför kan man inte låta amerikanarna vara världspoliser.
Tindemans, som har varit en förnuftig utrikesminister i mitt hemland Belgien, betonar, vilket jag är glad över, kraftigare operationella strukturer i Västeuropeiska unionen (VEU), ett bättre samarbete mellan Europeiska unionen och VEU, samt upprättandet av en europeisk kår som består av militära och civila enheter som ansvarar för fredsbevarande åtgärder.
Min mormor som var fransyska och talade nederländska brukade säga, "Wie geen put graaft voor een ander valt er zelf in ", som betyder "den som gräver en grop åt andra faller ofta själv däri ".
Jag samtycker även till föredragandens önskemål om att de stater som gränsar till Medelhavet respekterar Förenta nationernas relevanta resolutioner, från vilka staten Israel envist undandrar sig. Jag delar också uppfattningen att kontrollen av migrationsflöden från Medelhavets södra kust måste ske genom en förbättring av befolkningens sociala förhållanden. Jag beklagar dock att NATO fortfarande spelar en alltför betydelsefull roll vad gäller folkets säkerhet. Jag anser att en förstärkning av Västeuropeiska unionen och en utökning av VEU till att även omfatta Central- och Östeuropa vore lämpligare.
Jag vill slutligen beklaga att betänkandet glömt beakta en fara som hotar många av unionens länder inifrån, nämligen ökningen av antalet separatister som - alla vet det - Belgien upplever, men som skonar varken Spanien, Italien eller Frankrike och Storbritannien.

Barón Crespo
Fru ordförande, för det första vill jag framföra min uppskattning av Tindemans betänkande och meddela att de spanska socialisterna kommer att rösta för detta betänkande. Vi kommer att göra detta i första hand för att det är första gången européerna, vi som krigat mot varandra under sekler, kan formulera och utarbeta en gemensam säkerhetspolitik, med ansvar och solidaritet, utan att var och en för sig letar efter sitt eget herravälde.
Det finns ett annat viktigt mål och det är att vi snart kan förvänta oss slutsatsen från regeringskonferensen och vi försöker tillämpa Europeiska unionens fördrag, som föreslår gemensamt medborgarskap, inre marknad, en valuta, dvs pengapungen och livet tillsammans, och vad som påkallar uppmärksamheten är vårt undanträngande av ett gemensamt säkerhetsarbete, som är det enda som verkligen kan garantera stabiliteten och framtiden för unionen.
Jag tror att man, när man talar om våra medborgares oro, måste komma ihåg att oron i grunden handlar om arbetstillfällen och säkerhet, naturligtvis då medborgarens säkerhet, men också den externa säkerheten.
Det finns dessutom ett annat grundläggande skäl och det är att européerna efter det att det kalla kriget upphört inte systematiskt kan delegera ansvaret för vårt skydd till en medarbetare och förmyndare, oavsett hur stark och kraftfull denne är, och detta leder till att vi också får krav på oss att påta oss vårt eget ansvar. Det första ansvar vi har som européer är att skapa stabilitet på vår kontinent.
Vi är specialister och vi har en autentisk passion för självplågeri. Vi talar systematiskt om det sammanbrott vi haft som europeisk union. Vad vi aldrig talar om är att vi måste skapa stabilitet på Baltikum, att vi måste skapa stabilitet i Medelhavsområdet, att vi måste garantera Centraleuropas säkerhet, att vi dessutom måste vara solidariska med dem som har problem vid sina gränser, och det har nyligen varit problem i Italien, det har varit problem i Grekland, man har här pekat på en oro i Finland, och det enda sättet är att följa ett gammalt ordspråk, sammanhållning ger styrka. Det är just detta som rättfärdigar oron över säkerhetspolitiken och då en säkerhetspolitik som är allomfattande, som är pacifistisk, men också trovärdig. Det är ju så att man inte kan föra en sjukvårdspolitik utifrån offentliga böner eller regndans, eftersom det också krävs sjukhus och läkare. Säkerhetspolitiken blir alltså bara trovärdig om vi stöder den tillsammans, med all vår styrka. Detta leder till, vilket bekräftas i Maastrichtfördraget att VEU definitivt integreras i unionen och att vi utvecklar vår förmåga till omsorg och pacifistiska insatser, men stödda av den styrka som solidariteten och unionen ger.

Burenstam Linder
Fru ordförande! Tindemans betänkande ger ett mycket konstruktivt bidrag till den säkerhetspolitiska debatten och utvecklingen. För några månader sedan möttes presidenterna Clinton och Jeltsin i Helsingfors för att diskutera europeisk säkerhetspolitik. Det var bra i sig, men vi måste se upp med risken att säkerhetspolitiska avgöranden träffas över huvudet på Europa. På grund av det föga utvecklade samarbetet på säkerhetspolitikens område blir Europas insats alltför fragmentarisk, vilket minskar möjligheterna till inflytande. Det finns inom säkerhetspolitiken utpräglade stordriftsfördelar som genom ökad samverkan bättre kan tas tillvara för att förstärka Europas roll och möjlighet till egen insats.
I punkt 7 säger Tindemans: " ...den naturliga solidaritet som förenar medlemsstaterna i sig utgör en viktig del av säkerheten i den mening att den samverkar med de säkerhetsgarantier som ställs inom ramen för VEU och NATO, vilket de av Europeiska unionens medlemsstater som inte är medlemmar i dessa organisationer redan indirekt drar nytta av" . Detta är riktigt, men för att undvika missförstånd bör det påpekas att dessa länder, som inte är fullvärdiga medlemmar i NATO eller VEU, likväl inte bara försöker åka snålskjuts. Sverige har vidmakthållit ett omfattande eget försvar som haft en stabiliserande verkan i norra Europa. De svenska försvarsutgifterna per capita har varit högre än i flertalet andra länder.
Om vi ser till nuläget finns genom ett aktivt och kanske till och med pådrivande samarbete inom ramen för Petersbergöverenskommelsen ytterligare möjligheter för dessa länder att bidra säkerhetspolitiskt. Ett utvidgat samarbete inom tredje pelaren för att bekämpa organiserad brottslighet och terrorism välkomnas. Medlemskapet i EU, deltagandet i PFF och associationen till VEU kommer att ge en större vana för länder som stått utanför militära allianser att delta i samarbete med ömsesidiga förpliktelser.
I betänkandet finns ett särskilt avsnitt om Östersjöområdet. Östersjöländerna och EU kan i denna känsliga region göra viktiga insatser genom att på alla områden bygga nätverk, även i form av visst militärt samarbete, och därmed förstärka den regionala säkerheten. Sådana insatser görs också.
Det nya säkerhetspolitiska läge som råder sedan det kalla kriget avslutats har givit en ny debatt även i Sverige. Betydande förändringar i Sveriges attityder till samverkan, också militärt, kan konstateras. Genom sitt välbalanserade betänkande underlättar Tindemans denna gradvisa men klara förändring, och jag ber att få lyckönska honom till betänkandet.

Baldi
Fru ordförande, mina damer och herrar! Jag instämmer i de gratulationer som har riktats till föredraganden Tindemans för detta mycket viktiga initiativbetänkande som kommer i ett speciellt ögonblick i vår utrikespolitik.
Om Europeiska unionen verkligen vill skydda, bevara och stärka stabiliteten och freden, så måste vi snarast och med stor tydlighet definiera vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik, så att den verkligen fungerar när det gäller försvar, framför allt nedrustning, förebyggande av konflikter och förtroendeskapande åtgärder.
Europeiska unionen bör bidra, inte bara till stabiliteten på den europeiska kontinenten och angränsande områden, utan också i Baltikum, Medelhavsområdet, Mellanöstern och Svartahavsområdet, i syfte att bevara freden och på så vis ansluta sig till principerna i PESC och principerna i Förenta Nationernas fördrag.
Låt mig i det här sammanhanget stryka under den stora betydelse som Medelhavet har för Europeiska unionens säkerhet, vilket redan har visats vid Barcelonakonferensen. Det skulle vara lämpligt att skapa säkerhetsstrukturer för Medelhavsbäckenet som kompletterar avtalen mellan Europa och Medelhavsländerna för att förbättra de ekonomiska och sociala villkoren, framför allt genom att kontrollera migrationsflödena och den illegala vapentrafiken.
Jag hoppas innerligt att regeringskonferensen kommer att leda fram till ett avtal som ger den europeiska gemenskapen de nödvändiga instrumenten för att skapa en utrikes- och säkerhetspolitik som verkligen är gemensam, dvs. godkänd i enighet av samtliga medlemsstater och därmed också trovärdig och genomförbar. Det är viktigt att handla gemensamt och i samklang med resten av gemenskapens politik, eftersom en enstaka utrikespolitisk åtgärd, en enstaka åtgärd för utvecklingssamarbete, en enstaka humanitär hjälpinsats kan leda till andra resultat än dem vi önskar eller har bestämt.

Frischenschlager
Fru ordförande! Jag accepterar helt och hållet Tindemans betänkande, framför allt det, som föredraganden i dag muntligen har framfört, men jag beklagar att vi var tvungna att skjuta upp den försvarspolitiska delen. I grund och botten förstår jag inte denna tvekan, för jag tycker att det handlar om att ta tillvara en historisk chans, nämligen den chansen att vi för första gången kan ha en berättigad förhoppning att genom gemensamma europeiska beslutsstrukturer och handlingsförmåga omöjligförklara användningen av våld, och att med våld genomföra politiska mål. Det är vår historiska chans.
Därför borde alla europeiska länder, inklusive de neutrala, delta i denna gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik, även med den försvarspolitiska dimensionen, för det är det stora framsteget. Neutraliteten, som är viktig för oss och som har mycket tradition, bleknar i ljuset av den stora förhoppning och den stora säkerhetspolitiska dimension, som en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik kan åstadkomma. Vi kan uppnå att Europas kraft kan sättas in i bemärkelsen av FN: s, OSSE: s och även EU: s fredspolitiska riktlinjer.
Därför är jag för att även de neutrala länderna skall delta i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag är för en sammanslagning av EU och VEU, och jag är för att vi samarbetar med NATO, men menar också att det säkerhetspolitiska samarbetet med Ryssland skall prioriteras framför en utvidgning av NATO. Säkerhet i Europa fungerar inte om vi är emot Ryssland, utan bara tillsammans med Ryssland.

Alavanos
Fru ordförande, först skulle jag vilja understryka betydelsen av rådets konkreta frånvaro i motsats till den parlamentariska punktligheten hos kommissionsledamoten Van den Broek, som oavbrutet påminner oss om den. Detta är slutligen att nedvärdera parlamentets debatt och att göra den till en kafédiskussion, och särskilt presidiet borde vidta vissa åtgärder och visa parlamentets styrka gentemot rådet.
Det andra är att i utskottet för externa ekonomiska förbindelser följde jag upp ett arbete som gjordes av föredraganden Tindemans, angående ett betänkande som fick ett brett stöd, detta för att understryka att det finns punkter som är värda vårt aktiva stöd, såsom frågan om den politiska solidariteten, försvaret av gränserna och medlemsstaternas territoriella integritet.
För det tredje vill även jag säga, liksom hela min grupp, att globalt är jag emot detta betänkande och jag kommer inte att rösta för det på grund av att enligt min mening, det slutligen nedgraderar, trots de principiella intentionerna, principen för säkerhetspolitiken, till fördel för den enkla tillflykten till den militära säkerheten.
En del kollegor ställde frågan angående om vi skulle kunna bemöta Jugoslavien eller Zaire utan militära åtgärder. Mitt svar är ja. Svaret är ja om det finns en precis, korrekt, orädd interventionspolitik från Europeiska unionens och medlemsstaternas sida, om det inte var för detta obetänksamma och snabba erkännande av demokratierna i före detta Jugoslavien eller stödet från medlemsstater i Europeiska unionen till den korrumperade Mobuturegimen i Zaire, skulle kanske den politiska säkerheten, som vi måste stödja, ge oss mycket bättre resultat.

Linser
Fru ordförande, efter unionens blamerande agerande, framför allt på Balkan, är behovet för den europeiska befolkningen och de ansvariga politikerna större än någonsin att säkerhetspolitiskt arbeta för samma sak, att installera snabbare och mer effektiva beslutsmekanismer och att tala med en röst till omvärlden. Tindemans betänkande utgör därför en utmärkt bas.
För de officiellt ännu neutrala länderna i EU representerar denna behandling av ämnet helt naturligt en speciell utmaning. I Österrike liknar regeringspartiernas aktuella säkerhetsdiskussion snarare språkförbistringen i Babels torn. Utsagorna från de ansvariga ändrar sig så gott som dagligen. Det är oärligt, populistiskt och oanständigt att påstå för den egna befolkningen att man kan gå in i NATO och ändå behålla en viss neutralitet.
Det är oanständigt gentemot de andra EU-länderna att åka snålskjuts inom säkerhetspolitiken. Vi kan inte be våra EU-partner om deras solidariska stöd i en krissituation, och sedan - när ett annat land behöver vår hjälp - åberopa vår neutralitet. Österrike måste bestämma sig! Vi i frihetspartiet är det enda österrikiska partiet, som för en trovärdig och ärlig politik i detta sammanhang. När det gäller vettiga projekt är vi mycket väl en ytterst pålitlig partner inom ramen för den europeiska integrationen.

Truscott
Fru ordförande, jag gratulerar Tindemans till den uthållighet och intellektuella noggrannhet, med vilken han har närmat sig detta ämne. Emellertid är det djupt beklagligt att så många av min grupps ändringsförslag förkastades under utskottsstadiet för betänkandet. Det finns ett antal orsaker till varför medlemmarna i arbetarpartiet i den här kammaren inte kan stödja betänkandet som det ser ut idag.
Vi håller alla med om att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken måste stärkas. Knäckfrågan är hur vi kan uppnå detta samtidigt som vi garanterar bred samstämmighet mellan EU: s medlemsstater. Tindemans betänkande om en gemensam säkerhetspolitik för EU innehåller några oacceptabla element. Hänvisningen till omröstning med kvalificerad majoritet för gemensamma åtgärder inom ramen för GUSP går längre än socialistgruppens och den nya brittiska Labourregeringens ståndpunkt. Det är inte heller lämpligt, anser jag, att hänvisa till EU: s fredsåterställande operationer till skillnad från fredsbevarande och fredsskapande operationer. Betoningen på att upprätthålla EU: s territoriella integritet och en ekonomisk säkerhetsklausul konstruerad att säkra EU: s kommunikationer och försörjning förutsätter att Europeiska unionen har möjlighet att försvara sig. Detta bekräftas i det uttryckliga kravet på att upprätta en europeisk kår av civila och militära enheter med ansvar för att " bevara och skapa fred" .
Detta är inte den signal som den här kammaren borde skicka till toppmötet i Amsterdam i juni. Det är olyckligt, för det finns mycket i betänkandet som är berömvärt. Det gäller bland annat omnämnandena av nedrustning och vapenkontroll, ickespridning av kärnvapen, ojämlikhet och miljöskydd. Men på det hela taget är det omöjligt att godkänna viktiga avsnitt i betänkandet.
Tindemans betänkande har satt upp parametrarna för debatten trots att jag och min grupp - och i synnerhet parlamentsledamöterna i Labourgruppen - fortfarande väntar på ett betänkande om säkerhetspolitik som i högre grad överensstämmer med Europas stävan efter fred och säkerhet under nästa årtusende.

Stenzel
Fru ordförande, herr kommissionsledamot! Tindemansbetänkandet kommer i rätt tid sex veckor innan regeringskonferensens avslutning. Om detta betänkande skulle misslyckas i Europaparlamentet, vore detta ett fattigdomsbevis för Europaparlamentet, som därmed skulle ha förpassat sin chans att göra sin stämma hörd och bli tagen på allvar i en kärnfråga i den europeiska politiken, nämligen utrikes- och säkerhetspolitiken.
Alla realpolitiska positioner av Europaparlamentet är välkomna, som leder till att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inte förblir en papperstiger. Tindemansbetänkandet tar i avvägd form hänsyn till nödvändigheten av en rustningskontroll och nödvändigheten av unionens icke-spridning av kärnvapen såväl som handlingsförmåga. Dess huvudutsaga - att EU-territoriets skydd måste vara en del av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och eventuellt skall leda till en gemensam försvarspolitik - skulle innebära ett jättesprång för den europeiska säkerhetspolitiken, bort från en icke-förpliktande kan-form till en mer förbindlig skall-form.
Även VEU: s stegvisa integration i EU och den nödvändiga föreningen mellan VEU och NATO understödjer vi, liksom integrationen av Petersberguppdrag i EU-fördraget, eftersom detta skulle bestyrka den europeiska säkerhetspolitikens trovärdighet.
Österrike vill inte profitera av den europeiska säkerhetspolitiken, utan solidariskt delta i en sådan politik. Det är därför min stora förhoppning att detta Tindemans-betänkande inte bara kommer att få stöd i Europeiska unionen, utan också kommer att bidra till att i Österrike främja debatten om våra säkerhetspolitiska positioner som framtida fullvärdig medlem i VEU och även som medlem i det nyreformerade NATO för att bevaka vår roll i den europeiska säkerhetspolitiken.

Väyrynen
Fru ordförande, till att börja med vill jag gratulera Leo Tindemans för att hans betänkande äntligen kommit upp till behandling i plenum. Jag anser att uppdelningen av betänkandet i två delar var en lyckad lösning. Jag är nöjd med att betänkandets säkerhetspolitiska syn i utskottets behandling blivit mer vidsynt och mångfacetterad. Trots detta kan jag inte som representant för ett alliansfritt nordiskt land godkänna alla dess detaljer och kan inte ge betänkandet mitt stöd.
Den säkerhetspolitiska diskussionen inom EU försvåras av att det finns stora olikheter i utgångspunkterna. Några tänker först och främst på en federalistisk teori och till den knutna mål som innebär att EU skall utvecklas till en stormakt med gemensam säkerhetspolitik och försvar. Själv hör jag till dem som granskar EU: s utrikes- och säkerhetspolitik ur en praktisk synvinkel och frågar vilka är de hot som riktar sig mot vår säkerhet.
Hotet om en militär attack finns inte i synfältet. Däremot kan vår säkerhet hotas av den osäkerhet, som knyter sig till utvecklingen i Östeuropa och Ryssland. Dessa hot kan inte avlägsnas genom att omvandla EU till en militärallians och militär stormakt. Genom det skulle vi till och med kunna förvärra osäkerheten. Dessa hot kan vi bara avvärja genom att stärka det paneuropeiska samarbetet.
Till slut hoppas jag att alla parlamentets medlemmar stöder mina ändringsförslag som syftar till att området kring Barents hav i betänkandet får den vikt som tillkommer det.

Theonas
Fru ordförande, under den minut som jag har till mitt förfogande skulle jag vilja säga att när man diskuterar den europeiska säkerhetspolitiken idag måste man ställa sig frågan, för det första angående vad riskerna med den logik som även uttrycks i betänkandet medför för de europeiska folken, i enlighet med vilket en utrikespolitik, för att vara trovärdig, inte får utesluta " a priori" några lösning från sin utövning. Det vill säga att Europeiska unionen direkt hotar med användning av vapen för att få sin vilja igenom, och t.o.m. med autonoma aktiviteter.
För det andra, vem behöver idag organisationer av den typ som fanns under det kalla kriget, såsom NATO och Västeuropeiska alliansen och deras utbredning? Vem vill de skydda sina värden - som de säger - och unionens grundläggande intressen mot? Folken i Europa, fru ordförande, behöver ingen internationell polis utan en politik som bemöter vår tids mest akuta ekonomiska och sociala problem i överensstämmelse med folkens intressen samt institutioner som arbetar för en kollektiv säkerhet med syfte att åstadkomma fredliga lösningar på konflikterna utan hot och utövande av våld.

Antony
Fru ordförande, bästa kollegor, vi ogillar skarpt vår kollega Tindemans betänkande.
Jag vill inte återkomma till min kollega de Gaulles utomordentliga ord om försvaret, som är ett grundläggande element för nationell suveränitet, utan jag vill endast betona att Tindemans förespråkar våra nationers totala integration i ett Atlantsystem för en tvångsförenad värld. Och för att vi skall marschera snabbare i denna riktning, spelar man den gamla välkända melodin om fördragsandan, som ligger långt ifrån fördragets bokstavliga mening. Även om man inte ännu tydligt säger att staterna antingen måste finna sig i detta eller ge upp sina anspråk, ligger talets anda i praktiken inte långt därifrån.
Men det mest fantastiska är återigen införandet av det dogmatiska besvärjelsetalet som fördömer den så kallade rasismen och främlingsfientligheten. Tindemans nämner folkets missnöje som ger upphov till rasistiska och främlingsfientliga reaktioner. Tindemans har delvis rätt; det finns ett missnöje bland folket, och det blir allt större. Men missnöjet sväller mot den verkliga rasismen, den autentiska, den våldsamma, den som man aldrig vill konstatera här. Det som nyligen hände vid Montfermeil-sjukhuset i närheten av Paris är ett färskt exempel. Ungdomsgäng, som det kallas på finare språk, som bildar en riktig kommandotrupp - inte en truppstyrka som abortmotståndarna - en trupp värstingar terroriserar både sjuka och vårdpersonal under två timmar. Varje dag, Tindemans, sätts polisstationer i brand, brandbilar blir anfallna, utpressarligor härjar i skolor och knivhugg delas ut, och det borde uppröra sinnena lika mycket som när en invandrare knivhugger en kulturminister; oskyldiga barn, som man aldrig talar om, knivhuggs bara för att de inte omedelbart velat lämna ifrån sig sin klocka eller jacka.
Förstår ni, Tindemans, mannen som talar till er och den rörelse han tillhör är rasismen fullständigt främmande. Vet ni det? Två svarta västindier sitter i nationella frontens centralkommitté. En av dem, min vän Stéphane Durbette, Frankrikes yngste regionalrådgivare, blev slagen, lämnad döende, förd till sjukhus, ty en socialistisk kommunistisk kommandotrupp kallade honom för genetisk missbildning. Det är rasism.
Mina gudbarn som kommer från Indokina, mina tre gudbarn berättar om rasismen som de iakttar, inte från gamla fransmän utan från föreningar som avskyr vietnamesernas sedesamma förening som älskar Frankrike. I Libanon uttrycker många av de 3 000 föräldralösa eller olyckliga barn som jag tog hand om under inbördeskriget sin oro. De säger och de skriver: "Det kommer att gå för er som för oss i Beirut ". När ni så försynt nämner spänningarna i södra Medelhavsområdet, förstår ni inte att det algeriska inbördeskrigets fruktansvärda och oförsonliga kamper, i vilka man använder sig av de halsskärningsmetoder som Koranens profet redan predikade, förstår ni inte att dessa oförsonliga kamper kan överföras till miljoner muslimska medborgare, med dubbelt medborgarskap, som lever i mitt land utan att känna sig som, utan att vilja vara fransman i första hand! Varje dag förpassas politiker, inte enbart från mitt parti, från vissa områden. "Du är inte hemma! " säger man till dem. Det var så det började i Libanon. Kort före Konstantinopels fall sade Mehmet II till Konstantin XI: "Bosporens bägge stränder tillhör mig, Asiens där ottomanerna bor, och Europas eftersom ni inte kan försvara den ".

Donner
Fru ordförande, Europeiska unionen förändrades när tre alliansfria stater blev medlemmar 1995. Samtidigt deklarerade de här tre staterna, genom att godkänna Maastrichtfördraget, sin politiska allians med unionens principer. Skandinavien skulle ha sett helt annorlunda ut om svenskarna och finnarna hade gått med i NATO eller skulle gå med under överskådlig framtid. Vi ser fram emot fredligt samarbete i Östersjöområdet och med Ryssland, som brottas med problemen med omvandlingen till demokratiska och juridiskt bindande strukturer.
Tindemans-betänkandet, som till synes bara behandlar säkerhet, verkar delvis tro att säkerheten i Europa förbättras med militära medel. Den innehåller därför en uppenbar underlåtenhet. Säkerhet för oss alla är inte enbart beroende av utvecklingen i Ryssland, utan även i Ukraina och Vitryssland. Att förutsätta att Sovjet har aggressiva intentioner, vilket det kanske har funnits grund till i det förflutna, var den logiska grunden för NATO och västeuropeiskt försvar. Situationen idag är radikalt annorlunda.
Utvidgning av unionen är det bästa medlet att förbättra säkerheten. NATO-alternativet är det inte. Inte heller idén, som kommer på tal då och då, att göra VEU till en del av unionen. Med detta sagt välkomnar jag förslagen i betänkandet om förbättrad effektivitet i fredsbevarande och fredsskapande insatser och anser att det är i linje med de initiativ som de båda svenska och finska utrikesministrarna har tagit. Tindemans-betänkandet, trots dess många kvaliteter, är en dålig kompromiss.
Slutligen finns det ett antal översättningsfel i den finska översättningen av betänkandet. Fredsskapande till exempel, översätts med rauhanhieronta , som betyder fredsmassage på engelska. Jag hoppas att vi inte behöver gå till ett massageinstitut för att kunna leva i fred och trygghet.
(Applåder)

Piha
Fru ordförande, jag vill tacka föredraganden för betänkandet för ett grundligt utfört arbete och för hans återhållsamma sätt i behandlingen av utsikterna för att utveckla en gemensam säkerhetspolitik på EUnivå. Betänkandets stora förtjänst måste anses vara att det närmar sig begreppet säkerhet från en bred utgångspunkt. Det är viktigt att betona, att enskilda människor inte mäter säkerhetsfrågornas betydelse bara i form av gevärspipor. De hot mot säkerheten som medborgarna upplever är nuförtiden i första hand icke-militära och rör bl.a. miljöhot och kärnsäkerheten.
I avtalet om Europeiska unionen definieras målet om en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, som i framtiden kan komma att leda till ett gemensamt försvar. Det finns naturligtvis inte någon alleuropeisk konsensus om betydelsen, tolkningen och genomförandet av detta mål, och det borde vi också erkänna på ett bättre sätt. Den teoretiska svårigheten att skapa en modell för den säkerhetspolitiska framtiden är också uppenbar, eftersom aktörerna är så olika beträffande. Ett gott exempel på denna svårighet är EU-ländernas varierande status i förhållande till Västeuropeiska unionen. Därför skapas det inte någon fruktbar grund för vidare diskussioner genom att ensidigt utgå från Maastrichtavtalet.
Finland och Sverige har i regeringskonferensen framfört, att VEU: s roll i utvecklingen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken skulle koncentreras på kriskontrollerande uppgifter. Tindemans betonar också på ett utomordentligt sätt de uppgifter som nämns i den så kallade Petersbergdeklarationen, som Finland och Sverige i sina förslag har utgått ifrån.
Det teoretiska angreppssättet i Tindemans betänkande i behandlingen av militära säkerhetsfrågor är, beroende på tolkning, dess styrka eller svaghet. Jag skulle önska, att man, speciellt med tanke på aktörernas heterogenitet, särskilt noga skulle definiera de termer man använder i diskussionen bl.a. när man diskuterar Östersjöområdet. Det vore också bra, om man kunde komma in på innehållet för det strategiska partnerskapet mellan NATO, EU och Ryssland i stället för att syssla med en terminologisk debatt.
Ledamot Seppänen pekade på den nordiska inställningen. Den är emellertid inte enhetlig. Den säkerhetspolitiska diskussionen, debatten om medlemskap i VEU och NATO, delar åsikterna i Finland inte bara mellan partierna utan också inom partierna. Jag stöder Tindemans betänkande eftersom dess utgångspunkter, enligt min mening, är i Europas och Finlands intresse. Jag hoppas att opinionen i Finland också tar hänsyn till denna debatt.

Svensson
Fru ordförande! Tindemansbetänkandet är egentligen helt orealistiskt. Det finns ingen verklig grund för gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Medlemsstaterna har inte samma synsätt eller objektiva intressen. Dessa olikheter har visat sig exempelvis under Vietnamkriget, vad gäller Sydafrikabojkotten, Turkiet, Balkan, kärnvapenpolitiken m.m. Att då skapa en falsk enighet betyder bara att små medlemsstaters stämma tystas, de överröstas, och vissa länder görs till satelliter åt stormakter.
Att skapa regionala block destabiliserar i själva verket den globala säkerheten. Det ökar risken för aggression och äventyrspolitik, ty äventyrspolitik och nykolonialism är det om EU självständigt skulle ta sig rätten att militärt ingripa i länder utanför sitt eget territorium. Global säkerhet kräver uppslutning kring en global organisation. Endast Förenta nationerna är folkens rätta forum i arbetet för fred och säkerhet.

Imbeni
Herr ordförande, parlamentsledamot Tindemans! Jag kommer att rösta för betänkandet eftersom jag anser att det är riktigt att vi skickar ett budskap till regeringskonferensen och budskapet kan inte vara annat än att Europaparlamentet driver på i riktning mot en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Efter att ha sagt detta, måste jag också få säga att budskapet - utan er förskyllan, Tindemans - är svagt. Vi försöker tala om säkerhet och försvar, men vi saknar grunden, som utgörs av en gemensam utrikespolitik för den Europeiska unionen. Det är detta som är det verkliga problemet, vår verkliga svårighet. Låt mig uppmanna alla mina kolleger - och bland dem finns alla uppfattningar representerade, från den ena ytterligheten till den andra - att fundera på det faktum att vi blir mogna först när vi slutar med att diskutera om vi skall ha eller inte ha en utrikespolitik, en säkerhetspolitik eller en försvarspolitik, utan i stället börjar föra upp på föredragningslistan en diskussion om hur denna unionens gemensamma utrikespolitik skall vara utformad.
Låt mig säga till de små och de stora staterna, till samtliga grupper och till alla våra kolleger att det är ett misstag att tro att en gemensam utrikessäkerhet- eller försvarspolitik skulle kunna vara riktad mot någon och för någon annan. Den är till för folkens och medlemsstaternas union. När vi börjar diskutera hur , kommer vi att ha blivit mognare.
(Applåder)

Sindal
Herr ordförande, herr kommissionär, bästa kollegor, läsningen av Tindemans betänkande har gett mig några positiva intryck. Jag tänker här på punkterna 20-32 som beskriver uppgifterna i samband med fred och stabilitet. Jag har också särskilt noterat hänvisningen till Östersjön. Det andra jag är glad över är diskussionen om den gemensamma analysenheten och det tredje är omnämnandet av de så kallade Petersberginsatserna. Vad jag inte bryr mig om är punkt 6 om Eurocorps och punkterna 33-38 där försvarspolitiken tas med.
Västeuropeiska unionen och NATO skall inte etableras som två parallella, konkurrerande institutioner. Jag är mycket angelägen om, att vi kan krypa förrän vi går, som man säger i Danmark. Vi får inte utveckla denna Västeuropeiska union på ett sådant sätt att den integreras i unionen. Det finns ju skäl att vara glad över det samarbete som har etablerats vid Östersjön, och som sker mellan medlemsländer, alliansfria länder och NATOländer. Genom detta samarbete, partnerskap för fred, har man också etablerat den baltiska bataljonen. Detta har alltså varit möjligt utan en egentlig unionsarmé. Vad Balkan beträffar vill jag gärna säga att det nog är större behov av ekonomiska och fredliga insatser än militära. Denna debatt får mig att tänka på, att vi inte ens kan bli ense om ett enkelt uttalande om mänskliga rättigheter i Kina och hur skall vi då kunna bli ense om en gemensam utrikesoch säkerhetspolitik med en militär del?

Swoboda
Herr ordförande! Tindemans är en förkämpe för en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i Europa, och just därför kan och måste man samtycka till hans betänkande och även gratulera honom till det. Samtycket från vår sida skulle kunna vara ännu större och komma ännu mer från hjärtat, om man tog hänsyn till följande punkter: GUSP måste vara gemensam för alla. Den måste också ge de neutrala, de ickepaktbundna och de något avhållsamma möjligheten att växa in i denna gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.
För det andra måste det klargöras att de civila komponenterna entydigt prioriteras framför de militära komponenterna. Det militära är det sista medlet som skall sättas in. De civila komponenterna måste stå i förgrunden. Därmed står det också klart att ett förebyggande och förhindrande av kriser måste ha förtur framför en botekur i efterhand.
För det tredje måste det klargöras att out-of-area -insatser bör ske med största hänsynstagande och bara med FN: s eller OSSE: s skydd. Eftersom denna trupp nu en gång har nämnts, måste det också stå klart att vi visserligen behöver en trupp för snabbt militärt ingripande, men samtidigt även en civil kår, som i ordets verkliga betydelse skapar fred och inte från första början är uppknuten till den militäriska komponenten. I denna andemening får jag ännu en gång säga - även i min parlamentsgrupps namn - att vi välkomnar framsteg i detta arbete, men att vi i framtiden även tänker oss några accentueringar just i denna riktning. Detta kommer säkert inte att vara den sista debatten i denna fråga, och i enlighet med detta kommer vi att föra ytterligare diskussioner med Tindemans och andra kollegor.

Van den Broek
Ordförande, får jag börja med att ansluta mig till de många värderande orden som sagts till den ärade ledamoten herr Tindemans för hans betänkande, som verkligen kommer vid ett mycket lämpligt tillfälle, eftersom vi väntar på konferensen i Amsterdam och dessutom kommer också viktiga beslut på säkerhetsområdet att tas på NATO-topp i Madrid.
Ordförande, jag tackar också för möjligheten att vara närvarande vid denna debatt. Jag är medveten om att kommissionen inte är den första kallade för att ge den nödvändiga stimulansen till processen när det gäller säkerhetspolitik. Det skulle främst också behöva komma från rådet.
Men, det sagt som ordförande, vill jag än en gång peka på att också kommissionen i sitt bidrag till regeringskonferensen har återgivit tydliga uppfattningar där det handlar om framtiden för den Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.
Ordförande, det är självklart att den europeiska kommissionen som väktare av fördragen inte vill lösgöra sig från det som tagits upp i Maastrichtavtalet om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag trodde att herr Tindemans hade börjat sin intervention med en hänvisning till det och alla medlemsstater, såväl de äldre som de nya, har förpliktat sig till att utveckla en gemensam utrikes- och säkerhetspolitisk och på längre sikt att också utveckla en gemensam försvarspolitik som skulle kunna utmynna, så som fördragstexten bokstavligt säger, i den gemensamma försvarspolitiken.
Jag förstår mycket väl, ordförande, att herr Tindemans har känt sig tvungen att inte diskutera försvarsaspekterna i detta betänkande. Med hänsyn till dess känslighet, med hänsyn till de många skillnaderna i uppfattningen om det; det kan i sig vara legitimt, men han har också tillkännagivit, och det stödjer jag av hela hjärtat, att också detta ämne, försvarspolitiken åter behöver studeras av parlamentet och kommer att diskuteras och jag hoppas att jag också kommer att kunna vara närvarande vid den fortsättningsdiskussionen.
Ordförande, integrerad utrikes- och säkerhetspolitik innehåller och omfattar självklart mer än endast och bara försvarskomponenter. Det militära området har naturligtvis också att göra med att föra en extern ekonomisk och socialekonomisk politik, som kan verka stabilitetsfrämjande.
Ordförande, allt som den Europeiska unionen under senare år gjort i sina externa förbindelser i form av associationsavtal, partneravtal, att modernisera sina samarbetsavtal med länderna runt Medelhavet, kort sagt, allt det som den Europeiska unionen gjort för att förstärka förbindelserna i sin direkta strategiska omgivning, så som Mellan- och Östeuropa, Medelhavet, Mellanöstern, men också till exempel med den Ryska federationen och Ukraina, har att göra med en säkerhetspolitik. Jag ger gärna alla de som idag har talat om nödvändigheten om att föra en fredspolitik, också med ekonomiska medel, och att ta bort socialekonomiska orsaker till instabilitet, rätt och på den punkten betjänas också världen utanför, tror jag, genom den Europeiska unionen rätt så ordentligt. Men där som den Europeiska unionen synligt, kännbart och påtaglig kommer till korta är på punkten krisbekämpning. Den Europeiska unionen gör det nödvändiga för krisbekämpning genom samarbetet som jag just pekat på, men om krisförebyggandet misslyckas, vad händer då? Står den Europeiska unionen maktlös som ekonomisk världsmakt? Kan den Europeiska unionen då inte ens på kort sikt organisera en skyddstrupp, när till och med säkerhetsrådet är överens om att det är bra att en sådan skyddstrupp för humanitär hjälp skickas till Albanien?
Ordförande, i sådana ögonblick kommer den Europeiska unionen verkligen till korta. Den blir aldrig tillräckligt krisförebyggande, men väldigt mycket uppmärksamhet ges det. För krisbekämpning och kriskontroll, har vi så här långt inte önskat skaffa instrumenten.
Ordförande, det mest konkreta exemplet ligger precis bakom oss och det är Albanien. Varför måste i detta ögonblick i Albanien en nästan anonym truppmakt, och med "anonym " menar jag en som har en ad hocsammansättning under för övrigt mycket skicklig och inspirerad ledning av italienarna, varför får nu en anonym, ad hoc sammanställd makt finnas där, för övrigt med legitimation från säkerhetsrådet med samarbete med OSSE och varför kunde detta inte ske under den västeuropeiska unionens flagga? Eftersom det inte fanns någon politisk enighet, fast det fanns materiella möjligheter: se vad som sker just nu i Albanien.
Ordförande, det är det allra tydligaste exemplet på att det inte handlar om att den Europeiska unionen skulle vara tvungen att utveckla sig till en superpolis eller supermilitär makt som skulle vara tvungen att konkurrera med USA: s militära makt. Nej, frågan är om den Europeiska unionen i sin gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik vill skapa utrymme för att ta internationellt ansvar och internationellt initiativ när det handlar om destabilisering i den egna strategiska omgivningen.
Ordförande, jag tror att diskussionen om det och om vilken metod som detta bäst kan ske på, också för framtiden, är utomordentligt värdefull och att det är en del som inte kan lösgöras från den allomfattande diskussionen om framtiden för den snart utvidgade Europeiska unionen.
Ordförande, jag tror att debatten i dag om detta har varit en mycket värdefull början och jag hoppas ännu en gång av hela hjärtat ett det blir en fortsättning, kanske också inspirerad av, vad jag hoppas, positiva resultat från Amsterdamavtalet. För, ordförande, det är självklart att en gemensam säkerhetspolitik, för att inte tala om en gemensam försvarspolitik, aldrig kan vara trovärdig om det inte först har utvecklats en trovärdig gemensam utrikespolitik. För det finns det förslag lagda, betänkandet från Baron Crespo understryker detta ännu en gång, vi talar om det senare i dag. Om vi tar allt detta tillsammans, tror jag att det finns mycket diskussionsmaterial för oss, men jag gläder mig i varje fall åt att herr Tindemans tagit detta initiativ.

Ordföranden
Jag förklarar härmed debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Europeisk industi knuten till försvarsindustrin
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0076/97) av Titley för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om meddelandet från kommissionen (KOM(96)0010 - C4-0093/96) om de utmaningar som den europeiska försvarsindustrin ställs inför - ett bidrag till insatserna på europeisk nivå.

Titley
Herr ordförande, först av allt vill jag säga hur mycket jag beklagar det faktum att rådet inte har skickat någon representant till morgonens viktiga debatter.
För att gå till mitt betänkande - klockan sju på morgonen på dagen för Europavalet 1989, stod jag utanför Royal Ordnance-fabriken i Patricroft i Eccles i min valkrets. Jag delade ut mina valsedlar till de hundratals arbetarna som bytte skift. Vid Europavalet 1994 var fabriken nedlagd, ytterligare ett offer för neddragningarna i den europeiska försvarsindustrin, som har sett fyra av tio försvarsjobb försvinna under de senaste tio åren.
Om nu neddragningen helt enkelt var ett resultat av " fredsvinsten" , följden av det varmt välkomna slutet på det kalla kriget, skulle de flesta människor helt enkelt rycka på axlarna och säga att, tyvärr är det, det pris vi måste betala för fred och stabilitet. Situationen är emellertid inte så enkel. För det första eftersom Berlinmurens fall inte har medfört fred och stabilitet i Europa - snarare har det lett till en annorlunda säkerhetsmiljö.
För det andra, trots att de globala försvarsutgifterna har minskat, har detta inte stoppat amerikanerna från att öka sin dominans på den globala försvarsmarknaden. Deras stora enhetliga marknad och enhetliga upphandlingsagenturer för armé, flotta och flygstridskrafter har varit en gynnsam bakgrund till en radikal omstrukturering och rationalisering, varigenom enorma och kraftfulla försvarsjättar som t.ex. Lockheed Martin har skapats.
Europeiska företag har kommit allt längre och längre på efterkälken, fjättrade av våra fragmenterade strukturer, med femton olika upphandlingssystem och konkurrerande nationella industrier, vilket ofta innebär att mycket dyr utrustning produceras flera gånger: endast 4 % av upphandlingen i EU kommer från handel inom EU, medan 75 % av medlemsstaternas import kommer från USA.
Varför är det här viktigt? För att börja med står försvarsindustrin för ungefär en miljon, till största delen mycket högkvalitativa, jobb, som ofta finns i de mest utsatta regionerna i Europeiska unionen. Andra industriers välmående är ofta beroende av den, t.ex. kommer 70 % av försäljningen av militär utrustning från rymdfarts- och elektronikindustrier. Det är den största teknologiska drivkraften inom den europeiska ekonomin och, när den är som bäst, mycket konkurrenskraftig.
Försvarsindustrin är av självklar strategisk vikt. Om vi blir beroende av importerad utrustning, riskerar vi inte enbart att kompromissa med vår säkerhet, utan det underminerar dessutom vår förmåga att fullgöra våra internationella plikter under globala säkerhetsarrangemang som t.ex. NATO, ett faktum som amiral Norman Ray, NATO: s assisterande generalsekreterare, betonade förra året.
För alla de här orsakerna är det viktigt att EU-regeringarna erkänner att den europeiska försvarsmässiga, industriella och tekniska basen är en viktig strategisk tillgång och att det är viktigt för europeisk säkerhet och försvar i framtiden att den upprätthålls.
Jag inser att detta är ett mycket känsligt ämne, det finns etiska farhågor. Mitt betänkande handlar emellertid inte om vi skall eller inte skall ha vapen, utan snarare om varifrån de vapen vi tycker att vi behöver ska komma. Inte heller förespråkar mitt betänkande att vi ger offentligt stöd till vapenindustrin, utan jag argumenterar snarare för att industrin skall öppnas för marknadens behov. Mitt betänkande är inte anti-amerikanskt: en livskraftig europeisk försvarsindustri är i bättre position att såväl samarbeta som konkurrera med amerikanerna.
Det finns naturligtvis även farhågor om nationell suveränitet. Därför behandlar mitt betänkande inte enbart den existerande säkerhetsarkitekturen och förespråkar inte nya EU-styrkor. Jag bryr mig, ärligt talat, mindre om vem som gör vad institutionellt och mer om hur man skrider till handling. Det bidrag Europa kan ge här är att identifiera problem som gäller hela Europa och att rekommendera lösningar för hela Europa.
Av den anledningen gratulerar jag kommissionen för sitt meddelande, som skall välkomnas. Det har inriktat sin uppmärksamhet på den kris som industrin står inför. Nu behöver vi åtgärder. För det första ekonomiska åtgärder: vi behöver bryta de nationella preferensbojorna och öppna upp försvarsindustrin, så den blir en inre marknad. Naturligtvis måste man ta hänsyn till den känsliga karaktären på vissa delar av den här industrin, men större konkurrens kommer att leda till avsevärda besparingar för skattebetalarna. Vi måste tillåta industrin att omstrukturera genom samgåenden, så att det kan utvecklas genuina europeiska företag.
För att det här skall hända, måste medlemsstaterna komma överens om att inte åberopa artikel 223 för interna EU-aktiviteter, utan att använda den enbart till att säkerställa ömsesidiga handelsarrangemang med tredje land. Ingenting illustrerar de problem vi står inför bättre än kontrasten mellan den snabba amerikanska omstruktureringen och den franska regeringens långa vånda över Thomson Companys framtid.
Det måste dessutom finnas en politisk ram, inom vilken industrin kan arbeta. Amsterdam måste klart identifiera och klargöra GUSP: s mål och funktionssätt, liksom den europeiska försvarsidentitetens karaktär i ljuset av Petersberg- och Berlindeklarationerna. Sedan måste vi, inom ramen för VEU, undersöka de operationella konsekvenserna av dessa deklarationer och vi måste garantera att det finns ett lämpligt forum för försvarsministrar.
På senare år har vi sett några lovande utvecklingar inom vapensamarbete, med utvecklingen av WEAO och Joint Organization for Armaments Cooperation. Framstegen har emellertid i allmänhet gått långsamt. Processen skulle kunna drivas på, om medlemsstaterna antog en gemensam åtgärd om krigsmaterielsamarbete under artikel J-3 i Maastrichtfördraget - vi behöver mer samverkan och mindre dubbelarbete på det här området.
Slutligen är de olika nationella bestämmelserna som styr vapenexporten ett stort hinder för industriellt samarbete. EU har redan beslutat om åtta kriterier för vapenexport. Nu behöver vi komma överens om en gemensam tolkning av dem och sedan skall de förvandlas till rättsligt bindande ordningsregler.
Ingen kan tvivla på krisen som försvarsindustrin står inför. Vi behöver bestämda åtgärder nu av de europeiska medlemsstaterna innan det är för sent.
(Applåder)

Areitio Toledo
Herr ordförande, jag skulle för det första vilja gratulera kommissionen för detta betänkande, eftersom vi anser att den faktiskt som institution har samarbetat för att klargöra och lägga fram ett för ekonomin så viktigt och känsligt ärende och detta inte enbart för unionens ekonomi. Jag vill också gratulera Titley för hans magnifika betänkande och för att där ha visat lyhördhet för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Praktiskt taget 90 % av förslagen och slutsatserna härrör från vårt utskott.
Den diagnos både utskottet och föredraganden gör om situationen för vapenindustrin är i sanning en välgrundad diagnos. Denna sektors betydelse inom industrin är mycket stor, 3 % av den inre industibruttoproduktionen, arbetstillfällena är viktiga, beroendet av Förenta staterna är viktigt, frånvaron av handel inom gemenskapen är uppenbar och spridningen och bristen på koncentration av industrin gör att den hamnar i en ömtålig situation.
Orsakerna till att vi hamnat i denna situation kan till viss del skyllas på frånvaron av en gemensam försvarspolitik, men inte enbart. Man kan naturligtvis skylla på frånvaron av en sådan politik, skillnader i politiken avseende efterfrågan i de större medlemsstaterna och frånvaron av en utrikespolitik eller en vapenexportpolitik. Det finns emellertid andra orsaker, som det nödvändiga tillståndet från regeringarna vid fusioner, som den skillnad som finns mellan staterna vad gäller vapenindustrins egendom och verksamhet, som frånvaron av transnationella juridiska strukturer som medger sådana fusioner där det fortfarande finns en verksamhetsram för europeiska unionen. Vi tror att det om frågan presenteras på detta sätt är möjligt och vi instämmer med föredraganden i att europeiska unionen bör göra något i väntan på en autentisk försvarspolitik, så att industrin, när detta inträffar, har de bästa förutsättningarna för att kunna samarbeta och samverka med nämnda politik.
Bland dessa åtgärdsinriktningar, som många redan påvisats av Titley, skulle jag vilja peka på två mycket konkreta punkter: den första användningen av strukturfonderna inom ramarna för gemenskapspolitiken för industriell omstrukturering i omstruktureringsprocesserna för den militära industrin, den andra gäller forskning och utveckling, där europeiska unionen har en betydande verksamhetsram och spenderar en stor del av sin budget, en ansenlig del av budgeten, med en vilja att samordna samtliga program rörande försvarsindustrin eller den civila industri som kan utnyttjas på det militära området.

Argyros
Herr ordförande, minskningen av försvarsutgifterna i unionens medlemsstater och följaktligen även motsvarande minskning av utgifterna för forskning och teknologi inom försvaret, i kombination med den splittrade karaktären inom den västeuropeiska försvarsmarknaden, har försatt den europeiska försvarsindustrin i en situation av stagnation. Utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi uppmanades att ge svar på kommissionens problematik beträffande hur mycket ramprogrammet kan hjälpa till i uppfräschningen av försvarsindustrin utan att utsätta dess icke-militära mål för risker. Svaret finns, för det första, inom den teknologiska ram som påverkar försvarsforskningen och, av en andra orsak, inom ramen för vilken Europeiska unionens säkerhetspolitik utformas.
Säkerhetsramen utformas av det demografiska trycket, som gynnar system av militär organisation av mindre storlek, som stödjer sig på yrkesutövare och frivilliga, av unionens behov av konkurrens inom forskning och utveckling från USA och Fjärran östern, och av den internationella konkurrensen för garantin av energiresurserna. Dessutom, för att bemöta den europeiska försvarsindustrins framtid kan vi inte ignorera faktorer som kommer att fastställa uppgifterna för de militära systemen, såsom fredsbevarandet, skyddet av energiresurser, förebyggandet av förtryck och terrorism, övervakning, kontraspionage, ett erkännande på universell nivå. Eftersom det i framtiden kommer att bli svårt att fastställa speciella vapensystem som direkt skulle kunna stå emot de obestämda faror som unionen står inför, kan täckningen av de teknologiska behoven inom den militära sektorn komma att kräva en politik av noll-reservationer för att tillåta en sammansättning av produkter för forskningen av allmän karaktär, till nya vapensystem motsvarande de faror som uppstår varje gång. Inom den teknologiska ramen, där den teknologiska politiken är mera avancerad än den militära, beror försvarskapaciteten på omorganisationen av det teknologiska beroendet inom försvarssektorn.
Med ovanstående som grund uppstår frågan: i vilken grad kommer det femte ramprogrammet att försöka få till stånd en förstärkning av samarbetet mellan militära och icke-militära aktiviteter? Det bekräftande svaret och förslagen från Europeiska kommissionen är, trots att de är väl ansedda, enligt utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi snarast misslyckade. Och detta på grund av att de förutsätter återupprättandet av betydelsen av en vapenekonomi även om de ledande teknologierna fastställs mer och mer som icke-militära, medan de i samma ögonblick ignorerar ramprogrammets begränsade resurser, som fastslår forskningsområdet för nya undersökningsförbindelser mellan de militära och icke-militära områdena som olämpligt.
Sammanfattningsvis, herr ordförande, vill jag betona att det femte ramprogrammet för det första skulle kunna fortsätta att ägna sig åt resurser inom forskningen för teknologier av dubbel användning och, för det andra, hjälpa till i förändringen av forskningsanläggningarna för industrin som står i förbindelse med försvaret. Inte i något fall kan det ställa frågan om en desorientering av gemenskapsforskningen gentemot mål som särskilt anknyter till försvaret.

Kittelmann
Herr ordförande, mitt tack går först och främst till föredraganden av betänkande, Titley. Betänkandet stödjer i huvudsak kommissionens förslag, och därav skall man dra slutsatsen att bifalla kommissionen och dess förslag. Försvarspolitik har två dimensioner: En strategisk och en operativ. Tindemans och Titleys betänkanden hänger därför samman och kompletterar varandra. Även detta är en lösning, som glädjande nog har tagits emot med öppna armar.
En strategisk och operativ dimension, därför att en europeisk försvarspolitik är en betydande beståndsdel i GUSP, i den gemensamma försvarspolitik som krävs i Maastrichtfördraget, och därmed en tvingande nödvändighet. Mycket av det som vi i dag har skilda meningar om, avgjordes redan i och med godkännandet av Maastrichtfördraget. I dag handlar det om att omsätta det hela i praktiken.
Den industriella aspekten är därför speciellt viktig, eftersom den europeiska försvarsindustrin enligt allas mening - några välkomnar den, medan majoriteten förargar sig däröver - är splittrad, försvagad och underkastad pressen av en allt knappare budget. En europeisk försvarspolitik verkar vara den enda möjligheten för Europeiska unionen och de medlemsstater, som har en försvarsindustri, att på lång sikt göra sig gällande inom detta område gentemot den amerikanska konkurrensen.
Den europeiska utrikeshandeln står inför ett vägval: Har försvarsindustrin en uppgift att fylla, eller skall vi söka efter nya vägar? Skall vi överlåta det hela till USA, eller kanske till reserverna Sydafrika, Ryssland eller Tjeckiska republiken, eller själva anta utmaningen? Detta går vida utöver försvarsindustrin för den tyska och den europeiska utrikeshandeln. En kort nationell anmärkning: Precis lika avgörande som det är för Storbritannien, Frankrike och andra stater.
Det här betänkandet är emellertid även en chans för Europaparlamentet, för detta är det enda demokratiska organet, som diskuterar denna fråga i ett europeiskt perspektiv och kan ge europeiska rekommendationer. Jag är säker på att vi också kommer att utnyttja denna chans, trots de betänkligheter som har yttrats. Säkerheten för den militära och utrikespolitiska självständigheten i Europaparlamentets medlemsstater måste tillgodoses. Ett fastställande av villkor och vidtagande av åtgärder, som möjliggör för dessa stater att rationalisera, organisera och bibehålla en konkurrenskraftig, industriell och teknisk försvarsbas i Europa vad beträffar försvarsmateriel skall främjas. Denna grund skall vara fritt tillgänglig för de europeiska stater som deltar. Sammanfattningsvis är detta vad man kan säga om externa ekonomiska aspekter.
Vi vet att den europeiska försvarsindustrin i ökande grad förlorar denna konkurrensförmåga. Den som är emot detta, måste i dag bifalla Titleys och dessförinnan Tindemans betänkanden.

Méndez de Vigo
Herr ordförande, jag vill att mina första ord skall vara en gratulation till kommissionen för detta betänkande, men också till Titley för det arbete han lagt ner på denna maximala samstämmighet och sammankopplingen av de olika betänkandena från de utskott som uppmanats att yttra sig.
Jag kommer att tala för utskottet för institutionella frågor och uteslutande ägna mig åt institutionella frågor, men låt mig först göra en reflektion: gemensam vapenpolitik och gemensam europeisk försvarsidentitet, är det termer som kan skiljas åt? Jag tror inte det, och jag förstår att det är en politisk möjlighet, som inte är en dogm, men jag tror att vi svårligen kan tala om en europeisk försvarsidentitet om vi inte också talar om en gemensam vapenpolitik, eftersom den gemensamma vapenpolitiken är en integrerad del i den europeiska identiteten.
När vi reser till våra städer och medborgarna frågar oss: varför ingriper inte Europa i Jugoslavien, varför gör vi inte effektiva ingripanden i andra delar av världen, jag tänker här på Gulfkriget, varför måste vi vara beroende av andra? Ett av de många skälen är att det ännu inte finns någon europeisk identitet och en av de grundläggande beståndsdelarna i den gemensamma vapenpolitiken kräver att vi ändrar vår hållning i dessa frågor. Vad skall vi alltså göra med dessa institutionella frågor, herr ordförande?
Artikel 223 i Romfördraget gör det möjligt för medlemsstaterna att vidta nödvändiga åtgärder för att skydda sina väsentliga säkerhetsintressen, inklusive tillverkning och handel med vapen, ammunition och krigsmateriel. Den tolkning medlemsstaterna gjort av denna artikel i fördraget är att söka efter en generell princip, där alla de områden som har att göra med nationell säkerhet inte omfattas av tillämpningen av fördragen.
Detta har varit den stora hängande frågan om artikel 223 i fördraget. Vad skall vi göra nu? Jag anser att parlamentet bör agera med fötterna på jorden och begära att artikel 223 upphävs, men jag tror att denna fråga just nu inte ligger på regeringskonferensens bord. Därför våra ändringar herr ordförande. Det vi först och främst begär är att det skapas en gemensam vapenpolitik och en europeisk identitet med gemensamt försvar. I framtiden, och detta är ändringen, en av de ändringar som presenterats i Titleys betänkande, krävs att artikel 223 revideras till att omfatta tillverkning och handel med vapen, samt kontroll därav.
För det andra ber vi kommissionen att ta itu med artikel 223 och framför allt att ändra i bifogade lista, som inte ändrats sedan 1958.
För det tredje herr ordförande, ber vi också om en etappvis integrering av VEU och Europeiska unionen, ett annat grundläggande element för att kunna genomföra det vi alla vill, så att vi i morgon får ett Europa som talar med en stark röst och som, med säkerhetspolitiken, garanterar alla européers frihet.

Tindemans
Herr ordförande, ärade kollegor, det är antagligen första gången som detta parlament måste uttala sig om ett utmärkt betänkande, det från herr Titley som jag vill ge en komplimang för betänkandet om vapenproduktion. Det är ett svar på ett dokument från kommissionen och jag skulle vilja, efter att ha hört kommissionär Van den Broek, tacka även honom för det utmärkta talet som han höll. Jag tror att med hans ord och med det som sagts här i debatten, med betänkandet Titley där till, växer långsamt ett klimat där vi kan komma fram till en gemensam säkerhets- och försvarspolitik som kommer att stödja en gemensam utrikespolitik. Det växter långsamt men jag har intrycket av att det tack vare ett sådant utmärkt dokument kan föras i hamn.
I sitt betänkande säger herr Titley att det egentligen finns tre avdelningar för en gemensam utrikes och säkerhetspolitik. Ett politiskt kapitel säger han, ett militärt kapitel och ett industriellt, vetenskapligt och teknologiskt kapitel. Därmed omfattar han allt. Jag vill ändå understryka att vapen inte kan betraktas som produkter som andra i handeln, som en commodity som andra produkter. För ett lands existens, friheten, oberoendet kan i ett visst ögonblick, låt oss hoppas att det aldrig mer händer, bero på om man förfogar över vapen för att försvara landet eller en entitet som vi älskar när det anfalls. Därför måste vi se efter vilka behov vi har. Vad överensstämmer med vad vi behöver här i den Europeiska unionen? Det är ytterst viktigt. Om vi är beroende av tredje länder utanför denna unionen, då har vi inget trovärdigt försvar. Då kan vi bara skaffa det som erbjuds i skyltfönstret hos andra länder och inte det som precis motsvarar våra behov. Dessutom är tillståndet så, och det vet många kollegor här, att den europeiska vapenproduktionen - annars instämmer jag helt i att vi måste ha en politik som kan leda till nedrustning och jag tror att när vi har en gemensam politik kan vi bättre komma fram till nedrustning än om var och en agerar för sig själv - inte kan kopplas bort om vi vill ha produkter som motsvarar våra behov, men att denna industris överlevnad är i fara just nu. Att det finns en sådan konkurrens på europeisk nivå och att vi i Europa inte längre kan konkurrera med det som produceras på andra håll, jag skall inte säga var men ni vet det allihop. Det är alltså en särskilt delikat fråga, inte bara för försvaret utan också i socialekonomiskt avseende för sysselsättningen kommer också in där, och även inom ramen för exportorganisationen av vapen, för vapenhandeln och så vidare. Det är mycket delikat, men i betänkandet behandlas det enligt min åsikt bra.
Jag tänker inte citera ur det, det finns det ingen tid till, men herr Titley pekar också på aspekter som är speciellt intressanta, så som när han i sitt betänkande talar om försvarsprofil och om relationen mellan den Västeuropeiska unionen och den Europeiska unionen. Jag vill inte vidare gå in på det nu, men de element kan användas i morgon när vi skall behandla ett betänkande om försvarspolitik. Och som sådant utgör det en utmärkt inledning.
Vi anser alltså i gruppen, och jag talar nu för gruppen, att betänkandet Titley som reaktion på ett dokument från kommissionen, utgör ett dokument av stor betydelse. Nåväl, vi tar hänsyn till alla bekymmer, den sociala sysselsättningen, alltså den ekonomiska, men också försvaret, också freden och nedrustningen som vi alla strävar efter och alltså till den rättfärdiga freden som vi vill hjälpa till att få till stånd.
Nåväl, med hänsyn tagen till detta, kommer vi att godkänna detta betänkandet, om det inte sker några olyckor efterhand. Och vi gläder oss åt att parlamentet är i stånd att debattera ett så delikat och känsligt material och förhoppningsvis kommer att komma fram till goda resultat.

Malerba
Herr ordförande! Jag tror att intensiva debatter som dem om Tindemans och Titleys betänkanden gör att vi växer i medvetenhet och ansvarstagande i fråga om den gemensamma europeiska utrikespolitiken. I avvakta på att den verkligen skall bli verklighet är det under alla omständigheter nödvändigt att försvarsindustrin gradvis och pragmatiskt överger sin nationella attityd till europeiska program och regler.
Bland de nya europeiska regler, som jag skulle vilja skriva under på, är den om en standardisering av gemenskapens regler för inköp och export av försvarsmateriel. Jag är också övertygad om - och detta är en punkt som jag har hämtat från betänkandena - att man borde komma fram till att acceptera ett ömsesidigt tekniskt beroende bland de europeiska länderna när det gäller försvaret, dvs. att detta även är ett politiskt projekt, förutom ett rent tekniskt beslut.
Jag anser att kriteriet om att industrin skall återvända till de europeiska programmen inte får överges helt, utan integreras och ges rymligare tidsmässiga och programmatiska ramar. Jag tror på idén - och stöder den - om en europeisk byrå för vapenindustrin, för teknisk samverkan, liknande ESA - den europeiska rymdbyrån - med frivilliga utvecklingsprogram i olika konstellationer - om jag tillåts uttrycka mig så - där samtliga deltagare kan hitta sin egen nivå, ibland som dominerande aktieägare, ibland som små delägare.
Jag tror slutligen inte att det skulle vara lämpligt - och detta är ett förslag som gäller diskussionen i fortsättningen - att fullständigt skilja försvarsindustrin från flyg- och rymdindustrin. Aktörerna är många gånger desamma och en rationell europeisk konsolidering - på sätt och viss cirkelns kvadratur inom detta område - skulle förmodligen vara enklare att uppnå om man samtidigt lägger samtliga kort på bordet och samlar alla aktörer runt samma bord.

Cars
Herr ordförande! En industrigren i Europa, försvarsindustrin, möter betydande svårigheter. Orsaken till detta är något som tillhör det mest glädjande som har hänt oss i Europa och i hela världen, nämligen Sovjetunionens fall och därmed slutet på det kalla kriget. Efterfrågan på vapen är tack och lov inte längre vad den var innan järnridån rämnade.
Europas säkerhet är dock alltjämt beroende av tillgång till vapen, vilket vi liberaler är helt på det klara med. Vill Europa inte bli ensidigt beroende av import, måste våra länder samordna sin forskning, utveckling och produktion av försvarsmateriel. Detta är utgångspunkten för kommissionens meddelande och för utrikesutskottets betänkande, ett betänkande som förtjänstfullt har utformats av Titley.
Det förtjänar att noteras att en ökad samordning inom Europa på försvarsmaterielområdet med nödvändighet leder till ett ökat ömsesidigt beroende. Detta måste inses och accepteras av alla berörda. Samordningen av den europeiska försvarsindustrin underlättas när enigheten växer kring innehållet i en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Värt att notera är att försvarsindustrisamarbetet i sig också verkar pådrivande och ökar behovet av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Artikel 223 behöver revideras och förutsättningar skapas för gemensamma restriktiva regler för europeisk vapenexport, regler vars efterföljd kan kontrolleras. Världen bör, herr ordförande, med detta se ett alltmer enat Europa som en kraft och en partner för frihet, fred, säkerhet och gemensam säkerhet. Det betänkande som vi här behandlar för oss ett steg i den riktningen.

Querbes
Herr ordförande, bästa kollegor, kommissionens meddelande från 1996 förbiser avsiktligt att det finns ett starkt band mellan försvar-vapenindustri och nationell suveränitet och i konkurrensens namn vill den tillämpa principen av fri konkurrens på vapenindustrin.
Betänkandet från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor går ett steg längre och vill införa en gemensam politik för försvarsmateriel och se över den artikel i fördraget som talar om varje medlemsstats väsentliga säkerhetsintressen. Den franska regeringen å sin sida strukturerar om vapenindustrin och planerar att mellan femtiotusen och sjuttiofem tusen arbetstillfällen försvinner, samt att vissa nyckelområden privatiseras trots ett kraftigt motstånd från anställda och invånare i berörda områden.
De franska ledamöterna från gruppen GUE/NGL är aktiva militanter för fred och nedrustning och försvarar en militär doktrin som garanterar frihet och säkerhet inför externa hot. De ställer sig emot omstrukturerings- och privatiseringsåtgärder och kräver bibehållandet av den nationella potentialen som endast utgör 5 % av militära beställningar, samt diversifiering inom det civila området, i synnerhet inom flyg- och rymdindustri och elektronisk industri.
På gemenskapsnivå ställer de sig emot en europeisk försvarspolitik som skulle vara USA undergiven.
De är välvilligt inställda till utvecklingen av samarbetet mellan vapen- och forskningsindustrier och begär att en verklig gemenskapspreferens införs.

Ordföranden
Tack, Querbes, och jag vill gratulera er eftersom jag tror att det är ert första inlägg i denna kammare.
(Applåder) Ni bär ett tungt ansvar när ni nu efterträder vår kollega Piquet som var mycket uppskattad.
Vi önskar er " lycka till" .

Telkämper
Herr ordförande, kvällen före regeringskonferensen i Amsterdam diskuterar vi här i Europaparlamentet Tindemans- och Titley-betänkandet, två pusselbitar för en ny utrikes- och säkerhetspolitik, eller snarare sagt militärpolitik. Hela tiden används begrepp som försvarsidentitet eller Petersberguppdrag, som vi måste uppfylla. Det innebär ingenting annat än att ställa stridskrafter till förfogande för interventionen. I och med detta ändras kvalitén av EU: s utrikespolitik. EU med sin stora inre marknad, denna snarare civila organisation, organiserar sig nu som hegemonialmakt. Jag tycker att det är the point of return , eller kanske till och med the point of no return.
Försvarsidentitet, men mot vem? Det kalla kriget är över. Europa är fortfarande upprustat till tänderna, och om man önskar säkerhet i samband med organiserad kriminalitet eller vapensmuggling, skall man inte sätta in militär, utan polis.
Titley har uttryckt sig klart och tydligt: Det handlar om att skapa acceptans för försvarsindustrin, så att denna kan bestämma utrikespolitiken. Europeisk identitet är nödvändig, ingen försvarsidentitet, utan medborgarens acceptans för det Europa, som vi vill bygga upp civilt.
För Petersberguppdragen behöver vi emellertid nya stridskrafter, nya fartyg, nya satelliter, future large aircraft för framtida interventioner. Titley, Ni försökte redan för fyra år sedan att upprätta en budgetlinje för future large aircraft . Detta betänkande är nyckeln till att vi snart kommer att ha budgetriktlinjer, som gör det möjligt att på grundval av detta organisera den europeiska försvarsindustrins ingripande på EU-budgeten. Vem skall stå för fiolerna? Det finns inga pengar inom det sociala området. Det finns billigare försvarsprodukter, och vi vet från Medaprogrammet, att de pengar som där beviljas, saknas i utvecklingspolitiken, i det riktiga förebyggandet av konflikter.
Ett sista ord om den demokratiska utvecklingen. Kittelmann har berört detta. Med Maastrichtkonferensen och med detta betänkande får vi ett nytt riksfursteråd, och det på grund av att EU: s ministerråd bestämmer och kontrollerar utrikespolitiken och i slutändan beviljar pengarna.
(Applåder)

Vandemeulebroucke
Herr ordförande, ärade kollegor, vi växte efter Berlinmurens fall sakta mot internationella avtal om minskningen av atomvapen och att stoppa den kemiska rustningen. I den ramen är jag absolut förespråkare för samordning av vapenproduktion, men målet måste vara att vidare reducera den och att bygga ut en växande fredsdividend.
Jag var från början glad att en brittisk socialist blev föredragande med hopp om att han var förtrogen med sitt eget partis historia. Labour har alltid varit pionjär för det brutna geväret. Men mitt hopp gjorde plats för bestörtning vid läsningen av betänkandet. Vapenproduktion är för honom en produktion som alla andra, med alla humbugargument därifrån. Vapenproduktion, så läser jag, är av vitalt ekonomiskt intresse, för det skapar arbete också hos underleverantörsföretagen. Han beklagar sig över bristen på jämnvikt i handelsbalansen, över oärlig konkurrens, över utveckling av kraftigt material med det bästa möjliga förhållandet pris/kvalitet.
Kronan på verket är paragraf 24 i resolutionen, jag citerar: parlamentets åsikt är att omstrukturering av vapenindustrin kommer ha till följd att den europeiska skattebetalaren får mer vara för sina pengar. Kan det bli mer cyniskt!
Vapenhandeln sedan. Den svenska SIPRI-rapporten ger årligen en översikt av den konventionella vapenhandeln. Titley missar målet när han hävdar att slutkunderna alltid är regeringar. För övrigt om det är diktaturer.
I betänkandet kan man inte heller hitta ett enda ord om den massiva handeln med vapen i andra hand. Inte ett ord om den vitt spridda tekniken att sälja handeldvapen i delar eller som teknisk apparatur. Det finns inget svar på den vitt spritta transithandeln via bundsförvanter, stater i konfliktsituationer. Vapen är inte tvättmedel. De måste underställas stränga användningskoder med en årlig rapport till Europaparlamentet. Därför kommer jag att stödja ändringsförslaget som den gröna gruppen har lämnat in. Jag hoppas att detta betänkande, om det ändringsförslaget inte blir godkänt, helt enkelt kastas i papperskorgen.
(Applåder)

Souchet
Herr ordförande, betänkandet av vår kollega Titley har en dubbel förtjänst, dels betonar det helt nya internationella förhållanden för försvarsmaterielpolitiken idag, dels ger det under dessa förhållanden och på detta mycket känsliga område begreppet gemenskapspreferens upprättelse. Det är beklagligt att resolutionsförslaget tar avstånd från premisserna i motiveringen!
Dessa nya förhållanden består av den hårda konkurrens som amerikanska tillverkare av försvarsmateriel driver mot europeiska företag. Denna aggressiva konkurrens riskerar i framtiden att utplåna industrier som är livsviktiga för vår säkerhet och för vår nationella försvarspolitiks självständighet, om européerna överlämnar monopolet för det viktigaste försvarsmaterielet till en enda makt.
Även om försvaret i grunden förblir en nationell förmånsrätt och utan naturligtvis att vilja ifrågasätta befintliga trumfkort - som är betydande - måste dock kostnaderna för de nya vapenprogrammen föranleda oss att identifiera de verkliga gemensamma behoven, att fastställa vad man bättre kan tillverka gemensamt än var och en för sig, och vad som bör köpas in gemensamt. Det handlar inte om att systematiskt och på alla områden europeisera vapentillverkningen, så som det sägs i resolutionsförslaget. Medlemsstaterna måste tvärtom lära sig från tidigare misslyckat samarbete - som min kollega de Gaulle påminde om - och endast engagera sig i program som exakt motsvarar behoven, med viljan att driva dem till mål och göra den ekonomiska insats som fordras.
Man kan inte bara tillverka tillsammans när det är nödvändigt och möjligt, utan man måste även köpa in gemensamt, köpa europeiskt, tillämpa europeisk preferens för att undvika att vissa medlemsstater - vilket nyligen hände - inte hellre köper amerikansk militär utrustning än europeiskt materiel av samma tekniska standard och med lägre pris.
Trots de positiva punkter som betänkandet av Titley innehåller, kommer vi tyvärr inte att kunna rösta för det på grund av dessa brister, dess systematik och den federalistiska filosofi som den bildar underlag för.

Linser
Herr ordförande, kära kollegor! Titleys betänkande baserar på den ekonomiska grundpelaren effektivitetsökning, kostnadsreduktion, förbättrad koordination och internationell konkurrensförmåga. Därför är den mycket välkommen. Fusioner av försvarsindustrier inom EU förbättrar konkurrenssituationen, framför allt med USA, som sedan slutet av det kalla kriget tränger sig massivt till Europa.
Av moraliska skäl kan det dock inte i något fall tolereras att vi under det genomskinliga och i denna mening väl cyniska argumentet arbetsplatsgaranti producerar och även exporterar mer vapen än hittills.
Allt försvarsmateriel, som vi absolut behöver för att skydda Europeiska unionen och dess medborgare, skall vi så långt detta är möjligt själva producera, detta både av militära och ekonomiska skäl och också med hänsyn till den ytterst spända arbetsmarknadssituationen i EU.
Ur österrikisk synvinkel bör man fråga efter bakgrunden till den i betänkandet krävda harmoniseringen av vapenexportbestämmelser, man bör få veta, om detta inte utgör ännu en dold strategi för det österrikiska folket att successivt bygga ner neutraliteten, och om det inte vore ärligare att ge medborgarna i de neutrala staterna klart besked, och låta dem inom ramen för en folkomröstning själva få avgöra den formella uppgiften för neutraliteten.

Randzio-Plath
Herr ordförande! Kommissionens förslag och på grund härav även Europaparlamentets betänkande om försvarsindustrin och försvarssamarbetet kommer vid fel tidpunkt och låter sig ledas av falska principer. Därför vill jag här framställa de tyska socialdemokraternas betänkligheter. Först måste det finnas säkerhets- och försvarskoncept på gemenskapsnivå, innan man över huvud taget kan orientera försvarssamarbetet, vilket under vissa omständigheter även motsvarar våra krav, nämligen att påskynda nedrustningen, så att man äntligen får till stånd den fredsutveckling, som människorna väntar på sedan slutet av det kalla kriget.
Förslaget och betänkandet syftar till försvar i stället för förvandling, till upprustning i stället för nedrustning. I en tid, då världen väntar på projekt för att förvandla försvarsindustrin och på tydliga nedrustningssignaler, jämställs konkurrens- och framtidsförmågan i den europeiska industrin med försvarsindustrins konkurrensfördelar. Jag tror att det behöver man inte göra.
Nödvändigt är dock investeringar i förvandlingsforskning och förvandlingsprojekt. När allt kommer omkring kräver ingen industri så hög kapitalinsats per arbetsplats som försvarsindustrin. Vi borde satsa på att det investeras mer i miljöteknologier, i civila teknologier, såväl som i nytt materiel, och inte i detta samarbete, eftersom man därigenom inte skapar de arbetsplatser, som förespeglas oss.
Dessutom ser jag en oerhörd risk i att det i och med ett försvarssamarbete på europeisk mark uppstår monopol, som kan diktera regeringarna fantasipriser för försvarsmateriel. Dessutom skulle företag, som tillverkar civilt materiel, vara utsatta för en ruinerande konkurrens, eftersom en subventionering av den europeiska försvarsindustrin även ger konkurrensfördelar för dessa företags civila produktion gentemot företag med ickemilitärisk produktion. Jag anser det också vara farligt att detta försvarssamarbete öppnar inkörsporten till en expansiv exportpolitik, och att konkurrensen mellan Europeiska unionen och USA äventyrar en restriktiv försvarsexportpolitik i Europeiska unionen.
Ur denna synvinkel anser jag därför att det presenterade betänkandet inte lämpar sig att ge unionen en orientering för framtiden.

Burenstam Linder
Herr ordförande! Titley har skrivit ett betydelsefullt betänkande. Europeisk vapenindustri står inför stora utmaningar. Många av företagen har lönsamhetsproblem, och strukturella omställningar är nödvändiga. Vapenindustrin spelar en särskild roll i ländernas och unionens säkerhetspolitik. Likväl måste denna industri i det långa loppet verka på samma villkor som andra. Försök att med statligt stöd hålla försvarsindustrin under armarna kostar pengar och minskar därmed möjligheten att upprätthålla den kvantitativa nivån i försvaret. Företagsstöd tenderar också att reducera den industriella effektiviteten och leda till krav på alltmer omfattande stödinsatser.
Det är emellertid inte bara fråga om pengar, utan också om kunskap. Modern militärteknologi är alltmer kunskapsbaserad. Det fordras i växande utsträckning avancerad elektronik och gigantisk informationsbehandling. Gränserna mellan civil och militär forskning blir allt otydligare. En svårighet för europeisk vapenindustri är att den inte har samma bakgrund i forskning vid elituniversitet som vapenindustrin i USA har.
Utan att gå in på universitetsfrågor vill jag påpeka att mycket av USA: s övertag i detta sammanhang beror på att universiteten där är konkurrensutsatta på ett helt annat sätt än de stora statliga universitetskolosserna i Europa är. Det har lett till en högre effektivitet i forskning och forskarutbildning. USA: s övertag inom elektronik och informationsbehandling är lätt att se och har också givit ett försteg vad gäller nya vapensystem. USA: s överlägsenhet har omvälvande betydelse på det utrikespolitiska och säkerhetspolitiska området, inte bara för motståndare, utan även för allierade. För att försvarsmateriel skall vara operationell mellan försvarsmakter fordras att denna materiel håller samma kvalitativa nivå. Om Europa inte på sikt skall bli en ännu mer underlägsen partner, fordras större djärvhet i det europeiska samarbetet.
De gröna har framlagt ett antal ändringsförslag till Titleys betänkande. Skulle deras och andra nejsägares synsätt vinna gehör, skulle USA: s hegemoni förstärkas. Vi får akta oss för en specialisering som innebär att USA levererar maskinerna, dvs. vapnen, och Europa människorna, dvs. soldaterna.
Sverige har en stor vapenindustri för tillverkning av så skilda vapensystem som militärflyg, ubåtar, robotar och artilleri. Dessa satsningar har sin bakgrund i att Sveriges alliansfria politik anses vara fordrad så att vi också på detta område är oberoende, eller åtminstone har sådan kapacitet att vi utgör en samarbetspartner, avancerad nog att kunna få köpa den mest moderna materiel som vi inte tillverkar själva. För Sverige liksom för andra europeiska länder har det blivit allt svårare att vidmakthålla en så bred vapenindustri. Det är lätt att uttala stöd för Titleys förslag till åtgärdsprogram för att ge europeisk vapenindustri större konkurrenskraft och därmed bidra till europeisk säkerhet.

Frischenschlager
Herr ordförande! Först och främst vill jag tacka Titley för att han över huvud taget har befattat sig med detta tema, som inte är direkt angenämt. Det är ett mycket principiellt tema. Det är en förgrening av näringslivet, som ofta skakas av kriser. Det är en förgrening i näringslivet - vilket man också måste säga offentligt - som också mycket ofta drabbas av skandaler. Å andra sidan - och detta vill jag framför allt säga till våra kollegor i Gruppen De gröna i Europaparlamentet - så länge som vi behöver militära defensivkapaciteter, kommer det också att krävas en försvarsindustri. Så länge som vi ändamålsenligt nog agerar gemensamt i Europa, är det också nödvändigt att bygga upp ett europeiskt försvarssamarbete. Detta har stötts och blötts flera gånger. Tre punkter vill jag emellertid ännu poängtera:
För det första: Nedrustningen är naturligtvis det överordnade temat. Vi har överkapacitet. En gemensam försvarspolitik i Europa måste därför ha som mål att i ordnad form bygga ned denna överkapacitet.
För det andra: Vi bör följa målet att avlasta den allmänna budgeten. Ofta har det i det förgångna, men troligtvis är detta även fallet i dag, beordrats försvarsuppdrag av rent ekonomiska eller sysselsättningspolitiska motiv, men inte med huvudmålet eller det genomtänkta målet att skapa en försvarsstruktur.
För det tredje: Exportpolitiken. En gemensam försvarspolitik är förutsättning för en exportpolitik, som tar hänsyn till denna politik. 1: Ingen vapenexport till regimer eller regioner, som föraktar människan. 2: Ingen export till länder eller regimer, som av naturen är totalitära eller för en aggressiv politik. Detta är förvisso bara möjligt, om försvarspolitiken med gemensamma krafter ...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Alavanos
Herr ordförande, för kommissionen verkar det som om en revolver är samma sak som en brödsmula och en jagare är samma sak som ett sjukhus. Varför finns det i kommissionens meddelande om den europeiska försvarsindustrin endast en idé: att undanröja skillnaden mellan den militära produktionen för krigsändamål och den icke-militära och med detta som grund den generella idén om att kunna ge klartecken även till gemenskapsbudgeten och till forskningsprogrammet, och till strukturfonderna, och till exportpolitiken, och till revideringen av själva Fördraget. Jag tror att detta är ett farligt steg som enbart framkallar förvåning, tvivel och sorg, och som jag tror har fått Europaparlamentet att idag likna en av salarna i Pentagon eller en sal i en multinationell militär industri. Vi måste sätta stopp här. Det är beklagligt att utskottet för externa förbindelser följer denna väg och jag skulle vilja säga till Titley att arbetarpartiet, med sina traditioner och sina värderingar, för hoppet vidare. Låt oss inte förlora det för tidigt. Ni sade att er region är en region med en försvarsindustri. Det förstår vi, men tänk er en italiensk kollega från Syditalien, i en omgivning där det finns maffiaföretag: vad skall han göra? Jag tror att på Coates konferens i nästa vecka kommer ni att finna mycket mer intressanta förslag, både angående er region, och angående frågan om sysselsättningen, med det som behandlas i ert betänkande.

McKenna
Herr ordförande, de två betänkanden som vi har diskuterat här på morgonen borde vara varningssignaler för de flesta av medborgarna i Europa. Det är helt klart att vi bygger upp en militär superstat inom EU med egen vapenindustri. Jag vet att Titley är lobbyist för vad jag skulle kalla " försäljare i död" . Det nämns aldrig att British Aerospace till exempel är skyldig till att beväpna Indonesien med Hawk-flygplan, så att det kan terrorisera folket på Östtimor. Nu vill han att de europeiska skattebetalarna skall bidra till vapenindustrin.
Om detta är vårt svar på EU: s arbetslöshetsproblem, har vi långt att gå innan vi kan påbörja någon typ av human politik. Inte ett ord nämns om att vapen sålda från EU orsakar många av de konflikter runt om i världen som vi talar om att lösa. Det finns en fullständig skenhelighet vad gäller det här parlamentet och det vi diskuterar. Titley är i otakt med sin egen utrikesminister som sade att han ville förbättra Storbritanniens internationella vapenexportrykte.
Det är helt klart att vi vid diskussionerna här idag skapar en europeisk militärstat med en egen vapenindustri, och neutrala länder som t.ex. Irland borde vara helt på det klara med detta. Jag är ytterst besviken på Irlands ständige representants genomgång. Den slätar över det som egentligen diskuteras och vad som händer. Vill ni att era barn skall involveras i industrier som är ansvariga för förföljelse och död för så många människor runt om i världen?
(Applåder)

Hendrick
Herr ordförande, jag gratulerar min kollega Titley till ett koncist och välskrivet betänkande. Under de senaste tio åren har två saker inneburit ett oerhört tryck på försvarsrelaterade industrier. Den första är slutet på det kalla kriget och den andra tillkomsten av GUSP.
Slutet på det kalla kriget har helt klart skapat ett oerhört tryck på grund av EU-ländernas minskade efterfrågan på vapen. Det har varit en enorm reduktion av antalet arbetstillfällen i försvarsindustrierna liksom inom forskning och utveckling. Dessutom utsätts företagen för stark konkurrens från USA, vilket hotar deras överlevnad. Detta innebär att det måste ske någon slags omstrukturering av dessa industrier i hela Europa.
Vad beträffar GUSP är det så, att om vi vill ha en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i Europa och vi vill ha det valet, måste vi upprätthålla en europeisk försvarsinfrastruktur. Jag tar avstånd från några av kommentarerna, både från min egen sida och från de gröna, i den här frågan. Vi behöver inte några predikningar om detta, för det står helt klart att det kommer att sluta med att vi köper amerikanska vapen och är fullständigt beroende av USA för vårt försvar om vi inte upprätthåller vår egen försvarsindustri och försvarsinfrastruktur.
För det andra är det viktigt att vi upprätthåller den här industrin, eftersom den även är en viktig teknologisk drivkraft, som dessutom får effekter på de civila marknaderna och tillverkar många värdefulla produkter, vilket gör att vi för närvarande kan njuta av en hög levnadsstandard i länderna i Västeuropeiska unionen.
Vad vi behöver är en riktig inre marknad för försvar. Vi måste förbättra handeln mellan medlemsstaterna på det här området, så att vi inte blir allt mer beroende av USA. Det innebär en gemensam satsning. Det innebär en gemensam rustningspolitik. Detta är inte nödvändigtvis synonymt med att Västeuropeiska unionen införlivas i gemenskapens institutioner, utan är synonymt med en satsning på större samarbete. Vi behöver rättsligt bindande ordningsregler, så att vi kan fortsätta in på det här området.

Desama
Herr ordförande, nyss talades mycket om tekniska problem inom försvarsindustrin. Under den minut som jag har till förfogande, skulle jag vilja säga några om detta.
Jag vill först nämna att tekniken främst är bunden till avskräckningsstyrkan, men den är också bunden till nedrustningskapaciteten. Det bästa bidraget som ramprogrammet för forskning och utveckling skulle kunna lämna till dessa två problem beror naturligtvis på utvecklingen av den generiska tekniken, som främst består av dualteknik, utan att därför ge intrycket att ramprogrammet för forskning utgör ett tillräckligt instrument. Det är en mycket liten del inom hela gemenskapens satsning på forskning och utveckling och därför måste mellanstatliga program ta över på lämpligt sätt.
Jag vill också påminna föredraganden och kommissionen om att det inte räcker med att öppna vapenindustrin för konkurrens, eftersom konkurrens är kortsiktig. När det gäller rustning och nedrustning utgör investering det långsiktiga.
(Applåder)

Günther
Herr ordförande! Även jag vill tacka föredraganden så mycket för hans betänkande. Jag har förståelse för att han försöker att presentera ett mycket sansat och sakligt betänkande, eftersom ju temat tyvärr ibland även lockar fram känslor.
Jag skulle vilja kommentera fyra saker: För det första, jag håller med föredraganden att Europa inom vissa områden har sovit bort utvecklingen, så att vi i dag inom detta High-Tech-område inte längre kan hålla jämna steg med konkurrenterna. Avståndet mellan den europeiska och den amerikanska försvarstekniken har hela tiden ökat, och inte ens de ledande europeiska koncernerna når ens en gång hälften, eller ens en tredjedel, av det amerikanska omfånget.
För det andra: I samband med Natos östutvidgning verkar några tåg redan oåterkalleligen ha avgått. Några av framtidens samarbetspartner inom alliansen förnyar redan sin försvarsteknik med utomeuropeisk hjälp.
För det tredje: Jag vill understryka att frågan om exportkontroller precis som förut är enormt viktig, men enbart kontroller räcker inte. Vi måste effektfullt bekämpa den illegala handeln, för det är vad vi i dag har att göra med. Låt oss bara se på konflikthärdarna och krisregionerna i tredje världen, eller i det forna Jugoslavien, där det till exempel har dykt upp illegalt anskaffade och italienskt tillverkade antipersonminor.
För det fjärde: Europeiska unionen accepterar sin roll vid konfliktlösningen och krisinterventionen, men till detta hör även att dessa styrkor skyddas personligt av en god och anpassad arsenal för att de med effektivitet skall kunna fullgöra sina uppgifter.

Van den Broek
Ordförande, får jag då först hjärtligt tacka herr Titley för de utmärkta verksamheterna som han nu under drygt ett år har uträttat i detta ärende. Jag är föredragande särskilt tacksam att han helt stödjer infallsvinkeln som också belyses i meddelandet från den europeiska kommissionen och våra ansträngningar för att få till stånd en EU-rustningspolitik. Jag vill tillsammans med honom - och det har också påpekats av herr Tindemans - ännu en gång understryka att denna diskussion för oss inte handlar om frågan om rustning är nödvändig utan hur rustning som har fastställts vara nödvändig kan disponeras.
Om man utgår från den ståndpunkten är det också tydligt att Maastrichtfördraget föreskriver att vi strävar mot en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och i längden också en försvarspolitik. Jag gör resonemanget kort genom att säga att det därvid, i varje fall för den Europeiska kommissionen, också hör en vapenindustripolitik till och att harmonisera en politik för export och import. Jag vill omedelbart lägga till att nedskärning av försvarsbudgeten som sådan är en positiv utveckling som möjliggörs genom slutet på det kalla kriget. Och vem skulle vara emot det? Men samtidigt tvingar den nedskärningen till en starkare hopsamling av krafter på europeisk nivå, särskilt för att kunna hålla kvar nödvändiga dyra innovationer för teknologin och för att kunna fortsätta bekosta dem. Det har också allt att göra med att kunna vara internationellt konkurrerande. Hur svårt det kanske än är att förstå att tala om vapenindustrin i ekonomiska termer, kan vi inte anta att den Europeiska unionen är ute efter att i detta avseendet på denna viktiga del av sina aktiviteter göra sig för mycket beroende av produktion från tredje land. I detta hänseende måste vi dock tillstå att det på rustningsområdet föreligger en stor obalans i de transatlantiska förbindelserna. Att få till stånd en europeisk marknad för försvarsprodukter kommer att bidra till förbättring av effektiviteten i den sektorn och alltså också till lägre kostnader. Också det har en gynnsam effekt på försvarsbudgeten.
Europa måste vidareutveckla sin operationella kapacitet inom området konfliktförebyggande och -förvaltning. Än en gång, om man per definition hellre vill överlämna konfliktstyrningar till tredje land. Efterfrågan och utbud på vapenmarknaden är helt riktigt knutna till speciella regler som ger myndigheterna en exklusiv roll. Myndigheterna låter sig i huvudsak ledas av stringenta krav som gäller säkerhet och utrikespolitik. Men den ekonomiska dimensionen, jag har redan sagt det, gör EG-fördragets regler relevanta också här. De gällande reglerna särskilt på området för den interna marknaden, kan då också utgöra basen för att upprätta regler som är riktade på vapensektorn. En annan möjlighet är för övrigt att tillämpa de befintliga reglerna på det sättet men att därvid ta hänsyn till den specifika karaktären för sektorn. Meddelandet från kommissionen beskriver handlingsmedlen som den Europeiska gemenskapen förfogar över och som på kort sikt kan användas. Av grundläggande betydelse är att dessa handlingsmedel kan anpassas till vapensektorns specifika karaktär med hjälp av procedurer och instrument varvid en första pelare i den gemensamma politiken kombineras med den andra pelaren, politiken från GBVB. Det finns precendensfall på den här punkten, jag hänvisar er till EU-exportreglering när det gäller varor för dual use , vilket omfattar en förordning som är baserad på Romfördraget och samtidigt också ett gemensamt uppträdande på basis av GBVB.
Vi stödjer förslaget från det nederländska ordförandeskapet på regeringskonferensen att explicit bestämma att GBVB måste stödjas av en rustningspolitik. Den bestämmelsen måste utgöra basen för unionens aktiviteter när det gäller olika instrument som är baserade på EG-fördraget.
Det är känt att den västeuropeiska rustningsgruppen, där 13 europeiska NATO-medlemsstater utgör en del inom WEU, är ansvarig för samarbetet inom området rustning. Det samarbetet bör vidare främjas. I meddelandet från kommissionen fästs uppmärksamhet också på det.
Ett enda ord slutligen om exporten. Föredragande har helt riktigt lagt betoningen på komplexiteten och vikten av vapenexport. Intressen och känslighet från medlemsstater går vitt isär på detta område där nationella regeringar noggrant bevakar sin suveränitet. I unionssammanhang är gemensamma kriterier för vapenutförsel fastställda, men genomförandet och implementeringen av dem, förblir uteslutande ett ansvar för medlemsstaterna. Någon framgång har inte nåtts vid den ömsesidiga anpassningen av politik och arbetspriser. I förslaget till resolution uppmanades kommissionen att författa en vitbok om detta ämna, något som slutligen måste leda till en juridiskt bindande handlingskod för vapenexport. Vi anser det vara ett konstruktivt förslag som vi skall bedöma med en positiv inställning.
Ordförande, jag tackar än en gång föredragande, och även de som har bidragit till denna debatt, mycket hjärtligt för denna möjlighet till tankeutbyte och förhoppningsvis ger regeringskonferensen en ny konstitutionell bas för att ge denna fråga mer innehåll. Men det är nu verkligen tid för handling och fram till nu har på basis av bidrag från kommissionen och rådet endast mycket blygsam framgång nåtts. Vi fortsätter att hoppas på mer framgång.

Van Putten
Ordförande, jag ville bara fråga om vi inte kunde hitta en annan metod i detta hus. När ett betänkande fortfarande behandlas och en kommissionär talar och om vi samtidigt skall fylla salen för nästa punkt på dagordningen, uppstår en situation då kommissionären inte ens kan höras längre. Kan vi inte ha lite mer respekt i detta hus, för sättet som vi umgås på, med varandra.

Ordföranden
Jag ber att få tacka van Putten. Ni har gjort ett arbete som, eftersom alla lyssnar just nu, har mer framgång än när ordföranden gör det.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum idag kl. 12.00.

Omröstning
Anttila
Herr ordförande, i den finska översättningen finns fortfarande ett översättningsfel. När man talar om boskapens gödsel (lanta )och gödselvatten (virtsa ), används där orden avfall (jätteet ) och avloppsvatten (jätevesi ). Jag vill därför, att rättelsen till detta fel i översättningen antecknas till protokollet. Detta fel förekommer i åtminstone tre olika ändringsförslag.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen)

Ordförande
Fru Izquierdo Rojo har begärt ordet innan vi går vidare med omröstningen.

Izquierdo Rojo
Jag ber att få tacka herr ordförande. Jag skulle vilja påpeka för församlingen att vi här på tribunen har representanter för de kvinnor som kandiderar vid nästa allmänna val i Algeriet. De representerar två för Europaparlamentet mycket känsliga frågor: kvinnans delaktighet och demokratin i Algeriet.
(Ihållande applåder) Betänkande (A4-0146/97) från Amadeo för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets direktiv (KOM(96)0465 - C4-0548/96-96/0230(CNS)) som ersätter direktiv 84/466/Euratom om enskilda personers hälsoskydd mot de faror som uppstår till följd av joniserande strålning i samband med medicinsk bestrålning

Graenitz
Herr ordförande, jag vill anmoda om att man vid översättningen av detta förslag på alla ämbetsspråk mycket noggrant ser till att det ur begreppet " behöriga specialister" på alla språk framgår att det även kan röra sig om flera personer, som har denna befogenhet, och inte bara läkare.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Tindemans
Ordförande, jag tar mig friheten att i detta ögonblick komma emellan, nu när vi ska rösta om ändringsförslagen 2, 3 och 4. Herr Väyrynen har lämnat in ändringsförslagen för att också föra Barents hav till Östersjöområdet. Jag har fastställt att många kollegor egentligen inte instämmer i det. Det finns ingen gemensam gräns säger de. På vilket man svarar att samarbete finns. Det har aldrig diskuterats allvarligt. Och därför, från kontakterna jag har, skulle jag vilja våga föreslå att vi godkänner ändringsförslag 3. Det finns ett nytt ändringsförslag 3 där det sägs: Östersjöområdet och Barents hav. Och att vi då inte skulle godkänna ändringsförslag 2 och 4 för att inte lägga betoningen på det, utan bara ange det ordentligt. Ändringsförslag 3 ja, men inte ändringsförslag 2 eller 4 av samma författare. Jag tar mig friheten att föreslå det. Jag tror att vi då kan få en bra majoritet.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Rovsing
Det är oerhört tillfredsställande att det i förlikningskommittén nu har lyckats att nå fram till ett avtal om riktlinjer för transeuropeiska telenät. Meningsskiljaktigheterna mellan institutionerna om procedurer och förfaranden är nu bilagda på ett tillfredsställande sätt. Jag önskar särskilt betona betydelsen av att sakområdet "kommunikation via satellit " togs med i riktlinjerna - inte minst tack vare kommissionär Bangemanns insats. Jag är övertygad om att de nya riktlinjerna skapar en god grund för vidare förhandlingar på detta område.

Wolf
Den 7 juni 1995 lade kommissionen, på grundval av artikel 129d i fördraget, fram det grundläggande förslaget till en serie riktlinjer för transeuropeiska telekommunikationsnätverk. Målet var att upprätta de grova linjerna för planerade åtgärder och att identifiera projekt av gemensamt intresse, vilka skulle kunna vara berättigade till ekonomiskt stöd. Den 1 februari 1996 antog Europaparlamentet sitt yttrande bestående av 35 ändringsförslag, vilka betonade allmänhetens användning av tekniken, sociala konsekvenser av, t.ex., distansarbete via telefon/fax/modem och processen att identifiera projekt av gemensamt intresse. Varken kommissionen eller rådet var redo att anta Europaparlamentets ståndpunkt. Samma sak hände under den andra behandlingen och medlingsförfarandet inleddes med resultatet som anges i ovan nämnda betänkande.
Avtalet som ingicks rörde till exempel: 18 ändringsförslag från parlamentet godkända av rådet (bred användning av tekniken, hänsyn till sociala konsekvenser av nya villkor för (tele)arbete, regioners språkbehov, identifikation av projekt av gemensamt intresse, som nu behandlas i bilaga 1 till riktlinjerna (och inte längre enbart av den kommitté som skall inrättas för att ge råd till kommissionen och som rekryteras bland representanter för medlemsstaterna) samt vissa projekt av särskild vikt (distansutbildning, telematik för transporter, miljö och hälsa).
Vi gröna hade föreslagit att det skulle läggas till stränga bestämmelser beträffande förutsättningar för arbetsskapande och socialt inriktade projekt. Likaså argumenterade vi för en stark roll för Europaparlamentet vid identifieringen av projekt av gemensamt intresse, en roll som nu är rätt svag. Vi är emellertid beredda att acceptera medlingstexten, eftersom den åtminstone innehåller några hänvisningar till dessa frågor (inbegriper bestämmelser om randområden och skapande av arbetstillfällen, se artikel 3) och stipulerar att kommissionen vart tredje år till Europaparlamentet måste lägga fram en utvärderingsrapport, som behandlar sociala och samhälleliga konsekvenser av påbörjade projekt (artikel 14).
Jag skulle återigen vilja betona att Europaparlamentet kommer att vara oförmöget att fullgöra sin roll i den demokratiska kontrollen av övergången till informationssamhället, om detta fortsätter att i onödan vara indelat i sektorer. Det som behövs för denna försenade demokratiska kontroll är ett allmänt ramdirektiv över sektorgränserna för de vägledande reglerande principerna för den här övergången.
Betänkande (A4-0156/97) av Barthet-MayerLulling (PSE). (FR) Herr ordförande, betänkandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om bestämmelser om ekologisk produktion av animaliska produkter är frukten av föredragande Barthet-Mayers mycket noggranna arbete.
I egenskap av parlamentets föredragande om biodlingens situation i medlemsstaterna, är jag henne mycket tacksam för att i ett enda ändringsförslag ha lagt in allt som gäller ekologisk biodling. Till utskottet hade jag lagt fram ett ändringsförslag som gäller punkt 4, Utfodring, som inte fick medhåll av föredraganden. Därför röstade jag emot de två första styckena i denna punkt, det vill säga mot en text som jag anser inte kan tillämpas.
Tyvärr, herr ordförande, var det nästan ingen som räckte upp handen vid omröstningen om denna del. Det är fullständigt omöjligt att tvinga biodlaren att agera så att hans bin samlar nektar från odlingar som under blomning behandlats med växtskyddsmedel. Även om biodlaren ställer upp sina kupor på så sätt att det inte finns något förorenat område på 1, 5 km runt bikupan, vem skulle kontrollera om inte det eller det biet flyger och samlar nektar längre bort, ty bin flyger lätt inom ett område på 5 km?
Jag förstår förresten inte heller hur jordbruksdepartementet i ett litet land som mitt skulle kunna avgränsa regioner eller områden för ekologisk biodling, eftersom åkrarna är så kraftigt styckade att det är svårt att begränsa områden eller regioner utan nektarinsamling eller endast med nektarinsamling från odlingar som inte behandlats med växtskyddsmedel.
Låt oss stå med bägge fötterna på jorden, herr ordförande, och låt oss undvika bestämmelser som ingen kan kontrollera och som endast försvårar livet för dem som vill driva ekologisk biodling eller ekologiskt jordbruk, ett antal, åtminstone vad gäller biodlare, som tyvärr minskar alltmer inom många medlemsstater. Jag lade ner min röst, för att vi har också röstat igenom en rad ändringsförslag med vilka de stackars jordbrukarna inte kommer att kunna leva om de verkligen vill driva ett ekologiskt jordbruk.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Theorin, Waidelich och Wibe
Vi vill understryka att vi har röstat för att vägtransporter av djur under inga omständigheter får överstiga åtta timmar. Lastning och lossning av djur skall ske varsamt, och användning av allopatiska lugnande medel under färden skall vara förbjuden.
Vi anser detta vara en mycket viktig fråga att driva vidare under ärendets behandling i Europeiska unionen. Annan hantering av djurtransporter än vad som föreslagits ovan är oacceptabel.

Caudron
Vi utreder vår kollega Barthet-Mayers betänkande om förslag till kommissionens förordning om komplettering av förordning nr 2092/91. Äntligen! skulle vi kunna säga. Kommissionen har inte respekterat avtalad tid, men det verkar som om BSE-krisen har påskyndat processen.
Vi förnimmer ekologiskt jordbruk från en ny synvinkel som ingår inom ramen av ett långsiktigt jordbruk som garanterar kvalitet och säkerhet för konsumenterna. Jag stöder här föredragandens många positiva inslag som läggs till kommissionens förslag.
Ekologiskt jordbruk kan ta formen av ett innovativt jordbruk som använder återanvändbar energi och återanvändbart material, men kvaliteten måste ändå garanteras. Därför måste ett antal kontroll- och produktionsbestämmelser införas. Genmanipulation måste förbjudas, en hälsosam föda för djuren måste garanteras för att därmed undvika allt för väl kända konsekvenser från dessa industrivetenskapsmän som är mer närliggande vansinniga vetenskapsmän än ett Nobelpris.
Ekologiskt jordbruk kan vara ett verkligt alternativ till intensivt och industriellt jordbruk som har syndat alltför mycket... Det måste få ett stöd och en utvecklingsram på unionsnivå.
Rent allmänt måste jordbruket i dag främst sträva efter produktionskvalitet och inte efter kvantitet.

Hautala
Ekologisk odling måste lyftas fram som en viktig produktionsinriktning i EU: s hela jordbrukspolitik. Ett ökande antal människor vill ha livsmedel som är kvalitetsmässigt bättre än nuvarande högeffektiva produktion och som är producerade på ett etiskt hållbart sätt. I Finland har arealen för ekologisk odling snabbt ökat till fem procent av åkerarealen tack vare EU: s miljöstöd. Nästa mål kommer att vara Österrikes tio procent, som är resultatet av en mycket målmedveten ansträngning.
Förordningen om ekologisk produktion är tyvärr alltför detaljerad för att passa de mycket skiftande förhållandena i unionen. De gröna försökte få den att på många sätt bli mer flexibel, men viljan att följa regleringarna till punkt och pricka tog överhanden.
När man i Finland övergår till ekologisk odling är övergångsperioden tre år. I EU kommer man att godkänna en mycket kortare övergångsperiod, enligt kommissionens förslag två år, som parlamentet ytterligare ville förkorta till ett år. Enligt de gröna är två år ett absolut minimum.
Det viktigaste resultatet av parlamentets behandling av förordningen om ekologisk produktion var utan tvekan jordbrukskommissionär Franz Fischlers meddelande, att han är beredd att gå med på parlamentets krav om att förbjuda bruket av genmanipulerade organismer i den ekologiska produktionen. Medlemsländerna, däribland Finland, liksom också de ekologiska producenternas organisationer, har varit mycket oroade över kommissionens hittillsvarande dunkla inställning.
De gröna stöder en ökad beslutanderätt för parlamentet i den gemensamma jordbrukspolitiken. Gruppen föreslog att förordningen om ekologisk produktion skulle utfärdas med stöd av artikel 100a (inre marknaden), men parlamentets majoritet förkastade förslaget.

Holm
Kommissionens förslag innehåller tyvärr alltför många brister. Europaparlamentets föredragande och det ansvariga utskottet har därför gjort ett förtjänstfullt arbete som jag stöder.
Mot bakgrund av alla rapporter i media om hur djur transporteras och föds upp välkomnar jag detta förslag. Det måste bli ett slut för denna industriella behandling av djur som i dag sker och som är totalt förkastlig. Därför är det viktigt att uppmuntra bönder att gå över till miljövänliga djuruppfödningsmetoder m.m.
Man måste dock beakta att situationen i EU: s medlemsländer på detta område skiljer sig mycket åt. Samtidigt som t.ex. Österrike har kommit väldigt långt, ligger andra länder klart sämre till. Jag hoppas att detta förslag kan uppmuntra dessa länder att äntligen ta dessa frågor på allvar och agera framåt.
Samtidigt är detta betänkande viktigt som prejudikat. Det är första gången sedan jag blev ledamot av Europaparlamentet som jag ser ett så konkret och ambitiöst program för att förändra denna del av EU: s jordbrukspolitik i rätt riktning. Det är inte tillräckligt, men det är ett viktigt steg framåt.
Slutligen är det min förhoppning att majoriteten i Europaparlamentet bifaller de ändringsförslag som innebär att man förbjuder användningen av genetiskt modifierade organismer i ekologisk produktion.

Souchet
Efter den mycket svåra galna ko-sjukan och den skandalösa frånvaron av sanktioner mot de europeiska ansvariga, åligger det oss att återge konsumenterna ett förtroende för livsmedel av animaliskt ursprung.
Utvecklingen av det ekologiska jordbruket kan göra sitt till om de grundläggande satsningar som flera länder som till exempel Frankrike gör sedan åtskilliga år tillbaka inte ifrågasätts och om man inte antar överdrivet liberala standarder på europeisk nivå.
För ekologiskt jordbruk fanns det fram till idag på europeisk nivå endast bestämmelser för vegetabiliska produkter. Texten som har lagts fram föreslår att bestämmelserna från 1991 skall utökas till att även omfatta animaliska produkter. I brist på gemensamma bestämmelser har enskilda medlemsstater lagstiftat om frågan eller inte. Ett antal länder, varav Frankrike, låg ett steg före: det är oerhört viktigt att man idag inte inför lägre standarder än de som dessa länder fastställt och som hade fått konsumenternas förtroende.
Sedan mer än fem år tillbaka har Frankrike arbetat för att införa mycket strikta kravspecifikationer som garanterar konsumenterna riktiga ekologiska produkter. Men förtroendet skulle snabbt försvinna om den franska marknaden med stor efterfrågan genom den europeiska politiken dränktes av ekologiska produkter som inte verkligen var ekologiska och som på grund av sina mycket skrala ramar för uppfödningsstandarder knappast skulle skilja sig från de klassiska produkterna. Vissa länder med mycket intensivt jordbruk trycker på för att införa alltför liberala standarder: vi vägrade rösta för ändringsförslagen som de lagt fram och som, om de hade antagits, skulle hindrat de lantbrukare som respekterar strikta standarder att förbli konkurrenskraftiga. Vi höll oss till den text som BarthetMayer lagt fram och till de ändringsförslag som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling föreslagit, vilka enligt vår åsikt utgör minimigrunden för att kunna garantera att de satsningar som nationella seriösa producenter hitintills gjort inte ifrågasätts.
Det åligger oss även att ständigt bekämpa utflyttningen från landsbygden och att stödja all verksamhet som kan bevara en tät socioekonomisk struktur. Ekologiskt jordbruk kan spela en positiv roll för fysisk planering: det erbjuder lantbrukarna, främst de yngre, ett alternativ och möjligheten att bevara sysselsättning inom jordbruket, med tanke på de avsättningsmöjligheter som efterfrågan på ekologiska produkter kan generera. Ekologiska produkter kan utgöra en avsevärd utvecklingsfaktor särskilt i ekologiskt känsliga områden som bergsområden och fuktiga områden. De framhäver i synnerhet lantbrukarnas roll för bevarande av ekologiska system och ekologisk diversifiering. De besvarar befolkningens och speciellt turisternas efterfrågan, som motsätter sig genetiskt manipulerade organismer, som är öppna för hälsosamma och diversifierade livsmedelsprodukter av kvalitet, och som värnar om miljön.
Men det är viktigt att produkter från dessa känsliga områden får stöd av mycket tillförlitliga certifieringssystem för kvalitet och spårning, system som gör det enklare att införa gemenskapspreferens och som kommer att få motstånd eftersom GATT-förhandlingarna är ett oskrivet blad.
Betänkandet av Barthet-Mayer valde denna väg och därför ställde sig vår grupp bakom det.
Betänkande (A4-0146/97) av Amadeo
Correia
På grund av de stora framstegen inom vetenskapen och på det tekniska området, som definierar framväxten av nya metoder för diagnostik och behandling, och den kännedom om den nytta och den fara som användningen av joniserad strålning har, är det ytterst viktigt att gemenskapen inom ramen för de befogenheter som den har genom EG-fördraget, särskilt dess artikel 129, tar fram lagstiftning för att aktualisera direktiv nr 84/466/Euratom.
Bland de föreslagna förändringarna kan nämnas följande:
behovet att alltmer begränsa användningen av joniserande strålning till endast då det är absolut nödvändigt, dvs när inga andra alternativa diaknostik-- eller behandlingsmetoder och då det finns garantier att dess användning har optimal effekt hos den sjuke; -kräva av medlemsstaterna och ställa dem till svars för den nödvändiga kontrollen, inte bara vad gäller kvaliteten på privata eller offentliga installationer, utan också på fastställandet av program för kvalitetsgarantier, särskilt vad gäller värdering av de doser som patienten får motta; -övertagande av " globalt kliniskt ansvar" för enskilda som utsätts för strålning (antal behandlingar och absolut behov av behandlingen) de arbetstagare inom vården som är utrustade för att utföra sådan undersökning eller behandling och i överensstämmelse med nationell lagstiftning.Det var dessa skäl som fick mig att rösta för detta förslag.

Fitzsimons
Herr ordförande, jag skulle vilja ta tillfället i akt att söka stöd i Europaparlamentet för europeisk finansiering av radonundersökningar och i synnerhet att söka ekonomiskt stöd till nationella myndigheter för att utföra radontester.
Det är mycket viktigt att Europaparlamentet och kommissionen inser att exponering för radon är ett problem i hela Europa och är berättigad till gemenskapsfinansiering.
En nationell radonundersökning som Radiological Protection Centre i Irland nyligen genomförde, visade att delar av landet, inklusive stora delar av Wicklow och Cooley-halvön, har högre risk än 10 % att exponeras för en oacceptabel nivå av radongas. Detta är ett mycket stort problem för de berörda hushållen.
Kostnaderna för att lösa det här problemet är emellertid en stor stötesten för hushållen. Jag anser att radonmätningar borde vara gratis för hushållen i områden med hög halt av radon.
Det är min förhoppning att kommissionen, kanske inom ramen för några av sina forskningsprogram, kan ställa finansiering till förfogande för att realisera den här målsättningen.
Det finns många skolor i områdena med förhöjda radonhalter. Det finns dock inte något nationellt program för mätning av radon i våra skolor. Eftersom barn i allmänhet anses vara mer i farozonen, menar jag att vi bör ta initiativet till en nationell radonundersökning i våra skolor.
Dessutom finns det ännu inte någon undersökning av radonhalterna på arbetsplatser i de mest berörda områdena. Återigen skulle det vara oerhört fördelaktigt med gemenskapsfinansiering.
Den irländska regeringen har också en avgörande roll att spela och bör noggrant undersöka de fastställda anslagsplanerna som finns i Storbritannien för att hjälpa folk att mäta radonhalten i sina hus.
Betänkande (A4-0109/97) av Kenneth D. Collins
Ahlqvist, Theorin och Wibe
Även om vi röstar för detta betänkande, delar vi inte de åsikter som framförs i punkterna 12 och 13 i förslaget till betänkande. Vi anser inte att frågor rörande miljölagstiftning skall underställas medbeslutandeförfarandet. Det skulle innebära ökad överstatlighet inom Europeiska unionen, vilket vi har principiella invändningar mot. Vi anser inte att Europaparlamentet skall ges mer makt. Arbetet för en progressiv miljölagstiftning kan säkert bli bättre om EU: s medlemsstaters möjligheter att gå före i miljövårdsreformer bättre garanteras än vad som är fallet i dag.

Díez di Rivera Icaza
Den fråga som ställs av Collins i hans betänkande är av oerhörd betydelse, eftersom en del av parlamentets arbete, utan kontrollerbar uppföljning av korrekt överföring, tillämpning och genomförande av miljölagstiftningen, skulle kunna bli verkningslöst inför det oändliga antalet klagomål som årligen fås om den otillfredsställande tillämpningen och genomförandet av miljörätten.
Därför har detta parlament och jag själv upprepade gånger försvarat behovet av att skapa ett inspektionssystem på europeisk nivå, just för att garantera tillämpningen och genomförandet av nämnda miljölagstiftning, därför att man kan fråga sig om det finns större demokratisk inkongruens och till och med frustration än att lagstifta och lagen vid en mängd tillfällen därefter ignoreras eller inte följs.
Som föredraganden mycket riktigt påpekar, har utvecklingen av gemenskapens miljöpolitik utifrån många aspekter varit en viktig impuls i demokratiseringen av gemenskapen, eftersom den är en av de mest populära politikerna i unionen. Detta gör att våra medborgare deltar aktivt i kontrollen och sammansättningen. Därav följer att det är oundvikligt att kommissionen vid utarbetandet av denna lagstiftning öppnar en konsultkanal för att garantera genomförandet och att nämnda lagstiftning alltid förblir objektiv från sambeslutandeförfarandet, som föredraganden begär i sitt viktiga arbete.
Jag slutar med att gratulera Collins och litar på att regeringskonferensen tar på sig sitt ansvar inom detta område.

Rovsing
Det är positivt, att miljöfrågan vinner terräng i alla EU: s institutioner men vi måste se upp så att vi inte missbrukar en god sak till att införa onödiga eller byråkratiska regelverk utan att göra klart för oss vilka konsekvenserna kan bli. Förslaget om att varje medlemsland skall upprätta ett miljöinspektionsorgan som skall kontrolleras och övervakas av kommissionen verkar ogenomtänkt. De flesta EU-länderna har redan på nationellt plan motsvarande inspektorat som arbetar i samverkan med bl.a. kommissionen. Jag vill gärna varna för sådana tomma slag i luften. Den europeiska miljöagenturen i Danmark har redan ett långtgående samarbete med de nationella myndigheterna i EU-länderna. Jag saknar dokumentation för behovet att vi parallellt med detta skall sätta upp 15 nya nationella miljöinspektioner under kommissionens kontroll och övervakning.

Sandbæk
För miljön är det helt avgörande att miljölagstiftningen fungerar och att miljön prioriteras. I dag förlorar miljön oftast i konkurrensen med kommersiella intressen och det reella genomförandet av miljölagstiftningen i medlemsländerna är knappast imponerande. För miljölagstiftningen finns det, som Collins påpekar, behov av en kodifiering av lagstiftningen, öppenhet, ökad kontroll av genomförandet och det måste finnas möjlighet för både enskilda individer och organisationer att kunna föra talan inför nationella domstolar. Betänkandet försöker att på ett överordnat plan lyfta fram miljön. Därför röstar jag ja till detta mycket viktiga betänkande.
Betänkande (A4-0148/97) av Todini
Banotti
Gemenskapens utbildningsprogram är en av de trevligaste nyheterna från Bryssel. När de startades 1984 deltog sextusen studenter i Erasmus-programmet och 1996 hade antalet ökat till hela etthundrasjuttiotusen ungdomar. Jag välkomnar denna sunda utveckling och hoppas att antalet deltagare kommer att fortsätta att öka.
De största problemen som har existerat från början, och fortfarande finns kvar, är de extrakostnader för resor och uppehälle som måste tas från familjernas budgetar, liksom skillnaderna mellan medlemsstater beträffande hur stora summor som betalas. Detta innebär att studenter, vars familjer inte har råd att understödja dem, fortsätter att undantas. Detta är oacceptabelt och begränsar deras rörlighet och rättvisan i hela programmet.
Kommissionen och nationella utbildningsmyndigheter måste utvärdera denna skiljaktighet och ge oss jämförande information från medlemsstaterna, så att vi kan bemöta de berörda studenternas verkliga behov och öka upptagningen av Erasmus-stipendier bland fattiga studenter.

Holm, Lindholm och Schörling
Föredraganden har gjort en mycket bra inventering kring de problem som faktiskt finns för studenter, forskare, stipendiater m.fl. när de skall förverkliga sina drömmar i andra EU-länder. Kommissionen har gjort jämförelsen att det är lättare att flytta till USA än inom EU, varför det krävs åtgärder. Vi tycker emellertid inte att den jämförelsen stämmer. Det finns många andra orsaker till varför exempelvis så många svenskar söker sig till USA. Dessutom visar jämförelsen också att USA och enskilda EUländer har löst dessa administrativa problem genom ett enkelt mellanstatligt samarbete, varför vi anser att de även mellan EU-länderna kan lösas genom ett rent mellanstatligt samarbete och inte genom att frågorna lyfts över till någon överstatlig administrationsnivå i Bryssel.
Vi delar alltså uppfattningen att det finns problem som måste lösas på något sätt. Men att lösningen skulle vara en mängd rättsliga ramar, ställningar osv., anser vi inte vara nödvändigt.
Några av punkterna i betänkandet anser vi vara förkastliga. Bland annat gäller det punkt 23 där kravet att " ...underlätta för studenter och stipendiater att återanpassa sig i ursprungslandet efter vistelsen i det utlandet" är som taget ur luften och fullständigt onödigt.
Samtidigt saknar vi en ansats vad gäller de övriga länderna i Europa som inte tillhör EU-området. Vi anser det vara av största vikt att även dessa länder involveras i detta arbete så att det blir enklare för studenter och forskare från alla länder i Europa att vistas i andra europeiska länder.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för Todinis betänkande om kommissionens grönbok, som analyserar de största hindren för mobiliteten i EU inom utbildning, yrkesutbildning och forskning. De danska socialdemokraterna vill betona den fria rörligheten på utbildningsområdet för både studerande och lärare.
De danska socialdemokraterna understryker emellertid att vi har vissa förbehåll i förhållande till betänkandet när det gäller harmonisering av sociala förmåner, skattebefrielse för forskarstipendier samt inrättandet av en europeisk lärlingsstatus. Vi anser det vara viktigt att avskaffa hindren för mobiliteten i EU, men detta skall endast ske på frivillig grund mellan medlemsstaterna och inte genom att harmonisera reglerna på EU-nivå.

Lis Jensen
Jag kan inte stödja Todinis betänkande om hinder för studerandes mobilitet i den europeiska gemenskapen. Jag säger därmed inte sagt att jag inte helt och fullt kan ansluta mig till att utbildningssökande skall ha möjlighet att utbilda sig över gränserna. Det har tidigare varit möjligt och kommer också i fortsättningen att vara möjligt inte bara inom EU, utan tvärs över alla statsgränser. Utbyte mellan olika länder och kulturer är inte bara realiserbart inom ett enhetligt område. Meningen med utbyte är väl att få kännedom om annorlunda kulturer och samhällen.
Jag kan därför inte ansluta mig till föredragandens önskan att med anledning av detta påskynda en harmonisering av utbildningar respektive social lagstiftning. Detta betänkande om grönboken är ännu ett exempel på att man använder den fria rörligheten som förevändning för att harmonisera på det sociala området. Därmed ger man EU befogenheter som EU inte har och inte skall ha. Tanken på en enhetlig lärlingsutbildning i EU tar jag avstånd från och den är i övrigt ganska orealistisk, eftersom arbetsmarknaderna är mycket olika i de enskilda medlemsländerna.
Därför röstar jag mot betänkandet och kan heller inte ansluta mig till kommissionens grönbok.

Rovsing
Det finns goda skäl att ge kommissionen en eloge för ett utomordentligt arbete i samband med utarbetandet av denna grönbok. Mobiliteten på arbetsmarknaden beror på många faktorer, men jag är övertygad om att de nio aktionsområden som kommissionen föreslår kommer att bidra positivt i rätt riktning. Det är glädjande att flera av de existerande programmen redan har blivit en framgång. Sålunda har antalet studerande som via Erasmus kan komplettera sina studier i ett annat EU-land mångdubblats. Därför anser jag det vara viktigt att kommissionen snabbt går vidare med förslaget i grönboken om att skapa ett europeiskt kvalifikationsområde så att vi kan utveckla det ömsesidiga erkännandet av akademiska utbildningar bl.a. genom ett ökat bruk av meritöverföringssystem.
Betänkande (A4-0162/97) av Tindemans
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Sverige har klargjort sin position i fråga om EU: s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik genom det förslag som man, tillsammans med Finland, lade fram till den nu pågående regeringskonferensen. Sverige är inte berett att frångå sin alliansfrihet. Detta innebär att man förespråkar:
1.att EU inte utvecklar det gemensamma försvar som omtalas i artikel J 4 i Fördraget om Europeiska unionen, och2.att den organisatoriska åtskillnaden mellan Västeuropeiska unionen och Europeiska unionen behålls, men att unionens roll i fråga om de så kallade Petersberguppgifterna förstärks. Alla uppdrag som utförs härunder skall dock baseras på ett mandat från FN eller OSSE.Detta ställningstagande gör att vi bland annat inte kan ställa oss bakom skrivningar som punkt 9, " ...till en början för uppdrag av typen Petersberg" , och inte heller punkt 37 om uppmaning till sammankallning av en konferens för diskussioner om innehållet i en gemensam försvarspolitik (punkt a) eller följderna av en framtida integration mellan VEU och EU (punkt b).
Punkt 7, som anspelar på att de av EU: s medlemsstater som inte är medlemmar av varken NATO eller VEU skulle dra nytta av dessa organisationers säkerhetsklausul, finner vi rent felaktig.
Betänkandet innehåller också flera generella skrivningar som vi inte kan ställa oss bakom. Det rör framför allt punkt 6 (upprättandet av en europeisk kår bestående av militära och civila enheter), punkt 8 (ekonomisk säkerhet) och punkt 10 a (territoriell integritet).

Caudron
Fördraget om Europeiska unionen har betingat några alltför ofta teoretiska och alltför sällan praktiska framsteg för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Europeiska unionen måste lämna besvärjelsestadiet och klart och tydligt ange sin utrikespolitik, sin uppfattning om säkerhet, och på så vis införa en verklig förebyggande politik, rent av en verklig interventionspolitik.
Denna utveckling måste äga rum för att en europeisk diplomati skall kunna införas på längre sikt. På flera viktiga punkter måste unionen tala med enad röst och kunna lämna det traditionella arvet från nationell diplomati bakom sig, för att kunna garantera och uttrycka européernas gemensamma intressen. Därför måste vi ange våra absoluta krav på extern säkerhet.
Den externa säkerhetspolitikens oundvikliga motstycke utgörs av en förstärkning av den tredje pelaren, rättsliga och inrikes frågor, och det vore fel att blanda ihop olika hot och unionens intresse att agera inom samtliga dessa områden. Därför måste man kunna förutse och föregripa kriser utanför unionen, som kunde påverka unionen, och agera därefter i gemensam stämma genom att på ett eller annat sätt associera medlemsstaterna.
Ambitionen är högt ställd; men regeringskonferensen måste ta tillfället i akt för att ge unionen en verklig gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Det gäller unionens internationella trovärdighet. Det är enda möjligheten att ge omvärlden en annan bild av unionen än den av en gemensam marknad utan någon annan samhörighet.

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson
Holm, Lindholm och Schörling (V), Lindqvist (ELDR), Bonde, Lis Jensen och Sandbæk (I-EDN), skriftlig. Undertecknade har röstat emot betänkandet med följande huvudsakliga argument:
1.Betänkandet representerar ett snävt, " eurocentriskt" synsätt och saknar blick för vår tids globala verklighet. Det har en stark prägel av gammaldags maktpolitik.2.Ett förverkligande av betänkandets säkerhetspolitiska koncept skulle främja världens uppdelning i block och bygga upp en med Förenta nationerna konkurrerande regional organisation.3.Betänkandets förslag om unionens rätt att ingripa i andra länders förhållanden kränker FN-stadgan och utgör en fara för fred, stabilitet och nationellt oberoende.4.Som högst betänkliga framstår betänkandets formuleringar om att skydda unionens " intressen och värderingar" . Här uttrycker man närmast en kolonialattityd, innebärande att unionens värderingar skulle vara överlägsna andras och att andra länder skulle riskera påtryckningar om de hade avvikande värderingar. Ordet värderingar är inte heller definierat.5.Betänkandet uppvisar en allvarlig brist på respekt för alliansfria medlemsstaters roll och intressen. Betänkandets säkerhetsmodell är ett ohöljt försök att underordna de mindre länderna under de större.6.Att unionen skulle tala med en enda röst i internationella sammanhang är orealistiskt och skulle innebära ett undertryckande av den fria diskussionen i utrikes- och säkerhetsfrågor.7.Det finns ingen grund för en enhetlig säkerhets- och utrikespolitik i unionen. Ländernas intressen är starkt olika. Detta visas av divergerande åsikter under årens lopp om t.ex. Vietnamkriget, Sydafrika, Cypern, Turkiet, bombningarna av Libyen, Kroatien, Irak, liksom av olika hållning till kärnvapenpolitik och kärnvapenfria zoner.8.Det existerar inte någon europeisk " identitet" eller något europeiskt " gemensamt öde" . Detta är metafysiska och mystifierande begrepp.Europas länder bör arbeta för att stärka FN och befrämja globala perspektiv på säkerhet och stabilitet.

Hautala
Starka krafter vill göra Europeiska unionen till en stormakt som vakar över sina intressen i världen med vapen. Detta skulle ske genom att ansluta Västeuropeiska unionen, VEU, till unionen för att åstadkomma ett gemensamt försvar. Till denna konstruktion vill man nu också foga en gemensam politik för vapenindustrin.
Europeiska unionen är som sammanslutning unik i det att den inte är en stat. Dess styrka också utåt ligger i ett fredligt, icke-militärt samarbete. Det vore ett misstag att omvandla unionen till en militärallians.
Det har också framgått allt tydligare, att omvandlingen av VEU till unionens organ för krisövervakning i enlighet med Finlands och Sveriges förslag bara skulle vara ett steg i riktning mot ett gemensamt försvar. De som lade fram förslaget har antingen varit blåögda eller så vill de inte berätta för medborgarna om de strävanden som finns i bakgrunden.
De gröna anser det vara synnerligen beklagligt att man försöker förstöra unionens unika karaktär med militarisering.
Jag har i dag också undertecknat de nordiska kollegornas ställningstagande där unionens omvandling till en militärallians fördöms.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat nej till Europaparlamentets betänkande om säkerhets- och försvarspolitiken i Europeiska unionen.
Vi röster mot betänkandet därför att den innehåller en rad punkter som avser utvidgning av försvarssamarbetet inom EU. Detta överensstämmer inte med Edinburghavtalet, enligt vilket Danmark inte deltar i utarbetandet och genomförandet av aktioner inom unionen, som påverkar försvarsområdet. Vidare hyser vi den uppfattningen, att det inte finns behov av att stärka den försvarspolitiska dimensionen i EU. Tvärtom menar vi att EU: s medlemsstater också i fortsättningen bör koordinera sitt samarbete på försvarsområdet via NATO.
Det skall understrykas att vi även om vi inte kan ansluta oss till betänkandet i dess helhet anser att det rymmer en rad positiva element. Detta gäller särskilt hänvisningarna till fördelarna av att skapa en europeisk stabilitetspakt samt arbetet i OSSE och Europarådet.

Olsson
Jag anser att det var en bra lösning att dela upp Tindemansbetänkandet i två delar. Den del som jag röstade på i dag behandlar således bara utrikes- och säkerhetspolitik. Största delen av betänkandet kunde jag ställa mig bakom, men det fanns några detaljer som jag såsom representant för ett neutralt nordiskt land inte kunde godkänna. Därför kunde jag inte heller stödja godkännandet av hela betänkandet.

Souchet
Vår grupp har inte ställt sig bakom betänkandet av Tindemans, som inte verkligen tar upp den viktiga kärnfrågan som den skall behandla, nämligen europeisk säkerhet. Det viktiga behandlas endast halvhjärtat.
Tindemans är säkert realist när han i motiveringen skriver att försvarspolitiken utgör ett område där Europeiska unionens medlemsstater fortfarande har mycket olika synpunkter, och att Europeiska unionen måste kunna använda försvaret självständigt. Vilka blygsamma ord han använder!
Utifrån detta utvecklar föredraganden dock endast ett mycket försynt och vedertaget resolutionsförslag.
Tindemans aktar sig för att påminna om att de mest entusiastiska retoriska uttalandena om integrerat europeiskt försvar oftast kommer från dem som vill göra de minsta försvarssatsningarna i sitt land. I skuggan av det amerikanska nukleära paraplyet har alltför dåliga och tyvärr ihållande vanor tagits, nämligen att överlåta frågan om det egna försvaret åt andra och att som kompensation välja amerikanskt försvarsmateriel för att utrusta sin armé i stället för lika effektivt och prisvärt europeiskt materiel.
Det europeiska försvarsproblemet är inte en fråga om institutionell uppbyggnad utan en viljefråga. Inga verkliga framsteg kan göras innan alla har förstått att självständigheten i försvaret idag måste uppnås genom att vi frigör oss från USA och att vissa stela inbyggda atlantiska reaktioner som vi ärvt från en tid då internationella relationer såg annorlunda ut inte längre är på sin plats.
Vi måste söka självständigheten på olika nivåer. Först på NATO-nivå där det gäller att verkligen införa begreppet europeisk försvarsidentitet. Toppmötet i Berlin är endast ett förspel och ingen fulländning. Vill de europeiska medlemsstaterna verkligen europeisera NATO så som de påstår? Vi avvaktar fakta som bevisar att ord följs av handling, att de ämnar ge sig själva möjlighet att ingripa oberoende av amerikanskt deltagande. Är NATO: s europeiska medlemmar villiga att acceptera utökningen med nya medlemsstater innan denna djupgående reform har genomförts?
VEU, ett specialiserat europeiskt försvarsorgan, måste utöka sin handlingsfrihet och ta sina uppgifter mer på allvar i stället för att alltför ofta vara NATO: s släpvagn. Det finns ingen som hindrar Europeiska unionens tio medlemsstater som är medlemmar i VEU att göra det: återigen väntar vi på konkreta handlingar som bevisar den verkliga viljan.
Att kunna försvara sin säkerhet förutsätter slutligen nödvändiga i synnerhet finansiella medel. Man kan inte samtidigt kräva ett europeiskt försvar, vilja undervisa i ämnet och med all kraft skära ned nationella försvarsutgifter.
Men vi är väl medvetna om våra brister. De blev uppenbara i samband med Gulfkriget och därefter med interventionen i Bosnien: vi är beroende av USA både vad gäller observations-, kommunikations- och transportmöjligheter. Finns det en verklig samarbetsvilja inom dessa områden av gemensamt intresse för att förfoga över verkligt oberoende försvarsmedel som skulle ge de medlemsstater som så önskar möjlighet till fullständig självständighet i fråga om intervention?
Denna stävan efter självständighet är förresten inte oförenlig med målinriktat transatlantiskt samarbete. Inför det allt ökande ballistiska hotet, skulle europeiska länder genom gemensam forskning med USA kunna utveckla ett försvarssystem mot missiler.
Vi har inte ställt oss bakom betänkandet av Tindemans eftersom det, i stället för att helhjärtat behandla kärnfrågan, försöker få oss att tro att problemen ligger på annat håll.

Väyrynen, Anttila, Ryynänen och Virrankoski
Vi anser det vara en bra lösning att Tindemans betänkande delades upp i två delar. Den del som vi röstade om i dag behandlar således bara utrikesoch säkerhetspolitiken. Vi kunde stödja större delen av betänkandet, men där fanns några enskildheter som vi som representanter för de neutrala nordiska länderna inte kunde godkänna. Därför kunde vi inte heller stödja godkännandet av betänkandet i sin helhet.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.25 och återupptogs kl. 15.00)

Regionalt samarbete i före detta Jugoslavien och avtalsmässiga förbindelser med vissa länder i Sydosteuropa
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0127/97) av Cohn-Bendit för utskottet för utrikes- säkerhets och försvarsfrågor om kommissionens rapport (SEK(96)0252 - C4-0274/96) om utsikterna för utveckling av regionalt samarbete mellan det före detta Jugoslaviens länder och gemenskapens medel för att främja detta samarbete och kommissionens rapport (KOM(96)0476 - C4-0644/96) om gemensamma principer för framtida avtalsmässiga förbindelser med vissa länder i Sydosteuropa.

Cohn-Bendit
Herr ordförande, kära kollegor! Jag skulle kunna välkomna var och en av Er med namn, så " många" är vi. Ännu tråkigare är att kommissionen inte är närvarande. I en sådan här debatt vore det faktiskt nödvändigt att kommissionen deltar, men jag vet att när våren kommer, när det äntligen blir varmt, kommer politiken alltid på andra plats.
Tolv år efter andra världskriget skriver krigsdeltagarna under Romfördragen. Dessa Romfördrag var det första regionala samarbetet i Europa, vilket senare ledde till den Europeiska union, som vi i dag känner.
Naturligtvis var USA garant för fredsprocessen och den demokratiska återuppbyggnaden i Europa efter andra världskriget. Dock utan detta avgörande steg, utan politikernas avgörande mod att utveckla detta regionala samarbete i Europa, skulle vi i dag inte vara där vi nu är. När vi i dag således efter de blodiga krigen i Sydosteuropa talar om nödvändigheten av ett regionalt samarbete, har vi modellen av Europeiska unionen i huvudet. Just därför att det var så hemskt i Sydeuropa, är det nödvändigt att utveckla ett regionalt samarbete. Detta regionala samarbete kan emellertid bara fungera, om det finns en bosnisk stat i Bosnien, som fungerar som stat. Detta regionala samarbete kan bara föra samman de krigförande staterna och krafterna, om de är i stånd att tänka sig Bosnien som en stat och att utveckla Bosnien. Här tror jag att det ännu återstår mycket arbete, och Dayton räcker inte. Finner vi emellertid att vi måste återuppbygga Bosnien, får vi inte påtvinga Bosnien sådana byråkratiska strukturer, som i grund och botten inte gör det möjligt för befolkningen och de agerande att utveckla sig i motsvarande grad. Därför föreslår jag att vi inrättar en institution, en stiftelse för demokrati.
Man kan inte bara rakt av överföra Europeiska unionens normer och byråkrati på ett samhälle som Bosnien. I slutändan har det ingen som helst effekt, och av de 35 miljoner, som man hade kunnat investera i Bosnien, gav man bara ut 3 miljoner ECU under 1996. Det är helt enkelt en fruktansvärt blamage.
Samtidigt får man emellertid inte se detta regionala samarbete som en återuppbyggnad av det före detta Jugoslavien. Tvärtom handlar det om att se Sydosteuropa som Sydosteuropa. Det vill säga, det är inte bara länderna i det före detta Jugoslavien, utan naturligtvis också Grekland, Bulgarien, Ungern och Turkiet som hör in i processen av ett regionalt samarbete. Därför föreslår jag en sydeuropeisk konferens för en ekonomisk, politisk och ekologisk stabilisering, så att länderna känner sig ansvariga för en ömsesidig fred och för en utveckling av fredsmöjligheten.
Enligt Barcelonamodellen skall detta vara en självständig utveckling i Sydosteuropa för att över huvud taget kunna se framtiden för denna region som en politisk framtid. Jag välkomnar kommissionen, och det glädjer mig att van den Broek har hittat hit till oss denna soliga dag, bättre sent än aldrig.
Till sist vill jag bara säga: Människorna i Sydeuropa förstår inte och kan inte förstå att vi här för politik i någon regerings namn. Vi är här som parlamentsledamöter och inte som ambassadörer för Slovenien, Kroatien, Serbien, eller Bosnien. Vi är självständiga politiker, som skall utveckla självständiga saker. Därför måste vi driva den europeiska idén om samarbete framåt.
Allra sist vill jag komma med ett önskemål till de kollegor som presenterat ändringsförslaget. I moment 24 har vi i utskottet förutom den civila även anfört militär personal. Det är lönlöst. Jag är inte emot en militär kraft, inte heller i Europa. I detta moment, där vi talar om ICMM (internationellt övervakningssystem), är det dock lönlöst. Därför ber jag Er att understödja vårt ändringsförslag, inte av ideologiska skäl, utan här skulle det helt enkelt vara kontraproduktiv, eftersom texten i sig självt är en motsägelse.

Wiersma
Ordförande, jag vill också gärna ta detta tillfälle i akt för att uttala min värdering för föredragandes arbete. Som utskott vilket jag representerar, utskottet för externa ekonomiska förbindelser, stödjer vi av hela hjärtat grunden för närmandet så som det framlagts i betänkandet. Jag vill bara göra några marginalanteckningar som komplement till det breda och positiva stödet för betänkandet. Att underteckna Daytonavtalet betydde visserligen äntligen fred på Balkan, men gjorde inte i ett slag slut på alla problem i före detta Jugoslavien och regionen. Inte nog med det, på senaste tiden tycks etniska spänningar i regionen snarare öka än minska på många platser.
Enorma kraftansträngningar är nödvändiga för att få stabilitet på Balkan. Inte bara från länderna i regionen utan också av EU: s medlemsstater och den Europeiska unionen. Av egen kraft kommer Balkan inte att dra sig ur träsket, samarbete med EU är av yttersta vikt. Och detta samarbete måste förutom ekonomiskt-finansiellt också ha en kulturell-samhällelig karaktär. Naturligtvis finns det ett samband mellan dessa båda. Ekonomisk och finansiell utveckling i regionen har en positiv effekt på samhällsutvecklingen. Dessutom kan den Europeiska unionen knyta vissa villkor till framtida ekonomisk-finansiella överenskommelser med länderna i regionen, när det gäller pressfrihet, etnisk fördragsamhet och regionalt samarbete för att styra samhällsutvecklingen i en gynnsam riktning.
Vid det sista vill jag göra en marginalanteckning. Den nuvarande situationen på Balkan får inte läggas fram för enkelt. Krigen och spänningarna som låg till grund för det och orsakerna bakom, kommer inte att försvinna genom ett kravpaket från den Europeiska unionen. För förändringar i samhället och politiken som leder till starkare demokratier och stabilitet i regionen krävs mer. Dit hör till exempel också att krigsförbrytarna blir straffade, att flyktingar kan åka hem. Dit hör också kulturella utbyten, projekt inom ramen för till exempel Pharedemokratiprogram, internationella sommarskolor och så vidare. Särskilt på dessa områden behövde den Europeiska unionen ta sitt ansvar, nu och under kommande period.
Balkans återställningsförmåga måste slutligen dock komma från de enskilda länderna själva. Där kommer också att finnas skillnader. Förutom att stimulera regionalt samarbete är ett individuellt närmande per land nödvändigt. Det är inte möjligt för en viss region att plötsligt med en politik gemensamt vända tidvattnet. Om EU riktar sig för ensidigt på hela regionen och för lite beaktar inbördes skillnader, kommer man att förstöra sin egen politik och antagligen uppnå motsatsen till vad vi tillsammans egentligen syftar till.
Inte alla problem på Balkan är lösta i morgon. Det måste vi inse och det måste vi alltså också ta upp i diskussionerna med människorna där. Mellan medlemsstaterna i unionen tog det också lång tid innan krigssåren var läkta och det kommer alltså också att ta tid på Balkan och den regionen. Men det tar inte bort att den föreslagna politiken och sättet som herr Cohn-Bendit bearbetat den för parlamentet, har vårt stöd. Men med den ena marginalanteckningen att det också måste finnas utrymme för ett individuellt närmande av länderna som vi diskuterar.

Florio
Herr ordförande, kommissionärer, mina damer och herrar! Idén att sammankalla en konferens för fred, demokrati, hållbar utveckling och stabilitet i Sydosteuropa i Europeiska unionens regi bör absolut få allt tänkbart stöd. Europeiska unionen, som dessvärre - det kan vara bra att understryka det - har lyst med sin frånvaro under händelserna i före detta Jugoslavien, bör nu vidtaga aktiva åtgärder som syftar till rekonstruktion av regionen och därigenom stödja stabilitet, fred och utveckling i ett område som ligger så nära. Detta är något som krävs, inte bara av våra ideal, utan också av våra egna intressen.
Vi är i huvudsak positiva till Cohn-Bendits betänkande, även om vi inte delar alla synpunkter som framförs där. Förslaget att organisera en popkonsert i Bosnien verkar till exempel onekligen spännande och suggestivt, men det hör mera till folkloren än till politiken. Det finns emellertid en aspekt som vi känner oss manade att rikta Europaparlamentets uppmärksamhet på: för inget av de olika initiativ som nämns i kommissionens betänkande finns förslag på finansiering, och inget kan finansieras före 1999, såvida det inte sker på bekostnad av något annat.
I sammanhanget skall tilläggas att budgetutskottet har begärt att kommissionen skall lägga fram förslag i ärendet, men inget svar har ännu kommit från kommissionen. Detta tycker vi verkar vara det allvarligaste i hela frågan. Europeiska unionen riskerar att även i fortsättningen vara den stora frånvarande i före detta Jugoslavien: inget av de förslag som vi här diskuterar kommer att kunna finansieras och därmed bli verklighet. Men om det nu är på det viset, skulle det vara bättre att säga det rent ut!

Imbeni
Herr ordförande! Låt mig säga till Cohn-Bendit att jag instämmer och att min grupp kommer att rösta till förmån för hans betänkande, som vi anser vara positivt och till skillnad från andra tillfällen, även rikt på handlingsförslag. Det stämmer att dessa förslag måste verifieras även vad gäller deras utförbarhet, men det är ändå mycket instruktivt för oss att få bekräftat att vi ibland även har en möjlighet att lägga fram arbetshypoteser när vi diskuterar och låter våra olika uppfattningar mötas i utskottet. Detta händer när det finns en klar uppfattning, och jag hävdar att det här betänkandet har sin upprinnelse i en idé, en klar uppfattning om att vi måste ändra vår strategi gentemot Sydosteuropa en aning i förhållande till den som har gällt hittills. " En aning" är naturligtvis något ironiskt menat, i det avseendet att det som framgår av betänkandet är behovet av en gemensam europeisk politik som sådan, inte summan av de enskilda ländernas olika politiska ställningstaganden.
Jag skulle vilja lägga tyngdpunkten vid det förhållande som existerar mellan de två förslag som Cohn-Bendit framför under punkt 5 i sitt betänkande, där han just nämner idén om en konferens och han säger att " samtidigt skall Europeiska unionen förbinda sig att genomföra ett ambitiöst och långsiktigt program för en förbättrad, samlad och mångsidig ekonomisk insats för återuppbyggnaden av regionen" . Jag anser att det finns ett starkt inbördes samband mellan de två sakerna. Här nämns inte vem som skall börja, genast, att arbeta med att förbereda detta ambitiösa långsiktiga program. Jag tror att uppmaningen indirekt riktas till kommissionen, och att det är så det skall uppfattas, eftersom konferensen som skall hållas om två år för fred, demokrati och hållbar utveckling blir ett övertygande mål om man under tiden arbetar för det ambitiösa, långsiktiga rekonstruktionsprogram, som skall genomföras i och med den regionala ansats som görs som ett politiskt initiativ från EU.
Behovet är brådskande, bland annat därför att, som vi alla vet, Europeiska unionens närvaro i området är mycket omfattande ur humanitär synpunkt - vi är faktiskt de som ger mest bidrag - men samtidigt finns det en förvirrande samling av internationella organisationer på plats i Bosnien, liksom i andra länder, och detta är verkligen inte till någon hjälp. Jag stödjer också förslaget till en Stiftelse för återuppbyggnad av demokratin. Det är en bra idé, i likhet med de andra två idéerna i punkterna 25 och 26, som vi stödjer.
Slutligen, herr ordförande, skulle jag vilja säga att vi stödjer även ändringsförslag nr 4, eftersom det verkar ligga i linje med resten av betänkandet att man undertrycker det aktuella ordet, så som Cohn-Bendit föreslår i sitt ändringsförslag.

Pack
Herr ordförande! Detta betänkande från kommissionen såväl som tyvärr även betänkandet från Cohn-Bendit bereder mig i mångt och mycket många problem, eftersom den valda ansatsen enligt min mening - åtminstone vad beträffar tidpunkten, men även sett ur en geografisk tolkning - inte verkar vara korrekt. Min kollega Oostlander kommer dock att tala om geografin.
Det blir mer och mer tydligt att många européer trots det blodiga sönderfallet av enpartistaten Jugoslavien tyvärr ännu inte kan inse att allt slags tvång till samarbete för tillfället bara framkallar aversion och ångest gentemot det förtäckta försöket att låta ett nytt Jugoslavien växa upp.
Hur kommer det sig egentligen att vi mäter med två slags mått? Slovenien - även en efterföljarstat av Jugoslavien - åtnjöt och åtnjuter alltjämt alla preferenser, allt bistånd, utom de konditioner som anförs i detta betänkande. Jag är säker på att i dag - efter Greklands upphävande av bojkotten och efter sanktionerna mot Serbien - landet Makedonien äntligen kommer att utvecklas fritt, att även det albanska centrala problemet kommer att lösa sig, och att Kroatien, nu när den avskyvärda ockupationen av en tredjedel av dess territorium har upphört, likaså kan ägna sig med mer kraft åt att utveckla sina demokratiska strukturer och naturligtvis också att repatriera flyktingarna. Kroatien måste dock få samma hjälp av Europeiska unionen som Slovenien.
Det gör sig av sig självt att det då uppstår ett regionalt ekonomiskt samarbete. Såtillvida understryker jag min kollega Cohn-Bendits utsaga, som han formulerade i punkt E, nämligen att en regional ansats måste ha en bredare profil, som inte heller innebär att det före detta Jugoslavien återskapas, utan tvärtom att de individuella särdragen i varje land beaktas, och att ett lands samarbetsovilliga hållning inte får utgöra ett hinder för ett annat lands närmande till EU. Det tycker jag är underbart!
Tyvärr, käre Daniel, följer ditt betänkande inte denna maxim. Om Europeiska unionen, som Du själv skriver, vill belöna det kumulativa varuursprunget, innebär detta i praktiken ingenting annat än att på omvägar återinföra samma Jugoslavien över varuhandeln. Detta är omdömeslöst! Hur kan man ta andra steget, innan det första steget tagits? Såtillvida kan man heller inte, vilket nu måste göras, jämföra med det, som vi lång tid kunde göra efter kriget i Europa. Jag menar, först måste vi skapa ordning i själva landet. Vi måste ombesörja att flyktingarna kan repatrieras till sina hemländer, så att det inre livet i dessa länder åter igen präglas av en samvaro. Först då kan ett gränsöverskridande samarbete inledas.
Vad beträffar Bosnien-Hercegovina håller jag helt med Cohn-Bendit: En konsolidering måste inträda, men vi måste nu äntligen även arbeta för detta! Här måste alla, som har undertecknat Daytonavtalet äntligen skrida till gärning. Det är min stora förhoppning att alla understödjer att vi infogar denna lilla punkt, nämligen att understödja Europaskolorna. Jag tror att de i sin multietnicitet har en långtidseffekt, som t ex popkonserten, som jag också stödjer, säkert inte har. Det kommer att vara en ögonblicksbild, som är bra, men inte leder ungdomen dit den bör ledas, nämligen till multietnisk samvaro. För detta ändamål behöver vi läroplaner i skolorna, vi behöver lärare, som lever därefter, och här borde vi sätta in vår arbetskraft och vårt kunnande. Vi borde också lära oss av Albanien - enbart pengar räcker inte, det krävs människor, som utför det hela.
Jag är också av den uppfattningen att en sådan institution som en stiftelse kan utföra mycket. Men jag är inte av den uppfattningen att den kan klara av detta ensam. Vi måste också involvera ICMM (internationellt övervakningssystem) och alla människor på ort och ställe och tillsammans med dem främja en uppbyggnad av denna stat. I dag finns ju inte ens viljan att leva tillsammans i Bosnien-Hercegovina! Det finns inte heller just några människor där, som verkligen vill driva igenom det hela. Det finns ingen statlig samhörighet för de organ, som valdes i september förra året. Det beklagar jag verkligen, och detta måste vi först och främst ordna, innan vi över huvud taget kan få till stånd något gränsöverskridande samarbete.

Caccavale
Herr ordförande! Låt mig först gratulera Cohn-Bendit till det utmärkta arbete han har lagt ner på sitt betänkande. Även jag tänker påminna om att vi måste utgå från det som är Europas politiska och moraliska ansvar för det som vi inte har gjort för Bosnien och för det som sedan hände i Bosnien, massakern, barbariet och Europas totala frånvaro. Det är tydligt att här har vi ett större ansvar för att se till att vi i denna fas av återuppbyggnaden av före detta Jugoslavien verkligen på ett effektivt sätt kan exportera fred, demokrati och stabilitet, men framför allt frihet.
Jag tror att verktygen för en trovärdig gemensam insats är viktiga och här återkommer vi till problemet med PESC, som uppenbarligen kräver en större gemensam ansträngning, det är nödvändigt att förstärka och utvidga SFOR: s mandat och för att detta skall ske tror jag att det krävs ett större engagemang från Europaparlamentets sida för att försöka påverka kommissionen och rådet. Vi måste framför allt se till så att Bosnien blir oberoende av internationell hjälp, så att landet kan återuppta sin egen oberoende ekonomiska utveckling. Det är av den anledningen jag starkt uppskattade vissa passager i Cohn-Bendits betänkande, som vi ställer oss mycket positiva till, inte bara vad gäller diskussionen om den regionala ansatsen, utan framför allt för det totala politiska initiativet, vilket innebär att man återinför rättsstaten inom ramen för en mer allmän stabilitetspakt för fred och utveckling, vilket i sin tur innebär ett rigoröst iakttagande av de åtaganden som gjordes för freden i och med Dayton, men som också innebär en ekonomisk frizon, ett gemensamt luftrum och fördelaktiga villkor för investeringar. Fred och stabilitet skapas inte i Bosnien via droppvis uthällda bidrag som bara leder till korruption, utan genom att skapa fördelaktiga villkor för en självständig utveckling av regionen.

Müller
Herr ordförande! Van den Broek, sedan en kort tid tillbaka har jag kommissionens slutliga betänkande om användningen av de medel som parlamentet och budgetutskottet under 1996 totalt har ställt till förfogande för det forna Jugoslavien. Ur programmet essential aid veks under 1996 66 % av 125 miljoner, leveranser oräknade. Av 27, 6 miljoner för uppbyggnadshjälp veks exakt 2, 1 miljoner för 1996. Av repatrieringsunderstödet, som vi ju så är i så trängande behov av för flyktingarnas återkomst till sina hemländer, veks 8 miljoner till ett belopp av 25, 7 miljoner, och av 35 miljoner för Europe for Sarajevo , vilket låg parlamentet varmt om hjärtat, veks - för att inte tala om levererades - nätt och jämnt 3, 2 miljoner under 1996.
Det är inte konstigt att man, när man far till Sarajevo, - vilket jag gjorde för två och en halv vecka sedan - träffar på människor, som frågar: Vad har kommissionen gjort, vad har egentligen Europa gjort? Av vad kan man se att detta återuppbyggnadsstöd verkligen kommer fram i rätta händer? Det som kommissionen förespeglar oss för 1996 är troligtvis en manifestationsed över det byråkratiska, inkompetenta tillvägagångssättet i detta sammanhang. Jag vill ställa följande fråga till kommissionen: Varför är det inte möjligt att välja ett obyråkratiskt förfarande? Vi kunde det i Mostar, varför går det inte i andra städer?
Varför är IMG över huvud taget inte i stånd att agera för oss på ort och ställe? Varför förvaltas pengarna fortfarande centralt från Bryssel, i stället för att man samarbetar med organisationer, t ex Bärbel Bohleyprogrammet för 1000 tak i Bosnien, där det inte vidtas några byråkratiska åtgärder, vilket gör att 3 miljoner kan flöda? Det här är några kritiska frågor till kommissionen, och jag hoppas att vi kommer att lyckas med att gå till väga på ett något bättre sätt under 1997.

Hory
Herr ordförande, tack, men jag trodde att jag hade två minuter på mig. Och det var det minsta jag skulle behöva för att säga att vår kollega Cohn-Bendits betänkande synes mig fylld av goda föresatser.
För min del förespråkar jag att man överväger ett regionalt samarbete med länderna i före detta Jugoslavien. Jag tror till och med att man borde tänkt på det tidigare. I stället för att, som Europa gjorde, uppmuntra varje europeiskt land med var och en sin skyddsling på Balkanhalvön, självständigheter som är lika olämpliga som illusoriska, och försäkra de länder som så ville att vi skulle garantera deras gränser, vilket vi inte gjorde, och försäkra dem en direkt anslutning till Europa, vilket de fortfarande väntar på, i stället för att agera så som vi gjorde, hade vi haft en annan möjlighet till bibehållen jugoslavisk solidaritet inom enheter vars stabilitet behövde omprövas. Vi skulle förklarat för berörda länder att de endast kunde närma sig Europa genom att utveckla nya samlevnadsformer.
Vi har sett resultatet. Etnicitet, nationalism och alltfler religiösa spänningar har vunnit över de universala värderingar som Europeiska unionen skulle främja. Men jag tror att man inte alltid skall förutse det värsta. Samarbete är idag oerhört viktigt. Det måste främjas och införandet av finansieringsmöjligheter i synnerhet måste påskyndas, vilket redan nämnts.
Jag vill endast uppmärksamma kammaren på en punkt, herr ordförande. Jag tror det vore en heder för Europeiska unionen, som visat allvarliga brister, att besluta om att efter de kommunala valen sända en helt europeisk medlingsstyrka till Bosnien, med ansvar att förhindra en återupplivning av kriget i Brcko eller i Mostar, som det tyvärr...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Linser
Herr ordförande! Vi i frihetspartiet välkomnar Cohn-Bendits mycket vidsynta och modiga betänkande, som genom att inbegripa alla Balkanländer ger en ny dimension åt det svåra fredsarbetet i före detta Jugoslavien.
Cohn-Bendit, jag håller helt med Er om att politiker mycket väl måste ha visioner för att kunna förverkliga stora mål. I det förflutna har emellertid stora, engagerade och långfristiga projekt om och om igen misslyckats genom att några ansvariga tvivlar på projektet som helhet och inte längre för det till sitt slut, eftersom de kortfristiga framgångar uteblir, som befolkningen utan tvekan nu förväntar sig.
Förutom visionerna måste vi således förbli realpolitiker och ta med i beräkningen att vårt arbete i likhet med en god tränares när allt kommer omkring inte mäts på grundval av välgenomtänkta och teoretiskt felfria skriftliga program, utan blott och enbart på grundval av reella framgångar.

Oostlander
Herr ordförande, jag är också glad över betänkandet Cohn Bendit, där han särskilt så starkt understryker nödvändigheten av att återställa rättsstaten i området som det handlar om här. Det är ju en synnerligen grundläggande fråga och jag återkommer snart till den.
Jag är egentligen lite förvånad över det faktum att den Europeiska kommissionen inriktar sig specifikt på ett sådant begränsat område när man talar om regionalt samarbete, nämligen om före detta Jugoslavien och det är inte helt samma sak, men det liknar det mycket. Det finns ett antal länder som just har lösgjort sig från varandra med ett förskräckligt krig och som har allehanda irritationer mellan sig och en situation där Bosnien-Hercegovina till exempel omfattar ett par enklaver som inte gör annat än att intimt samarbeta med de angränsande staterna, Kroatien och Serbien. Det är precis något som hotar Bosniens enhet och också freden i regionen. Så när man talar om regionalt samarbete måste vi se upp ordentligt så att det inte kan fungera som handtag för de ifrågavarande destruktiva figurerna som egentligen vill hjälpa Bosnien-Hercegovina till sitt slut. Jag tycker att det är en viktig punkt att vi inte kan ropa tillräckligt högt att det inte är avsikten i alla fall. Därför skulle jag också vilja understryka varför man riktar sig så på en mycket liten region, där det ändå återigen är så att Serbien-Montenegro typiskt nog, utgör tyngdpunkten. Vill vi verkligen det? Jag tror inte alls det. Därför skulle jag hellre vilja se utvidgningen av det regionala samarbetet till resten av Balkan och några angränsande stater. Det får gärna vara med kandidatmedlemmar till unionen eller medlemmar i unionen. Vi har Barcelonaprocessen. Jag skulle mycket hellre se en pendant till Barcelonaprocessen tillåtas i precis den här regionen, varigenom man också kan få en bredare regional syn på helheten och inte får allehanda otäcka konnotationer och att tyngdpunkten egentligen ligger hos skurkarna igen. Jag skulle hellre ge Rumänien en mycket viktigare roll särskilt nu när det finns en tydlig konstruktiv regering. Det hjälper också till att stärka självrespekten och det internationella ansvarsmedvetandet i länderna på Balkan som redan själva har tagit initiativ, Svartahavs-initiativ och andra. Det är, tror jag, mycket viktigt att de vet att deras bidrag till internationell säkerhet och rättsordning är väldigt viktigt för oss. Det vill vi gärna spinna vidare på. Då skulle jag helst inte vilja se att vi utövar press med vår penningpåse med finansiella medel genom att säga, vi hjälper dig inte om du inte samarbetar så och så. Lämna lite åt dem också. Jag skulle egentligen vilja ha fler konsultationer mellan de ansvariga från länderna som omger Jugoslavien och er kommissionär, men kanske också med medlemmar i rådet. Jag tycker dessutom att det fortfarande är lite svårt att plädera för ekonomiskt samarbete när racistiska tendenser inom Bosnien-Hercegovina totalt omöjliggör ekonomisk utveckling. Jag tänker bara på östväst-järnvägen genom Bosnien-Hercegovina och nordsyd-järnvägen. Allt strandar på Tusla och de racistiska övervägandena från republiken Serbien förhindrar att dessa järnvägar utvecklas. Hur skall vi då kunna ge ekonomiskt stöd och främja utvecklingen med våra samarbetsmodeller?
Jag skulle yrka för att stödja linjerna i betänkandet Cohn Bendit, som i ändringsförslagen ytterligare skärps för att få en bredare syn, för på det här sättet kan vi verkligen främja internationell rättsordning.

Pradier
Herr ordförande, kammaren måste uppmärksammas på en speciellt positiv aspekt i betänkandet av Cohn-Bendit, nämligen regionalt närmande och kvaliteten på bilaterala relationer mellan de länder som bildat före detta Jugoslavien som nu diskuteras. Det är inte tal om att länder som vill närma sig unionen och även ansluta sig skall hoppa som kalvar och skrika "Europa, Europa ", samtidigt som de vägrar samarbeta eller visa den minsta solidaritet sinsemellan.
Den obligatoriska solidariteten måste visa sig ekonomiskt och politiskt genom ett uttalande med ingående åtaganden som skall utmynna i en regional stabilitetspakt. Ett sådant närmande skall inte begränsas till tomma ord, utan det skall innehålla praktiska följder och unionens åtagande skall vara förknippat med tydligt formulerade krav och suspensiva bestämmelser.

Sarlis
Herr ordförande, när jag läser titeln här - vilken ni alla naturligtvis har läst, men jag upprepar helt enkelt - konstaterar jag att Europaparlamentet gör en enda resolution av två av kommissionens rapporter, det ena om " utsikter för en utveckling av det regionala samarbetet mellan före detta Jugoslaviens länder" och det andra om " gemensamma principer för framtida avtalsmässiga relationer med vissa länder i Sydosteuropa" .
Jag tror att detta sätt att sammanfoga två rapporter, som har olika syften, leder till en förvirring som har framkallats av behandlingen av Cohn-Bendits betänkande, eftersom länderna i före detta Jugoslavien har en särskild status med Daytonavtalet. De har kriget, de har sina offer, de har sina döda och de har sina flyktingar, medan de andra länderna i Sydosteuropa är länder med enorma ekonomiska problem, med enorma, skulle jag vilja säga, interna problem och demokratiska problem, men de fortsätter och krigar och kämpar med fredliga medel för att överbrygga dessa problem.
Jag säger detta eftersom betänkandet, såsom det är redigerat, inte ger någon möjlighet att samla ihop de nyttiga slutsatserna och inte kan utgöra en hjälp varken för kommissionen eller för rådet. Jag gör naturligtvis skillnad på förslaget som Cohn-Bendit gör i paragraf 5, där han talar om, och refererar till det välkända Royaumont-initiativet, en konferens med stöd från Europeiska unionen. Det är en idé som i princip är riktig. Den måste vi stödja, men beträffande det övriga innehållet tror jag att det är en text som inte skadar men som inte heller har något att erbjuda.

Van den Broek
För det första min ursäkt till er och särskilt också till herr CohnBendit för att jag kom hit så sent, inte på grund av avsaknad av respekt för detta hus utan som en följd av ett rent missförstånd.
Ordförande, först skulle jag vilja uttala min glädje över att sätta upp detta ämna på dagordningen och betänkandet som herr Cohn-Bendit lämnat om det, också eftersom tiden är så begränsad för ett ändå ganska invecklat och komplext ämne. Låt mig börja med att säga att kommissionen i stora drag kan instämma i förslaget till resolution så som det nu föreligger. Däri uttalar man sig tydligt för strategin från den Europeiska unionen när det gäller länderna från Sydosteuropa, en strategi som av rådet stakats ut, så som ni vet även på basis av införandet från den europeiska kommissionen som själv också hade ställt upp ett betänkande om villkor och regionalt närmande. Båda koncepten kommer att göra det möjligt att till fullo utnyttja den Europeiska unionens speciella relation med länderna i Sydosteuropa, däribland särskilt länderna som ännu inte har något associationsavtal med unionen. I det sammanhanget har också konklusioner formulerats av det allmänna rådet den 29 april som enligt vår åsikt utgör ett viktigt steg i riktningen för att få till stånd en samordnad och transparent politik som skall följa unionen i dess framtida bilaterala förbindelser med dessa inte-associerade länder. Det gäller för det ekonomiska och finansiella stödet och även för att ingå kontraktsbundna förbindelser med dessa länder.
Låt mig nu kort lägga min skrivna text åt sidan, ordförande, eftersom jag egentligen med herr Sarlis har konstaterat att närmandet som valts tydligen ändå ger upphov till missförstånd. Jag avser då särskilt påpekanden som också gjorts av herr Oostlander och av fru Pack när det gäller geografin som valts och då särskilt villkoren som ställts för att ingå kontraktsbundna förbindelser med unionen, nämligen villkoren för god grannsämja eller gränsöverskridande samarbete eller "ni skall inte behandla era grannländer sämre än vad ni själva de facto ber den Europeiska unionen om ". Det handlar det egentligen om. Är det nu så konstigt efter allt vad människorna där på ort och ställe på Balkan har varit med om under de senaste åren och allt som den Europeiska unionen har investerat, med alla fel och brister, i freden i det före detta Jugoslavien och i återuppbyggnaden - jag är för övrigt absolut inte enig med den mycket negativa bilden som fru Müller tecknat av den, men det vill jag gärna informera om en annan gång - är det nu så underligt att vi i ett visst ögonblick säger till de länderna: Kroatien, Serbien, Bosnien, innan ni kan göra anspråk på att ingå kontraktsband med den Europeiska unionen, tycker vi ändå att det är bra att ni normaliserar förbindelser med varandra. Och att när det till exempel handlar om vissa handelskoncessioner eller preferenser som man ber om från den Europeiska unionen, att man då också ber länderna att ge varandra liknande koncessioner.
Ordförande, jag kan försäkra herr Oostlander att flera gånger i samtal med de länderna har - och jag känner igen mycket av kritiken som ges på detta närmande, det är nämligen den kritik som också lämnas av huvudstäderna i dessa länder - av den Europeiska unionen försäkrats att denna politik och detta närmande inte får översättas som ett försök att återställda det gamla Jugoslavien tillbaka till sin gamla federativa form. Helt fritt från Balkan har Rumänien nämnts, som egentligen skulle kunna vara säg kärnan för regionalt samarbete i Svartahavsområdet. Ja, det är så, för Rumänien hör de facto till Svartahavssamarbetet och det samarbetet ges form. I det här ögonblicket förbereds ett dokument hos kommissionen, om samarbetet i länderna runt Svarta havet, så som vi har gjort med Barents hav, så som vi har gjort för de Baltiska staterna, så som vi har gjort för det centraleuropeiska initiativet, så som vi också gjort för Royaumont-initiativet, staterna runt Svarta havet och Balkaninitiativet, som särskilt stöds av Grekland. Alltså inget missförstånd: det regionala angreppssättet som sådant är inget nytt koncept för den Europeiska unionen, kraven på god grannsämja, att främja regionalt gränsöverskridande samarbete med politiska men också finansiella medel, hör i verkligheten till ett standardangreppssättet från den Europeiska unionen.
Nu de andra villkoren när det gäller före detta Jugoslavien. Till serberna har till exempel sagts: ni kan inte räkna med kontraktsbundet samarbete med den Europeiska unionen om det till exempel inte finns någon lösning i sikte för problemet Kosovo. Till kroaterna har det sagts att både det ena och det andra brister internt runt de mänskliga rättigheterna. Innan ni kan räkna med ett Phare-stöd från oss, frånsett Phare-Democracy och mera, skall förbättringar ske på den punkten. Jag har precis kommit tillbaka med minister Klaus Kinkel från Bosnien. Vad ser vi där? Ja, verkligen, grupperingar så som kroaterna som egentligen inte skulle vilja något hellre än att åter ansluta sig till Kroatien eller Republiken Serbien som mot Daytonavtalen sluter nya avtal med Serbien. Vad skall vi göra? Betyder det nu att vi under tiden inte gör något alls längre, medan enormt tryck utövas av ett antal av våra medlemsstater, och då vet ni om vilka jag talar, för att förenkla återvändande för flyktingar till före detta Bosnien. Alltså har vi sagt: om det handlar om kontraktsbundet samarbete och riktiga samarbets- och handelsavtal med Bosnien har det inte någon som helst betydelse i nuvarande situation. Då måste landet självt ju först visa mer sammanhållning, då måste det ju finnas ett kollektivt presidentskap som är enigt om vad de gemensamt vill be den Europeiska unionen om, då måste de också gemensamt ställa sig bakom Daytonavtalet, då kommer också samarbete med krigstribunalen i Haag att krävas, eller vill ni kanske att vi skickar tillbaka flyktingar, bosniska flyktingar, från Tyskland till Republiken Serbien där herr Karadzic fortfarande drar i trådarna bakom ridån, vansinne!
Kort sagt, ordförande, jag har redan gått långt över tiden, det är en ytterst komplicerad situation på Balkan. Jag kan bara säga att här skär verkligen två linjer igenom. Det är å ena sidan ett försök att föra en stabiliserande politik mot Balkan och det kräver ett särskilt närmande med hänsyn till den mycket blodiga och våldsamma krigshistorien i regionen. Dessutom är regionalt samarbete ett begrepp, som också är tillämpligt på regionen som lyckligtvis inte har varit i så komplicerade situationer men som dock frågar om en speciell förbindelse med unionen. Också till dem säger vi att vi gärna skulle se att de i varje fall själva spelar en mycket konstruktiv och positiv roll i förhållandet till sina grannländer.
Det är egentligen i mycket stora drag, närmandet som för övrigt måste översättas till mer specifik politik, särskilt när det gäller Serbien, Kroatien och Bosnien. Vi håller på med det också. Jag vill säga följande till herr CohnBendit i samband med hans förslag i betänkandet för att upprätta en stiftelse för demokrati. Ni är säkert medveten om att kommissionen redan finansierar ett stort antal projekt i Sydosteuropa inom detta område, framför allt i före detta Jugoslavien, som har som målsättning att upprätta och förstärka demokratiska strukturer genom att lämna stöd för utveckling av det civila samhället, kulturen för öppenhet när det gäller medier, mediernas frihet och förstärkning av justitie-apparaten. Jag skulle vilja säga, det måste noggrant undersökas i vilken utsträckning den föreslagna stiftelsen också kan ge ett värdefullt bidrag till gemenskapens nuvarande handlingar.
När det gäller målsättningarna så som de är beskrivna, där har jag inga besvär. Det handlar bara om: det är här tydligt tal om tillfogat värde, ja eller nej, eller görs det redan tillräcklig på detta område och skall man snarare söka något extra i en annan riktning.
Ordförande får jag med detta något - det inser jag - fragmentariska resonemang avsluta min kommentar, än en gång med en hyllning till herr Cohn-Bendit som med nödvändig ihärdighet har arbetat sig igenom detta komplicerade material.

Pack
Herr kommissionsledamot, jag håller helt med om vad Ni har sagt, eftersom Ni har bevisat att det första steget ännu inte har tagits. Vi kan inte kräva ett regionalt samarbete, om människorna i dessa länder ännu inte kan leva tillsammans. Därför är det ju vår förbannade plikt och uppgift att hjälpa dem att skapa gemenskap i landet, för då kommer steg nummer två av sig självt! Detta tror jag att jag har fått fram med mitt lilla bidrag.

Cohn-Bendit
Kära Doris, man måste faktiskt en gång för alla förstå att det regionala samarbetet inte är ett tvång i den bemärkelsen att vi kommer med gevär - struntprat, du kan ju läsa, inte minst om det är på tyska och kommer från Zagreb! Försök nu att läsa tyska, om det en gång inte kommer från Zagreb! Det är helt enkelt en politisk nödvändighet, så att de lär sig att leva tillsammans. Om vi som européer inte formulerar det som ett moraliskt anspråk, har vi faktiskt misslyckats med vårt uppdrag. Det måste även Europeiska folkpartiets grupp en gång för alla kunna förstå!

Van den Broek
Ordförande jag vill inte ge någon skiljedom i detta parlament. Men jag skulle bara vilja upprepa att det inte är vår övertygelse att de människorna inte vill leva tillsammans. Det är politiken som försöker genomföra och lägga på sina egna nationalistiska övertygelser. Därför är jag inte så särskilt tillbakahållande i att ställa villkor. Därför är jag inte heller så speciellt rädd för kommentarer att vi med våra villkor bara syftar till att återställa det före detta Jugoslavien. Nej, ordförande, vi har totalt andra, mycket fredliga och stabiliserande politiska målsättningar, vilket jag inte vågar säga om alla ledare i regionen.

Ordföranden
Jag förklarar härmed debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Förbättrade resultat av de gemensamma åtgärderna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0133/97) av Barón Crespo för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om förbättrade resultat av gemenskapsåtgärderna.

Barón Crespo
Herr ordförande, först av allt vill jag uttrycka min tillfredsställelse över att detta betänkande nu kommit till plenum, nästan 1 år och 3 månader efter det att det var färdigt. Om ni tittar noggrant på datumet kommer ni att se att denna rekommendation formulerades den 20 september 1995, genom tillämpning av artikel J.11 i fördraget och artikel 46.3 i vår förordning. Rekommendationen har dessutom fördelen av att den, jämfört med de oändliga litanior som parlamentets betänkanden utgörs av, endast är skriven på en och en halv sida.
Man har här levererat två bataljer. Den ena är den lagliga bataljen, och jag måste säga att när vi inte har problem med rådet, som idag tillämpar de tomma stolarnas politik, och med kommissionen, vi skapar själva hindren, sätter vi käppar i hjulen, så till den milda grad att denna rekommendation har varit tvungen att gå till förordningskommissionen, till ordförandekonferensen och idag hamnar här.
Så, med respekt för lagen, är det man föreslår huvudsakligen ett intelligent nyttjande av ett vapen, dvs rekommendationen, som gör det möjligt för oss att med den snabbhet som de internationella politiska problemen kräver, kunna formulera vad man gör när man talar om utrikespolitik, dvs kriterier, yttranden, bedömningar och inriktningar mot ett genomförande. Detta är något vi saknar mycket och som vi mycket snart kommer att få möjlighet att se analyserat i min kollega Spencers betänkande, som han arbetar fram för utskottet för utrikesfrågor. I detta betänkande ges en fullständig presentation av den otillfredsställande utvecklingen av gemensamma inställningar och åtgärder, som är de utrikespolitiska instrument som vi enligt fördraget har tillgång till i Europeiska unionen.
Vad gäller kärnpunkten, dvs innehållet i rekommendationen, det man föreslog, om än för ett och ett halvt år sedan, är det synnerligen aktuellt, framför allt i ett ögonblick där, som vi hoppas, regeringskonferensen pågår, eftersom detta är en av de tre känsligaste frågorna inför reformeringen och förbättringen av fördragen. Det man i grunden föreslår är fyra mycket elementära saker, sett utifrån den erfarenhet vi haft under dessa år.
Vi skall inte enbart beklaga oss över hur dåliga vi är i Europa på att utveckla utrikespolitiken. Vi måste också försöka förbättra den och hitta vägen. Vad man alltså föreslår, för att säga det mycket kort, är att man skall vidta nödvändiga åtgärder för att formuleringen och utvecklingen av de gemensamma åtgärderna skall utgå från principen om kvalificerad majoritet, vilket å andra sidan godkänts av detta parlament och som bör vara den huvudprincip som skall inspirera våra åtgärder.
För det andra är en annan mycket viktig aspekt för ett parlament som delar en budgetfullmakt med rådet att bekräfta att de utgifter som följer av de gemensamma åtgärderna, inom fördragets ramar, införs i gemenskapsbudgeten, i den icke-obligatoriska delen, vilket skulle leda till en demokratisk kontroll från parlamentets sida och som konkret sammanfaller med de administrativa kostnaderna i kapitel 5 och de operativa utgifterna i kapitel 4.
Principen med budgetöppenhet är en grundprincip för parlamentariskt och demokratiskt ansvar.
För det tredje måste vi tänka efter och hitta en väg som gör att de gemensamma åtgärderna blir effektiva och snabba, och jag tar mig här friheten att påminna om ett förslag som parlamentet presenterade redan för 5 år sedan, ett förslag om ordningsregler, ett interinstitutionellt ramavtal, som gör det möjligt att på ett korrekt sätt utveckla och reglera våra förbindelser med kommissionen och rådet.
Till sist herr ordförande måste vi se till att fördraget tillämpas, dvs att man när besluten fattas, när gemensamma åtgärder planeras, samråder med parlamentet. För att förstå den situation vi nu befinner oss i räcker det med att tänka på vad som hänt i Albanien, där ett problem uppstått i ett av unionens grannländer, och där man enligt min åsikt på ett alldeles fördömande sätt beslutat att frågan inte var en prioriterad fråga för unionen, och det var parlamentet, efter det att ett antal länder beslutat agera, som tvingades att begära av rådet att man skulle göra en gemensam insats.
Alltså herr ordförande, och med detta avslutar jag, tror jag att denna rekommendation, om än sen, bättre sent än aldrig, har kommit i rättan tid och man får hoppas ministrarna läser den innan kulmen nås i Amsterdam.

Müller
Herr ordförande! Jag skulle vilja ta ställning till några ärenden. För det första vill jag tacka föredraganden av betänkande så mycket för att han har tagit upp budgetutskottets huvudsakliga krav att det här måste röra sig om icke-obligatoriska utgifter. Hur förutseende vårt yttrande från januari var, visar nu hur svårt det är att driva igenom det i regeringskonferensen. Jag hoppas bara att det leder till ett avtal, även med rådets företrädare, så att vi inte drabbas av ett backlash , som belastar denna demokratiska institution.
För det andra: Över budgetkontrollutskottet hade jag väckt motion om ett yttrande från revisionsrätten om de hittills gjorda erfarenheterna i utrikes- och säkerhetspolitiken. Under tiden föreligger yttrandet. Det kan troligtvis inte längre ingå i de förberedande överläggningarna till regeringskonferensen. I övrigt innehåller det också många tekniska anmärkningar. Jag vill emellertid be om att vi tillsammans med utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor kontrollerar detta yttrande och därefter funderar på hur man i framtiden på bästa sätt kan fördela arbetsuppgifterna mellan rådet, kommissionen och parlamentet vad t ex gäller snabbhet, öppenhet och administrativa hinder vid gemensamma åtgärder.
Till sist en varning till rådet. Jag tror att man verkligen måste ta avstånd från att missbruka de gemensamma åtgärderna, närmare bestämt på sådant sätt att vi från budgetutskottet t ex får medel överförda på mer än 5, 5 miljoner ECU för vårt deltagande i valförberedelserna i Bosnien-Hercegovina. Vi har inte ens kunnat vika en sekund åt att fundera över om parlamentet vill understödja detta eller inte. Det var ett rådsbeslut, en gemensam åtgärd på mellanstatlig nivå. Medlemsstaterna sänder ut sina trupper. Det kommer en dag, när de inte längre kan finansiera det hela, då vänder de sig till budgetutskottet och till den europeiska banken och får därigenom medel bakvägen!
Om de gemensamma åtgärderna mellan rådet och parlamentet utformas likadant i framtiden, kan jag försäkra Er att Ni vid nästa vägkorsning inte kommer att få några mer pengar från budgetutskottet.

Spencer
Herr ordförande, min grupp stöder Barón Crespos betänkande, delar hans glädje över att det äntligen har kommit till plenum och jag instämmer till fullo i hans kommentarer.
Sanningen är att våra gemensamma åtgärder är föga imponerande. De är för fåtaliga och i de fall de har knåpats ihop, behandlar de inte fundamentala frågor. Jag tycker att det bokstavligen talat är förvånansvärt att diplomater från våra sofistikerade, erfarna och mäktiga nationer, vars fäder och farfäder styrde världen, verkar ha ett sådant besvär med att mäta effekterna på resten av mänskligheten.
Under de senaste veckorna har vi sett att det finns mycket lite ömsesidig solidaritet mellan utrikesministrarna i Europeiska unionen och nästan alla principer kan säljas för en kommersiell fördel vid något särskilt tillfälle. Problemet kan ligga i detaljerna för beslutsfattande och genomförande av gemensamma åtgärder, men jag tvivlar på att det är ett fullständigt svar. Jag befarar att problemet är mer grundläggande och ligger i den i sig strypande ovilligheten att tackla stora frågor ur ett europeiskt perspektiv.
Det är problemet med diplomater som kanske lägger för mycket tid i vackra ambassadkanslier på att fundera över stora nationella traditioner. För stor koncentration på Agincourt och inte tillräckligt på Asien och, om Baron Crespo ursäktar mig, för mycket koncentration på Trafalgar, snarare än handel.
Vi borde lyssna på dr Johnson, som beträffande skottar sa, att mycket kunde göras om man tog dem vid unga år. Samma sak gäller för diplomater. Jag anser att, innan vi har ett europeiskt institut för utrikespolitik och försvarsstudier utformad med utmärkta European Institute for Public Administration i Maastricht som förebild, kommer vi aldrig få en kritisk massa med nationella diplomater utbildade att se saker ur både europeiskt och nationellt perspektiv.
Det finns europeiska intressen i världen, men hittills finns det få aktiva förespråkare för dessa intressen i rådets diplomati. Det verkar som om framgång vad gäller de gemensamma åtgärderna i GUSP, liksom andra aspekter av GUSP, först och främst beror på en stegrad intellektuell ansträngning att förstå de " viktiga gemensamma intressen" som man nämner i fördraget.
Min grupp kommer att stödja Baron Crespos betänkande.

Van den Broek
Vi har inte några som helst problem med att rekommendera Baron Crespos betänkande. Han vet det, för i de många diskussioner som vi har haft, antingen förr i tiden i hans egenskap av ordförande för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, eller på en mer individuell bas, har vi hållit med honom och många ledamöter av det här parlamentet om nödvändigheten att förbättra instrumenten för vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Vi instämmer i att det inte är en fråga om att fortsätta att älta innehållet och om de olika politiska hållningarna kan anpassas till varandra, oberoende av hur viktigt detta är, men om Europeiska unionen inte ger sig själv de nödvändiga procedurerna och instrumenten, kommer genomförandet av den politiken att misslyckas och vi kommer inte att stimulera den nödvändiga politiska konvergensen.
Det är mot denna bakgrund som kommissionen redan på detta tidiga stadium av regeringskonferensen har givit sitt bidrag till konferensen genom att föra fram punkter, som ligger mycket nära i linje med rekommendationerna i det här och andra betänkanden som Europaparlamentet har antagit: förberedelse av vår gemensamma åtgärd genom denna gemensamma planerings- och analysförmåga, frågan om unionens representation med den nya trojkamodellen (diskuteras fortfarande), frågan om hur vi kan ändra beslutsfattandeprocedurerna och om viss kvalificerad majoritet kan införas i utrikespolitiken (diskuteras också under regeringskonferensen), frågan om försvarsdelen som vi diskuterade i samband med Tindemans betänkande om den gemensamma säkerhetspolitiken, och sist men inte minst, en fråga som väcker viss uppmärksamhet idag, och det med rätta, hela frågan om hur vi finansierar den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Där kommer ni åter igen att se att kommissionen stöder parlamentet i försvaret av tesen att utgifter för den här typen av gemensamma åtgärder borde ses som en icke-obligatorisk utgift. Med detta sagt - och jag tror att termen " interinstitutionell överenskommelse" nämndes - behöver vi inte något som interinstitutionella överenskommelser. För å ena sidan, under förutsättning att det har budgetansvar, har parlamentet vissa privilegier som måste respekteras. Men å andra sidan måste Europaparlamentet respektera det faktum att utrikespolitik är någonting som ofta kräver snabbt agerande och inte kan invänta mycket komplexa och långdragna procedurer för att säkerställa att finansiering kommer att anslås. Kanske skulle lösningen kunna vara att finna en interinstitutionell överenskommelse som skulle tillåta snabba procedurer då detta krävs.
Detta är mina kortfattade kommentarer idag. De kommer helt klart inte att vara våra sista bidrag i den fortsatta debatten om att ge mer innehåll till vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.
Jag skulle vilja avsluta med att ge mig själv tillåtelse att uttrycka stor beundran över boken som Baron Crespo nyligen har skrivit, med titeln " Europe at the Dawn of the Millennium" , eller någonting liknande. Jag tycker att allt som han säger i den boken om europeiska ambitioner, så som han ser dem, är mycket givande och inspirerande.

Ordföranden
Jag förklarar härmed sammanträdet för avslutat.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Den gemensamma organisationen av marknaden för bananer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om Världshandelsorganisationens panel om bananer.

Patijn
Ordförande, jag skall lämna en mycket kort förklaring om bananerna av den anledning att händelserna som man skall reagera på, fortfarande är färska. Rådet som sådant har på denna punkt ännu inte intagit någon ståndpunkt och rådet måste också först höra kommissionen som är ansvarig för den gemensamma handelspolitiken och den gemensamma jordbrukspolitiken.
Så som de ärade ledamöterna av Europaparlamentet vet, har WTO-panelen om bananer i sitt betänkande dragit slutsatsen att importregleringen för den Europeiska gemenskapen för bananer inte stämmer med dess WTOskyldigheter. Panelen har gjort rekommendationen att skiljedomstolsorgan för WTO riktar en begäran till den Europeiska gemenskapen om att lägga dessa införselregler för bananer i linje med sina skyldigheter om General Agreement on Tariffs and Trade och särskilt med överenskommelsen om administrativa procedurer vid in- och utförsel.
Så som Europaparlamentet kan föreställa sig kan detta betänkande från panelen innebära långtgående politiska och ekonomiska konsekvenser för införselregleringen för bananer. Dessa konsekvenser studeras för närvarande. Än så länge är det för tidigt att ange vilka vidare handlingar som gemenskapen kan vidta, med hänsyn till att WTOprocedurer som gäller accepterande av betänkandet från panelen fortfarande pågår och vi formellt ännu inte är i positionen för att reagera på detta.
Ordförande, så långt min officiella förklaring.

Kittelmann
Herr ordförande, efter rådets yttrande, som man objektivt inte kunde förvänta något annat av än att det först och främst måste äga rum en kontroll i denna svåra fråga, utgör enligt mitt sätt att se det WHO: s beslut en djupgående besvikelse för majoriteten av ledamöterna i Europaparlamentet. Panelen kräver att bananregleringen anpassas till WHO: s och GATT: s licensavtal.
Denna förpliktelse motiveras av panelen uttryckligen med en hänvisning till artikel 16, avsnitt 4 i Marrakeschavtalet för att grunda WHO. Europeiska unionens och dess medlemsstaters vägran att anpassa sig - detta är vi väl alla på det klara över - skulle kunna betyda ett avtalsbrott och eventuellt kunna ifrågasätta de viktiga områden inom WHO som vi har önskat och fått till stånd. Därför är det av avsevärd betydelse för Europeiska unionen att man finner en lösning inom ramen för WHO.
Jag uppmanar kommissionen att fundera över, om det kanske inte är möjligt att likt USA: s Helms-Burtonförfarande uppnå en överenskommelse, innan vi utgår som dubbel förlorare ur ytterligare ett biläggande av tvisten.
Det är inte ett gott råd för Europeiska kommissionen eller för Europaparlamentet att hänga upp sitt förhållande till WHO på en framgång eller ett misslyckande i ett rådande tvisteförfarande. Man måste också kunna vara en bra förlorare, om man rättsligt sett är i den svagare sitsen. Frågan är emellertid ännu öppen, om vi rättsligt sett är i den svagare sitsen. Det skall också kontrolleras, om WHO inte har fattat ett ensidigt beslut. Detta måste granskas med rättsliga medel.
Kommissionsledamot, det är att frukta att vi snart kommer att diskutera ett liknande beslut, nämligen frågan om hormontvisten. I det föreliggande fallet fastställer WHO: s panel att bananer oberoende av ursprung - EU-länder, ACP-länder, länder inom ramavtalet, eller annat tredje land - är likartade produkter i enlighet med GATT och därför måste få en likvärdig behandling. Det måste granskas, om så är fallet.
Såvitt den gynnade tullsatsen för ACP-bananer berörs, föreligger det visserligen en förbrytelse mot den grundläggande rätten om mest-gynnad-nations-status. Denna förbrytelse täcks emellertid genom undantagsregleringen för EU: s specialbehandling av ACP-länderna fram till och med år 2000. EU är därigenom i princip berättigad att medge en gynnad tullsats även för de icke-traditionella ACP-bananerna.
Offentligt ryktas det redan att kommissionen överväger att hitta en alternativ lösning. Vi är av den åsikten att EU därigenom inte bryter sitt kontrakt. Vi kommer emellertid att understödja allt, som är nödvändigt, så att man på rättslig väg kan fastställa, om WHO har träffat ett rättsligt entydigt beslut, och vi hoppas att det ännu finns lösningar, som inte ifrågasätter allt det som vi har hoppats på av panelen.

Fischler
Herr ordförande, mina mycket ärade damer och herrar! Till det här diskuterade betänkandet om en panel för bananer, vill jag säga följande: För det första: Det slutliga betänkandet från WHO: s specialgrupp tillställdes partierna den 29 april i år. Vi började direkt med att i detalj granska detta betänkande, som är oerhört omfångsrikt, och det inte bara med tanke på de följder som uppkommer för organisationen av marknaden för bananer, eller för bananhandeln inom Europeiska unionen, utan framför allt att detta betänkande innehåller flera beståndsdelar, som går vida utöver det konkreta fallet för bananer. Därför är det nödvändigt att även granska vilka generella konsekvenser detta har för handeln inom Europeiska unionen.
När jag talar om för Er att detta är ett mycket komplext ärende, kommer Ni att förstå att denna granskning ännu inte kan vara helt avslutad. Jag kan dock redan i dag tala om för Er att det finns en hel rad aspekter i EU: s bananreglering, som panelen gör invändningar mot.
För det andra: Framför allt ansågs licensregleringen, bl a uppdelningen av licenser på marknadsgrupper, som oförenlig med GATT: s och WHO: s bestämmelser om icke-diskriminering och inhemsk behandling i tjänsten. Några aspekter i vår prioriterade behandling av ACP-bananer, såväl som vårt ramavtal med fyra latinamerikanska länder, betraktades likaså som oförenliga med WHO-bestämmelserna.
För det tredje: Bortsett från konsekvenserna för bananregleringen har betänkandet - vilket jag redan påpekat - tydligen ännu mer långtgående konsekvenser vad beträffar tolkningen av flera viktiga WHO-bestämmelser. Vi håller på med att noggrant granska dessa långtgående konsekvenser för att kunna bedöma de eventuella följderna för andra områden inom gemenskapspolitiken.
För det fjärde: Jag vill göra Er uppmärksam på att betänkandet från alla WHO-medlemmar kommer att översändas inom några veckor. I juni torde det presenteras för WHO: s skiljedomsnämnd för godkännande. Vid detta tillfälle kommer Europeiska unionen att kunna inlägga protest hos WHO: s reklamationsnämnd.
På grund av den hittillsvarande analysen av de argument och slutsatser som panelen har presenterat, såväl som i ljuset av de tidigare redogörelserna, verkar många skäl tala för att vi verkligen protesterar mot detta betänkande. Kommissionen lägger speciellt värde på att man även fortsättningsvis tar hänsyn till intressena för både de bananproducerande regionerna i Europeiska unionen och i ACP-länderna.

Hindley
Herr ordförande, flera punkter aktualiseras genom kommissionens uttalande. Jag vet att andra medlemmar av socialistgruppen kommer att lyfta fram aspekter om produktion i Västindien, kanske min vän Wynn, och Medina om produktion inom gemenskapen. Så jag lämnar dessa punkter som sköts bättre av andra.
Jag skall koncentrerar mig på det som kommissionsledamoten sade. Vad avser ett överklagande förstår jag hans försiktighet, men han sade att vi kunde överklaga. Jag skulle vilja klargöra att socialistgruppen tänker insistera på att ett överklagande görs om den framtida domen går emot. Vi vill ändra " kan överklaga" till " insistera på att ett överklagande görs" . För det andra är vi inte överens med raden som tagits av herr Kittelmann. Jag tror inte att det skulle hjälpa att koppla frågan om banankoncessioner i Världshandelsorganisationen till andra dispyter som Europeiska unionen har med USA vid WTO. Vi behöver frikoppla frågor. Det är viktigt att parlamentet stöder principen att varje fråga bara bör diskuteras och bedömas på dess egna meriter. Vi vill inte underminera Världshandelsorganisationen genom kompromisser mellan vad som är utmärkt och vad som är bra. Det är viktigt att tydliga domar avkunnas som sedan kan tillämpas globalt.
För det tredje, hela förfarandet med detta fall väcker flera viktiga frågor, inte minst små producentländers oförmåga att kunna lägga fram sitt mål på ett rättvist och öppet sätt vid själva Världshandelsorganisationen. Socialistgruppen uppskattar att kommissionen genom sin förmedling kommer att bidra till att små öar får tillgång till överklagandepanelen. Vi skulle dock vilja insistera på att dessa små öar i framtiden får rätt att framträda inför dessa överklagandepaneler, företrädda av vem de önskar, såsom normerna är på alla andra internationella arenor.

Santini
Herr ordförande! I min egenskap av föredragande inför detta parlament vad gäller reformeringen av den gemensamma organisationen av marknaden för bananer, vill jag framför allt uttrycka mitt totala missnöje med det sätt på vilket rådet har lagt fram detta allvarliga problem inför parlamentet, dvs med ett enkelt uttalande om att WTO: s bananpanel inte stämmer överens med vår gemensamma organisation av marknaden för bananer och att GATT-avtalen har brutits. Jag förväntade mig, om sanningen skall fram, en förklaring, en motivering, för att inte säga argument som skulle hjälpa oss att ta oss över detta hinder.
Däremot är jag mycket glad över det som har sagts av kommissionär Fischler, som redan har visat en önskan, för att inte säga ett engagemang, för att kunna hitta vägar att komma över detta hinder för gemenskapens producenter. För det är i grunden just här som problemet ligger! Jag frågar Europaparlamentet om vi är positiva till att ge stöd från gemenskapen åt dem som arbetar på fälten, även på isolerade öar - jag tänker framför allt på Guadaloupe - för att kunna driva vidare en verksamhet som inte bara är ekonomisk, kommersiell och agrikulturell, men som framför allt är av social betydelse, eftersom på dessa avlägsna platser är bananodlingen ofta en monokultur, dvs det enda arbete som garanterar överlevnaden för de människor som lever där, inte rikedom, inte ett överskott. Jag frågar mig om vi fortfarande måste tveka eller rodna av skam inför någon panel när vi säger att vi tänker försvara denna realitet, denna typ av ekonomisk verklighet som i sig rymmer många andra motiv.
I verkligen är konflikten alltid densamma: mellan gemenskapens produktion och de stora globala världshandelsorganisationerna. De tre amerikanska kolosserna som håller 75-80 procent av bananmarknaden och som även i Europa svarar för 70 procent, oavsett produktionen inom gemenskapen, vill göra rent hus. De vill lägga gemenskapens producenter under sig och utesluta dem från alla möjligheter att åtminstone få lika chanser.
Vi, som parlament och i egenskap av Europeiska unionen, har en skyldighet att låta ett precist och återkalleligt ställningstagande till förmån för den som producerar gå före alla kommersiella hänsyn, framför allt om det rör sig om en minoritet, som jag redan har påpekat, och vi måste i första hand hålla fast vid Lomékonventionen, där man säger att inget av ACP-länderna som levererar bananer får hamna i en situation som är mindre fördelaktig än den man befann sig i före tillskapandet av den gemensamma organisationen av marknaden. Vi begär med andra ord varken mer eller mindre. Vi begär att få bibehålla status quo , den redan befintliga situationen. Låt oss därför, när vi talar om att ta ställning för gemenskapen, inte bara låta bli att rodna, utan kräva att kommissionen, rådet och parlamentet talar samma språk och att de framför allt antar gemensamma ståndpunkter som de sedan kan framföra med övertygelse.

Mulder
Herr ordförande, det har redan tidigare sagts här. Bedömningen av WTO-panelen är tillsvidare, och också min grupp är av åsikten att den Europeiska unionen, den Europeiska gemenskapen har alla rättigheter att överklaga för att processa helt om denna bedömning. Vi tror dock att den Europeiska unionen som sådan har allt intresse av ett bra fungerande handelssystem och vi tror att det aldrig får betvivlas, att denna panel finns som sådan. Den är verkligen inrättad för att lösa handelsproblem och vi måste som sådant ge det en chans att verkligen göra det. När det gäller oss anger bedömningen tillsvidare från WTO inte att vi inte kan uppfylla skyldigheterna som härstammar från Loméavtalet och vi kan också uppfylla de skyldigheter som vi har mot bananproducenterna i den Europeiska unionen själv. Och när det gäller oss, måste det fortsätta att vara så. Vi måste stå fast för att uppfylla våra skyldigheter.
Det stora problemet ligger dock här i att ACS-länderna inte kan uppfylla skyldigheterna för att fylla kvoten och fördelningen av vad som blir kvar. Där ligger enligt vår åsikt problemet. Det kan tydligt förbättras och jag skulle vilja fråga kommissionen att i mellantiden redan tänka över eventuella avvikningsmöjligheter i detta avseendet. För det nuvarande systemet fungerar enligt vår åsikt också till nackdel för europeiska importörer. Min grupp är av åsikten att vi måste ge stor uppmärksamhet till fair trade banana , bananer som produceras med hållbara produktionsmetoder, som kommer från länder där de mänskliga rättigheterna respekteras osv. Det måste kunden kunna känna igen.

Moreau
Herr ordförande, efter en anmälan från USA som agerar för sina världsdominerande multinationella bananföretag, har WTO: s panel kommit fram till att gemenskapens importsystem för bananer strider mot internationella handelsregler.
Beslutet är oacceptabelt och ett slag i ansiktet på AVS-länderna och de regioner inom gemenskapen som producerar bananer, såsom de utomeuropeiska departementen. Det skulle få allvarliga ekonomiska och sociala konsekvenser för Europeiska unionens medlemsstater.
Några dagar efter beslutet av panelen om bananer kommer ytterligare ett beslut som i lika hög grad missgynnar gemenskapens och konsumenternas intressen: i en preliminär rapport fördömer WTO de femton ländernas embargo mot import av kött som behandlats med tillväxthormoner från USA. Bananer, hormonkött, det ena beslutet är det andra likt och följer samma logik, frihandelns logik, som sätts framför andra sociala och kulturella intressen och framför hälso- och miljöintressen.
WTO håller på att förvandlas till ett instrument som exklusivt tjänar USA och till de multinationella vinstjagande företagens mest stridslystna enhet. Europeiska unionen och medlemsstaterna bör klart ta ställning emot WTO: s beslut som tyder på en vilja att dominera.
Jag förstår inte rådets och kommissionens tvekan inför en fråga med så allvarliga följder. Därför kräver jag att Europeiska unionen omedelbart överklagar beslutet av WTO: s panel om bananer och ger sitt stöd till gemenskapens bananbestämmelser för att skydda gemenskapens och AVS-ländernas producenter i enlighet med de åtaganden som gjorts i Lomékonventionen. Mer allmänt vill jag å min grupps vägnar säga att man i varje beslut absolut måste beakta sociala och kulturella frågor samt hälso- och miljöfrågor.

Telkämper
Herr ordförande! Vid denna debatt, eller detta förfarande, som vi för beträffande bananer, handlar det om de multinationella företagens kamp om marknadsandelar.
I och med den gemensamma organisationen av marknaden för bananer har vi stärkt de europeiska multinationella företagen gentemot USA: s företag. Helt enligt förfarandet slog de också tillbaka. Dock den som blir efter på vägen, det där - vilket redan har nämnts - ACP-länderna, de små producenterna, de små länderna, som inte kan göra sina stämmor hörda. Om vi vill ha en marknadsorganisation i WHO-området, måste vi generellt även skapa denna tillgång för länderna i fråga. Det innebär för ACP-området att öarna i Karibiska havet, Windward Islands och övriga får chansen att ge uttryck åt sin position.
Vi måste understödja dem. Det är vår förpliktelse ur Loméavtalet, och av det skälet är det riktigt att - vilket redan har nämnts - i avtal reglera möjligheten till klagomål för dessa små öar. Jag anser det vara nödvändigt att avsluta Lomé IV och under en tid låta post-Lomé råda. Vi måste se till att de sociala villkoren består, eftersom människorna i många avseenden är 100-procentigt beroende av denna produktion, att produktionen är ekologisk och att de kan inlägga protester.

Hory
Herr ordförande, slutsatserna från WTO: s panel om bananer orsakar naturligtvis fruktansvärda handelsproblem för europeiska producenter och för AVS-ländernas traditionella producenter. Samtidigt som bananmarknaden redan är allvarligt rubbad genom de orimliga kvoter som beviljats multinationella företag med dollarbananer, skulle marknadsföringssystemet av olika kvoter ändras till nackdel för dem som saluför knappt en fjärdedel av de bananer som konsumeras i Europa.
Det synes mig oacceptabelt. Men detta nya kapitel ur ett långt handelskrig bevisar också att det finns en konflikt mellan två utvecklingskoncept inom WTO och även inom Europeiska unionen. Vissa åberopar en balanserad utveckling och vill skydda producenterna, lantbrukarna, de som lever jordnära och på sitt arbete. Andra åberopar liberalismen och den stora integrerade världsmarknaden, och vill gynna internationella affärer, handel och spekulation.
Gruppen Europeiska radikala alliansen står tydligt på de förstnämndas sida.

Medina Ortega
Herr ordförande, jag tror att kommissionär Fischler denna eftermiddag sammanfattat den inställning som vid ett flertal tillfällen visats i detta parlament till försvar för den gemensamma organisationen för bananmarknaden. Det handlar om en motiverad organisation, eftersom den å ena sidan tillåter import till 70 % av den gemensamma marknadens kvot för de stora bananproducenterna, och en liten del, 30 %, till gemenskapsproducenterna och producenterna i de traditionella AVS-länderna.
Jag anser att kommissionärens synpunkt att Europeiska gemenskapen måste hänvisa detta beslut till Världshandelsorganisationen är korrekt, och naturligtvis förväntar vi oss att rådet följer de riktlinjer kommissionen och majoriteten av de politiska grupperna i detta parlament ställer.
Jag skulle vilja rikta uppmärksamheten på det faktum att denna bananpanel ifrågasätter möjligheten av att upprätthålla en internationell ekonomisk ordning, därför att vi, om denna internationella ordning skall utgöras av att en så viktig sektor som sektorn med ätbara bananer hamnar i händerna på näst intill ett enda multinationellt företag, vilket är det som kommer att hända om detta fortgår, kommer att finna det omöjligt att reglera vår egen konsumtionsmarknad. Å andra sidan måste man beakta de enorma skador som antytts både för de små AVSländerna, som inte har någon annan möjlighet att överleva än genom bananproduktion, som för vissa områden inom gemenskapen, där sammanbrottet av denna gemensamma marknadsorganisation skulle leda till ett enormt slag.
Vad vi egentligen försöker skapa herr kommissionär och herr ordförande i rådet, är en internationell ekonomisk ordning och inte en internationell oordning. Om man inte tar hänsyn till de sociala klausulerna i handelsavtalen och om vi låter ekonomin på den fria marknaden, med några principer om exklusiv nyttjanderätt, ekonomisk förmån och vinning, införas, kommer det att ge oss mycket allvarliga problem, både inom gemenskapen som inom världsekonomin. Jag hoppas alltså att kommissionärens ställningstagande stärks vid denna parlamentariska debatt.

Mendonça
Herr ordförande, ärade ledamöter! Då och då går Europas länder och regioner liksom de AVS-länder som producerar bananer genom stora svårigheter vad beträffar saluföringen av denna jordbruksprodukt på grund av interferenser från tredje land, som försvarar intressen som inte är Europeiska unionens.
Trots att Europeiska gemenskapernas domstol helt nyligen erkänt den rättsliga grunden för den gemensamma organisationen för marknaden för bananer har skiljedomsutskottet inom WTO i ett taktlöst och för oss helt otolererbart uttalande i april hävdat att detta system inte är förenligt med reglerna för världshandeln.
När man kämpar och investerar för att den sociala och ekonomiska sammanhållningen i Europeiska unionen skall upprätthållas till fullo, skulle detta uttalande från Världshandelsorganisationen - om det vidmakthålls - på ett oreparerbart sätt kunna förstöra den jordbruksproduktion som har den största spridningen i ekonomierna i vissa av Europeiska unionens regioner, särskilt öar och de yttersta randområdena, som just därför drabbas särskilt hårt.
Vi får inte glömma att Lomékonventionens syften, t.ex. en uttalad kompromiss i Protokoll nr 5 angående bananer, är att garantera AVS-producenterna tillträde till den europeiska marknaden och att förbättra produktionsvillkoren och försäljningsvillkoren för bananer i AVS-länderna.
Gemenskapens importsystem för bananer som fastställts i Förordning nr 404/93 föreskriver att EU skall vaka över hur kompromisserna efterlevs gentemot de bananproducerande AVS-länderna. De senaste besluten inom WTO: s styrelse är oacceptabla som låter reglerna om den fria marknaden förhärska uteslutande, man glömmer eller marginaliserar det oumbärliga i fråga om social, kulturell hänsyn samt i fråga om hygien och miljö. Ärade kommissionär, detta kan man endast godta som hypotes, men enligt vår åsikt skall man kräva att kommissionen överklagar dessa illvilliga slutsatser från WTO: s skiljedomsutskott.
Vi kan inte förstå vissa medlemsstaternas som redan hävdat att de motsätter sig denna möjliga attityd från kommissionen, som framförallt söker återupprätta rättvisa och vidmakthålla den solidaritet som förväntas finnas mellan AVS-staterna och Europeiska unionens regioner.

Aldo
Herr ordförande, bästa kollegor, bananmarknaden är i djup kris redan långt innan panelen kommit fram till något resultat.
Den alltför stora tillgången till dollarbananer på gemenskapsmarknaden har orsakat kursfall och av två viktiga anledningar är det bananerna från gemenskapen och från AVS-länderna som får betala priset: högre produktionskostnader och svagare marknadsföring.
Behöver jag nämna att röster har höjts flera gånger här i vår kammare för att visa vår oenighet med kommissionen på ett antal punkter som vi tyckte gick emot europeiska intressen och våra allierades intressen?
Efter att ha tagit del av statistiken som förts sedan sista halvåret 1995, har jag själv till kommissionen betonat att den föreslagna ökningen av tredje lands volym inte står i proportion till Europeiska unionens konsumtionsbehov och att vi därför var ombedda att formalisera något som syftade till att marknadsföra ett bananöverskott i storleksordningen 265 000 ton över Europeiska unionens absorptionskapacitet.
Vi framförde också vår oro inför den nya licensfördelningen som kommissionen nyligen föreslog, en fördelning som, om den tillämpades, skulle bidra till en obalanserad bananhandel med hög arbetslöshet, lägre exportinkomster och vissa ekonomiers sammanbrott, med sociala och politiska konsekvenser utan like för europeiska regioner och AVS-länder med bananproduktion.
Den tvetydiga inställning i både analys och handling som vissa instanser inom Europeiska unionen alltför länge haft, viljan att diktera omtvistade villkor som inte är förenliga med två grundprinciper nämligen gemenskapspreferens och preferenstillgång för våra historiska allierade, den uppenbara splittringen inom Europeiska unionen som privilegier till handelsintressen utanför unionen medfört på bekostnad av den moraliska skyldighet till solidaritet som vi engagerat oss i, allt detta har bidragit till att våra konkurrenter och motståndare kunnat dra nytta av våra brister för att bättre slå till.
Mina damer och herrar, idag måste vi använda de korrekta orden när vi diskuterar denna fråga och vi måste betona inte endast vår ambition att bygga upp Europeiska unionen, utan även unionens politiska ställning i internationellt sammanhang.
Det finns inte femtioelva sanningar utan endast en enda: panelens resultat ifrågasätter en grundprincip nämligen europeisk suveränitet. Det är fullständigt oacceptabelt. Från att ha varit en ekonomisk fråga har bananfrågan förvandlats till en politisk angelägenhet och europeiska myndigheter måste nu bevisa att de kan idka handel med den övriga världen samtidigt som de ser till egna intressen och vägrar låta andra diktera villkoren för sina förbindelser med sina allierade, förbindelser som vägleds av en gemensam, rik och ofrånkomlig historia.

Sierra González
Herr ordförande, den situation som skapats genom den gemensamma marknadsorganisationens skiljedom mot gemenskapens bananordning kräver ett överklagande, vilket Fischler insett. Det kräver även samordning mellan de tre gemenskapsinstitutionerna. Det finns ett överflöd av skäl därtill, det första, kommissionens skyldighet att försvara principen om gemenskapspreferenser och i anslutning därtill alla bestämmelser som garanterar denna, den andra skyldigheten att säkerställa rättvisa marknadsförhållanden för gemenskapsprodukterna, som berörs av höga produktions- och transportkostnader och för vilka förlusten av den europeiska marknaden skulle utgöra ett allvarligt ekonomiskt bakslag, den tredje skyldigheten att fortsätta med avtalen med AVS-länderna, men också, vilket är ett specialfall, bekräftelsen av att Världshandelsorganisationen övergått till att vara ett regleringsinstrument för marknaderna i Förenta staternas tjänst, vilket kan ses i analysen av de sista besluten i organisationen, helt och hållet i överensstämmelse med de starka intressena inom jordbrukslivsmedelsindustrin i nämnda land, vilket visas inte bara av utlåtandet från bananpanelen, utan också i ett annat utlåtande från den panel som tvingar Europeiska unionen att acceptera hormonbehandlat kött. Dessa frågor bör inte sammanföras och jag delar inställningen i det parlament som fastställt detta.
Avslutningsvis vill jag påpeka att befogenhetspolitiken inte i sig är ett mål och att man inte heller kan tänka enbart i handelstermer. Man måste också ta hänsyn till arbetsmarknad, ekonomi och framför allt till hälsa och miljö.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande, parlamentsgruppen De gröna i Europaparlamentet har aldrig ansett bananmarknadsorganisationen vara den allra bästa lösningen, men denna har dock gett småbondejordbruket en chans att utvecklas. Bananer odlas framför allt av små- och medelstora företag i ACP-staterna och i EU och inte på jätteplantager, som t ex i Honduras och Guatemala.
Införandet av bananmarknadsorganisationen har tyvärr använts för att sätta i gång en obarmhärtig undanträngningskonkurrens mellan de stora fruktimportörerna och koncerner, och detta även i Europa. Kontingentregleringen har lett till att kvoterna på konstgjord väg stigit i höjden före utsatt termin, och en livlig handel med licenser tog sin början. Ecuadors regering har absolut med rätta beklagat att systemet med utdelande av licenser kostar de ecuadoriska bananproducenterna miljontals dollar, eftersom anspråken på importlicenser har överförts på de privilegierade multinationella koncernerna.
Licenser får inte utdelas till importörer, utan måste ges till producentländerna. Vi har flera gånger arbetat för en fair trade -kvot inom bananhandeln. Inom EU: s bananmarknadsorganisation borde en viss kvot reserveras för frukter ur socialekologisk odling. Europaparlamentet har i sitt beslut från november 1996 om handel och miljö övertagit detta krav. WHO ratar EU: s reglering. Panelens domslut utgör nu upptakten till en rad WHO-domslut, som hotar miljö- och konsumentskyddet i EU.
Nästa WHO-domslut mot importförbud för hormonkött från USA kungjordes mot slutet av förra veckan. Här - precis som vid bananmarknadsorganisationen - uppträder USA som huvudklagande, även om USA: s produktion av bananer nätt och jämnt uppgår till 8 000 ton. USA: s koncernlobby har noggrant förberett WHO: s åtal och följt med i panel förhandlingarna i Genève. WHO måste ändra sina regler, så att även de svaga, utvecklingsländerna och miljön vinner gehör hos organisationen. Eu chego ao fim. Annars kommer de, som Sir Brittan under gårdagens sammanträde i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor öppet medgav, bara vara ett instrument för USA och de ekonomiskt starka länderna mot resten av världen. Så ser nämligen läget ut i dag.

Vecchi
Herr ordförande! Resultatet från WTO: s bananpanel är oacceptabelt och uppriktigt sagt kan också opartiskheten ifrågasättas. Man har inte bara underlåtit att ta hänsyn till Europeiska unionens intressen, utan framför allt - vilket är viktigare - har man inte på något sätt lyssnat på producenterna, framför allt de små producenterna, de som kommer från AVS-länderna.
Det skulle verkligen vara allvarligt om WTO, i detta och andra fall, fortsatte att arbeta och agera uteslutande för starka intressen, vare sig de är nationella eller representerar multinationella företag, i stället för att arbeta för en mer balanserad och friare marknad, i enlighet med Marrakeshavtalet. Den gemensamma organisationen av marknaden för bananer har varit svår att uppnå, men resultatet är i det stora hela balanserat och omfattar bananprotokollet i Lomékonventionen, som är en grundläggande avtalsuppgörelse som även erkänns i de övriga Marrakeshavtalen, och omfattar elva bananproducerande länder, som - om detta beslut skulle bekräftas - antingen kommer att sjunka djupare i fattigdomen eller tvingas över från möjligheterna att bedriva handel till olika former av stödåtgärder.
För något år sedan var slagordet " trade not aid" , men här tillåter man ingen trade för de länder som står utanför kretsen av stora multinationella företag. Och det är av den anledningen som kommissionen borde använda sig av alla upptänkliga instrument för att försöka påverka WTO i riktning mot en rättvisare bedömning, men uppriktigt sagt blir man både häpen och bedrövad över hur rådet har uttryckt sig i denna kammare.
Den stora frågan vi ställer oss idag är om, å ena sidan, Europeiska unionens jordbrukspolitik och handelspolitik kan ha en framtid inom ramen för den nya världshandelsorganisationen, men också, å andra sidan, om de internationella kontrollinstrumenten kan påverkas av Europeiska unionens relationer med sina partners i utvecklingsländerna och utveckla nya ramar för sitt arbete och inte bli överkörda av ett fåtal stora internationella företag.

Fernández Martín
Herr ordförande, efter så många dåliga nyheter till bananproducenterna inom gemenskapen och i AVS-länderna ger rådets och Europeiska kommissionens initiativ, genom försoning i denna debatt, och den resolution vi troligen skall rösta om i morgon en strimma av hopp.
Som någon av talarna sagt gör mig uttalandet från rådets representant något förstummad, men jag blir tillfredsställd när jag hör kommissionär Fischlers inställning, som verkar vara medveten om problemets omfattning.
Den gemensamma marknadsorganisationen för bananer har under sin korta livstid inte haft en lugn stund, utan varit utsatt för alla slags påhopp, både på det rättsliga området och i slaget om den allmänna opinionen. Man kan inte utveckla en produktiv sektor i ett sådan klimat. Jag frågar mig vad det är för mäktiga fiender de europeiska bananproducenterna har, som klarar att mobilisera och utöva påtryckningar på ett så kraftfullt sätt.
Förordning nr 404/93 har fram till nu varit ett effektivt instrument för att skapa ordningen på den europeiska bananmarknaden. De europeiska producenterna har visat sig vara till freds, marknadsandelarna är garanterade, priserna har hållit sig inom logiska gränser på marknaden och den europeiske konsumenten har inte märkt några allvarliga störningar efter det att förordningen trädde i kraft.
Det är inte sant det som sagts, att de latinamerikanska producenterna påverkats negativt. Om det nu är så, varför måste vi då falla till föga för en av de mäktigaste multinationella bananaktörernas intressen?
De multinationella bananodlingarna har en svart historia av inblandning i den latinamerikanska politiken. Kan det också påverka på ett så beslutsamt sätt i Europa? Vad skulle kommissionen göra för att upprätthålla livsnivån i några europeiska producentområden där bananen är den huvudsakliga och ibland enda tillgången?
Om man accepterar en förändring av det nuvarande systemet och gör upprätthållandet av produktionen inom gemenskapen omöjlig, skulle jag inte kunna förklara detta för invånarna på den ö där jag föddes, för de människor som under två århundraden enbart livnärt sig av bananer.

Rosado Fernandes
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot! Hur konstigt det än kan verka - och låt mig använda mytologin som utgångspunkt - trodde jag väl aldrig att detta parlaments tvistefråga skulle handla om bananer snarare än om äpplen. Det är faktiskt en historisk ersättning som kommer att vara registrerad i parlamentets årsböcker, eftersom den kommersiella Leviathan som nu breder ut sig på världsnivå kan gå över fördrag, knuffa undan avtal, kämpa mot folk som inte kan producera billiga bananer. Och varför? Jo, därför att de tjänar mer, för att de har bättre levnadsstandard, för att uppnått en levnadsstandard som ligger allt närmare den europeiska.
Men Leviathan vill inte låta detta ske. Hon vill monopolisera hela bananhandeln i Europa. Och nu finns det inte längre ursäkten att Sovjetunionen måste fälla general Arbentz i Guatemala, som var så obekväm för United Fruit . Den ursäkten finns inte längre! Nu är ursäkten den att pax americana vill föra sitt krig över hela världen och erövra allt.
Och jag, utan att referera till den nästa arkeologiska enhet som utgörs av " gemenskapens intresse" , skulle vilja uppmärksamma vår kommissionär på sammansättningen i WTO: s styrelse. Vem handlade det om? Tre personer, förklarade kommissionen för mig. En representant från Hongkong, en representant från Schweiz, en representant från Australien. Utan att vilja göra några antydningar, nämner jag här tre länder som helt säkert inte åtnjuter särskild sympati i Europa och som säkert inte godkännas utan diskussion av någon domstol. Jag ifrågasätter inte domstolarnas existens, men jag skulle vilja att det fanns opartiska domare.

Wynn
herr ordförande, jag skulle vilja börja med att säga att uttalandet av kommissionsledamot Fischler är mycket välkommet - med tillägget av herr Hindley. Jag föreslår att meddelandet som överlämnats av kommissionsledamoten skickas vidare till de traditionella producenterna, bara för att ge dem lite uppmuntran och framtidstro.
Under vårt besök till Windward Islands i förra veckan kände herr Kinnock, herr Thomas och jag själv det enorma ansvar som människorna på dessa öar lade på våra axlar. De är desperata att få hjälp att kämpa mot Världshandelsorganisationens beslut, ett förfarande som hade hela den amerikanska regeringens makt bakom sig.
GATT-rundan var inte avslutad förrän bananreglerna var på plats - för de av er som minns, krävdes en hel del hårt arbete och vanskliga förhandlingar för att ro överenskommelsen i hamn - och nu ser vi det förstöras av USA, ett land som inte exporterar bananer och inte förlorar några arbetstillfällen för den sakens skull.
Om påståendena i amerikansk press är riktiga, kan en multimiljonär använda sitt inflytande för att få Clintonadministrationen att slå till mot små länder i frihandelns namn. Våra diskussioner förra veckan gav oss alla, från jordbrukare till premiärministrar, samma tydliga meddelande: om beslutet från Världshandelsorganisationen skulle gälla, skulle rättsstaten och demokratin riskeras i dessa länder, ekonomisk katastrof skulle bli följden och social oro dess efterbörd plus att turismen skulle blomstra endast i de länder som höll sig borta från tidningarnas löpsedlar. Bananer var den enda livsmedelsprodukten som garanterade en regelbunden inkomst varje vecka. Ta bort den och fattigdom skulle bli följden. Framförallt sade de dock: vi litar på att Europeiska unionen tar strid med USA i frågor om Tredje världen.
Ett överklagande är helt nödvändigt, men det är bara ett första steg. Länderna i östra Västindien accepterar handelns globalisering och liberalisering, de moderniserar och diversifierar, men de behöver hjälp och de behöver tid! Världshandelsorganisationens beslut ger dem ingendera, och det är därför vi måste bekämpa det, och vi måste definitivt överklaga.

Kinnock, Glenys
Herr ordförande, vad vi naturligtvis ser i den här debatten är att det långdragna banandramat faktiskt utkristalliserar elementen i den europeiska debatten om hela frågan om preferentiell åtkomst.
De särskilda handelsförmåner som vi ger, som rika länder, till fattiga länder som en väg ut ur fattigdom ifrågasätts nu av de som föreskriver total liberalisering som det enda alternativet. Och som andra har sagt, vi i Europeiska unionen har ett mycket speciellt och unikt förhållande till AVS-länderna. Förhållandet bygger en förståelse för att handel är motorn för tillväxt i utvecklingsländer.
Naturligtvis leder själva ordet banan lätt till fniss och skratt och de moderiktiga EU-skeptiska skämten som vi så ofta hör, handlar ofta om bananer. Men som Terry Wynn sade, när vi var på Windward Islands ställdes vi inför den nakna verklighet som gäller för människorna på dessa öar, när de försöker möta utmaningen från dollarbananerna. De är nu beroende av att Europeiska unionen köper tid åt dem.
Dessa människor håller inte ut en tiggarskål - de bara ber om erkännande som små, landägande demokratier i stater som har mänskliga rättigheter och skyddar arbetarnas rättigheter. Dessa kvaliteter förekommer naturligtvis inte under de feodala förhållandena vid de latinamerikanska plantagerna. Och det är inte som om dessa länder har en stor marknadsandel. Två tredjedelar av de bananer som vi importerar nu, kommer från Latinamerika.
Som Terry Wynn sade, vi måste fråga oss varför USA lämnade in det här klagomålet. Var det för att Carl Linden, som leder Chiquita, började kanalisera 500 000 dollar till den demokratiska presidentkampanjen? Linden drack kaffe med president Clinton och sov till och med i Lincolns sovrum. Betalningen för dessa tjänster, verkar det som, var Världshandelsorganisationens beslut, som faktiskt hotar hela samhällsstrukturen i en region.
Slutligen, i sitt tal i fredags i Barbados sade presidenten i St Lucia: " Bananer är för Västindien vad bilar är för Detroit" . Jag hoppas att Europeiska unionen tänker hjälpa Bill Clinton att förstå det.

Correia
Herr ordförande, ärade ordförande från rådet, ärade kommissionsledamot! De slutsatser som den preliminära rapporten från Världshandelsorganisationens panel för marknaden för bananer har visat sig vara motsatta till den Europeiska gemenskapens intresse och alltså Portugals intresse och dess autonoma region Madeiras intresse och de traditionella bananexportörerna i AVS-ländernas intresse.
Alla vet vi att de slutsatser som panelen dragit inom WTO inte är något annat än Förenta staternas ställningstaganden som avser att till det yttersta försvara intressen hos det multinationella företagets " Chiquita" , som saluför latinamerikanska bananer i hela världen.
Gemenskapens plikt är att försvara bananproducenterna inom gemenskapen enligt principerna om det gemensamma intresset och att försäkra sig om att de avtal som ingåtts med AVS-länderna inom ramen för Lomékonventionen hålls.
Herr ordförande, ärade kommissionär, när Europeiska unionen pådyvlas och accepterar de slutsatser som dragits av WTO: s bananpanel, betyder detta att principen om det gemensamma intresset är satt på spel och att vi står inför en accelererad liberalisering av världsmarknaden för bananer, som sätter den prekära ekonomiska och sociala stabiliteten på spel för bananproducenterna, liksom balansen för ekologi och miljö som blir följden om denna produktion överges.
Kommissionär Fischler, jag vill här påminna er om den sista delen i ert svarsbrev till mig från den 20 maj 1997, där det står, och jag citerar: " Jag är medveten om bananodlingens ekonomiska, sociala och ekologiska betydelse på ön Madeira" .
Om det är så, ber jag att ni tillsammans med kommissionen presenterar en klar strategi för bananmarknaden, med hänsyn tagen till de berättigade intressena hos gemenskapens och AVS-ländernas bananproducenter.

Patijn
Ordförande, som rådets ordförande har jag mycket noggrant lyssnat till vad många ärade ledamöter har sagt. De har mycket tydligt uttalat sin oro om de möjliga konsekvenserna av detta paneluttalande, de har berättat om stora bekymmer för bananproducenterna inom den Europeiska unionen och särskilt också för bananproducenterna i ACS-länderna och vi delar deras oro. Vid sökandet av lösningar kommer vi att ta dessa producenters intressen i beaktande och också ingående studera hur vi på kort och lång sikt bäst kan tjäna de intressena.
Jag vill bara lägga till en allmän politisk observation eftersom jag egentligen inte hört detta ljud i debatten. Denna handelskonflikt utspelar sig inom rättsordningen, och jag återupprepar, rättsordningen hos World Trade Organisation. Den Europeiska unionen och medlemsstaterna har frivilligt anslutit sig till inom WTO gällande rättsregler. EU och medlemsstaterna har själva medverkat vid uppbyggnaden av WTO-panel-proceduren. Vi har själva instämt till att göra paneluttalanden juridiskt bindande och till och med insisterat på det. En del ärade ledamöter har i mycket kritiska ordalag utgjutit sig om dessa paneluttalanden. Jag förklarar inte deras ord som de har påkallat, att vi skall lägga dessa paneluttalanden åt sidan, för det skulle innebära ett förkastande av en noggrant uppbyggd internationell handelspolitisk rättsordning. Rådet anser inte att det ligger i den Europeiska unionens intresse, inte heller i producenternas som vi vill skydda. Sammanfattningsvis, rådet skall i nära diskussion med kommissionär Fischler och hans tjänster vidare studera uttalandet och dra slutsatser när alla aspekter övervägts.

Fischler
Herr ordförande, herr rådsordförande, mina mycket ärade damer och herrar! Ortega har i sitt tal påpekat att man här och nu kan erfara vilken anda som råder i bananfrågan i Europaparlamentet. Jag vill tacka för att så många parlamentsledamöter understödjer en protest. I detta sammanhang kan jag bara säga att kommissionen kommer att utnyttja sin kompetens fullt ut i denna fråga.
Vi måste emellertid vara på det klara över att vi måste avväga och mycket noggrant förbereda de argument, som vi kommer med i samband med en protest, eftersom Ni ju vet att en protest öppnar förfarandet på nytt. Det är troligtvis inte det minsta i Ert intresse att det hela därefter kan resultera i att det första domslutet skärps. Därför är det av yttersta vikt att denna protest förbereds mycket noggrant.
Dessutom får vi inte glömma en sak: Det finns hittills bara relativt få beslut enligt det nya förfarandet. När allt kommer omkring har man ju vid införandet av den nya WHO-myndigheten organiserat förfarandet på nytt, och i dag är så att säga varje förfarande, om Ni så vill, ett prejudikat för flera fall.
På grund av detta första förfarande kommer en domslutspraxis att utkristallisera sig i WHO. Därför måste vi likaså ta speciell hänsyn till alla de fall som nu är aktuella och beslutas om.
Därför vill jag också be Er att vi helt klart håller oss till de föreskrivna tillvägagångssätten och att vi tar ett steg efter det andra, det vill säga diskuterar ett fall efter det andra. Jag anser det vara näst intill kontraproduktivt att nu gå in i en debatt, där vi - beroende på om beslutet utfaller på det ena eller det andra sättet - kommer att dra konsekvenserna.
För det är det allra sista som ligger i vårt gemensamma intresse att vi så att säga i förväg på ett eller annat sätt påverkar WHO: s beslut. Därför är det väl också på sin plats att vi i detta stadium med öppna yttranden håller oss tillbaka.
En sak är vi dock på det klara över, nämligen att de producenter som odlar bananer inom Europeiska unionen har samma rätt som alla andra som idkar jordbruk i Europeiska unionen, det vill säga de har samma rättighet till att ta de mål i anspråk som är fastställda i artikel 39 i fördraget, vilka berör gemenskapspreferensen och den gemensamma solidariteten gentemot våra jordbrukare.
Lika klart är det att vi har ett ansvar gentemot de ACP-stater, med vilka det ju när allt kommer omkring också består ett fördrag. Detta kan man enligt mitt sätt att se det i vilket fall som helst redan nu konstatera i de berördas intresse.
I denna andemening kommer kommissionen att vinnlägga sig om att - vilket jag redan sade i början - i detalj analysera WHO: s beslut och därefter dra de riktiga slutsatserna.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionsledamot Fischler.
Tillåt mig meddela att jag mottagit nio resolutionsförslag, som lagts fram i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen .
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag, kl. 12.00.

Situationen i Zaire
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Zaire.

Patijn
Herr ordförande, rådet är oförminskat allvarligt oroat över utvecklingen i Zaire, såväl i politiskt som humanitärt avseende. Trots det nyligen genomförda direkta mötet mellan president Mobutu och AFDL-ledaren Kabila är det fortfarande inte fråga om verkliga förhandlingar mellan parterna i konflikten. Tillståndet för flyktingarna och de hemlösa i östra Zaire är skriande och repatrieringen sker ju fortfarande inte utan problem.
Sistlidna 4 maj skedde ett genom en speciell representant från FN och den sydafrikanska regeringen organiserat möte mellan president Mobutu och Laurent Kabila ombord på det sydafrikanska marinfartyget med ett svårt namn. Detta möte som starkt krävts från många sidor, däribland också av den Europeiska unionen, ledde inte till det genombrott som man hoppats på. Parterna kom inte överens om någon eldupphör, inte heller gjordes några avtal om övergångsprocessen. Kort efter detta möte tillkännagav Kabila att han skulle inta huvudstaden med våld om president Mobutu inte avgick inom en vecka.
De senaste beskeden pekar på att Kabilas AFDL rycker fram vidare mot Kinshasa. Av den anledningen har striderna under de senaste dagarna tilltagit i intensitet och genom det ökade motståndet från den zairiska armén har under de senaste dagarna väldigt många offer fallet. Om AFDL skulle övergå till ett anfall på huvudstaden kommer det att åter kunna leda till allvarlig blodsutgjutelse då många bland civilbefolkningen kommer att bli offer. Under tiden har, den för övrigt inte demokratiskt valda, övergångsregeringen i Kinshasa sistlidna 10 maj, valt Kisanganis ärkebiskop, monseigneur Monsengwo till ordförande. Som ordförande för övergångsregeringen är monseigneur Monsengwo också anvisad som möjlig efterträdare till president Mobutu, om denne skulle avgå eller avlida. Såväl den politiska oppositionen under ledning av före detta premiärminister Tshisekedi som AFDL har för övrigt reagerat negativt på hans utnämning. Det är dessutom mycket osäkert om herr Monsengwo kommer att acceptera sin utnämning.
Rådet stödjer uttryckligen det nya medlingsförsöket från den sydafrikanska presidenten Mandela och vice presidenten. Beskedet att president Mobutu och AFDL-ledaren Kabila skulle träffa varandra idag igen på det sydafrikanska marinfartyget hälsas därför med tillfredsställelse. Rådet hoppas att det under detta samtal kommer att bli tal om verkliga förhandlingar som kommer att förebygga vidare våld och som kommer att utgöra en första ansatts till en fredlig övergångsprocess i Zaire.
Rådet har redan vid olika tillfällen ingående uppmärksammat situationen i Zaire och tillkännagivit sin ståndpunkt. Rådet utnämnde redan i februari 1996 en särskild representant för den Stora-sjöregionen, herr Aldo Ajello, till att bistå ordförandeskapet i försöket till medling i konflikten i regionen. Utgångspunkten har härvid alltid varit att det tillkommer den Europeiska unionen primärt att ha en stödjande roll i processen med politisk dialog och humanitär hjälp och det under tillsyn av FN och organisationen för afrikansk enighet. I detta sammanhang uttalade rådet sistlidna 30 april åter sin oro för situationen i Zaire och uppmanade parterna till att förebygga vidare blodsutgjutelse och har uppdragit åt sin speciella representant att göra allt han kan. Rådet pekade på nödvändigheten av en fredlig övergångsprocess till ett demokratiskt Zaire och uppmanade parterna att medverka till fria val som skall hållas inom tolv månader.
Rådet är mycket bekymrat över den erbarmliga situationen som flyktingar och hemlösa i östra Zaire befinner sig i för tillfället. Tillträdet till områden som intagits av AFDL är fortfarande mycket begränsat för humanitära organisationer från den internationella gemenskapen. Den Europeiska unionen har upprepade gånger lämnat in protester hos Kabila. Flyktingkommissariatet i FN hade till för kort tid sedan endast tillträde till ett begränsat område mellan Kisangani och Obundu där de flesta flyktingar gömde sig i grupper i skogarna. Härigenom hindras organisationen vid genomförandet av repatrieringen av de rwandiska flyktingarna till sitt hemland. Att sätta flyktingar på tåg och lastbilar skedde inte under kontroll eller under skydd av flyktingkommissariatet. Dessa transporter hade, så som är känt, katastrofala följder. Besked som kommit nyligen pekar på att, kommissariatet har fått utvidga området som de är aktiva inom, något, men i detta området påträffades tusentals flyktingar som var i allvarligt försvagat tillstånd.
Från sistlidna 26 till 29 april har av den speciella representanten Ajello och en representant för ordförandeskapet en resa företagits till regionen. Under denna resa uppmanades AFDL-ledaren Kabila med eftertryck att tillåta UNHCR-hjälparbetare. Kabila sa ja till att ge kommissariatet fullt tillträde till de områden som erövrats av AFDL. Rådet trycker på hos Kabila och kommer att fortsätta att göra det för att hålla detta löfte och att ge de humanitära organisationerna all nödvändig assistans vid genomförandet av deras uppdrag. Rådet förkastar vidare varje tidsgräns när det gäller repatriering av flyktingar.
Rådet är mycket bekymrat över Kabilas vägran att ge FN: s människorättskommission tillträde till att undersöka anklagelser om brott mot de mänskliga rättigheterna i de av AFDL erövrade områden. Delegationen återvände sistlidna 12 maj med oförrättat ärende från Kigali. Rådet är övertygat om nödvändigheten av en djupgående oberoende undersökning av beskyllningarna och uppmanade AFDL att helt samarbeta med FN-delegationen. Besked som mottagits nyligen om fortsatta brott mot de mänskliga rättigheterna i de av AFDL kontrollerade områdena understryker nödvändigheten av snabba närmare undersökningar på platsen.
Herr ordförande, i samband med de nyligen mottagna beskeden har ordförandeskapet i dag på eftermiddagen avgivit följande uttalande. Jag citerar: "Ordförandeskapet mottar fortlöpande besked om brott mot de mänskliga rättigheterna och humanitär folkrätt som begåtts i området som kontrolleras av Alliance des forces démocratiques pour la libération du Congo-Zaïre , AFDL. Det uttalar sin allvarliga oro, särskilt över nyligen mottagna besked om massavrättningar vid Mandaka och angrepp på medarbetare hos humanitära organisationer som är verksamma i den regionen. Ordförandeskapet begär åter av alla parter, inbegripet AFDL, att respektera de mänskliga rättigheterna och uppmanar alla som kan det att överlämna denna begäran till AFDL: s ledarskap. "
Slutligen, den politiska övergångsprocessen i Zaire har så här långt varit otillfredsställande. Den internationella ansträngningen har fram till nu haft ringa framgång. Parterna som är direkt berörda av konflikten är primärt ansvariga för det. Mot denna bakgrund uttalar rådet trots det ett hopp om att det vidare förloppet av övergångsprocessen i Zaire ändå skall ske på ett fredligt sätt. Man uppmanar parterna att så snart som möjligt sätta sig vid förhandlingsbordet för att komma fram till en fredlig reglering och för att förebygga vidare blodsutgjutelse. Rådet stödjer därför oförminskat medlingsförsöken som den internationella gemenskapen vidtar. Främst Sydafrika och sedan FN, den speciella representanten för OAE, Sahnoun, och den europeiska representanten Ajello. Den Europeiska unionen kan här endast spela en stödjande roll i processen som sker under FN: s och OAE: s tillsyn. Unionen har för detta upprepade gånger uttalat stöd för Sahnouns fredsplan som också är endosserat av FN: s säkerhetsråd.
Rådet är fortfarande bekymrat över den humanitära situationen i östra Zaire men också över situationen för flyktingar och hemlösa på andra ställen i landet och uppmanar rådet och de berörda parterna att fullständigt samarbeta med flyktingkommissariatet och andra humanitära organisationer utan att begränsningar eller villkor ställs för detta.
Slutligen ordförande, vill jag försäkra er att rådet fortsätter att noggrant följa situationen och kommer att göra allt inom sin förmåga för att påverka situationen i positiv riktning, hur svårt det än har visat sig vara hittills.

Bonino
Herr ordförande, mina damer och herrar, förhandlingarnas utveckling och de militära konflikter som kommer att avgöra den framtida makten i Zaire har delvis dolt den mänskliga tragedi som fortfarande utspelar sig på olika håll i landet. Jag tänker främst på folket, utan åtskillnad, på folket som är i nöd, vare sig det är tvångsförflyttade eller flyktingar från Rwanda eller Burundi. Avsiktligt använder jag uttrycket "delvis dolt ", eftersom tragedins omfång och de för mänskligheten få ovärdiga bevisbilder vi har, har nog påverkat även de som är mest uppmärksamma på de strategiska, ekonomiska och geopolitiska frågor som maktskiftet innebär.
Numera är det tydligt att Zaire går mot en ny tidsepok. Själv beklagar jag inte den del av historien som nu lider mot sitt slut, men jag är djupt oroad över den makt som gestaltar förändringen eftersom den hitintills har föraktat samtliga internationella humanitära konventioner samt många konventioner om mänskliga rättigheter.
(Applåder) Vad det humanitära läget beträffar har jag tyvärr inte mycket att säga eftersom vi inte får tillträde till berörda områden. Ni har sett bilderna från TV-team som följer biståndsarbetare dit de kan ta sig. Av säkerhetsskäl försöker vi ta oss dit med vittnen och då även med media. För övrigt och i synnerhet vad gäller Kivu osv. har jag ärligt talat inte mycket att säga eftersom vi inte fått tillträde till området. Det har även hänt att vi blivit utvisade trots att vi haft tillstånd att åka till ett visst område.
Som ni vet har för en gångs skull hela det humanitära samfundet talat med enad röst och den 6 maj 1997 skickades under ledning av Förenta nationernas organ för humanitära frågor en rapport till Säkerhetsrådet. Ett enigt humanitärt samfund, både Förenta nationernas organ, Röda korsets och icke-statliga organisationer, har inte endast skickat en gemensam offentlig rapport som belyser situationen, utan det har även gjort likartade uppmaningar.
Jag vill även föra tanken till frågans historik och påminna om att av de cirka 400 000 flyktingar från Rwanda som befann sig i Zaire och som inte återvänt till sitt hemland, hade för några veckor sedan knappt hälften kunnat lokaliseras till Tingi Tingi och få hjälp. Det är också angeläget att påminna om att i december när den multinationella styrkan upplöstes innan den ens var på plats under förevändning att alla flyktingar hade åkt tillbaka till Rwanda och att det därför inte längre fanns några flyktingar i Zaire, få var då de som vågade hävda att 400 000 personer ungefär saknades. Det var i december månad och det var inte många som hävdade det! I slutet av januari hade cirka 200 000 av dessa 400 000 flyktingar återfunnits i området Tingi Tingi. Hjälpen hade knappt hunnit organiseras förrän en ny attack mot lägret drev alla dessa människor på flykt och 100 000 återfanns nyligen i områdena Kisangani och Ubundu.
Ni vet vad som hände i Kisangani. Ni känner till de oändliga diskussioner om under vilka villkor flyktingarna skulle skickas hem och oenigheten mellan FDL och UNHCR. När man äntligen hade kommit överens blev de 80 000 till 100 000 flyktingarna i lägret återigen angripna. Dagen efter var de borta!
Tack vare påtryckningar från UNHCR: s Ajello fick vi slutligen tillträde till området. Reportagen är tillräckligt tydliga, vittnesmålen likaså. De har sett fullständigt oacceptabla situationer.
Jag vill betona att vi kanske inte inom de närmsta timmarna får tillgång till km 56, 82 och 94, men fram tills idag har vi endast kunnat bege oss dit vi hade tillstånd.
De humanitära organen och i synnerhet UNHCR har dessutom blivit anklagade för ineffektivitet och även värre eftersom vi har fått skulden för massakern och man har anklagat oss för att ha dödat flyktingarna. Ogata har redan reagerat mycket klarsynt på dessa anklagelser, men vi tror att det är en strategi som syftar till att avlägsna UNHCR och alla humanitära organisationer från flyktingverksamheten. Man försökte med denna strategi och man försöker fortfarande.
Det är officiellt att Kigali har föreslagit att han tillsammans med FDL skulle organisera hemsändning av flyktingar mot direkt donationsfinansiering, vilket skulle förvisa det internationella samfundet och UNHCR till åskådare.
Såsom rådet nyss nämnde har under de senaste veckorna Europeiska unionen, USA och Förenta nationerna genom sina särskilda sändebud utövat synnerligen kraftiga påtryckningar för att övertyga FDL att upphöra med sina systematiska kränkningar av de mänskliga rättigheterna och ge humanitära organ och i synnerhet UNHCR möjlighet att fritt ta sig fram till flyktingarna.
Påtryckningarna lyckades till slut få igång hemsändningen. Fram till idag har 22 000 flyktingar fått hjälp. En tidsfrist på 60 dagar har beviljats för att avsluta operationerna, vilket är en premiär på internationell nivå. Det är första gången som en tidsfrist fastställts för att sända hem flyktingar, ty om logistikoperationer förbjuds efter ett visst datum, blir allt betydligt mer komplicerat.
Ytterligare två saker. Utan diskriminering och utan att vara partisk, och i enlighet med humanitära principer, har kommissionen genom det humanitära organet finansierat och finansierar fortfarande det humanitära biståndet till förmån för de värst drabbade, vare sig det är flyktingar, tvångsförflyttade zairier, eller människor som drabbats av plundringar och konflikter som härjar i området sedan mer än sju månader tillbaka.
Vi brukar inte och vår politik går inte ut på att begära legitimation av någon, men vi tvingas konstatera att den humanitära dimensionen är oerhört begränsad eller kanske rentav obefintlig i området. Vi är djupt övertygade om att om inte den humanitära situationen behandlas omedelbart på allra högsta politiska nivå och om konsultationerna som inletts med de länder som ingriper direkt eller indirekt i området inte uppnår resultat, då kommer den humanitära förödelse som redan är på gång att förvandlas till en total katastrof.
Två åtgärder måste omedelbart antas och genomföras. Extremistiska militärer som tydligen roar sig med att skrämma iväg flyktingar måste ersättas med en armé som är under kontroll och som samarbetar med humanitära organ, och man måste få ett villkorslöst avtal för att Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter skall kunna inleda en undersökning så som det ursprungligen var bestämt.
Jag som talar till er mina damer och herrar, herr ordförande, har redan i detta sammanhang anklagats för - citat - avvikande ställning, filomobutism och psykisk abnormitet. Jag skall inte spilla tid på att besvara dessa beskyllningar som jag tror vänder sig mer mot de som uttrycker dem och vanärar deras trovärdighet.
För min del kommer jag tillsammans med kommissionen att fortsätta med protester och om det behövs kommer jag att skrika, dels för att utföra det uppdrag jag fått och dels för att jag tror på det. Jag är övertygad om att det inte finns några möjliga kompromisser vad gäller principfrågorna och kränkningarna av den internationella rätten, och att det internationella samfundet har rätt och skyldighet att se till att medlemmarna och framför allt de som vill bli medlemmar, för sin egen trovärdighets skull, respekterar lagarna. Om inte, kommer snart djungelns lag att härska.
För denna humanitära tragedi som lider mot sitt slut tvingas vi nu konstatera att hela det internationella samfundet missade tillfället att förebygga en slakt i samband med den avbrutna uppbyggnaden av den multinationella styrkan. Jag konstaterar med bitterhet att ett större antal västerländska militärer är idag grupperade i Brazzaville för att evakuera sina landsmän från Zaire, än antalet i den internationella styrka som man i november ämnade sända att hjälpa de afrikanska styrkorna.
(Applåder) Jag konstaterar dessutom att flera av dessa medlemsstater snabbt har sänt ett antal soldater till Kongo, ett antal som är dubbelt så stort som antalet medborgare som skall försvaras. Låt mig i framtiden slippa höra att en afrikansk flyktings liv har samma värde i våra huvudstäder som våra medborgares liv. För min del tror jag inte längre på det.
För övrigt finns det andra lika beklämmande synpunkter på Europas roll i denna avgörande fas. Trots de mycket lovvärda ansträngningar som vårt särskilda sändebud Ajello gjort, har samtliga aktörer i denna process, som brustit på insyn både på förhandlingsnivå och militärt, tydligen inte önskat Europeiska unionens inblandning i första hand.
Ni känner redan till de slutsatser jag kommit fram till vad gäller GUSP: s effektivitet, och det får man inte glömma när landet skall byggas upp igen, när uppbyggnaden skall betalas, när kanske alla kontrakt för exploatering av gruvorna redan är skrivna med den ene eller den andre, i kulisserna av denna övergångsperiod utan Europa.
Jag tror att vi måste lära oss läxan. Vi har inte kunnat förebygga en mänsklig tragedi. Och hur många liv försöker man rädda till slut? 20 000, 30 000? Jag hoppas att man inte glömmer att oavsett det antal liv som man till slut lyckas rädda, kommer det antalet vara försumbart i jämförelse med förlusten av de 400 000 människoliv som redan har registrerats.
(Applåder)
Vecchi
Herr ordförande! Låt mig först och främst uttrycka min djupaste beundran för kommissionär Bonino, inte bara för henne personligen och hennes sätt att behandla denna och andra tragiska händelser som utmärker vår värld, utan också för att tacka henne för hennes, i det här aktuella fallet, heterodoxa inställning, en term som förmodligen en del har använt som en anklagelse mot henne, medan jag hävdar att, i förhållande till det internationella samfundet och även i fråga om Europeiska unionens relationer med Zaire, det faktum att någon intar en heterodox attityd, bara är en fördel.
Som redan har påpekats befinner sig situationen nu i ett avgörande skede i och med att Kabilas trupper förbereder sig på att gå in i Kinshasa. Det råder ingen tvekan om att i den aktuella situationen, där man trots allt måste utnyttja alla tillgängliga förhandlingsresurser för att utvecklingen i Zaire skall bli så fredlig som möjligt, så kan man inte låta bli att framhålla den stora bitterhet och nedstämdhet vi känner inför de allvarliga fel, försummelser, och kanske kommer någon i framtiden att hävda, brottsliga gärningar eller överseenden gentemot brottsliga gärningar som blivit begångna, såväl vad gäller de gamla och historiska som de nya.
I vårt betänkande har vi strukit under tre grundförutsättningar, och det är först och främst att diktatorn Mobuto lämnar scenen. För det andra att man skapar en övergångsregering som har tillräckligt brett stöd och som accepterar internationell medling för att leda in landet på en demokratisk utveckling med fria val och, för det tredje, att Kabila och den grupp han leder omedelbart tillåter flyktingar och hemlösa fritt tillträde till landets alla delar.
Herr ordförande! Inte heller inom detta område har vi fått se Europeiska unionen spela en positiv politisk huvudroll och vi kan bara hoppas att det blir bättre i framtiden.

Tindemans
Herr ordförande, damer och herrar, egentligen har allt sagts efter det att vi har hört rådet och det modiga talet från fru Bonino. Men jag tror att vi måste fortsätta med att påtala att det som är inte kan tolereras för att rädda detta parlaments ära i detta enorma drama. Vi närmar oss verkligen slutet på en särskilt händelserik och dramatisk period i Zaire. Men fortfarande och trots detta hör vi dagligen, precis nu, nya besked om morddåd i Zaire. Detta parlament har emellertid inget att förebrå sig. Vi har tydligt uttalat oss för att lösa till och med explosiva problem som det med flyktingarna. Vi var för att ta bort alla militära trupper från östra Zaire, vi var för att behålla områdens integritet i de berörda länderna, vi var för att en multinationell inverventionsmakt skulle agera, vi var för en internationell konferens med länderna runt de Stora sjöarna, vi var för försvaret av de mänskliga rättigheterna, vi var för att förbereda ordentliga val i Zaire som en början på en konkret demokratisering och vi var för humanitär hjälp. Inget av allt detta genomfördes, förutom den humanitära hjälpen. Och hur viktigt det än är, vi vet att humanitär hjälp inte ger någon politisk lösning på konflikter. Vi upplever nu implosionen av den zairiska staten. Vi ser ännu en gång hur vapnen talar och enligt Maos ord: makten kommer från geväret. Av vilket system kommer den försvinnande regimen i Zaire att ersättas?
Ännu en gång har grupperna i detta parlament uttryckt sin åsikt i ord. Det finns en bra text. Men det är svårt att hitta ord, för att påtala på vad vi tycker är så sorgligt, för att uttrycka vår bitterhet.
För det första, kapitulationen från den internationella gemenskapen som inte gjort något för att förhindra en mordisk skandal. Det fullbordade faktumet, det fullbordade vapenfaktumet lägger ännu en gång på sin lag genom mord. Det fullbordade faktumet i den internationella politiken. Vår protest riktar sig lika mycket, och det kostar mig viss möda, men det måste sägas, mot den Europeiska unionens passivitet. Vi klagar på de inbördes tvisterna, oenigheten hos medlemsstaterna och unionens obeslutsamhet. Allt har stannat vid ord och kommunikéer till i dag. Europa kunde inte hitta en konkret lösning och göra slut på denna konflikt.
En zairier, en historiker, sa för tre dagar sedan på den belgiska televisionen, och jag tänkte spontant på det då jag hörde fru Bonino, han sa: en svart afrikans liv är tydligen mycket mindre värt än en europés liv från det före detta Jugoslavien. Och alla som lyssnade på honom, förstod vad han ville säga med det.
Ärade kollegor, kanske har ni glömt det, men vi förklarade att år 1997 skulle vara året för kampen mot rasism. Och vad upplever vi nu? Under detta år för kampen mot rasism förblir Europa passivt när en etnisk rensning i massiv omfattning genomförs i Zaire. Det är inte första gången som vi tyvärr upplever en sådan sorts etnisk rensning i Afrika. Men vi trodde att uppfattningen om ansvar hade utvecklats så i Europa sedan dess att man inte skulle tillåta något sådant mer. Det är då mer än hycklande att det just under 1997, året för kampen mot rasism, inte görs något för att förebygga sådan slakt, ordet kom också från fru Bonino, eller för att göra ett slut på den.
Ni vet, i politiken används ofta uttrycket: les mains sales . Jag ger ingen kommentar till det. De smutsiga händerna i politiken. Men jag vill avsluta med att säga: man kan också få smutsiga händer genom att i ett dramatiskt ögonblick inte göra någonting. I detta ögonblick när vi talar här, mördas tiotals, kanske hundratals människor och vi utfärdar kommunikéer.

Baldi
Herr ordförande, mina damer och herrar! Idag, medan vi håller på att diskutera, möts på nytt president Mobuto och Laurent Kabila, ledare för rebellerna i den demokratiska alliansen för befrielse av KongoZaire, i den kongolesiska hamnstaden Point Noir, under sydafrikansk ledning, för att försöka få till stånd en fredlig övergång. Det hade varit lämpligt om vi tidigt hade kunnat formulera Europaparlamentets och Europeiska unionens position för att kunna fördubbla våra ansträngningar med syftet att komma fram till en hållbar lösning på den mycket svåra konflikten, utgående från en fredlig process som skall leda fram till fria och demokratiska val för Zaires befolkning. Kinshasa är nu en belägrad stad, affärerna är stängda, gatorna övergivna, och efter gårdagens vapenvila, som utlystes efter det att Kabilas rebeller hade nått fram till Kinshasa, fruktar befolkningen att hamna i ett blodbad. Trots uppmaningarna om lugn stiger spänningen, även som ett resultat av motstridiga uppgifter, som å ena sidan uppmanar befolkningen att hålla sig inomhus för att undvika det värsta, å andra sidan att reagera mot våldet med vapenmakt och även anklagelser mot utlänningarna att vilja massakrera den afrikanska befolkningen.
Utrotningen av flyktingar och hemlösa fortsätter i landet, rebellstyrkorna blockerar hjälpsändningar och, trots de utfästelser som gjorts inför det internationella samfundet om ett upphörande av fientligheterna, så fortsätter rebelledaren att prioritera den militära oppositionen inom landet. Det är nödvändigt att Förenta Nationernas säkerhetsråd skyndsamt vidtar åtgärder för att få slut på massakrerna och de mycket allvarliga kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, framför allt den omänskliga behandlingen av flyktingarna från Rwanda och Burundi och de hemlösa från andra områden.
Det är viktigt att Europeiska unionen bestämmer en handlingsplan för att bidra till att hitta globala politiska lösningar i regionen kring de Stora sjöarna och att tillsammans med FN och OAU organisera en regional konferens, vilket jag många gånger har hävdat i denna församling, och som vi så många gånger har sagt. Det är också nödvändigt att tillsätta en undersökningskommission för att få belysta de fruktansvärda övergrepp som begåtts av rebellerna och, slutligen, det är viktigt att den humanitära hjälpen verkligen når fram till dem som har behov av den för att man skall kunna få ett slut på denna tragedi, som verkligen är ovärdig mänskligheten.

Nordman
Herr ordförande, jag hoppas att min tid räcker till för att uttrycka i första hand min grupps solidaritet med Bonino mot de påhopp som hon utsatts för och gratulera henne för det mod och den principfasthet hon visat.
Jag beklagar också att rådet alltför snabbt behandlat slutsatserna från avtalet mellan afrikanska regeringschefer och konventionen från Libreville som lägger grunden till en möjlig övergång till demokrati, främst vid en tidpunkt då samtliga krafter ännu inte har agerat och då sammanstötningar mellan Kongos presidents livgarde och Kabilas trupper fortfarande kan befaras.
Jag undrar slutligen över om det inte finns något gott att förvänta sig av Kabila och befarar att vi står inför en situation liknande den i Iran. För tjugo år sedan, herr ordförande, fanns det ingen som försvarade shahen och Khomeyni har ibland fått oss att ångra den förstnämndes regim. Herr ordförande, måtte Kabila aldrig ge oss anledning att sakna Mobutu.

Pettinari
Herr ordförande! Jag tror att oavsett de möten som hålls just nu så kommer Kinshasa att intas av Kabilas styrkor inom de närmaste dagarna. Detta är en av de viktigaste politiska händelserna i Afrika under de senaste 20 åren, eftersom det kommer att leda till att den geopolitiska balansen i hela den afrikanska kontinenten rubbas.
Jag tror att det vi bevittnar i området är ett slags amerikanisering av Afrika och att vi står inför slutet på det europeiska inflytandet över kontinenten. På det politiska planet har rådet förhållit sig fullständigt passivt i regionen kring de Stora sjöarna, fångat i en föråldrad nationalstatslogik, som har haft som enda resultat att hela afrikanska områden har hamnat i händerna på amerikanerna. Från södra Afrika till området kring de Stora sjöarna, från Afrikas horn till Sudan och hela det muslimska Nordafrika.
Detta är enligt min åsikt resultatet av en meningslös politik från rådets sida och från medlemsstaternas sida, som har stött diktaturer och despoter in i det sista. Historien om Zaire under de senaste veckorna och slutet på Mobutos regim är i själva verket en läxa som lär oss hur man inte skall bete sig när det gäller den europeiska utrikespolitiken. Detta är i själva verket ännu en demonstration av att det saknas en europeisk utrikespolitik och jag hoppas att rådet äntligen tar tillfället i akt att revidera fördraget för att skapa en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som gör att vi kan undvika en upprepning av de senaste månadernas europeiska ynkedom i området kring de afrikanska Stora sjöarna.
Det har förekommit en allmän politisk frånvaro från Europas sida och, även om jag i regel brukar vara ganska sträng när det gäller kommissionen, så måste jag erkänna att just i det här fallet har kommissionen verkligen försökt att spela en positiv roll, vilket vi emellertid inte enbart förväntade oss av kommissionen varför det sammantagna resultatet inte har varit positivt.
Låt mig avsluta med en sista fråga, eftersom jag tror att man nu måste begära av segraren Kabila att han vidtar konkreta åtgärder vad gäller de mänskliga rättigheterna och uppbyggandet av en rättsstat, att han organiserar en regional konferens om fred och anordnar fria val. Jag begär att rådet och kommissionen ger ett tydligt svar och inte gömmer sig bakom den för tillfället starke mannen, som just nu inte är Mobuto, utan Kabila.

Aelvoet
Ordförande, inte en enda organiserad instans av spöket internationella gemenskapen reagerade adekvat när det gäller krisen i de Stora sjöarna. Verkligheten från de senaste månaderna bevisar att borttagningen av FN: s interventionsmakt har orsakat en humanitär och politisk katastrof. Häri, damer och herrar, är Förenta Staternas ansvar förkrossande. Jag tycker att det rent ut sagt är skandal att för några veckor sedan få se att Förenta Staternas sändebud Richardson, nu stryker ett döende flyktingbarn över huvudet, som han för månader sedan förklarade inte fanns. Av denna sortens politiska och moraliska skenhelighet går den internationella gemenskapen sönder. Men också unionen och dess medlemsstater har slutligen begränsat sig till vad ordförandeskapet så vackert namngav: ge uppmärksamhet till att skriva kommunikéer, att skicka ressällskap av vanliga och särskilda sändebud, men var tog den samordnade handlingen vägen? Den enda som enligt mig har lagt tonen för att föra en europeisk politik var fru Bonino. Hon har över hela världen sagt vad Europa skulle ha gjort, men hon hade inte instrumenten för det. Och, resultatet är att vi åter har varit tvungna att begränsa oss till humanitär hjälp som i detta fall inte ens hamnat hos människorna på grund av de många blockader som vi upplevt i detta området. Men vad vi dock under tiden ser är att företagen från länderna som har gjort FNinterventionen omöjlig, och jag säger det igen, Förenta Staterna följt av Kanada, nu plockar frukterna och drar in koncessionen för gruvorna mot spottpriser och den zairiska befolkningen kommer naturligtvis som vanligt inte att få del av detta.
Idag är alltså den andra ronden igång av förhandlingarna mellan Mobutu och Kabila. Jag hoppas att det blir ett avtal för att undvika möjlig blodsspillan i Kinshasa, för med de 50 000 soldaterna från den zairiska militären från olika led, skulle det där verkligen kunna bli ordentligt blodigare än någon annanstans. Men den grundläggande frågan på lång sikt är och förblir: vad händer sedan med tilldelningen av makten. Om jag i dag läser i tidningen att Kabila förklarar att diktatorn Mobutu måste bort, då säger jag "bra " men om han tillägger att nu går allt makt till alliansmakten, ja då blir det kallt om hjärtat när jag ser vad den alliansen under tiden har låtit ske i områdena där de övertagit makten. Därför är mitt stora upprop till unionen och till medlemsstaterna, att verkligen ingen utländsk makt behöver säga vem som skall få makten i Zaire, men att de zairiska folket skall få chansen att säga vem som får makten och hur makten måste fördelas. Alltså ingen afrikansk makt, inte heller någon västerländsk makt och jag hoppas att vi tillsammans kommer att följa en strikt konditionalitet i samband med stöd och erkännande när det gäller den nya regimen och göra det beroende av faktumet om det zairiska folket får reellt inflytande, ja eller nej. Det måste vara avgörande.

Pradier
Ärade ledamot av kommissionen, vi har kanske förlorat allt, men tack vare er har vi kanske ändå vår heder i behåll och det vill jag tacka er för. Ni har alldeles rätt i att det finns all anledning att intressera sig för situationen i Zaire.
En huvudstad inom räckhåll för Laurent-Désiré Kabilas trupper, som ställer villkor alltefter sina militära framgångar, ett oerhört stort område dit Förenta nationernas stora organ inte får tillträde på grund av kollektiva massakrer av civila, en korrumperad diktators fall, som har skapats och hållits vid liv av successiva regeringar inom unionens medlemsstater och på så sätt bringat hela vår unions verksamhet i vanrykte, USA: s betydelse i området, det komplicerade politiska läget på orten, det faktum att en krigschef, som knappast är benägen att göra några eftergifter, är vid makten, allt detta begränsar tämligen kraftigt våra möjligheter till insatser på plats.
Vad kan vi kräva? Ingenting, naturligtvis. Vad kan vi hoppas på? Att massakrerna upphör. Att vapnen tystnar. Att fria val återspeglar folkets vilja. Att unionen återfinner något av sin förlorade heder. Ursäkta uttrycket, herr ordförande, men vi har fullt upp.

Amadeo
Herr ordförande! Som kommissionär Bonino har sagt, situationen fortsätter att förvärras och det som oroar mest är det faktum att Europa, efter mycket pratande och många debatter inte har haft möjlighet eller inte har kunnat - så som kommissionären påpekade - ens påbörja en lösning av konflikten.
Vi har läst med intresse och, vill jag påstå, med glädje, deklarationerna från superkommissionären Bonino och det är sant att vi måste ge henne en eloge för hennes engagemang, ibland desperat men alltid närvarande. Men det grundläggande problemet och den fråga som vi ställer oss är hur detta Europa, med alla korten på hand, kan vara frånvarande i ett så viktigt ögonblick, framför allt när personer, barn och kvinnor, massakreras och mördas och trots detta försöker man lasta över ansvaret på andra, men man hittar aldrig någon trådända att börja nysta i och, eftersom man saknar en gemensam utrikespolitik, ser man ingen möjlighet att ingripa eller åtminstone finna den synergism med andra internationella organisationer som krävs för att kunna ingripa effektivt.
Detta är verkligen ett av de tunga skälen och även ett av de skäl som, å ena sidan, gör att vi står handfallna och, å andra sidan, som uppmanar till ett större ansvarstagande genom att försöka hitta lösningar för framtiden. Diskussionen är humanitär, men inte enbart: det är en viktig diskussion om ansvarstagande, för om vi under de senaste två, tre eller fyra månaderna har hållit fyra, fem, sex, sju debatter om Zaire och även om andra situationer, och i alla dagstidningar, nationella och internationella, sedan får läsa fördömanden utan att man kommer fram till en lösning, så är det tydligt att något inte fungerar. Vi begär därför av regeringskonferensen - men detta bör vara en kraftig vädjan från samtliga politiska grupper - att den skall göra något.
Detta är det budskap som vi vill ge kommissionen, som gör sin plikt, men vi skulle vilja att den gjorde ännu mer.

Ordföranden
Tillåt mig meddela att jag mottagit nio resolutionsförslag, som lagts fram i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen .

Sauquillo Pérez del Arco
Herr ordförande, vi beklagar att det varit genom en väpnad konflikt och gratulerar oss till slutet av diktaturen i Zaire. En diktatur som varat mer än 30 år och som är ett exempel på hur det är möjligt att genom terror borra ett oerhört rikt land i sank, trycka ner befolkningen i misären, främja intelligentians flykt, skapa en korrupt politiskt klass och avstrukturera ett samhälle. Därför är det, om man skall börja titta mot en demokratisk framtid, nödvändigt, som jag ser det, att Mobutu, den högste representanten för denna diktatur, lämnar över makten och att han gör det snarast och därigenom undviker nya konfrontationer. För att fortsätta titta framåt, mot en fredlig framtid, måste den nya regimen klara att sammanföra de demokratiska krafterna kring ett samförstånd om villkor och tidsplanering för övergångsperioden fram till genomförande av fria val, med insyn garanterad av det internationella samfundet.
Jag tror att Förenta nationerna och framför allt Europeiska unionen i detta sammanhang måste spela en roll och ha ett grundläggande ansvar för den politiska och sociala omstruktureringen av Zaire. Det är alltför ofta vårt Europaparlament anser att dess funktion som demokratisk kontrollant av Europeiska unionens förbindelser uppfylls genom att skicka observatörer till de första lagstiftande valen. Trots detta anser jag att de befogenheter artikel 218 i fördraget ger Europaparlamentet samt fördelningen av juridiska instrument rörande tillämpningen som ger oss kontrollmöjligheten, och fru kommissionär, jag tänker här på artikel 5 i Lomékonventionen, borde utnyttjas fullt ut.
Jag föreslår därför att man under detta parlament skapar ett permanent organ för uppföljning av de politiska förhållandena i de stater med vilka EU har för avsikt att teckna fördrag som kräver parlamentets medgivande.
Dessutom tror jag att återuppbyggandet av Zaire och pacificeringen i hela regionen kräver en lösning på problemet med flyktingar och tvångsförflyttade, som, vilket kommissionären mycket riktigt nämnt, vi inte får glömma. Jag vill här säga att hennes agerande varit korrekt, om än inte följts upp så som det borde gjorts av hela det internationella samfundet.
Den nya regimen bör garantera fritt tillträde för de humanitära organisationerna till de samhällen som drabbats av konflikten, och samtidigt bör Europeiska unionen, genom ECHO, bevilja bistånd, och låt oss hoppas att detta är den sista ansträngningen till förmån för befolkningen, men det är nu viktigt att den får hjälp. Med dessa element kan vi åtminstone, om än inte lösa problemen i det förflutna, bidra till skapandet av en fredlig och demokratisk framtid, så som framtiden borde vara för ett land så rikt som Zaire.

Günther
Herr ordförande, när vi i dag talar om Zaire, har detta bara en mening, om även Europeiska unionen, vilket krävdes i några inlägg, kan kämpa sig fram till att äntligen klargöra sin ställning. Att enbart byta ut statsöverhuvud i Zaire kommer varken att förbättra situationen där eller i grannländerna. Det enda medlet består som sagt i att kompromisslöst bekänna sig till demokratin. Om det inte sker en grundläggande förändring i landet, är det risk för att Afrikas tredje största land delas upp. Dagens Zaire är nämligen en onaturlig produkt från 1800talet, och i OAU-chartan har länderna i Afrika enats om att med viss ringaktning respektera de av kolonialmakterna under förra århundradet dragna gränserna.
Avtalet har på det stora hela fungerat, och trots en mängd inomstatliga konflikter har det dock kunnat förhindra mellanstatliga krig. När vi i dag betraktar Zaire, kan vi emellertid konstatera att även detta land, som består av flera etniska grupper, till synes bara kan ha en säker framtid och undgå att förfalla, om det får en federal struktur.
I en federal struktur kan de enskilda etniska grupperna värna ett visst mått av oberoende, och enligt mitt sätt att se det kan landet som helhet bara ledas säkert som en federation. Om Kabila avslöjar sig som en ny despot eller en statsman, kan bara framtiden avvisa. Det saknas en deklaration över hur han som ledare av en allians av demokratiska krafter föreställer sig övergången till demokrati, och hur han vill lösa problemet med de första demokratiska valen i ett land med dessa geografiska och etniska problem.

André-Léonard
Herr ordförande, idag är sista möjlighetens toppmöte. Ingen tror på det längre. Det är sista varvet som oundvikligen leder Zaire mot ett dramatiskt öde. Konflikten ligger öppen. Alliansens styrkor går framåt och vi vet inte vad som skulle kunna hindra Kabila från att gå in i Kinshasa som segrare. Kabila har spelet i sin hand och blir tyvärr, eller kanske desto bättre, morgondagens samtalspartner.
Vad bryr han sig om dagens kritik, fördömande eller europeiska påtryckningar mot honom? Frankrike, Belgien och låt oss våga säga Europa har sedan alltför länge övergivit landet åt sitt dystra öde, för att inte tala om det internationella samfundet. Kan man idag, i ett allmänt kaos, fortfarande spela en annan roll än humanitär biståndsgivare? Jag undrar verkligen.
USA och Sydafrika kanske lyckas få igång förhandlingar om övergångsperioden och tiden efter Mobuto. Europa måste ge sitt stöd till förhandlingarna med sydafrikansk medling och göra all som står i dess makt så att krisen i Zaire slutar med fria val. Det blir förmodligen även vår sista chans att bevisa vår trovärdighet för det afrikanska folket och för världen.

Dury
Herr ordförande, det finns ingen anledning att glädjas över Mobutus avgång som man hade förväntat sig så mycket av. Tvärtom, "skam, skam " över Laurent-Désiré Kabila som organiserade ett folkmord på helt oskyldiga kvinnor och barn samtidigt som han "befriade folket i Zaire ". Jag vill liksom alla mina kollegor tillstå det mod som Bonino visade när hon avslöjade händelserna.
Vad kommer nu att hända? Bollen ligger också hos Europeiska unionen och dess regeringar. Hur skall de erkänna Kabilas regim? Vilka villkor kommer de att ställa? Vågar de säga att alla dessa soldater från Rwanda som är mördarna måste lämna Zaire och inte kan göra anspråk på att vara medlemmar i en armé i ett land värdig namnet? Kommer de att begära att han effektivt organiserar en övergångsregering och förbereder en mer demokratisk ledning? Vågar de kräva att han respekterar de mänskliga rättigheterna i Zaire?
Jag vet inte, men vi ställer dessa frågor eftersom jag tror att det blir Europeiska unionens uppgift; kanske lyckas unionen äntligen föra en sammanhängande politik gentemot Zaire och dess folk. Eftersom man måste här tala om folket i Zaire, om dessa zairiska kvinnor, barn och män som har lidit under en orättvis parasitregim och som nu kanske måste frukta en annan diktator.
Jag vill avsluta med att säga: Che Guevara åkte sex månader till Kongo när Laurent-Désiré Kabila började bygga upp en första frontlinje 1960. Han kom tillbaka nedslagen, nedslagen av olika saker, genom den komplicerade situationen, kanske också av Kabilas redan då vaga förhoppningar att rwandiska soldater kämpade med honom. Med tanke på de värderingar som jag tillstår honom, vad skulle han säga om han fortfarande var vid liv? Han skulle inte bara vara modfälld, utan han skulle som alla vi andra känna avsmak. Men denna avsmak får inte få oss att glömma vårt ansvar. Bravo Bonino! Vi hoppas, Patijn, att ni kommer att lyckas skaka om alla europeiska regeringar.

Patijn
Ordförande, jag har lyssnat med utomordentligt stor uppmärksamhet, inte bara till fru Boninos förklaring utan framför allt också till de ärade ledamöterna. Jag är berörd av engagemanget från alla i denna förskräckliga politiska, humanitära och mänskliga tragedi. Fakta tvingar oss att inse att det efter lösningen av vad vi då kallade den stora strategiska konflikten och ost-väst-konflikten inte är, så som den amerikanska författaren Fukayama en gång hävdade the end of ideology is the end of politics , för kvar finns en värld där medlemsstater, unionen, kommissionen, de internationella organisationerna måste satsa allt för att förebygga rättslöshet för stora människogrupper. I denna konflikt har den centrala politiska frågan varit om målet skulle ha nåtts om västländerna, de afrikanska länderna, världsgemenskapen hade intervenerat militärt. Denna fråga såg sig inte bara den Europeiska unionen, utan hela den internationella gemenskapen ställd inför, då tragedin i östra Zaire rullades upp, men jag påminner också om tragedin som två år innan dess hade rullats upp. Frågan var i ett visst ögonblick uppe och det bildades en internationell grupp under ledning av Kanada, under tillsyn av FN, för att organisera det, men på grund av den leadtime , som sådant alltid tar, utvecklade sig under tiden händelserna på platsen så att militär intervention i den form som tänkts inte längre tillhörde reella möjligheter och inte heller skulle ha bidragit till lösningen på problemen.
Jag måste säga er att jag personligen som politiker, som nederländare, som europé beklagar att världsgemenskapen och också den Europeiska unionen de facto i ett visst ögonblick var tvungna att, efter det att det militära valet, hade blivit politiskt, militärt och logistiskt omöjligt, var tvungna att åse vilka tragedier som rullades upp.
Dessa händelser kan inte vridas tillbaka, men jag skulle vilja varna för, också från intensiteten i debatten som vi i rådet och med kommissionen och med andra berörda i världsgemenskapen har fört, att nu för lätt inta en självkritisk hållning och klandra oss själva att vi inte intervenerade militärt.
Herr ordförande, jag har under många år arbetat på försvarsministeriet. Jag har under många år arbetat med generaler i det nederländska fösvarsministeriet och jag har alltid varit imponerad av ansvarskänslan hos militära ledare för, om det politiskt var uppe att sätta in den militära apparaten, att generaler alltid ställer de riktiga frågorna. Tänker ni på dessa eller dessa konsekvenser. Är ni beredda att ta med de och de förlusterna. Kan ni försvara det för ert parlament. Är ni också beredda att acceptera att den militära interventionen som sådan medför en egen politisk dynamik.
Den sortens frågor var uppe; världsgemenskapen, FN, säkerhetsrådets ständiga medlemmar bedömde i utvecklingen av denna konflikt nu en gång, att militär intervention i denna humanitära tragedi inte var den riktiga vägen, eftersom de frågorna var ställda. Eftersom förhållandet mellan möjligheten att genomföra målet å ena sidan och medlen och riskerna å andra sidan, beräknades som ogynnsamma av de som rekommenderade det.
Jag förstår frustrationen som kommer fram i denna debatt. Den frustration som vi som ansvarsfulla politiker i rådet varje månad, varje vecka, dagligen har känt eftersom vi inte längre kunde vända utvecklingen på platsen, där i ett givet ögonblick rim och reson förträngdes av geväret.
Vi måste vidare. Vi måste självklart i första Rådet försöka inrikta våra målsättningar på följande prioriteringar för att göra slut på denna mänskliga tragedi. Jag tror att rådet ser det framför sig och man kommer otvivelaktigt att ställa sin personliga representant och sin diplomati till tjänst för att i första hand sikta på att fientligheterna upphör och att förhandlingar påbörjas och såvida de inte redan är igång i detta ögonblick göra dem lyckosamma för att få en fredlig överföring av makten i Zaire. För det andra kommer rådet samtidigt att vara tvunget att till detta knyta rätten för internationella organisationer att utföra sitt arbete i områdena och för de människor som behöver det. Om vapenstillestånd finns, och det i princip finns ett politiskt avtal om ett överlämnande som tydligen är på tal i Zaire, så kommer alla ansträngningar sedan att vara tvungna att inriktas på att etablera ett minimum av stabilitet i detta gigantiska land där så många människor nu har svårt att överleva. Det måste ske enligt konstens alla regler: att befästa en interimistisk regim som förbereder val, att hålla allmänna val som lämnar trovärdigt resultat och sedan att befästa en regering med en legitim makt efter de allmänna valen, en legitim makt som är värd att få allt stöd från väst för att genomföra stabiliteten, friheten och freden i detta sargade land.
Rådet är utan vidare berett att handla i enlighet med dessa linjer i vad som vidare skall göras av oss. Jag vill från denna position ännu en gång uttala särskild erkänsla för vad kommissionen, särskilt fru Bonino, har gjort för att against all political odds göra det bästa av det och med hennes ihärdighet, som vi alla beundrar hos henne, göra det lilla som ännu gick att göra. Blir vi klokare av denna tragedi? Vi känner till de politiska begränsningarna om hur pass västliga medlemsstater kan påverka sakernas ordning i Centralafrika. Vi erkänner de inrikes politiska begränsningarna för att påverka denna sortens händelser militairement och vi vet om begränsningarna hos den gemensamma utrikessäkerhetspolitiken för att med det bristfälliga instrument som fortfarande finns där, men det ligger nu inom ramen för regeringskonferensen för diskussion, kunna agera preventivt och kurativt i denna sortens tragedier.

Bonino
Herr ordförande, mina damer och herrar, jag skall försöka fatta mig kort. Jag vill tacka er för ert stöd. Jag tror att jag som ansvarig kommissionär för humanitärt bistånd endast har gjort min plikt. Ni har gett mig uppgiften att på bästa sätt se till att humanitära konventioner som föreskriver fri tillgång till offren respekteras.
Eftersom frågan är aktuell vänder jag mig till rådet och försäkrar att det - varken för mig eller kommissionen - finns någon kolonial, militär eller annan benägenhet att vilja ockupera området, utan det finns ett allvarligt problem. Vi ansåg därför att biståndet, låt oss säga den militära interventionen, inte var den mest effektiva och att den innebar vissa politiska risker - jag kommer tillbaka till detta eftersom jag instämmer i er analys - och att det därför var bättre att gå in med humanitärt bistånd.
Problemet som vi stod inför var att det humanitära biståndet förbjöds från en viss tidpunkt, det vill säga att vi fick inte komma fram till dem som vi skulle hjälpa. Det var en alldeles uppenbar kränkning av humanitära konventioner och vi, biståndsarbetare, som inte förfogar över andra möjligheter, vi kunde inte tvinga oss fram. Det var vad som verkligen hände. Det blev omöjligt att hjälpa nödlidande människor. Dessutom hade vi fortfarande biståndsarbetare på plats. För att undvika repressalier tvingades vi därför också till flera veckors tystnad. Ni förstår hur svår situationen var: vi fanns på plats utan att kunna göra det minsta, men praktiskt taget tvingade till tystnad av rädsla för repressalier. Vid ett tillfälle, den 6 maj, gjorde dock det humanitära samfundet ett offentligt uttalande. Efter flera månaders och veckors förhandlingar, försiktighet, ansträngningar för att lugna ned sinnena, ansåg vi alla att vi av anständighet inte kunde hålla tyst längre.
En annan sak som jag vill betona är att jag ofta i samband med att vi planerar en intervention någonstans, som kan vara militär, undrar om opinionen, vår europeiska opinion, skulle acceptera de förluster i människoliv som det innebär. Det kanske är lätt att föreställa sig men svårt att hantera.
Men om man undrar över förlusten av människoliv i samband med en militär intervention och över de problem vi kan få med opinionen, så måste man erkänna att allt fler biståndsarbetare dödas. Det verkar dock som om det inte var något problem att döda biståndsarbetare antingen de tillhör Läkare i världen, Röda korset eller är observatörer av mänskliga rättigheter. Det påminner om en omvänd värld i den mening att om det gäller massakrer av specialiserade yrkesgrupper eller karriärmilitärer som förväntas befinna sig i svåra eller riskfyllda situationer - och som i detta fall inte är det av förståeliga skäl - då reagerar det internationella samfundet, men om det gäller massakrer av biståndsarbetare som befinner på plats, då reagerar inte det internationella samfundet på lämpligt sätt.
Det finns en allmän känsla av straffrihet och rent ut sagt återgår vi på något sätt till barbari. Jag har en känsla av att man i fördragen och i de humanitära konventionerna utgick från att det humanitära biståndet var heligt. Man tänkte att "ingen skjuter på Röda korset ". I det område som vi talar om existerar inte den metaforen längre och där "skjuter man på Röda korset ", utan adekvata reaktioner som skulle uppmuntra oss att stanna på plats. När jag säger detta tänker jag främst på hjälporganisationerna som man åtminstone borde tacka för deras engagemang och deras beslutsamhet.
(Applåder)

Ordföranden
Jag tackar fru Bonino.
Jag ber samtliga personer här på tribunen att de avhåller sig från offentliga uttalanden. Vår förordning förbjuder detta strikt. Tyvärr är det så att om något nytt uttalande görs blir jag tvungen att flytta ner er från tribunen. Jag ber er därför att ni iakttar den tystnad som förordningen föreskriver.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.
Jag föreslår nu att vi går vidare till frågestunden med rådet utan fler dröjsmål. Som ni kunnat se har debatten om något så viktigt som rådets och kommissionens uttalande om Zaire förändrat tidsschemat för frågorna till rådet.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0165/97). Vi skall behandla frågor till rådet.
Fråga nr 1 från Juan Izquierdo Collado (H-0293/97):
Angående: Sammanhållningsfonden
Anser rådet att sammanhållningsfonden skall finnas kvar efter 1999?

Patijn
Ordförande, innan jag besvarar frågan från ledamoten Izquierdo Collado har jag en ordningsfråga. Eftersom det har tagit längre tid, får jag allvarliga problem med mitt vidare schema. Jag har ett flygplan som går klockan 9 och innan dess har jag planerat ännu ett viktigt möte med en delegation från Europaparlamentet som hänger samman med regeringskonferensen. Jag skulle vilja be er, men jag fogar mig helt i er bedömning, om att begränsa frågetimmen till en timme och besvara de övriga frågorna skriftligen.

Ordföranden
Herr Patijn, ni försätter mig i en svår situation, eftersom det är så, vilket jag redan sagt i mitt föregående inlägg, att idag varit en sådan dag då tidsplaneringen på grund av allas behov inte kunnat följas. I egenskap av ordförande måste jag respektera den tid vi avsatt, men jag kan inte tvinga rådets representant att gå längre än möjligt.
Låt oss därför fortsätta med frågestunden och när ni anser att er tid löpt ut avbryter jag frågestunden.

Patijn
Ordförande, ni vänder nu på bevisbördan. Ni bestämmer ordningen här. Jag har förklarat att jag har ett scheduling -problem. Jag ber om att frågetimmen begränsas och ni säger: nå, se hur länge ni kan fortsätta och gå iväg när ni är färdig. Nej, jag vill komma överens med er om ordningen. Jag lägger alltså ett förslag om att besvara frågor till tjugo över sju och om ni accepterar det, då vill jag gärna ha ert instämmande till det.

Ordföranden
Klockan 7.20 kommer jag att avbryta frågestunden med rådet med innerlig önskan om att de besök ni skall göra blir en framgång för Europeiska unionen.
Jag överlämnar ordet till Izquierdo Collado för svar.

Patijn
Som svar på frågan från herr Izquierdo Collado om sammanhållningsfonden från och med 1999 måste jag fästa uppmärksamheten på att bestämmelserna om sammanhållningsfonderna och uppgiften för den finns upptagna i fördraget, nämligen i artikel 130 D, andra stycket. I artikel 16 i förordningen till upprättandet av fonden har vidare beslutats att rådet ånyo måste titta på tidigare nämnda förordning efter förslag från kommissionen innan slutet av 1999. Eftersom kommissionen ännu inte har lämnat in något förslag i ärendet, är rådet av den åsikten att man i detta ögonblick ännu inte kan inta någon ståndpunkt om framtiden för sammanhållningsfonden. För fullständighetens skull kan jag också tala om att denna fråga ännu inte alls varit uppe i rådet.
Dock kan jag göra den ärade ledamoten uppmärksam på att kommissionen i slutet av sistlidna april organiserade en konferens om det ekonomiska och sociala sambandet för den Europeiska unionen. Den hade rubriken: Forum om samband. Denna sammankomst som hade en informell karaktär, gällde Unionens strukturpolitik i allmänhet och självklart skall vi vänta på slutsatserna som kommissionen kommer att dra av den.
Dessutom påminner jag slutligen om att Europeiska rådet i Madrid bad kommissionen att så snabbt som möjligt göra en grundlig analys av systemet för finansiering av den Europeiska unionen, för att omedelbart efter regeringskonferensens slut lägga fram ett meddelande om den framtida finansiella ramen för den Europeiska unionen från den 31 december 1999 och därvid ta hänsyn till utsikten till en utvidgning.
Med hänsyn till att detta meddelande nu självklart inte är tillgängligt, anser jag det inte heller vara lämpligt att som representant för rådet föregå det.

Izquierdo Collado
Syftet med min fråga till rådets ordförande var inte att ta reda på huruvida rådet fattat något beslut, utan snarare att få höra er inställning till något så viktigt som sammanhållningsfonden.
Anser inte rådet att man med tanke på denna fonds betydelse för vissa regioner och länder inom unionen, utan att vänta på kommissionens förslag, borde införa kontinuitet i fonden i de finansiella perspektiven från och med 1999?

Patijn
Den ärade ledamoten pekar enligt vad jag tycker helt rätt på sammanhållningsfondens politiska och ekonomiska betydelse. Det är bara omöjligt att uttala en åsikt om det isolerat från andra utmaningar som på punkten för ekonomisk politik och finansiellt stöd av den möter den Europeiska unionen. Det gäller alltså frågan hur den Europeiska unionen under kommande år, särskilt nästa århundrade, absorberar utvidgningen, hänsyn tagen till att kandidaterna för framtida medlemskap i den Europeiska unionen när det gäller genomsnittlig välfärdsnivå och när det gäller utveckling av deras fysiska och teknologiska infrastruktur i genomsnitt ligger långt efter genomsnittet i den Europeiska unionen.
I den bredare ramen måste vi också besvara frågor som: vad är framtiden och vad är kostnaderna för en vidare omstrukturering av den gemensamma jordbrukspolitiken om vi vill absorbera den östeuropeiska jordbrukssektorn? Därför bad det Europeiska rådet i Madrid enligt min mening helt riktigt den Europeiska kommissionen att snabbt, innan beslutsprocessen om utvidgningen, skissa på en ram för problemen och alternativen som möter oss i den bredare ramen, så att när beslut fattas om utvidgningen, så har medlemsstaterna och deras nationella parlament insikt i hur den bredare ramen kan utveckla sig under de första 5, 6 åren på nästa århundrade. Vi väntar nu på denna analys från den Europeiska kommissionen. Därför är det nödvändigt att vi kommer fram till en snabb avslutning av regeringskonferensen. Om det lyckas under det Europeiska rådet i Amsterdam i juni i år, då förväntar jag att den Europeiska kommissionen mycket snabbt kommer att komma med analysen om den framtida finansiella ramen och från den kommer då också möjligheterna om hur det skall bli framöver med sammanhållningsfonden.

Ordföranden
Fråga nr 2 från Felipe Camisón Asensio (H-0298/97):
Angående: Förbud mot tung fordonstrafik på landsvägar på söndagar i vissa områden med genomfartstrafik inom EU
Vad anser rådet om att vissa nationella regeringar inom EU har beslutat att förbjuda godstrafik på söndagar i områden med genomfartstrafik?

Patijn
Frågan från den ärade ledamoten Camisón Asensio gäller förbudet för lasttrafik på söndagar i vissa transitzoner. I detta sammanhang är det av vikt att förutsätta att befogenheten att fastställa vissa begränsningar för lasttrafik på söndagar inom en medlemsstat i princip tillhör medlemsstaten ifråga, under förutsättning att dessa respekterar de allmänna principerna för den gemensamma rätten och särskilt principen proportionalitet och icke-diskriminering. Jag påminner om att grundat på artikel 155 i EG-fördraget att kommissionen har att vaka över att bestämmelserna i fördraget och de i kraft av detta fördrag fastställda bestämmelserna tillämpas, i tillämpliga fall följs. In casu följer kommissionen utvecklingen av situationen på platsen från dag till dag och har man till sin uppgift att konstatera och rätta eventuella störningar i denna sektor. Det tycks tillrådligt att den ärade ledamoten vänder sig till den Europeiska kommissionen för speciella detaljer.
För övrigt skulle jag vilja understryka att medlemsstaterna som han avser i sin fråga, i fallet Frankrike, inte är det enda landet där det finns sådana begränsningar för lasttrafik på söndagar. I Österrike, Tyskland, Italien och Portugal finns liknande begränsningar. Dessutom har ett område i landet som den ärade parlamentsledamoten är undersåte i, nämligen Baskien, nyligen utfärdat bestämmelser som syftar till att begränsa lasttrafik på sön- och helgdagar.

Camisón Asensio
Jag tackar rådets ordförande för hur ni rent allmänt delar vår oro i frågan. Det är hur som helst en grundfråga och vi skulle också vilja veta rådets inställning, förutom kommissionens, men för att tillkännage att förslagen om ett förbud för cirkulation av varutransportfordon under söndagar i vissa länder i unionen och inom vissa regioner kan ge motsatta följder. Detta är bland annat fallet i Frankrike, som med detta förbud kan skada vissa länder. Rent konkret kan det skada transiteringen av spanska varor.
Dessutom blir det så att en åtgärd av en denna typ blir restriktiv för den fria cirkulationen av tjänster och varor genom en region i unionen, oavsett vilken, och detta skulle kunna vara ett brott mot Romfördraget.
Tror inte rådets ordförande att lösningen skulle kunna vara att skapa landkorridorer för att det, i händelse av konflikt i ett land, skulle vara möjligt att trafikera dessa nödkanaler, på ett sådant sätt att fordonen inte påverkas av konflikter i ett land som inte är deras eget?
Något måste hur som helst göras och rådet måste ha en synpunkt.

Patijn
Den ärade ledamoten Camisón Asensio begär enligt min åsikt helt riktigt uppmärksamhet för denna sortens fenomen, men jag återupprepar - och det finns inneslutet i hela den politiska och juridiska systematiken hos gemenskapen - att medlemsstaterna har friheten, och jag tillägger å rådets vägnar också, måste ha friheten att på vissa områden, alltså också när det gäller lasttrafik, kunna vidta åtgärder som de anser ligga i deras intressen för den allmänna ordningen och medborgarnas säkerhet. Jag har redan pekat på att gemenskapsrätten ställer strikta gränsvillkor för detta. Det måste alltså till exempel finnas en tydlig proportionalitet mellan å ena sidan effekten av åtgärderna i termer allmän ordning och å andra sidan eventuella negativa effekter av dem för den fria rörligheten eller på hela ekonomin. Vad som framför allt också är mycket viktigt, är att dessa åtgärder inte har diskriminering mot andra medlemsstaters undersåtar eller intressen till följd . Det är precis den balansen som vi måste leta efter för att på denna punkt hitta en bra grund. Det är mycket viktigt att garantera principen om den fria rörligheten för personer och varor och också friheten för transport inom gemenskapen, också i termer av politisk acceptans. Jag återupprepar att kommissionen som väktare av fördraget särskilt måste se till principer om jämvikt och proportionalitet och icke-diskriminering. Om man tar väl hänsyn till gränserna tror jag att det i den politiska och konstitutionella systematiken för den Europeiska unionen kommer att vara mycket svårt att djupt gripa in i medlemsstaternas inhemska ordning.

Ordföranden
Fråga nr 3 från Sören Wibe (H-0305/97):
Angående: Hemlig konsultrapport i Volvofabriken i Umeå
Uppgifter i svensk press gör gällande att kommissionen vill förbjuda det svenska transportstödet till Volvofabriken i Umeå. Skulle detta ske är fabrikens existens hotad och med den ett tusental jobb i regionen.
Kommissionens inställning grundas bl.a. på en konsultrapport. Innehållet i denna rapport är emellertid hemligt, även för representanter för den svenska regeringen.
Tycker inte rådet att det är rimligt att en konsultrapport som kan avgöra ärendets behandling hålls hemlig för offentligheten och speciellt för den svenska regeringen?
Kan rådet, i egenskap av unionens högsta beslutande organ, tvinga kommissionen att åtminstone för den svenska regeringen offentliggöra rapporten?

Patijn
Som svar på frågan från herr Wibe om en enligt vad som sägs hemlig rapport om Volvofabriken i Umeå, förklarar jag med eftertryck att rådet inte är informerat om och inte heller har ägnat någon diskussion åt problemet som frågan från den ärade parlamentsledamoten gäller. Rådet vill ändå fästa herr Wibes uppmärksamhet på faktumet att konkurrensreglering i allmänhet och myndighetsstöd speciellt hör till de speciella områden där fördragen har givit befogenheten till den Europeiska kommissionen. Dock har till det skrivits till att enligt artikel 93 stycke 2 i EG-fördraget, kan rådet på begäran från en medlemsstat vid exceptionella omständigheter besluta om att stödåtgärder från en medlemsstat måste betraktas som förenliga med den gemensamma marknaden. I den nuvarande situationen - det bör vara tydligt - kan rådet absolut inte inta någon ståndpunkt om detta ärende, inte heller a fortiori förplikta kommissionen att göra rapporten i fråga offentlig, även om det endast är för den svenska regeringens behov. Följaktligen tycks det mig tillrådligt att den ärade ledamoten vänder sig till kommissionen för att om möjligt få närmare information.

Wibe
Jag tackar rådets ordförande för svaret. I går ställde jag samma fråga till kommissionen som då vidhöll sin vägran att publicera denna rapport. Jag tycker att det är märkligt med tanke på att den berör så många människors arbetstillfällen. Det är också märkligt att man håller den hemlig även för den svenska regeringen.
Jag vill poängtera att min fråga inte handlar om huruvida denna fabrik är berättigad till stöd eller inte. Min fråga är mycket konkret och består av två delar. För det första: Anser rådets ordförande det vara rimligt att en avgörande rapport på detta sätt skall hållas hemlig även för de olika ländernas regeringar, i detta fall Sveriges regering?
Om nu inte rådet kan tvinga kommissionen att offentliggöra denna rapport, vill jag formulera om den andra delen av min fråga enligt följande: Kommer ni att uppmana kommissionen att i öppenhetens och transparensens namn offentliggöra denna rapport för den svenska regeringen? Det är ett minimum av vad man kan begära i detta fall.

Patijn
Här är det dock en ganska principiell fråga som är uppe, nämligen frågan om hur ett av den Europeiska gemenskapens organ skall handskas med information. Jag måste för övrigt säga er, herr Wibe, att jag inte vet om den Europeiska kommissionen förfogar över den rapporten, men då är det ändå den principiella frågan om kommissionen, om den förfogar över hemlig företagsinformation om ett konkurrensärende, av andra anledningar, av politiska anledningar med till exempel anledningar av en intern politisk debatt i en medlemsstat, skulle tvingas att lämna ut den hemliga företagsinformationen. Jag tror att om vi gör en praxis av det, då kommer vi att hamna i en situation där den Europeiska kommissionen vid utövandet av sin uppgift som väktare av konkurrensreglerna, hamnar i en ytterst svårt position när det handlar om att få korrekt information från företag. Jag tror att ifall av hemlig företagsinformation - jag uppfattar att det handlar om en rapport som lämnats av en konsultbyrå till Volvo, alltså helt i den privata sfären - är det inte förståndigt att insistera på att offentliggöra en rapport som kommissionen i kraft av sin befogenhet för konkurrensrätten har i sin ägo. Jag tror därmed faktiskt att verkställigheten och genomförbarheten för konkurrensrätten kommer att bli problematisk.

Sjöstedt
Jag vill liksom Wibe tacka rådets ordförande för svaret. Jag kan informera om att kommissionen i går bekräftade att rapporten finns. Man sade då att skälet till att inte offentliggöra rapporten är att den kan innehålla affärshemligheter. Sedan dess har i dag det berörda företaget, Volvo, i svenska massmedia sagt att man gärna ser att rapporten överlämnas till den svenska regeringen. Företaget uppmanar EU att överlämna rapporten. Alltså finns det hinder för överlämnandet som kommissionen har anfört inte kvar. Jag tror att det vore mycket bra om rådet uppmanar kommissionen till maximal öppenhet i denna fråga. Det är viktigt att öppenheten inte bara är en teori, utan också något som tillämpas i praktiken.
Många människor i norra Sverige upplever detta som mycket arrogant, dvs. att man förbjuder ett regionalstöd utan att vilja förklara varför. Det tycker jag är rimligt att kommissionen gör. Därför skulle jag vilja vädja till er att uppmana kommissionen till största möjliga öppenhet.

Patijn
Hos denna ordförande för rådet kommer ni inte att möta någon återhållsamhet när det gäller att sträva efter öppenhet. Men, jag återupprepar, det handlar här om en tillämpning av konkurrensregler inom den Europeiska unionen varvid kommissionen har vissa väl reglerade befogenheter för att begära hemlig företagsinformation från företag, självklart med skydd för den hemliga företagsinformationen och de därmed inblandade intressena. Jag tror att den Europeiska kommissionen på denna punkt till och med är bunden till sina egna regler som av rådet och kommissionen själv är fastställda. Jag återupprepar att jag tycker att det skulle vara oförståndigt om vi skulle ställa denna sortens skyddad företagsinformation till förfogande för offentlig diskussion, skyddad företagsinformation som den Europeiska kommissionen förfogar över, på annat sätt än enligt reglerna för publicering av denna sorters skyddad företagsinformation. Jag tror att kommissionens uppfyllande av rollen när det gäller konkurrensrätt allvarligt skulle försvåras av det.

Stenmarck
Sverige är ett av de länder inom EU som har de allra längsta transportavstånden. Vi brukar konstatera att vi har en exportnackdel på 700-1000 kilometer. Därför finns det också sedan många år tillbaka ett system med transportstöd för att utjämna konkurrensen inom landet, vilket är värt att understryka. Det är ett transportstöd som faktiskt godkändes av EU i samband med att Sverige blev medlem, men det har nu återigen granskats av kommissionen. När nu EU vill ändra på detta system, hänvisar man till en hemligstämplad rapport. Jag är beredd att påstå att jag tycker att när inte ens ett berört medlemslands egen regering får omedelbar tillgång till en rapport, visar detta hemlighetsmakeri på en av EU: s allra, allra sämsta sidor.
Därför vill jag vädja till rådets representant att ta de nödvändiga initiativen för att offentliggöra denna rapport och för att medverka till att lugna alla de människor som redan är utomordentligt hårt drabbade i en region som redan i dag har mycket, mycket hög arbetslöshet.

Patijn
Jag kan egentligen bara återupprepa vad jag sagt de tidigare två gångerna. Rådet, åtminstone denna ordförande för rådet, är en principiell förespråkare för maximal öppenhet. På regeringskonferensen har också hela frågan om bättre förankring av principerna för transparens och öppenhet en hög prioritet hos ett stort antal medlemsstater och det stimuleras mycket av ordförandeskapet. Men, jag återupprepar det igen, att till och med under maximal öppenhet åtnjuter näringslivet som frivilligt eller tvingat därtill, har ställt hemlig företagsinformation till förfogande för den Europeiska unionens institutioner ett visst skydd när det gäller publicering eller inte av hemliga företagsuppgifter. Jag vet inte om dessa regler är specifikt tillämpliga på detta, men ännu en gång, jag förstår att ni i går talade med den Europeiska kommissionen om det. Den Europeiska kommissionen har angivit skäl till varför de i detta ögonblick inte vill släppa denna rapport fri och jag anser det inte ligga på rådet att med de begränsade rättsmedlen som vi för övrigt har, att på denna punkt tvinga kommissionen till något som de har goda skäl till att inte göra.

Ordföranden
Fråga nr 4 från María Izquierdo Rojo (H-0306/97):
Angående: Yrkesutbildning och Europa-Medelhavspolitiken
I Barcelonaförklaringen, som antogs vid den första Europa-Medelhavskonferensen, kom man överens om att bland åtgärderna för att utveckla de mänskliga resurserna föra en regelbunden dialog om utbildningspolitik. Till en början skulle dialogen vara fokuserad på yrkesutbildning och särskilt med avseende på Europeiska yrkesutbildningsstiftelsen i Turin.
Rådet har hittills reglerat yrkesutbildningsstiftelsens verksamhet i förhållande till länderna i Central- och Östeuropa, men inte vad gäller de associerade länderna i Medelhavsområdet.
Mot bakgrund av behoven i Medelhavsområdet och den avgörande betydelse som yrkesutbildningspolitiken har, när och hur tänker rådet reglera verksamheten beträffande planeringen av yrkesutbildningen för Meda-programmen?

Patijn
Som svar på dessa frågor från fru Izquierdo Rojo om yrkesutbildning i samband med den europeiska Medelhavspolitiken vill jag påpeka att rådet var en av parterna som i november 1995 antog förklaringen från Barcelona och arbetsprogrammet, att man därför helt stödjer målsättningen inom ramen för det europeiska Medelhavspartnerskapet om en regelbunden dialog om utbildningspolitiken, inbegripet yrkesutbildning. Detta har ännu en gång upprepats i slutsatserna från den andra Europeiska-Medelhavskonferensen på Malta som hölls den 15 och 16 april.
Rådet har också vid sitt antagande av riktlinjerna för de indikativa Meda-programmen den 6 december 1996 instämt till att biståndet till partnerländerna vid Medelhavet till unionen särskilt måste inrikta sig på utvecklingen av mänsklig potential genom förbättring av förvaltning, målinriktning och kvalitet av yrkes- och managementutbildning.
Ett antal av dessa aktiviteter har redan kommit igång. På multilateral nivå hölls under en treparts konferens den 24-25 maj 1996 i Catania en diskussion om en hel räcka av varandra sammanhängande frågor på sociala områden, däribland yrkesutbildning. Dessutom används finansiellt bistånd från Meda-medlen för att stödja åtgärder på såväl subregional som bilateral nivå, för att förbättra kvalitén på yrkesutbildningen.
Om den ärade ledamoten vill få mer detaljerad information om speciella aktiviteter, ger jag henne rådet att för detta vända sig till kommissionen som har uppdraget att verkställa detta program.

Izquierdo Rojo
Herr rådsordförande, man har i rådet besvarat denna fråga på byråkratens vis, med ett " bla bla bla" som inte betyder någonting. Man svarar inte på min konkreta fråga, som är: hur och när skall förordningen antas? Det har man gjort med de central- och östeuropeiska länderna.
Herr rådsordförande, en ung tjeck, rumän eller ungrare kan dra nytta av yrkesutbildningen och dra nytta av programmen. Detta kan inte en ung nordvästafrikan. Vi för en associationspolitik med dessa länder i södra Medelhavsområdet, grundad på balans, fri växling och gemensamt arbetet. Hur skall vi kunna arbeta med dem, med den enorma obalans som idag finns vad gäller yrkesutbildningen? Hur kan vi européer gör så här, öppna marknaderna och stänga dörrarna för utbildning av människorna?
Rådets ordförande har inte svarat på min fråga. Detta är ett stort ansvar. Vi diskriminerar de fattigaste länderna, dvs länderna i södra Medelhavsområdet.

Patijn
Mycket kort. Fru Izquierdo Rojo ställer frågan till fel instans, eftersom det inte är några rådsregleringar, det är verkställighetsregler från den Europeiska kommissionen för ett program som genomförs på den Europeiska kommissionens ansvar. Jag vill lämna det med detta.

Ordföranden
Fru Izquierdo, ni har enbart rätt att ställa en kompletterande fråga, vilket ni redan gjort.

Izquierdo Rojo
Herr ordförande, jag vill bara påpeka att rådet fram till nu styrt verksamheten i Europeiska förbundet för utveckling av yrkesutbildningen i de nordvästafrikanska länderna, men att det också är rådets befogenhet att styra själva förbundet för medelhavsländerna, i enlighet med avtalet i Barcelona.

Ordföranden
Då frågorna 5, 6, 7 och 8 berör likartade ämnen kommer de att besvaras gemensamt.
Fråga nr 5 från Arthur Newens (H-0308/97):
Angående: Kuba och Helms-Burton-lagen
Kan rådet avge ett uttalande om de aktuella uppskattningarna om vilka följder Helms-Burton-lagen kommer att innebära för handeln mellan Europeiska unionen och Kuba och om vilka åtgärder man planerar vidta för att förhindra ytterligare skador som kan uppkomma om lagen genomförs fullt ut? Fråga nr 6 från Rinaldo Bontempi (H-0310/97):
Angående: Kuba och Helms-Burton-lagen
Kan rådet avge ett uttalande om framstegen i riktning mot en lösning på den tvist mellan Europeiska unionen och Förenta staternas regering om Helms-Burton-lagen, som för närvarande behandlas av en panel vid Världshandelsorganisationen?Fråga nr 7 från David Morris (H-0315/97):
Angående: Kuba och Helms-Burton-lagen
Kan rådet avge ett uttalande om den senaste utvecklingen i Kuba, inklusive nyheten om att Kubas och Förenta staternas myndigheter tillåtit TV-bolaget CNN att etablera ett kontor på Kuba, samt om vilken betydelse detta har för Helms-Burton-lagen, som har som syfte att skärpa USA: s handelsblockad mot Kuba?Fråga nr 8 från Manuel Medina Ortega (H-0345/97):
Angående: Helms-Burtonlagen i USA
Anser rådet att de europeiska företag som har investerat eller som har för avsikt att investera på Kuba är tillräckligt skyddade nu när kommissionen har beslutat att driva vidare frågan om USA: s Helms-Burtonlag inför Världshandelsorganisationen?
Patijn
Jag ger gärna ett kombinerat svar på frågorna från de ärade ledamöterna, Newens, Bontempi, Morris och Medina Ortego, eftersom de alla gäller Helms-Burtonlagen på Kuba. Efter intensiv bilateral diskussion mellan kommissionen och de amerikanska myndigheterna nåddes den 11 april 1997 en överenskommelse om Helms-Burtonlagen och i förlängningen av det, delvis om D'Amato-lagen. Överenskommelsen gäller en viss handlingskod på båda sidor . För att förebygga att konflikten om HelmsBurtonlagen skärps har rådet ägnat en diskussion åt detta den 18 april och antagit följande slutsatser. Jag citerar: Med iakttagande av den mellan kommissionen och Förenta Staterna uppnådda överenskommelsen och förpliktelserna som Förenta Staterna accepterat, har rådet överenskommit om att WTO-panelens procedurer som är i gång när det gäller Helms-Burtonlagen nu skall avbrytas och att om det mot EU-företag eller individer vidtas åtgärder på basis av Libertad-lagen eller på sanktionslagen om Iran och Libyen eller de i överenskommelsen beskrivna wavers inte utfärdas, men dras in, skall kommissionen be WTO att åter starta panelen eller åter upprätta panelen vartefter sakernas normala gång skall följas. Vidare ber rådet kommissionen om att informera dem om eventuell utveckling. Rådet påminner om att den Europeiska unionen precis som Förenta Staterna har satt som mål att främja de demokratiska principerna, de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, där dessa kommer i kläm och att man precis som Förenta Staterna har bundit sig till att bekämpa terrorismen. Rådet uttalar ändå än en gång sitt starka motstånd mot att sätta upp extraterritoriell lagstiftning som medel för att föra dessa målsättningarna närmare. Man betraktar den lagstiftningen så väl rättsligt som i princip som oacceptabel. Rådet påminner i detta samband framför allt om den djupa oro som man i sina slutsatser av den 15 juli 1996 uttalat om de extraterritoriella följderna av lagarna Helms-Burton och D'Amato och inget i överenskommelsen med Förenta Staterna får uppfattas som om den skulle göra något avbrott på det genomgående angreppssättet av denna fråga så som beskrivits i slutsatserna. Rådet förespråkar att förhandlingarna som fortsätter inom ramen för den multilaterala överenskommelsen om investeringar, den så kallade MAI, i överensstämmelse med de för dessa förhandlingar överenskomna procedurerna och på basis av det ifrågavarande mandatet. Detta mandat kan av råden ändras i överensstämmelse med handlingsregler. Här slutar slutsatsen som rådet själv har dragit från kommissionsöverenskommelsen med Förenta Staternas administration.
När det gäller frågan från herr Newens så har många företag från medlemsstaterna i den Europeiska unionen lidit skada av Helms-Burtonlagen. Det finns dock inga siffror tillgängliga om den totala återverkan på handeln mellan den Europeiska unionen med Kuba. Trots det har rådet upprepade gånger understrukit att denna lagstiftning enligt rådet är i strid med den internationella rätten och EU-rätt och intressen inom sektorerna handel och investering har skadats och verkat mycket nedslående på handeln mellan unionen och Kuba.
När det slutligen gäller den muntliga frågan från herr Morris är rådet av den åsikten att det faktum att TV-bolaget CNN hade fått tillåtelse från de kubanska och amerikanska myndigheterna att öppna ett kontor på Kuba, är en fråga mellan Förenta Staterna och Kuba och har inga följder för förbindelserna mellan den Europeiska unionen och de länderna.

Newens
Jag skulle vilja tacka ordföranden för hans svar. Jag är glad att han inser att vissa europeiska länder som handlar i USA har skrämts av möjligheterna att rättsliga åtgärder skall vidtas mot dem och att det finns andra amerikanska lagar som har använts mot laglydiga europeiska medborgare. Under dessa omständigheter, är han av den uppfattningen att Europeiska unionen försvagar sin ställning - och det intrycket beror till viss del på att man har tagit tillbaka klagomålet i Världshandelsorganisationen - faktiskt kommer att skada vår handel? Kommer han därför att ånyo bekräfta vår beslutsamhet, inte bara att begära att Världshandelsorganisationens panel skall ombildas om så krävs, utan att vidta alla nödvändiga åtgärder för att förhindra att de extra-territoriella bestämmelserna i Helms-Burtonlagen på något sätt tillämpas mot våra handlare.

Patijn
Jag kan lova herr Newens att rådet skall göra allt för att bekämpa lagstiftning från tredje land med extraterritoriell verkan som är skadlig för företags och personers från den Europeiska unionen intressen. I detta specifika fall uppstod dock ett särskilt politisk dilemma, nämligen att Förenta Staterna av interna politiska skäl skulle vara tvungna att som en följd av WTO-panelproceduren som startats, kalla in den så kallade National Security Exception , vilket skulle leda till att WTO de jure skulle ha fått avbryta procedurerna. Detta skulle de facto ha betytt att det på punkten Helms-Burtonkonflikten inte bara skulle ha inneburit att ingen dom skulle ha kommit, utan också att de inhemska politiska omständigheterna som skulle ha tvingat Förenta Staternas administration att kalla in National Security Exception , skulle ha lett till att WTO-panelproceduren inom ramen för Uruguayrundan skulle ha lidit en utomordentlig förlust i trovärdighet för att lösa denna sortens handelskonflikter.
Med allt invägt har kommissionen och den amerikanska administrationen i samstämmighet strävat efter att bekämpa en kurs som förebygger att konflikten onödigt drivs till sin spets med en effekt i WTO så som jag förklarat för er. Å andra sidan tar den amerikanska administrationen på sig en skyldighet att anstränga sig för att begränsa de negativa effekterna av Helms-Burton och av D'Amato-lagstiftningen på punkten som träffar intressena för den Europeiska unionens undersåtar, genom att upphäva lagändringar eller genom wavers . Denna ansträngningsskyldighet från den amerikanska administrationen avvaktar vi nu vidare och när kommissionen och rådet på något sätt har intrycket av att den amerikanska administrationen inte kommer att kunna uppfylla avtalen, då kommer vi inte att tveka om att åter starta WTO-panelen.

Bontempi
Låt mig ställa en fråga till rådets ordförande: tror ni inte att det blir ganska svårt att hantera det här avtalet, med tanke på de svårigheter och även oklarheter som det innehåller? Och framför allt, förefaller det inte er, som det förefaller mig, att man i och med det här avtalet riskerar att få samma effekter som lagen hade? Jag inser skillnaden, men vi har fått nyheter om avskräckande åtgärder mot företag och även frivilligorganisationer som redan samarbetar med Kuba, som ett resultat av hur detta avtal tillämpas och tolkas. Vad anser ni om detta och vilken information har ni i frågan?

Patijn
Målet med denna överenskommelse med kommissionen som vidare är godkänd av rådet, om än under strikta villkor, som jag nyss citerade för er, är att låta den amerikanska administrationen gå in i diskussion med sina oberoende lagstiftare, som är kongressen, för att tolka lagen på ett sådant sätt och där det är nödvändigt ändra den, att precis de extra-territoriella effekterna som är negativa för europeiska ekonomiska intressen, också befintliga ekonomiska intressen, upphävs. Om det skulle visa sig att den amerikanska administrationen endera rättsligt eller till och med bara i praktiken är tvingad till att fortsätta att uppträda extra-territoriellt mot europeiska intressen när det gäller ekonomiska samtal med Kuba, så kommer kommissionen och rådet inte att tveka att dra slutsatserna som jag just har citerat, nämligen att åter starta WTO-panelen.

Morris
Det syns mig, herr ordförande, som om USA faktiskt slår mot allt och alla. Förutom att det påverkar Cuba negativt har det även en negativ effekt på amerikanska företag, som förlorar miljarder dollar och hundratusentals jobb.
Kan inte rådet hålla med om att Helms-Burtonlagen, som motsätter sig att Cuba kommer med i Världsbanken, IMF och OAS förrän landet fått en ny regering efter Castro, är en mycket tydlig kränkning av Cubas suveränitet?
Avser rådet att vidta åtgärder för att tillse att Cuba får tillgång till dessa organ, så att det kan bygga upp sin egen ekonomi till förmån för sitt eget folk?

Patijn
Jag är i princip enig med den ärade ledamoten och jag tror att det också representerar hela rådets åsikt när han säger att om man vill främja demokrati och mänsklig utveckling på Kuba, så är isolering och bojkott så som det sedan 1959 används av den amerikanska administrationen, nu när Kuba inte längre är något hot mot den nationella säkerheten för Förenta Staterna, inte längre det rätta medlet. Endast den amerikanska regeringen och den amerikanska kongressen har en annan åsikt och på denna punkt we agree to disagree . När det handlar om det i lagstiftningen upptagna förbudet för Kubas tillträde till tillexempel Bretton-Wood-institutioner kan jag inte säga något annat än att då måste reglementet för Bretton-Wood-institutionerna själva ge utslaget om på vilket sätt som det måste behandlas. Det kan inte vara så att en medlemsstat dikterar unilateralt för multilateralt ansedda institutioner.

Medina Ortega
Herr rådsordförande, Förenta staterna är ett land som jag beundrar, ett land jag älskar, ett land med vilket jag haft omfattande förbindelser. Det är ett av de äldsta demokratierna, men ett av kännetecknen för denna demokrati, grundad på maktseparationen och den juridiska maktens oberoende, det är den oerhörda noggrannheten vid tillämpningen av lagen, den oerhörda noggrannheten vid tillämpningen av påföljderna. Just nu sitter en gemenskapsmedborgare, Ferreiro, i fängelse i Förenta staterna på grund av handelsaktiviteter med leverans av livsmedel och andra produkter av största behov till Kuba.
Min rädsla är att Europeiska unionens avståndstagande från Helms-Burtonlagen skall leda till att de Nordamerikanska myndigheterna anser att de är fria att med största hårdhet tillämpa den interna Nordamerikanska lagstiftningen vilket kan leda till att inte bara europeiska företagare, utan också deras barn och släktingar, kan komma att omfattas av denna lagstiftning, som dessa människor förutsätter inte skall gälla dem och som drabbar dem eller kan drabba dem på ett mycket direkt sätt.

Patijn
Jag kan bara bekräfta för herr Medina Ortega att rådet och medlemsstaterna, tillsammans med den Europeiska kommissionen utan vidare av principiella skäl avvisar lagar som Helms-Burtonlagen. Det är också anledningen till att då denna lag undertecknades 1996, rådet på förslag från kommissionen på relativt kort tid antog ett stort antal motåtgärder, retorsionslagstiftning, för att kunna ingripa om europeiska intressen vid tillämpningen av lagen påverkades balanserat. Det tar inte bort att en sådan viktig handelspartner som USA och en så viktig handelspartner som den Europeiska unionen, om ni tillåter mig den bilden, här talas om två elefanter som måste gå mycket försiktigt genom en porslinsaffär, varvid vi hoppas att så lite porslin som möjligt skadas i detta sammanhang. Vad jag verkligen beklagar är de facto att såväl Förenta Staterna som den Europeiska unionen, som tydligt har en gemensam vision om önskvärdheten av ny politisk och ekonomisk utveckling på Kuba, efter så många år ännu inte har nått början på en enighet om frågan hur det skall göras och att de skiljer så fundamentalt på den punkten. Vi beklagar att Förenta Staterna oförminskat fortsätter att isolera utvecklingen på Kuba i stället för att främja den. Som god liberal tror jag att demokratin främjas mycket genom utländska investeringar och att hålla emot utländska investeringar kommer på denna punkt inte att främja den kubanska utvecklingen eller den politiska utvecklingen.

Ordföranden
Fråga nr 9 från Mihail Papayannakis (H-0322/97):
Angående: Syntetiska narkotikapreparat
Vid Europeiska rådets möte i Dublin togs beslut om en gemensam aktion för att närma lagstiftningen och polisens, tullens och de rättsliga myndigheternas agerande vad gäller bekämpningen av narkotikaberoendet och den illegala handeln med narkotika, mot bakgrund av att de syntetiska narkotikapreparat som tillverkas i EU-länderna, i länderna i Central- och Östeuropa och i Baltikum är mycket populära bland ungdomen, innebär stora risker för folkhälsan och är en social fara.
Mot bakgrund av detta tillfrågas rådet vilka framsteg som hittills har gjorts vad gäller harmoniseringen av medlemsstaternas lagstiftning för att bekämpa den illegala handeln med narkotika? Har de risker som hör samman med utvecklingen av syntetiska narkotikapreparat utvärderats? Finns det, mot bakgrund av dessa narkotikapreparats plötsliga uppdykande på marknaden, mekanismer på europeisk nivå för att ta itu med dem?

Patijn
På frågan från den ärade ledamoten Papayannakis vill jag svara följande. Politiken som utvecklas inom den Europeiska unionen för bekämpning av droger berör ett brett spektrum med å ena sidan preventiva aspekter, och då handlar det framför allt om att folkhälsa, upplysning och utbildning får uppmärksamheten, och å andra sidan också repressiva element, särskilt samarbete mellan domstolar, polis och tullmyndigheter, för att bekämpa droghandel och smuggling.
Frågan från herr Papayannakis gäller särskilt den sistnämnda aspekten, nämligen det internationella straffrättsliga samarbetet för att bekämpa droghandel och drogkriminalitet. Frågan gäller mer specifikt omfattningen av fortskridandet som uppnåtts under det nederländska ordförandeskapet vid verkställandet av gemensamma aktioner för ömsesidig anpassning av lagstiftningen och den Europeiska unionens medlemsstaters tillvägagångssätt för att bekämpa och förebygga drogmissbruk och att bekämpa illegal droghandel. Den långa rubriken förkortas ofta till gemensamma aktioner gällande droger. Detta har bestyrkts av det Europeiska rådet från Dublin i december 1996. Medlemsstaterna och unionens institutioner arbetar för tillfället med att genomföra denna gemensamma aktion, där harmoniseringen av lagstiftningen är en del. Innan det Europeiska rådet i Luxemburg måste ett fortsättningsförslag om verkställandet ställas upp. För att kunna presentera ett så insiktsfullt förslag som möjligt i december 1997 i Luxemburg arbetar man nu på en modellrapportering och det ligger i det Europeiska rådets i Amsterdam avsikt att lägga fram en mellanrapport.
Frågan från herr Papayannakis om syntetiska droger gäller också det gemensamma handlandet för droger. I den här delen arbetas det från medlemsstaterna och den Europeiska unionens institutioner på att utveckla ett early warning system . Det är en mekanism för att snabbt och effektivt kunna utbyta information om nya ämnen som inträder på marknaden för syntetiska droger. Det exakta innehållet i denna mekanism utgör fortfarande ett diskussionsämne. Också på denna punkt kommer ett betänkande att lämnas till det Europeiska rådet i Amsterdam.
För övrig pekar jag i detta sammanhang även på European Monitoring Center for Drugs and Drug Addiction , EMCDDA. Detta institut har sitt säte i Lissabon och förfogar bland annat över det så kallade Raytox-systemet. Genom detta system utbyts information mellan medlemsstaterna om bland annat syntetiska droger. Genom denna befintliga kanal kan redan ny utveckling mellan de berörda myndigheterna och organisationerna utbytas.

Papayannakis
Herr ordförande, jag tackar er för detaljerna i ert svar, men jag kom inte hit för att gå i polemik med er. Jag vill hjälpa till, men jag tror att det finns ett problem: denna nya syntetiska narkotika har vissa nya karaktärsdrag. Ingen kan bemöta den med traditionella metoder. Den tillverkas snabbt, cirkulerar snabbt, den cirkulerar mycket lätt och den blir allt billigare. Och den blir allt mer frestande eftersom det är svårt att skilja den från det förbjudna och farliga och från leksaker. Med denna uppfattning, herr ordförande, har jag fått information om att hela detta varningssystem som ni refererade till tar en kolossal tid. Det behövs två år för att en substans skall komma ut i katalogen över förbjudna substanser. På två år har man tjänat miljoner, man stoppar det här pillret och börjar på ett nytt. Det som jag frågade er är alltså, vad har ni för avsikt att göra för att ta fram ett system som är mycket snabbare och anpassat till situationen? Och det handlar inte om en fråga om repression. Europol är ett statligt organ. Det är upp till er att säga vad ni kan göra för att ett sådant system skall komma till stånd.

Patijn
Herr Papayannakis pekar enligt mig helt riktigt på de särskilda problemen som syntetiska droger innebär för hela den straffrättsliga politiken och också hela polisingripandet eftersom det är tal om en utveckling som går lika snabbt som utvecklingen i den kemiska industrin i allmänhet. Just på den punkten är det ytterst viktigt att information som är tillgänglig i medlemsstaterna, till exempel om nya ämnen, som i princip införs under droglagstiftningen, att den oerhört snabbt analyseras och utbyts, så att dessa nya ämnen också kan göras straffbara i lagstiftningen i olika medlemsstater och att justitie- och polismyndigheterna där också har den juridiska basen för att kunna reagera snabbt på dem. Därför ligger det så mycket betoning på att förbättra informationsinsamlings- och informationsutbytessystem. Det gäller för övrigt särskilt också, herr ordförande, de så kallade precursors , grundämnena som används vid syntetisk drogframställning, beredning av illegala droger, eftersom särskilt det att hålla grundämnen under uppsikt och informationsutbyte mellan spaningsrotlar kan ge en viktig indikation om hur kriminaliteten för tillfället utvecklas. Informationsutbytet och insamlingen är på denna punkt den absolut vitala första länken för att kunna agera handlingskraftigt.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 10.
Fråga nr 11 från Jonas Sjöstedt (H-0330/97):
Angående: Avlyssning av telekommunikationer
Sedan ett år tillbaka förbereder EU tillsammans med amerikanska FBI ett gemensamt system för avlyssning av telekommunikationer. En resolution i frågan antogs den 17 januari 1995 vid ett ministerrådsmöte med EU: s justitie- och inrikesministrar.
Efter detta har ett " memorandum of understanding" slutits mellan undertecknarna av överenskommelsen och andra stater. Trots det har informationen till allmänheten och massmedia varit mycket begränsad i denna fråga.
Kommer gemensamma regler och överenskommelser på detta område att kräva någon harmonisering av nationell lagstiftning, exempelvis vad gäller vilka som kan avlyssnas och vilka brottsmisstankar och strafflängder som krävs för avlyssning?
Finns det något samband mellan unionens arbete på detta område och ECHELON?

Patijn
Som svar på frågan från herr Sjöstedt om avlyssning av telekommunikationsförbindelser påpekar jag först att det inte är så att den Europeiska unionen samarbetar med FBI för att utveckla ett gemensamt avlyssningssystem. Dock har experter från EU-medlemsstaterna med andra länder, så som Förenta Staterna, fört diskussioner under några år om kraven som måste ställas på industrin så att den vid produktionen av telekommunikationsapparatur applicerar speciella anordningar för att hålla denna apparatur avlyssningsbar av rättsinstitutionerna. Detta har lett till ett set av international user requirements , vilka rådet i den av er nämnda resolutionen av den 17 januari 1995 har understrukit vikten av. Andra, inte EU-länder, såsom Förenta Staterna, Kanada, Australien och Norge har också skrivit under dessa krav. Tillämpningen av de kraven i telefonsystem är en fråga som av de nationella behöriga telekommunikationsmyndigheterna på basis av nationell lagstiftning åläggs operatörerna och tjänsteföretagen. Sättet som sedan de tekniska faciliteterna används för att kunna avlyssna, bestäms av den nationella lagen som när det gäller de europeiska länderna skall vara i överensstämmelse med det Europeiska fördraget för de mänskliga rättigheterna.

Sjöstedt
Jag vill tacka rådets ordförande för det svar jag fick. Det är ju så att de nya modellerna för telekommunikation via satellit, som kommer att ta över alltmer, gör att det är svårare att se detta med nationella gränser. Dessutom diskuterar man avtal på EU-nivå om man har avlyssning av samtal mellan olika länder. Detta skapar en mängd frågor när nationell lagstiftning inte stämmer överens i olika länder, bl.a. vilken lagstiftning som skall användas när man bedömer om en person får avlyssnas eller inte.
Det finns också starka integritetsaspekter på detta. Är det en riktig uppfattning att ett såhär långtgående samarbete på EU-nivå i förlängningen kräver en harmonisering när man bedömer vem som får avlyssnas, t.ex. att man avgör en viss strafflängd för ett misstänkt brott för att en viss person skall kunna avlyssnas? Är det en riktig uppfattning av det samarbete som finns på EU-nivå?

Patijn
Här har vi att göra med området för nationella underrättelse- och säkerhetstjänsters handlande. På den punkten har den Europeiska unionen i den tredje pelaren befogenheter, trodde jag, för att lätt komma till harmonisering. Självklart är samarbete inom regeringskonferensens sfär möjlig, men för befogenheten att genom konventioner övergå till harmonisering, ser jag i denna fas också i politiskt hänseende inom den Europeiska unionen små möjligheter. Jag måste dela på det här, för er första fråga gällde avtalen om telekommunikationsteknik. Det handlar om att göra användningen av moderna kodnings- och scramblertekniker så omöjliga, så att underrättelse- och säkerhetstjänster över huvud taget inte har någon chans mer att göra något. Det ses av övervakarna av den interna säkerheten i våra stater som en allvarlig brist. Jag tror att det är mycket viktigt att nationella medlemsstater och särskilt nationella medlemsstater som skriver under de lämpliga internationella konventionerna när det gäller privatskyddet och de mänskliga rättigheter, fortsätter att utöva oförminskad tillsyn i en nationell lagstiftning och i nationell tillsynspraxis, att underrättelse- och säkerhetstjänster strikt håller sig till ett antal handlingsregler som är fastställda i den nationella lagstiftningen. Faktumet att det självklart också kan ha att göra med gränsöverskridande kommunikation, gör föga för principen för nationellt ansvar. Det är upp till våra regeringar, våra parlament att lagstifta och det är upp till våra tillsynshållande instanser i de nationella medlemsstaterna att ombesörja att underrättelse- och säkerhetstjänster uppför sig i enlighet med lagen.

Posselt
Herr ordförande, jag utgår från att det här inte i första hand rör sig om radio- och TVtjänster, utan om bekämpningen av den organiserade och gränsöverskridande grova kriminaliteten. I detta sammanhang skulle jag vilja fråga Er hur rådet kommer att fortskrida för att bekämpa den organiserade grova kriminaliteten. Finns det konkreta propositioner, såväl för telekommunikation som för de nästa stegen under de kommande dagarna?

Patijn
När det gäller frågan vad rådet gör för att bekämpa internationellt organiserad kriminalitet och mer specifikt på punkten intelligensoperationer av polis eller underrättelsetjänster påminner jag om att det Europeiska rådet i Dublin har inrättat en grupp med höga representanter från medlemsstater för att göra en särskild studie av företeelsen organiserad kriminalitet och att komma med rekommendationer för att genom samarbete kraftigt bekämpa den. Under det nederländska ordförandeskapet startade denna grupp med höga representanter i januari handlingskraftigt och lämnade i månaden april en rapport som sedan dess också behandlats av justitie- och inrikesministrarna vid ett extra sammanträde i slutet av april. Denna rapport innehåller ett antal politiska rekommendationer och en lång serie tekniska rekommendationer och skall, jag tror kort efter det att den behandlats och släppts av det Europeiska rådet i Amsterdam, antagligen vara en viktig stimulans för samarbete mellan medlemsstater inom ramen för den tredje pelaren för att bekämpa organiserade kriminalitet.

Ordföranden
Eftersom tiden avsatt för frågestunden till rådet tagit slut kommer frågorna 11 till 29 att besvaras skriftligt.

McMahon
Herr ordförande, en ordningsfråga. Jag vill bara visa att jag inte håller med om beslutet. Min fråga kommer härnäst. Jag har suttit här i nästan en och en halv timme och tålmodigt väntat på min fråga. Med tanke på betydelsen av frågan för Förenade kungariket, särskilt nordöstra Skottland, som är herr Macartneys valkrets - han skulle ha ställt en tilläggsfråga - är det synd att vi inte hann till den. Jag skulle vilja få en garanti för att detta inte kommer att upprepas i framtiden.

Ordföranden
Herr Patijn, mina damer och herrar, med tanke på det tidsproblem vi haft idag och behovet av arbete som Patijn uttryckt i inledningen av denna session, avslutar vi här frågestunden till rådet, men jag vill göra er uppmärksamma på att jag i framtiden kommer att se till att ändring av tidsschemat inte får inkräkta på den tid vi avsatt till frågestunden.
Jag anser att det i dag rått en exceptionell situation, men samtidigt kära kollegor avger jag här detta löfte.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.25 och återupptogs kl. 21.00)

Ordföranden
Sammanträdet återupptas.
Macartney begär ordet för en ordningsfråga.

Macartney
Herr ordförande, vad gäller betänkandet av Souchet, så skulle jag vilja få en försäkran om att de ändringsförslag om rättslig grund som jag har lagt fram och som har överlämnats till utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt kommer att få tillräcklig tid för att granskas. Detta är grundläggande för hela frågan om den gemensamma fiskeripolitiken och därför kräver jag en försäkran om att nödvändig tid och nödvändiga resurser kommer att ges till utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt så att den kan undersöka dessa ändringsförslag innan de kommer tillbaka för debatt.

Ordföranden
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt kommer att bekräfta detta före omröstningen vid middagstid i morgon.

Förvaltning av fiskebestånd - Fiske utanför São Tomés kust - Internationella fiskeriavtal - NAFO: s kontrollbestämmelser - Fiske och vattenbruk
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0151/97 av Varela Suanzes-Carpegna för fiskeriutskottet om förslaget till rådets beslut (KOM(96)0472 - C40551/96-96/0238(CNS)) om Europeiska gemenskapens ratificering av avtalet om tillämpningen av bestämmelserna i Förenta nationernas havsrättskonvention av den 10 december 1982 om bevarande och förvaltning av fiskbestånd som rör sig både inom och utanför exklusiva ekonomiska zonerna (gemensamma bestånd) och bestånd av ständigt vandrande arter; -A4-0145/97 av Macartney för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning (KOM(96)0394 - C4-0485/96-96/0199(CNS)) om slutande av ett protokoll som för perioden 1 juni 1996 till 31 maj 1999 fastställer fiskemöjligheterna och det ekonomiska stödet enligt avtalet mellan Europeiska gemenskapen och São Tomé och Príncipe om fiske utanför São Tomé och Príncipe; -A4-0149/97 av Crampton för fiskeriutskottet om internationella fiskeriavtal; -A4-0150/97 av Teverson för fiskeriutskottet om förslag till rådets förordning om ändring avI.förordning (EEG) nr 189/92 (KOM(96)0684 - C4-0034/97-96/0309(CNS)) om föreskrifter för tillämpning av vissa kontrollbestämmelser som antagits av Nordvästatlantiska fiskeriorganisationen (NAFO), II.förordning (EG) nr 3069/95 (KOM(96)0685 - C4-0035/97-96/0310(CNS)) om ett inspektionssystem i gemenskapens regi för gemenskapens fiskefartyg som bedriver fiske i Nordvästatlantiska fiskeriorganisationens (NAFO) regleringsområde; -A4-0144/97 av Souchet för fiskeriutskottet om förslag till rådet förordning (KOM (96)0350 - C4-0538/96-96/0183(CNS)) om ändring av förordning (EEG) nr 3760/92 om ett gemenskapssystem för fiske och vattenbruk.
Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande, fru kommissionär, mina damer och herrar, dagens viktiga gemensamma debatt om fisket har en tydlig gemensam nämnare.
Samtliga betänkanden berör på ena eller andra sättet de oumbärliga externa bestånden och de olika sätten för utnyttjande och reglering, antingen genom traditionella fiskeavtal med tredje land, som det med São Tomé och Príncipe i Macartneys betänkande, eller regionala, multilaterala avtal som NAFO, som behandlas i Teversons betänkande, men också som New York-avtalet om arter som rör sig både inom och utanför de exklusiva ekonomiska zonerna och ständigt vandrande arter, som behandlas i det betänkande jag föredrar. Alla betänkanden berör olika problem, men framhäver också det gemensamma besväret över att, vilket nu börjar bli vanligt, Europaparlamentet ännu inte givits en större roll i denna fråga, i förhållande till kompetensgirigheten i en europeisk kommission som strävar efter en omåttlig reglering på tvivelaktig eller åtminstone otillräcklig juridisk grund, vilket behandlas både i Souchets och i mitt eget betänkande, i bägge fallen om gemenskapsåtgärder inom ramarna för internationella organisationer som givits i uppdrag att definiera den framtida och föränderliga internationella sjörätten.
På grund härav herr ordförande skulle det vara värt besväret för Europaparlamentet att på eget initiativ sammanställa ett betänkande om de för Europeiska unionen oersättliga internationella fiskeavtalen, Cramptons betänkande, som efter viktiga debatter i och ändringar av vårt eniga fiskeriutskott, debatteras idag vid detta plenum.
Jag tar mig friheten att på grund av dess betydelse lyfta fram följande ur hans betänkande: de internationella fiskeavtalen och fisket på internationella vatten förutsätter 25 % av den totala gemenskapsproduktionen. Tredje lands betydelse är oundviklig för gemenskapsmarknaden, eftersom fångsterna på våra vatten ligger långt under vår konsumtion. Dessa avtal är alltså oundvikliga för gemenskapsflottan, gemenskapsmarknaden och gemenskapens konsumenter, för vår industri och, som en följd därav, för arbetstillfällena, som dessutom, vilket framgår i betänkandet, koncentreras i pereferiområden som omfattas av mål 1 och är mycket beroende av fisket, utan andra tydliga alternativ till arbetstillfällen, men som har en på världsnivå konkurrenskraftig fiskesektor, som behöver stöd gentemot tredje lands fiskeintressen, som önskar tillgång till samma bestånd och inte alltid med tekniska bevarandeåtgärder så krävande som de i Europeiska unionen.
Det är slutligen nödvändigt att upprepa att en politik så viktig för de allmänna intressena i Europeiska unionen inte uppgår ens till 30 % av de totala gemenskapsresurser som läggs på fisket, vilket för unionens budget motsvarar 0, 31 % av den totala gemenskapsbudgeten.
Det är alltså nödvändigt att i framtiden fortsätta med denna politik med internationella fiskeavtal, ge avtalen större budgetutrymme, alltid anpassa dem till respektive ömsesidiga intressen, förhandla fram avtal godtagbara för bägge parter, vid behov förbättra nuvarande avtal eller anpassa dem till de konkreta omständigheterna och de olika juridiska utformningarna, genom att tillämpa traditionella avtal när så är lämpligt eller skapa blandföretag eller när så är möjligt tillfälliga företagssammanslutningar.
I detta sammanhang, herr ordförande studerar vi New York-konventionen av den 4 augusti 1995 om bevarande och förvaltning av arter som rör sig både inom och utom de exklusiva ekonomiska zonerna och ständigt vandrande arter, vars ratificering underställts samråd med Europaparlamentet och vars betänkande jag föredrar.
Vi står inför ett historiskt avtal av stor betydelse, som måste försvaras, eftersom det strävar efter en fördjupning genom multilateralt, regionaliserat samarbete i åtgärderna för bevarande och förvaltning på internationellt vatten.
Det handlar till sist om att samarbeta för att bevara arterna på internationellt vatten från teserna och försöken i vissa kuststater, som strävar efter ensidig utvidgning av sina privilegier, stick i stäv med internationell rätt, havsrättskonventionen och framför allt de bestämmelser som gäller på öppna havet och de exklusiva ekonomiska zonerna ut till 200 nautiska mil. Längre fram och uteslutande för arter som rör sig både inom och utom dessa zoner och, åtminstone tillfälligt, de ständigt vandrande arterna, är det på sin plats att, om den träder i kraft, tillämpa den nuvarande New York-konventionen. Det bör emellertid sägas att denna varken lyfter fram eller stödjer extraterritoriella nationella lagar, som den sorgliga kanadensiska fiskelagen av den 25 maj 1994 eller det nya lagförslaget C-62, som vi tar tillvara på tillfället att än en gång opponera oss mot.
Vi påkallar därför i vårt betänkande kommissionens uppmärksamhet, så att man innan avtalet definitivt ratificeras kan säkerställa att alla undertecknande stater tolkar avtalet på samma sätt och, om så är nödvändigt, iakttar en juridisk noggrannhet vad gäller reserver och tolkningsdeklarationer, för att skapa juridisk säkerhet. Det finns känsliga frågor, som att under vissa omständigheter använda våld, som kräver en nitisk och strikt tolkning, eftersom konflikter i annat fall kan uppstå.
För det andra, men ändå mycket relevant, har vi behörighetsfrågan, som redan ifrågasatts av flera medlemsstater i rådet inför Europeiska kommissionen. Avtalet påverkar befogenheter fördelade mellan staterna och kommissionen. Kommissionen har tilldelats befogenheter i frågor rörande bevarande och förvaltning av de marina resurserna, men medlemsstaterna behåller de befogenheter som internationell rätt ger fartygets flaggstat. De exklusiva befogenheter som staterna allt jämt har, ger dem rätt att enligt internationell rätt tillämpa egna juridiska hållningar och det egna juridiska skyddet inom erkända egna behörigheter, varför det blir ett dubbelt juridiskt skydd från staten och kommissionen, vilket är logiskt i det rimliga samarbetet mellan kommission och stat, i enlighet med respektive befogenhet, ett skäl till varför den pretentiösa artikel 3.2 i kommissionen förslag, enhälligt avslagen vid vårt fiskeriutskott, förefaller överdriven och utan tillräcklig juridisk grund, varför man med stor mångtydighet och på ett olämpligt sätt försöker få staterna att nästan frånsäga sig sina försvarsbefogenheter, sina egna befogenheter, till förmån för kommissionen, utan att denna, vilket påpekas av Europaparlamentets utskott för rättsliga frågor i utskottets yttrande om vårt betänkande och som bifogats detta, föreslår argument för att bevara nämnda föreskrift.
Europaparlamentets utskott för rättsliga frågor, och härmed avslutar jag, herr ordförande, påpekar i punkterna 5 och 6 att dessa bestämmelser i artikel 3.2 kan förväntas ge svårigheter, samt påpekar man att det inom de internationella avtalen av blandkaraktär ännu idag inte finns någon definierad gemenskapsjurisdiktion. Det skulle alltså i stället för juridiska bestämmelser vara bättre med ordningsregler mellan gemenskapen och medlemsstaterna. Inför denna motivering är fiskeriutskottet, som bifaller ratificeringen av avtalet, trots det enhälligt motståndare till punkt 3.2 i förslaget.

Macartney
Herr ordförande, vid första påseendet förefaller São Tomé och Principeöverenskommelsen ha liten betydelse för detta parlament. Dock symboliserar det på många sätt några av de problem och möjligheter som uppstår som en följd av våra fiskeriavtal med tredje land. São Tomé och Príncipe är ett av de fattigaste länderna i världen och är till mycket stor del beroende av inkomsterna härrörande ur fiskeriavtalet med Europeiska unionen för sin överlevnad. Landet befinner sig i en något ovanlig situation, eftersom möjligheterna till fiske för fiskare från São Tomé och Príncipe är mycket begränsade på grund av vattnens egenart runt öarna. De har större nytta som bas för fiskare av tonfisk från Europa än de har för lokalbefolkningen, vilket gör dem till en mycket speciell resurs i det att de utgör en exklusiv ekonomisk zon, en EEZ, men är inte rika fiskevatten som de i andra delar av Afrika, t.ex. utanför den namibiska kusten. Detta ger dem en mycket speciell status.
Det gläder mig att stödja detta betänkande. Det har funnits många tillfällen då jag varit kritisk mot fiskeripolitiken, men jag anser att det mesta i detta specifika betänkande är godtagbart. Det föreslår en rimligt generös överenskommelse med São Tomé och Príncipes regering. Skall jag vara petig angående några av detaljerna, så skulle jag vilja säga att det är ganska svagt att använda frasen "skall sträva efter att " i ett juridiskt dokument. För alla advokater betyder det att det inte är bindande. Därför borde språket ha stramats upp. Det finns två förekomster: det ena rör bifångster, vilket är en ganska öm punkt för både naturskyddsfolk och för den lokala fiskkonsumerande befolkningen. Det andra rör huruvida det är önskvärt att hyra in besättning från São Tomé och Príncipe på fiskefartygen. Detta anges som något som är eftersträvansvärt snarare än som ett krav. När detta kommer upp till revidering måste dessa punkter stramas upp. Detta är en ganska svag kompromiss mellan att inte säga någonting och att säga någonting som inte är bindande. Med andra ord är avtalet inte lysande, men det är hyfsat tillfredsställande.
Vi återkommer i detta parlament gång efter annan till två typer av kritik. Det ena är att dessa avtal inte är specifika verktyg för det berörda landets utveckling, utan ses som kommersiella fiskeriavtal. Det är så det är. Om och om igen har vi sagt i utskottet för utveckling och samarbete och i fiskeriutskottet att detta inte är den bästa vägen att uppnå resultat, som inte är baserade på enbart Europeiska unionens och dessa medlemsstaters kommersiella intressen, utan också på de berörda befolkningarnas intressen.
Jag har, precis som många andra ledamöter, besökt några av dessa länder. Vi har pratat med lokalbefolkningen. Den är positivt inställd till att staten får vissa intäkter, men mycket mer skulle kunna göras för att få en hållbar fiskerinäring och för att få hållbar utveckling i en vidare betydelse. Frågan om utvecklingsverktyg kommer inte att lösas innan vi har ändrat vår grundläggande inställning och har skapat en hybrid mellan de två övervägandena: EU: s kommersiella fiskeintressen och utvecklingsaspekten.
Min sista punkt berör rådfrågningsförfarandet. Detta parlament älskar att bli rådfrågat, men vi skulle mycket hellre bli rådfrågade innan något har genomförts än efteråt. Folk kritiserar oss för olika saker. Men de kritiserar oss vanligtvis inte för att avge yttranden när det är för sent för dem att få någon effekt. Det är vad de borde kritisera oss för. Det är hög tid att vi ändrar denna ordning, så att parlamentet kan avge sitt yttrande innan ett avtal har trätt i kraft, snarare än tvärtom. Vi lämnar alltid synpunkter på avtal som redan har beslutats och hoppas att kommissionen eller rådet kommer att ta hänsyn till våra åsikter nästa gång. Det är inte det bästa sättet att sköta saker och ting.
Med detta sagt, har kommissionens förslag mitt och fiskeriutskottets stöd. Vi anbefaller betänkandet och alla de ändringsförslag utskottet lagt fram.

Teverson
Herr ordförande, mitt betänkande handlar om NAFO-området. Men jag kommer bara att tala en kort stund om det, eftersom det, trots att det är ett viktigt betänkande, inte utgör någon tvistefråga och främst tar upp detaljfrågor. Jag välkomnar de ändringar som gjorts i NAFO-avtalet och som nu har tillämpats. De omfattar användandet av ett större antal observatörer. Dessa personer befinner sig redan ombord på fiskefartyg och vi bör använda dem maximalt för att förstå egenarterna för denna typ av fiskeriverksamhet och i synnerhet vad gäller utsorteringen. Detta berör alla involverade i fiskeriverksamhet och kommer att ge större förståelse för spillet och för hur det systemet kan förbättras, också vad gäller Hail-systemet och deklarationer om vilka arter som skall fångas.
I praktiken finns också ett underliggande problem, framförallt vad gäller räkfisket. Det är ett nytt område som håller på att öppnas upp, främst av isländska fartyg och det kräver större kontroll. Det är det som ligger bakom ändringsförslagen, som syftar till att säkerställa att räkfisket förblir hållbart under en längre period. Vi ber parlamentet att detta undersöks och ytterligare betänkande läggs fram.
NAFO må vara viktigt, men viktigare ändå är de internationella fiskeriavtalen. En sak som är klar - och som kommissionen och ministerrådet regelbundet talar om för oss - är att det finns stor överkapacitet i fiskeflottorna, inte bara i Europa, utan i hela världen. Faktum är att närmare två tredjedelar av de globala fiskbestånden beräknas vara överexploaterade. Det kräver inga större ekonomiska kunskaper att förstå att ju billigare man gör det att ta sig in på en marknad, desto större kommer kapaciteten att bli och desto mer kommer kapitalet eller fartygen och utrustningen att exploatera resursen.
Vad som händer är att Europeiska unionen, med sina internationella fiskeriavtal, bidrar till detta globala problem, nämligen genom att över-subsidiera fiskeflottorna världen över. Faktum är att FAO har uppskattat att det totala understödet till fiskeflottorna världen över är mycket, ja, oacceptabelt stor. På grund av detta sker utfiskning, fiskbestånden minskar ytterligare och nationer blir tvungna att köpa sig mer fiskerättigheter på annat håll. Vi hamnar på så sätt i en konkurrensspiral som leder till ytterligare minskade fiskbestånd.
Vi måste sätta stopp för den här processen någonstans. Jag anser att Europaparlamentet bör bli världsledande i miljöskydd och att vi bör vara spjutspetsen för att stoppa understödet till de internationella fiskeriavtalen. Liberala gruppen föreslår att vi intar en mycket radikal ståndpunkt till naturvård och generellt till det framtida fisket världen över. Vi bör besluta att detta är ett område där det är mycket lätt att koppla privata kostnader till faktiska kostnader så att kostnaderna för fiskeriavtalen bärs av redarna och operatörerna. På så sätt kan vi börja få kapaciteten i linje med de globala fiskbestånden. Det är bara en början, men en ytterst viktig sådan.
Vi säger definitivt inte att detta bör vara ett ensidigt beslut från Europeiska unionens sida. Vi måste förhandla med de övriga större fiskenationerna - Japan, Korea och det som var Ryska federationen, även om den nu inte längre är någon större aktör. Vi måste börja få till stånd någon internationell överenskommelse för att stoppa detta bidragsgivande och minskningen av fiskbestånden i världshaven. Om dessa förhandlingar inte blir framgångsrika, bör vi föra processen vidare till Världshandelsorganisationen och låta det organet övervaka detta område och behandla subventioner till internationella fiskeriavtal som illojala konkurrensmetoder. Endast på detta sätt kan vi få den marina ekologin i någon typ av global balans.
Denna politik behöver i sig inte vara kostsam för Europeiska unionen som helhet, men kommissionen förefaller vilja utvidga detta område. Ändå är kostnaden för gemenskapen på detta område ca 280 miljoner ecu per år och Peter Cramptons betänkande föreslår att endast 1 300 fartyg skall få utnyttja denna politik. Det är ett årligt bidrag på ca 200 000 ecu per fartyg. Säkerligen kan vi spendera dessa pengar mer effektivt på annat håll i Europeiska unionen, t.ex. i de perifera regionerna, och jag skulle vilja föreslå min egen valkrets. Det måste finnas bättre sätt att spendera pengar och att målinrikta dem vad gäller strukturell finansiering. Liberala gruppen säger att vi bör stoppa denna dårskap, slå ett positivt slag för global naturvård och kommissionens meddelande till oss som medlemsstater bör också tolkas globalt. Vi måste sätta stopp för denna typ av subventioner.

Crampton
Herr ordförande, de första fem minuterna talar jag i min egenskap av föredragande för fiskeriutskottet, som lade fram mitt betänkande för ett litet tag sedan. Resten av tiden kommer jag att ge uttryck för några av mina personliga åsikter och frågor om fiskeriavtal i allmänhet.
Europeiska unionen har 26 fiskeriavtal med tredje land, 15 med länder i Afrika och Indiska oceanen, 10 med länder i norra Atlanten samt 1 med ett land i Latinamerika. Dessa faller under fem olika huvudkategorier: reciproka avtal, tillgång till överskottsbestånd, tillgång till bestånd i utbyte mot ekonomisk kompensation, tillgång i utbyte mot kompensation och marknadstillgång samt andra-generations-avtal som inbegriper upprättande av samriskföretag. Många av dessa avtal löper med ett fåtal problem och det främsta problemet med fiskeriavtal rör avtalen med ekonomisk kompensation.
Dessa har främst slutits med utvecklingsländer. Kommissionären sade nyligen, och jag citerar henne, att " vi kommer, fiskar, betalar så gott som ingenting och lämnar utan någon som helst kontroll" . Av detta skäl är betänkandet fokuserat på avtal med ekonomisk kompensation. Europeiska unionen måste uppenbart balansera sina egna direkta intressen och den framtida överlevnaden för sina fiskeflottor och samtidigt inse att de globala fiskbeståndens långsiktiga bestående ligger i allas intresse på lång sikt.
I betänkandet refererar jag till detta som insiktsfullt egenintresse. Detta inbegriper en åtgärd för framförhållning, som den nuvarande så kallade politiken inte innehåller. Fiskeriutskottet välkomnar kommissionens meddelande " Fiskeriavtal - nuläge och avtal" som ett första steg i rätt riktning.
En tydlig, sammanhållen inställning till fiskeriavtal är av yttersta vikt för att säkerställa att framtida avtal kan slutas på ett framgångsrikt sätt. Det finns redan tecken på att vattnen är, om inte stormiga, så väl upprörda. Svårigheterna med att underteckna ett nytt avtal med Senegal och signalerna från Marocko att man inte kommer att underteckna något nytt avtal när det nuvarande upphör att gälla 1999 är entydiga. En massiv opinion säger nu att vi måste anta en ny inställning, inte bara för rättvisa fiskeriavtals och utvecklingen skull, utan också för att säkerställa att dessa avtal kan komma att överleva även i framtiden.
Vid fiskerirådets möte nyligen, uppgav kommissionen att de globala fiskeriresurserna blivit trånga och att man behövde en ny uppsättning prioriteter. Detta betänkande syftar till att bistå i detta. Det lägger fram en hel serie principer. Dessa principer omfattar hållbar användning av marina resurser, förebyggande av utfiskning, att alla parter samarbetar om sådana saker som inventering av fiskbestånden, övervakning, samlevnad mellan industriellt och hantverksmässigt fiske etc.
Det betonar även den nödvändiga sammanhållningen mellan fiskeripolitiken, som den representeras av fiskeriavtalen, och utvecklingspolitiken. Detta är särskilt viktigt. Dessutom bör vi säkerställa att vi följer ordningsreglerna, t.ex. Food and Agricultural Organizations ordningsregler för ansvarsfullt fiske och många andra som vi undertecknat och sträva efter att alla andra nationer gör samma sak. Teverson hänvisade nyss till Food and Agricultural Organization. De har också sagt, utöver vad han sade, att 70 % av världens fisk fångas intill eller över vad som är hållbart.
Vid sidan av dessa principer, lägger vi i betänkandet fast ett antal riktlinjer för ett enhetligt förfarande som måste gås igenom när vi förhandlar om fiskeriavtal: erhållande av maximalt uttömmande information om fiskbeståndens storlek, rådfrågning av företrädare för lokal fiskenäring, en kostnad-nytta-analys, en mekanism för återkoppling av forskningsresultat och utbildnings- och träningsprogram, som finansieras som en del av dessa avtal av gemenskapen.
Sedan nämner vi i betänkandet Europaparlamentets roll. Vi är inte nöjda med Europaparlamentets roll. Den har blivit väldigt marginaliserad vad gäller fiskeriområdet. Parlamentet har upprepade gånger sagt att vi bör vara mycket mer involverade i avtalsprocessen, vilket inbegriper att vi rådfrågas om det förhandlingsmandat som rådet ger till kommissionen och att fiskeriavtalen sluts med parlamentets samtyckesförfarande.
För den återstående tiden, bara ett par personliga punkter. Det var en lång och omständlig omröstning i utskottet. Detta resulterade i att, när vi väl såg det färdiga betänkandet, upptäckte jag att det förekom ett flertal motsägelser, några felaktigheter och att balansen i betänkandet hade ändrats betydligt. Europeiska socialistpartiets ändringsförslag syftar till att åtgärda en del av dessa tillkortakommanden.
Jag måste ställa några frågor. Kan vi verkligen säga att Europeiska unionens främsta mål är att bibehålla de nuvarande strukturerna inom fiskenäringen? Det förefaller underligt. Kan vi verkligen säga att Europeiska unionen skall ansvara för fartygsägarnas lönsamhet? Vi säger inte så om stålindustrin eller bilbranschen. Hur är det med fiskerinäringen? Vi skall givetvis skapa förutsättningarna för att de kan vara lönsamma, men vi skall inte ansvara för det.
Bör dessa avtal finansieras fullt ut av Europeiska unionen? I direktoratets nyhetsbrev Pesca skriver kommissionen att oro över kostnadsbegränsningar kan resultera i att fartygsägare eller t.o.m. medlemsstater tar en större andel. Jag tillstår att vi måste överväga vad revisionsrätten säger oss och vad den europeiske skattebetalaren säger oss om han/hon visste exakt vad som föregick.
Kan vi allvarligt talat tänka oss, så som nämns i detta betänkande, fisk som en förgänglig resurs? Är fisk som simmar runt i oceanen en förgänglig resurs? Jag ber er tänka på detta. Kan vi säga att export av överkapaciteten i Europeiska unionens flotta till tredje land är ett försvarbart alternativ för framtiden. Kommissionen har redan sagt att dessa avtal inte är någon långsiktig lösning. Vi måste själv tackla problemen i våra vatten.
Detta är ett bra betänkande. Jag hoppas att man kommer att stödja det. Jag har personligen svårt för det, men detta är fiskeriutskottets beslut och jag tycker att det är ett framsteg mot vad vi har haft tidigare.

Souchet
Herr ordförande, ärade kolleger, man begär att parlamentet, inom ramen för ett samrådsförfarande, yttrar sig över kommissionens förslag om en delvis ändring av förordningen från december 1992, närmare bestämt nr 3760/92, som inrättar ett gemenskapssystem för fiske och vattenbruk.
Förslagen till ändringar som vår kammare skall granska har tre syften. Det första syftet är att tillåta en delegering av makten till kommissionen, vilken gör det möjligt för kommissionen att, utan rådfrågan i enlighet med gemenskapsrätten, införliva bestämmelser av teknisk art beträffande fiskeredskap och fångstmetoder som antagits inom ramen för de internationella fiskerikommittéer, i vilka gemenskapen är fördragsslutande part.
Den andra föreslagna ändringens syfte är att fastställa de fiskemöjligheter som rådet, med utgångspunkt från den högsta tillåtna fångsten per år, kan tilldela tredje land samt de tekniska villkor på vilka fångsten skall ske i gemenskapens farvatten.
Den tredje ändringen föreslår slutligen att rådet får befogenhet att föreskriva tillfälliga tekniska åtgärder för bevarande av resurserna och som är förknippade med villkoren för fiskekvoterna.
Vårt utskott ansåg att kommissionens föreslagna ändringar rörande den andra och tredje punkten innebar en teknisk förbättring av förordning 3760/92. Den förbättringen gör det möjligt att, inom ramen för gemenskapslagstiftningen, integrera en rad åtgärder gällande utnyttjandet av resurser, vilket kommer att främja en förnuftig förvaltning av fiskebeståndet.
Eftersom syftet med de här två förslagen endast är att införa en specifik rättslig grund för att göra det möjligt att nå de mål jag just nämnde, har vårt utskott inte framfört några invändningar mot dessa förslag som delvis ändrar förordningen. Tvärtom gläder det sig åt denna förbättring av gemenskapssystemet för fiske och vattenbruk.
Däremot har vårt utskott visat sig ytterst avvaktande mot möjligheten att tilldela kommissionen en generell behörighetsdelegering som tillåter den att direkt överföra tvingande dokument som antagits av internationella organisationer till det rättsliga gemenskapssystemet, enligt ordalydelsen i kommissionens förslag.
Artikel 4.1 i förordning nr 3760/92 fastställer att det beslutande rådet, om inte andra bestämmelser motsäger detta, i enlighet med förfarandet i artikel 43 i fördraget, beslutar om gemenskapsbestämmelser som reglerar villkoren för tillgång till farvatten och resurser och villkoren för att utnyttja dessa. Bestämmelser utarbetas mot bakgrund av biologiska, socioekonomiska och tekniska analyser och i synnerhet rapporter som sammanställts av den kommitté som anges i artikel 16, vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiske.
Omnämnandet av förfarandet som beskrivs i artikel 43 i fördraget innebär att parlamentet måste rådfrågas innan beslut kan fattas inom det här området.
Med tanke på hur beslut inom området för fiske idag fattas i Europeiska unionen, innebär en delegering av makten till kommissionen, med syfte att införliva tvingande rättsakter som antagits av internationella organisationer som gemenskapen tillhör (på det sätt som det framlagda förslaget anger) att parlamentet, liksom för övrigt rådet, skulle åsidosättas i beslutsprocessen som rör de akter som likväl rör en viktig del av den gemensamma fiskeripolitiken. Den roll som regionala eller lokala organisationer har i fråga om resursförvaltning tenderar faktiskt att förstärkas avsevärt.
Vi anser inte att det är av god demokratisk ordning att ett enda tekniskt organ behärskar en hel beslutsprocess, alltifrån förhandling till införlivning i gemenskapens rättsliga system, utan någon som helst typ av kontroll på någon nivå.
Jag vill påminna om att förfarandet i artikel 43 i fördraget, rådfrågning, praktiskt taget är det enda sättet för Europaparlamentet att få lämplig information om beslut som fattas inom organisationer såsom Fiskerikommissionen för Östeuropa, Fiskeriorganisationen för Nordatlantens västra del, Fiskerikommissionen för Nordatlantens östra del och Kommissionen för bevarande av de marina levande resurserna i Antarktis, dvs. organisationer som har stor betydelse inom fiskerisektorn.
Dessutom förstärker genomförandet av bestämmelserna i FN: s avtal om gemensamma bestånd och ständigt vandrande arter, som antogs den 4 augusti 1995, nödvändigheten av att parlamentet rådfrågas om beslut som fattas av internationella kommissioner och organisationer, vilka tenderar att bli ledande aktörer i utvecklingen av havsrätten.
Med anledning av dessa olika överväganden, herr ordförande, föreslår vårt utskott alltså att behörighetsdelegeringen till kommissionen när det gäller antagande av bestämmelser av teknisk art, på det sätt som de anges i förslaget, inte kan godkännas, men att de två andra förslagen till ändringar gällande utnyttjande av resurser accepteras.
Jag avslutar genom att klargöra att utkastet till lagstiftningsresolution som läggs fram till er enhälligt har antagits av fiskeriutskottet, och att de två ändringsförslagen 1 och 2, som presenteras i vårt utskotts namn och som medföljer förslaget, är enkla ändringsförslag som syftar till att göra vårt förslag enhetligt.

Novo
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot och parlametsledamöter! I debatten om framtiden för de internationella fiskeriavtalen måste vi ta hänsyn till några grundläggande idéer, som sist och slutligen är principer.
Först det faktum att Europeiska unionen är en världsmakt inom fiskerisektorn som registrerar ett växande underskott, ett underskott som innebär en större import av den fisk som någon, som inte är unionen, fortsätter att fiska upp, och det handlar då inte heller om utvecklingsländerna.
För det andra det faktum att sektorn direkt eller indirekt har hundratusentals arbetstagare, inklusive inom förädlings- och konservindustrin, och har på så sätt en social tyngd som är större än dess direkta ekonomiska betydelse, viken ytterligare förvärras av det faktum att många lokala gemenskaper är helt beroende av fiskeriverksamheten.
För det tredje det faktum att det finns ett växande behov att bekämpa fisketeknik som tär på de existerande fiskbestånden, för vilka man behöver en växande intern kontroll som är effektiv och tydliggjord, men som också likaledes sprids till fiskeflottor i tredje land som är våra största och starkaste konkurrenter utan att emellertid låta bli att respektera dem som på ett rationellt och ansvarsfullt sätt utvecklar sin verksamhet.
För det fjärde det faktum att där det är lämpligt, bör man försöka utveckla den egna kapaciteten i de tredje länder som är minst utvecklade, genom att bibehålla respektive territorialvatten och endast gå med på respektive överskjutande resurser som är belägna i ländernas exklusiva ekonomiska zoner, för övrigt en princip som bör tillämpas för de länder som gränsar till Europeiska unionen.
För det femte det faktum att man ställer underhållet och utvidgningen av de olika typer av fiskeriavtal som nu existerar som villkor, utan någon förmånsinriktning för något av dem, varvid de olika ekonomiska kriterierna och förmågorna i gemenskapens fiskeflotta respekteras.
I enlighet med dessa fem principer kan vi bekräfta att rapporten nu tar hänsyn till dessa riktlinjer, utan att beakta att de inledande ställningstagandena blivit förändrade och att vissa motsägelser ännu existerar.
Det är viktigt att på nytt hävda att några försök att centrera de framtida förhandlingarna till att uteslutande gälla " tredje generationsavtalen" , som endast avser upprättandet av blandföretag, inte kan och inte bör godkännas exklusivt, eftersom de kommer att få följden av att företag utlokaliseras, inte bara vad gäller produktionen utan också vad gäller förädling och konservering, med direkta följdverkningar som större arbetslöshet och förlust av social och kulturell särart inom många av Europeiska unionens regioner, förutom återspeglingar så som ökad fiskeimport och det faktum att sådana här avtal endast är tillgängliga för dem som har en ekonomisk dimension och förmåga av stora mått, vilket förorsakar konkurser och en avveckling av ett omätbart antal små och medelstora företag.

Baldarelli
Herr ordförande, fru kommissionär! De internationella fiskeriavtalen har utan tvekan ett ekonomiskt och kommersiellt värde, det kan man inte förneka, men de måste också hänga samman med samarbets- och utvecklingspolitiken. Vi är nu på väg mot andra generationens avtal mellan staterna och i och med det lämnar vi också en viss exklusivitet och om man så vill, eurocentricitet i de internationella avtalen. Vi ställer oss frågor om sysselsättning, om förändring, förutom bevarandet av jämvikten i naturen, men framför allt om den samhörighet som våra fiskeriavtal skall ha med de internationella konventionerna, som för oss är en mycket viktig referenspunkt.
Avtalen är också mycket viktiga för att de kan eliminera de piratflaggade fartyg som, som vi alla vet, bedriver rovfiske på internationella vatten, men framför allt syftar de till samarbete och utveckling, samtidigt som de i de berörda länderna uppmuntrar till framväxten av en hygienisk-sanitär kultur.
Vi måste utan tvekan vara försiktiga med dessa folks traditioner, men faktum kvarstår att i AVS-området och i SPG-länderna spelar avtalen en viktig roll. Jag måste tillägga att man även måste ta hänsyn till att fiskeriavtalen inte bara handlar om kvoter - något som tidigare inte fanns - utan också om den ekonomiska aspekten. Det finns vissa tredje länder som inte alltid utnyttjar avtalen för positiva ändamål, utan i vissa fall tjänar de till att berika de lokala oligarkierna, vilket skapar ett demokratiskt problem som uppkommer ur hur man skall hantera de europeiska resurserna, som inte är stora. Andra länder har i stället börjat ta sig in på den internationella marknaden och bli verkliga konkurrenter till Europeiska unionen. Marocko är ett exempel, som, trots att man förhandlat fram ett fördelaktigt avtal med Europeiska unionen, försöker placera sig på marknaden genom att sluta avtal med andra länder, och detta skapar problem, också eftersom de avtal vi undertecknar inte enbart rör fisket, utan också andra viktiga sektorer som jordbruk och öppnandet av marknaden för vissa bestämda produkter från Marocko.
Ur denna synpunkt måste vi därför vara ytterst vaksamma, och tänka på att vi inte kan stänga in oss, men att å andra sidan en extremt liberal hållning, som den som Teverson efterlyste, inte skulle hålla. Vi måste tänka på att, även om vi har ett problem med självförsörjningsgraden när det gäller livsmedel inom Europeiska unionen, vilket är en mycket viktig aspekt, och om dessa avtal bidrar till att förbättra självförsörjningen vad gäller livsmedel, så skulle en liberalisering kunna få skadliga effekter och leda till att vi förlorar de mekanismer av hygienisk-sanitär karaktär som vi har åstadkommit och skapa förutsättningar för ett utnyttjande av arbetskraften i tredje land, något som vi är mycket vaksamma inför för närvarande. Den andra generationens internationella avtal tar till exempel står hänsyn till sociala garantier, vilket inte är obetydligt, även om vi måste vara försiktiga: ofta förekommer det att skrupelfria individer som ger sig ut på havet utnyttjar fiskerilicenser i enlighet med internationella avtal även för att smuggla. Av denna anledning måste vi se till att det finns en noggrann kontroll.
Jag tror att det är viktigt att vi fortsätter på den inslagna vägen och att vi blir ännu bättre, men också att det är viktigt att gå över i en ny fas och lämna konceptet med internationella avtal på bilateral nivå. Jag skulle vilja att Europeiska unionen i allt högre grad förhandlade med andra sammanslutningar av länder, dvs att till exempel länderna i AVS eller SPG skulle ges mandat att förhandla i fiskerifrågor och att Europeiska unionen skulle kunna förhandla direkt med dessa sammanslutningar av länder. I det här avseendet kan vi också försöka få till stånd experimentella lösningar i vissa områden, framför allt områden som är homogena ur miljösynpunkt och geografiskt och som omfattar flera länder. I dessa områden skulle det vara lämpligt att inte bara diskutera bilateralt med några av de här sammanslutningarna.
Jag tycker med andra ord att detta är ett bra arbete. Låt mig tacka föredraganden och jag tror också att de ändringsförslag som har röstats igenom kommer att visa sig användbara. Tillåt mig nämna en sista punkt, herr ordförande: låt mig tacka kommissionären för viljan att samarbeta med Europaparlamentet om de internationella avtalen. Men idag, fru kommissionär, måste vi strida: vi måste få en ny juridisk bas för den gemensamma ståndpunkten, som för oss är av avgörande betydelse: er goda vilja är viktig, men nu måste vi gå vidare från denna fas till att upprätta denna nya juridiska bas.

Langenhagen
Herr ordförande, jag skulle vilja ta dagens fiskeridebatt som utgångspunkt för en plädering för vårt lagstiftningsarbete inom fiskeriutskottet och för dess betydelse och plats i Europeiska unionens politik. Fiskeriet är en gammal och traditionell sysselsättning med framtid. Det omfattar spännande aspekter såsom den internationella politiken. Denna är baserad på internationella fiskeriavtal - så som de beskrivs av herr Crampton - och på Europeiska unionens medverkan i diverse internationella organisationer som, exempelvis, NAFO (Nordvästatlantiska fiskeriorganisationen).
Därmed är fiskeriet så att säga en beståndsdel av EU: s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Ännu så länge har visserligen inte hänsyn tagits till våra bemödanden inom ramen för ett reformerat Maastrichtfördrag, nämligen bemödandena om en framtida generaliserad tillämpning av samtyckesförfarandet då det gäller internationella fiskeriavtal. Därigenom skulle vi stärka Europaparlamentets rättigheter, både i det enskilda fallet och rent generellt.
I och med vårt besvär enligt artikel 228 i EG-fördraget inför EG-domstolen med anledning av fiskeriavtalet med Mauretanien ser vi såtillvida fiskeriutskottet som en promotor för den institutionella vidareutvecklingen av EU. Vidare är fiskeripolitiken även struktur- och arbetsmarknadspolitik. Uppskattningsvis arbetar 20 000 människor inom ramen för fiskeriavtalen direkt på fiskefartyg. Ytterligare 25-50 000 arbetsplatser på land tillkommer. Återverkningarna på sysselsättningen inom bearbetningsindustrin är då inte ens medräknade.
Det kan inte tydligt nog poängteras att arbetsplatserna i just de struktursvaga och av fiskenäringen beroende områdena där det inte finns några andra sysselsättningsalternativ måste bibehållas. Följaktligen är fiskeripolitiken också miljöpolitik i och med de avsevärda effekter den har på det marina ekosystemet. Och inte minst handlar det här om livsmedelspolitik. Som en värdefull proteinresurs säkerställer den en viktig bas för vår föda.
Under de närmaste åren kommer det att handla om en nyformulering av den gemensamma europeiska fiskeripolitiken för tiden efter 2002, alltså för i övermorgon. Men, vad måste göras? För en utvärdering av de protokoll som löpt ut och av framtida protokoll måste kommissionen utarbeta riktlinjer. Dessa måste bland annat innehålla så tillförlitliga kunskaper som möjligt om tillståndet hos fiskbestånden, en samordning med andra aktiviteter inom gemenskapen och en intelligent lönsamhetsberäkning.
Arbetsatmosfären i fiskeriutskottet är god. Sålunda nådde vi i fråga om Cramptonbetänkandet en godtagbar samstämmighet. Denna kommer förhoppningsvis även att stödjas av kommissionen och rådet, och därför ber vi er rösta ja till Cramptons och alla de andras betänkanden.

Eisma
Herr ordförande! Efter 20 år är det verkligen viktigt att göra en fullständig utvärdering av fiskeriavtalen. Jag vill ägna några minuter åt det i kväll. Vid en sådan utvärdering måste man se på de ekonomiska aspekterna men även på aspekter av social och miljömässig art. Fiskeriavtalen är avsedda att lätta på trycket mot bestånden i unionens vatten, men slutandet av dessa fiskeriavtal får inte vara lösningen som löser problemet med överkapacitet. Sådana tillfälliga lösningar och kortsiktigt tänkande kan och får inte vara svaret på vår strukturella överfiskning i våra egna vatten. Vi får alltså inte vältra över problemet med överfiskning på tredje land. Vi får inte heller göra det felet att vi exporterar vårt system med dålig fiskepolitik. Kommissionen säger att dessa avtal inte är skadliga för utvecklingspolitiken, eftersom man endast fiskar på överskotten. Men det verkar inte troligt. Det är redan för unionen själv en besvärlig uppgift att göra en noggrann beräkning av de egna bestånden, ännu mer så för utvecklingsländerna som måste göra dessa beräkningar utan västerns avancerade teknik. Vi måste lösa våra problem med överfiskning internt i unionen och inte exportera dem till andra länder. Den enda lösning som jag kan se på detta, och den liberala gruppen med mig, är nedskärning av fiskeflottans kapacitet, för förbättrad kontroll erbjuder ingen garanti. Omstrukturering behövs och för detta skulle just nu de pengar behövas som vi beviljar i avtalen.
Jag är till sist naturligtvis helt och hållet överens med kollegan Teverson som säger att de stigande kostnaderna för avtalen är oansvariga, och de får inte längre utkrävas av den europeiske skattebetalaren. Dessa stora stöd medverkar till överkapacitet och det leder slutligen till en vidare uttömning av bestånden. Jag är rädd att vi som liberaler ännu en gång är en ropande röst i öknen med dessa ändringsförslag, men jag är övertygad om att parlamentets majoritet om ett par år har samma ståndpunkt som liberalerna har nu.

Aelvoet
Herr ordförande! Jag kan i varje fall lugna kollegan Eisma. Vad den gröna gruppen beträffar har vi sedan länge sagt att det borde vara slut med att exportera överfiskning, för det är vad vi faktiskt håller på med. Inga önskningar bör uttalas att detta inte skulle hända, det är vad som just nu händer, och det problemet har beskrivits framför allt inom ramen för fiskeriavtalen med ACP-länderna, ofta i skarpa ordalag. Vi har medverkat till det i Marockos fall, som verkligen inte är ett ACP-land, utan för att ge ett annat exempel, ett land som Mauretanien där 52 000 000 ecu står mot tillstånd för fiske av en bestämd kvot och om den summan representerar 6 % av det landets bruttonationalprodukt, då kan ni väl förstå att det utgår ett visst tryck från detta och att överväganden om rättvis kontroll av fiskbestånden och liknande, då mycket lätt försvinner i bakgrunden. Vi har haft seriösa diskussioner om detta både i Senegal och i Namibia. Det har för övrigt lett till att det inom ramen för flerpartssammanträdet inom ACSP har upprättats en speciell fiskeriarbetsgrupp som fortfarande arbetar, men där framträder motsägelsen mellan våra intressen och deras intressen mycket tydligt.
Beträffande dagens problem vill jag kort säga, framför allt med anledning av Cramptons betänkande, att det som ursprungligen aviserades och vad som beskrivs i förklaringen är mycket bättre än texten till resolutionen som har blekts och försvagats, särskilt genom dem som försöker skaffa sig inflytande för att försvara våra intressen. Jag vet att ni sitter där Crampton, men därför vill jag fästa uppmärksamheten på två av våra ändringsförslag, 3 och 4, som bör leda precis till att fiskbeståndet tas upp på ett seriöst regionalt sätt och där vi alltså går ett steg längre på en väg som vi alla accepterar. Men om man omsätter skälet, teorin med principen om regionalt närmande, om man omsätter den till praktik och säger: Om det finns avtal med olika länder om ett sorts fiskbestånd, då måste det ske regionalt. Då röstar fiskeriutskottet mot och vi hoppas alltså att detta går att ändra i plenarsammanträdet.

Macartney
Herr ordförande, jag måste reda upp ett missförstånd angående den ordningsfråga jag tog upp tidigare. Ni sade att vi kommer att rösta om detta i morgon. Om ni tittar efter, så ser ni att så inte är fallet. Vad jag hoppades få var en försäkran om att vi inte skulle komma tillbaka till denna fråga förrän utskottet för juridiska frågor och medborgarrätt har haft tillfälle att diskutera detta ordentligt. Om ni kan bekräfta detta när jag satt mig, vore det praktiskt.
Hela frågan om betänkandet av Souchet är full med problem rörande den rättsliga grunden. Souchet har halvt om halvt förkastat det kommissionen försöker uppnå. Men ett mycket farligt prejudikat håller på att skapas här om kommissionen tillåts komma undan med att undvika bestämmelserna i EG: s regelverk och i de olika grundläggande avtal som utgör fiskeripolitiken. Därför är frågan om att vända sig till utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt så viktig.
Låt mig göra det helt klart att jag inte motsätter mig en översyn av den allmänna fiskeripolitiken. Tvärtom. Jag har - som kommissionären väl känner till - stridit på barrikaderna för en översyn av EG: s gemensamma jordbrukspolitik, men det måste röra sig om en översyn som sker i ljuset av år 2002. Vi måste alla arbeta tillsammans för att få fram ett ordentligt utarbetat ändringsförslag, snarare än ett som skapats via någon omständlig bakväg. Det är därför som hela frågan om Souchet-betänkandet är så viktigt, inte så mycket vad gäller innehållet, utan vad gäller förfarandet. Så jag lägger fram detta som en grundläggande fråga. När vi väl fått den rättsliga ordningsfrågan ur vägen, kan vi börja diskutera de tekniska åtgärderna. Men detta måste göras på en ordentlig, sund rättslig grund.

Ordföranden
Jag har redan i inledningen påtalat för Macartney att omröstning enbart kan hållas om vi har betänkandet från utskottet för rättsliga frågor och medborgarätt om den juridiska grunden, vilket är ett absolut krav för att kunna rösta om betänkandet.

Van der Waal
Herr ordförande! Internationella fiskeriavtal är av stor betydelse för arbetstillfällen inom den europeiska fiskerisektorn. Ansträngningar av unionen att hålla rika fiskeområden utanför gemenskapens vatten tillgängliga för europeiska fiskare kommer att behövas även i fortsättningen. Men det har sina gränser.
I det internationella fisket råder samma problem som i unionens vatten. En fångstkapacitet som är för stor för att hålla fiskbestånden i balans. I förhandlingar om fiskeriavtal kommer unionen behöva hålla sig både till rättigheterna och förpliktelserna i FN: s havsrättsavtal. Unionen kan därför inte tillåta sin överkapacitet att obegränsat exportera till internationella fiskeområden.
Enligt FAO är för närvarande en stor del av de kommersiella fiskarterna i fara. Otvivelaktigt vidlåder ett stort mått av osäkerhet dessa siffror. Men signalerna är tydliga. Desto mer som de lokala fiskarna i olika utvecklingsländer har att kämpa mot minskande fångster. Vissa uttalanden i Cramptons betänkande, där man begär att åtkomstmöjligheterna för gemenskapens fiskare inte endast vidmakthålls utan även måste utvidgas, är även alltför skarpt formulerat. Där det är tal om överfiskning och den lokala industrin utvecklas mer, måste unionen ta ett steg tillbaka till förmån för de lokala fiskarna.
Vidare bör unionen se till att fiskeriavtalen stämmer överens med utvecklingspolitiken. Vi måste bort från de s.k. första generationens avtal, där de europeiska fiskarna fick fiskerättigheter och statsmakten i de aktuella kuststaterna fick en rejäl summa pengar. Den lokala befolkningen drar inte just någon nytta av det. Med föredraganden är jag därför av den åsikten att man måste sträva efter att byta ut dessa avtal mot andra eller tredje generationens avtal. Det ekonomiska stödet måste då gå till forskning, utbildning, kontrollsystem och andra sektorer inom den inhemska fiskesektorn. Där så behövs kommer vidare den exklusiva zonen för de lokala fiskarna att behöva utvidgas. Kort sagt, det behövs en långsiktig fiskepolitik som garanterar bevarandet av fiskeresurserna och stödjer utvecklingspolitiken.

Fraga Estévez
Jag ber att få tacka herr ordförande. Fru kommissionär, alla som från nära håll följer fiskefrågorna känner till den polemik som brukar omgärda avtalspolitiken och som ni ser har behandlingen i utskottet av detta betänkande också föregåtts av en stor debatt.
Men även om resultatet inte uppfyller allas förväntningar är det rättvist att erkänna att betänkandet är balanserat och att det placerar avtalen i ett mer realistiskt sammanhang. I avtalet erkänns för det första den betydelse avtalen har för gemenskapens ekonomi och inte bara för de länder som drar nytta av sina flottors närvaro i vatten tillhörigt tredje land, utan också, och detta är en punkt som ofta glöms, för andra länder med betydande förädlingsindustri, som på detta sätt kan försörjas med råmaterial från gemenskapen, utan att behöva ta till massimport, vars kostnad skulle öka väsentligt utan fiskeavtalen.
Samma argument kan tillämpas för konsumenterna, som alltjämt kan ha tillgång till en marknad med kvalitetsprodukter till skäliga priser. Trots detta sammanställs i dokumentet också oron för vissa andra frågor som ännu inte fungerar på ett helt tillfredsställande sätt. Det finns en oro över att gemenskapsflottorna skall utgöra exempel på respekten för resurserna för övriga flottor som trafikerar tredje lands vatten, eftersom de lokala fiskarna får god information om förutsättningarna för de olika avtalen och eftersom det finns en öppenhet och kontroll av den finansiella kompensation som Europeiska unionen och dess redare står för.
I betänkandet försöker man avslutningsvis förtydliga en annan rörig fråga: fiskeavtalen är fiskepolitik och inte utvecklingspolitik. Det vore ändå orättvist att glömma den viktiga betydelse avtalen har för utvecklingen av de lokala samhällena, tack vare finansieringen och den erfarenhet gemenskapsflottorna så till den grad besitter, och detta är en annan föga känd aspekt, att det i många fall är tredje land som begär fiskeavtal med Europeiska unionen.
Det senaste fallet, här vill jag korrigera några av mina kollegor, är det med Senegal, där förnyelsen av avtalet påskyndats, inte enbart av gemenskapsintressena utan också genom påtryckning från den Senegalesiska sidan, vars förädlingsindustri är beroende av gemenskapsflottans fångster i dessa vatten och där vissa industrier löpte risken att bli stillastående om avtalet inte förnyats omedelbart. Ni känner till att vissa redan hade gått i konkurs när avtalet förnyades.
Med hänsyn till alla dessa faktorer måste jag därför stödja Cramptons betänkande så som det är, och tillåt mig att inte instämma med de ändringar andra föreslagit.
Avslutningsvis skulle jag vilja gratulera samtliga föredraganden, men, fru kommissionär, jag skulle vilja invända mot Souquets betänkande, där man tar makt från oss i parlamentet i samrådsförfarandet, och uppenbarligen måste vi opponera oss mot den ändring av artikel 4 i grundförordningen ni föreslår. Ni förstår säkert att det är vår rätt och skyldighet att försvara parlamentets makt, som minskas väsentligt genom denna artikel 43, varför vi fortsätter att ifrågasätta den.

Medina Ortega
Herr ordförande, jag talar i första hand för att uttrycka utskottets för rättsliga frågor och medborgarrätt inställning till Varela Suanzes-Carpegnas betänkande om förslaget till rådets beslut om Europeiska gemenskapens ratificering av avtalet som rör tillämpningen av bestämmelserna i Förenta nationernas havsrättskonvention om bevarande och förvaltning av fiskbestånd som rör sig både inom och utom de exklusiva ekonomiska zonerna och bestånd av ständigt vandrande arter.
Både utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och fiskeriutskottet har en gemensam inställning, dessutom antagen enhälligt vid de två utskotten, att förslaget om att införa en ny artikel 3.2, som skulle fastställa ett blandförfarande eller ett gemensamt förfarande för staternas och kommissionens åtgärder, inte är lämpligt.
Själv skulle jag stödja eller vara anhängare av en ren sammanföring inom gemenskapen av befogenheterna i denna fråga, men vi vet att andra dokumentet och gemenskapens utrikesbefogenheter i detta ögonblick inte är erkända. I den utsträckning gemenskapen inte har full behörighet i utrikespolitiska frågor, tycks det mig mycket farligt att införa ett dubbelt förfarande, och jag tror att det är att föredra att vänta på att jurisdiktionen utvecklas i enlighet med Förenta nationernas rätt och att inte införa detta oklara förhållande.
Vad gäller övriga betänkanden om fiskeavtal skulle jag vilja påpeka att samtliga, även Varela Suanzes-Carpegnas, enhälligt antagits av fiskeriutskottet, vilket markerar det utomordentliga förhållande som råder i detta utskott under nuvarande ordförandeskap, och man har dessutom även antagit yttrandena från de olika utskotten enhälligt.
Vi har alltså här ett stabilt paket, och jag skulle särskilt vilja gratulera Crampton, min gode vän Crampton, till hans arbete som föredragande. Det är så att när jag denna kväll lyssnat på honom, har jag kommit att tänka på några personligheter i den engelska litteraturen, några personligheter som han bör känna till väl, som är hämtade ur en stor brittisk författares verk, Robert Louis Stevenson, nämligen doktor Jekyll och mister Hyde, för jag är fullt överens med doktor Jekyll, d.v.s. Crampton, som föredragande av ett magnifikt betänkande, antaget enhälligt av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, men jag är inte överens med Crampton som mister Hyde, som kritiserar sitt eget betänkande som föredragande i fiskeriutskottet.
Man måste tänka på att fiskeavtalen endast utgör 0, 003 % av gemenskapens totala budget, och när en av talarna, Teverson, sa att andelen per båt är mycket hög, förklarar han inte att orsaken till varför den är så hög är att gemenskapens politik varit och är att minska antalet båtar, dvs att det efter hand som vi minskar antalet båtar och gemenskapens fiskeinsats blir nödvändigt att införa mängdkvoter för att kunna upprätthålla fiskekapaciteten. Just nu förefaller mig utskottets budgetförslag vara fullständigt alarmerande och uppriktigt sagt tror jag och hoppas att vi i Europaparlamentet inte stöder dessa budgetförslag.
När de resurser som avsatts till fisket är så begränsade och man har för avsikt att begränsa dem ännu mer, förefaller det mig, på grund av de enorma effekter detta får på samhällena, men även på upprätthållandet av kvaliteten och mängden fiskar i havet, vara oansvarigt. Jag tror att vi definitivt måste vara mycket återhållsamma i denna fråga.
Jag skulle vilja avsluta med en jämförelse: de fattigaste områdena i gemenskapen är vanligtvis öområden, t ex Azorerna, Korsika och andra, och det enda gemenskapsområdet med önamn som ligger över gemenskapens medelnivå är ett område som på franska kallas Ile de France, men jag tror att det i Ile de France inte bedrivs mycket fiske, eftersom det ligger ganska långt från havet. Detta innebär att gemenskapens tillämpade fiskepolitik har mycket mer att göra med det isolerade förhållandet i många områden som är beroende av fisket och som brukar vara förenade på fattigdomsnivån med områden som kräver ekonomiskt bistånd från gemenskapen av regionalpolitiska skäl och även för att kunna upprätthålla den ekologiska balansen.

Jöns
Herr ordförande, allra först vill jag lyckönska kollegan Crampton till hans betänkande. I detta betänkande läggs i första hand våra prioriteter fram i fråga om fiskeripolitiken. För det andra manar han med stort eftertryck till en korrekt användning av the code of conduct av den 12 december 1996. Och det är verkligen också nödvändigt. Ty nu som tidigare kringgås vi som en del av budgetmyndigheten av rådet, vilket inte minst fiskeriavtalet med Mauritanien bevisar. Jag frågar mig varför vi överhuvudtaget har kommit överens om en code of conduct .
Inte heller kommissionen bryr sig ett skvatt om att den nu enligt the code of conduct är skyldig att i god tid, nämligen redan under förhandlingarna, utförligt informera oss om det aktuella läget i förhandlingarna om internationella fiskeriavtal. Detta har fru Bjerregaard för inte så länge sedan bekräftat för oss här i parlamentet i sina uttalanden under diskussionen om fiskeriavtalen med Guinea och Angola.
Hur viktig kommissionens och rådets konsekventa tillämpning av the code of conduct är bevisas ännu en gång genom det fiskeriavtal med São Tomé och Príncipe som vi talar om idag. Rådet beslöt i detta fall redan den 25 oktober förra året om en tillfällig tillämpning, så att kommissionen också verkligen genast skulle kunna betala. Detta är nämligen viktigare för rådet än att i god tid rådfråga parlamentet. Vi informerades nämligen först den 20 september, det vill säga fyra månader efter det att protokollet slöts och knappa sex veckor före den första utbetalningen. Det är väl inget sätt för demokratiska institutioner att uppföra sig sinsemellan!
Kollegor! Jag erinrar om att en konsekvent, verkligen konsekvent tillämpning av sagda code of conduct skulle göra slut på just denna omöjliga praxis med provisorisk tillämpning av internationella fiskeriavtal. Och, kära kollegor, vi står redan inför ett liknande fall. Jag talar här om avtalet med Senegal som paraferades den 26 mars. Här är första förfallodagen den 31 juli. Det vill säga, nästa provisoriska tillämpning står redan för dörren, rådet har as usual inte ens rådfrågat oss ännu!
Skuld till detta är emellertid kommissionen! Och här skulle jag än en gång vilja insistera på att det görs klart, även för den allra sista kommissionstjänsteman som för förhandlingar med tredje stater om fiskeriavtal, att iakttagandet av ett demokratiskt förfarande för ratificering av internationella fiskeriavtal trots allt är viktigt, även vid förhandlingar som slutar klockan tre på morgonen, och att betalningsfrister på tre eller fyra månader efter det att avtalet paraferats helt enkelt inte längre accepteras.
Cramptonbetänkandet understödjer också vårt under de pågående förhandlingarna om en ändring av Maastrichtfördraget ständigt framförda krav på ett klarläggande av tillämpningen av samtyckesförfarandet. Såsom ständig föredragande i budgetutskottet för fiskeri välkomnar jag därför lagutskottets beslut av den 17 april i år att, i fallet av avtal med Mauritanien, äntligen statuera ett exempel och inlämna besvär inför EG-domstolen mot det av rådet tillämpade rättsunderlaget.

Imaz San Miguel
Herr ordförande, vi skall bland annat godkänna betänkandet om de internationella fiskeavtalen.
Jag skulle för det första vilja gratulera Crampton för detta betänkande, och jag vill påminna oppositionen om att vi var många ledamöter som höll oss till det ursprungliga förslaget och att Crampton trots detta genom flexibilitet kunnat få fram en kompromiss, som utan tvivel är positiv för gemenskapens fiskesektor.
Vår fiskeflotta har en uppenbar socioekonomisk betydelse. Den skapar verksamhet och arbetstillfällen i områden som vanligtvis har få ekonomiska alternativ. Det är därför nödvändigt att vid en tidpunkt då våra fiskbestånd i gemenskapsvattnen inte kan täcka de fångstbehov som gör att den Europeiska fiskeflottan måste söka alternativa vatten i tredje land. Detta är en social skyldighet, men vi får dessutom inte glömma att gemenskapens fiskmarknad lider brist, varför kraven på vår egen handelsbalans tvingar oss att söka och främja denna typ av alternativ för vår flotta. Detta framförs tydligt och klart i betänkandet, varför det förtjänar allas vårt stöd.
Dessutom är dessa fiskeavtal, vilket också sägs i betänkandet, helt kompatibla och till och med samverkar med samarbetspolitiken för utvecklingsländerna, eftersom de verkar dynamiskt på dessa länders egen ekonomi. Det är därför dessa fiskeavtal till och med kan bli aktiva instrument i samarbetspolitiken, förutom att naturligtvis tjäna intressena inom gemenskapens fiskesektor.
I betänkandet understryks en annan trist verklighet. De resurser som avsatts för dessa fiskeavtal, som bör finansieras inom gemenskapsbudgeten, är inte tillräckliga. Europeiska unionens budget ökar år från år, och trots detta ökar inte de delar som avsätts för fisket i allmänhet och fiskeavtalen i synnerhet inte i samma utsträckning. I relativa och till och med i absoluta termer minskar de, under förra året från 278 till 273 miljoner ecu. Jag tror att detta svårligen kan accepteras, än mindre när alla de gemenskapsresurser som avsätts till fiskesektorn enbart uppgår till 0, 9 % av budgeten och den del som avsätts till finansiering av fiskerättigheterna enbart till 0, 31 % av Europeiska unionens budget.
Vilket motiv skall vi presentera för våra fiskare när vi säger till dem att samtidigt som jordbruket, den andra primärsektorn, tilldelas 45 % av gemenskapsbudgeten, vilket garanterar upprätthållandet av en inkomstpolitik, och fisket å andra sidan enbart får 0, 9 %? Invändningar görs också mot detta, på ett eller annat sätt, i betänkandet. I egenskap av budgetmyndighet, vilket vi i Europaparlamentet är, måste detta naturligtvis få oss till eftertanke.
Betänkandet är realistiskt när det beskriver gemenskapsflottans varje gång större svårigheter att få tillträde till bestånden i tredje land. Det är faktiskt på detta sätt, och detta tvingar oss att försöka hitta alternativ i andra och tredje generationens fiskeavtal.
Nu skulle jag herr ordförande, vilja avsluta med en tankeställare: vi behöver i allt större utsträckning en sann europeisk utrikespolitik till förmån för våra övriga politiska områden och även för de socioekonomiska och, detta är en tankeställare som kommissionären många gånger påpekat, även till gagn för fiskesektorn.
Det är t ex nödvändigt att vår torskflotta i avtalen med Ryssland får kompensation för tillgången till de arktiska resurserna samt måste de enorma fördelar som t ex Norge har på våra marknader medföra större möjligheter för gemenskapens fiskesektor.
En gemensam utrikespolitik, som även omfattar handelspolitiken, den ekonomiska politiken och samarbetspolitiken kan i framtiden underlätta utvecklandet av internationella fiskeavtal. Detta är också en fråga om den samstämmighet mellan gemenskapens olika politiska områden som understryks i Cramptons betänkande.

Kindermann
Herr ordförande, fru kommissionär! Europeiska unionens internationella fiskeriavtal kommer inom en överskådlig framtid att stå i ett spänningsförhållande mellan motstridiga intressen; å ena sidan nödvändigheten att skaffa EU-flottan tillträde till havsresurserna i tredje länders vatten, å den andra det vitala intresset hos många utvecklingsländer att bättre utnyttja sina egna havsresurser till försörjningen av den egna växande befolkningen.
Föredraganden, kollegan Peter Crampton, har försökt ta itu med problem och ställa krav som pekar mot framtiden och därför är vi skyldiga honom ett särskilt tack. Ty över en sak måste vi vara på det klara; med en " fortsätt på samma sätt" -strategi kommer det faktiskt inte att gå. Och för detta är också problemen redan för brådskande. Världens fiskeflotta har fördubblats under de senaste 20 åren, och trycket på världens fiskeriresurser växer stadigt. Konkurrensen om den krympande näringskällan fisk har skärpts, varigenom utnyttjandet av havsresurserna blir allt dyrare. Då man umgås med sådana problem är öppenhet, sammanhållning och, framför allt, ärlighet efterfrågade egenskaper.
Till kraven att på ett öppet sätt umgås med de internationella fiskeriavtalen hör svaret på frågan om vem som drar nytta av avtalen och efter vilka kriterier tillträdet till tredje länders vatten beviljas. Då det gäller att göra en begriplig värdering av avtalets fördelar, måste även krav ställas på en lönsamhetsanalys, som emellertid också måste svara på frågan om konsekvenserna av ett eventuellt icke-existerande av sådana avtal.
Vi förväntar oss här ett integrerat initiativ, särskilt från kommissionens sida, som avlöser det hittillsvarande provisoriska tillvägagångssättet. Föreskriften att bevara sammanhållningen mellan gemenskapens olika politiska handlingslinjer och att ta hänsyn till deras inverkan på utvecklingsländerna är redan lagligen fastställd i artikel 130v i EG-fördraget. Det ligger emellertid också i unionens eget välbegripliga intresse att bemöda sig om en sammanjämkning av intressena med utvecklingsländerna och att gestalta de bilaterala fiskeriavtalen på så sätt att de också bidrar till utvecklingen av den lokala ekonomin och till en bättre försörjning av den inhemska befolkningen.
Vi förväntar oss att samarbetsaspekten med de länder som så önskar förstärks ytterligare i den nya generationen avtal. När allt kommer omkring, kräver ett ärligt sätt att handskas med de internationella fiskeriavtalen även att vi inför de egna fiskarna tillstår att problemet med överkapacitet hos gemenskapsflottan i längden inte kan lösas genom en ständigt tilltagande fiskeriverksamhet i tredje länders vatten. Här måste andra mekanismer ta vid för vi har här inte att göra med ett sektorsbetingat utan med ett regionalt problem.

Cunha
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot och kollegor! Ofta har vi assisterat den dåliga viljan inom Europeiska unionens kärna när de internationella fiskeriavtalen, trots att dessa är en integrerad del och har sin fulla rätt i den gemensamma fiskepolitiken.
Gamla argument dyker upp igen, kända som budgetkostnaden, resursursanvändningsbalansen eller den förmodade motsägelsen i dessa avtal i förhållande till Europeiska unionens samarbetspolitik med AVS-länderna.
Tillgängligheten för gemenskapens fiskeflotta till tredje länders vatten har bara skäl att existera om den är i båda parternas intresse. Därför kommer alla länder, inklusive AVS-länderna bara att skriva under dessa avtal med oss om de själva har ett materiellt, socialt eller ekonomiskt intresse av att göra det. Därför förstår jag inte vissa förmyndaraktiga ställningstaganden som sätter suveräniteten och legitimiteten på spel för dessa länder i fråga om internationella kompromisser.
Å andra sidan vet vi mycket väl att Europeiska unionen har ett underskott på nästan 55 % vad gäller leveranserna av fisk till sitt territorium. Det är också väl känt att 25 % av gemenskapsproduktionen av fisk säkerställs genom de internationella fiskeriavtalen. Och det är också väl känt att dessa avtal vidmakthåller nästan 50 000 arbetstillfällen i Europeiska unionen. Inför dessa faktorer och omständigheter förefaller de 270 miljoner ecu som årligen komprometteras för ökningen av de internationella fiskeriavtalen vara väl använda och motiverade.
Och om man, som vissa vill, skall kräva en lönsamhetsanalys, då skall man också kräva detta för all gemenskapspolitik, och då skall man börja med det som förslösar mest, dvs den gemensamma jordbrukspolitiken.
Särskilt när det gäller avtalen med industriländerna är det bedrövligt att se att Europeiska unionen inte sett fiskerisektorn som ett prioriteringsområde i de förhandlingar om ekonomi och handel som de har fört med dessa länder. Att miljoner ton fisk på internationella vatten i Nordatlanten har lämnats uteslutande till Norges, Islands, Kanadas och Rysslands exploatering är ganska talande. Eller när det gäller avtalet med Grönland, i vilket de kvoter som tilldelades Europeiska unionen som inte använder dem genom att utesluta länder, som exempelvis Portugal, som när det anslöt sig till unionen hade lång tradition av att fiska i dessa vatten.
Till sist vill jag tacka för det arbete som vår kollega Crampton genom att ta ställning i sitt betänkande. Men jag måste säga, med all min lojalitet, att betänkandet många gånger blandar ihop den gemensamma fiskepolitikens ekonomiska och kommersiella frågor med sådana frågor som har att göra med samarbetspolitiken och tenderar i allmänhet att övervärdera de andras problem i förhållande till våra egna problem som är många, speciellt på detta område.
Jag hoppas därför att de ändringsförslag som kommissionen infört vad gäller fisket skall godkännas, för att betänkandet skall bli balanserat, realistiskt och skall tjäna Europeiska unionens intressen.

McMahon
Herr ordförande, det finns etthundra miljoner människor i utvecklingsländerna som för sin rena överlevnad är beroende av fiske - inte bara som inkomstkälla, utan för den rena överlevnaden. Det finns ytterligare tio miljoner människor i utvecklingsländerna som är heltidsanställda inom fiskerinäringen, det är deras sysselsättningskälla. Ytterligare tio miljoner människor är deltidsanställda i utvecklingsländerna och fiske är en av deras sysselsättningar.
Detta är slående statistik. Etthundra miljoner är mer än dubbelt Spaniens och Portugal sammanlagda befolkning. Det är nästan dubbelt så mycket som befolkningen i Förenade kungariket. Och dessa människor är beroende av fiske för sin grundläggande överlevnad. Cramptons betänkande är ett bra betänkande i det att det pekar på vissa parametrar och vissa principer som vi bör bygga vår fiskeri- och utvecklingspolitik på. Vi behöver en ny europeisk fiskeriutvecklingspolitik. Den måste sträcka sig längre än ramarna för kommersiella överenskommelser. Dessa kostar gemenskapsbudgeten ca 30 % av hela fiskeribudgeten. Det kan inte vara rätt.
För nästa års budget kommer vi att minska PESCA-projekten med 50 %. Och här i vår egen union, där det finns ofantliga problem med avveckling och områden som lider av arbetslöshet till följd av nedskärningar och behov av att bevara fiskbestånden, minskar vi utgifterna samtidigt som vi spenderar en tredjedel av vår budget på kommersiella överenskommelser. Gemenskapen prioriterar fel och vi behöver en ny fiskeripolitik.
Det finns problem i Cramptons betänkande. Ett par ändringsförslag som snarare stjälper en hjälper antogs vid fiskeriutskottets sista sammanträde. Det finns några små svårigheter, som leder till hopkok som herr Cunha nämnde. Men betänkandet erbjuder en väg ut och vi måste ta tag i den möjlighet till en ny utveckling av fiskeriområdet som erbjuds.
Vad gäller Macartneys ändringsförslag till Souchets betänkande, om vi skall revidera EG: s fiskeripolitik, bör det ske med siktet inställt på år 2002 som överenskommet och vi bör diskutera detta. Det bör inte halka in bakvägen, som vissa personer försöker få det att göra.
Sedan har vi frågan om FN: s havsrättskonvention i Suanzes-Carpegnas betänkande. Jag kan inte förstå ändringsförslag 2. Jag trodde att hela tanken med Europeiska unionen var att bilägga tvister med kommissionen och medlemsstaterna. Men vissa personer i fiskeriutskottet tycks ha en annan uppfattning.

Arias Cañete
Herr ordförande, fru kommissionär, jag vill sälla mig till de gratulationer som föredragandena av de betänkanden som berörs av denna gemensamma debatt fått och koncentrera mig särskilt på frågan om de internationella avtalen och där framför allt tacka Crampton i hans skepnad av doktor Jekyll, för det mycket värdefulla arbete han gjort och dessutom den synnerliga flexibilitet han visat för att hitta kompromisslösningar i fiskeriutskottet, även om inte slutkompromissen beror helt och hållet på honom.
Jag anser dessutom att detta är ett bra tillfälle till eftertanke om framtiden för gemenskapens fiskeavtal, som många gånger påhoppas utifrån trångsynta politiska inställningar, grundade på delanalyser av medlemsstaternas relativa deltagande, andra gånger på inbillade konflikter med utvecklingspolitiken, ibland dessutom tvivelaktigt rationella approximeringar grundade på bristande teknisk noggrannhet i analyser av kostnad/nytta. Det handlar om att utifrån alla dessa fronter diskvalificera en politik som inte bara är en förutsättning för upprätthållandet av verksamheten inom en för gemenskapsflottan viktig sektor, utan dessutom, vilket fiskeriutskottets ordförande påpekat, för en regelbunden försörjning till skäliga priser och med hög kvalitet av fiskeprodukter till gemenskapens förädlingsindustri. Detta därför att, och vi bedrar oss inte här, Europeiska unionen står inför ett tydligt dilemma: antingen lämnar man den nuvarande förhandlingspolitiken eller den större makten. Om makten överlämnas skulle detta ge ett dubbelt potentiellt resultat: antingen lämnas fältet fritt för flottorna från tredje land, som skulle ockupera det utrymme som lämnas av Europeiska unionen, eller bistår vi en omnationalisering av delar av fiskepolitiken, eftersom medlemsstaterna själva eller deras ekonomiska agenter skulle förhandla fram de lämpligaste avtalen.
Jag inser att det är det egna intresset i kuststaterna bland tredje land som förespråkar kontinuiteten i denna politik, därför att Europeiska unionen förhandlar om fiskemöjligheter grundade på en noggrann analys av situationen för bestånden, fastställer lämpliga tekniska åtgärder, bidrar till att främja kontrollverksamheten av fiskeinsatsen i de länder man förhandlar med och till utvecklingen av de nationella fiskesektorerna i dessa länder. Vilken väg är den bästa, förhandling om fiskeavtal genom ett politiskt organ med så stort ansvar som Europeiska unionen eller den anarki som fritt spelrum för de ekonomiska aktörerna skulle leda till?
Jag anser att svaret är uppenbart. I egenskap av ett parlament inriktat på respekt för miljön i alla dess vinklingar, som pådrivare av utvecklingspolitiken, med intresserade av att upprätthålla våra fiskeflottors aktivitet och regelbunden försörjning till vår förädlingsindustri, bör vi fortsätta att stödja en gemenskapspolitik för fiskeavtal som visat sitt värde, både för medlemsstaterna och för tredje land, och detta utan att skjuta undan den nödvändiga förbättringen av de institutionella förfaranden, som kan accentuera protagonismen i detta parlament inom ramarna för denna politik.
Det är mycket lätt att kritisera, men det finns få alternativ. Därför, fru kommissionär, av rationalitetsskäl och med en viss kallsinnighet, uppmuntrar jag er att fortsätta med denna svåra politik, som dock fram till nu givit så goda resultat.

Dührkop Dührkop
Herr ordförande också jag skulle vilja sälla mig till gratulationerna till Crampton för hans duglighet, framför allt därför att han började med ett förslag till betänkande som kanske omgärdats av något extrema förutsättningar och därefter möjliggjorde, efter vissa ändringar, ett enhälligt antagande från fiskeriutskottets sida. Denna merit blir ännu större om man tar hänsyn till den svårighet detta initiativbetänkande medfört, eftersom det berör en fråga som verkligen är engagerande, vilket är fallet med de internationella fiskeavtalen, som är så viktiga för gemenskapens fiskeflotta.
Jag vill lyfta fram tre aspekter som omfattas av arbetet: för det första bevarandet av fiskeresurserna, en princip som stöttas av gemenskapsbestämmelser och internationella bestämmelser och som är så grundläggande för att garantera den europeiska flottans framtid. För det andra blir jag som socialist också tillfredsställd av den betydelse som Crampton-betänkandet ger bevarandet av befintliga arbetstillfällen, både till havs och inom förädlingsindustrin. Fisket är en ekonomisk verksamhet som även om den inte är en stor sak i samhället som helhet är vital för utvecklingen i vissa perifera regioner med inkomstnivåer lägre än medelnivån inom gemenskapen och som drabbats av höga arbetslöshetssiffror, regioner där fisket är huvudverksamheten och som skulle se sin socioekonomiska struktur lösas upp, om man inte kunde räkna med internationella fiskeavtal. För det tredje påminns i betänkandet om att fiskeavtalen, trots den kommersiella naturen, har fördelaktiga effekter för de utvecklingsländer som tecknar avtal med europeiska unionen.
Andra frågor, som att behålla avtal som inte är kommersiella utan inriktade på utvecklingen i AVS-länderna, skulle medföra att dessa fiskeavtal behöver finansieras av Europeiska utvecklingsfonden och inte genom den bristande tilldelningen i den gemensamma fiskepolitiken.
Dessutom svarar inte denna ide mot verkligheten. Som Crampton redan påpekat har något fler än hälften av de 26 avtalen tecknats med AVS-länderna, men vår flotta verkar huvudsakligen i vatten tillhörigt andra länder. Jag tror man måste avstå från syndfull hänsyn till den internationella handeln. Det bästa sättet att bistå utvecklingen i dessa länder är att ge dem en öppning till marknaden genom att köpa det de producerar och har, dvs ett ekonomiskt utvecklingssamarbete.
Europeiska unionen skulle kunna överleva utan ett fiskeavtal med São Tomé, men detta land skulle då hindras från en av sina viktigaste intäkter om man inte hade ett avtal med Europeiska unionen. Handeln gynnar bägge parter, vilket även gäller för de internationella fiskeavtalen.

Hardstaff
Herr ordförande, alla mycket värdefulla betänkanden framför oss här i kväll rör överenskommelser och avtal om hur man bäst reglerar och kontrollerar fiske i nationella och internationella vatten vid en tidpunkt då det finns mycket stor oro för fiske och minskande fiskbestånd.
Suanzes-Carpegnas betänkande innehåller en referens till det ansvar som landet under vars flagg ett fartyg seglar har att utöva sin domsrätt och att vidtaga åtgärder om fartyget ifråga bryter mot bestämmelser. Jag skulle vilja rikta kommissionärens uppmärksamhet på de svårigheter som utövandet av detta ansvar medför i samband med några så kallade kvothoppare. Jag har fått berättat för mig om nyligen timade fall med icke-brittiska fartyg som seglar under brittisk flagg, som stått åtalade i brittisk domstol och där befunnits skyldiga och dömdes till böter, helt sonika avseglade till ett annat medlemsland och lämnade böterna obetalda. Det måste inrättas något system som säkerställer att alla fartyg som seglar under ett visst lands flagg måste stå till svars inför det landets domstol och att medlemsstaterna, där kaptenen och hans besättning är medborgare, måste samarbeta för att säkerställa att denna flagranta nonchalans för naturvårdsåtgärder stoppas.
Väldigt många fiskare, i hela EU, från samhällen som Grimsby i mitt eget valdistrikt, har blivit arbetslösa till följd av naturvårdsåtgärderna. Fartygsägare har erhållit EU-kompensation, men människorna som arbetade på de avvecklade fartygen i Förenade kungariket fick inte ens den övertalighetsersättning de är berättigade till, ännu mindre någon EU-kompensation, i och med att de var registrerade som visstidsarbetare även om de arbetat på samma skepp i många år. Detta är en allvarlig orättvisa som fortsätter att skapa stor förbittring gentemot Europeiska unionen i allmänhet och mot den gemensamma fiskeripolitiken i synnerhet.
Jag skulle vilja be kommissionären att säkerställa att en fortsatt avveckling ske på så sätt att det säkerställs att inte bara fartygsägarna, utan även de som arbetade och riskerade sina liv till sjöss, får någon form av skälig kompensation för att de mist sin inkomstkälla. En fiskeriavsättning för att kompensera för minskat antal dagar till sjöss kan också vara en åtgärd som möjligen skulle kunna vidtas.

Apolinário
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot och kollegor! Detta betänkande återspeglar väl den dubbelhet och spänning i politiken som väcks av detta tema. å ena sidan värderas kostnaderna, bearbetade genom att kommissionen själv skriver att den nuvarande budgetsituationen med de rådande avtalens kostnader lämnar en liten handlingsmarginal för förhandlingarna om nya avtal och till och med komprometterar omförhandlingarna av de nuvarande avtalen.
Med siktet på samarbete och utveckling understryker man alternativet för lokala flottor från tredje land, där gemenskapsflottan för närvarande verkar, vilket den planerade utvecklingsplanen med kungadömet Marocko är ett exempel på. å andra sidan konfronteras systematiskt medlemsstaterna med fiskeflottor och yrkesfiskare som är beroende av de internationella fiskeriavtalen.
En viss anti-europeisk attityd börja få sin grogrund här, som ropar på en progressiv utvidgning och en ökning av fiskerättigheterna i tredje land, varvid man understryker möjligheterna med en hypotetisk bilateral förhandlingsrunda om fiskerättigheter om ett återförande till nationell nivå av fiskeripolitiken.
Vår utmaning är nu att försvara gemenskapens fiskeflotta utan att gå med på ställningstaganden som är mot miljön och mot Europa. Enligt min åsikt återspeglar det faktum att debatten om budgetkostnaden uppkommer inom en ram där man avser att avsätta disponibla ekonomiska resurser till andra målsättningar slutligen en ofullständig associering på det kollektiva området av det europeiska projektet, inom en sektor med enorm politisk vikt och med mycket starkt inflytande på arbetstillfällena i vissa kustregioner inom gemenskapen.
Dessutom representerar de internationella fiskeriavtalen endast 0, 31 % av hela gemenskapsbudgeten och en politik utan avtal skulle säkert representera, enligt 96 års kostnadsnivå, en ökning av handelsunderskottet för havsprodukter, på inte mindre än 14 miljarder ecu/år, medan den utökade direkta arbetslösheten inom sektorn skulle motsvara en siffra på omkring 450 miljoner ecu/år i skadeståndsersättningar.
å andra sidan skulle vilket förslag som helst som avsåg en kontroversiell och komplex fördelning av kostnader mellan redarna och kommissionen, eller en blockering av gemenskapens finansiella motparter, skulle endast få den ovannämnda logiska följden av en ökning av en återföring av fiskeripolitiken till nationell nivå. Det var detta inlägg jag önskade göra, eftersom de politiska kostnaderna av ett sådant alternativ är oräkneliga med de ekonomiska följderna i yrkesfiskeområden.
Slutligen och framför allt med sikte på den resursstyrning som tvingas värdesätta de framtida internationella fiskeriavtalen. Resursstyrning av fiskbestånden är nyckeln till ett underhållande av fiskebestånden, en styrning som först och främst kommer an på kustländerna utan åtskillnad av respektive nationella flottor och gemenskapsflotta. Det finns en ny internationell rättslig ram på fiskenäringsområdet, som bekräftats av FN: s havsrättskonvention, i vilken jag också livligt förespråkar ordningsregler för ett ansvarstagande fiske. Bestånden riskerar att utarmas och endast ett underhållande fiske kan göra det möjligt att området för internationella fiskeriavtal kan fortbestå.

Bonino
Herr ordförande! I mitt svar kommer jag att kortfattat beröra samtliga betänkanden och jag kommer att avsluta med ett antal synpunkter på Cramptons initiativbetänkande vad gäller de internationella fiskeriavtalen, som i kväll har stått i centrum för debatten och som för övrigt samtliga inlägg har hänvisat till.
Vad gäller Varelas betänkande, så har kommissionen tagit aktiv del i att få till stånd en ratificering av avtalet med Förenta Nationerna om bevarandet av de fiskbestånd som vandrar mellan olika zoner, vilket kommissionen anser utgör ett konkret steg mot skydd och ett uthålligt utnyttjande av resurserna. Jag är fullständigt medveten om de problem som finns, framför allt behovet av att undvika att vissa av våra partners tar unilaterala initiativ, framför allt Kanada, och jag kan lugna Varela med att initiativ har tagits på diplomatisk nivå och alla andra nivåer, för att förhindra och stoppa detta beteende, som inte är acceptabelt för vare sig Europaparlamentet eller kommissionen.
När det gäller ändringsförslagen är kommissionens position som följer: ändringsförslagen 1 och 3 rör en serie frågor i samband med vilka åtgärder som skall vidtas när behörigheten delas upp mellan gemenskapen och medlemsstaterna och om enhetligheten i tolkningen av avtalet och havsrättskonventionen, men kommissionen anser att man redan har tagit hänsyn till dessa farhågor i de förklaringar som lagts till förslaget eller själva avtalet. Vad gäller ändringsförslag nr 2, så anser inte kommissionen sig kunna acceptera det eftersom kommissionen hävdar att det är viktigt att kommissionen står enad när den förhandlar med internationella organisationer. Jag vill inte, herr Varela, även om jag förstår de tankar som ligger bakom, att vi ska skapa samma situation vad gäller fisket som den som råder inom PESC, därför att hittills - det kan man tycka bra eller ila om - har gemenskapen åtminstone talat med en röst. Om varje medlemsstat tilläts försvara sina egna intressen, så tror jag att vi snart skulle hamna i samma situation som den andra pelaren när det gäller utrikespolitiken, där kakofonin och åsiktsskillnaderna mellan de olika medlemsstaterna inte har gett oss ett effektivare instrument.
När det gäller Macartneys betänkande så vill kommissionen gratulera föredraganden till ett utmärkt arbete. Tillägget till protokollet har faktiskt ändrats för att möjliggöra för de behöriga myndigheterna på São Tomé och Príncipe att ha en bättre kontroll över det fiske som bedrivs av utländska fartyg inom deras exklusiva ekonomiska zon.
Kommissionen delar andan i ändringsförslagen 3 och 5 och anser att det är nödvändigt att förbättra informationen. Vi kan inte godkänna ändringsförslag nr 6 eftersom rådet fastlägger de förhandlade direktiven endast en gång för varje avtal och inte vid förnyande av avtalen och enskilda protokoll. I det här fallet bevakar kommissionen, som har till uppgift att leda förhandlingarna, också att de direktiv som kommer från rådet respekteras.
När det gäller övriga ändringsförslag, så har kommissionen alltid hävdat att de fiskeriavtal som slutits med AVSländerna framförallt är kommersiella till sin natur, även om, som också understryks i Cramptons betänkande, dessa avtal ofta innehåller utvecklingskomponenter för tredje land, till exempel när det gäller sjömännens arbete ombord eller lossning av fångsten för bearbetning lokalt. Under alla omständigheter, när det gäller att tillämpa artikel 130 B i Unionsfördraget om sammanhållning, så avser kommissionen med sina avsättningar till förmån för dessa länder att stärka fiskerisektorn i samklang med utvecklingspolitiken.
Jag måste emellertid säga att det även är frustrerande för kommissionen att, efter att ha lyssnat på er under två timmar, inte kunna svara Aelvoet, eftersom han är frånvarande, men som jag ändå vill svara, eftersom jag i denna kammare åter hör ett antal stereotypa uppfattningar som, uppriktigt sagt, jag inte längre vet på vilket språk jag skall reda ut.
Jag kan inte gång efter annan acceptera exemplet Senegal, eftersom det är felaktigt. Senegal-avtalet undertecknades på begäran av, och efter påtryckningar från, de senegalesiska myndigheterna, inklusive Senegals fiskerisektor. För det andra agerade vi gemensamt med DG XIV och DG VIII, så det var ett utvecklings- och fiskeriavtal. För det tredje, efter påtryckningar från vår sida, mottog vi en skrivelse från myndigheterna i Dakar, där det utsades att de slutligen beslutat sig för att allokera 50 % av avtalets totalsumma till fiskerisektorn, Detta bevisar bara att vi tar hänsyn till er oro.
Jag kan inte återigen lyssna till påståendet att vi konkurrerar med den lokala fiskerinäringen. Det är inte sant. Vår flotta fiskar på djuphav med 200 meters djup. De lokala senegalesiska fiskarna kan inte fiska på 200 meters djup. De har inte verktyg och utrustning till det. Vi konkurrerar med den japanska flottan. Så låt oss säga som det är, så att det som behöver korrigeras, kan korrigeras. Låt oss se på de faktiska problemen och inte på stereotypen. Jag vet inte riktigt hur jag skall komma till rätta med det.
Jag lämnar Cramptons betänkande till sist, eftersom den kräver mer kommentarer och ägnar mig nu åt Teversons betänkande.
(IT) När det gäller Teversons betänkande om det multilaterala samarbetet inom ramen för NAFO förhåller det sig så att den Europeiska gemenskapen i sin egenskap av undertecknande part är skyldig att införa alla rekommendationer som formulerats av NAFO: s fiskeriutskott i gemenskapens lagstiftning, varför de två aktuella förslagen till förordning anger vissa kontrollåtgärder, som ni för övrigt har nämnt, inklusive observatörer, som ligger i linje med rekommendationerna från NAFO: s fiskeriutskott.
Kommissionen gläder sig åt att förslagen har kommenterats positivt i Teversons betänkande. Jag är fullständigt medveten om den oro som ni ger uttryck för och som visar sig i de föreslagna ändringarna, men jag kan, av formella skäl, inte införa dem i rådets förslag till förordning om ändring av förordning 189. Under alla omständigheter kommer kommissionen att från och med nu se till att till fiskeriutskottets ordförande skicka en kopia på rapporten om situationen för de maritima resurserna som NAFO: s vetenskapliga råd har utarbetat. Problemet är att analyser och utvärderingar som gäller tillgången har gjorts av NAFO: s vetenskapliga råd, i vilket den Europeiska kommissionen deltar, men det finns inge specifika rapporter. Det jag kan göra är att omedelbart ställa resultaten från denna vetenskapliga rapport till förfogande.
När det gäller det sista betänkandet, det från Souchet, så måste kommissionen uppriktigt säga att efter att ha läst Europaparlamentets betänkande om ändring av gemenskapssystemet, så kan vi inte acceptera ändringsförslagen 1 och 2. Det är faktiskt så, herr Souchet, att för att respektera våra åtaganden på internationell nivå så räcker det att i gemenskapens rättsregler införa tekniska föreskrifter som är av extremt begränsad omfattning, eftersom det handlar om att bestämma hur fiskeredskapen skall vara konstruerade och hur de skall få användas, och som skall antas av det ansvariga utskottet enligt artikel 18.
Mot den här bakgrunden anser kommissionen inte att det är lämpligt att tillämpa proceduren i artikel 43, efter det att den aktuella åtgärden har antagits av den internationella organisation som det rör sig om, eftersom Europeiska unionen inte har något utrymme för egna åsikter när det gäller åtgärdernas innehåll. Kommissionen kan dessutom inte acceptera ändringsförslagen nr 3 och 4 eftersom de avviker från det aktuella förslagets juridiska ram.
Efter dessa synpunkter kommer jag nu att redovisa ett antal reflektioner i samband med fiskeriavtalen.
(EN) Jag sade redan tidigare att jag är mycket frustrerad eftersom även diskussionen här i kväll har visat att åsikterna i detta parlament skiljer sig åt i stor utsträckning. Det betyder att det enda jag kan göra är att följa det slutliga betänkandet, vilket uppenbarligen avspeglar konsensus efter en lång debatt, och försöka vara så pragmatisk jag kan.
Låt mig utnyttja detta tillfälle att säga att ni inte bara kan föra över överkapacitet till tredje land. I sju månader har kommissionen försökt att få igenom en 30-procentig kapacitetsminskning av vår flotta. Det tog mig sju månader att driva igenom detta resultat. Detta uppnåddes som en kompromiss, mitt ursprungliga krav var högre. Jag vill bara understryka att vi på alla sätt försöker arbeta på alla sätt vi kan för att minska kapaciteterna eller fiskeriansträngningarna i våra vatten och att inte enbart " föra över överkapaciteten någon annanstans" . Det är inte rätt. Det är nog så förvånande att medlemsstaterna, som inte minskat sina kapaciteter under de gångna åren eller som t.o.m. ökat sina kapaciteter under den tiden, i rådet inte enbart uppvisar stort motstånd mot mitt förslag, utan även framför kritik för att jag " bara överför överkapacitet" .
Kanske avser ni inte kommissionen utan era medlemsstater eller regeringar. När ni talar om avveckling, herr McMahon, har ert land, med rätta eller inte, inte använt avvecklingsplanen med finansiering från kommissionen under de senaste tio åren!
(Avbrott av McMahon) Ursäkta, men det är inte mitt problem. Var och en har sitt eget ansvar. Jag påtar mig mitt, men jag är inte syndabock för allting, inklusive Hiroshima! Jag var inte född då.
(Skratt) Alltså, Förenade kungariket gick miste om 12 miljoner pund genom att inte använda sig av avvecklingsplanen och dess fiskare blev tvungna att sälja sina båtar och licenser. Så andra köpte dem. Och jag kan inte förhindra det. Jag kan inte förhindra att folk köper, om ni inte vet hur man förhindrar att folk säljer. Om ni kan tala om för mig hur man förhindrar att folk säljer, kommer jag troligen att få reda på hur man förhindrar att folk köper. Vad gäller kompensation, inte bara till ägare, utan även till arbetare, var det kommissionens förslag, men många medlemsstater - jag tänker inte nämna dem vid namn, men ni vet mycket väl vilka - godkände inte det förslaget. Det är samma sak som med användningen av strukturfonderna. Kommissionens förslag, som slutligen gick igenom, bestod av en inbjudan - inte en skyldighet, eftersom det inte var möjligt - att använda delar av strukturfonderna till socialt stöd för fiskarna. Förslaget var inte bindande, men det gick igenom. Några regeringar, inklusive en jag känner väl, använder sig inte av den möjligheten och jag kan inte tvinga dem till det. Så låt oss lägga ansvaret där det hör hemma.
För det andra, vad gäller ekonomisk kompensation, vad avser vi egentligen? Avser vi utvecklingsländer eller alla avtal? Om vi menar alla avtal kan ju ta en titt på Grönland-avtalet, som innebär 50 miljoner ecu för ingen fisk. Så, varsågoda, och ta ett initiativ. Jag gjorde det och hade ingen framgång i rådet. Så, varför försöker vi inte. Och jag hoppas att ni är lika tuffa när vi talar om tomater, som det betalas för, eller jordgubbar eller andra handelsavtal. Så, om ert förslag är att vi inte skall betala för något avtal, så hoppas jag att ni är konsekventa i andra avtal och även när det krävs solidaritet vid epidemier.
Här talar vi om ca 280 miljoner ecu, av vilka 180 miljoner ecu är avsedda för AVS-länderna. Alla övriga är nordliga avtal, av vilka några inte berör fiske. För det tredje måste ni räkna med de 20 000 människor som arbetar på detta avtal, när vi talar om sysselsättning. Detta hänför sig till resurstilldelningen, som vi är beroende av till 50 % och om vi helt enkelt måste köpa 50 % av den fisk som behövs för vår konsumtion, så måste vi betala i vilket fall.
(Avbrott från Teverson: Vi gör inte detta för någon annan sektor, eller hur?) Jag vill inte jämföra jordbruksfonderna med fiskerifonderna. Om vi skall vara konsekventa måste vi hålla fast vid ett sätt. Det får inte vara så att vi har två olika sätt att hantera saker. Eller, om vi gör det, så verkar det ju inte särskilt vettigt, herr Teverson. Inte ens när vi av solidaritet betalar ut stöd för fel eller misstag begångna i någon av medlemsstaterna. Fiskeriavtalen har kommersiellt värde. Det är det som är vitsen. Vi kan försöka utvärdera det, om ni vill. Kommissionen har ingen möjlighet att göra en kostnadseffektiv utvärdering, men vi kan låta ett externt organ göra det om ni vill, för redovisningen till skattebetalarna. Kanske finns det fler frågor vi bör ta hänsyn till.
Jag har försökt att klarlägga vissa saker. Jag inser att detta inte är den sista diskussionen vi kommer att ha om fiskeri och internationella avtal. Men jag vill tala om hur frustrerad jag är. Jag har inte fått något erkännande från detta parlament för de framsteg och förändringar vi gjort i fiskeriavtalet. Herr Crampton nämnde att jag sagt att den tid när vi kom, fiskade och betalade litet, är förbi. Det är det jag försökt uppnå. De nya avtalen är andra eller tredje generationens avtal. Herr McMahon refererade till att många människor är beroende av fiskerinäringen i tredje världen. Kanske räknade han bara fisken, för det är inte riktigt sant. Ta Namibia till exempel. Där vill man utveckla en egen fiskerisektor. De har fisken, men inga egna båtar. Så det finns utrymme för ett balanserat avtal med Namibia, på grundval av ett gemensamt projekt. I annat fall kommer de att bygga upp en egen flotta och den globala flottan kommer helt enkelt att bli större. Vad är det för fel med att sammanföra deras fisk med våra båtar och vårt kunnande? Vad är det för fel med det?
Mozambique befinner sig i samma situation. De har varken kunnandet eller båtarna eller flottan för att bedriva fiske i sina egna vatten. Det är orsaken till att de säljer till japanerna och andra. Så mer djuplodande kunskaper om de länder som vi har internationella fiskeriavtal med skulle kunna vara värdefulla och ge oss en bättre förståelse för vad som sker. Det betyder inte att vi är perfekta, men vi bör erkänna att vi gjort avsevärda förändringar på detta område.
(Applåder)
Crampton
Herr ordförande, jag skulle vilja lyckönska kommissionären till det hon sagt, och jag samtycker till 90 %. Jag delar hennes frustration över många av medlemsstaterna, och kanske i synnerhet på sistone, min egen. Vi inser att kommissionen kommit en bra bit på väg. Faktum är att vi i detta betänkande från fiskeriutskottet gratulerar kommissionen för ett av deras senaste dokument: Fiskeriavtal - nuläge och avtal. Jag anser att de är på rätt väg. Mitt betänkande syftar till att försöka vara en hjälp på denna väg.

Macartney
Herr ordförande, kommissionären bad oss lägga skulden där den hör hemma. Hon är helt berättigad att göra det. Framförallt har hon rätt i att lägga skulden på den brittiska regeringen, även om hon framhävde den för dess misslyckade avveckling. Men samtidigt, som upprätthållare av gemenskapslagstiftningen, bär hon ansvaret för den rättsliga behörigheten hos den som betänkandet från Souchet behandlar. Jag hoppas att hon går tillbaka och tittar på den rättsliga grunden, som vi undersöker i detta parlament. De två går hand i hand. Om vi upprätthåller korrekt rättslig grund och lägger skulden där den hör hemma, låtom oss då vara konsekventa även här.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00 .
(Sammanträdet avbröts kl. 23.00.)

