Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Howitt
Herr talman! Medan jag fullständigt respekterar den högtidliga karaktären hos dagens formella sammanträde vill, jag på mina egna och åtskilliga andra ledamöters vägnar ta upp en ordningsfråga enligt artikel 19 i samband med de mänskliga rättigheterna, givet att den colombianske presidentens besök i dag begränsas till hans parlamentstal före den formella middagen med ledarna för de politiska grupperna.
Utan att glömma att den colombianska regeringens egen offentliga åklagare rapporterar en massaker för varje dag under detta år och att den colombianska juristkommissionen tillskriver de paramilitära grupperna 78 procent av dessa massakrer med de officiella colombianska styrkornas vetskap, kan ni, i egenskap av talman för detta parlament, se till att ni under era privata samtal diskuterar frågor som rör de mänskliga rättigheterna? Kan ni i synnerhet fråga när den lag som antogs i juni i år enligt vilken brott mot mänskligheten som begås av den colombianska militären skall överföras till civila domstolar för avgörande, faktiskt kommer att tillämpas? Kan ni fråga varför fall av tvångsbortföranden, utomprocessuella avrättningar och sexuellt utnyttjande undantagits från denna lag? Kan ni ha vänligheten att arrangera ett lämpligt sätt att till parlamentet redovisa de svar ni får.
Jag ber er om detta i den anda som finns i det flertal resolutioner om mänskliga rättigheter i Colombia som antagits av Europaparlamentet och till stöd för modiga försvarare av de mänskliga rättigheterna som arbetar under hot om död och våld.

Talmannen
Tack så mycket, herr Howitt. Givetvis kommer såväl presidiet som talmännen att lägga fram parlamentets ståndpunkt i enlighet med de traditionella besluten i frågan. Vi kommer att informera er om resultatet av dessa kontakter.
(Protokollet justerades.)

EG:s och EKSG:s budgetar för år 2000
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0030/1999 av Bourlanges för budgetutskottet om förslag till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2000: Avsnitt III, kommissionen (C5-0300/1999);
A5-0031/1999 av Virrankoski, för budgetutskottet om förslag till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2000 (C5-0300/1999)
Avsnitt I, Europaparlamentet - bilaga: Ombudsmannen
Avsnitt II, Rådet
Avsnitt IV, Domstolen
Avsnitt V, Revisionsrätten
Avsnitt VI, Ekonomiska och sociala kommittén - Regionkommittén;
A5-0032/1999 av Pittella för budgetutskottet om förslag till driftsbudget för EKSG avseende år 2000 (SEK(1999) 803 - C5-0017/1999 - 1999/2072(BUD)).

Bourlanges
. (FR) Herr talman, kära kolleger! Som ni förstår är det en stor ära för mig att få ta till orda i dag. Jag har faktiskt suttit i parlamentet i tio år men aldrig fått tillfälle att tala i femton minuter vilket, med tanke på mitt temperament, inneburit en lång tid av frustration som äntligen tar slut i dag!
Herr talman, fru rådsordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Det är en märklig uppgift att förbereda en budget för Europeiska unionen.
Vad innebär egentligen denna budget, som bygger på principen att budgetmyndigheten och parlamentet röstar om utgifterna men inte om inkomsterna? Vad är det för budget där man bland utgifterna tvingas att skilja mellan två väl definierade kategorier, nämligen de obligatoriska utgifterna - som bedöms av en myndighet, nämligen rådet - och de icke- obligatoriska utgifterna - som bedöms av ett parlament? Denna uppdelning är naturligtvis absurd. Vad är det för budget som så till den grad binder upp budgetmyndigheten med lagstiftningsakter att vissa siffror, vissa belopp, i lagstiftningsakterna och programmen är så motstridiga att de tenderar att reducera budgetförfarandet till en uppsättning lagstiftningsbedömningar som redan genomförts?
Situationen är alltså minst sagt underlig. Men vad som är ännu underligare är att upprätta en budget inom ramen för vårt interinstitutionella avtal och vår budgetplan. Vi arbetar faktiskt inom ramen för den budgetplan som fastställdes i Berlin. Men det minsta man kan säga är att den programplanering som där ägde rum var ganska underlig, till att börja med på grund av giltighetstiden (att planera för sju år under två dagars råd var kanske riskfyllt) men också oviss när det gällde beloppen. Vi konstaterar i dag att oavsett hur vi tar upp behoven är det mycket osäkert om budgetplanerna överensstämmer med de verkliga behoven.
Inom utgiftsområde 1 " jordbruksutgifter, marknadsstöd" , gränsar vi redan till marginalen, utgiftsområde 4 " externa åtgärder" - vi återkommer dit - exploderar bokstavligen, inom utgiftsområde 5 vet vi inte vad kommissionens administrativa reform kommer att kosta, men vi ser med stark oro på problemet med pensionerna, utan att motsvarande utgifter har planerats, och inom utgiftsområde 7, som gäller föranslutningen, åtnjuter inte krafterna till förmån för en snabbare och större utvidgning, om jag så får säga, avpassade anslag. Länder som Cypern och Malta befinner sig redan i en osäker situation. Och budgetplaneringen var därför osäker, men också mycket motsägelsefull för Europaparlamentet, eftersom vi för första gången arbetar inom en ram där vi, kära kolleger, har mindre flexibilitet, i utbyte inte mot mer pengar som det var förut, utan mot mindre pengar. Situationen är därför paradoxal.
Det hela blir rent surrealistiskt när vi tar upp budgetåret 2000, eftersom Europeiska unionen då står inför ett verkligt motsatsförhållande. Å ena sidan medför Amsterdamfördraget och genomförandet av den gemensamma valutan nya kostnader, å andra sidan leder den planerade utvidgningen faktiskt till ytterligare ekonomiska insatser Slutligen åstadkommer unionens ökade ansvar, bl.a. när det gäller Kosovo, mycket större press på budgeten. Inför en sådan situation säger institutionerna, bl.a. rådet - jag undrar vad kommissionen slutligen kommer att göra - att vi skall finansiera fler politikområden, med fler partner, ta större ansvar med mindre pengar. Herr talman! Vi står inför en paradox här, ett motsatsförhållande, som parlamentet inte vill acceptera.
Det är där vi befinner oss nu. Budgeten för år 2000 innebär naturligtvis både den paradoxala historia jag just tagit upp - hur man finansierar mer med mindre pengar - men också, hoppas jag, parlamentets vägran att acceptera denna paradox. Hur försöker institutionerna hantera denna paradox? Jo, genom två mycket enkla men också förkastliga metoder: den första består i att undervärdera utgifterna och den andra i att offra de traditionellt prioriterade målen för nya prioriterade mål. Det förslag till budget som rådet överlämnat till oss, och vi ifrågasätter hur man kommit fram till den, förefaller mig ur den synvinkeln mycket oroande. När jag talar om att undervärdera utgifterna, tänker jag exempelvis på utgifterna inom utgiftsområde 1 där nedskärningar föreslagits. Kommissionen hade redan slagit in på fel väg, kanske den ångrar det lite i dag? Man föreslår oss generella nedskärningar som inte motsvarar verkligheten. Samma sak när det gäller betalningarna. Beträffande strukturfonderna har vi avsevärda betalningsbehov, som både beror på genomförandet av den nya bestämmelsen i Agenda 2000 och på det förflutnas enorma betydelse. Denna rossling, som är en dödsrossling - ursäkta mig, det är omöjligt att översätta för tolkarna, rossling betyder här det som återstår att betala - är alltså det som återstår att betala av föregående års program, som nu löpt ut.
Allt detta innebär avsevärda betalningsinsatser och på den punkten är rådet inte överens med oss eller kommissionen, utan föreslår en fullständigt oacceptabel minskning jämfört med det preliminära budgetförslaget.
Kommissionen, som visat prov på en viss obeslutsamhet i frågan under de senaste månaderna, tycks nyligen ha kommit på bättre tankar, vilket gläder oss. Utgifterna och anslagen har därför minskats för att motsvara verkliga och kommande behov. Detsamma gäller utgifterna inom utgiftsområde 5.
Samtidigt offrar man gårdagens och dagens prioriterade mål till förmån för morgondagens, vilket inte är godtagbart. Jag anser att det är mycket allvarligt. I utgiftsområde 4 föreslår rådet något fullständigt oacceptabelt, nämligen generella nedskärningar utan någon som helst motivering. Jag upprepar: vi skulle mycket väl förstå om man tvingades göra berättigade nedskärningar, men det är det inte fråga om här. Man har sagt: " vi måste finansiera Kosovo, Marocko, Timor, Turkiet" . Timor och Turkiet finns förvisso ännu inte i förslaget till budget, men det kommer. Man har sagt: " vi måste finansiera detta och i stället avbryter vi alla traditionella utvecklingsanslag till Afrika, Asien, Latinamerika" . Parlamentet säger nej. Vi kommer inte att acceptera att låta Afrika, Latinamerika och Asien, alla utom Europa, betala för Kosovo. Det är oacceptabelt.
(Applåder)
Rent allmänt anser vi det allvarligt att rådet gör åtaganden för framtiden i det här slaget av åtgärder, vi får inte göra oss några illusioner, vi måste strukturmässigt klara av nya ansvarsområden. Och vi kan inte hoppas att exempelvis Balkan strukturmässigt och hållbart skall betala genom utvidgningen, osv. Nej, vi kommer inte ur det. Karl den stores mamma, Bertha med de stora fötterna, kan inte få ned sin fot i Askungens sko. Det är inte möjligt. Skon måste göras större, med tanke på de behov vi måste täcka.
Så här ser situationen ut, enligt oss. Vi förväntar oss att kommissionen uttalar sig på den punkten. I kommissionens preliminära budgetförslag togs naturligtvis inte hänsyn till alla utgifter, men det var mycket tydligt. Nu handlar det om att veta huruvida kommissionen kommer att försvara den. Jag varnar er, fru kommissionär, för ett förslag som skulle kunna komma och som syftar till att på ett avsevärt sätt minska ert eget preliminära budgetförslag, eftersom det skulle vara allvarligt om kommissionen inte ens försvarar sin egen politik. Vi skulle hamna i en ännu mer paradoxal situation, som jag är beredd att acceptera, nämligen att låta parlamentet upphöjas till försvarare av kommissionens preliminära budgetförslag och i kommissionens ställe försvara de stora politiska frågor som beslutats av Europeiska unionen. Jag vill varna er på den punkten. Det skulle kunna bli allvarligt.
Hur reagerar då parlamentet? På ett enkelt sätt genom att säga nej till denna attityd. Parlamentet anser att vi måste bemöta de nya prioriteringarna. De är huvudsakligen två: på ett administrativt plan handlar det till att börja med om att ta konsekvenserna av den institutionella kris som vi upplevde förra vintern. Detta innebär ett aktivt stöd och till och med ett aktivt krav på att kommissionen skall genomföra administrativa reformer. Samtliga bestämmelser avseende kontoren för tekniskt bistånd syftar till detta, på samma sätt som samtliga anslag för OLAF. Kravet på att inrätta ett nytt administrativt instrument, en sorts byrå eller decentraliserad enhet för verkställande, motsvarar ett verkligt behov. Vi har inlett kontakter med kommissionen, och de verkar framgångsrika. Efter att ha lyssnat till ord väntar vi nu på handling.
På det internationella planet är vårt andra prioriterade mål just att, på det ena eller andra sättet, ordna finansiering för de stora prioriteringarna: Kosovo i storleksordningen 500 miljoner, avtalet om Marocko i storleksordningen 125 miljoner, programmen för Turkiet och Timor i storleksordningen 50 respektive 30 miljoner. Vi har i det hänseendet röstat för ett ändringsförslag som motsvarar ett starkt politiskt engagemang från parlamentet, även om vi röstar om det över utgiftsområde 4, vilket innebär att det hittills inte har status som ändringsförslag utan motsvarar ett åtagande från kammaren att rösta för dessa anslag i samband med den andra behandlingen, bl.a. när det gäller avtalet för Marocko, som är en politisk prioritering för parlamentet.
Synsätt nummer två som antagits av Europaparlamentet är att inte offra de traditionella prioriterade målen. Det är anledningen till att vi massivt sagt nej till alla generella nedskärningar som rådet föreslagit, och vi anser att vi måste uppfylla behoven inom planering, utveckling, internationell utveckling, sociala åtgärder och miljöpolitik. Vi måste klara av samtliga dessa utgifter med stor energi och vi kommer inte acceptera att offra dem.
Jag underlät nyss att säga att det finns en grundläggande punkt, nämligen forskningen, inom ramen för den administrativa reformen. Vi väntar på att skriftligt konkretisera och formalisera detta avtal, som är i vardande mellan kommissionen och parlamentet, för att garantera att anslagen i detta underavdelningar utnyttjas bättre.
Vi bemöter alltså de nya prioriterade målen utan att offra de tidigare. Detta innebär, och det är grunden i problemet, att vi för det tredje fullständigt respekterar bestämmelserna i det interinstitutionella avtalet, men på ett dynamiskt sätt. Vi respekterar detta avtal. Vi respekterar samtliga tak inom alla utgiftsområden och vi lämnar till och med, när det gäller vissa av dem, såsom utgiftsområde 1b " landsbygdsutveckling" , avsevärda marginaler. Men vi vill ha en dynamisk tolkning, i enlighet med vad som sagts och vi vill bl.a. ha en långsiktig, och inte en årlig, strukturöversyn av utgiftsområde 4. Det finns nya utgifter, dessa måste vi täcka. Dessa utgifter är inte årliga, de är långsiktiga. Detta måste leda till en avsevärd ökning av anslagen inom avdelning IV för hela perioden, och inte bara för budgeten för år 2000. Det är ett krav från parlamentet och jag önskar att det skall beaktas fullständigt av kommissionen och av rådet.
Hur skall vi ta oss ur den här frågan? Rådet har tid att fundera och kan välja medel: tid att tänka eftersom vi träffar dem den 25 november - på den heliga Katarinas dag, då alla träd slår rot, och jag hoppas att budgetträdet också slår rot - och valet av medel det åligger er, fru talman - och era kolleger, eftersom jag vet att ni inte kan göra allt och det beklagar jag - , att välja mellan två vägar: revidering av budgetplanen för utgiftsområde 4, vilket kommer att göra det möjligt för oss att rösta om denna budget genom att klara av de nya prioriteringarna i enlighet med de åtaganden som gjorts i samband med förhandlingen om detta avtal. Om ni inte vill slå in på den vägen, åligger det i stället parlamentet att återgå till att strikt tillämpa fördraget, artikel 272, och ta fram medel - vilket parlamentet kan - såväl när det gäller åtagandebemyndiganden som betalningsbemyndiganden, att rösta för anslag i storleksordning med åtagandena, vilket är Europeiska unionens politiska åtaganden och helt i enlighet med fördraget. Bollen ligger nu hos er, fru ordförande.
(Applåder)

Virrankoski
. (FI) Herr talman! EU:s budget för budgetåret 2000 är under behandling: Andra avsnitt följer den under senare år sedvanliga återhållsamma linjen. Andra institutioners budgetar för år 2000, förutom kommissionens och rådets budgetar, kommer att uppgå till 1 286 000 000 euro. Detta är en ökning på 44 miljoner euro eller 3,5 procent. Spelrummet eller marginalen som beräknats med utgångspunkt i utgiftsområde 5 i budgetplanen uppgår till 135 miljoner euro.
Tyngdpunkten i detta budgetförslag ligger på hyresregleringar och upprustningslösningar för institutionernas verksamhetslokaler. Meningen är att Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén skall flytta till Belliard I- och II-byggnaderna som blir lediga när parlamentet flyttat ut och som dessförinnan skall upprustas. Dessa kommittéers gemensamma organisation å sin sida kommer att installera sig i Bertha von Suttner-byggnaden, före detta Montoyer-byggnaden. De hittills använda hyreslokalerna kommer att överges. Ett framgångsrikt genomförande av lösningarna för lokalerna förutsätter dock ett friktionsfritt samarbete.
I budgetförslaget har nya tjänster inrättats både för parlamentet och för Ekonomiska och sociala kommittén, detta för att kunna effektivisera förvaltningen av byggnaderna. En förutsättning för adekvat skötsel av förvaltningen är dock att det finns en klar arbetsfördelning och att ansvarsområdena både för institutionerna och de personer som deltar i arbetet hos båda parterna, såväl parlamentet som Ekonomiska och sociala kommittén, avgränsas. Denna ansvarsfördelning måste anses som en förutsättning för att projektet skall lyckas. I budgeten finns ytterligare en dubbelreserv som rör byggnaderna. Vad gäller parlamentets utgifter har 7,4 miljoner euro avsatts till reserven för hyra för Beillard-byggnaderna, eftersom hyreskontraktet mellan ägaren och Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén fortfarande inte är klart. Blir hyreskontraktet klart före årsskiftet dras nämnda summa av från budgeten, ty Europaparlamentets budget uppgår i dag till 20,11 procent av utgiftsområde 5 medan taket som parlamentet självt har meddelat uppgår till 20 procent.
Det finns två skäl till att taket överskrids, för det första den ovannämnda dubbelbudgeteringen angående hyror. Det andra skälet är den reserv som rör ledamöternas stadga. I parlamentets budget finns en reserv på 60 miljoner euro för lönekostnader som godkändes redan i våras i samband med att en stadga för ledamöterna upprättades. Parlamentet har krävt att ledamöternas löner skall betalas från parlamentets anslag, och rådet har också ställt sig bakom detta förslag. Eftersom det är medlemsstaterna själva som i dag betalar parlamentsledamöternas löner handlar det alltså om en överföring av betalningarna från medlemsstaterna till Europeiska unionen. Det är synnerligen naturligt att anta att en ny utgiftspost som denna, som samtidigt skulle innebära en minskning av medlemsstaternas utgifter, inte kan ingå i taket för tidigare godkända utgifter. Om dessa två utgiftsposter beaktas är parlamentets andel av utgiftsområde 5 18,97 procent, dvs. efterlevnaden av budgetdisciplinen skulle varit god.
Den andra tyngdpunkten i detta budgetförslag är en förstärkning av EG-domstolens resurser, vilket syns speciellt i form av förbättrade förutsättningar för översättningsarbete. I enlighet med rådets förslag har budgetutskottet föreslagit inrättandet av inte mindre är trettio nya översättartjänster samt ytterligare ett betydande anslag för att avlöna frilansöversättare. Eftersom man också har föreslagit anslag för förbättring av kontorsdatamaterial är domstolen på väg att få en klar resursökning. Efter detta kan man förvänta sig att domstolen kan bättre än i dag klara sin arbetsbörda, minska sina texter som inte blivit översatta och ge bättre service åt medlemsstaterna, allmänheten och företagen när det gäller tolkning och tillämpning av gemenskapsrätten. Parlamentet har både rätt och skyldighet att förutsätta att klara resultat uppnås.
I samband med behandlingen av årets budget har det blivit allt klarare att man behöver gå i riktning mot verksamhetsbaserad budgetering, activity based budgeting. Institutionerna har gott om personal vars effektiva utnyttjande ligger i allas intresse. Den nuvarande förvaltningsmodellen ger dock anledning till kritik. Institutionerna förefaller vara i hög grad intresserade av att hitta på nya behov och arbetsbeskrivningar för att kunna motivera sina växande personalbehov. Som en beslutsfattande myndighet har parlamentet till exempel mycket svårt att dyka ner i sin egen organisationsplan på 4 000 medarbetare och bedöma, för vilka uppgifter man behöver nya tjänster.
I varje medlemsstat har man dock varit tvungen att göra väldiga omorganisationer i tjänstestrukturer. Uppgifter har omfördelats, likaså tjänster och personal. Därför har inrättandet av nya tjänster i många fall helt och hållet flyttats från budgetmyndigheterna. Budgetmyndigheterna skall bara anvisa anslag till institutionerna. Härmed uppnår man två fördelar. För det första ses hela institutionens arbete som en helhet, och då risken blir mindre att man går vilse bland detaljerna. Institutionens arbete kan utvärderas klarare på grundval av resultaten och ledas på ett bättre sätt. Å andra sidan gör en övergripande budgetering det möjligt att förtydliga och öka det personliga ansvaret. Detta förfarande uppmuntrar till ett bättre och effektivare arbete, eftersom var och en kan söka och tillämpa effektivare metoder och använda sparade resurser där behovet är störst. Inom Europeiska unionen är det hög tid att övergå till verksamhetsbaserad budgetering, till ledning med resultatansvar, till att makt och ansvar delegeras neråt samt att det personliga ansvaret förtydligas. Man måste förutsätta att chefer och överordnade bär ett klart ansvar för sitt resultatområde, för dess utveckling och förbättring.
Avslutningsvis, vill jag tacka alla dem som hjälpt mig vid utarbetandet av betänkandet. Speciellt vill jag tacka budgetutskottets ordförande Terence Wynn som på många sätt stött mig i mitt arbete såväl vid förhandlingar, vid budgetutskottets sammanträden som vid personliga samtal. Likaså vill jag tacka föredraganden Jean-Louis Bourlanges för helgjutet och flexibelt samarbete. Vidare vill jag tacka alla samordnare, i synnerhet Reimer Böge från Europeiska folkpartiet och Ralf Walter från Europeiska socialdemokratiska partiet, med vilka samarbetet varit konstruktivt, sakligt och samarbetsorienterat. Likaså vill jag tacka min egen grupp för allt slags reservationslöst stöd samt alla medverkande sekreterare och medarbetare.

Pittella
Herr talman! Europeiska kol- och stålgemenskapen var som bekant den första kärna kring vilken det europeiska bygget gradvis konstruerades och den har under de senaste åren givit viktiga bidrag till kol- och stålsektorn, såväl när det gäller samhällsstöd som på forskningens område. Det faktum att EKSG-avtalet nu närmar sig sitt slutdatum, vilket är satt till år 2002, ställer parlamentet inför ett par viktiga val: hur skall avtalets slutfas hanteras vad gäller budgetalternativen? Kommer man även efter år 2002 att kunna ägna företagen och de anställda inom denna sektor en tillräcklig uppmärksamhet? Vilken överbryggande finansiering kan man tänka sig mellan EKSG-budgeten och unionens allmänna budget, i syfte att underlätta övergången till nya finansieringsformer för de potentiella mottagarna? Detta är de tre frågor som budgetutskottet uppmanar Europaparlamentet att entydigt besvara, med all respekt för parlamentets prerogativ och med en önskan att via en dialog med rådet och kommissionen, en dialog som vi hoppas skall bli positiv, kunna dra nytta av de erfarenheter som fördraget hittills har gett.
Låt mig ta tillfället i akt att tacka alla mina kolleger, från ordföranden till samtliga de politiska gruppernas företrädare, för det helhjärtade stöd vi har fått, samtidigt som jag presenterar budgetutskottets förslag:
1. att återinföra de belopp som angavs i budgeten för 1999;
2. att omfördela avsättningarna till de båda sektorerna kol och stål efter behov och framför allt att öka avsättningarna till det sociala stödet till kolsektorn, och till forskningsfonderna inom stålområdet;
3. att begära extra avsättningar för att finansiera åtgärder till förmån för hälsa och säkerhet vid kolgruvorna och för att garantera en utveckling av ren teknik och produkter med ett högt förädlingsvärde inom stålsektorn.
4. att inför utvidgningen begära att delar av Phare-programmets resurser avsätts för verksamheter som är knutna till stål- och kolsektorn i kandidatländerna;
5. att kraftigt understryka behovet av en reduktion av de administrativa utgifterna, utgifter som fortfarande ligger fast vid de belopp som gällde för 19 år sedan och som är så uppenbart oproportionerliga i jämförelse med de aktuella behoven, och att genomföra en utvärdering av de verkliga behoven vad gäller personalresurser i förhållande till unionens nuvarande och framtida politik inom denna sektor;
6. att insistera på att forskningsfonden för kol och stål, till vilken överförs godkända reserver och avsättningar, skall hanteras genom en speciell struktur, vare sig det är en stiftelse eller en byrå, i enlighet med de önskningar som redan framförts av parlamentet, för att garantera en viss öppenhet när det gäller verksamheterna till förmån för kol- och stålsektorn och för att garantera företagens representanter och de anställda medinflytande när det gäller att utnyttja och utforma den aktuella fonden;
7. att understryka att överföringen av EKSG-tillgångarna till den allmänna budgeten påverkar budgetposter på debet- och kreditsidan, vilket i sin tur kräver en teknisk anpassning av de gällande finansiella rutinerna;
8. att utforma överbryggande pilotprojekt mellan EKSG-budgeten och den allmänna budgeten för att underlätta övergången mellan de olika aktiviteter som finansieras under rubriken EKSG och unionens olika program, framför allt vad gäller struktur- och forskningsfonderna. Kommissionen måste ägna särskild uppmärksamhet åt åtgärder för vilka man ännu inte utarbetat lämpliga instrument på gemenskapsnivå.
Med utgångspunkt från denna redovisning tillåter jag mig, herr talman och mina damer och herrar, att uppmana parlamentet att ge våra förslag ett så omfattande och enhälligt stöd som möjligt i omröstningen. Det skulle utan tvekan ge våra beslut större tyngd.

Siimes
. (FI) Herr talman, bästa Europaparlamentets ledamöter! Behandlingen av budgeten för budgetåret 2000 har gått betydligt framåt sedan jag den 14 september presenterade rådets budgetförslag här i parlamentet. I dag har jag fått höra detaljerade synpunkter och motiveringar angående innehållet i budgeten för år 2000 just ur Europaparlamentets synvinkel. Unionens resursbehov ser ut att vara synnerligen mångskiftande och även de mest centrala sakfrågor som skall lösas börjar så småningom klarna. Tack vare den nya trilogipraxisen har vi i en positiv anda kunnat preliminärt behandla många av de mest centrala problemen. De inlägg som gjorts i dag visar också klart vad som kommer att vara det mest centrala tyngdpunktsområdet i budgeten för år 2000. Tyngdpunkten ligger speciellt på de många aktuella utmaningar under utgiftsområde 4 " Externa åtgärder" som förutsätter gemensamma lösningar av budgetmyndigheterna.
Jag skall i början av mitt inlägg göra en sammanfattning av budgeten på det allmänna planet och i slutet återkomma till denna Kosovofråga eller frågan om utgiftsområde 4. För det första skulle jag kommentera de obligatoriska jordbruksutgifterna eller underavdelning B1. Rådet anser att man i kommissionens förslag överskattar behoven för år 2000. Därför minskade rådet i sin egen behandling den här punkten med 375 miljoner euro. Komissionens överskattning har varit regelmässig under hela 1990-talet. Det bevisas också av innevarande årets siffror. Detsamma kan man konstatera angående åtgärder för landsbygdens utveckling i underavdelning B1. När det gäller frågan om anslag för strukturåtgärder koncentreras skillnaderna mellan rådet och parlamentet på två saker: för det första storleken av förskottsbetalningar för nya strukturåtgärder och för det andra betalningen av gamla utestående åtaganden så att de följer tidsplanen. Jag ser dessa två frågor som rent tekniska. Att fastställa förskottsbetalningen på 3,5 procent i stället för 4 procent som komissionen föreslagit kräver inga lagändringar. Det påverkar inte heller på något sätt summan för de nya strukturfondsmedel som medlemsländerna fått för perioden 2000-2001. När det gäller gamla obetalda åtaganden måste man beakta de nya nyttjandesiffror som kommissionen just offentliggjort. Dessutom bör man lägga märke till att redan den betalningsnivå på 48 procent som kommissionen föreslår överskrider klart de 45 procent som Europeiska rådet i Berlin grundade sina egna beslut på.
Den interna politiken innehåller många program som just håller på att behandlas enligt medbeslutandeförfarandet. Det är viktigt att budgetmyndigheterna respekterar de utgiftstak som godkänts i det interinstitutionella avtalet. Detta förutsätter allt bättre samordning.
Utvecklingen av unionens förvaltning är förknippad med betydande tryck. Den nya kommissionen har lovat att ge en redogörelse för förvaltningens utveckling i februari år 2000. Vi kan instämma i att man först på grundval av de synpunkter som kommissionen kommer med kan göra en övergripande utvärdering av personalbehoven. När man sätter i gång OLAF:s verksamhet skall man lägga vikt på den inledande verksamhetens kvalitativa drag. Angående pensionsfondsfrågan, vilken parlamentet betonat, måste vi också bland annat vänta på kommissionens heltäckande redogörelse för reformen av tjänsteföreskrifterna samt andra konkreta förslag. När det gäller den så kallade BAT-frågan, eller frågan om kontor för tekniskt stöd, är en så arbetsam reform som parlamentet föreslår kanske inte ännu mogen för genomförande i budgeten för år 2000.
Finansieringen av åtgärderna för Kosovo och för andra externa förbindelser innebär en utmaning för unionen både vad gäller budgetförfarandet och finansieringen. Det är värt att lägga märke till att de omedelbara finansieringsbehoven i Kosovo har bedömts i huvudsak täckta. Detta konstaterades vid den första givarkonferensen i juli. Budgetmyndigheterna bör nu följaktligen vänta på de slutgiltiga uppskattningarna av behoven, som enligt min uppfattning först under nästa år kan bli tillförlitliga. Rådet har för sin del förbundit sig att ta hand om de finansieringsbehov som jordbävningen i Turkiet orsakat med hjälp av lån från Europeiska investeringsbanken, makroekonomiskt stöd och medel som riktas till Meda-programmet. Således behövs kanske ingen separat finansiering för Turkiet. Bistånd till Östtimor har redan kanaliserats via ECHO. Givarkonferensen för Östtimor kommer att hållas i november så att närmare uppskattningar därvidlag kommer att bli klara först senare.
Som jag redan tidigare nämnde har Kosovo blivit det viktigaste tyngdpunktsområdet när det gäller budgetförfarandet för år 2000. Rådet har därför visat flexibilitet i sina egna förfaranden och i budgetförslaget överfört anslag till förmån för återuppbyggnaden i Kosovo. Det förefaller som om det vore realistiskt att rikta om anslagen för humanitär hjälp till Kosovo, i synnerhet därför att en stor mängd flyktingar redan återvänt till Kosovo, och att den humanitära hjälpen ser ut att i viss mån utgöra det första steget på återuppbyggnadens väg för att åtminstone för vintern erbjuda skydd åt människorna. Genom en schablonreducering av anslag som beviljats till andra budgetposter inom externa åtgärder under utgiftsområde 4 i budgetplanen förhindrar man å sin sida förhastade beslut att ändra utgiftstaket för det här området, eftersom, som jag sade, uppskattningar av återuppbyggnadens verkliga behov inte slutförts ännu.
Vad gäller parlamentets oro över eventuella följder av överföringen av anslagen under utgiftsområde 4 för unionens bistånd till de minst utvecklade länderna skall man inte glömma att enligt Lomékonventionen skall Europeiska utvecklingsfonden finansiera EU:s bidrag till många av de aktuella länderna. Europeiska utvecklingsfonden ingår inte i Europeiska unionens allmänna budget utan medlemsstaterna deltar direkt i dess finansiering och Europeiska utvecklingsfonden ( EUF) har sina egna interna finansieringsregler. Således påverkades inte Europeiska utvecklingsfonden av överföringen av anslag till förmån för återuppbyggnaden i Kosovo. Budgetens underavdelning B7 är bara delvis avsett för de fattigaste staterna och en schablonreducering drabbar således även andra än enbart de fattigaste staterna. Vid rådets (budget) möte den 16 juli behandlades överföringen av anslag till förmån för Kosovo och man konstaterade att komissionen inte bör belasta de minst utvecklade staterna och de fattigaste grupperna samt påpekade att kommissionen förbundit sig till den internationella utvecklingsstrategin, vars målsättning är att halvera fattigdomen i världen fram till år 2015.
Jag har lagt märke till att Europaparlamentet också tänker föreslå anslag som överskrider utgiftstaket för utgiftsområde 4 i budgetplanen för att få medel för finansiering av verksamheten till förmån för Östtimor och Turkiet samt för att ingå ett nytt fiskeavtal med Marocko. Angående den här frågan skulle jag vilja framföra följande iakttagelser. Rådet är också mycket bekymrat över situationen i Östtimor, men hittills har man inte lagt fram några noggranna uppskattningar av hjälpbehovet. Följderna av jordbävningen i Turkiet kräver redan i år vårt bistånd. Det här biståndet bestämdes i ändrings- och tilläggsbudget nr 4/1999. Det är dock för tidigt att fastställa det totala biståndsanslaget för år 2000. Anslagen för att finansiera åtgärder till förmån för Östtimor och Turkiet borde också rymmas inom ramen för det utgiftstak för utgiftsområde 4 i budgetplanen som fastställdes i Berlin. Rådet har dessutom just godkänt kommissionens mandat att förhandla fram ett nytt fiskeavtal med Marocko. Slutresultatet av dessa förhandlingar är ännu inte klart. Tillåt mig ändå påpeka att när rådet godkände budgetförslaget överförde det också några anslag under utgiftsområde 4 för att bilda en reserv för nödvändiga anslag som det nya avtalet förutsätter.
Till slut skall jag kort behandla budgetens totala ökning och de totala ramarna för budgetarbetet. Enligt omröstningen i parlamentets budgetutskott skulle betalningsbemyndiganden i budgeten för år 2000 öka med över 6 procent. Motsvarande siffra i rådets budgetförslag är 2,8 procent. Vi är ansvariga inför de europeiska skattebetalarna. Det borde vara klart att när det gäller unionens utgifter måste man uppfylla kravet för både budgetdisciplin och kostnadseffektivitet. I unionens budget skall man iaktta samma återhållsamhet som i medlemsländernas.
Jag framhöll i början behovet av snabba reaktioner hos budgetmyndigheterna under förhållanden som snabbt förändras. Jag ser att det nya interinstitutionella avtalet också innehåller tillräckliga instrument för oförutsedda behov. Andan i det nya avtalet är klar: man kan inte som fösta hjälp begära pengar som överskrider taket för budgetens totala ramar. Detta må också vara grunden för godkännandet av budgeten för år 2000.
Jag tror att vi med hjälp av institutionernas goda samarbete på ett framgångsrikt kan sätt lotsa budgetförslaget för år 2000 i beslutsfattandets hamn. Jag tackar talmannen och parlamentsledamöterna.
(Applåder)

Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Budgeten är det politiska programmet, utformat i siffror; så sammanfattar man vanligen kort och koncist budgetens betydelse. Nu fattar man många beslut på europeisk nivå, som inte genast kommer till uttryck i Europeiska unionens budget, men budgeten för år 2000 är ändå en vägledande och bestämmande grundval för många områden inom den europeiska politiken under nästa år.
Sedan det preliminära förslaget till budget gjordes upp under våren har viktiga händelser inträffat, som inte kunde förutspås vid tidpunkten för förslaget, men som kommer att inverka på budgeten år 2000. Det som spelat störst roll är att vi detta år har måst uppleva ett krig på europeisk mark, som orsakats av fruktansvärda kränkningar av de mänskliga rättigheterna och en politik, som utövats av Milosevic's regim, där människor drivs bort och etniska rensningar genomförs - en politik som inte kunde accepteras av en demokratisk folklig gemenskap som har åtagit sig att iaktta de mänskliga rättigheterna.
Det får i slutet av 1900-talet inte existera någon politik där minoriteter drivs bort eller rent av mördas. Europeiska unionen har tagit på sig ansvaret att finansiera återuppbyggnaden i Kosovo. Det handlar i Kosovo nu inte enbart om att reparera broar, skolor och den tekniska infrastrukturen, utan det handlar i sin helhet om att återupprätta ett civilt samhälle med demokrati och fred i regionen, och det gläder mig därför att finns en absolut konsensus mellan parlamentet, rådet och kommissionen om att ställa de nödvändiga medlen för Kosovo till förfogande ur EU:s budget.
Jag tror, detta vill jag betona, att alla är medvetna om ansvaret och stöder åtagandet att finansiera återuppbyggnaden i Kosovo. Kommissionens preliminära budgetförslag från april i år anslår totalt för alla åtagandebemyndiganden, som kan göras nästa år, ett belopp om 92,8 miljarder euro, och 89,6 miljarder euro i betalningsbemyndiganden. I detta preliminära förslag från kommissionen har dock, som sagt, ännu inte hänsyn tagits till Kosovo, Östtimor, Turkiet och fiskeavtalet med Marocko.
Rådets förslag slutar på 92,4 miljarder euro för åtagandebemyndiganden och 87,9 miljarder euro för betalningsbemyndiganden, och de ändringsförslag, som Europaparlamentets budgetutskott har antagit, leder till ett totalbelopp för åtagandebemyndiganden om 93,4 miljarder euro, och 90,8 miljarder euro för betalningsbemyndiganden. Till detta kommer också siffrorna för de nödvändiga medlen för Kosovo, Östtimor, Turkiet och fiskeavtalet. Jag vill tillfoga att det ur budgeten för år 2000 dessutom måste tas 15 miljoner euro, som Europeiska unionen skall bidra med för att finansiera skuldsaneringsinitiativet för de fattigaste länderna direkt ur budgeten, alltså inte ur utvecklingsfonden.
Jag har nämnt dessa totalsiffror av fyra anledningar. För det första: För samtliga tre föreliggande siffror, för kommissionens preliminära förslag, för rådets och parlamentets siffror, ligger de beräknade utgifterna för år 2000 faktiskt över detta års belopp. Anledningen till detta, det måste påpekas, är följande: De nödvändiga utbetalningarna, i synnerhet för exempelvis strukturpolitiken, kommer nästa år att stiga på grund av åtaganden från tidigare år, och kommissionen är fullkomligt ense med parlamentet om att man här inte får fastslå lägre belopp än dem som ingår i de åtaganden som gjorts. Det skulle vara oseriöst.
För det andra ligger däremot förslagen till nya åtaganden, som kan göras inom alla tre områdena, delvis långt under motsvarande belopp för detta år. Detta trots att det kan noteras en stor ökning exempelvis i förslagen till hjälpen inför anslutningen, alltså de medel som garanteras för kandidatländerna. Detta betyder klart och tydligt, och det vill jag också säga som replik till rådets tal att det krävs budgetdisciplin inte enbart av medlemsstaterna, utan den kommer entydigt också att utövas på europeisk nivå.
För det tredje visar emellertid de totala siffrorna också att idéerna om förslagen i budget, i synnerhet rådets respektive parlamentets, fortfarande ligger långt från varandra, och att vi följaktligen under de närmaste veckorna har intensiva förhandlingar framför oss. För det fjärde är de totala siffrorna naturligtvis också ett tecken på det arbete som utförts av utskotten, i synnerhet av föredragandena, och jag vill i kommissionens namn därför tacka så hjärtligt för Virrankoskis betänkande om de enskilda förslagen från parlamentet, rådet, EG-domstolen, revisionsrätten, utskottet för ekonomi och valutafrågor respektive utskottet för sysselsättning och socialfrågor liksom från Regionkommittén, för Pittellas betänkande om Europeiska kol- och stålgemenskapens driftsbudget , och särskilt för Bourlanges betänkande. Betänkandet visar än en gång vilken utmärkt föredragande han är och en mästare när det gäller mycket sophisticated förslag.
Förutom att gå in på storleken för budgetförslagen tas i betänkandet också upp viktiga frågor som rör budgethantering och förvaltning.

Titley
Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden, Bourlanges, och ordföranden för budgetutskottet, Wynn, till det sätt på vilket dessa förfaranden utförts.
Jag kan tyvärr inte gratulera rådet till deras prestationer i detta förfarande. Det budskap utskottet för utrikesfrågor har fått från rådet säger att vi bara kan betala för Kosovo genom att ta pengar från dem som till och med har det värre än de i Kosovo. Vi vill råna de mycket fattiga för att ge pengar till de något mindre fattiga. Vi vill att Afrika skall betala till Balkan. Jag anser inte att detta är det budskap som EU bör skicka ut till resten av världen.
För att få tillgång till 500 miljoner euro till Kosovo har rådet föreslagit övergripande nedskärningar på 10 procent i utgiftsområde 4. Vissa nedskärningar är t.o.m. större. För humanitärt bistånd, budgetpost B721, föreslår man nedskärningar på 20 procent. De skär ned Nova med 70 miljoner euro: med andra ord, en minskning med 40 procent av biståndet till Bosnien, så Bosnien måste betala för Kosovo. Vi skär ned stödet till fredsprocessen i Mellanöstern vid en tidpunkt då det finns hopp om en långsiktig lösning i regionen. Vad är det för slags politiskt budskap som Europeiska unionen skickar ut om sitt engagemang i denna process?
Man måste naturligtvis ta ett ekonomiskt ansvar och vi måste fastställa våra prioriteringar, men övergripande nedskärningar på 10 procent är inget lämpligt sätt att göra detta på. Det handlar om likgiltighet och oansvarighet. Det är inte underligt att EU:s rykte inte är särskilt gott hos allmänheten för tillfället.
Det finns ytterligare två områden som utskottet för utrikesfrågor vill rikta er uppmärksamhet på. För det första vill vi ha en lämplig finansiering av Royaumont-förfarandet, som i synnerhet säkerställer att det hamnar under första pelaren, och inte under den andra. Vi föreslår därför att vi upprättar en budgetpost för stabilitetspakten och tar en del pengar från Meda-budgetposten för att finansiera denna.
Till sist, vi vill också ha ert stöd till nätverket för konfliktförebyggande åtgärder, som upprättats som ett resultat av parlamentets arbete, i synnerhet Rocards arbete. När vi nu har en liknande organisation i rådet, är dess arbete ännu viktigare. Jag uppmanar er att stödja en ökad finansiering.
Jag betonar att ekonomisk försiktighet inte får bli en ursäkt för att driva fler människor djupare ned i fattigdom.

Morgan
Herr talman! Jag vill tacka budgetutskottet och herr Bourlanges för deras arbete. Jag är tacksam för det engagemang de har visat i kampen mot bedrägeri i Europeiska unionen och, i synnerhet, den extra utfästelsen de har gjort - ytterligare 9 miljoner euro till OLAF har röstats igenom i budgetutskottet. Detta kommer att göra det möjligt att skapa ytterligare 50-75 nya tjänster under år 2000, förutom de 30 nya tjänster som röstades igenom i samband med tilläggs- och ändringsbudgetarna
Jag bör påminna er om att OLAF behöver 300 tjänster för att kunna utföra sina uppgifter. Detta stöddes i rapporten från den oberoende expertkommittén. Låt oss inte glömma bort att det finns större förväntningar vad gäller allmänhetens attityd gentemot reformer av EU:s institutioner. Det är nödvändigt att OLAF får tillräckliga resurser. Jag vill påminna kommissionen om att vi inte kommer att tillåta att OLAF:s oberoende inskränks p.g.a. budgetvinster - något att komma ihåg framöver. Jag är besviken över att rådets ordförandeskap inte har hänvisat till detta. Vill ni att de ytterligare 75 tjänsterna skapas eller inte? Jag skulle vara tacksam för litet respons rörande denna fråga. Ni måste visa samma engagemang i kampen mot bedrägeri som vi gör i Europaparlamentet.
En annan fråga för budgetkontrollutskottet är användningen av kontor för tekniskt bistånd. I sina budgetriktlinjer för år 2000 uppmanade parlamentet att det skulle ske ett gradvis borttagande av kontoren. Och att kommissionen skulle tillhandahålla en bedömning rörande dess personalbehov. Detta har inte skett. Budgetutskottet har skjutit in utgifterna för logistiskt och tekniskt stöd i ett separat avsnitt, med 90 procent av dessa anslag i reserv. Budgetkontrollutskottet stöder detta förhållningssätt. Det är fullkomligt riktigt att dessa anslag inte bör släppas förrän kommissionen har definierat de uppdragskategorier som måste läggas ut. Vi ser fram emot att få denna information från kommissionen.
En annan fråga: Under 1999 har stora summor inte tagits i anspråk inom gemenskapsinitiativen, Sammanhållningsfonden och många andra områden. I vissa fall är detta det andra eller tredje året i följd då det skett stora överföringar från särskilda budgetposter. Detta visar behovet av att parlamentet måste övervaka genomförandet av budgeten mer ingående under året. Fackutskotten måste ta ett större ansvar när det gäller att övervaka budgetposterna inom dessa områden. Om vi gör detta, kan vi hålla budgetprocessen uppdaterad och se till att vi har aktuell information under året.

Deprez
. (FR) Herr talman, kära kolleger! Jag skulle vilja instämma med föregående talare och uttrycka min tacksamhet och mitt godkännande av det arbete som utförts av föredraganden och av budgetutskottet.
Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor hade inför budget 2000 fyra målsättningar. Den första av dessa målsättningar var att koppla ihop budgetplanen med de prioriteringar som fastställts i Amsterdamfördraget, särskilt det faktum att inrättandet av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa numera är en av unionens grundläggande målsättningar. Det är anledningen till att vi, med stöd av budgetutskottet, föreslagit att man samlar alla politikområden och alla budgetposter som rör inrättandet av detta område för frihet, säkerhet och rättvisa, under en enda avdelning med fem kapitel, som motsvarar de stora politikområdena, och som syftar till att genomföra området för frihet, säkerhet och rättvisa.
Som en andra målsättning vill vi rationalisera och omstrukturera budgetinstrumenten inom asyl- och immigrationspolitiken. I budgeten för år 1999 inrättades den europeiska flyktingfonden. Till följd av händelserna i Kosovo tvingades rådet tyvärr använda så gott som alla dessa medel till katastrofsituationen i Kosovo och medlemsstaterna.
Det är anledningen till att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor föreslagit att det hädanefter skall finnas två budgetinstrument på asyl- och immigrationspolitikområdet: dels en europeisk flyktingfond avsedd att på ett strukturmässigt sätt finansiera nödvändiga åtgärder som hänför sig till mottagande, integration och frivillig hemsändning av flyktingar vid normala strömmar, och dels en budgetpost som syftar till att göra det möjligt att vidta brådskande åtgärder, vid massiv tillströmning av flyktingar. Vi har på detta sätt föregripit begäran från Europeiska rådet i Tammerfors, eftersom rådet anser att det är lämpligt att planera för att i en eller annan form inrätta en ekonomisk reserv, avsedd för tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av flyktingar. Herr talman! Det instrumentet har vi redan föreslagit.
Den tredje målsättningen innebär en förstärkning av medel för att bekämpa brottslighet, och den fjärde en budgetpost som gör det möjligt att vidta åtgärder inom ramen för kommissionens handlingsplan år 2000-2004 för kampen mot droghandeln.

Êatiforis
Herr talman! Den första behandlingen av budgeten, som parlamentet genomför i dag, har som alltid viktiga konsekvenser för Europeiska unionens politik, i vilken naturligtvis även Ekonomiska och monetära unionen ingår. Budgeten innehåller även utgiftsposter för inrikespolitiken som avser programmet Prince. Detta program gäller den informationskampanj om euron som varit, är och måste vara en ytterst angelägen uppgift för Europeiska unionen.
Utskottet för ekonomi och valutafrågor anser att denna satsning alltjämt bör vara ett prioriterat politikområde och att det ännu krävs mycket arbete, innan sedlarna och mynten kan börja användas i Europeiska unionen. Därför, herr talman, stöder vi och välkomnar de förslag till utökning av Prince-programmets budget som framlagts av budgetutskottet. Utskottet för ekonomi anser det vidare ytterst angeläget att finansiera åtgärder som gäller skatteområdet, för detta är fortfarande ett område med obalans inom den inre marknaden. Följaktligen bör budgetposten B5-3001, som gäller tillämpningen och utvecklingen av den inre marknaden, ligga kvar på den nivå som kommissionen föreslagit i sitt förslag . Utskottet för ekonomi stöder också de summor som i utkastet föreslås för programmet Fiscalis, budgetpost B5-305. Denna budgetpost garanterar en närmare samordning av det befintliga skattesystemet. Utskottet anser vidare att unionen bör prioritera tillhandahållandet av statistisk information av hög kvalitet, i synnerhet nu då Ekonomiska och monetära unionen har genomförts i euroområdet, och vi står inför en utvidgning av unionen. Budgetposten B5-600, som gäller statistisk information, bör alltså behållas även i fortsättningen.
Avslutningsvis, herr talman, då jag talar som företrädare för den grekiska delegationen, skulle jag vilja uttrycka min beklagan av att de europeiska institutionerna ännu inte har nått fram till en rättslig grund som möjliggör hjälp till en medlemsstat som nyligen drabbats av naturkatastrofer. Det finns inte någon sådan rättslig grund i budgeten, herr talman, och det anser jag vara en allvarlig brist. Såsom fallet var med Grekland nyligen, men också vid andra tillfällen, kan denna brist tyda på ett slags okänslighet inför oförutsedda olyckor som drabbar våra medmänniskor, då vi i stället borde visa en viss generositet.

Rothley
Herr talman! Med all respekt för föredraganden, men budgetutskottet kan väl inte på allvar tro att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden skall applådera hans arbete! Budgetutskottet har lämnat EG-domstolen i sticket, liksom rådet har gjort! Jag vet att rättsliga frågor ofta betraktas som störande inslag i den politiska processen. Men att man har så ringa aktning för EG-domstolens arbete för den europeiska integrationen och för individens rättsskydd, gränsar till skandal!
Man frågar sig vilken roll egentligen ett fackutskott skall ha, om budgetutskottet med en storslagen gest helt enkelt sopar undan alla de noggrant övertänkta, moderata förslagen? Vilken roll skall fackutskotten då ha? Jag befarar att rättsskyddet i denna Europeiska union blir allt mer begränsat. Det står nu klart vem som bär ansvaret för det. Vi bör inte utsätta oss för risken att rättsskyddet begränsas i Europeiska unionen, framför allt som det ständigt talas om att vi vill skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.

McNally
Herr talman! Jag övertog jobbet som föredragande av yttrandet efter det att Desama, som var den ursprunglige föredraganden, fått en hjärtattack. Vi hoppas alla att han snart är tillbaka i parlamentet.
Mina tack och gratulationer går till Bourlanges för hans hårda arbete, på parlamentsledamöternas vägnar. Utskottet för industrifrågor behandlar 120 budgetposter, så ni förstår att vår uppgift är ganska komplicerad! Vi behandlar energiprogrammen, de som har att göra med industrin, inklusive små och medelstora företag, forskningsprogrammen under ramprogrammen som uppgår till ungefär 60 procent av Europeiska unionens utgifter inom området för internpolitik, samt budgetposterna rörande handel och tekniskt bistånd.
Vad gäller budgetposterna inom energi, beklagar vi att budgetutskottet inte följde vår rekommendation att öka utgifterna till Altener och Save. Dessa är program för förnybar energi och energieffektivitet som för närvarande behandlas i förlikningskommittén. Om vi enligt förväntningarna får en ökning av medlen som ett resultat av denna behandling, kommer vi naturligtvis att be om mer pengar för nästa år.
Vad gäller forskning, och efter väldigt många långa diskussioner med Bourlanges, är jag intresserad att få veta vad han har för avsikt att göra. Vi i utskottet för industrifrågor vill inte att forskningsprogrammen skall brytas ned i dussintals olika budgetposter, en för varje nyckelåtgärd. Men vi vill däremot övervaka varje nyckelåtgärd. Jag tror att vi nått en överenskommelse med kommissionen om att information skall ges till oss i intervaller och i en form som gör det möjligt för oss att övervaka medlens användning på det sätt vi vill.
Jag beklagar också att budgetutskottet inte godkände en förflyttning av fortbildningen av kärnkraftsinspektionen i f.d. Sovjetunionen från extern politik till energibudgetposten, där denna fortbildning skulle kunna bedrivas mycket effektivare. Vi har tydligt redovisat våra argument och vi kommer att göra det igen.
Vad gäller övervakningen, har vi i utskottet för avsikt att göra en ledamot ansvarig för övervakningen av varje enskild budgetpost av de 120 som finns. Vi förväntar oss sedan att de granskar hur medlen används, hur projekten organiseras, att de besöker projekten och att de håller sig uppdaterade för att låta oss få kunskap om hur det går.

Hughes
Herr talman! Jag vill tacka mina kolleger från budgetutskottet och i synnerhet budgetföredraganden för det goda samarbete vi har haft med dem under denna första behandling. I klarspråk betyder detta att sysselsättningsutskottet i stort sett fick vad det ville ha under denna första behandling, och jag är tacksam för det.
Andra har hänvisat till strukturfonderna. Vi är i det stora hela nöjda med det faktum att budgetutskottet godtog våra rekommendationer, så i stället skulle jag vilja ta en titt på en rad underavsnitt till budgetposterna. En som är viktig för sysselsättningsutskottet är den om social dialog. Där har vi slutat med 4,5 miljoner euro mer än vad Europeiska kommissionen hade tänkt sig från början. Detta tycker jag är mer överensstämmande med de uppgifter som vi står inför inom detta viktiga område, och det inkluderar anslag för deltagande av företrädare för ansökarländerna i Central- och Östeuropa, vilket vi tycker är mycket viktigt. Vi har mindre än vi önskade under B3-4003. Detta är nedslående, eftersom det är ett viktigt område i och med det förväntade genomförandet av stadgan för företag i EU och, hoppas vi, framstegen för den allmänna ramen för information och samråd om utgifter. Vi är glada att det vi ville se i samband med icke-statliga organisationer har godtagits under den första behandlingen. Vi menar att detta är ett mycket viktigt område - idén för utveckling av den civila dialogen. Jag är särskilt glad över att finansieringen kommer att fortsätta för utvecklingen av en plattform för icke-statliga organisationer, något som jag tycker är en viktig del av utvecklingen av den civila dialogen.
Ur sysselsättningsutskottets synvinkel är naturligtvis sysselsättningen en av de viktigaste frågorna. Och här, under budgetposterna B5-502 och B5-503, har vi tillsammans ungefär 24 miljoner euro mer än i kommissionens ursprungliga förslag. Vi menar att detta är ett utmärkt resultat. Vi ser fram emot att tillämpa sysselsättningskapitlet i Amsterdamfördraget och att göra framsteg i samband med den makroekonomiska dialogen som man kom överens om i Köln. Vi är därför tacksamma för att vi har de medel som krävs för att utveckla dessa viktiga frågor. Till sist, herr talman, bara ett par mindre problem. Ett problem är att vi fortfarande inte har någon fastställd rättslig grund för icke-statliga organisationer. Jag hoppas att kommissionen och rådet kan komma fram till något här; i annat fall kommer den civila dialogen att avstanna vid slutet av nästa år. Detta skulle vara en katastrof.
Den andra svårigheten handlar om tekniskt bistånd och de medel som överförts till reserven. Jag hoppas att kommissionären med ansvar för socialfrågor agerar snabbt för att tillhandahålla nödvändig information för att få loss 50 procent vid andra behandlingen.

Bowe
Herr talman! Jag vill först och främst gratulera budgetutskottets föredragande till det arbete han utfört under året. Jag tackar också Wynn för det trevliga sätt på vilket han leder budgetutskottet, vilket är en ny erfarenhet för mig. Föredraganden har presterat ett mycket bra resultat, om man tar hänsyn till den press han utsatts för under året. Samtidigt som de budgetposter som ligger under utskottets för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor ansvar inte är stora rent nominellt, så spelar de en viktig roll när det gäller att underlätta för utvecklingen av unionens politik, och särskilt när det gäller att förverkliga och föra den vanlige medborgarens behov och önskemål närmare unionen.
Budgetutskottets föredragande har erkänt en rad slutsatser som vi har dragit, vilket gjort det möjligt för oss att upprätthålla finansieringen inom de flesta områdena och utveckla den blygsamt inom ett eller två områden. Jag kan inte tacka rådet på samma sätt när jag granskar dess preliminära budgetförslag. De måste prioritera medborgarnas intressen och behov högre.
Genom användning av de belopp som bestämdes förra året vid förlikningen om Whitehead-betänkandet, kommer budgetposterna för konsumentfrågor fortsättningsvis att bygga upp förtroendet bland allmänheten, och visa medborgarna att vi inte bara är en europeisk union som är öppen för affärer, utan en union som också verkar för medborgarnas rättigheter som konsumenter. De kompletterande medel som beviljats till de kompletterande posterna för Byrån för veterinär och fytosanitär granskning och kontroll i Dublin kommer att övertyga våra medborgare om att vi vidtar åtgärder för att skydda kvaliteten och säkerheten hos maten på deras tallrikar. Det nya ansvaret på hälsoområdet som skrivits in i Amsterdamfördraget kan utvecklas genom användning av de kompletterande medel som beviljats till budgetposten för hälsoområdet. Jag välkomnar i synnerhet möjligheten att kunna utveckla nya strategier för att ta itu med mentala hälsoproblem och neurodegenerativa sjukdomar som t.ex. Alzheimers och Creutzfeldt-Jakobs sjukdom. På samma sätt - när vi nu närmar oss slutet på det femte åtgärdsprogrammet inom miljöområdet - är medlen som finns tillgängliga för att påbörja utvecklingen av det sjätte åtgärdsprogrammet högst välkomna.
Om jag är besviken på någon punkt, rör det i så fall föredragandens förhållningssätt till de olika byråerna inom unionen som inrättats genom kommissionen. Jag var den ende föredraganden, tillsammans med Bourlanges, som träffade företrädarna för byråerna, och jag fick höra goda argument för ett ökande av medlen till dessa byråer till det arbete de utför tillsammans med ansökarländerna i Öst- och Centraleuropa och för att få ut icke lönsamma läkemedel för behandling av sällsynta sjukdomar på marknaden, vilket är så viktigt för en relativt liten grupp människor som lider av dessa sjukdomar. Jag anser att man kanske i högre grad hade kunnat beakta deras argument. Jag är mycket besviken över att budgetutskottets föredragande inte tog till sig substansen i dessa argument på samma sätt som jag gjort. Jag kan bara hoppas att vi under de kommande åren får möjlighet att ta itu med de problem som de har identifierat.

Görlach
Herr talman, mina damer och herrar! Förhållandet mellan utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och budgetutskottet har aldrig varit spänningsfritt under budgetförberedelserna. Det är klart att detta ligger i sakens natur, eftersom den största delen av budgeten faller på jordbruksområdet. Därför är det särskilt glädjande att vi denna gång kan slå fast att samarbetet har varit en bra bit bättre än tidigare. Det hade utskottsordföranden och framför allt föredraganden Bourlanges stor del i, men även ordförandena från alla grupperna, det måste tilläggas.
Ändå stöds inte alla önskemål från utskottet för jordbruk i dag av en majoritet, det vet vi. Men vi sätter särskilt stort värde på att man inte accepterar rådets generella förslag till nedskärningar och räknar med en blygsam höjning framför allt när det gäller utgifterna för djurhälsa och växtskydd, liksom när det gäller försäljningsstöd. Utgifter för djurhälsa och växtskydd är inte bara jordbruksutgifter, det är också utgifter för ett klokt förebyggande konsumentskydd.
Naturligtvis är den nya andra pelaren för att främja landsbygden en viktig fråga för utskottet. Här kan vi över huvud taget inte förstå rådets återhållsamhet. Det gläder oss att kommissionen i sin ändringsskrivelse kommer parlamentets strävan till mötes. Jordbrukets mångfunktionella uppgifter för försörjningen, underhållet av landskapet, naturskyddet, även turismen, möjligheter till framtida arbetstillfällen vilka snarare kommer att växa än att avta, är alla viktiga angelägenheter för hela parlamentet.
Rådet måste godta att utgifterna på jordbruksområdet i framtiden kommer att förändras i sina enskilda delar. Men det får inte betyda att man går den billiga vägen och tror att man helt enkelt kan få loss pengar för andra politiska områden genom att göra nedskärningar i jordbrukssektorn, som inte bara omfattar utgifter för jordbrukarna utan för hela landsbygden.
Det bör observeras att parlamentet och kommissionen på detta område har närmat sig varandra under de senaste åren. Rådets hittillsvarande fantasilöshet måste få ge vika för ett mer realistiskt synsätt, även med tanke på det framtiden kommer att bära med sig i fråga om rättigheter för parlamentet - även inom budgetområdet.

Langenhagen
föredragande av yttrandet från fiskeriutskottet. (DE) Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Fiskeriutskottet har grundligt granskat de budgetsiffror som rör fisket. Diskussionen var spänd och livlig. Det fanns många meningsskiljaktigheter, för det första beträffande Fonden för fiskets utveckling (FFU), för det andra beträffande rådets och medlemsstaternas stöd till den gemensamma europeiska fiskeripolitiken, framför allt när det gäller internationella fiskeavtal, exempelvis det senaste med Marocko, och för det tredje beträffande EU:s förbindelser med andra internationella organisationer.
Vi vädjar om att Europaparlamentet åtminstone skall försvara de medel som under de senaste budgetåren redan anslagits till den gemensamma fiskeripolitiken. På mitt initiativ har vi i utskottet sammanställt tre ändringsförslag, som alla direkt eller indirekt slutligen antagits av budgetutskottet. Fiskeriutskottet är särskilt oroat över budgetpost B2-901, som handlar om medlemsstaternas kontroll och övervakningsåtgärder, budgetpost B2-903 om stöd till den gemensamma europeiska fiskeripolitiken samt budgetpost B7-8000 om internationella fiskeavtal.
Budgetpolitiken påverkar i många avseenden följande tre kärnfrågor. För det första strukturpolitiken. Vid toppmötet i Berlin anslogs 161 miljoner euro för regioner utanför mål 1-områdena. Det är ett avsevärt belopp. Men anslagen för åtagande- och betalningsbemyndiganden steg under åren 1998 och 1999 och skulle med all sannolikhet kunna stiga ytterligare.
För det andra avsätts inte tillräckliga medel i budgetförslaget för att genomföra en effektiv kontroll- och övervakningspolitik. Enbart under 1999 begärde medlemsstaterna mer pengar än vad som fanns i EU:s budget. Detta förklarar det tilläggsbelopp om 2 miljoner euro som fiskeriutskottet har begärt. Dessutom känner vi oss naturligtvis lugnade av den hållbara hanteringen av resurserna, den systematiska registreringen av grundläggande data och fördjupningen av dialogen med industrin. Detta förslag har sedan också budgeterats högt av fiskeriutskottet.
Den tredje frågan är naturligtvis Marocko. Vi välkomnar det förhandlingsmandat som rådet nu äntligen har medgett. Avslutningsvis vill jag påpeka att den gemensamma fiskeripolitiken - det måste jag väl egentligen inte säga -har behov av ett starkt stöd från gemenskapen. Och här menar jag inte enbart ett ekonomiskt stöd. Vi står inför stora utmaningar. Vi måste alla klargöra att EU, som utgör en supermakt i fråga om fiske, är berett att gå i god för en industri som omfattar många regioner, stater och medborgare i unionen. Antalet arbetstillfällen och kvaliteten på dem utgör ett högt mervärde för EU, och som vi alla vet spelar de också en avgörande roll vid utvidgningen.

Watts
Herr talman! På utskottets för regionalpolitik, transport och turism vägnar skulle jag varmt vilja stödja det förhållningssätt som föredraganden, Bourlanges, intagit. Jag vill i synnerhet tacka honom för den vikt han lagt vid kontakterna med mitt utskott under de senaste månaderna, och även med våra företrädare under det gångna året.
Mitt utskott har lagt fram fem budgetprioriteringar: mål 1, 2, Interreg, transportsäkerhet och hållbar rörlighet. Jag tar först upp de regionalpolitiska prioriteringarna. Jag instämmer i föredragandens kommentar om att nedskärningarna av anslagen till strukturfonderna är fullständigt oacceptabla. Vilka är då de nedskärningar som föreslås av rådet? Rådet föreslår att betalningsanslagen minskas med 433 miljoner euro för mål 1, 95 miljoner euro för mål 2 och 33 miljoner euro för Interreg. Detta parlament stödde entusiastiskt strukturfondsprogrammet inom Agenda 2000. Vi förväntar oss att de nya strukturfondsprogrammen inleds med en flygande start under nästa år. Detta kommer helt enkelt inte att bli möjligt om dessa nedskärningar genomförs. Rådet förespråkar en minskning av förskottsbetalningarna till nya program till endast 3,5 procent. Som en jämförelse har detta parlament tidigare bedömt att förskottsbetalningarna vid första betalningstillfället bör överstiga 10 procent av de totala medlen.
Vi menar att om dessa nedskärningar blir verklighet, finns det en risk att den regionala förnyelsen inte blir av. De befintliga programmen kommer att avstanna innan de omvandlas till nya program. Kraften kommer att gå förlorad. Det blir oundvikligen så att de fattigaste samhällena i de fattigaste regionerna kommer att lida mest. När det kommer till kritan innebär det att inga nya jobb kommer att skapas och att de befintliga jobben kommer att hotas.
Mitt utskott har föreslagit ett hundraprocentigt återställande av dessa tre budgetposter, till nivån i det preliminära budgetförslaget. Denna ökning på 561 miljoner euro av anslagen till strukturfonderna kommer att göra det möjligt för oss att på ett korrekt sätt uppfylla de historiska åtagandena och se till att luften inte går ur de nya programmen inom Agenda 2000. Vi stöder också för övrigt det föreslagna tillskottet på 20 procent till reserven i väntan på det framgångsrika resultatet av våra diskussioner om riktlinjerna.
Låt mig kort ta upp transporter och nämna för kollegerna att jag hoppas att de kan stödja budgetutskottets åtgärder för att återställa nedskärningarna till budgetposten för transportsäkerhet och till budgetposten för hållbar rörlighet.
Jag vill avsluta med att tacka alla mina kolleger i utskottet för det stöd de har gett mig under detta budgetförfarande.

Perry
Herr talman! Detta är tredje gången som jag blivit tillfrågad att bli föredragande för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och medier och idrott. Det är inget lätt jobb, det finns aldrig tillräckligt med pengar, men det är ett jobb jag föredrar framför att vara föredragande av betänkande. Jag vill lägga till mina tack till dem som Bourlanges redan fått, för det stöd han gett till kulturutskottet.
Kulturen har inte fått ut så mycket av budgetförfarandet som man hade önskat, men vi har fått litet mer än ministerrådets förslag och kan uppvisa siffror i närheten av 1999 års nivå.
Vårt huvudutbildningsprogram, Sokrates, och programmen Ungdom och Kultur, har blivit illa tilltygade av ministerrådet. Jag anser att de 238 miljoner euro som föreslagits till Sokrates helt enkelt inte räcker till för att kunna göra ett bra jobb. Förra veckan hade jag ett sammanträde med kommittén för brittiska universitetsrektorer. De berättade för mig att ingen - varken studenter eller universitet - deltar i Sokrates av penningskäl. De gör det därför att de tror på Europa och vill se till den gemensamma marknaden kan fungera. Men vi måste fråga oss själva: Är medlen nu så små att det är orealistiskt att tro att man kan uppfylla målen? Låt oss hoppas att man under förlikningsförfarandet som sker i morgon inser behovet av att prioritera Europas studenter högre och ökar finansieringen.
Den totala summan för vår del av budgeten är ungefär 600 miljoner euro - mycket pengar tills man slår ut dem på 370 miljoner människor - mindre än 1 procent av vår budget, inget bottenlöst hål. Under år 2000 kommer EU att lägga ut mindre än 2 euro per medborgare på utbildning, på att uppmuntra ungdomar till att delta i utbytesprogram eller bedriva studier i främmande språk och kulturer, på information till medborgarna om unionens framtida utveckling och dessutom stödja vår industri inom det audiovisuella området. Av dessa knappa 2 euro kommer stödet till Europas kulturarv att vara mindre än 20 cent. Millenniet måste få kosta 1 euro per medborgare för Europas kultur.
Vad vi är engagerade i för tillfället är bara symbolism och symboliska utgifter. Till och med där har vi lyckats göra fel. Jag kritiserar inte enskilda tjänstemän, men jag får för många klagomål från ansedda organisationer som Europeiska ungdomsorkestern, Europeiska ungdomsparlamentet, Yehudi Menunin-stiftelsen - berömda organisationer som gör ett fantastiskt jobb för Europa och för våra ungdomar. Inte en enda av dessa organisationer som omfattas av budgetposterna 3021 eller B3-2005 har fått en enda euro till sina budgetar under 1999. Kan vi se till att våra system börjar fungera i början av nästa årtusende? Herr Prodi, fru Reding och fru Schreyer - vi litar på att ni kommer att göra ett bättre arbete under nästa år.
Jag vill avsluta med att berätta en historia. Jag bor i en liten by i Hampshire med en befolkning på 2 500. Min fru är ordförande i kommunalnämnden. Jag frågade henne vad man lägger ut på kultur, sport och sociala aktiviteter i byn. Man lägger ut 50 000 euro, eller 20 euro per person. Så om någon kommer till mig och ber om stöd från EU, berättar jag för dem att det är mycket mer troligt att de får ett realistiskt stöd från sina lokala politiker än från EU.

Carlotti
. (FR) Herr talman! Budgetdebatten är alltid ett bra tillfälle för att uttrycka en politisk vilja. Det är för Europeiska unionen ett tillfälle att på nytt bekräfta sin moraliska skyldighet att sträcka ut handen till utvecklingsvärlden, ett tillfälle att visa att vi vill kämpa mot fattigdom, orättvisa, diskriminering av alla slag, avsaknad av demokrati samt angrepp på de mänskliga rättigheterna och friheten. Kort sagt, det är ett tillfälle att visa vår vilja att fortsätta vår utvecklingspolitik, även om vi här och där måste se över den för att göra den effektivare och mer öppen.
Ur den synvinkeln ger förslaget till budget för år 2000 anledning till den största oro. Jag tänker då naturligtvis på utgiftsområde 4 som Bourlanges talade länge om nyss. Förutom att först kommissionen och sedan rådet föreslagit omfattande minskningar för samtliga berörda poster, måste vi hädanefter bemöta en rad dramatiska situationer runt om i världen. Vi måste bemöta den dramatiska situationen för folket i Kosovo och göra avsevärda ansträngningar för att på nytt bygga upp landet. Men vi måste göra det genom att lösgöra anslag och inte genom att minska samtliga poster i utgiftsområde 4 med ca 10 procent. Vi kan inte låta de fattigaste betala Europeiska unionens åtgärder. Vi kan inte ställa de fattiga mot de fattiga, de goda och dåliga offren, och jag beklagar slutligen att rådet lagt fram problemet litet grann i dessa termer, genom att inte prioritera någon av katastroferna. Vi behöver tillräckliga anslag för att finansiera återuppbyggnaden av Kosovo, naturligtvis, men också för Östtimor. Och tro mig, ECHO:s anslag kan inte täcka allt, och inte heller anslagsöverföringarna från en budgetpost till en annan, beroende på prioriteringar. Vi måste också finansiera fiskeavtalet med Marocko, som utgör en prioriterad åtgärd för Europaparlamentet.
Vi bör därför uppmana rådet att på nytt se över budgetplanen för våra externa åtgärder inom utgiftsområde 4. Jag tror att parlamentet är ganska enhälligt på den punkten. Jag måste för övrigt, för utskottet för utveckling och samarbete, tacka föredraganden för betänkandet, Bourlanges, samt budgetutskottet, med dess ordförande Wynn, för den ståndpunkt de intagit i frågan. Vi har emellertid beslutat att lämna in tre ändringsförslag från utskottet för utveckling. Det första gäller könsfrågan. Överallt i Afrika är kvinnorna aktiva, de är motorn, Afrikas hopp för nästa årtusende, och vi måste följa med denna rörelse. Det andra ändringsförslaget gäller budgetposterna för hälsa, fortplantning och kampen mot aids, som vi föreslår skall slås samman. Men denna sammanslagning får inte leda till att anslagen minskar. Tjugofem miljoner människor kommer att dö av aids i Afrika, tjugofem miljoner potentiella offer, varav nio tiondelar inte känner till den fara deras kropp hyser, på grund av bristande möjligheter till upptäckt och sexualundervisning. Aids kommer att bli Afrikas nästa katastrof.
Det tredje ändringsförslag som vi vill lämna in gäller budgetpost B7-6000 rörande gemenskapens bidrag till de icke-statliga organisationerna. Förslaget till budget innebär en mycket stor minskning av anslagen till denna budgetpost. Bourlanges förslag innebär däremot en ökning och det tackar jag honom för. Vi för vår del föreslår att kommentarerna skall ändras. Det är ett ändringsförslag utan ekonomisk inverkan, men som kommer att göra det möjligt för kontaktkommittén...
(Talmannen avbryter talaren)

Klaß
- (DE) Herr talman, fru rådsordförande, kommissionär Schreyer, mina damer och herrar! Kvinnorna utgör hälften av himlen, så står det redan i ett gammalt kinesiskt ordspråk, och det är fullständigt riktigt att kvinnorna inom Europeiska unionen också blir delaktiga av denna andel av unionens budget. Kanske kan man av detta också dra den slutsatsen att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor är det sista som kommer till tals under förmiddagen i raden av utskott.
I utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor gör vi få prioriteringar. Å ena sidan gäller det kvinnospecifika åtgärder, och å andra sidan gäller det gender mainstreaming i all gemenskapspolitik. Det fjärde åtgärdsprogrammet för jämställdhet löper ut i slutet av år 2000, och jag vill erinra kommissionär Diamantopoulou om hennes samtycke i utskottet till att så snart som möjligt lägga fram ett förslag om en fortsättning på detta program, för att även det femte åtgärdsprogrammet skall kunna anslutas på ett smidigt sätt.

Daphne, programmet för att bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor, måste så snabbt som möjligt komma fram till den andra behandlingen, för att också det skall kunna anknytas till den utlöpande stödperioden. Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor kräver här en vid tolkning av hälsobegreppet, som omfattar både det fysiska, mentala och sociala välbefinnandet. Gemenskapens initiativ NOW löper nu ut, och det måste därför anslås medel i det nya gemenskapsinitiativet Equal för det specifika stödet till kvinnorna. Arbetsmarknad, utbildning och yrkesutbildning är nyckelområden för ett aktivt stöd till kvinnor, och ledsagande åtgärder, exempelvis försörjningsplikt, spelar en stor roll just för kvinnorna, och bidrar till att underlätta för dem att komma in på arbetsmarknaden.
Tyvärr är det fortfarande så att vi behöver särskilda stödmöjligheter även åt kvinnorna i Europeiska unionen. Samma sak gäller för den samhälleliga informationen och informationssamhället. Här måste man rikta särskild uppmärksamhet just på kvinnorna i kandidatländerna. Det måste också i budgeten för år 2000 anslås medel för den europeiska kvinnolobbyn, som i Europa hjälper till att gå i bräschen för kvinnornas intressen. Europa har tagit på sig ett ansvar för utvecklingspolitiken, och därför får medlen här absolut inte minskas. Det är förnuftigt att budgetposterna B7-631 och B7-6211 slås samman till en post. Men den måste då också utrustas med motsvarande medel.
Familjeplanering och hälsovård för mödrar och barn hör till de viktigaste grundvalarna inom befolkningspolitiken. Kvinnorna utgör här en nyckelfaktor, som vi måste utnyttja för att rycka upp utvecklingsländerna ur fattigdomen. Kvinnornas deltagande i det samhälleliga, ekonomiska och politiska livet måste byggas ut. Genom riktat stöd till kvinnorna kan vi inom befolknings- och utvecklingspolitiken bidra till att det uppstår en stabil, social bakgrund, att strukturerna förändras och att det utvecklas nya strukturer. Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor lägger bara fram några få ändringsförslag, och jag ber er vänligen stödja dem.

Böge
Herr talman! Till att börja med vill jag för min grupp tacka i synnerhet de två föredragandena så hjärtligt för de riktiga tyngdpunkterna och den riktiga strategi som de har utvecklat.
När vi i en offentlig diskussion som handlar om budgetsanering och sparåtgärder uttalar oss för en begränsad revidering av budgetplanen, så gör vi detta med gott samvete från parlamentets sida, och det gör vi därför att vi under de gångna åren alltid har bevisat att parlamentet varit i stånd att ansvarsfullt göra de nödvändiga politiska europeiska prioriteringarna, och göra detta i en strävan efter mer effektivitet och öppenhet i budgetförfarandet.
Naturligtvis handlar det inte om att helt enkelt finansiera nya politiska krav bara genom att öka anslagen. Men å andra sidan tydliggörs det av den aktuella utvecklingen att delar av beslutet från Berlin ju inte var så kloka och framtidsorienterade, och att det här finns ett behov av att förbättra det.
Med adress till rådet och ordförandeskapet i rådet vill jag gärna säga följande: Ni behöver inte påminna oss om att vi har förpliktelser gentemot de europeiska skattebetalarna och i fråga om budgetdisciplinen. Jag skulle snarare önska mig att rådet i framtiden sköter sin del av budgetuppgifterna mycket bättre. Det var ju egentligen skandal att rådet rekommenderade parlamentet att ge kommissionen ansvarsfrihet för budgeten för åren 1996 och 1997. Eftersom en stor del av gemenskapens budget går via medlemsstaterna skulle jag verkligen rekommendera rådet att här satsa på effektivitet, öppenhet och ett korrekt genomförande, så att kommissionen inte i framtiden alltid tvingas gripa till ett påtryckningsförfarande för att få till stånd en lämplig budgethantering. När rådet har genomfört denna del av uppgifterna, så får man gärna komma med nya förslag till parlamentet om hur vi skall förhålla oss i fråga om budgetförfarandet.
Jag är mycket tacksam mot kommissionär Schreyer för att hon har jämfört de olika siffrorna. Vilket var det preliminära förslaget? Vilka förslag har rådet lagt fram? Hur skall detta bedömas, även i samband med de ekonomiska övre gränser för utgifterna som vi gemensamt har enats om? De spelrum som ju nu, räknat på medlemsstaternas 1,27 procent av bruttonationalprodukten, omfattar 9 - 10 miljarder, skall vi ju inte uttömma. Men jag vill också helt tydligt säga att det finns internationella förpliktelser gentemot utvecklingsländerna och tredje land som vi har tagit på oss, som man inte helt enkelt schablonmässigt kan minska med tio procent! Det är fantasilöst och politiskt oansvarigt. Det är helt enkelt en bokföringsteknisk åtgärd! Detta borde rådet äntligen ta avstånd från!
I detta sammanhang vill jag också klargöra att det ju här inte bara handlar om att fastslå de nödvändiga utrikespolitiska prioriteringarna, exempelvis återuppbyggnaden i Kosovo, utan för att organisera det på ett klokt sätt och få i gång det måste rådet också komma parlamentet till mötes när det gäller hur vi skall organisera denna hjälp och hur den kommande återuppbyggnadsbyrån för Kosovo verkligen skall fungera. Jag tror att rådet även här måste komma parlamentet till mötes.
Föredraganden har med all rätt tagit upp problematiken med kontoren för tekniskt bistånd. Vi är beredda att ge kommissionen de erforderliga medlen för förvaltningsutgifterna och för skötseln av alla dessa projekt, om parlamentet på motsvarande sätt integreras i diskussionen om reformerna. Jag tror att vi här kan få till stånd ett bra samtal.
Jag vill också gärna ta upp det som kollegan Perry har sagt: de fleråriga programmen, exempelvis Sokrates och Life, är egentligen program som medborgaren där ute förväntar sig av oss, och vi bör här också erbjuda kvalitet och ställa nödvändiga anslag till förfogande för en del av den europeiska utvecklingen, för den europeiska integrationsprocessen.
Kommissionen har tagit ett första steg till att närma sig parlamentet med Schreyers förklaringar att man strävar efter att göra omfördelningar, att använda en mindre del av flexibilitetsreserven och möjligen ändra budgetplanen. Detta är ett första steg, men när det handlar om nedskärningar - detta med adress till kommissionen och rådet - behöver vi en bevisföring rad för rad om huruvida anslagen verkligen inte går förlorade eller huruvida man vill blockera parlamentets politiska prioriteringar. Denna bevisföring ligger i era händer. Då är vi beredda till många diskussioner. Jag tror att vi har mycket att göra fram till den andra behandlingen i december. Parlamentet är enigt om att vi behöver en begränsad revidering av budgetplanen så att vi inte, på samma sätt som i år, återigen måste krångla oss fram genom ett otal olika ändrings- och tilläggsbudgetar!

Walter
Herr talman, fru kommissionär, fru rådsordförande, mina damer och herrar! Först vill jag rätta Böge litet grand: Jag tackar tre föredraganden, inte två. Pittella har också lagt fram ett mycket viktigt betänkande för oss, och jag tackar alltså de tre föredragandena för det verkligt konstruktiva samarbetet under detta års budgetförfarande. Jag vill också tacka alla dem som har kommit till oss från de enskilda utskotten med sina önskemål och som till stor del, till den största delen, har visat stor förståelse för att det är mycket som är önskvärt inom den begränsade ramen, men det är inte allt som är möjligt.
Vi har här att göra med begränsade medel, medel med en naturlig begränsning, där vi också har godkänt begränsningen, men medlen skall ändå återspegla de uppgifter som vi har åtagit oss på europeisk nivå. Europeiska unionens budget för år 2000 är en speciell budget, inte bara därför att den påbörjades av det gamla parlamentet, medan det sedan gjordes ett interinstitutionellt avtal som är bindande för oss, och som vi också varit med om att besluta, och som vi sedan fick fortsätta med efter valet. Det är detta interinstitutionella avtal som inskränker våra möjligheter, men som också har öppnat ytterligare möjligheter för oss; jag skall komma tillbaka till det.
För det tredje kan det för budgetåret 2000 påpekas att vi detta år påbörjar perioden med nästa budgetplan, som sträcker sig fram till år 2006, och att det i dag gäller att redan göra viktiga markeringar för de kommande åren. För det fjärde befinner sig Europeiska unionen även efter Amsterdamfördraget i den situationen att vi har många nya utmaningar. Här kan jag nämna inrikespolitik, frihet, rätt och säkerhet, sysselsättningskapitlet och ökade möjligheter i fråga om hälsoskydd och konsumentskydd.
Men ytterligare uppgifter kräver också att vi ställer motsvarande medel till förfogande, ty annars blir det en läpparnas bekännelse som vi avger, och budgetar skall inte vara någon läpparnas bekännelse. Vi måste alltså klart slå fast våra prioriteringar, och sedan också genomföra dem mycket tydligt. Det har vi gjort i det förflutna och det kommer vi också att göra i framtiden. Jag vill vända mig till rådets ordförande och säga: Naturligtvis handlar det för oss om människorna, om människorna i form av skattebetalare som måste skaffa fram det som här skall delas ut, men det handlar också om de människor för vilka pengarna skall ställas till förfogande, och som vi ju bedriver politik för. Vi bedriver ju inte politik som ett spel mellan kommissionen, rådet och parlamentet för vår egen skull, utan för att skapa bästa möjliga förutsättningar för att Europeiska unionen skall utvecklas, och för att de människor som det gäller skall få bra förutsättningar.
Vi har tidigare varit noga med att medborgarna skulle veta att vi förvaltar våra skattepengar noggrant. I fråga om åtagandebemyndiganden är förslagen i budgeten 2000 lägre än i budgeten 1999. Försök åka hem till en av era medlemsstater och säga till finansministern: Ni måste lägga fram en budget som är lägre än föregående års budget. Det skulle jag vilja se. Det är inte lätt att klara av. Vi agerar här på samma sätt, och det borde man notera när man ställer sig upp och säger: Ni vill bara ha ökade medel. Så är det inte. Vi förvaltar pengarna mycket, mycket noggrant.
Men eftersom vi arbetar med och för människor, är en av de särskilda uppgifterna utgiftsområde 4, utrikespolitiken. Här har rådet faktiskt sagt att det vill finansiera en viktig framtida uppgift, respektive en viktig aktuell uppgift, som väl måste utformas att gälla de närmaste åren, nämligen hjälpen till människorna i Kosovo. För att finansiera detta gör vi en 10-procentig nedskärning av samtliga budgetposter.
Böge har just sagt att det är fantasilöst; det är väl ett trevligt uttryck. Är ni medveten om att vi i dessa budgetposter exempelvis måste minska den ekonomiska hjälpen till Israel och den palestinska befolkningen med 10 procent, alltså hjälpen till att skapa fred i denna region? Är ni medveten om att vi tvingas skära ned befolkningsprogram och medel för aidsbekämpningen i utvecklingsländerna med 10 procent, detta gissel i utvecklingsländerna? Är ni medveten om att bekämpningen av truppminor, som vi också har i våra budgetposter, måste minskas med 10 procent, eller att vi måste minska de åtgärder som genomförs av de icke-statliga organisationerna i utvecklingsländerna, exempelvis för gatubarnen i Guatemala eller i andra områden i världen med 10 procent, eftersom vi inte har fantasi nog att fundera ut varifrån dessa medel nu skall tas? En sådan politik får vi inte bedriva. En schablonmässig nedskärning med osthyvel kan inte försvaras, och därför måste vi stå emot detta, och det kommer vi att göra, och vi kommer att säga upp utgiftsområde 4 som en del av det interinstitutionella avtalet. Trots att det blir svårt kommer vi att iaktta de andra delarna i det interinstitutionella avtalet.
Vi har också problem med de andra områdena, exempelvis utgiftsområde 3, som innehåller de traditionella prioriteringarna i vår politik: Miljöpolitik, utbildningsprogram för ungdom, forskning, transeuropeiska nät och de möjligheter de erbjuder till att skapa arbetstillfällen och förbättra vår konkurrenskraft globalt sett. Också där är det mycket knappt, eftersom vi nämner allt fler uppgifter, men inte får motsvarande medel till förfogande. Vi flyttar över uppgifter från den nationella nivån till den europeiska, expressis verbis, men får sedan inte motsvarande finansiella medel. Detta kan inte vara en seriös politik. Vi måste diskutera det. Trots detta kommer vi inom detta utgiftsområde inte att försöka utöka medlen.
Beträffande det interinstitutionella avtalet har vi uppnått att vi i framtiden på ett avgörande sätt får vara med och bestämma om jordbrukspolitiken. Vi kan i framtiden inte bara främja produktionen av enskilda produkter, utan hela landsbygdens utveckling. Det är ett mycket viktigt område för oss. Låt mig avslutningsvis säga något om personalpolitiken. Också här har vi agerat mycket ansvarsfullt, liksom under tidigare år. Med undantag för två centrala områden har vi inte planerat in några nya tjänster. Dels måste OLAF stärkas. Dels handlar det om djurskyddet respektive kontrollen av födoämnen; där har vi företagit en mycket blygsam utökning med fem tjänstemän. Det är vi skyldiga de människor som kräver av oss att vi ser till att de får hälsosam mat. Detta är tyngdpunkterna, de mycket koncentrerade tyngdpunkterna.
(Talmannen avbryter talaren.)

Mulder
Herr talman! Jag skulle också vilja börja med att tacka de tre föredragandena för deras gedigna arbete. Särskilt vill jag tacka herr Bourlanges. Jag har vid flera tillfällen lagt märke till att han inte ens behöver 15 minuter för att med sin vältalighet övertyga flera olika personer. I maj i år antog vi budgetplanen och det är synd att vi inte gjorde det med absolut majoritet. Vi gjorde det med enkel majoritet. Det är dock en majoritet och det måste vi därför respektera.
Min partigrupp anser också att vi måste göra det i så stor utsträckning som möjligt. Det är en utgiftsområde som är litet svår och den kommer jag tillbaka till senare. Det är utgiftsområde 4. Rent allmänt skulle jag vilja stödja föredragandens ställning när det gäller hans politik med avseende på kontoren för tekniskt bistånd, Bureaux d' Assistance technique. Om vi ser tillbaka på händelserna det senaste året, så kan vi inte låta bli att göra det problemet så genomblickbart som möjligt. Vi måste veta vad som tillkommer den offentliga sektorn, och vad som tillkommer den privata.
Om vi nu tar och går igenom de olika utgiftsområdena. I första hand utgiftsområde 1: jordbruk. Sedan tre år tillbaka har vi ett nytt förfarande för det, ad hoc-förfarandet. I slutet av den här veckan får vi ett meddelande från kommissionen med de senaste uppskattningarna av vad jordbruket kommer att kosta år 2000. Jag vet inte hur det skulle vara möjligt för rådet att redan i juli bestämma var det kan besparas. En procents minskning av jordbruksanslagen längs alla poster kommt nicht in Frage. Det kan helt enkelt inte göras. Vi måste vänta på uppskattningarna, och efter nästa vecka kan vi diskutera vad jordbruket exakt behöver. Jag tror att rådets handlingssätt i hög grad strider mot andemeningen i avtalet.
Vad det nya i jordbruksanslagen beträffar, utgiftsområde 1 B, så stöder vi med kraft de ändringsförslag som innebär att vi måste göra något åt nitratproblemet i Europa. Vi tycker också att det måste göras något åt en kvalitetspolitik för europeiska jordbruksprodukter. För exakt ett år sedan antogs ett betänkande om det enhälligt här i parlamentet, och av en tillfällighet var det jag som hade utarbetat det.
Angående utgiftsområde 2, så anser vi att betalningsbemyndigandena måste återspegla det verkliga behovet och jag tror att vi måste diskutera det en gång till.
Angående utgiftsområde 4 så diskuteras den frågan intensivt i min politiska grupp. Jag tror jag kan lugna föredraganden. Det finns en majoritet för hans ställningstagande. Majoriteten anser att det inte går an att skära i fonder för andra länder som behöver bistånd. Det måste vi betala. Samma grupp anser att Kosovo hör till Europa, och har alltså företräde. Turkiet måste få hjälp och Östtimor måste få hjälp. Det finns också en annan grupp, antagligen en minoritet, och föredraganden blir säkert inte förvånad att höra att jag hör till dem som anser att siffrorna måste granskas noga en gång till. Kan Kosovo verkligen klara de 500 miljonerna om Kosovos bruttonationalprodukt ligger mellan 800 miljoner och 1 miljard euro. Jag skulle gärna vilja se en exakt beräkning av det en gång. Jag anser också att vi under de närmaste månaderna så mycket som möjligt skall försöka hitta en lösning på problemet.
Sedan något om administrativa utgifter. Vi tycker det är mycket viktigt att föredraganden och föredraganden för år 2001 tar en ordentligt titt på vad som egentligen hör till del A av budgeten och vad som hör till del B. Då handlar det särskilt om utgiftsområde A 30. När kan en biståndsorganisation åberopa europeiska medel? Kriterierna för det är i våra ögon alldeles för luddiga. Vad gäller alltså för de administrativa utgifterna? Vi får höra det dagarna i ända och många av oss har svårt med det. Samhället håller på att föråldras. Pensionsproblemet i Europa måste gås igenom noggrant en gång. Där tror jag att kommissionen har en viktig uppgift.
Den period som nu inleds mellan den första och den andra behandlingen blir den här gången särskilt intressant. Jag tror att vi måste gå igenom alla poster noga en gång till, hur vi än vrider och vänder på det så behövs det nämligen just nu en rigorös budget och det måste vi alla sträva efter.

Buitenweg
Tre föredragande och många föredragande av yttranden. Herr talman! För den gröna gruppens räkning är jag tacksam för deras insatser som lett fram till den stapel av betänkanden som lagts fram. Jag kan tyvärr endast ta upp några få aspekter och jag skall börja med utgifterna inom området externa förbindelser eftersom det ändå är kärnan i den här budgetdiskussionen.
Jag delar föredragandens förkastande av Europeiska kommissionens förslag att hädanefter organisera utvecklingssamarbetet via geografiska poster och minska de ämnesvis budgetposterna. Genom det horisontella tillvägagångssättet kan vi nämligen stimulera verksamheter runt ämnen som har vår politiska prioritet, mänskliga rättigheter, miljö och jämlikhet. Fyra år efter att reproduktiva rättigheter tillkämpades vid FN-konferensen i Beijing torpederas den europeiska budgetposten som är avsedd för det ändamålet. Jag är mycket glad åt att föredraganden ändå har tagit tillbaka den i sitt betänkande. Det är dock synd att det ämnet läggs in i budgetposten för aids. Kondomer verkar vara en gemensam nämnare, men kvinnors rätt att själva bestämma över sin kropp har även andra aspekter.
Jag stöder föredraganden fullständigt när det gäller finansieringen för återuppbyggnaden av Kosovo. Minister Siimes påminde oss om våra skyldigheter gentemot skattebetalarna och att pengarna måste användas väl. Jag tror att det är just det som saken gäller. Just nu fylls Kosovo-bössan genom en linjär minskning med 10 procent på utlandsutgifterna. Den här osthyvelsmetoden är bara ett kortsiktigt handlingssätt för bokföringen och vittnar inte om något allvarligt övervägande av prioriteter. Dessutom är det frågan om den här ändringen i en europeisk utrikespolitik kommer att vara fördelaktig på lång sikt. Walter har redan tagit upp ett antal exempel. Det blir mindre pengar för fredsprocessen i Mellanöstern, mindre pengar till projekt för att återanpassa demobiliserade soldater i samhället. Läxan från Kosovo tas inte på allvar. Det investeras mindre i konfliktförebyggande åtgärder. Återuppbyggnaden av Kosovo måste därför enligt min grupp finansieras genom en höjning av taket i utgiftsområde 4.
Biståndet till Östtimor och Turkiet kommer dock att vara av en mindre ekonomisk omfattning. Jag tycker att man här kan leta efter möjligheter, det håller jag med Mulder om, för att se efter om inte de pengarna kan komma från den befintliga budgeten. Det måste mycket riktigt göras prioriteringar i så fall. Exportstöd till stora företag ur den europeiska budgeten är något som jag inte kommer att prioritera. Eventuellt kan det också skapas utrymme, och det är kanske en idé för förhandlingarna med rådet, för att ta de 89 miljoner som är avsedda för humanitär verksamhet i Kosovo och baka in dem i totalpaketet för finansieringen till området. De här skillnaderna får dock inte dölja - och jag har redan sagt att jag delar föredragandens åsikt -att det måste anslås mer pengar för utrikespolitiken, eftersom det är ansvarslöst att låta återuppbyggnaden av Kosovo ske på utvecklingsländernas bekostnad.
En annan häftig diskussionspunkt i budgetutskottet var stödet till icke-statliga organisationer. Budgetpost 3021, Perry hänvisade också till den, innehåller en lista över organisationer som får ett exakt belopp tilldelat. Jag skall inte diskutera dessa organisationers arbete här. Det är emellertid stötande att parlamentet måste engageras för att tillerkänna enskilt stöd. Från dessa organisationers sida är det visserligen begripligt, eftersom kommissionen misslyckas ordentligt i sin uppgift om organisationer måste vänta ett och ett halvt år på att få stödet tillerkänt eller om kriterierna ändras under mellantiden. Det byråkratiska krånglet är legendariskt. Europeiska initiativ från medborgare bromsas på det sättet och kommissionsreformen kommer också att medföra en bättre service genom att pengar anslås på ett effektivt, genomblickbart sätt och även i överensstämmelse med budgetmyndigheternas politiska val. Det betyder inte att budgetmyndighetens val alltid är rationella. Odling och export av tobak stöds till exempel med nästan 1 miljard euro. Vid sidan av det ger vi varje år ut ett par miljoner på upplysningsverksamhet om de skadliga följderna av rökning. Hur kan vi fortfarande rättfärdiga något sådant? Min grupp föreslår därför en minskning av det här tobaksstödet med tio procent.
Mina sista ord, herr talman, har att göra med ledamöternas frivilliga pensionsfond. Den kritiserades på grund av att de anslutna ledamöterna på det sättet fick en extra pension som finansierades med europeiska medel. Det kommer ingående att tas upp vid förhandlingarna om ledamotsstadgan och jag skall inte försöka förekomma ett beslut i den frågan. Jag vill emellertid vid de förhandlingarna uppnå att pensionsfonden lösgörs från parlamentet, både med avseende på den administrativa och den politiska strukturen.

Wurtz
Herr talman, fru rådsordförande, fru kommissionär! Varje budget är i första hand ett uttryck för personliga val. Ur den synvinkeln anser jag att det föreligger en underlig motsättning mellan att öka de uppgifter som ålagts Europeiska unionen, och samtidigt minska de resurser som krävs för att genomföra dem. Den järnhårda logiken i stabilitetspakten för budgeten går verkligen inte ihop med ambitionen om ett mer socialt och mer solidariskt Europa.
För att våra oinsatta landsmän skall kunna förstå de viktigaste budgetposterna i förslaget till budget som ministerrådet överlämnar till oss skall jag sammanfatta dem enligt följande: Jordbruksutgifter: systematisk nedskärning med 10 procent inom alla anslagsposter jämfört med kommissionens preliminära budgetförslag, utan att de särskilda behoven ens granskas från fall till fall. Strukturfonder: avsevärd minskning av anslagen till regionstödet. Så kallad inre politik, dvs. utöver forskning och nätverk, all politik till förmån för sysselsättning, ungdomsfrågor, utbildning, miljö, kultur: en minskning med nära 18 procent jämfört med nuvarande budget. Externa åtgärder, särskilt samarbete med länderna i söder: här är det slaktkniven som gäller. Exempel har redan lämnats, men jag skall lägga till några: livsmedelsstöd - 9 procent jämfört med i dag, samarbete med Afrika -12 procent, stöd till icke-statliga organisationer - 35 procent.
Detta är enligt min grupp fullständigt oacceptabelt. Anledningen till dessa omfattande nedskärningar påstås vara den oplanerade uppkomsten av nya prioriterade mål, vilka för övrigt är fullständigt berättigade, såsom stöd till återuppbyggnaden av Kosovo, bidraget till att på nytt bygga upp Östtimor som äntligen befriats, solidariteten med offren från jordbävningen i Turkiet och finansieringen av ett fiskeavtal med Marocko.
En sådan argumentering är i mina ögon inte godtagbar. Man kan inte acceptera att klä av Pierre för att klä på Paul. Lika väl som min grupp absolut inte talar till förmån för den tanklösa ökningen av unionens utgifter, lika väl förefaller det oss nödvändigt om behovet uppstår, vilket uppenbarligen är fallet, att använda ökningsmarginalen för utgifter som godkänts i avtalen mellan medlemsstaterna själva. Men i procent av unionens BNI understiger volymen för rådets förslag till budget det som återfinns i kommissionens preliminära budgetförslag, vilket redan var lägre än det från Berlinavtalen, vilket i sin tur var lägre än det tak som fastställts genom Edinburgh-avtalen. Var skall detta sluta? Man måste veta vad man vill och ta fram rimliga medel för detta.
Det är anledningen till att min grupp, inom ramen för medlemsstaternas egna avtal, begär att budgetplanen skall revideras när det gäller de kapitel jag nyss nämnt. Och, herr Bourlanges, om man kan göra mer kan man också göra mindre, och vi stöder i vilket fall som helst föredragandens förslag som syftar till att revidera budgetplanen för de externa åtgärderna.
Jag skulle för övrigt vilja fästa våra kollegers uppmärksamhet på vissa ändringsförslag från min grupp om att granska tillämpningen av Tobin-skatten på Unescos världsarvslista i unionens länder, för att frysa stödet till Turkiet, naturligtvis bortsett från stödet till jordbävningsoffren, så länge myndigheterna i dessa länder inte ändrar attityd mot det kurdiska folket, Cypernfrågan och problemet med mänskliga rättigheter i allmänhet.
Vi kräver slutligen enträget att anslagen i budgeten för år 1999 till förmån för den europeiska kvinnolobbyn, som omfattar 1 400 kvinnoorganisationer och utför ett arbete av mycket hög kvalitet, också överförs till budgeten för år 2000. Som ni ser handlar det om sunda förslag där alla framåtsträvande parlamentsledamöter, men även övriga, kan och borde kunna mötas.

Kuntz
Herr talman, kära kolleger! Budgetförfarandet för år 2000 ingår numera i en strikt ekonomisk ram med fastställda utgifter för perioden 2000-2006, som godtagits av kammaren i det interinstitutionella avtalet. Om samma stramhet när det gäller budgeten gäller både i staterna och inom unionen, motsvarar den framför allt här kraven från vissa medlemsstater, och man vet alltså att det första offret för denna stramhet blir den gemensamma jordbrukspolitiken. Man minskar på detta sätt utgifterna på jordbrukarnas bekostnad.
När det gäller strukturfonderna har den europeiska regionalpolitiken blivit ett verkligt handikapp för Frankrike, i motsats till en legend som välvilligt underhålls, tyvärr även av den kommissionär som för närvarande ansvarar för regionalpolitiken.
När det gäller extern politik godkänner vi naturligtvis fiskeavtalet med Marocko, ett grundläggande avtal i förbindelserna mellan Europa och Medelhavsområdet, vilket alltför ofta försummats av unionen. Vi godkänner också det ekonomiska stödet till Östtimor samt stödet till Turkiet efter jordbävningen. När det gäller stödet till Kosovo, tillåt oss att en sista gång få beklaga att länderna i unionen bombat en stat i Europa. Vi bombade Balkan i går, i dag måste vi hjälpa dem att på nytt bygga upp regionen och återupprätta freden, och återupprätta den för alla, inbegripet kosovoserberna. Vi ser ju vad ökningen av finansieringsramen för externa åtgärder förebådar. Den åtstramning som återfinns i budgetplanen blir i verkligheten en selektiv åtstramning: den externa politiken snarare än jordbrukspolitiken. Den betydande minskningen inom jordbrukspolitiken är, liksom den diskutabla regionalpolitiken, beståndsdelar som vår grupp inte kan acceptera. Och om det skulle behövas, skulle punkt 20 i Bourlanges resolution, där distinktionen mellan obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter anses som mycket otidsenlig, räcka för att motivera varför vi motsätter oss budgeten.

Van Dam
Herr talman! I maj i år instämde parlamentet med den ekonomiska ramen för perioden 2000-2006. Då gick vi med på att iaktta den budgetdisciplin som behövs. Det är mot den bakgrunden som vi måste bedöma budgeten för år 2000.
Föredraganden föreslår ett rejält överskridande av det finansiella taket för utrikespolitiken. Därmed spelar han ett högt spel. Det interinstitutionella avtalet kommer på det viset att sitta mycket löst. Finansieringen av viktiga prioriteter, såsom Kosovo och Östtimor blir nu beroende av ett politiskt spel om budgetplanen mellan parlamentet och rådet. Hur trovärdigt är förresten ett parlament som inom så kort tid ifrågasätter de ekonomiska tak som det själv gått med på?
Det är alldeles för tidigt att plocka fram artikel 19 i det interinstitu­tionella avtalet. Vi måste först göra en allvarlig granskning av de olika möjligheterna att finansiera de nya prioriteterna inom den befintliga ramen. Jag tänker då på att överta utgifter från 1999 och skära ned på program med låga utgifter, till exempel Meda.
Vidare en kommentar angående strukturfonderna. De nuvarande problemen med betalningsbemyndiganden visar att budgeten för strukturfonderna tidigare varit för hög. Föredraganden föreslår att baka in 50 procent av de ännu ej utförda betalningsbemyndigandena i budgeten för år 2000. Jag är mycket rädd för en sådan krystad höjning av bemyndigandena. Är absorptionskapaciteten tillräcklig och är kommissionen i stånd att förvalta de extra pengarna väl?
Yrkandet för att införliva Europeiska centralbankens medel i Europeiska unionens budget kan jag inte stå bakom. Budgetmyndigheten får ju då bestämmanderätt över Europeiska centralbankens kapital och därigenom kommer ECB:s nödvändiga oberoende i fara. Dessutom är Europeiska unionen inte andelsägare i Europeiska centralbanken. En eventuell vinst går därför inte till EU utan till de nationella bankerna.
Vi är förundrade över det ändringsförslag i vilket Europeiska kommissionen uppmanas skapa en stadga för europeiska politiska partier. Endast de partier som motsvarar denna blåkopia skulle komma i fråga för ekonomiskt stöd. Vi kan omöjligen acceptera ett sådant exempel på centralism. Utarbetandet av en sådan stadga är i första hand något för de politiska partierna själva. Dessutom återspeglar partiorganisationerna den nationella kulturen och mångfalden. Om de politiska partierna pressas in i ett europeiskt kyskhetsbälte kommer det endast att öka klyftan mellan Bryssel och medborgarna.
Virrankoskibetänkandet, slutligen, innehåller ännu en avsiktsförklaring om en omprövning av reseersättningarna på grundval av faktiska kostnader. Börjar det dock inte så sakteliga bli dags att omsätta ord i handling? Vår grupps ändringsförslag, som åsyftade just det, förkastades av budgetutskottet. Det är en missad chans och en dålig signal till medborgarna.

Dell' Alba
Herr talman! Jag skulle först av allt mycket varmt och med stor respekt för det arbete han utfört, vilja lyckönska och tacka föredraganden för detta ur många aspekter modiga och innovativa förslag till budget. Föredragandens förtjänst består alltså i att ha genomfört den genom ett budgetförfarande som för övrigt varit mycket lugnt, även om parlamentet kommer med en viktig utmaning till rådet, och jag tror att denna utmaning förtjänar att antas. Jag talar självfallet om budgetplanen och nödvändigheten för Europa att visa sig värdig den roll man vill spela i världen, och inte bedriva en gnetig politik med unionens budget.
Vi hade under 1999 en budget - och jag säger det framför allt till herrarna och damerna i rådet, jag vill erinra om det eftersom det är ett ärende som berör oss alla - vi hade under 1999, fru kommissionär, en budget på 96 miljarder euro. I år, som är ett avgörande år, med kriget i Kosovo, händelserna i Timor, jordbävningarna i Turkiet, åtagandena från en union som vill framstå som mer ansvarig på den internationella scenen, föreslår oss rådet en budget på 92 miljarder, alltså 4 miljarder mindre än förra årets budget.
I budgetplanerna från Edinburgh fastställs ett tak som fortfarande är högre och rådet ger oss en budget som fortfarande är lägre, vilket gör att man måste skära ned på åtgärderna när det gäller utveckling, exempelvis mänskliga rättigheter och många andra åtgärder, för att finansiera de prioriterade målsättningar vi ställt upp, och det är inte vårt fel om Europa är den stora skattmästaren när det gäller utrikespolitik. Vi skall betala när andra bedriver politik, och jag hoppas att detta kommer att ändras.
Vårt parlament borde därför på torsdag be er att gå längre än denna budgetplan. Vill vi finansiera återuppbyggnaden av Kosovo? Utmärkt. Vill vi hjälpa till med Turkiets integration, också genom att sörja för dess omedelbara och mest dramatiska behov? Har vi en ny nation på den internationella scenen efter alla massakrer som ägt rum? Låt oss då för Guds skull finansiera denna politik. Vi har ett interinstitutionellt avtal som, när extraordinära händelser så kräver, gör det möjligt att gå längre än budgetplanen, låt oss då göra det. Det blir ytterligare en och en halv miljard euro. Det är fortfarande mindre än 1999 års budget, men jag tror att Europas medborgare mycket väl förstår att denna ansträngning är inte bara logisk, utan också fullständigt möjlig för våra medlemsstaters budgetar. Vi gör alltså rätt i att agera på det här viset och jag anser att parlamentet borde gå hela vägen och i förekommande fall kräva att vi tillämpar den gamla artikeln 203 i budgeten.
Jag vill också säga några ord om kontoren för tekniskt bistånd. Jag tror att vi också här visar prov på stor pragmatism. Jag tackar föredraganden så mycket. Vi har en tillfällig lösning som jag, tack vare dialogen med kommissionen, tror kommer att göra det möjligt för oss att komma överens om en slutgiltig lösning. Jag vill påpeka denna pragmatiska aspekt i vårt betänkande om år 2000, och jag jämför det med politikområden där man till varje pris gjorde rent hus med minibudgetarna och där man stod med tusen eller två tusen kontor för tekniskt bistånd som man inte kunde administrera, eftersom man under tiden hade gjort nedskärningar utan att tänka på fortsättningen.
Jag lyckönskar alltså föredraganden. När det gäller de politiska partierna tillåter jag mig att säga att, uppriktigt sagt, är det vare sig rättvist eller värdigt att be kommissionen upprätta tjänsteföreskrifter för de politiska partierna - och jag syftar här på föregående inlägg.

Elles
Herr talman! Precis som andra som redan deltagit i denna debatt, vill jag gratulera föredragandena - men i synnerhet Bourlanges. Under sina inledande kommentarer förtydligade han budgetplanen för 2000 års budget genom att föra fram idén om att vi måste ha fler program, vi måste ha fler länder och vi måste ha mindre pengar. Det verkar finnas en motsättning här som - i det längre perspektivet, när vi talar om utvidgning och en ny regeringskonferens - vi uppenbarligen måste lösa i samband med våra budgetförfaranden.
Jag för min del vill koncentrera mina anmärkningar på tre aspekter som rör hanteringen av de politiska strategierna i EU och de ståndpunkter som vi i parlamentet har uttryckt under de senaste åren rörande dessa aspekter. Detta har i synnerhet samband med kommissionen. Vi, som ett parlament, vill se till att ansvarigheten fungerar för dem som röstade på oss och att vi får valuta för pengarna under programmens gång.
Den första punkten inom internpolitik rör informationsstrategi. Under förra mandatperioden ville vi se till att vi fick ett korrekt fungerande interinstitutionellt samarbete. Vi gjorde framsteg i detta avseende genom att se till att vi hade ett bra samarbete på båda sidor, vad gäller den allmänna informationen och de särskilda. Vi kom inte fram till en gemensam ram för detta interinstitutionella samarbete, som vi ville från parlamentets sida.
Till viss del är vi bekymrade över vissa av de inledande åtgärder som kommissionen nu vidtar i sina informationsstrukturer, och som vi i parlamentet kommer att hålla ett vaksamt öga på. Under förra mandatperioden - och också under tidigare mandatperioder - ville vi i synnerhet att kommissionens och parlamentets kontor skulle ha ett närmare samarbete i medlemsstaterna. Jag har lagt fram ett ändringsförslag, vår grupp har lagt fram ett ändringsförslag, för att se till att vi kan få en rapport från kommissionen om hur långt detta har gått. Det finns fortfarande ett eller två länder där kommissionen och parlamentet är åtskilda när det gäller strukturen, och vi måste vara särskilt vaksamma i fall där mer än 75 eller 80 procent av anslagen går till att betala löner och lokaler i stället för till en lämplig informationsstrategi.
För det andra, vad gäller utrikespolitiken - särskilt Kosovo - var den utfrågning vi organiserade för några dagar sedan med utskottet för utrikesfrågor och budgetutskottet mycket givande, enligt min mening - särskilt det faktum att detta inte är ett kortsiktigt engagemang. Vi fick bevis från Bildt, Kouchner, Hombach och sedan från alla övriga kontor, att det är ett långsiktigt problem vi har framför oss. Vi måste därför se till att vi inte bara får en lämplig sammanhållning mellan kontoren som finns på plats, utan också - fru rådsordförande - att vi inte fattar beslut som innebär att vi slänger pengar i sjön, på grund av ett rådsbeslut i vilket sägs att vi måste förflytta vissa personer ca 15 mil bort till ett annat ställe. Vi måste se till att - när vi kommer till Packs betänkande senare under veckan - vi fattar rätt beslut och att rådet förstår parlamentets uppfattning här.
På längre sikt måste vi se till att vi har en vision och - precis som ni sade, fru kommissionär - vi måste få en känsla av att vi bygger upp det civila samhället på lång sikt, inte bara som något slags korttidsprojekt. Det är vi, som européer, som måste ta detta ansvar. Vi kan inte förvänta oss att andra skall ta detta ansvar åt oss. Jag välkomnar därför idén med ett arbetsutskott mellan utskottet för utrikesfrågor och budgetutskottet. Vi måste inte bara se till att medlen används på ett korrekt sätt, utan också att de idéer som utkristalliseras samordnas på ett lämpligt sätt.
Till sist - rörande förvaltningspolitiken - så har vi kontoren för tekniskt bistånd. Jag vill understryka vad Böge sade till rådet. Rådet har varit frånvarande vid denna debatt om ansvarsfrihet. På ett nonchalant sätt har man beviljat ansvarsfrihet för åren 1996 och 1997, och det har varit upp till oss i parlamentet att verka för att förändringar kommer till stånd. När det därför gäller EU-reformer har vi som parlament rätt att säga att vi inte vill ha några nya budgetposter innan vi vet vad dessa skall användas till. Vilka är kommissionens verkliga behov?
För det andra, gör vi rätt i att säga att vi inte bör ha några kontor för tekniskt bistånd som utför arbetsuppgifter åt kommissionen genom tillfälligt anställda tjänstemän i stället för genom fasta tjänster, som var avsikten från början. Vi måste hitta ett sätt att skapa en dialog mellan institutionerna under de kommande tolv månaderna, för att se till att dessa reformer blir av och att vi har rätt slags kriterier för att se till att vi får valuta för pengarna vad gäller personalen. I övrigt - och jag avslutar med detta förslag: Vi måste börja skära ned programmen om vi inte har lämplig personal eller lämpliga resurser för att sköta dem, av det skälet att vi i slutändan måste se till att dessa förfaranden är tillräkneliga, och vi måste se till att vi får valuta för pengarna i systemet.

Martin, David
Herr talman! Jag uttalar mig på den socialdemokratiska gruppens vägnar om Virrankoskibetänkandet. För det första vill jag gratulera föredraganden till ett mycket bra förhållningssätt till denna fråga och säga att den socialdemokratiska gruppen i stort sett stöder de frågor han tagit upp.
Vad gäller personalfrågan, som påverkar alla institutioner, har vi den åsikten att vi måste försöka hitta en balans mellan ekonomisk försiktighet och institutionernas förmåga att kunna göra sina jobb på ett korrekt sätt. Som vi just har hört, finns det en risk att institutionerna tar på sig nya uppgifter som de inte har tillräckliga resurser för. Virrankoski har nästan precis hittat den rätta balansen. Vi skulle ha velat vara en aning mer generösa mot parlamentet när det rör personalresurser.
När det rör Europaparlamentets avsnitt i budgeten, välkomnar vi först och främst det faktum att det skett en tydlig förändring i attityden mellan presidiet och budgetutskottet. Som en person som är ledamot av båda, kanske jag kan kommentera detta. Det sätt på vilket presidiet och budgetutskottet har arbetat tillsammans för att nå en kompromiss om parlamentets budget har varit mycket konstruktivt. Jag vill bara framhäva tre frågor inom parlamentets budget.
En är frågan om ledamöternas stadga. Det lades fram förslag om att vi skulle tillföra pengar till budgetposten för en ledamotsstadga. Socialisterna förkastade idén, men inte på något sätt för att försvaga vårt förhållningssätt till ledamöternas stadga; genom våra kommentarer visar vi mycket tydligt att vi stöder idén om en ledamotsstadga, men jag anser att det nu är upp till rådet att reagera på parlamentets förslag på detta område.
På samma sätt med politiska partier; den socialdemokratiska gruppen stöder kraftfullt idén om europeiska politiska partier. Men man kan inte bara tillföra pengar till budgetposten utan att ha en idé om vem som kommer att vara berättigad till dessa pengar, i vilka syften pengarna skall användas, osv. Parlamentet har utarbetat ett utmärkt betänkande - Tsatsosbetänkandet - på detta område. Det är nu upp till kommissionen att lägga fram ett förslag om hur vi kanske kan genomföra förslaget till ett europeiskt politiskt parti. När detta väl sker, är alltså socialisterna beredda att förhandla om idén att tillföra pengar till budgetposten.
Till sist något som kanske ni och jag, herr talman, är personligt intresserade av, nämligen idén om regionala kontor. Parlamentets presidium beslutade i går kväll att Edinburgh, Marseilles, Milano, München och Barcelona bör ha regionala kontor. Vi har tillfört pengar till reserven i budgeten. När vi kommer till den andra behandlingen hoppas jag att vi kan ta dessa pengar i anspråk från reserven och fortsätta med genomförandet av strategin rörande regionala kontor. De är mycket viktiga när det gäller parlamentets strategi att föra parlamentet närmare medborgarna.
Den enda övriga institutions budget jag särskilt vill ta upp, och detta helt kort, är domstolens budget. Min åsikt - och säkert många andras i kammaren - är att försenad rättvisa ofta är förlorad rättvisa. Det är uppenbart att domstolen inte haft tillräckliga resurser för att genomföra sina uppgifter på ett lämpligt sätt. Rådet har visat en viss förståelse när det rör förstärkningen av personalsituationen vid domstolen. Parlamentet vill gå ännu längre. Jag hoppas vi kommer att stödja föredragandens förslag här. Särskilt förseningar rörande tolkning och översättning orsakar stora problem för domstolen. Vi bör göra allt som står i vår makt för att lösa detta problem. Föredragande Virrankoski gör det i sitt betänkande.
Jag vill kort ta upp Bourlangesbetänkandet, som ligger utanför mitt ansvarsområde. Jag stöder Bourlanges förhållningssätt till år 2000-budgeten. Han gör alldeles rätt när han förkastar den övergripande minskningen på 10 procent i budgetposterna för utveckling. Det är sant, som rådet säger, att en del utvecklingsposter inte har använts på ett bra sätt. Det är sant att vissa inte utnyttjar sina medel till fullo. Men att bara säga att vi minskar alla med 10 procent är ett mycket trubbigt tillvägagångssätt. Rådet måste lägga fram ett mer genomtänkt förslag innan vi kommer till andra behandlingen. För tillfället har föredraganden fullkomligt rätt. Pengar till Östtimor, Kosovo och andra brådskande ärenden som Turkiet, måste komma genom nya medel om inte rådet utarbetar ett mer genomtänkt förslag.
För att ta upp det Elles sade senast om kontoren för tekniskt bistånd, så har rådet varit tyst i denna fråga. Detta var kärnan till problemen med Santers kommission. Det föredraganden sagt i sitt betänkande stämmer fullständigt i detta avseende. Den socialdemokratiska gruppen stöder honom alltså till 100 procent.

Jensen
Herr talman! Inledningsvis vill också jag uttrycka min uppskattning av det stora arbete som Bourlanges, Virrankoski och Pittella har utfört som föredragande för budgeten.
Som liberal har jag personligen den grundinställningen att man skall vara sparsam med de offentliga utgifterna. Jag anser faktiskt också att vi har försökt leva upp till den grundprincipen under budgetbehandlingen. Jag vill därför gärna understryka att när en majoritet i ELDR-gruppen ställer upp bakom den strategi som föredraganden, Bourlanges, har lagt upp och som går ut på att avvisa den generella nedskärningen på 10 procent av de externa utgifterna, så är det inte ett uttryck för bristande vilja att finna besparingsåtgärder. Det innebär däremot att vi avvisar det sätt på vilket kommissionen och rådet har föreslagit att man skall finansiera återuppbyggnaden av Kosovo. Som det har framhållits flera gånger i dag, är det inte rimligt att fattiga länder i Afrika på detta sätt skall finansiera återuppbyggnaden av Kosovo. Detta så mycket mer som man när man träffade det interinstitutionella avtalet i våras förutsåg, att det skulle uppstå behov att skaffa fram medel särskilt till Kosovo och förutsåg, att återuppbyggnaden skulle bli dyr.
Det är viktigt att finna en lösning på detta problem, och det är min förhoppning att rådet vid förhandlingarna skall visa den nödvändiga flexibiliteten, så att vi kan finna en lösning inom ramen för det interinstitutionella avtalet. Vi har ju tagit som utgångspunkt att det skulle finnas 500 miljoner euro för återuppbyggnaden av Kosovo. Det är kommissionens siffra. Men vi har också inom budgetutskottet, bl.a. genom en konferens, fått upplysningar som gör att man måste fråga sig om inte denna siffra är litet väl hög för år 2000, och om det inte är aktuellt med ett mera långsiktigt engagemang. Det talar ju också för att man måste göra en kraftig insats för att finna en lösning mellan institutionerna.
Under budgetutskottets förhandlingar har jag som ny ledamot glatt mig över den disciplin som präglar arbetet. Vi har således försökt leva upp till en oskriven regel om att undgå alltför många öronmärkningar och påpekanden i budgeten, Det binder ju administrationen, och det kan leda till en alltför liten flexibilitet och bristande ansvar, om vi går för långt i den riktningen. Öronmärkningar och påpekanden är naturligtvis viktiga instrument för parlamentet i budgetbehandlingen. Men varje verktyg kan bli utslitet och förlora sin kraft, om det inte används med eftertanke. Det finns - trots våra ansträngningar att hålla igen - många exempel på öronmärkningar i budgeten, även många goda exempel. Men principiellt anser jag att vi i största möjliga mån bör inrikta oss på mål- och ramstyrning. Det är vår uppgift som politiker att fastställa målen och de överordnade ramarna. Vi skall akta oss för alltför mycket detaljstyrning.
I detta sammanhang vill jag kraftfullt markera mitt stöd för Virrankoskis förslag om åtgärdsbaserad budgetutformning och budgetstyrning i förhållande till målsättningarna, som han har rekommenderat i sitt betänkande. Det är klart att det gångna årets händelser - kommissionens avgång och expertgruppens rapporter - är en påminnelse om att vi måste skapa en grundval som kan få oss att lita på att medlen förvaltas på ett förnuftigt sätt. Det har kommit goda signaler från de nya kommissionsledamöterna, och jag tror att vi alla ser fram emot ett gott samarbete med såväl fru Schreyer som Neil Kinnock, men de måste leva med bördan av de erfarenheter vi har gjort.
Det är ju också bakgrunden till att det har placerats så mycket pengar i reserv. Kontoren för tekniskt bistånd, de s.k. BAT, har inrättats av kommissionen som en omväg för att kunna administrera områden som inte kunnat administreras med de givna resurserna. Och experternas rapport visar att den nödvändiga uppföljningen och kontrollen inte genomförts. Vi har behov av att kommissionen gör realistiska bedömningar av behovet av administrativa resurser. Det är bakgrunden till att utgifterna för de tekniska kontoren har placerats i en reserv, och det finns behov av en öppen dialog om den framtida förvaltningen.
Som nämnts, lägger vi inom ELDR stor vikt vid att man finner en lösning som alla tre institutionerna kan leva med. De kommande åren kommer att ställa stora krav på oss. Det kommer även i fortsättningen att finnas stora externa uppgifter som måste skötas. Utvidgningen kommer att nödvändiggöra fortlöpande omprioriteringar, och vi skall fortsätta med uppröjningen internt. Det förutsätter ett konstruktivt samarbete mellan parlamentet, kommissionen och rådet.

Rühle
Herr talman, fru rådsordförande, fru kommissionär! Jag tror att vi står inför komplicerade förhandlingar, ty inom parlamentet är vi förhållandevis eniga om - även min grupp kommer att rösta för det - att vi skall avvisa den schablonmässiga 10-procentiga nedskärningen av anslagen. Vi tackar herr Bourlanges för hans förarbete, även om vi säkert kommer att behöva ändra enskilda punkter under förhandlingarna. Mulder har redan nämnt att man också kritiskt måste granska utgifterna för Kosovo, göra en uppskattning av dessa utgifter. Inom gruppen är vi också av den åsikten att vi måste granska fiskeavtalet kritiskt. Även på dessa områden måste man sörja för mer effektivitet och fler ekologiska principer. Det finns vissa punkter, exempelvis exportavtalet med Japan, där det kan bli nödvändigt med en kritisk granskning. Ändå tror vi att ytterligare uppgifter - och här har det överförts många nya uppgifter på den europeiska budgeten - också måste leda till att det garanteras ytterligare anslag. Därför behöver vi en kritisk granskning av budgetplanen. Vi tackar kommissionären för att hon har varslat om detta. Vi är hur som helst beredda att hjälpa till och arbeta konstruktivt. Vi tror att Kosovo säkert kan finansieras med nya pengar, medan vi anser att de andra punkterna - Turkiet, fiskeavtalet etc. måste finansieras inom de nuvarande budgetramarna.
Men parlamentet har i dag i debatten också tydligt visat att det i ökande utsträckning är medvetet om sitt ansvar, inte bara vad gäller att använda medlen effektivt, utan också när det gäller utbetalningen av anslagen. Det handlar ju inte bara om att inrätta nya budgetposter, och att kritiskt granska om alla budgetposter är riktiga och kan utnyttjas effektivt, utan det handlar också om att under året se till att programmen genomförs på ett lämpligt sätt. Vi har ett ansvar även för detta. Jag hoppas att det i dag inte bara var fråga om enskilda uttalanden, utan att parlamentet även nästa år kommer att ta detta ansvar, och i alla utskott kritiskt granska om de anslagna medlen också används på lämpligt sätt.
Jag vill även inom ramen för den korta talartiden beröra ytterligare en fråga, som också nämnts här, men som kommer att bli mycket viktig. Vi måste förbättra parlamentets eget arbete för att stärka förtroendet för de europeiska institutionerna. Det har sagts av flera personer i dag. För det första gäller det att snabbt utveckla en stadga för ledamöterna och assistenterna. Men det gäller också - där har jag motsatt åsikt mot vissa av de föregående talarna - att utveckla en stadga för de europeiska partierna. Jag tror nämligen att vi även i fråga om partifinansieringen behöver mer öppenhet och mer effektivitet på europeisk nivå. Väljarna måste veta vilka pengar som flyter in i dessa områden. Detta förutsätter naturligtvis att vi klart definierar vad som utgör ett europeiskt parti. Vilket slags arbete görs på europeisk nivå? Det förutsätter naturligtvis också att man kritiskt och mycket konkret fastslår vad "det europeiska området" i detta fall innebär. Hur långt går samordningsuppgiften i denna europeiska union? Det får inte bara handla om EU. Även utvidgningen österut måste inbegripas. Också för detta måste det finnas pengar till förfogande. Men vi behöver mer öppenhet på alla dessa områden.
En sista del, där jag tror att parlamentet också måste göra sin hemläxa: All förvaltning av byggnaderna. Där anser jag att man gjort fel tidigare. Vi måste se till att pengarna i framtiden används mycket effektivare och mer målinriktat!

Miranda
Herr talman! Den första budgeten inom de nya ekonomiska ramarna bekräftar och styrker de allvarliga farhågor vi har framfört i debatterna om Agenda 2000 och om det därmed sammanhängande interinstitutionella avtalet.
Det mest framträdande i denna budget är de uppenbart otillräckliga anslagen för att ta itu med vissa mål, och det är i utgiftsområde 4 "Utrikes- och samarbetspolitik" som denna otillräcklighet syns allra tydligast.
Därför vill jag uttrycka inte bara en djup oenighet med de urskillningslösa horisontella nedskärningar som rådet föreslår för detta utgiftsområde, utan också säga att jag i allmänhet instämmer med den strategi som föredraganden föreslår och som i det väsentliga siktar mot en revidering av budgetplanen för att den skall svara mot nya prioriteringar, utan att tidigare mål därigenom berörs.
Inom denna strategi gläder det oss att notera att Timor är en av prioriteringarna i denna budget och särskilt glada är vi över att föredraganden har accepterat att skriva in en ny post för återuppbyggnad av landet, vilket vi för övrigt hade föreslagit och godkänt i utskottet för utveckling och samarbete.
Detta är för övrigt den enda vägen att möta den nya situationen på Timor, och samtidigt beakta den rättsliga grunden för ett korrekt agerande. Men förslaget på 30 miljoner euro i betalningsbemyndiganden anser vi ändå är otillräckligt. Vi vill därför se det bara som en utgångspunkt för ett definitivt belopp som skall fastställas inom en nära framtid och inom ramen för givarkonferensen, vilken har satt i gång och där Europeiska unionen deltar. På samma sätt förstår vi bara den nya budgetposten för Timor i ett flerårigt perspektiv vilken också skall beaktas inom en internationell ram.
En sista mycket specifik notering, men av betydande vikt: det är nödvändigt att se till - om det inte redan har skett - att det i budgetpost B-7 6000, om icke-statliga organisationer, finns en hänvisning till " Liaison Committee" i respektive kommentar. Det vore faktiskt absurt om detta inte skedde.

Turchi
Herr talman, ärade kolleger! Låt mig först av allt tacka vår kollega Bourlanges för den kompetens han visat och den stora balans som han visade prov på i arbetet med att bereda budgeten. Jag kan trots detta inte undvika att understryka det faktum att årets budget inte kommer att kunna nå de mål som ställdes upp ursprungligen, dvs. en nytändning för unionens ekonomi, och framför allt en ökning av sysselsättningen. Om vi redan i inledningsskedet skär bort 10 procent från budgeten, vilket drabbar sådana sektorer som industri, handel, transporter och i vissa fall även jordbruket, så kommer vi inte att kunna väcka vår ekonomi till liv för att göra oss mer konkurrenskraftiga i jämförelse med konkurrenter som USA och Nafta-länderna.
Vi får inte glömma att de verkliga konkurrenterna är just de länderna och att därför endast budgetpolitik som siktar till att skydda investeringar och stimulera till ekonomisk tillväxt kommer att göra det möjligt för oss att lägga grunden till en union som är starkare ur strukturell och ekonomisk synpunkt. Därför föreslår jag att vi under den kommande perioden fortsätter analysera programmen med sina respektive utgiftskonton, inte under perioder som omfattar fyra, fem eller sex år, utan under mer begränsade tidsperioder: från ett till två år maximalt, därför att marknads- och investeringslogiken i en ekonomi som numera är global inte längre motsvarar de kriterier enligt vilka själva budgeten lades upp. Allt sker i själva verket mycket snabbare och under mycket större konkurrens på marknaden. Detta skulle göra det möjligt för oss att omedelbart ingripa i specifika sektorer och att samtidigt kontrollera om vår budgetpolitik går i den riktning som vi avsåg.
Det handlar med andra ord om en budget som måste revideras med nya utgiftsposter när det gäller internationella åtaganden. Jag instämmer alltså i de synpunkter som framkommit i Bourlanges redogörelse, men utan att för den skull vilja ta bort något från de avsättningar som redan gjorts. Samtidigt måste vi däremot försöka modifiera budgetens innehåll och uppläggning vad gäller de utmaningar som unionen står inför under de kommande åren, och framför allt med tanke på att den verkliga fiende som måste bekämpas inom de enskilda medlemsstaterna är arbetslösheten.

Sandbæk
Herr talman! Budgetposten för mödrahälsovård har halverats av rådet och kommissionen. Men varje minut blir 380 kvinnor gravida. I 190 av fallen rör det sig om oönskade eller oplanerade graviditeter. 111 kvinnor drabbas av graviditetsrelaterade komplikationer. 40 kvinnor får en osäker abort. En kvinna dör av en graviditetsrelaterad komplikation varje minut. Omkring 300 miljoner kvinnor lider av kortvariga eller långvariga sjukdomar på grund av graviditetskomplikationer. Det är mer än en fjärdedel av alla de kvinnor som lever i utvecklingsländerna. Risken för att dö i samband med graviditet eller förlossning är 1:8 i Angola, medan den är 1:8.700 i ett land som Schweiz.
Bara 53 procent av kvinnorna i utvecklingsländerna föder sina barn i närvaro av en läkare, sjuksköterska eller barnmorska. 17 procent föder helt ensamma. Minst 60 procent av alla gravida kvinnor i utvecklingsländerna drabbas av anemi. Vi vet vad det betyder för en familj, om modern är sjuk eller dör. Moderns inkomster går till mat, kläder, skolgång och hälsovård. Om det inte finns tillgång till mödrahälsovård, går det ut över hela familjen, inte minst barnen, som i värsta fall också dör, när modern dör eller slutar skolan eller blir undernärda.
Mödrahälsovård är billig. Den kostar 2 eller 3 euro per kvinna om året. Den är dessutom kostnadseffektiv, när man tänker på konsekvenserna för hela familjen. I år kommer nästan 600 000 kvinnor att dö i samband med graviditet eller förlossning. Dessa dödsfall skulle i de allra flesta fall kunna undvikas. Därför är det otroligt viktigt att behålla just budgetposten för mödrahälsovård.
Det har talats mycket om Kosovo. Jag instämmer självfallet i uppfattningen att det är oanständigt att man låter de fattiga länderna betala för återuppbyggnaden av Kosovo.

Martinez
Herr talman! Förslaget till budget för år 2000, 92 miljarder euro, en flexibilitetsmarginal för parlamentet på 1,5 miljarder euro med tanke på hur budgetplanen ser ut, generella nedskärningar i samtliga anslag eller, i vilket fall som helst, i jordbruksanslagen, låga ambitioner, alltid stor spridning av anslagen mellan många, och budgetklientelism - med andra ord ett förslag till budget utan större nyheter, och Bourlanges försöker förtjänstfullt att tekniskt sätta fart på diskussionen. Han har gjort en vacker utredning med ett slags potpurri av allt det han skrivit sedan i mars och med ett uppträdande värdigt en rådgivare vid den franska riksrevisionsrätten. Allt detta är mycket bra.
De enda nyheterna är ofrivilliga. Det är den första budgeten för tjugoförsta århundradet, som för övrigt kommer att få uppleva upplösningen av Europeiska unionen efter Seattle, där gemenskapspreferensen kommer att överges, det är den första budgeten inom budgetplanen 2000-2006, som Bourlanges för övrigt begär skall revideras. Det är den första budgeten som kommer att snudda vid 100 miljarder euro om vi antar Bourlanges ändringsförslag, och när vi nu talar om Bourlanges - som bl.a. finansierar " onkel Jean Monnets stuga" - är det hans första betänkande efter det allmänna betänkandet, efter det från Dührkop, Tillich, Lamassoure eller andra.
Bortsett från denna ansikts- och profiländring med Bourlanges liknar år 2000 år 1999 på budgetområdet. Till att börja med återfinns Europaparlamentets permanenta ambition att hävda sig, så har det varit sedan 1979. Det är ett naturligt missbruk i alla världens parlament. Man har ökat antalet domar i Europeiska gemenskapernas domstol. Det finns t.o.m. en annullering av 1995 års budget, ordförande Hänschs vägran att skriva under, och varje gång blir det konflikt om icke-obligatoriska utgifter och obligatoriska utgifter. Och Bourlanges återför oss till denna krigiska atmosfär - han citerar för övrigt marskalk Foch, vilket är normalt. I det europeiska budgetbakvattnet finns inte plats för två krokodiler: för Europeiska rådets krokodil och för Europaparlamentets krokodil som, efter att ha ätit upp kommissionen genom att störta Santer, nu vill äta rådet.
Bourlanges, anmäler sig frivilligt, han vill öka gemenskapens utgifter med 7 procent, han är en ultraliberal som glömt den pakt för budgetransonering som han vill påtvinga andra och eftersom julen närmar sig delar han ut pengar: 135 miljoner till Turkiet och 500 miljoner till Kosovo. Först bombar man och sedan bygger man upp. Och sen har vi ju också Östtimor. Man säger att det är de gamla monarkerna som oroar sig för utrikespolitiken. Naturligtvis, lantbrukarna erbjuds inte samma generositet, med mindre än att de utlokaliseras till Turkiet. Det enda problemet är naturligtvis att om man ökar utgifterna måste man en dag öka inkomsterna och överväga en gemenskapsskatt. Under tiden, ja då kommer Italien att betala, Frankrike kommer att betala ytterligare 600 miljoner.
Eftersom Bourlanges citerar Matteus skall jag sluta med att citera Jesus, som frågade Simon: " Vad tror du, Simon, av vilka kräver de jordiska kungarna tull och skatt, av sina söner eller av andra?" . Då Petrus svarade: " Av andra" , sade Jesus: " sönerna går alltså fria" , men hur länge kommer de att vara fria med Bourlanges missbruk?

Garriga Polledo
Herr talman! Detta är en budget som är viktig för den europeiska utvecklingen de närmaste åren. Det är den första budgeten som följer den nya budgetplanen och dess handläggning kommer till stor del att bero på det institutionella lugnet, utan vilket det kommer att bli - och jag vill understryka det - mycket svårt att genomföra en verklig europeisk politik.
Vi måste komma ihåg att det tidigare parlamentet i maj godkände budgetplanen för åren 2000-2006 samt det interinstitutionella avtalet. Parlamentet godkände den genom enkel majoritet, men det var en klar majoritet.
Vi skall också komma ihåg att rådet i Berlin godkände budgetplanen efter en enhällighet som var oerhört komplicerad att uppnå, med väldigt olika ståndpunkter mellan regeringarna, och dessutom med Europeiska kommissionen som hade avgått och Europaparlamentet som befann sig i slutet av sin mandatperiod.
Med detta menar jag att det är av högsta vikt att nu försvara budgetplanen. Bara genom den kan exempelvis finansieringen av unionens strukturpolitik garanteras.
Det är i alla fall klart att det interinstitutionella avtalet i sig innehåller en möjlighet till revidering av budgetplanen om det blir nödvändigt. Om rådet inte har funnit ett sätt att finansiera återuppbyggnaden i Kosovo än genom en linjär nedskärning av unionens utrikes åtgärder, är det logiskt att Europaparlamentet nu vill försvara dessa budgetposter.
Hur som helst anser vi att försvaret av den godkända budgetplanens giltighet är förenlig med den nödvändiga återuppbyggnaden av Kosovo, med en begränsad revidering av budgetplanen. Om det är kommissionär Schreyers förslag, känn er då välkommen till denna kammare.
Vad gäller fiskeavtalet med Marocko vill vi påpeka att den kompromiss som föredraganden lade fram i första behandlingen lugnar oron hos gemenskapens viktiga fiskerisektor. Vi måste komma ihåg att fiskeavtalet med Marocko berör nästan 30 000 medborgare i unionen och att regioner som Galicien, Kanarieöarna och Andalusien upprätthåller stora delar av sin fiskeflotta genom fisket i marockanska fiskevatten.
Det var naturligt, och det ansåg föredraganden och min egen grupp, att vi i början av budgetförfarandet såg med oro på att man i första behandlingen inte hade preciserat något åtagande för dessa 125 miljoner euro.
Emellertid, och genom att slå fast att fisket är en gemenskapspolitik vars finansiering framgår av fördragen, har vi alla tillsammans hittat en formel som gör det möjligt att inte i första behandlingen förkasta rådets ändringsförslag, inklusive de som handlar om fisket, utan skjuta upp dess godkännande tills vi når en finansiell överenskommelse med rådet.
Vi hade föredragit att skilja fiskeavtalet från de övriga externa åtgärderna. För oss är detta att blanda ihop två olika typer av utgifter och två olika typer av problem. Det är dock också klart att den förra kommissionen inte i sitt preliminära förslag hade med indikationer om en förnyelse av avtalet, och därför lade man inte in något bemyndigande i reserven. Om den avgångna kommissionen hade velat ta detta politiska steg, hade vi inte i dag behövt vänta på en andra behandling.
Vi upprepar dock att Europaparlamentet politiskt kommer att åta sig att se finansieringen av detta fiskeavtal som prioriterat. Detta kommer att lugna de familjer och ekonomiska branscher som snabbt behöver detta avtal.
Vad vi slutligen kräver, av föredraganden och av rådets företrädare, är ett enormt förhandlingsarbete. Vi vill inte komma till andra behandlingen med ett förslag om att bryta det interinstitutionella avtalet och stå utan budgetplan.
Jag upprepar: vi behöver budgetplanen och vi behöver det interinstitutionella avtalet. Men vi vill också ha en trovärdig extern åtgärd, och alltså väl finansierad. Vi vill ha båda saker. Vi vill att medlemsstaterna tar itu med de exceptionella omständigheterna, och återuppbyggnaden av Kosovo är en exceptionell omständighet, med exceptionella lösningar vilka inte skall ske genom en enkel linjär nedskärning av parlamentets budgetposter och program.
Föredraganden har redan sagt det: vi befinner oss i en paradoxal situation som behöver en reell utgång. Prioriteringarna är klara. Nu, ärade företrädare för rådet, måste förhandlingarna inledas.

Wynn
Herr talman! Det är brukligt att gratulera och tacka föredragandena och jag vill göra detta i egenskap av ordförande i utskottet, och det finns tre stycken - låt oss inte glömma det. För det första har vi Virrankoski, som har utfört ett grundligt arbete. Han fick denna uppgift när halva året hade passerat; hans inställning har varit exemplarisk och han förtjänar sannerligen ett tack från parlamentet, och inte bara från utskottet. För det andra har vi Pitella, som i egenskap av ny ledamot kom till utskottet och som har haft betydelsefulla idéer om ett gradvist införande av EKSG-medel. Det är ett mycket innovativt förhållningssätt och han bör gratuleras. Och när vi ändå håller på att dela ut gratulationer, vill jag också gratulera kommissionären till hennes tal som var politiskt insiktsfullt. Bra gjort, fru kommissionär!
De största gratulationerna går emellertid till Bourlanges. När Bourlanges började sade han att det var första gången han haft 15 minuter till sitt förfogande i kammaren, och den tanke som omedelbart slog mig var: " ja, och det kommer inte att räcka" . Naturligtvis räckte det inte - han drog över tiden med nästan en minut och hade ändå inte sagt hälften av vad han hade velat säga. Herr Bourlanges! Jag gratulerar er till ert förhållningssätt till budgeten. Det stämmer när jag säger att det aldrig varit ett tråkigt ögonblick. Ni är pragmatisk, innovativ och, framförallt, seriös. Detta visar sig i er inställning till kontoren för tekniskt bistånd (BAT). Ni kanske blir känd som " BATman Bourlanges" , även om jag har svårt att föreställa mig er med slängkappa och mask och med kalsongerna utanpå byxorna, men ni har utfört ett oerhört bra arbete rörande kontoren för tekniskt bistånd!
Denna första behandling handlar framför allt om asterisk-ändringsförslaget rörande Kosovo, det marockanska fiskeavtalet, Östtimor och Turkiet, som nämndes av föredraganden. Jag måste betona denna fråga kraftfullt gentemot rådet och - i mindre utsträckning - kommissionen, eftersom jag anser att de förstår. Vi ser oerhört seriöst på det interinstitutionella avtalet. Det finns krafter i detta parlament gärna kunde se att det slopades i morgon, men enligt min mening är mitt jobb - och parlamentets jobb i sig - att skydda det avtal vi ingick tidigare i år. Vi har visat att vi är beredda att göra det. Om vi hade varit emot det, skulle taket för utgiftsområde 3 överskridas, och på denna punkt har för övrigt alla tre institutionerna problem med den summa som anses nödvändig för medbeslutandeposter som t.ex. Sokrates. Detta är inte bara ett problem för år 2000, det är ett pågående problem. Låt mig säga till både ordförandeskapet och kommissionen att detta är något som vi tillsammans så snabbt som möjligt måste hitta en lösning på.
Ändringsförslaget till utgiftsområde 4 bör inte bara ses som ett sätt för parlamentet att visa musklerna. Jag betonar att detta inte är något hot - även om detta kanske låter som en motsats till något jag måste säga litet senare. Men jag vill inte att rådet skall se det som ett hot. Vi vill inte att rådet skall tro att vi tror att vi, så att säga, har tagit ett skamgrepp; vi vill inte pressa dem för hårt, även om detta kanske inte är rätt fras i sammanhanget. Det bör ses som en inbjudan till våra två institutioner att sitta ned och komma överens om en lösning. Det är detta vi bör sikta in oss på, tjänstgörande ordförande.
Vi ser fram emot förslaget från kommissionen, som läggs fram nästa vecka. Mot bakgrund av vad Schreyer sagt, ser jag med förväntan fram emot det. Jag hoppas att rådet kan göra sammalunda. Men jag måste betona för rådet att detta inte den gamle hertigen av York som marscherar med sina trupper uppför kullen bara för att få marschera ned igen. Detta är inte bara ett skådespel som iscensätts av parlamentet, utan när det kommer till kritan kommer medlemsstaterna att sätta press på enskilda ledamöter vars partier är i regeringsställning för att få oss att ändra inställning. Saker och ting fungerar inte så, p.g.a. de majoriteter som nu finns i detta parlament. Om vi inte får ett avtal om en särskild granskning av budgetplanen, är jag ganska säker på att artikel 272 kommer att åberopas. Det råder ingen tvekan om detta och rådet bör heller inte tveka om detta. Detta är inget hot, det är en avsiktsförklaring.
Låt mig upprepa två av mina företrädares filosofi: von der Vrings och Samlands. Jag vill att rådet skall ta detta budskap med sig tillbaka. Det vi kämpar för är parlamentets rättigheter, inte för pengar. Det handlar om parlamentets rättigheter och det är detta budskap de måste förstå till fullo. När de väl tagit till sig detta budskap, är jag säker på att de diskussioner vi bör och kommer att ha, blir fruktsamma. Jag känner till de politiska ramar som medlemsstaterna arbetar inom, vi tar alla allvarligt på - som ni uttrycker det - kostnadseffektivitets- och stränghetsprinciperna. Vi följer samma principer, men i detta fall - efter vad parlamentet har kämpat för under årens lopp - är denna granskning av det interinstitutionella avtalet, en granskning av budgetplanen enligt detta avtal, oerhört viktig för parlamentet. Jag hoppas att ni har förstått detta.

Costa, Paolo
Herr talman, ärade kolleger! Jag ansluter mig till dem som redan har uttryckt sin tillfredsställelse över de grundläggande värderingar som framkommer i Bourlangesbetänkandet. Bourlanges stod inför en dubbel paradox: den paradox det innebär att diskutera en budget som innehåller enbart utgifter men inga inkomster, och den paradox det innebär att ha en budget som är utsatt för det dubbla och motstridiga trycket från å ena sidan Europeiska unionens utvidgade åtaganden och å andra sidan en allmän tendens till nedskärningar av den del av den europeiska BNI som förs till unionens budget. Den lösning på paradoxen som föreslås består i att morgondagens prioriteringar inte får finansieras med dagens och gårdagens uppoffringar och, som en konsekvens av detta, att nya och tvingande behov när det gäller externa åtaganden finansieras med en uppräkning av den finansiering som föreslås för utgiftsområde 4.
Jag hoppas att Europaparlamentet gör föredragandens förslag till sina och att kommissionen och rådet accepterar konsekvenserna av det. Men jag tror knappast att allt detta kan reduceras till en enkel förhandling i syfte att nå en eventuell kompromiss mellan nya resurser och uppoffringar vad gäller gamla prioriteringar. Det skulle vara en inskränkt inställning, till största delen hycklande och inte i överensstämmelse med den irreversibla processen mot en utvidgning av unionens befogenheter och geografiska omfattning. Dessa framtidsutsikter dikteras oss av Amsterdamfördraget, men än mer av den utveckling som sker när det gäller hur maktbalansen i världen utvecklats efter kriget i Kosovo. En aktiv närvaro av Europeiska unionen på den globala scenen och en beredvillighet att genomföra en progressiv utvidgning även gentemot sydöstra Europa, mot Balkan, i denna process av virtuell och parallell utvidgning av fred och säkerhet som nämnts av ordföranden Prodi, är en av de få säkra garantierna för stabilitet och välstånd i Europa, en garanti som inte kan nonchaleras.
Mot den bakgrunden krävs att vi gör ett modigt val. Vi måste med andra ord se till att den hypotes som underbygger Bourlanges förslag lyfts fram så att alla kan ta del av den. Vi måste våga säga att kungen är naken! Europaparlamentet, kommissionen och rådet måste ta på sig ansvaret för att starta en omfattande och djupgående debatt inför de europeiska medborgarna och skattebetalarna. Vi måste med andra ord fråga oss om inte ögonblicket har kommit att tilldela de europeiska institutionerna större ekonomiska resurser. Detta får inte medföra någon som helst ökning av de offentliga utgifterna i Europa, men det kräver att de enskilda länderna, samtliga de europeiska medlemsstaterna, går med på att till Europeiska unionen överföra de resurser som motsvarar den faktiska överföringen av befogenheter. Mot ökningen av gemenskapsbudgeten bör och måste ställas en motsvarande nedskärning av de nationella budgeterna. Den uppgift vi stor inför är ofantlig och något som vi inte längre kan smita ifrån, om vi inte vill riskera trovärdigheten för samtliga europeiska institutioner. Jag hoppas att Europaparlamentet vill verka i den riktning som jag angett.

Staes
Herr talman, ärade kolleger! Allra först en reaktion på Martinez alltför förenklade kommentarer om Kosova. De pengar vi vill ge ut i Kosova, herr Martinez, kommer i stor utsträckning att anslås till reparation av de 80 000 bostäder som blivit förstörda där. De bostäderna, herr Martinez, har inte förstörts av Nato, de har förstörts av era vänner där, av ett antal serbiska paramilitära organisationer. Det är verkligheten och det finns ingen annan.
Ärade kolleger! Jag vill tacka föredraganden och budgetutskottet hjärtligt för stödet till ändringsförslag 69 som jag lade fram tillsammans med kollegerna Van Lancker och Beysen samt med de flesta flamländska och franskspråkiga belgiska kolleger. Det gäller införandet av ett bemyndigande på 50 miljoner euro i den ekonomiska reserven för finansiering av åtgärder för en övergripande kvalitetskontroll på hela livsmedelskedjan som vidtas av producenter eller medlemsstater. Det gör det möjligt för oss att återställa konsumenternas förtroende för den mat de skall äta. Jag ber därför också, ärade kolleger, i plenarsammanträdet uttryckligen rådet att ge sitt stöd till detta ändringsförslag.
För det andra vill jag ge mitt stöd till punkterna 13, 17 och 57 i betänkandet av Bourlanges. Punkt 57 avser tillerkännandet av extra poster till OLAF och veterinärbyrån i Dublin. Jag håller med om det som kollegerna Morgan, Walter och Mulder sagt om det. Punkterna 13 och 17 gäller framtiden för kontoren för tekniskt bistånd (BAT).
Bourlanges konstaterar med rätta att Europeiska kommissionens åtgärder inte uppfyller våra krav. Jag beklagar att rådets ordförande Siimes reagerade snarast besviket på föredragande Bourlanges förslag. Rådet säger att Europaparlamentet föreslår en mycket långtgående reform och att det inte kan genomföras i budgeten för år 2000. Fru Siimes! Medborgarna förväntar sig av oss en sund och ekonomiskt genomblickbar förvaltning och det är därför en absolut nödvändighet att se till att kontoren för tekniskt bistånd delvis avvecklas. Jag hänvisar till det som Elles nyss sade om det. Jag hoppas också att vi med vårt yrkande inte talar för döva öron hos er.

Cauquil
Herr talman! Det viktigaste förslaget i Bourlanges betänkande består i att öka budgeten med 700 miljoner euro, för att finansiera det som han kallar de fyra prioriterade målsättningarna, där stödet till Kosovos återuppbyggnad återfinns på första plats. Jag är positiv till att man skall hjälpa Kosovo. Men finansieringen av Kosovos återuppbyggnad, liksom Serbiens, där befolkningens öde inte tycks intressera de europeiska institutionerna, borde tas ur militärbudgeten i de länder som är ansvariga för förstörelsen. De humanitära argument vi hört fungerar framför allt för att sprida att 500 miljoner av offentliga medel, som man påstår är avsedda för Kosovo, kommer att användas för att generera privat vinst för de stora företagen, framför allt dem inom byggnation och offentliga arbeten. Parlamentsledamöterna från " Lutte ouvrière" och " Ligue communiste révolutionnaire" har inte för avsikt att vare sig direkt eller indirekt stödja den europeiska budgeten. Denna budget återspeglar de europeiska institutionernas grundläggande inriktning, som har till uppgift att underlätta verksamheten för de stora kapitalistiska koncernerna, även när det gäller det som är mest skadligt för samhället, såsom planerna för avskedande som är orsaken till att arbetslösheten blivit så omfattande och att fattigdomen brett ut sig. När det gäller inrikespolitik, eftersom föredragande Bourlanges ställer upp prioriteringar, borde den första prioriteringen vara att förhindra alla planer för att minska sysselsättningen som aviserats av Renault-Nissan, Alsthom, Rhône-Poulenc, Hoechst-Marion-Roussel och en rad andra. Det är det enda sättet att effektivt motsätta sig den ökade arbetslösheten, utan att det kostar ett öre i budgeten.

Gallagher
Herr talman! Det finns en viktig ekonomisk fråga för Irland som jag skulle vilja koncentrera mig på under denna vittomspännande budgetdebatt. Detta har samband med fortsättningen av Europeiska freds- och försoningsfonden för perioden 2000 till 2006. I egenskap av parlamentsledamot för valkretsen Connaught/Ulster, välkomnar jag verkligen det beslut som fattades av EU:s politiska ledare i Köln i år för att säkerställa fortsättningen av detta program.
Freds- och försoningssträvandena har varit framgångsrika. Jag anser att det var ett klokt och förnuftigt beslut att fortsätta detta program. För den gränskommunregion som jag företräder kommer det att vara värt något i närheten av 80 miljoner irländska pund. Men min huvudfråga har att göra med övergångsperioden mellan slutet på det befintliga programmet och början på nästa program. Det är viktigt att tillfälliga finansiella arrangemang träder i kraft för att garantera att de organisationer som övervakar fonden på ett smidigt sätt kan klara skiftet från det befintliga programmet till det nya programmet.
Till sist anser jag att en refinansiering kommer att garantera ett bevarande av den utmärkta personal på båda sidor av gränsen som har spelat en stor roll för säkerställandet av programmet.

Ferber
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! När vi i dag för första gången behandlar budgeten för år 2000, så är det den första budgeten under ledning av den nya kommissionen, av er, fru Schreyer. Och det är den första budget som genomförs i enlighet med besluten från Berlin i mars detta år om Agenda 2000. Jag anser att båda delarna är värda att nämnas. För det första därför att jag hade förväntat mig mer engagemang från kommissionärens sida i samband med budgetförfarandet; det fanns inte mycket vare sig att se eller höra. För det andra eftersom man redan det första året måste diskutera genomförandet av besluten om Agenda 2000 och en revidering av budgetplanen. Även detta anser jag vara synnerligen anmärkningsvärt, eftersom utrikesministrarnas önskelista, som har växt under de senaste åren, i dag leder till att vi inte längre klarar av detta ekonomiskt. Ansvaret för att finna en lösning på hur man skall kunna genomföra det budgettekniskt, skjuter man här över på oss.
Det anser jag inte är acceptabelt, för att nu säga det tydligt och klart. Till att börja med bör utrikespolitikerna här komma överens med sina egna finansministrar, och då kommer vi också att kunna genomföra det i budgeten på ett förnuftigt sätt.
Men jag vill också säga ett par ord om de så kallade små budgetarna. För det första anser jag inte att vi är trovärdiga om vi från Europaparlamentets sida å ena sidan kräver synnerligen sträng kontroll av alla andra institutioner, i synnerhet kommissionen, om vi förväntar oss att personalstrukturen skall anpassas till de nya kraven, och om vi också vill genomföra detta via den europeiska budgeten, men å andra sidan inte är beredda att här verka aktivt på samma sätt i fråga om vårt eget område, parlamentets budget och parlamentets förvaltning. Därför har vi från Europeiska folkpartiets grupp begärt en undersökning som för den egna förvaltningen skall ordna möjligheter till personalutveckling och fördelning av uppgifter inom våra tjänster. Vi har - och det vill jag mycket tydligt påpeka - startat ett initiativ för att finna en lämplig lösning för de budgetanslag som vi som parlament själva skall sköta - jag syftar här i synnerhet på reskostnaderna. För detta förväntar jag mig inom den närmaste tiden konkreta förslag från vår parlamentsförvaltning, som sedan också måste behandlas på lämpligt sätt av vårt presidium. Det får inte vara så att initiativet, som vi inom PPE har startat, leder till att det i slutändan sparas in pengar just där det är minst klokt att göra det, nämligen där det verkligen arbetas, det vill säga här i Strasbourg.
Beträffande EG-domstolen var det hög tid att vi ökade anslagen till översättare. Det får inte vara så att domstolsförfaranden fördröjs två - tre år på grund av översättningsproblem. Det har vi som parlament sett som vår uppgift och det tar vi ansvaret för. I Regionkommittén har man nu funnit en lösning för att internt lösa sina personalproblem. Detta är ingen uppgift för budgetmyndigheterna, utan det kan man göra av egen kraft, och det gör man också. Jag vill tacka föredraganden för det kollegiala samarbetet, och jag hoppas att vi under den andra behandlingen också kommer att kunna godkänna en seriös budget.

Colom i Naval
Herr talman! Föredraganden, och vissa av talarna som har föregått mig, har givetvis redan tagit upp det jag anser är en av de avgörande politiska beståndsdelarna - om inte till och med den avgörande beståndsdelen - i detta budgetförslag. Men som föredragande för det interinstitutionella avtalet och budgetplanen, känner jag mig manad att understryka den.
Inte många tolkade Berlin som en framgång: Europeiska rådet blandade ihop stramhet med snålhet. Jag skall inte upprepa min kritik: jag hänvisar till sammanträdesprotokollen.
Mellan den 25 mars och den 6 maj hade vi den senaste förhandlingsomgången mellan parlamentet och rådet. Under denna långa och intensiva månad av diskussioner ansträngde sig parlamentet för att få rådet att inse att unionen inte bara lever av Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket samt strukturfonderna, utan att också de övriga 20 procenten av budgeten tjänar unionens mål, och att de ibland rör politiskt mycket känsliga frågor. Ministrarna erkände uttryckligen sina ledares blindhet, men de ville inte ändra på utkastet förrän det hade gått fem veckor. Därför accepterade de bara några mycket diskreta och blygsamma och eländiga ändringsförslag till utgiftsområde 3 (inre politik) och 5 (administrativa utgifter).
Den oundvikliga stötestenen var utgiftsområde 4 (externa åtgärder) och inte ens kriget på Balkan fick dem att acceptera ett större belopp. En av de ministrar som förhandlade, och som nu är kommissionär, medgav att det var förutsägbart att vi skulle behöva revidera budgetplanen innan den kunde träda i kraft, men att vi var tvungna att vänta på att kommissionen skulle komma med en kostnadsbedömning. Än en gång blandade rådet ihop den fleråriga budgetramen, det vill säga budgetplanen, med själva budgeten: en egoistisk kortsynthet som förhindrade ett adekvat och lämpligt politiskt beslut och som tvingar oss till en haltande budgetbehandling.
Hur ser situationen ut, ärade ledamöter? Vi börjar skymta vad behoven i Kosovo kommer att kosta, en jordbävning har ägt rum i Turkiet och en politisk omvälvning i Östtimor, för att nu inte nämna behovet av att anslå pengar till fiskeavtalet med Marocko, vilket regeringen för det mest berörda landet måste ha glömt bort i förhandlingarna kring pianot i Berlin.
Rådet försöker lösa detta genom en rejäl nedskärning av stödet till Ryssland och Medelhavsländerna och resten i proportionella andelar av de övriga utrikesprogrammen. Mycket duktigt. Man har inte heller i denna budgetplan tänkt på anslutningssituationen för Cypern och Malta. Jag tycker att vi måste vara medvetna om att det interinstitutionella avtalet innehåller en revideringsmekanism för budgetplanen för dessa fall, och den har bibehållits för att den skulle användas om det blev nödvändigt.
Det finns de som har en tom flaska i kylskåpet om deras gäster inte vill dricka något. Om kommissionen nu lägger fram ett revideringsförslag för budgetplanen, tänk då på denna flaska, fru minister.

Schröder, Ilka
Fru kommissionär, herr talman! Den aktuella klimatkonferensen i Bonn ropar på mer pengar för förnybara energikällor, och de vänder sig just till EU, både när det gäller forskning och demonstrationsprojekt. De senaste kärnkraftsolyckorna i Japan och Sydkorea visar ändå återigen att en annan energipolitik borde införts för länge sedan. Vad gäller Euratom-krediterna kräver vi inom utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi att Europaparlamentet genast skall konsulteras. Vi kan inte förstå varför våra kolleger i budgetutskottet i egenskap av parlamentsledamöter inte kräver detta.
Det enda syftet med budgetposterna inom handelsområdet är helt naturligt att främja exporten och skapa fri tillgång till marknaden. Men denna så kallade fria marknad existerar enbart för multinationella koncerner, eftersom exempelvis de små och medelstora företagen varken kommer åt informationen om anslagsfördelningen eller själva programmen. Under de båda senaste årtiondena ökade exporten från Latinamerika med 300 procent, men landets bruttonationalprodukt ökade bara med 3,3 procent. Sedan den världsomspännande politiken med ett avreglerat globalt näringsliv påbörjades har det skett en massiv omfördelning från de fattiga till de rika, både inom samhällena och mellan staterna. Jag arbetar för en motsatt politik. Resultatet blir nämligen att EU:s ekonomiska stöd blir till indirekta subventioner. Det är just detta som strider mot den uttalade frihandelsidén. När allt kommer omkring ser vi också här en av de många inneboende motsägelserna i WTO:s politik.

Markov
Herr talman! Varje budget återspeglar det finansiella genomförandet av den planerade politiken. Till följd därav kan naturligtvis bedömningen av om budgeten skall godkännas eller avvisas enbart rättas efter hur de gjorda prioriteringarna inom politiken motsvarar de egna föreställningarna, och om de existerande finansiella medlen är tillräckliga. Vilka anser jag nu vara de avgörande kriterierna för denna budget?
För det första en avsevärd minskning av den katastrofala arbetslösheten i Europeiska unionens medlemsstater. För det andra en minskning av de ekonomiska och sociala skillnaderna inom medlemsstaterna. För det tredje en utvidgning av Europeiska unionen och för det fjärde en fredlig, demokratisk och social utveckling i alla regioner på denna jord. Om - och det utgår jag egentligen ifrån - ni delar dessa värderingar, där det naturligtvis kan finnas åsiktsskillnader om hur man vill uppnå dessa mål, då måste det stå klart att man inte kan bekräfta budgeten så som den nu ser ut.
Fru Schreyer, jag är naturligtvis positiv till att man gör omstruktureringar och omfördelningar. Jag skulle genast omorientera mig från storföretag i riktning mot en ekonomisk politik som vänder sig till små och medelstora företag, som kan skapa nya arbetstillfällen. Jag skulle genast gå över från en utbudsorienterad ekonomisk politik till en efterfrågeorienterad ekonomisk politik, för att vi skall kunna driva upp konsumtionen.
Men det är ett otyg att ge Europeiska unionen allt mer ansvar, utan att garantera de finansiella medlen för detta. Det kan inte vara parlamentets uppgift att acceptera att rådet finansierar viktiga nya politiska behov genom att stryka traditionella områden. Lika litet kan det vara parlamentets uppgift att acceptera att medlemsstaterna sanerar sina budgetar på bekostnad av Europeiska unionens budget. Till följd därav anser jag att det är en synnerligen viktig uppgift - ty det är ett nytt parlament, det är en ny kommission - att överväga att förändra budgetplanen och att ändra det interinstitutionella avtalet.

Camre
Herr talman! Budgeten för år 2000 innehåller en del tekniska förbättringar genom att man sökt komma bort från den sedvanliga överbudgeteringen av strukturåtgärderna. Överbudgetering är en osund budgetpraxis, och det är viktigt att den helt försvinner från EU:s budget. Jag har noterat rådets besparingar både när det gäller strukturåtgärder och på jordbruksområdet. Jag stöder dessa besparingar, även om det bara innebär en liten början på de önskvärda förändringarna av EU:s ekonomiska dispositioner. I en föränderlig värld måste vi kunna göra budgetanpassningar mycket snabbare, så att vi utan att utöka den totala budgeten kan tillgodose nya behov, framför allt då utvecklingen av de nya medlemsländerna i Östeuropa, men också katastrofbiståndet för återuppbyggnaden av Balkan, som inte bör finansieras genom nedskärningar av stödet till tredje världen.
EU behöver inte totalt sett få in mera pengar, men däremot är det nödvändigt att använda pengarna på ett mera förnuftigt sätt. Jag vill understryka att en mera professionell och ansvarsmedveten förvaltning av EU:s ekonomiska resurser innebär rika möjligheter att få ut mera av samma pengar. Det finns överallt behov av en aktivitetsstyrd budgetutformning. Det är nödvändigt med en mera kostnadsmedveten administration, och det slöseri som vi gång på gång har sett exempel på och som revisionsrättens rapporter under flera år har avslöjat måste elimineras, om EU:s medborgare över huvud taget skall kunna betrakta EU:s organ som seriösa partner i utvecklingen av Europa.

Daul
Herr talman! Jag vill fästa parlamentets uppmärksamhet på det faktum att det i förslaget till budget för år 2000 inte finns några medel för budgetpost B1-3800 avseende främjande av jordbruksprodukter, vars belopp endast gör det möjligt att revidera det förflutna, och jag skulle naturligtvis vilja tacka föredraganden, Jean­Louis Bourlanges, för hans förståelse och Böge och Görlach för deras stöd.
Åtgärderna till förmån för nötkött av hög kvalitet, frukt och grönsaker samt mjölkprodukter riskerade därför att tillintetgöras trots att denna åtgärd är en del av gemenskapens åtgärder som kommer att kunna föras upp i den gröna lådan inom WTO. Förevändningen med en utvärdering är inget motiv för att stoppa anslagen, där kontinuiteten är en garanti för att lyckas. Branschfolk i medlemsstaterna som i stor omfattning deltar i denna åtgärd är överens om en utvärdering. Den skulle bl.a. kunna leda till en harmonisering av gemenskapens bidrag som för närvarande varierar mellan 40 och 100 procent, beroende på produkt. Samtidigt planerar man att finansiera en kommunikationsåtgärd för tredje land, men i avsaknad av tillämpningsförordning kommer bidraget sannolikt inte att kunna användas under år 2000. Ett bidrag planeras slutligen för att främja den märkning som kommissionen föreslår skall skjutas upp med ett år, och som därmed gör det onödigt att främja en produkt som inte kommer att existera.
Det är alltså möjligt att fortsätta att främja kvalitetsprodukter utan att kräva ytterligare utgifter och jag ber därför kommissionen att inte stoppa främjandet av kvalitetsprodukter, för bakom dessa produkter finns regioner med svårigheter, produkter från landsbygden och inkomster för våra familjejordbruk.

Casaca
Herr talman! Att stödja den ekonomiska återuppbyggnaden och det politiska systemets uppbyggnad på det fria demokratiska och självständiga Östtimor är inte främst en fråga om humanitär hjälp. Det innebär framför allt en bekräftelse på att det Europa vi bygger styrs av universella värden som inte känner några gränser i sin projicering på världen. Det innebär också att militär invasion inte är en acceptabel metod för att utvidga gränserna, oavsett vem det än är som utför den eller vilka geopolitiska krav eller intressen det än gäller. Det innebär framför allt att frihet, demokrati och respekten för de mänskliga rättigheterna är grundläggande principer som vi vill att världen skall genomsyras av.
Genom att besluta att Europas ekonomiska stöd till Timor i budgeten för år 2000 skall bli en av de fyra största europeiska prioriteringarna, kommer Europaparlamentet att ge en otvetydig politisk signal till européerna och världen. Det gläder mig att se med vilken beslutsamhet kommissionen, och särskilt den direkt ansvarige kommissionären i dessa frågor, Chris Patten, bemödar sig om stödet till Östtimor. Trots de stora budgetbegränsningar vi har, lyckades kommissionen uppbringa medel för att kunna möta de brådskande behoven redan under 1999.
Arbetet med att bedöma kostnaderna för återuppbyggnaden på Östtimor, liksom den påföljande internationella finansieringsplanen för stödet, är inte avslutat än, varför det ännu inte är möjligt med en fullständig uppskattning av den europeiska medverkan i kostnaderna för återuppbyggnaden. Det politiska budskap vi kommer att ge på torsdag, när vi röstar för Bourlanges förslag till lagstiftningsresolution, är dock otvetydigt.
Europas stöd till Östtimor är en absolut prioritering för parlamentet i budgeten för år 2000. Detta återspeglar på ett tillförlitligt sätt känslan hos många socialistiska ledamöter och andra ledamöter som talade här under debatten om Östtimor vi höll under september månads sammanträde.
(Sammanträdet avbröts och återupptogs kl. 15.00.)

Rod
Herr talman! Det är med oro vi tar del av förslaget till budget för år 2000, särskilt när det gäller budgetposterna " utveckling, samarbete" , men också " mänskliga rättigheter" , vilket andra kolleger redan sagt.
Vi har faktiskt intrycket av att denna budget begränsar allt det som vi håller kärt. I en tid när man vill att kvinnorna skall få större plats i beslutsprocessen minskar man motsvarande budgetposter. I en tid när man vill att miljön, och framför allt bevarandet av tropiska skogar, skall införlivas i utvecklingsprocessen, minskar man de anslag som avsatts för detta. I en tid när man ber utvecklingsländerna att respektera en princip om god förvaltning, genom att respektera de mänskliga rättigheterna, minskar man starkt vår egen budget för denna avgörande fråga. I en tid slutligen när Lusaka erinrar oss om de mänskliga och ekonomiska skadeverkningarna av aids i Afrika minskar vi medlen för att bekämpa detta, i strid med vad kommissionär Nielson sagt, och blandar samtidigt ihop dem med politiken för hälsa och fortplantning.
Vi kan för övrigt bara beklaga den inriktning som består i att satsa på statsstöd snarare än stöd till de icke-statliga organisationerna, särskilt dem i söder, som man ändå vet är mer effektiva, och som gör det möjligt att verkligen påverka det civila samhället.
Kort sagt, vi kan inte nöja oss med denna nya fördelning av anslagen som destabiliserar Europeiska unionens prioriteringar i utvecklingsländerna.

Seppänen
Herr talman! Jag skulle vilja ställa mig bakom föredraganden Bourlanges ståndpunkt angående ändring av budgetplanen. Samtidigt undrar jag hur Finland som ordförandeland så intensivt bitit sig fast i rådets ohållbara ståndpunkt som går ut på att händelserna i världen inte påverkar EU:s budgetramar och slutsummorna i EU:s budget. I detta sammanhang vill jag också fästa uppmärksamhet på att det har ställts krav på att man måste införa ekonomiskt stöd för politiska partier som omfattar hela Europa. Vår grupp, Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, är i den här frågan inne på en annan linje. Vi vill inte att de europeiska skattebetalarnas pengar används till partistöd. Vi skulle också vilja ha en ändring i parlamentsledamöternas privilegier och löner på det sättet att man skulle införa en gemensam stadga som gör att parlamentsledamöterna inte får omotiverade kostnadsersättningar och att alla får en rättvis lön och rättvisa arvoden.

Hyland
Herr talman! Under den tid jag har till förfogande vill jag hänvisa till bara en särskild budgetpost, dvs. skolmjölkssystemet, där kommissionen har föreslagit att minska tilldelningen från 96 miljoner euro till 53 miljoner euro. Under 1997 fick t.ex. Irland över 1,4 miljoner irländska pund från Europeiska unionen till förvaltningen av skolmjölksprogrammet. I egenskap av ledamot av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, stöder jag helt systemet - både nu och i framtiden. Jag är besviken över att det sker nedskärningar i den övergripande budgettilldelningen, men jag hoppas att Europeiska rådet, när man granskar den andra behandlingen av EU:s budget för år 2000, tar till sig rekommendationen från detta parlament att man bör öka medlen till programmet till 67 miljoner euro eller 53 miljoner irländska pund under nästa års tilldelning.

Färm
Herr talman, ledamöter! Det känns bra att i mitt första anförande i Europaparlamentet kunna säga att EU:s budget för år 2000 siktar på flera viktiga processer. Jag tänker på vikten av ökad folklig förankring av EU:s verksamhet och på vikten av att vi koncentrerar oss på avgörande frågor, t.ex. kampen mot arbetslösheten och utvidgningen till de nya kandidatländerna. Dessa uppgifter hör ihop. Unionen måste klara kampen mot arbetslösheten för att kunna bryta vanliga arbetares och tjänstemäns misstro mot EU. För att lyckas måste utvidgningen snabbt ge ekonomiska och sociala förbättringar för medborgarna i kandidatländerna. Det är därför som vi nu vill öka resurserna för att utveckla den sociala dialogen mellan arbetsmarknadens parter. Det handlar bland annat om att ge löntagarna en röst i utvecklingen av sysselsättningspakten och av en samordnad ekonomisk politik. Lika viktigt är det att kandidatländerna nu får delta i dialogen med sikte på ett konstruktivt samarbete på arbetsmarknaden också i dessa länder.
Processen mot medlemskap för bland annat Öst- och Centraleuropa är svår. Det räcker inte med att forma väl avvägda anslutningsavtal. För att EU-medlemskapet skall bli en påtaglig och gynnsam förändring för vanliga medborgare, krävs det att verkligheten förändras, att företagen och de anställda kan skapa en arbetsmarknad med både dynamik och rättigheter för löntagarna. Utvidgningen får inte medföra att företag exploaterar låga löner och sämre socialt skydd, eller att man flyr undan miljökrav och skatter. Löntagarna i de nya medlemsländerna har lika legitima krav på sociala rättigheter och inflytande som vi. I stället vill vi i denna budget, både för deras och för vår skull, stödja social dialog och uppbyggnad av fackliga rättigheter också i kandidatländerna. På samma sätt pekar vi på vikten av att EU:s regionkommitté får resurser för att utveckla kontakter med kommuner och regioner i kandidatländerna. Vi stöder också förslaget om ett särskilt initiativ för lokalt och regionalt samarbete runt Östersjön och Barents hav.

Pronk
Herr talman! Jag skulle vilja börja med ett hjärtligt tack till föredraganden som gjort ett utomordentligt bra jobb. Han har utvecklat en strategi som alla kan stå bakom. Kollega Wynn var kanske rädd att det skulle sluta i en "Duke of York" . Jag tycker att det hela mer liknar en scen i Asterix och Obelix, varvid Asterix spelar en särskild roll i det här fallet, och där vi måste tävla mot rådet som spelar Julius Caesars roll. Det är den första punkten.
Jag måste säga att vi kan vara nöjda när det gäller utgiftsområde 3 som jag har ett särskilt stort intresse för. Föredraganden har hittat en god balans. Jag skulle dock vilja koppla samman det med en varning till kommissionären. När hon ställer samman sitt paket bör hon inte börja växla mellan områdena. Vi har eftertryckligen beslutat begränsa oss till utgiftsområde 4, och om hon börjar med utgiftsområde 3 så tror jag att vi kan hamna i svårigheter.
Jag är mycket nyfiken på det paketet. Jag tror att rådet och egentligen även kommissionen själv fört oss in i de problem som vi nu har. Kommissionen eftersom den gjort en otillräcklig uppskattning av fiskeavtalet och därmed egentligen minskat vår marginal och rådet naturligtvis genom att låta Afrika betala för resten.
Jag skall säga något om Kosovo också. Det är också ett särskilt bekymmer jag har förutom det totala belopp som går till Kosovo. Vi kan naturligtvis syna det i sömmarna. Det håller jag absolut med om. Men vi måste också se efter vad Kosovos ekonomi kan klara av. Om vi skulle ge ett stöd som uppgår till cirka 50 procent av Kosovos BNP, och med mycket höga beräkningar skulle det kunna vara fallet, så är jag rädd för att inflationen och andra konsekvenser för ekonomin skulle kunna vara värre än de fördelar som stödet medför. Jag skulle vilja be kommissionären att inte bara se till nöden utan även till de makroekonomiska konsekvenserna. Det skedde tidigare mycket tydligt med Marshallplanen. Då var det början till allt. Det borde vi mycket noga kontrollera även när det gäller Kosovo. I det avseendet måste vi lära oss av utvecklingen i Bosnien.

Gröner
Herr talman! Först ett påpekande: Mitt arbete försvåras väldigt här i Strasbourg, eftersom för andra gången boxen med mina dokument inte har anlänt till mitt kontor.
Jag vill tacka alla som deltagit i budgetförfarandet för deras arbete, som måste hålla sig inom mycket knappa gränser och skall ge ett budskap till medborgarna. I utgiftsområde 3, när det gäller den interna politiken, kan vi göra det. När det gäller ungdomsprogrammet, Sokrates-programmet, Kultur-programmet, i fråga om kvinno- och jämställdhetsfrågor, har vi möjlighet att klargöra för medborgarna vad vi vill. I fråga om utgiftsområde 3 inträffade ett misstag: Vid omröstningen i budgetutskottet antogs ett ändringsförslag med mycket knapp majoritet, som - om det inte ändras - kan anställa avsevärda skador. Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har för den europeiska kvinnolobbyn lämnat en kommentar beträffande budgetpost A-3037 och föreslagit samma budget som förra året, men kommentaren säger att den lämnar denna budgetpost öppen för alla icke-statliga organisationer. Jag vill erinra om att vi som parlament har stött denna paraplyorganisation för de europeiska kvinnoorganisationerna, och vi gav den i uppdrag att genomföra åtgärdsplattformen från Beijing på de icke-statliga organisationernas nivå, och jag tror att det vore katastrofalt om nu alla kvinnoorganisationer skulle kunna ta del av denna budget. Därför ber jag alla kolleger att än en gång rätta till ändringsförslaget och att rösta emot förslag 443 och för förslaget från utskottet för kvinnors rättigheter. Vi har gjort noggranna avvägningar och varit mycket återhållsamma med ändringarna vad gäller gender mainstreaming och en förankring av jämställdheten på alla europeiska politiska områden. Jag ber framför allt föredraganden att ta hänsyn till detta och stödja kvinnoutskottets ställningstagande.

Stenmarck
Herr talman! Allt budgetarbete handlar om prioriteringar. Det finns anledning att då och då ställa frågan: " Vilka skall EU:s uppgifter egentligen vara?" Det är ju svaret på den frågan som skall vägleda även budgetarbetet.
Inom en kort tid står vi inför det som sannolikt kommer att bli EU:s största utvidgningsrunda någonsin. Det förutsätter omfattande förändringar av budgeten och att vi börjar göra dessa förändringar redan nu. Det borde innebära att vi redan nu skär ned i kategori 1. Vi kan börja arbetet med att minska bland annat tobaksstöd på ett sådant sätt att det kan avskaffas helt inom en tioårsperiod.
I årets budgetarbete har ett antal så kallade oförutsedda utgifter uppkommit. Det innebär stora krav på ökade utgifter i kategori 4. Humanitära insatser för att hjälpa krigsoffer eller flyktingar i Kosovo, jordbävningsskadade människor i Turkiet eller oskyldigt drabbade människor i Östtimor är självklara krav som ställs på Europeiska unionen. Som jag ser det, måste det vara en självklar målsättning att klara även sådant inom de ramar som vi själva har varit med om att sätta upp. Det är där som den viktiga prioriteringen kommer in i bilden.
Vi har budgetramar i form av ett interinstitutionellt avtal, undertecknat för mindre än ett halvår sedan. Det vore, enligt min mening, ett utomordentligt stort misslyckande om detta skulle behöva sägas upp. Jag utgår faktiskt från att detta skall kunna lösas gemensamt av Europaparlamentet och ministerrådet före den andra behandlingen.

Gill
Herr talman! Detta är min första budget. Jag vill börja med att tacka Wynn och Bourlanges och de andra två föredragandena för att de har förenklat ett mycket komplicerat förfarande för mig.
Jag tror att Europeiska unionen håller på att förändras. Institutionerna måste bli mer representativa. I denna anda bör vi försöka att föra den europeiska budgeten närmare väljarna. Det är mycket viktigt för medborgarna i EU vilken del de faktiskt har i EU:s strategier och verksamhet, hur mycket de betalar och vad de betalar för. Ökad öppenhet kommer att bli nyckeln till alla EU-institutioners framtida framgångar. Detta innebär att man måste utvärdera varje enskild budgetpost för att se hur denna är till nytta för EU:s medborgare.
Givet åtagandet i Amsterdamfördraget att införliva konsumenternas intressen i EU:s alla andra politikområden och den löjligt lilla konsumentbudgeten, som motsvarar en kvarts procent av EU:s totala utgifter, finns det ett behov att börja se till att värdefulla program, som t.ex. skolmjölkssystemet, säkerställs. Så är inte fallet i budgetförslaget, som min kollega Hyland sade tidigare. Budgetförslaget till skolmjölksprogrammet i EU har minskats med 50 procent. Denna nedskärning är en drastisk åtgärd för ett program som är till nytta för både konsumenter och producenter.
Skälet till att jag känner starkt för denna budgetpost är att den påverkar medborgarnas hälsa på lång och kort sikt, den rör frågor om social nedrustning och den påverkar ekonomin och jobben i min hemregion. Jag har inga svårigheter med reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, om detta innebär billigare och säkrare produkter för konsumenten. Jag vet att folk bekymrar sig över att behöva betala för statsstöd som höjer priserna för dem som konsumenter.
Det gensvar jag fick från kommissionen i budgetutskottet var inledningsvis ganska nedslående. De sade att sociala frågor inte ligger inom den ursprungliga ramen för programmet. Men det har nu efter trepartsmötet förra veckan kommit fram att kommissionen kommer att förslå en ökning med 31 miljoner euro. Jag välkomnar detta. Jag måste säga att jag är besviken att rådet inte är närvarande, eftersom jag vill veta om de kommer att stödja detta. Allmänheten är inte intresserad av det finstilta eller benämningen på statsstödet. Vad som är intressant för den är effekterna och den positiva nyttan av politiken, som t.ex. i detta fall.
Jag accepterar fullständigt det behov som finns av att banta ned och effektivisera förvaltningen av detta system och andra och att ge bättre valuta för pengarna, men ett mer effektivt sätt rörande ändringen av budgeten skulle vara att föreslå förbättringar och tillhandahålla en tillämpningsplan för framtiden.
Vid beräkningen av utgifterna bör kommissionen titta på finansieringen i sin helhet. Jag uppmanar ledamöterna att stödja detta initiativ och ändringsförslag under torsdagens omröstning.

Costa Neves
Herr talman! Genom denna debatt har Europaparlamentet tillfälle att på ett konsekvent sätt visa sin vilja vad gäller Europeiska unionens framtid. I detta sammanhang vill jag understryka att rådets budgetförslag utgör mindre än 1,10 procent av gemenskapens BNI, ett värde som i sig är lågt, och den är dessutom lägre än taket på 1,27 procent, som fastställdes i Edinburgh och bekräftades i Berlin, vilket motiverar en djup eftertanke om vem som vill ha mer eller mindre av Europeiska unionen.
Därefter vill jag säga att jag är helt överens med föredragande Jean-Louis Bourlanges, vilken jag gratulerar för kvaliteten i arbetet vad gäller att budgeten för år 2000 måste motsvara de viktiga behov som nyss har kommit upp inom ramen för utgiftsområde 4, "Externa åtgärder" , utan att detta sker på bekostnad av tidigare beslutna åtgärder, så som rådet försöker göra. Att skära ner på några för att kunna ge till andra är oacceptabelt! Linjära nedskärningar är ett misstag! Jag är också emot varje nedskärning av nivåerna i utgiftsområde 1, " Jordbruk" och utgiftsområde 2, " Strukturåtgärder" .
Bland de nya prioriteringarna vill jag lyfta fram den om återuppbyggnad av Östtimor, ett område som har varit ett ständigt mål för Europaparlamentets uppmärksamhet, vilket i september än en gång antog en bestämd resolution. För det politiska engagemang det uttrycker, anser jag att förslaget att ge Timor en särskild budgetpost är av stor betydelse. Det är synd att kommissionens uppskattningar - 30 miljoner euro - inte är i fas med verkligheten. När vi har fått klara förutsägelser, måste vi ta itu med nödvändiga justeringar.
Två slutliga observationer: den första gäller det svårbegripliga, och svårförklarliga, i att vi har en rättslig grund, vilket är bra, för att stödja offren för naturkatastrofer i alla delar av världen, så som vi på ett mycket rättvist sätt skall göra i Turkiet, men inte har samma grund för det som sker innanför våra dörrar. I dag kan jag påminna om Grekland, gud vet vem det gäller i morgon... Den andra är den förväntan, som jag insisterar på att ta upp, på de speciella medel och de påföljande finansiella anslagen som kommissionen skall anslå till gemenskapens yttersta randområden, vilka i Amsterdam erkändes, fastställdes och beskrevs i fördraget om Europeiska unionen.

Iivari
Herr talman! Godkännandet av budgeten för kulturområdet är den här gången förknippat med fler svårigheter än vanligt. Programmet Sokrates II befinner sig som bäst i förlikning, rekommendationer till andra behandlingen som rör åtgärdsprogrammet Ungdom och programmet Kultur 2000 kommer till sammanträdet på onsdag, dvs. i morgon. Slutspurten för godkännandet av dessa fleråriga program återstår alltså fortfarande.
De största meningsskiljaktigheterna mellan parlamentet och rådet är förknippade med programmens finansiering som fortfarande står öppen. Samtidigt har budgetutskottet tvingats föreslå anslag för programmens genomförande nästa år. Man måste klart konstatera att de belopp som budgetutskottet anvisat inte innebär ett ställningstagande angående förlikningens slutresultat. När det gäller fleråriga program kan man inte använda ett schablonmässigt räknesätt. Programmens finansiering har vållat oro bland ledamöterna i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, och problemet lär inte vara en engångsföreteelse.
Parlamentets budgetförfaranden när det gäller fleråriga program som ligger i medbeslutandeförfarandet måste ändras. Ett yttrande från budgetutskottet har bifogats betänkandet vid första behandlingen, men i samband med andra behandlingen och förlikningen finns inget officiellt samarbete mellan fackutskottet och budgetutskottet. Det leder lätt till avbrott i informationsflödet och till missförstånd mellan fackutskottet och budgetutskottet. Det värsta är emellertid om parlamentets ståndpunkt angående programmens finansiering förblir oklar; det kan användas mot parlamentet. Eftersom de fleråriga programmen i alla fall måste anpassas till den allmänna budgetplanen vad gäller den aktuella budgetposten och hela budgeten är det enligt min mening nödvändigt att parlamentet effektiviserar sin interna samordning när det gäller behandlingen av fleråriga program och budget. Förbindelsen mellan fackutskottet och budgetutskottet borde inte få avbrytas efter parlamentets första behandling, eftersom det därefter kan ta lång tid innan frågan slutgiltigt avgörs. I Amsterdamfördraget betonas parlamentets ställning som en ansvarsfull och effektiv beslutsfattare. Därför är det nödvändigt att parlamentet vid budgetförhandlingar och förlikning har en gemensam och hållbar syn på den aktuella frågan.

Costa, Raffaele
Herr talman, ärade kolleger! Vi står inför en konsoliderad budget som återspeglar de val som gjorts under tidigare år, och som ännu inte har visat prov på tillräcklig dynamik. De stora budgetposterna har justerats en del, men de lyckas ännu inte nå fram till att bli en obunden struktur, opåverkad av krav som kan vara av olika natur: nationella krav, som trots allt till viss del är acceptabla, sektoriella krav, dvs. krav från olika företag, något som är mindre acceptabelt, krav från lobbyister, olika kategorier, personer och strukturer. Budgetens språk är inte abstrakt därför att den utgörs av siffror, utan för att det i den inte tas tillräcklig grad hänsyn till hur samhället faktiskt utvecklas, dess behov, förväntningar och förhoppningar. Unionens viktigaste funktioner utövas inte enbart genom att man vidtar politiska och rättsliga åtgärder, utan även genom investeringar, administration och utgifter, något som håller på att bli ett instrument för att tysta starka röster, snarare än att tillfredsställa behov. Bidragsförväntningar är på väg att utvecklas till det starkaste sammanhållande bandet för många samhällen, inte bara lokala, dessa bidrag som cementerar mer än många andra band, t.ex. ideologiska.
Trots att vi inte alls instämmer i vissa programval, så godtar vi dem ändå, på ett villkor: att kostnaderna totalt och vad gäller mottagarna, i det enskilda fallet och som helhet, är nyttiga. Så verkar det inte alltid bli, av ohejdad vana. För att man skall få en orättfärdig administration, så krävs inga olagligheter. Skattebetalarnas pengar kan slösas bort på ett sätt som helt stämmer överens med reglerna. Gemenskapens utgifter är kolossala och man kan tänka sig många fördelar och förmånstagare. Om detta inte sker, så beror det i många fall på att Bryssel verkar befinna sig långt från Europa ,och att man inte alltid vet vad som sker i Europa, samtidigt som kontrollanterna många gånger verkar avlägsna, dåligt samordnade och dåligt organiserade. Låt oss ge dem, något de ofta kräver, mer resurser, och utan tvekan kommer resultaten att bli märkbara. Förtroendet är stort, men de val vi står inför är viktiga.
Låt mig slutligen rekommendera att vi dämpar takten när det gäller gemenskapens byråkratiska tillväxt och minskar antalet fiktiva kontrolltjänstemän, kommittéer, utskott, överföringar, regler och bestämmelser. Det krävs mer passion och mer öppenhet. Som nyvald ledamot har jag närmat mig - detta är bara ett exempel - Europeiska investeringsbanken och jag fick en känsla av att komma till en skyddad verkstad för maktfullkomliga personer med feta privilegier, avskärmade från demokratins regler och följaktligen även från medborgarna.

Fabra Vallés
Herr talman! Ett år till så kommer vi, föredragandena och talarna, att förbinda ordet stramhet med budgeten. Och det är klart att stramheten måste finnas med när vi genomför budgeten, jag skulle också kräva stramhet när vi utarbetar budgeten. Och det är svårt att vara stram i utarbetandet av budgeten om man inte besitter en stram information.
I dag har flera av mina kolleger här tagit fram frågan om fiskeavtalet i ljuset, ett tydligt fall av brist i informationsstramhet. Den tidigare kommissionen borde ha förutsett att fiskeavtalet på nytt skulle komma att diskuteras, att det skulle förnyas och att det därför skulle ha funnits med i budgeten.
Vi går över till de andra institutionerna, när vi till exempel talar om det interinstitutionella samarbetet, vilken stramhet fanns det i informationen när våra tidigare kolleger kom överens om att man var tvungen att göra den gemensamma organisationsstrukturen? Eller hur ser dagens verklighet ut när vi beslutar att vi måste upplösa denna gemensamma struktur? Jag anser att vi behöver en stramare information.
När vi talar om byggnadspolitiken, vem har en sann information om de ständiga bytena i Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, alltså att " nu flyttar jag in i denna byggnad" , " nu är jag inte intresserad" , " nu flyttar jag till en annan" ? När vi pratar om den stramhet som bör finnas i det interinstitutionella samarbetet angående byggnaderna i Luxemburg, har parlamentet övervägt minsta och högsta belopp som parlamentet i Luxemburg skall räkna med?
När man talar om att vi har att vänta utvidgningar redan från och med år 2002, tar man då i byggnadspolitiken hänsyn till de utvidgningar som står för dörren år 2002, 2003, 2004?
Vi måste också kräva stramhet från våra kolleger i andra utskott: vi får inte låta budgetutskottet vara filmens bov, den som utför alla nedskärningar. Övriga utskott måste ta sitt ansvar, vara medvetna om att ny politik förutsätter ny finansiering, och att varje ökning måste innebära en nedskärning.
Vad gäller parlamentsledamöternas ersättningar anser jag att de nuvarande bestämmelserna är mindre orättvisa än den situation som skulle uppstå om de avskaffades. Hur som helst kan de bara reformeras genom ledamotsstadgan.

Rübig
Herr talman, kommissionär Schreyer! Vi har nu haft en mycket intressant diskussion. Ledamöterna har bemödat sig om att precisera frågorna. Därvid bör vi inte glömma bort Europeiska unionens mål: Det viktigaste med våra budgetposter är att de får effekt på sysselsättningen. Med vilka budgetposter kan vi uppnå nya arbetstillfällen i Europa? Det som naturligtvis också är mycket intressant: Med vilka budgetposter kan vi möjliggöra nya skatteintäkter? Intäkter är ett mycket viktigt område, och dessa punkter bör vi granska i detalj.
Å andra sidan måste vi undersöka vilka produkter som kan tas bort av dem som vi nu erbjuder i Europeiska unionens stora butik. Vilka produkter kan vi överföra tillbaka till nationell nivå? Det vore intressant att starta ett forskningsprogram kring vilka aktiviteter, av dem som nu utförs på europeisk nivå, som egentligen skulle kunna tillgodoses mycket lättare, effektivare och bättre på nationell nivå. Då skulle vi skapa fritt spelrum för oss, då skulle vi ha möjlighet att ägna oss åt de nya projekten, åt nya mål och samtliga önskemål som vi har nämnt här i dag.
Två budgetposter ligger mig synnerligen varmt om hjärtat. Den ena är B5-512, stödet till de små och medelstora företagen, stödet till familjeföretagen. De små och medelstora företagen svarar för 66 procent av sysselsättningen. Mer än 55 procent av omsättningen i Europeiska gemenskapen faller på dessa företag. Vi måste koncentrera oss på specifika program, på startfasen, på företagsöverlåtelser, på euroinfocentra; där finns det nyföretagande, där kan man förvänta sig nya skatteintäkter.
Den andra budgetposten B5-234 gäller stödet till det europeiska digitala innehållet i globala nät. Här har kommissionär Liikanen sagt oss att det fram till år 2002 kommer att finnas ungefär 1,2 miljoner nya arbetstillfällen, där vi dock inte kan garantera att medarbetarna har den kvalifikationer som krävs. Vi måste utbilda människorna, vi måste se till att denna arbetsmarknad om 1,2 miljoner arbetstillfällen kan utnyttjas i framtiden, att vi utvecklar program som ger människorna arbete. Det ger oss rätt grund att stå på inom Internet, inom e-commerce, inom de många områden som erbjuder helt nya chanser för Europa, och det bör vi absolut arbeta på.
Även sådana program som Best är absolut nödvändiga för oss. För dessa företag - vi har 18 miljoner små och medelstora företag i Europa, och 50 procent av dem har inga anställda - måste vi starkt förenkla det rättsliga läget, så att de kan koncentrera sig på sina huvudsakliga uppgifter, nämligen att tillfredsställa kundernas behov och erbjuda rätt produkter och tjänster. Detta skapar arbetstillfällen och det skapar nya möjligheter! Därför bör vi se till att vi också driver på innovationen i skolorna, att vi i skolorna - från grundskolan upp till universitetet - stärker initiativ och innovation, så att det här kommer fram helt nya impulser och uppstår nya möjligheter. Vi måste ta itu med underleverantörsfrågan. Hur skall vi kunna binda samman de små företagen och de stora koncernerna så att de små kan lära sig något av de stora koncernerna, så att vi hjälper dem att införa euron, så att vi främjar företagsöverlåtelserna, så att vi tar itu med år 2000?
Avslutningsvis en jättelik utmaning, nämligen utvidgningen. Jag tror att utvidgningen också erbjuder en jättechans för de små företagen. Men vi bör inte rygga tillbaka för att ge dem den nödvändiga hjälpen. Det nu bara några få år. Många har redan kommit dit, många är intresserade, och jag tror att arbetet i grunden är intressant och innebär nya chanser. Här ser vi i Europaparlamentet en utmaning för oss att engagera oss, att ta itu med något, och här tackar jag redan i dag för ert stöd, fru kommissionär.

Talmannen
Tack så mycket, kollega Rübig. Tack också för att ni arbetar här på ert lands nationaldag.

Bourlanges
, föredragande. (FR) Herr talman! Jag skulle vilja tacka fru Schreyer för det hon just sagt. Vi kommer att bedöma hennes förslag så snart det formulerats, vilket kommer att hjälpa oss att förstå det.
För tillfället skall jag begränsa mig till en enda liten kommentar, som Schreyer kommer att förstå fullständigt, beträffande anslagen till forskning. Jag uppskattade de åtaganden som kommissionären offentligt gjort beträffande förvaltningen av budgetposterna för forskning. Jag fäster särskild betydelse - precis som hela budgetutskottet tror jag - vid att dessa utfästelser konkretiseras skriftligen, utöver det mycket intressanta brev som Schreyer sänt oss, och som jag tror ordförande Wynn svarat på, men det kräver också preciseringar.
Fru kommissionär! Jag kommer därför att be er att tillsammans med era kolleger och på det sätt ni anser lämpligt konkretisera de åtaganden ni gjort, så att vi på torsdag kan rösta med full kännedom om saken och på grundval av tydliga åtaganden som undanröjer alla missförstånd oss emellan.

Talmannen
Kommissionären nickar. Då behöver vi heller inte fortsätta debatten.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen om budgeten kommer att äga rum på torsdag klockan 10.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 15.45 och återupptogs kl. 16.30.)

Talmannen
Kära kolleger! Det går aldrig riktigt så som man har tänkt sig. Egentligen borde Duisenberg vara här nu, men han sitter i en bilkö. Jag öppnar därför sammanträdet och avbryter det genast för ytterligare 15 minuter, och vi hoppas att han har hunnit hit till dess. Om så inte är fallet kommer vi formellt tyvärr att upprepa samma förfarande. Det beror inte på mig, utan förmodligen på motorvägarna. Tack för er förståelse!
(Sammanträdet avbröts kl. 16.30 och återupptogs kl. 17.20.)

Talmannen
Kära kolleger! Jag ber er att sätta er ned när nu Duisenberg kommit till oss.
Herr Duisenberg! Vi har väntat på er, jag tror jag vågar säga med viss otålighet, och vi är mycket glada över att ni äntligen kunnat komma hit.

ECB:s årsrapport
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0035/1999) av Huhne, för utskottet för ekonomi och valutafrågor om Europeiska centralbankens årsrapport för 1998 (C4-0211/1999).
Jag ger genast ordet till Duisenberg.

Duisenberg
Det är med stor glädje jag presenterar Europeiska centralbankens första årsrapport för Europaparlamentet vid dagens sammanträde. Det är nästan tio månader sedan eurons framgångsrika införande och sedan Europeiska centralbanken (ECB) övertog det fullständiga operationella ansvaret för den gemensamma penningpolitiken. Många av oss känner att - i och med införandet av den gemensamma valutan - den europeiska integrationsprocessen har fått en ny klangfärg. Överförandet av ett politiskt kärnområde inom den moderna staten, dvs. penningpolitiken, till en verkligt europeisk och oberoende organisation som ECB, måste anses som en historisk händelse som markerar en exempellös grad av ekonomisk och politisk integration inom Europeiska unionen.
Den smidiga övergången till denna nya era av europeisk integration och den lyckade operativa starten av ECB, var resultatet av åtskilliga års intensiva och noggranna förberedelser. I Europeiska centralbankens årsrapport ges en detaljerad redogörelse av både det slutliga förberedande arbetet som utfördes inom Eurosystemet vid inledningen av införandet av den gemensamma valutan, och av den viktigaste ekonomiska och monetära utvecklingen inom Europeiska unionen under 1998 och under de första veckorna av 1999.
Eftersom informationen i årsrapporten är av en självförklarande karaktär, är det kanske lämpligare om jag koncentrerar mina kommentarer under detta tal på vissa av de frågor som togs upp i det resolutionsförslag som utarbetades av ert utskott för ekonomi och valutafrågor. Efter det svarar jag gärna på de frågor ni eventuellt har.
Jag skulle vilja börja med att kommentera ECB:s ansvarsfrihet gentemot Europaparlamentet. Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen innehåller olika bestämmelser för säkerställandet av ECB:s demokratiska ansvarighet, av vilken en av hörnstenarna utgörs av presentationen av årsrapporten för Europaparlamentet och Europeiska unionens råd. Förutom denna årliga händelse har ECB och Europaparlamentet även upprättat åtskilliga andra kontakter.
För det första, något som möjligen är det viktigaste, vill jag nämna de regelbundna utfrågningar som hålls av Europaparlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor. Inom ramen för dessa utfrågningar, vilka - enligt Europaparlamentets arbetsordning - sker kvartalsvis, tillhandahåller jag detaljerade förklaringar rörande både vår bedömning av den aktuella ekonomiska och monetära utvecklingen och de beslut som fattats av ECB. Återgivningar av dessa utfrågningar offentliggörs på både Europaparlamentets och ECB:s hemsida. Europaparlamentet har dessutom inbjudit ledamöter av ECB:s direktion och annan personal att delta i kompletterande utfrågningar om en rad specifika frågor, inklusive Eurosystemets externa representation, framställningen av eurosedlar och statistiska frågor.
ECB fick dessutom möjlighet att välkomna delegationer med ledamöter av Europaparlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor till sina lokaler i Frankfurt. Vi tillmäter dessa besök stor betydelse och fortsätter gärna att vara värd för dylika arrangemang. Eftersom dessa besök vid ECB har en mer informell karaktär, måste de emellertid - och det behöver jag väl kanske inte nämna - betraktas som ett kompletterande instrument för kommunikation mellan de båda institutionerna och inte som en ersättning för de regelbundna offentliga utfrågningarna vid Europaparlamentet.
Vi upprättandet av sin informationspolitik beslutade ECB att gå längre än de krav på öppenhet som finns i fördraget. Medan ECB enligt fördraget skall offentliggöra en kvartalsrapport om sin verksamhet, har sålunda ECB beslutat att offentliggöra en sådan rapport en gång i månaden, en Monthly Bulletin (månadsrapport). I denna rapport ges en detaljerad presentation av den ekonomiska och monetära utvecklingen.
Det finns dessutom en rad andra informationsverktyg som ECB använder regelbundet. Låt mig först nämna de utökade presskonferenserna som vice ordföranden och jag håller omedelbart efter det första sammanträdet med ECB-rådet varje månad, av vilka återgivningar - inklusive återgivningar av fråge- och svarsstunden - också finns tillgängliga via ECB:s hemsida. Ni är, naturligtvis, medvetna om det breda spektrum av publikationer som ECB har utfärdat om specifika ämnen som har anknytning till dess ansvarsområden. Vår informationspolitik prioriterar ett bevarande och stärkande av Eurosystemets trovärdighet och förtroendet för euron, av vilka båda - trovärdighet och förtroende - är avgörande element för en framgångsrik penningpolitik. I detta sammanhang bör man alltid komma ihåg att ECB-rådet agerar som ett kollegialt organ, och att alla beslut måste meddelas allmänheten på ett tydligt och konsekvent sätt. Att tala ett gemensamt språk är särskilt viktigt för en centralbank som verkar i en monetär union som omfattar åtskilliga länder. Motsägelsefulla signaler rörande de beslut som fattas av ECB och de underliggande orsakerna kan utlösa omotiverade marknadsförväntningar och öka osäkerheten. Sådana signaler överensstämmer inte med ECB:s avsikt att ha en öppen profil avseende den förda penningpolitiken. Jag vill betona att den information som ges vid presskonferenserna som hålls efter ECB-rådets sammanträden, tillsammans med den analys som finns både i ECB:s månadsrapport och i de andra informationsskanalerna ligger informationsmässigt mycket nära innehållet i " de sammanfattade protokollen" . Mot bakgrund av den mångfald av offentligt tillgänglig information som utfärdas av ECB, är jag övertygad om att ECB tål att jämföras med andra centralbanker vad gäller öppenhet.
I detta sammanhang vill jag också helt kort kommentera kravet på ett offentliggörande av ECB:s interna prognoser. Först och främst skulle det - vid denna tidpunkt - vara för tidigt att överväga en sådan åtgärd, eftersom Eurosystemet, dvs. ECB och de elva nationella centralbankerna, måste få större erfarenhet av att hantera sina prognoser. Det behövs mer tid innan vi kan anta att alla tekniska frågor har beaktats på ett lämpligt sätt, och ett offentliggörande av prognoser kan komma ifråga utan att detta hotar ECB:s trovärdighet. Jag är emellertid övertygad om att vi kan åstadkomma detta under nästa år. Låt mig också betona att den roll som ECB:s interna prognoser har i beslutsprocessen inte bör överskattas. Dessa prognoser utgör en del av den information som hanteras av ECB-rådet, men sannerligen inte all information. Betydelsen av våra interna prognoser för Eurosystemets penningpolitiska strategi skiljer sig därför från betydelsen av inflationsprognoser vid en direkt inflationsbekämpande strategi. Jag vill slutligen påminna om att månadsrapporten - särskilt i sin utökade kvartalsversion - innehåller en framåtblickande analys, inklusive en granskning av den kommande prisutvecklingen.
ECB har också uppmanats att offentliggöra rapporter som visar nationella uppgifter från länder som ingår i euroområdet. Offentliggörandet av sådana uppgifter anser vi emellertid skulle vara vilseledande, eftersom den gemensamma penningpolitiken inte styrs av länderspecifika förhållanden. Eurosystemet måste tvärtom utgå från ett euroområdestäckande perspektiv vid bedömningarna av den ekonomiska situationen i allmänhet och av prisstabiliteten i synnerhet. ECB:s offentliggörande av detaljerade rapporter för varje land som ingår i euroområdet skulle motverka det nödvändiga skapandet av ett områdesomspännande perspektiv rörande beteende, diskussion och tänkande inom penningpolitiken. Man bör emellertid känna till att de nationella centralbankerna inom Eurosystemet fortsätter att utarbeta sina egna regelbundna rapporter som ingående tar upp den nationella ekonomiska och finansiella utvecklingen.
Jag vill nu kort utveckla en annan fråga som jag vet är av grundläggande betydelse för Europaparlamentet, nämligen penningpolitikens bidrag till den allmänna ekonomiska strategin i gemenskapen. I fördraget fastställs en i grunden sund fördelning av mål och politiska instrument mellan de penningvårdande och statliga myndigheterna i Europeiska unionen. Inom Eurosystemet ligger ansvaret för bevarandet av prisstabilitet. För att uppfylla detta mål har man inom Eurosystemet antagit en penningpolitisk strategi som är framåtblickande och som snabbt går att tillämpa för att ta itu med hot mot prisstabiliteten. I fördraget fastställs också, utan att det påverkar beaktandet av dess primära mål rörande prisstabiliteten, att man inom Eurosystemet skall stödja den allmänpolitiska strategin i gemenskapen.
Genom att upprätthålla prisstabiliteten är vi fast övertygade om att man via penningpolitiken gör sitt yttersta för att skapa förutsättningar för en hög produktionsnivå och hög sysselsättningsgrad på medellång sikt. Prisstabilitet påverkar den allmänna ekonomiska situationen i positiv riktning - inklusive förutsättningarna för tillväxt och högre sysselsättningsgrad - genom många kanaler, av vilka jag vill nämna följande.
För det första: I en miljö där det råder prisstabilitet kan marknadsmekanismerna fördela resurser på ett mer effektivt sätt till de mest produktiva områdena. Marknaderna fungerar effektivast när signalerna om de relativa priserna inte snedvrids genom fluktuationer i den allmänna prisnivån.
För det andra: I ett klimat där det råder prisstabilitet sänks den inflationsriskpremie som läggs på marknadsräntorna, i synnerhet på de långfristiga räntorna, vilket förbättrar villkoren för finansieringen av investeringar.
För det tredje: Stabila priser i ett långt perspektiv ligger i den sociala rättvisans intresse och hjälper till med att skydda de svagaste i samhället, som t.ex. pensionärer och arbetslösa, som är beroende av bestämda inkomster och som inte kan skydda sig mot inflationskostnader med hjälp av andra tillgångar, som t.ex. fast egendom eller aktier.
De allra flesta är överens om att det inte finns någon långsiktig kompromiss mellan prisstabilitet och ekonomisk tillväxt. Försök att använda penningpolitiken till att höja aktiviteten i den reala ekonomin över dess hållbara nivå kommer, på lång sikt, bara att leda till högre inflation, men inte till snabbare ekonomisk tillväxt. Ett sådant försök skulle bara förspilla vinsterna för samhället av stabila priser, vilka jag just har nämnt, och därför vara till nackdel för tillväxten och sysselsättningen på medellång sikt.
Medan man inte får bortse från dess bidrag till ett bevarande av prisstabiliteten, kan uppenbarligen inte penningpolitiken lösa de allvarliga strukturella arbetslöshetsproblemen i euroområdet. Andra politikområden har de instrument som fordras, och där ligger sålunda ansvaret för att lösa strukturproblemen. Det krävs bestämda åtgärder inom detta område för att förbättra möjligheterna för tillväxt och sysselsättning.
Ett säkerställande av sunda statsfinanser är ett medel för att stärka villkoren för prisstabilitet och åstadkomma en stark, hållbar tillväxt som befrämjar sysselsättningen. I detta sammanhang uttrycks i stabilitets- och tillväxtpakten de rätta incitamenten för ett genomförande av en sund och disciplinerad finanspolitik i alla deltagande medlemsstater. Dessutom kan man genom strukturella reformer på arbets- och varumarknaderna, såväl som en måttlig utveckling av lönekostnaderna, bäst ta itu med huvudskälen till den nuvarande höga arbetslösheten i Europeiska unionen.
Den tydliga uppdelningen av politiskt ansvar som jag just beskrivit, förstärker trovärdigheten hos penningpolitiken och den ekonomiska politiken i Europeiska unionen, ökar öppenheten och gör det lättare att se var ansvaret ligger. Den tillhandahåller lämpliga incitament för beslutsfattarna inom enskilda politikområden. Om alla berörda parter respekterar den grundläggande fördelningen av detta ansvar och agerar i enlighet med denna, kommer genomförandet av målen inom alla politikområden att bli ett naturligt resultat av deras individuella val av strategier.
I detta avseende stöder Eurosystemet idén med en dialog mellan de ansvariga för penningpolitiken och de ansvariga inom andra politikområden, i form av ett öppet informationsutbyte. En sådan dialog bör emellertid tydligt hållas skild från alla försök att samordna politiken i förväg, för att åstadkomma en viss " politisk blandning" , vilket skulle fördunkla det grundläggande ansvar som jag beskrivit. Ett sådant samordnande skulle verka i en riktning som minskar ansvaret, minskar öppenheten gentemot allmänheten och ökar osäkerheten om politiska åtgärder som kan vara ett hot mot en stabil ekonomi. Debatten om en " balanserad och lämplig politisk blandning" bör slutligen inte användas för att rikta uppmärksamheten bort från de strukturella reformer som behövs i så hög grad för att ta itu med euroområdets allvarliga strukturella arbetslöshetsproblem.
En annan fråga som tas upp av ert utskott är ECB:s bidrag till finansiell stabilitet, och i synnerhet frågan om tillhandahållande av akut reservkapital till finansiella institutioner som råkat ut för svårigheter. Låt mig redogöra för vissa av våra viktigaste överväganden i detta avseende. Den huvudsakliga princip som styr Eurosystemets tillhandahållande av akut reservkapital till enskilda finansiella institutioner, är att den behöriga nationella centralbanken skall vara ansvarig för att ge sådan hjälp till de institutioner som är verksamma inom dess jurisdiktion. ECB måste emellertid informeras om detta på ett lämpligt sätt. Vid genomförande av transaktioner som har relevans för den gemensamma penningpolitiken, kommer dessutom Eurosystemets beslutsfattande organ att delta i bedömningen om dessa transaktioner är förenliga med monetär stabilitet. Om det t.ex. uppkommer en allmän likviditetskris p.g.a. trögheter i betalningssystemet, kan man förvänta sig att det sker ett direkt ingripande från Eurosystemets sida.
För marknaderna borde det vara tillräckligt att veta att det finns en tydligt uttalad förmåga och vilja att agera om detta verkligen blir nödvändigt. Det är inte allmän praxis bland centralbanker att avslöja villkoren och de praktiska frågorna kring arrangemangen rörande hjälpen med akut reservkapital. Det finns vanligtvis inte några officiella dokument som beskriver de villkor enligt vilka akut reservkapital skulle erbjudas eller vilka förfaranden som skulle följas. Åtaganden som sker i förväg skulle t.o.m. motverka sitt syfte inom detta område, eftersom de skulle begränsa centralbankens förmåga att agera för att förhindra störningar inom systemet med oförutsedda åtgärder. Denna strategi av " konstruktiv otydlighet" kan dessutom begränsa det anknytande problemet med moralisk hasard.
Jag vill slutligen ta upp en annan fråga som har ställts av Europaparlamentet vid ett flertal tillfällen, nämligen frågan om gränsöverskridande betalningstjänster inom euroområdet som huvudsakligen inriktas på privatpersoner. ECB är medveten om den kritik som uttryckts i samband med den låga effektivitetsnivå och de höga kostnader som finns vid hanteringen av sådana betalningar, och ECB delar helt och fullt det missnöje som uttrycks av Europaparlamentet i detta avseende. Den nuvarande situationen är särskilt otillfredsställande inom området gränsöverskridande kreditöverföringar, medan situationen inom området gränsöverskridande kortbaserade betalningar inte är lika bekymmersam.
Som ni känner till, är en av de grundläggande uppgifter som tilldelats Eurosystemet genom fördraget att främja ett smidigt funktionssätt för betalningssystemen. Centralbankernas inblandning i de betalningssystem som främst riktas mot privatpersoner är emellertid i allmänhet av mindre omfattning än vad gäller de betalningssystem där mycket stora summor överförs över gränserna. I huvudsak beror detta på att de förstnämnda betalningssystemen är förenade med betydligt lägre systemrisker. I vilket fall har Eurosystemet ett intresse av effektivitetsfrågor som har anknytning till gränsöverskridande betalningar som i huvudsak riktar sig till privatpersoner.
För tillfället ligger prestationerna inom detta gränsöverskridande betalningssystem helt klart inte i linje med Ekonomiska och monetära unionens strategiska mål och, uppenbarligen, inte heller med förväntningarna hos många medborgare och små företag i Europeiska unionen. Efter införandet av eurosedlarna och mynten den 1 januari 2002, kommer dessa skillnader i servicenivå för nationella och gränsöverskridande betalningar inom det gemensamma valutaområdet att bli ännu tydligare.
Mot denna bakgrund förespråkar ECB kraftfullt ett skapande av ett gemensamt betalningsområde, för att fullständigt kunna skörda vinsterna av den gemensamma valutan. I syfte att ge en tydlig signal till bankbranschen och allmänheten, offentliggjorde ECB en rad mål i september vilka ECB förväntar sig att bankbranschen skall uppfylla och vilka bör bidra till att det sker avsevärda förbättringar. De nuvarande bristerna har till viss del att göra med det fortfarande dominerande förfarandet där man tillämpar ett korrespondentbanksystem och avsaknaden av lämpliga interbankinfrastrukturer. Mer effektiva arrangemang för överföring av medel har upprättats under de senaste åren, men de är alltför fragmenterade och stordriftsfördelarna är mycket begränsade. En förutsättning för att kunna åstadkomma betydande förbättringar i hanteringen av gränsöverskridande betalningar som i huvudsak riktar sig till privatpersoner, är utan tvekan det faktum att bankbranschen måste tillämpa gemensamma tekniska lösningar i hanteringen av medel mellan bankerna.
Detta är emellertid knappast tillräckligt. Bankbranschen måste också i grunden förbättra sina interna förfaranden vid hanteringen av gränsöverskridande betalningar, såväl som kommunikationen med kunderna. Detta kräver i sin tur en mer långtgående automatisering och standardisering. I detta avseende vill jag ta upp de standarder som man kommit överens om inom ramen för Europeiska kommittén för bankstandarder, vilka jag anser har särskild betydelse. ECB organiserar sammanträden med alla berörda parter i syfte att påskynda genomförandet av standarderna.
När väl villkoren som rör hanteringen av interbankärenden och de interna förfarandena har genomförts, bör det vara möjligt för bankbranschen att sänka priserna avsevärt på gränsöverskridande kreditöverföringar och att minska den handläggningstid som krävs för inhemska betalningar med mer än en dag.
ECB förväntar sig att bankerna inom euroområdet skall ha genomfört betydande förbättringar senast den 1 januari 2002. ECB kommer att agera som en katalysator för förändringar och kommer, tillsammans med de nationella centralbankerna inom Eurosystemet, att diskutera dessa frågor med bankbranschen inom euroområdet i syfte att inta en stödjande och samordnande roll i sammanhanget. För närvarande verkar en inblandning från ECB:s sida i den operativa verksamheten inte vara berättigad, eftersom det redan finns vissa tecken som tyder på att den allmänna förståelsen för problemet nu verkar öka inom den privata sektorn. ECB kommer emellertid att noga övervaka den ytterligare utveckling som sker inom detta område, och kommer att informera Europaparlamentet och allmänheten om de framsteg som görs.
(Applåder)

Huhne
. (EN) Det är en ära att bli utvald till föredragande för detta viktiga betänkande. Detta är första gången som Europaparlamentet redovisar sina åsikter om Europeiska centralbankens utveckling, och i detta sammanhang är det min angenäma plikt att gratulera ECB och herr Duisenberg, ordförande i ECB, till de framsteg som hittills skett.
Införandet av själva euron är verkligen en historisk händelse inom ramen för ett åtagande som går utöver det vanliga. Det utgör en betydande teknisk prestation och de många tjänstemän som deltagit förtjänar vårt tack och vår uppskattning.
Det är naturligtvis för tidigt att bedöma resultaten av ECB:s arbete, men vi kan även här redan peka på många positiva tecken, inte minst att investerare är beredda att låna ut pengar till länderna inom euroområdet till mycket låga räntor. Detta är ett verkligt tecken på tron att ECB kommer att fortsätta verka för prisstabilitet och inte kommer att tillåta att inflationen äter upp folks besparingar.
Det är till stor del i detta sammanhang av överväldigande stöd för ECB:s mål och lovordande av de prestationer som man hittills utfört, som mina återstående kommentarer bör ses. Endast om ECB öppet visar de sätt på vilka man grundar sina beslut, kan man räkna med att erhålla stöd i vått som torrt. Man kan uppfylla sina prisstabilitetsmål, men utan öppenhet är det inte klart om detta mål uppfylldes genom skicklighet och därför kan upprepas i framtiden, eller genom lyckliga omständigheter som därför kan innebära att det krävs vissa förbättringar av arbetsmetoderna inom ECB.
Utskottet slogs också av det faktum att andra centralbanker under de senaste åren snabbt har börjat tillämpa en större öppenhet. Centralbankerna i Förenta staterna, Japan, Sverige och Förenade kungariket offentliggör de enskilda rösterna från den kommitté som fastställer räntenivån. De offentliggör prognoser, de ger information om debattens karaktär i styrelserna. I alla dessa avseenden som rör öppenhetsåtgärder, ligger ECB efter den normala internationella praxisen.
Utskottet föreslår därför att ECB först och främst bör offentliggöra ett sammanfattande protokoll som visar båda sidor av argumentationen, för och emot penningpolitiska åtgärder. För det andra bör ECB offentliggöra en halvårsprognos över den ekonomiska utvecklingen i euroområdet. Duisenbergs kommentarer här i dag är särskilt välkomna i detta avseende, eftersom han har lovat att göra just detta under nästa år. För det tredje bör ECB regelbundet diskutera utvecklingen i varje enskild medlemsstat i euroområdet, i syfte att få en positiv påverkan på pris- och löneutvecklingen, vilket måste, som Duisenberg helt riktigt påpekade, skilja sig från medlemsstat till medlemsstat. Utskottet begär slutligen att ordföranden uttalar sig efter varje betydande penningpolitisk åtgärd. Dessa åtgärder skulle göra mycket för att skapa en kultur av öppenhet.
Utskottet kunde inte stödja en uppmaning till ett omedelbart offentliggörande av röstetalet, enligt ändringsförslaget från den liberala gruppen i dag. Man ansåg att en ung institution bör få tid att bli varm i kläderna. De flesta ledamöterna menade att ett offentliggörande kunde öka allmänhetens påtryckningar på ECB-rådets ledamöter att rösta i linje med sina nationella intressen. På liknande sätt stödde inte utskottet den liberala ståndpunkten att det kunde vara till nytta att offentliggöra ECB:s ekonometriska modeller över euroområdet, delvis p.g.a. rädsla för att dessa kunde missbrukas.
Utskottet förkastade också Gruppen De grönas ståndpunkt som uttrycks i deras ändringsförslag i dag, att prisstabilitetsmandatet bör ändras för att ta hänsyn till de svårigheter som endast tillverkarna drabbas av om det sker ett prisfall. Ändringsförslaget från EPP-gruppen förtydligar emellertid denna punkt och bör, anser vi, stödjas.
Herr talman! Jag vill helt kort ta upp vissa andra ståndpunkter från vår sida. För det första vill vi återigen tacka herr Duisenberg för hans försäkran till denna kammare att samarbetsförfarandet mellan ECB och de nationella centralbankerna nu är acceptabelt, också i fall av en allvarlig kris då en finansiell institution i euroområdet kanske måste få stöd. Jag vill också betona utskottets ståndpunkt att ECB bör utöva påtryckningar på de medlemsstater som i alltför stor utsträckning förlitar sig på kortfristiga skulder, eftersom detta kan medföra en fara - i synnerhet under en finansiell kris.
För det tredje stöder vi ECB rörande uppfyllandet av dess roll på den internationella arenan, som en av de tre huvudpelarna i det internationella monetära systemet.
Slutligen, välkomnar jag också i mycket hög grad att Duisenberg tog upp frågan i betänkandet om behovet av att minska kostnaderna för de gränsöverskridande betalningarna, i synnerhet för mindre betalningar som påverkar enskilda medborgare.
Herr talman! Om euron blir en lika stor framgång som jag tror och förväntar mig, kommer den att bidra till att revolutionera ekonomin i Europeiska unionen. Genom att komplettera den gemensamma marknaden i Europeiska unionen, kommer den att ge konsumenterna ett större urval av varor och tjänster, till högre kvalitet och lägre priser, och kommer därför att resultera i stora höjningar av levnadsstandarden. Den kommer att ge jobb inom utvecklingsbranscher, vilket är den enda säkra garantin för ett framtida välstånd. Även om jag inte hyser någon tvekan om att ECB kommer att stå inför många svåra utmaningar under årens lopp, är jag glad att kunna rapportera att man ännu så länge har kunnat hantera utmaningarna med avsevärd élan. Vi kan se fram emot en framtid som grundas på de framgångar som ECB har rönt under den senaste tiden.
(Applåder)

Karas
Herr talman, ordförande Duisenberg, herr föredragande, mina damer och herrar! Jag vill snabbt gå in på fem punkter.
För det första har vi hört att det är den första rapporten från Europeiska centralbanken (ECB) och vårt första yttrande till den. Av detta kan man redan sluta sig till att rapporten beskriver status quo för förra året och att den ännu inte slutgiltigt klargör vårt förhållande till ECB. Samarbetet mellan Europaparlamentet och ECB befinner sig, liksom Europeiska centralbankens arbetssätt, i en utvecklingsprocess. Mycket som vi har kritiserat eller som vi önskar oss kommer om någon tid redan att vara självklart. Men jag vill för vår grupp säga att det som vi anser är oföränderligt är de grundläggande positionerna. Europeiska folkpartiets grupp och Europademokraterna anser sig vara den politiska grupp som säger ja till ECB:s oberoende, till en stärkning av stabilitetspolitiken både vad gäller pris- och penningstabiliteten, som säger ja till en fortsatt reducering av den allmänna skuldsättningen, ja till ny tillväxt och sysselsättning och som stöder trovärdigheten i penningpolitiken.
Vid sidan av spänningsförhållandet mellan oberoende, sekretess, öppenhet och ett nödvändigt stärkande av den monetära dialogen med Europaparlamentet, är dessa våra grundläggande ståndpunkter avgörande för att vi skall kunna bedöma ECB:s arbete, men även för utformningen av vårt betänkande och parlamentets arbetssätt.
Vi har i dag redan i korthet hört att rapporten framför allt handlar om år 1998, där det gjordes en bedömning av vilka länder som uppfyller konvergenskriterierna - elva - där det beslutades var ECB skulle inrättas, där Europeiska monetära institutet (EMI) antogs, där den tredje etappen av EMU inleddes och där ECB:s råd beslutade om stabilitetsstrategin som baserar sig på de båda bekanta pelarna.
Man måste nog säga att det har hänt mycket detta år. Trots valutaturbulensen på andra kontinenter har euron redan visat att den åtnjuter förtroende och att det skedde en friktionsfri omställning av existerande valutor till den nya valutan den 1 januari 1999.
Därför vill jag här framför allt gratulera och tacka. Jag vill gratulera och tacka Europeiska monetära institutet, de nationella bankerna, Europeiska centralbanken, som i dag företräds av ordförande Duisenberg, men även alla medlemsstater som med hjälp av många politiskt nödvändiga reformer har drivit fram ytterligare strukturella och institutionella reformer och har uppfyllt konvergenskriterierna, samt medborgarna, som med ökande samtycke stöder detta nödvändiga europeiska integrationssteg.
Låt mig avslutningsvis säga att uppfyllandet av konvergenskriterierna har lett till stabilitet för priser och växelkurser och till bättre allmänna finanser. Dessa tre framgångar är en förutsättning för å ena sidan en ekonomisk tillväxt, och för å andra sidan nödvändiga investeringar i framtiden, och för skapandet och säkrandet av arbetstillfällen. Eftersom rapporten innehåller alla våra principer, hoppas jag att det kommer att godkännas av en bred majoritet.

Randzio-Plath
Herr talman! Det är vårt främsta mål att varaktigt etablera euron som en stabil valuta, efter en lyckad start i början av detta år, att göra den till en internationellt erkänd reservvaluta och säkerställa medborgarnas acceptans av euron. Det gläder mig särskilt att ordföranden i dag än en gång har understrukit att Europeiska centralbanken också betraktar konsumentskyddet som en viktig uppgift inom den monetära unionen.
För de mål som jag har nämnt är det viktigt att Europeiska centralbanken är oberoende, men också trovärdig och pålitlig. I en demokratisk rättsordning kan en institution bara vara institutionellt och politiskt oberoende om den samtidigt är demokratiskt legitimerad, och där krävs det hör öppenhet i besluten och möjlighet att sätta sig in i dessa beslut.
Europaparlamentet har en central roll i detta sammanhang, och jag tror att den monetära dialogen, så som den är etablerad mellan parlamentet och Europeiska centralbanken, är en god start för de kommande åren inom euroområdet.
Jag vet hur svårt det var - och det visar även årsrapporten - att inrätta Europeiska centralbanken, hela systemet, och få den monetära unionen till stånd på ett friktionsfritt sätt. Jag anser också att det är positivt att Europeiska centralbanken har förbättrat sin informationspolitik. Men å andra sidan tror jag inte det räcker att ge Europaparlamentet, som företräder den europeiska allmänheten, enbart en extra roll i denna informationspolitik. Det är viktigt att också se Europaparlamentets särskilda roll, och därför anser jag att ECB:s information och öppenhet gentemot Europaparlamentet absolut kan förbättras. Jag menar därmed inte att vi nu absolut måste offentliggöra diskussionsprotokollen, men det vore av vikt att få summariska protokoll med argumenten - för och emot - så att man kan sätta sig in i hur Europeiska centralbanken faktiskt gör sin viktning när den bedömer inflations- eller deflationsriskerna.
Hittills har vi inte fått klart för oss hur det här görs en viktning beträffande prisutvecklingen för varor och tjänster, exempelvis vad gäller fast egendom och aktiemarknaden. På detta område finns det också en osäkerhet i fråga om grundvalarna för besluten och möjligheten att sätta sig in i dem, på samma sätt som det ju fortfarande förhåller sig i fråga om prognoserna och modellerna. Europeiska centralbanken måste få tid på sig; babyn har bara haft ett penningpolitiskt ansvar under 10 månader, men den måste fortsätta i den riktningen.
Jag är övertygad om att det tillitsfulla samarbetet mellan ECB och parlamentet också bidrar till att det kan uppnås ännu mer säkerhet och förtroende bland allmänheten. För närvarande spekuleras det mycket över ECB:s räntepolitiska beslut. Mot den bakgrunden välkomnar jag inom euroområdet uttryckligen ECB:s beslut från i torsdags att låta räntorna vara oförändrade. Detta visar att ECB tar sitt ansvar för att stödja andra totala ekonomiska mål på allvar, i synnerhet sysselsättningen, och vi känner till att konjunkturvåren i Europeiska unionen trots varierande utveckling inom euro 11-området absolut behöver fortsatt stöd. Jag anser att den redan inträffade och förväntade tillbakagången av konsumentpriserna vad gäller telekommunikation, elektricitet och finansiella tjänster som följd av konkurrens och avreglering av marknaden, samt de sjunkande oljepriserna, säkerligen också har spelat en roll vid besluten från i torsdags. Det bör också vara så i fortsättningen.
Jag är bestört över ECB:s häftiga angrepp på sysselsättningspakten. Jag uppmanar ECB att konstruktivt bidra till att tillväxt- och sysselsättningspakten lyckas, och att säga mycket tydligt vilken roll den vill spela i den makroekonomiska dialogen för att bidra till en balanserad policy mix. Det får inte längre vara så att penningpolitiken i dag bara är ansvarig för prisstabiliteten. Budgetpolitiken får inte längre vara ansvarig enbart för statliga finanser och arbetsmarknadens parter enbart för en måttfull lönepolitik. Här måste det faktiskt ske en samordning till gagn för en fortsatt utveckling av EMU, och även till gagn för enigheten på detta område med sikte på fler arbetstillfällen.

Gasòliba i Böhm
Herr talman, ärade ledamöter! Det gläder mig att, från den liberala gruppen, kunna uttrycka vårt stöd och vår positiva inställning till det betänkande som vår kollega, Huhne, har lagt fram om Europeiska centralbankens årsrapport.
För det första vill vi gratulera till processen för att införa euron. Det är en verklighet som är helt och hållet antagen, som genomförs helt normalt på alla planerade ekonomiska nivåer: i medlemsstaterna, i Europeiska unionen, på internationell nivå. Till denna normalitet har utan tvekan den skickliga ledningen och hanteringen från Europeiska centralbankens sida bidragit, och vi vill gratulera den och dess ordförande eftersom de, under de första månaderna av eurons införande, när dess första riktlinjer fastställdes, var tvungna att övervinna vissa svårigheter - och gjorde det med framgång - i några känsliga ögonblick såväl på den inre som på den internationella nivån. I det läget såg vi - jag vill betona det - Europeiska centralbankens duglighet, dess skickliga ledning och förmågan att upprätthålla kriterierna om självständighet.
Just denna fasthet, som har visats på så få månader, måste kunna göra oss djärvare, mer beslutsamma i vissa aspekter som redan har kommenterats, som finns med i Huhnes betänkande, och som jag vill betona. En av dem är givetvis frågan om öppenhet ur vissa synvinklar, vilket centralbankens ordförande själv har kommenterat. Offentliggörandet av beräkningar, möjligheten att få tillgång till mötesprotokoll och en allmän rapport om medlemsstaternas ekonomiska utveckling är saker som skulle kunna bidra till - vilket utskottet för ekonomi och valutafrågor uttryckt genom sin ordförande, Randzio-Plath, och som tas upp i Huhnes betänkande - att befästa den inre och den internationella acceptansnivån och naturligtvis öppenheten, inte bara gentemot allmänheten utan också mot experterna i monetära frågor.
Låt mig avsluta med att betona den liberala gruppens specifika krav om att man, efter övergångsperioden på två år, offentliggör hur man har röstat, de olika ställningstagandena vid direktionens möten, och de makroekonomiska modellerna, vilket jag anser skulle göra det möjligt att genomföra mer övertygande och korrekta revideringar från just dem som arbetar i förbindelse med Europeiska centralbanken.

Lipietz
Herr talman, kära kolleger! Det är första gången som det nya parlamentet utför sitt uppdrag att följa upp Europeiska centralbanken.
Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen stöder varmt Huhnes betänkande, inte bara för dess professionella kvalitet utan också för dess allmänna sinnesstämning. Betänkandet innebär ett svar på det grundläggande problem vi har i dag, nämligen problemet med ansvar när det gäller att föra en penningpolitik.
Vari består då detta problem? Centralbanken är inte någon fjärde maktfaktor. Den kan exempelvis inte förneka de sociala rättigheter som européerna förvärvat. Dessa rättigheter vilar antingen på den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter, på den nationella lagstiftningen eller överenskommelser mellan arbetsmarknadens parter.
Centralbanken har av européerna fått en exakt uppgift, nämligen att garantera prisstabiliteten. Maastrichtfördraget är inte särskilt precist när det gäller det sätt på vilket banken skall redogöra för sitt uppdrag i den nationella representationen. Alla centralbanker eller internationella banker i de stora länderna har denna demokratiska skyldighet i en eller annan form gentemot den socio-ekonomiska gemenskapen, i de anglosaxiska länderna via parlamentet, i Tyskland genom de federala bankerna i delstaterna.
Vi måste i dag inventera formerna för Europeiska centralbankens demokratiska ansvar. Huhnes betänkande ger redan ett stort antal vägar. Vi stöder de två ändringsförslag som lagts fram av föredraganden själv, offentliggörande av omröstningar i Europeiska centralbankens råd och ekonometriska modeller som dessa omröstningar stöds på. Endast en fullständig öppenhet om förhållandet mellan de målsättningar som fastställs i fördraget och åtgärderna från ledamöterna i rådet gör det möjligt för européerna att bedöma om rådets ledamöter fullgör sin uppgift korrekt, vilket vi inte tvivlar på.
Ur den synvinkeln gläds man i Huhnes betänkande med rätta åt räntesänkningen i april. Utöver det faktum att beslutet har en positiv inverkan på sysselsättningen överensstämmer det med målsättningen om ekologisk hållbarhet, dvs. att vägra att alltför mycket främja nuet i förhållande till framtiden.
Det är anledningen till att vår grupp oroas av rykten om en förestående räntehöjning. Den skulle både skada den förbättrade sysselsättningen i Europa och de ekologiska investeringarna, bl.a. inom energibesparing och kampen mot växthuseffekten.
Ett sådant beslut skall bara fattas om det föreligger ett hot mot prisstabiliteten. Men prisstabiliteten gäller i båda riktningar. Sedan flera månader ökar konsumentprisindex med en takt av 1 procent, medan industriprisindex i stället minskar med 1 procent. Denna deflation av industripriserna påskyndar preferensen för nutiden och den skulle också bli farlig om realräntorna ökade.
Det är för att undvika detta som vår grupp föreslår ett ändringsförslag som fäster Europeiska centralbankens uppmärksamhet på dess mandat, nämligen att säkerställa prisstabiliteten i båda riktningarna.

Kaufmann
Ordförande Duisenberg! Jag vill kritiskt ta upp tre frågor i samband med denna första årsrapport från Europeiska centralbanken: den demokratiska insynen, öppenheten och sysselsättningen. För det första framgår det enligt min åsikt inte tillräckligt tydligt av innehållet och utformningen av rapporten att Europeiska centralbanken är villig att ställa sig till förfogande för demokratisk kontroll genom Europaparlamentet. Detta kommer till uttryck redan genom att den monetära dialogen mellan parlamentet och ECB på sidorna 95 och 96 uteslutande nedvärderas och jämställs med samarbetet med andra institutioner. Jag anser att detta motsäger artikel 113 i EU-fördraget, som ålägger ECB att lägga fram en årsrapport för parlamentet om sin verksamhet och om penningpolitiken och den ekonomiska politiken. Här är det ju till nackdel att parlamentets demokratiska insyn i Europeiska centralbanken är för vagt beskriven i denna artikel. Det krav som ställs i betänkandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, nämligen att ECB ofördröjligen skall vidta åtgärder för att åtminstone i framtiden helt och fullt ta hänsyn till de särskilda förbindelser med Europaparlamentet som skapats genom EU-fördraget, stöder jag därför.
Mitt andra påpekande anknyter till detta: Det kan inte accepteras att Europeiska centralbanken inte lämnar några upplysningar om bakgrund och argument till sina penningpolitiska beslut. I själva verket är dock detta parlament den plats där ECB skall skildra sina penningpolitiska beslut, motivera dem och eventuellt möta kritik. Om detta inte sker kan inte heller parlamentet sköta sin uppgift att kontrollera bankens verksamhet. Penningpolitik är som alla vet en högpolitisk fråga, och det är just därför som man måste kräva ett stort mått av öppenhet från banken i fråga om grunden till dess beslut.
För det tredje - och det är den centrala frågan för mig - finns det här, ordförande Duisenberg, en klar skillnad jämfört med det som ni tidigare har lagt fram. Jag anser att Europeiska centralbanken med sin penningpolitik måste bidra till den ekonomiska tillväxten och till sysselsättningen. Det får inte vara så att man faktiskt avstår från det politiska målet med full sysselsättning och att allting underordnas penningvärdets stabilitet. Detta anser jag fortfarande vara den avgörande grundläggande konstruktions...
(Talmannen avbryter talaren.)

Abitbol
Herr talman! Parlamentet välkomnar i dag ordföranden för Europeiska centralbanken, dvs. ordföranden för den första institution som de europeiska nationerna - hur det nu kommer sig - åtminstone elva av dem, beslutat anförtro en suverän makt.
Herr Duisenberg! Ni efterträder därför - även om det tunna stöd som i dag finns inte tycks gå i samma riktning som mitt inlägg - kejsarna och påvarna som, alltsedan Karl den store drömt om att ena vår kontinent genom tro eller tvång. Ni kommer sannolikt att till slut ha större makt eller inflytande än de, även om den kommer att vara mindre flammande, eftersom ni, så här i slutet av ett årtusende där pengar tycks vara det yttersta universella värdet, är på väg att få både den världsliga och den andliga makten inom Europeiska unionen.
Inför denna bankstat eller denna heliga bank - jag vet inte riktigt vad jag skall kalla den - där er vice ordförande Noyer nyligen inställsamt förklarade för oss, visserligen på engelska, att banken kände ett ansvar för det långsiktiga arbetet när regeringarna å sin sida gav efter för de kortsiktiga nyckerna, eftersom de var beroende av den allmänna rösträttens slump, inför denna banks fullständiga makt krävs i det utmärkta betänkandet från vår kollega Huhne större öppenhet, utan att våga gå så långt som att kräva något som skulle kunna uppfattas som uppvisning, dvs. att komma ur beslutens anonymitet.
Vi kan bara godkänna dessa utmärkta resolutioner, samtidigt som vi vet att ju mer man talar om öppenhet desto mer överger eller avlägsnar man sig från demokratin. Låt oss komma ihåg att på ryska heter öppenhet " glasnost" . Det är anledningen, herr centralbanksordförande, till att jag tror att dagens sammanträde och bl.a. den löjliga motståndarmakt som detta parlament försöker utöva i förhållande till den avsevärda makt som tilldelats er, bara kan oroa dem som är fästade vid den nationella suveräniteten, vilket bara är ett sätt för folken att kontrollera sitt öde. Jag hoppas att ni med vetskap om den makt ni tilldelats kommer att kunna utöva den med all den klokhet man kan förvänta sig.

Blokland
Herr talman! ECB:s första årsrapport gäller år 1998 som dominerades av inrättandet av EMU den 1 januari 1999. Övergången till den tredje etappen av EMU skedde utan nämnvärda chocker. Det får vi verkligen vara glada över. Under tiden börjar dock skuggsidor av det monetära enandet av elva medlemsstater att visa sig. Negativa effekter som mestadels kunde förutses, men som aldrig uppmärksammades på allvar här i parlamentet under anloppet till EMU.
En av de punkter som nu får väldigt mycket uppmärksamhet är det skilda inflationstempot i euroländerna. Särskilt i Irland, Spanien och Nederländerna är inflationen betydligt högre. Tills vidare ser vi inget slut på det hela. Enligt de beräkningar som Internationella valutafonden (IMF) offentliggjorde i går måste Nederländerna nästa år räkna med en inflation på 2,3 procent. Den ständigt ökande konsumtionen lockar fram oroliga och förmanande kommentarer från den nederländska regeringen men politiskt sett gör den fel saker: skattelättnad i stället för skuldminskning.
I en undersökning konstaterar ECB att inflationsskillnaderna inte behöver vara skäl till någon stor oro. De regionala inflationsskillnaderna i Förenta staterna är nämligen ännu större. USA:s delstater drar emellertid via den federala budgeten nytta av de automatiska stabilisatorernas effekter. Arbetsrörligheten är också mycket större i USA. Jag har intrycket att ECB inte vill låtsas om att det regnar och jag ber dess ordförande att klargöra var han står.
Jag frågar honom också om inte systemet med bankkontroll måste anpassas. Nu är det decentraliserat, och det är jättebra, men försvåras inte kontrollen genom transnationella sammanslagningar med banker utanför euroområdet? Jag skulle gärna vilja höra vad ni tänker göra åt det.

Della Vedova
Herr talman, ordföranden för Europeiska centralbanken! Jag har begärt ordet som företrädare för de italienska radikala ledamöterna. I denna första rapport från Europeiska centralbanken bortses från den nyligen införda euron, och ni och bankens ledning tar på er ett stort ansvar. Huhnebetänkandet innehåller i sanning positiva inslag, framför allt när det gäller kravet på att Europeiska centralbanken skall ge bättre information om motiven för de beslut som fattas genom att offentliggöra en klargörande rapport som även innehåller dissenting opinions. Det finns emellertid en punkt i rapporten, herr talman, som enligt mitt förmenande är helt oacceptabel. Jag tänker på punkt 11, där man kan läsa att parlamentet "anser att räntesänkningen med 50 punkter den 8 april 1999 var lämplig och välkomnar särskilt motiveringen av denna", vilket ger ett intryck av att sänkningen av räntenivån skulle ha varit ett stöd för gemenskapens allmänna ekonomiska politik.
När det gäller tillvägagångssättet frågar jag mig varför i all sin dar parlamentet, när man diskuterar centralbankens rapport från 1998, skulle känna ett behov av att applådera en specifik åtgärd som Europeiska centralbanken redovisar i sin nästa rapport, den som avser 1999. Och hur skulle vi kunna bedöma effekterna av en räntesänkning efter bara ett par veckor? Och vad är det för mening med att parlamentet uttrycker en åsikt om en isolerad åtgärd från centralbankens sida?
Om jag sedan ser till sakfrågan så anser jag att berömmet är fullständigt omotiverat. Visar inte det faktum att, vilket antyddes i går av såväl centralbankens chefsekonom Issing som vice ordföranden Noyer, en ny korrigering uppåt skulle vara nära förestående, att beslutet i april var fel, med tanke på att vi under mellantiden inte har bevittnat några oväntade chocker? Och den höjning av den långa räntan som vi har sett, kan inte den bero på den minskade trovärdighet som blev resultatet av just den aktuella sänkningen? Man kan misstänka, och det är faktiskt mer än bara en misstanke, att det beslutet fattades efter politiska påtryckningar - vi tänker till exempel på Oskar Lafontaine - och att parlamentet, med dagens applåd, vill bekräfta orienteringen mot en centralbank som är underordnad de politiska kraven eller till och med politiska särintressen i samband med valet. Jag anser att Europeiska centralbankens strategi enbart skall vara inriktad på valutan och priserna. Det skulle vara självmord, vilket andra talare redan har strukit under, att tänka sig att de styrande i Europa skulle kunna trycka på för att Europeiska centralbanken skall kompensera deras oförmåga att få fart på ekonomin genom strukturella reformer, avreglering av marknaderna, framför allt arbetsmarknaden, och den återhållsamhet när det gäller budgeten som måste följas av en sänkning av skattetrycket för individer och företag.

von Wogau
Herr talman, ordförande Duisenberg, ärade kolleger! Även jag vill säga att det gläder mig mycket att här få välkomna ordförande Duisenberg. Varför är den debatt, som vi för här, så viktig? Europeiska centralbanken är oberoende, och min grupp är säkerligen den grupp som alltid starkast har framhållit detta. Men Europeiska centralbanken måste samtidigt fatta beslut som angår alla enskilda medborgare. Därför är det av stor betydelse att den inte lever i ett elfenbenstorn, utan att den alltid står till svars inför allmänheten. Det gör den på många sätt och vis.
Även jag vill påpeka att Europaparlamentet här har en särskilt privilegierad ställning. Europaparlamentet är uttryckligen nämnt som samtalspartner för Europeiska centralbanken i fördragen, vilket inte på samma sätt är fallet med andra institutioner. Europaparlamentet är ett forum där faktiskt hela Europa deltar i debatten; jag hade ändå i dag önskat mig ett något större deltagande i denna debatt, ty jag anser att den är av stor betydelse.
Europeiska centralbanken är oberoende. Den har i första hand förpliktelser vad gäller prisstabiliteten. Här vill jag erinra den ärade kollegan Randzio-Plath om att det i fördraget mycket tydligt sägs att Europeiska centralbankens första mål är prisstabiliteten, och att den enbart får eftersträva de andra målen om detta kan ske utan att prisstabiliteten äventyras, och att prisstabiliteten själv - som ju ordföranden har påpekat - har positiva sociala och ekonomiska effekter.
För min grupp vill jag säga att Europeiska centralbanken i år, alltså under sin existens, har gjort ett utmärkt arbete. Den har genast fattat några mycket viktiga beslut, exempelvis beslutet om vad prisstabilitet innebär. Det är av mycket stor betydelse för den långsiktiga utvecklingen av vår debatt i denna fråga. Även när det gäller beslutet om minimireserverna, som ju var omstridda, har Europeiska centralbanken, dvs. ECB-rådet, visat att den har ett bra ögonmått. Den har alltså till att börja med visat att den håller måttet. Men jag vill påpeka att detta visades i ett läge när det var ekonomiskt vackert väder. Någon enstaka gång var det kanske något disigt, men totalt sett lever vi i en tid när den ekonomiska utvecklingen är positiv.
Det kommer att bli mycket svårare för Europeiska centralbanken att fatta obekväma beslut, exempelvis att inte sänka räntorna, utan höja dem, när den ekonomiska situationen är svårare och när prisstabiliteten faktiskt är utsatt för risker. Europeiska centralbanken har under de första månaderna av sin existens vunnit förtroende, men för att den skall kunna hålla stånd i dylika situationer måste förtroendet under de kommande åren byggas upp systematiskt, och där, herr ordförande, har ni säkert stöd från min grupp.
Vi har ett ändringsförslag framför oss, som kräver att man skall offentliggöra de enskilda ledamöternas röster i Europeiska centralbankens råd. Jag vill göra det helt klart att min grupp aldrig kommer att rösta för ett sådant förslag. Varför? I centralbankens råd sitter personer som är ansvariga för penningstabiliteten, och som fattar personliga beslut i detta centralbanksråd. Därför har man ju inte heller gjort någon viktning av rösterna, så som det sker i ministerrådet, eftersom man har sagt att det är personer som här skall fatta beslut. Att offentliggöra rösterna skulle kunna leda till att det senare uppstår nationella diskussioner om hur de enskilda ledamöterna har uppträtt. Det skulle vara utomordentligt negativt för Europeiska centralbanken och för oss alla. Europeiska centralbanken har gjort ett bra arbete, den har förtjänat medborgarnas förtroende för sitt arbete under de gångna månaderna, och det kommer vi också att peka på i denna resolution.

Goebbels
Herr talman! Denna första årsrapport från Europeiska centralbanken ger mig tillfälle till en totalt sett positiv bedömning av det arbete som hittills utförts av Europeiska centralbanken, samt av hur euroområdet fungerar. Centralbanken har lyckats utföra sitt viktigaste uppdrag som bestod i att bibehålla prisstabiliteten. En läglig sänkning av de ledande räntorna åtföljde unionens allmänna ekonomiska politik. Euroländerna har kunnat fortsätta sin struktursanering. Tillväxten är tillbaka i de flesta europeiska länder. Efter att oljepriset fördubblats kan man konstatera en lätt ökad inflation. ECB måste vara vaksam, men eftersom den genomsnittliga inflationstakten i Euro-11 fortfarande är långtifrån tvåprocentspärren, vågar jag hoppas att ECB-rådet ger såväl tillväxten som en ytterligare minskning av arbetslösheten en chans. Enligt ECB:s bedömning lär ungefär fyra femtedelar av arbetslösheten vara strukturell. Nyligen utförda studier visar emellertid att mindre än en femtedel av arbetslösheten faktiskt skulle vara strukturell. En sådan konjunkturmässig arbetslöshet kan bara avskaffas genom en större tillväxt.
Samtidigt som nödvändigheten av att fortsätta stabilitetspolitiken betonas ställer jag följande fråga till ordförande Duisenberg: Kan Europa som enda ambition ha en makroekonomisk politik som enbart är inriktad på stabiliteten? Enligt min uppfattning måste kampen mot inflationen kombineras med en bättre samordning av budgetpolitiken och inrättandet av en makroekonomisk miljö som gynnar tillväxt och sysselsättning. När man bedömer ECB:s arbete och den positiva effekten för euroområdet måste man också fundera över globaliseringen av finansmarknaderna. Man måste konstatera att Europa snarare klarat den asiatiska, ryska och brasilianska krisen bra. Utan euron skulle vissa mer sårbara medlemsländer sannolikt ha haft monetära problem med, vem vet, några konkurrensmässiga devalveringar. Euron innebär också gemenskapsregleringens seger över finansmarknadernas oorganiserade spel. Man kommer att protestera och säga att alltsedan eurons lyckade införande har dess värde minskat i förhållande till dollarn. Men då glömmer man att i ett system med flytande växelkurser kommer de största valutorna alltid att utvecklas i förhållande till varandra. De senaste tjugo åren har volatiliteten i växelkursen för mark/dollar vid flera tillfällen överstigit 10 procent per år.
Den enda invändning jag har emot ECB är att den enligt min uppfattning är alldeles för blygsam på den internationella arenan. ECB är en av världens största centralbanker. Den skall på mycket nära håll intressera sig för det internationella banksystemets sårbarhet och ömtåligheten i finansvärlden. Krisen i Asien utlöstes inte av makroekonomiska klassiska obalanser utan av ekonomiska överdrifter inom den privata sektorn. Det irrationella överflödet som kännetecknar vissa börser, de amerikanska hushållens överdrivna skuldsättning och vissa ekonomiska sektorer i viktiga länder innebär ett visst hot mot världens ekonomiska stabilitet. ECB borde göra tydliga åtaganden gentemot alla lämpliga instanser för att skapa en ny reglerande ram för den internationella ekonomiska utformningen. Det nödvändiga komplementet...
(Talmannen avbryter talaren)

Schmidt, Olle
Herr talman, herr Duisenberg och ärade kolleger! Vi i Sverige är relativt nya inom EU, och jag är ny i denna församling. Det är min uppfattning att vi svenskar fortfarande har mycket att lära inom det europeiska samarbetet. Samtidigt är det min övertygelse att det också finns en hel del för EU att lära av hur vi sköter somligt i Sverige, t.ex. öppenhet och offentlighet.
När det gäller betänkandet om ECB finns all anledning att fundera över om vi inte skulle kunna göra mer för att öka öppenheten och insynen i ECB, för att stärka legitimiteten och för att ge ECB en bättre folklig förankring. Vi liberaler tror att det behövs - och detta utan att inkräkta på bankens oberoende eller minska dess effektivitet.
I Sverige redovisar riksbanken numera, med två veckors fördröjning, protokollet från direktionens sammanträden. Då redovisas de penningpolitiska övervägandena samt de olika ledamöternas ställningstaganden. I förra veckan fick svenskarna reda på att vice riksbankschefen samt ytterligare en direktionsmedlem inte ställer sig bakom riksbankens senaste inflationsrapport. De förespråkade en räntehöjning, men röstades ned.
En liknande öppenhet skulle vara till fördel också för ECB. Varför då? Jo, öppenhet ger ju tydlighet, vilket minskar oron på marknaden och ger stabilitet - men Duisenberg och jag är tydligen inte riktigt överens om detta argument. Öppenhet ger förankring hos medborgarna och gör det lättare för alla att förstå penningpolitikens mål, att prisstabilitet, precis som Duisenberg sade, ger tillväxt och sysselsättning. Att vara öppen när det gäller strategier och prognoser, interna diskussioner och sätt att rösta kommer också enligt min mening att öka ledamöternas ansvar - inte minska det. Offentlighet är bra!
Jag vill också säga att vi i dag kunde konstatera att stödet för EMU i Sverige har ökat, vilket gläder mig. Jag skulle vilja säga till Duisenberg att stödet för EMU och möjligheten att ta med Sverige i EMU kommer att öka om Duisenberg och ECB visar större öppenhet.

Knörr Borràs
Herr talman, herr Duisenberg! Det är kanske inte nödvändigt för er att jag säger det, men låt mig, som en anspråkslös ledamot från ett litet land - Baskien -, säga att ni faktiskt har stor makt, men det är en demokratisk makt. Tvärtom mot vad någon sade nyss, så vet vi också vem som har gett er den.
I den nuvarande perioden av det europeiska bygget deltar vi i viktiga ekonomiska och monetära integrationsprocesser, vilka har accelererat efter införandet av en gemensam valuta. I den verkliga ekonomin ser vi stora fusioner och koncentrationer som bör vara underställda en god sed och respekt för konsumenternas rättigheter.
På institutionell nivå spelar centralbanken en nyckelroll; vi skulle också vilja att denna roll fick sin motvikt i den önskvärda öppenheten i de institutioner som kommer ur medborgarnas röster.
Någon har sagt att du inte bör bli alltför fäst vid bankerna, eftersom de aldrig fäster sig vid dig. Vi försöker inte få er att bli ett soffprogram, eller en underbar idyll, men vi tycker inte att det är för mycket begärt att ni är öppna mot de europeiska medborgare som berörs av er politik och åtgärder.
Vi är i stora drag eniga med Huhnes betänkande, där kvaliteten i ECB:s årsrapport betonas liksom framstegen i informationen om bankens politik.
Vi håller på samma sätt med om de föreslagna åtgärderna för att öka öppenheten och om behovet att klargöra vad Europeiska centralbanken avser med penningpolitiken, förutom prisstabiliteten - vilket givetvis är dess huvudfunktion -, eftersom detta utan tvekan skulle bidra till en lämplig och balanserad policy mix vars syfte är att främja hållbar utveckling och varaktig sysselsättning.
Jag vill än en gång trycka på öppenheten: sätt inte på er förband förrän ni är sårade. Solbes sade vid ett tillfälle inför parlamentet att han skulle försöka samarbeta med ledamöterna utan att hans arbete skulle bli lidande. Öppenheten behöver inte stå i motsättning till skyddet av målen med penningpolitiken.
Ingen kräver att ni skall göra vansinnigheter eller att gå ut med pukor och trumpeter och meddela vad ni kommer att göra, utan att ni skall ha en öppnare förvaltningsmodell. Om ni observerar vad andra centralbanker har gjort, och om ni litar på detta parlament, så råder det ingen tvekan om att vi kommer att kunna göra framsteg i öppenhet utan att sätta Europeiska centralbankens mål på spel.

Theonas
Fru talman! Europeiska centralbanken är fortfarande en institution som fattar beslut av avgörande betydelse för alla Europeiska unionens miljoner medborgare, utan att vara underkastad någon demokratisk och politisk kontroll. Mot denna bakgrund är det en provokation mot de demokratiska känslorna hos Europas folk att Europaparlamentet ser det som ett framsteg, när det regelbundet hålls presskonferenser efter styrelsens sammanträden eller att man, förutom årsrapporten, även offentliggör månatliga rapporter från Europeiska centralbanken. Ett framsteg att man håller fast vid samma rutiner som centralbankerna följt sedan trettiotalet!
De europeiska medborgarna, herr talman, intresserar sig för och är framför allt oroliga över innehållet i den politik som förs av Europeiska centralbanken, Europeiska unionen och medlemsstaterna, en politik som ger högsta prioritet åt den s.k. penningstabiliteten och finanskapitalets intressen, till priset av en dramatisk minskning av sysselsättningen och ett fullständigt sammanbrott för den s.k. europeiska sociala modellen. Löntagarna är oroliga över Europeiska centralbankens uppfattning att en tillväxttakt på över 2,5 procent utgör en fara för den omtalade penningstabiliteten, varvid man skjuter upp bekämpandet av arbetslösheten till en obestämd framtid. Den genomsnittliga inflationen bland de elva länderna i euroområdet är under en procent. Vissa länder är nu på väg in i en deflation, men allt fler tecken tyder på en ränteuppgång i syfte att vidmakthålla penningstabiliteten.
Herr talman, med en tillväxttakt under två procent, med en ny ränteuppgång, med deflation och strikt tillämpning av stabilitetspakten blir det ett ökat tryck på löntagarnas sociala rättigheter, vilket direkt leder till en dramatisk försämring av löntagarnas levnads- och arbetsvillkor.

Turchi
Herr talman, ärade kolleger! Vi måste först och främst analysera den första verksamhetsperioden för ECB, som, som bekant, startade för ett år sedan i hopp om att så småningom kunna bli den mest betydelsefulla institutionen när det gäller att påverka ekonomin i unionens medlemsstater. Å ena sidan så har vi alla kommit i kontakt med den viktiga roll som denna institution - och därmed också hela unionen - har spelat under den senaste tiden när det gäller den ekonomiska politiken och framför allt sysselsättningspolitiken. Å andra sidan har detta inte varit tillräckligt för att undvika att euron blivit föremål för spekulationer och att den har försvagats i jämförelse med våra konkurrenter - något som vi absolut inte får bortse ifrån - som är USA och Nafta. Euron, som faktiskt startade starkt på valutamarknaderna, fick efter ett par månader utstå attacker som var minst sagt spekulativa. Detta borde vara en signal till oss alla att de stora budget- och penningstrategierna, som samtidigt är politiska, alltid måste läggas upp inte så mycket med tanke på dem som ser det nya i en gemensam valuta, som med tanke på dem som skall ta hänsyn till det längre perspektivet för att ge stabilitet åt euron och medlemsstaterna, och framför allt för att få fart på unionens ekonomi och sysselsättning, något som oroar oss alla i detta parlament.
Vi måste med andra ord fortsätta längs den väg som Duisenberg anger i sin egenskap av ordförande för institutionen som sådan. På samma gång måste vi emellertid övervaka prisstabiliteten för att kunna kontrollera detta större onda, som vi alla känner till, och som är inflationen, samtidigt som vi håller nere räntenivåerna för att stimulera investeringarna och ser till att få fart på den europeiska industrin genom att göra den konkurrenskraftig gentemot övriga stater. Genom att göra det skänker vi prestige åt en ny institution som ECB och får internationell trovärdighet i politiska termer.

Krarup
Man kan i en sådan här debatt om denna viktiga institution, som heter ECB, ha två utgångspunkter. Man kan tala om det som syns, ytan, och så kan man tala om det egentliga. Ytan är ECB:s sätt att fungera. Det är frågan om ordningsregler och procedurregler. Vi för här ett slags skuggdebatt, och det är ju också intressant vad föredraganden skriver i motiveringen, nämligen att Europaparlamentet "... ansvarar både för att motta och diskutera ECB:s årsrapport och för att kontrollera ECB". Det finns ingen grund för detta. Varken artikel 113 i fördraget eller artikel 15 i stadgan ger parlamentet några som helst andra befogenheter än befogenheten att prata. Och då kan man ju prata och komma med synpunkter på öppenheten, som min förträfflige svenske kollega gjorde, och jag instämmer helt i kritiken av bristen på öppenhet. Men det egentliga är ECB som ett politiskt instrument, och man tror i den här församlingen att frågan om euron och etablerandet av denna viktiga institution är ett avklarat kapitel. Det är det inte! Det är en succé, skriver föredraganden i inledningen. Succé enligt vilka kriterier? Är det ett kriterium på succé att kursen har fallit, sedan euron infördes? Och om man ser på sociala kriterier som arbetslöshet, så sticker det ju i ögonen att de tre nordeuropeiska länder som står utanför, nämligen Danmark, Sverige och Storbritannien, har en väsentligt lägre arbetslöshet än vissa områden i EU, där den är katastrofalt hög. Är det en succé?
Nästa steg är folkomröstningarna i de nordiska länderna, och det kanske leder till en annan dagordning.

Tannock
Herr talman! Nio månader efter eurons införande och med entusiasm för dess framtida roll som den viktigaste internationella reservvalutan, fördunklas detta som ett resultat av den svaga växelkursen, vilket gör att den inte kan lyftas fram som en fullständig succé. Det återstår att se om " en-storlek-passar-alla" -modellen för räntenivåerna kommer att fungera i länder som Irland, utan att orsaka stora skattehöjningar och skada europrojektets popularitet.
Jag måste i vilket fall berömma syftet med och sammanhållningen av Huhnebetänkandet som en grund för att definiera centralbankens ansvarighet, om vilket jag skulle vilja säga ett par ord - särskilt om frågan rörande öppenhet och ansvarighet.
En del kanske ifrågasätter varför jag, i egenskap av brittisk ledamot, uttalar mig i denna fråga. Jag vill påpeka att Förenade kungariket och Brittiska konservativa partiet - som jag tillhör - aldrig har varit fientligt inställda till euron som valuta för de medlemsstater som verkligen vill ansluta sig, eftersom vi alla är sammanbundna genom vårt medlemskap i den gemensamma marknaden, så att en förtroendekris för euron skulle påverka oss alla, vare sig vi står innanför eller utanför EMU. Av detta skäl är det mycket viktigt att centralbanken har de finansiella marknadernas förtroende. Vi lever i en era då det sker stora kapitalflöden och valutamarknaden blir allt mer omfattande. Ca 300 miljarder brittiska pund omsätts varje dag i City i London. En förtroendekris eller en tro att banken inte skulle vara beredd att till varje pris föra en inflationsdämpande politik, kan få svåra ekonomiska återverkningar i hela unionen.
Jag anser att endast centralbanken, t.ex., bör uttala sig om - när den tycker detta är nödvändigt - växelkursmålzoner för euron, för att undvika att motstridiga budskap ges till de finansiella marknaderna. Jag anser också att det är mycket viktigt att banken uppmuntras till att följa andra ledande centralbankers exempel, som t.ex. den amerikanska, och gör öppenheten till en central fråga vid alla sina aktiviteter. Jag beklagar därför att förslagen att kräva att banken skall offentliggöra namnen på de närvarande, röstetalen vid beslut om penningpolitiska åtgärder, efter en övergångsperiod på ca två år och offentliggörandet av ECB:s ekonometriska modeller röstades ned på utskottsnivå, och inte lagts fram i kammaren i dag.
Det var också förvirrande när man fick höra igår att Issing, ECB:s chefekonom, påstås ha sagt i London att banken inte kommer att offentliggöra de ekonomiska prognoserna för euroområdet, vilket därmed skulle cementera hemlighetsmakeriet. Jag välkomnar Duisenbergs förtydligande på denna punkt i dag. Jag menar att varje centralbank med ett gott självförtroende skulle välkomna möjligheten att dess ledamöter kan få svara för de grundläggande antaganden som ligger bakom deras beslut. Detta gäller särskilt i ECB:s fall, eftersom den inte kan uppvisa samma historia som den mäktiga Bundesbank och snabbt kan förlora de finansiella marknadernas förtroende om den visar tveksamhet inför att skydda sig själv genom större öppenhet.
Öppenhet inför kritik är ingen svaghet, utan en styrka. I egenskap av läkare vet jag att framsteg inom den medicinska vetenskapen ofta sker först efter noggranna kontroller och utfrågningar i facktidskrifter. Banken måste lära sig att driva verksamheten i samma anda. Jag tror också att de finansiella marknaderna och medborgarna i Europeiska unionen inte förväntar sig något mindre av denna nya centralbank och att detta parlament oförtröttligt skall verka för att det i framtiden skapas en öppen och ansvarig europeisk centralbank.

Berès
Herr talman, herr centralbanksordförande, herr kommissionär! Jag anser att vårt sammanträde i dag utgör en grundande handling.
Det är första gången, herr centralbanksordförande, som ni lägger fram er årsrapport för kammaren. Men om jag rätt läser Fördraget om Europeiska unionen är detta ett grundläggande önskemål från dem som inrättat den ekonomiska och monetära unionen, med den framgång vi känner till med tanke på villkoren för övergången till euron den 1 januari i år. I denna balans finns både er institutions oberoende och den årsrapport som ni skall lämna till vår institution, och i dag deltar vi i detta möte.
Till skillnad från vissa av mina landsmän tror jag att vi i dag här når själva hjärtat av ert demokratiska ansvar. Som ni vet har vår institution tydligt visat sin vilja att fullständigt utöva de befogenheter det tilldelats genom fördraget - det har gjort sig berett att lyssna till var och en av ledamöterna i er ledningsgrupp, parlamentet träffar er regelbundet och gör detta möte i dag till höjdpunkten inom denna åtgärd.
Det är sannolikt normalt att vår debatt i dag mer handlar om ett tal om metoden än om grunden för penningpolitiken. Ni befinner er nästan i en inkörningsperiod, liksom vi. Vi måste utnyttja denna period för att förstärka våra egna medel i Europaparlamentet. Men ni år er sida, herr ordförande, måste kanske också dra nytta av det för att ännu en gång se över er uppfattning om förhållandet mellan er och vår institution.
När det därför gäller öppenheten - många har sagt det före mig men jag vill betona det - om vi vill kunna fungera som förbindelselänk för den penningpolitik ni genomför och som vi diskuterar, behöver vi förklaringar, motiveringar och berättiganden för de beslut ni fattar.
När det gäller själva penningpolitiken sade ni, herr ordförande, att den inte kan lösa strukturproblemen på arbetsmarknaden. Det kan så vara, men den kan bidra till detta och det är vad ni enligt fördraget uppmanas att göra och det är också vad vi uppmanar er att göra. En hållbar tillväxt i Europa är nödvändig om vi vill lösa sysselsättningsproblemet. Det blir ingen strukturreform utan tillväxt. Visserligen finns positiva tecken: vi vet att en mindre stark tillväxt redan nu gör det möjligt att skapa sysselsättning i vissa av våra länder. Men om vi vill ha en hållbar tillväxt för en hög sysselsättningsnivå, behöver den åtföljas av en penningpolitik. Det är vad ni enligt fördraget uppmanas till, det är beträffande detta som vi förväntar oss positiva signaler från er. Den räntepolitik ni bedriver är självfallet grundläggande och vi förväntar oss i det hänseendet mycket tydliga åtaganden från er sida.

Maaten
Herr talman! Det här är en viktig debatt eftersom det är första gången som vi som parlament diskuterar Europeiska centralbankens rapport. Att ordförande Duisenberg är här understryker ECB:s speciella relation med vårt parlament. Den liberala gruppen är nöjd med rapporten från ECB och den är nöjd med de fyra förslagen från utskottet för ekonomi och valutafrågor om ytterligare öppenhet i banken. Vi är dock besvikna över att utskottet för ekonomi, och valutafrågor inte ville gå ytterligare ett steg längre vad gäller öppenheten och i det avseendet har flera liberala ändringsförslag lagts fram. Jag hänvisar särskilt till offentliggörandet av omröstningar och av hur varje enskild ledamot av ECB-rådet har röstat. Vi anser att det förstärker ledamöternas oberoende, inte försvagar det. Genom att ministerrådet och Europeiska kommissionen är närvarande ex officio så känner väl de nationella regeringarna redan nu till hur ledamöterna röstar och kan de utöva påtryckningar efter behag, dock helt utan insyn och utan kontroll.
Vi tvivlar inte på integriteten hos ECB-rådets ledamöter och öppenhet är - tycker vi - den bästa garantin för att den integriteten förstärks. Argumentet att ledamöter inte kan ändra åsikt håller vi inte med om, naturligtvis kan de det, till exempel genom ändrade förhållanden eller nya argument. Det må vara så att det debatteras om hur de röstar, men vi har tillräckligt förtroende i ECB-ledamöternas starka karaktär.
Mer öppenhet är ett tecken på styrka och skapar förtroende. För oss väger det tyngre än möjliga risker. Dessutom medför offentlighet att banken ligger mer i linje med Federal Reserve bank i Förenta staterna och riksbanken i Japan. Varför skulle vi i Europa agera som om vi har något att dölja. Försvagar det snarare inte förtroendet i euron?
Herr talman! Som liberaler är vi stora förespråkare för ECB:s oberoende och hyllar vi ordförandens roll i upprätthållandet av bankens oberoende. Vi anser dock att öppenhet understryker oberoendet och ECB:s styrka, och det ber vi om stöd för här i parlamentet.

Schmid, Herman
Herr talman! Jag vill tacka Huhne för ett intressant betänkande som innehåller flera viktiga klargöranden. Bland annat tar han upp att Europeiska centralbanken är alldeles för sluten, att sammanträdena är hemliga och även att nuvarande ordföranden Duisenberg är emot att protokollen från bankens överläggningar offentliggörs. Det är många som har tagit upp detta; det är en stark opinion som kommer från parlamentet.
Huhne beklagar i sitt betänkande att ECB inte uppvisar samma öppenhet som centralbankerna i USA, Japan och England gör. Olle Schmidt talar om den svenska riksbanken som offentliggör protokollen redan efter två veckor. Varför skulle inte ECB kunna göra detsamma?
Det finns olika argument för detta hemlighetsmakeri. Ett av dem som har framförts tycker jag är alldeles uppseendeväckande. Det är ett argument som säger att bankens ledande personer bättre skall kunna motstå påtryckningar från lobbyister och enskilda regeringar om de är belagda med tystnadsplikt. På det sättet tycker jag att man uttrycker en förvånande brist på förtroende för dessa personers styrka, integritet och självständighet. Man misstror dem, vilket visar att det inte bara är vi, som tillhör den EU-kritiska opinionen, som är misstrogna, utan jag vill påstå att misstron mot bankens ledande personer finns inskriven i bankens egen stadga.
Slutligen vill jag också ansluta mig till Huhnes uppfattning om penningpolitikens mål och betydelse. Jag vill gå ett steg längre och säga att ideologin om stabilitet är just en ideologi. Ser vi på vad som har skett i Europa under senare år, verkar det ju snarare som om stabiliseringspolitiken stabiliserar arbetslösheten.

García-Margallo y Marfil
Ärade ledamöter! Ortega y Gasset sade att en fruktlös ansträngning leder till melankoli; och jag tänker inte, för att inte hamna i denna melankoli, upprepa några av de tankar som har framförts här. Jag vill bara understryka några överensstämmelser och markera några meningsskiljaktigheter.
Vice ordföranden i mitt utskott sade, och tittade på eurons historia, att vi skulle behöva gå tillbaka till Karl den store, och troligen till Diocletianus, som är eurons farfader. Jag som spanjor skall inte heller låta bli att nämna Karl I, som ville förena de europeiska valutorna kring Marken i Köln.
Detta leder in på talet från en engelsk konservativ ledamot, vilken förklarade vad den gemensamma valutan kräver för att de finansiella marknaderna skall sätta tillit till den. Vad de troligen behöver mest är att Förenade kungariket ansluter sig till den gemensamma valutan.
Med detta sagt skall jag komma till saken. I Maastrichtfördraget har dogmen om prisstabilitet slagits fast och på tronen sitter en fullkomligt oberoende europeiska centralbank för att övervaka dogmen. Men i Maastrichtfördraget drogs inte några institutionella slutsatser av detta beslut, och därför talar vi i dag om centralbankens oberoende, om hur den skall passas in med andra institutioner och om de kvarstående problemen.
I Amsterdam antogs beslutet att inte röra ett kommatecken i Maastrichtfördraget, vilket gör att problemen ligger där de ligger. Vi har strax en regeringskonferens som måste ta konsekvenserna av de tidigare fattade besluten.
Det har talats mycket här om oberoende; och det är sant att genom Maastrichtfördraget har vi som ansåg att prisstabiliteten var ett oumbärligt villkor för en hållbar utveckling, och som ansåg att det var nödvändigt med en centralbank för att hålla nere inflationen, vunnit. Och de som ansåg att man kunde göra vad som helst med den monetära politiken eller den ekonomiska politiken för en kortsiktig och konstgjord tillväxt, har förlorat. Detta har talesmannen för min grupp uttryckt mycket bra och jag skall inte upprepa det.
Men eftersom vi tror på denna modell, anser vi också att vi måste fatta beslut som gör att den inte spricker. För det första har vi problemet med öppenheten, vilket föredraganden elegant och träffsäkert tog upp. Vi tror på centralbankens oberoende, men denna centralbank är mycket mer oberoende än Bundesbank eller den amerikanska centralbanken, då den inte kommer från parlamentet och inte kan förändras från parlamentet, eftersom den inte samlever med en ekonomisk regering. Detta har fått några att tala om en slags platonisk aristokrati med en rad oberoende experter till vilka man överlåter besluten om den monetära politiken med tanken - troligen med rätta - att pengar är alltför allvarligt för att vi politiker skall syssla med det.
Därför är det nödvändigt, om vi inte vill att denna modell skall spricka, att framhäva åtgärder för att nå öppenhet; och jag skriver helt under på varenda åtgärd som föredraganden har föreslagit.
För det andra har vi problemet med att samordna centralbanken med de övriga europeiska institutionerna. Det har sagts här att det prioriterade målet är inflationen, men det är inte det enda: vi måste bland annat tala om en ekonomisk pol, om ansvaret, om den internationella representationen av euron och övervakningen av bankinstitutionerna i en tid då stora fusioner äger rum mellan de finansiella institutionerna.

Pérez Royo
Herr talman, herr ordförande för Europeiska centralbanken, ärade ledamöter! Denna debatt hålls när euron har existerat i nio månader, under villkor som gör det möjligt att säga att dess införande har varit en succé, även om det bara är i den begränsade meningen att övergången till den tredje etappen av Ekonomiska och monetära unionen har skett utan några större överraskningar. Eftersom en del av denna framgång utan tvivel beror på centralbanken, måste vi - och detta gör vi - framföra våra gratulationer till dess ordförande.
Med detta sagt vill vi trycka på ett par, tre frågor: den första - vilken redan har nämnts under eftermiddagen och som Duisenberg mycket väl känner till som en av parlamentets bekymmer - är frågan om öppenhet. Eftersom detta redan har tagits upp här i dag skall jag inte gå in på den diskussionen, och så mycket mer då jag vet att Duisenberg vet exakt vilken inställning den socialdemokratiska gruppen har i frågan.
Den andra frågan jag vill ta upp, och som är viktigare för mig, är den som handlar om tillväxten och sysselsättningen, och konkret förhållandet mellan den monetära politiken samt tillväxt och sysselsättning. Vi är överens med er, herr ordförande för Europeiska centralbanken, när ni säger att prisstabiliteten är ett nödvändigt villkor för tillväxten, och att tillväxt och skapande av sysselsättning inte kan existera utan att prisstabiliteten är garanterad. Vi håller också med er när ni hävdar att den monetära politiken i sig själv inte kan lösa arbetslöshetsproblemet. Men vi måste också säga - och ni vet det mycket väl - att några felaktiga penningpolitiska beslut kan skada tillväxten och hindra en påbörjad återhämtningen av ekonomin. Det saknas inte historiska exempel på detta, och varningen är inte meningslös just nu, när den europeiska ekonomins återhämtning inte på något sätt är bekräftad, och då vi samtidigt hör spekulationer om en förestående striktare monetär politik.
Slutligen vill jag ta tillfället i akt, när kommissionen är närvarande i denna debatt, och påminna om något som också har upprepats många gånger av parlament, och som är mycket viktigt för vår grupp: den ekonomiska politiken upphör inte med valutan, den upphör inte genom den monetära politiken. Den tredje etappen i Ekonomiska och monetära unionen för upp behovet av en starkare och mer artikulerad samordning av den ekonomiska politiken till diskussion. Det handlar i detta fall om ett grundläggande ansvar - jag skulle vilja säga det främsta ansvaret på detta område - från kommissionen sida. Ni vet det, herr Solbes, och vi ber er att ta ert ansvar, i vilket ni utan tvivel kan räkna med stöd från parlamentet.

Bordes
Herr talman! Jag instämmer naturligtvis inte i föredragandens lyckönskningar till ECB. När det gäller att lägga fram några protokollmässiga gester från Europeiska centralbankens ledare till Europaparlamentet som uttryck för en demokratisk kontroll, är det ett dåligt skämt.
Med detta vill jag säga att jag framför allt vill vända mig mot den verkliga krigsförklaringen mot arbetare och arbetslösa i Europeiska unionen, vilken består av den målsättning som fastställs av vice ordföranden i ECB när han talar om att, jag citerar: " minska den bristande flexibiliteten på arbetsmarknaden" eller att " ta itu med inrotade vanor och förment förvärvade rättigheter" . Men vi vet att rättigheten i fråga bara är rätten till ett arbete och en lön som gör det möjligt att leva rimligt.
Dessa herrar i centralbanken framstår som talesmän för de stora arbetsgivarna som faktiskt håller på att " minska den bristande flexibiliteten på arbetsmarknaden" genom att avskaffa tusentals arbetstillfällen, vilket just nu sker hos Michelin, Renault-Nissan, Alsthom, Rhône-Poulenc, Hoest Marion Roussel och en rad andra, eller genom att göra fattigdomen allmän med länder som tvingar en ökande andel av befolkningen till fattigdom alltmedan de stora aktieägarnas rikedomar ökar.
Var på er vakt, mina herrar. Deras inställning kommer till slut att utlösa de reaktioner de förtjänar bland arbetarna och de arbetslösa. Jag hoppas att dessa reaktioner i alla Europeiska unionens länder kommer att ena offren för arbetsgivarnas politik.

Villiers
Herr talman! Herr Duisenberg! Vi ledamöter av Europaparlamentet har - vilket vi sagt ett antal gånger denna eftermiddag - en unik roll att spela i förhållande till den gemensamma valutan, eftersom det bara är i denna kammare som Europeiska unionens medborgare kan få en demokratisk prövning av hur deras nya valuta hanteras. Vi får inte dra oss för att ta upp de svåra frågor som har att göra med Europeiska unionens gemensamma valuta, därför att om vi gör detta sviker vi de väljare som nyligen röstade in oss i denna kammare.
Herr Duisenberg! Jag tycker att ni har en mer eller mindre omöjlig uppgift, därför att ni måste fastställa en räntenivå som inte bara är lämplig för de kraftigt växande ekonomierna i Irland och Spanien, utan som också skall passa Tysklands vacklande ekonomi. Det verkar vara ännu mer omöjligt att fastställa en räntenivå som också skall passa Förenade kungarikets ständigt delade ekonomi. Men ingen av oss här tvivlar på betydelsen av er roll, eftersom en nationell Eurolandregering som skall försöka återuppliva en vacklande ekonomi har mycket få vapen till sitt förfogande. Den har inga maktbefogenheter att fastställa räntenivåerna, inga maktbefogenheter rörande växelkurserna, små maktbefogenheter rörande de statliga utgifterna som begränsas genom stabilitetspakten och, om många i parlamentet fick som de ville, inga maktbefogenheter rörande dess egna skattesatser.
Regeringarna har väldigt få kort att spela ut och inte utan anledning har det sagts att euron, så att säga, kan leda till ett recept för stagnation. Men vi bör inte bli förvånade över begränsningarna rörande de maktbefogenheter som blir kvar för de nationella regeringarna i euroområdet, eftersom det aldrig har varit någon hemlighet vad grundarna till den gemensamma valutan hade i sinnet, dvs. skapandet av en politisk union och Europas förenta stater. Jag välkomnar er ärlighet, herr Duisenberg, när det gäller att klargöra det mycket stora politiska steg som tagits av de länder som redan trätt in i euroområdet.
Men alla som förnekar existensen av denna politiska dagordning - som inkluderar den gemensamma valutan - är enligt min mening antingen vilseledd eller oärlig, eftersom det är en mycket verklig dagordning. Vi såg detta helt nyligen, på ett vältaligt sätt presenterat för oss av ordförande Prodi, när han sade att vi nu står inför den bästa möjligheten att förena Europa sedan det romerska rikets fall. Det är tydligen så att Prodi hade tänkt sig att ersätta en gammal hegemoni med en ny ekonomisk dito. Men en politisk union är kanske inte bara en fåfäng dröm som några få federalister har. När man delar bankkonto med sin granne, påverkas man av denna grannes åtgärder och utgifter. Man är berättigad en viss kontroll över grannens åtgärder. Detta är ett mycket övertygande argument som säger att den gemensamma valutan inte kan fungera på ett korrekt sätt om det inte blir en ökad politisk integration och en politisk union. Detta är ett av många skäl till varför de brittiska konservativa kraftfullt verkar för att övertala Förenade kungariket att behålla sin egen valuta och att behålla pundet och att hålla sig utanför Ekonomiska och monetära unionen.

Katiforis
Herr talman! Jag inleder på engelska, eftersom jag måste uttrycka mina gratulationer till mina brittiska konservativa kolleger för deras ståndaktighet vad gäller att bekämpa euron till sista öret av japanska investeringar i sin ekonomi eller alla andra investeringar i sin ekonomi. Jag fortsätter på grekiska.
Vårt sammanträde i dag utgör förvisso en milstolpe. Det är inte särskilt mycket vi har att fira när det gäller byggandet av Europa, och därför bör vi med tillfredsställelse notera att euron nu har använts framgångsrikt under snart ett år. Jag anser att såväl Duisenberg som Lamfalussy och deras medarbetare är värda vår tacksamhet för allt vad de har gjort för euron. Under ett förfarande med demokratisk redovisning som under dagens sammanträde kommer vi naturligtvis också att få höra vissa kritiska synpunkter - men det innebär ingalunda att vi inte erkänner Europeiska centralbankens enorma insatser för Europas sak.
Herr talman, eftersom vi diskuterar årsrapporten, skulle det vara bra om vi koncentrerade oss på ett antal långsiktiga frågor. Den första gäller Europeiska centralbankens fasthållande vid en strategi med två pelare för att garantera penningstabiliteten. Tillämpningen av en broad-based assessment of the outlook for price developments, som banken säger, dvs. i själva verket en inflation forecast, är absolut logisk. Tillämpningen av valutacirkulationen i M3, däremot, har inget stöd, vare sig praktiskt eller teoretiskt, och jag har sett att den kritiserats av Titmeyer. Detta är en allvarlig sak, därför att det kan uppstå en konflikt mellan de båda kriterierna, och det vore tragiskt, om Europas utveckling skulle bromsas på grund av ett index av tvivelaktig kvalitet. Och även om penningpolitiken har de välgörande egenskaper som ni nämnde, herr Duisenberg, så har vi ännu inte sett dem. Det kan uppstå en monetär hyperstabilitet, som kan åstadkomma stor skada.
Den andra punkten gäller den självständiga ställning som Europas politiska ledning har gett centralbanken. Och det finns goda skäl för detta oberoende. Men det räcker inte att Europeiska centralbanken är oberoende av den politiska ledningen, den måste också övertyga oss om att den är oberoende av kapitalmarknaderna. Centralbankerna utsätts ofta för frestelsen att följa marknaderna, dvs. att följa ränteutvecklingen, som indirekt styrs av marknaderna genom att de styr prisutvecklingen för värdepapper. Men marknaderna har ett kortsiktigt perspektiv; marknaderna påverkas av masspsykologin och utvecklar mycket lätt spekulationstendenser, som kan åstadkomma enorma skador. Europeiska centralbanken har ännu inte sagt oss något om detta. Er rapport iakttar på många ställen en besvärande tystnad, och ni bör anstränga er särskilt för att övertyga oss om att ni, förutom ert politiska oberoende, också har gjort er oberoende av kapitalmarknaderna, för att vi skall kunna hysa fullt förtroende för er verksamhet.

Kauppi
Herr talman, herr centralbanksordförande! Europeiska centralbankens årsrapport visar att bankens verksamhet har startat raskt och de steg som hittills tagits har varit i rätt riktning. Övergången till EMU:s tredje etapp har gått utan problem. Banken har redan under sina första verksamhetsmånader förmått bearbeta sina arbetsmetoder, så att de motsvarar dagens krav. Det återstår dock fortfarande mycket att göra för att lyfta Europeiska centralbanken till den ställning som den självfallet, men inte automatiskt, skall ha. Vi vill i framtiden se en stark och oberoende europeisk centralbank, inte bara jämsides med våra globala konkurrenter Federal Reserve och Bank of Japan, utan helst en aning före. Att skapa en ställning och vinna marknadens förtroende tar dock tid och inte heller vi här i Europaparlamentet får förutsätta att allting sker i en handvändning.
När vi i utskottet för ekonomi och valutafrågor behandlade årsrapporten förde vi bland annat livliga diskussioner om öppenheten och dess stegvisa ökning. Även om öppenheten onekligen ökats och till exempel ordförandens presskonferenser efter ECB-rådets sammanträden inneburit en klar förbättring i bankens arbetsmetoder måste målsättningen vara att öppenheten skall ytterligare utökas när bankens verksamhet stabiliserats och barsjukdomarna övervunnits. Som företrädare för den europeiska allmänheten måste Europaparlamentet ha rätt att kräva att i likhet med andra centralbanker även ECB i framtiden skall offentliggöra argument som både talar för och emot de egna penningpolitiska lösningarna. Det är också motiverat att offentliggöra sammanfattningar efter ECB-rådets sammanträden, och av dessa sammanfattningar måste klart framgå motiveringar för de fattade besluten ,så att marknadens aktörer kan fatta sina egna beslut.
För min egen del funderade jag allvarligt över min ståndpunkt i frågan om huruvida man också i fortsättningen skall offentliggöra enskilda ECB-rådsledamöters åsikter och eventuella omröstningsbeslut. Jag beslutade ändå att ställa mig bakom min grupps majoritets ståndpunkt med motiveringen att en sådan här linje i inledningsskedet av bankens verksamhet skulle snarare kunna minska än öka marknadens förtroende för bankens verksamhet. Det skulle faktiskt kunna vara ett för långt steg att ta så här tidigt. På lång sikt hoppas jag ändå att öppenheten någon gång även för den här delen skall förverkligas fullt ut. Kunskap är makt och information i en öppen marknadsekonomi är demokrati. Marknadens funktionsförmåga kan effektiviseras genom information. Ju jämnare informationen i samhället sprider sig desto effektivare styrs den ekonomiska utvecklingen och marknadens osynliga hand av enskilda val.
Till slut vill jag konstatera att jag varmt stöder offentliggörandet av rapporter om det ekonomiska läget i euroområdets stater och om olika slags indikatorer. ECB kan också kommentera dessa uppgifter, men deras analysering måste ändå överlämnas till nationella beslutsfattare. Man bör komma ihåg att även om euroområdet bara har en penningpolitik har vi ändå fortfarande elva olika ekonomiska politiker vars samordning sköts av medlemsstaterna inom ramen för bestämmelserna i tillväxt- och stabilitetspakten.

Van den Burg
Herr talman! Det är synd att den här debatten börjar dra ut på tiden. Jag skulle gärna vilja höra Duisenbergs svar på några frågor som ställts. Jag hoppas att det finns tid för det. Jag hade velat påminna honom om hans förflutna i den nederländska förhandlingsekonomin. Särskilt hade jag velat föra fram den punkt som även andra talare tagit upp, nämligen hur han ser på utvecklandet av liknande förhandlingar på europeisk nivå. Jag hoppas att han tar sig litet tid för att gå in på det.
När det gäller hans nederländska förflutna, den nederländska centralbanken som han var chef för i flera år, så befann han sig mitt i samhällets kraftfält där den socialekonomiska politiken utvecklades och jag ser det som en modell för Europeiska centralbankens engagemang i en europeisk makroekonomisk dialog. Som ni vet är en sådan dialog på gång och den 8 november kommer ett möte om det.
I den nederländska traditionen finns också strukturerade former av engagemang för den nederländska banken i förhandlingsekonomin, till exempel genom att det finns ett bankråd, där även arbetsmarknadens parter ingår, som ger råd till banken och även genom att den nederländska banken har ett mandat i det socialekonomiska rådet som är ett av de viktigaste rådgivande organen på det socialekonomiska området. Jag hoppas att de makroekonomiska förhandlingar som inom kort kommer att inledas får en mycket starkare funktion. De kommentarer som Duisenberg gjorde i inledningen, där han sade att det måste begränsas till endast en exchange of information, tyckte jag var litet sparsamma i det sammanhanget. Jag tror att han utifrån sina nederländska erfarenheter inte behöver vara så rädd för sådana responsibilities och att en samordning och samstämning av politiken kan vara mycket värdefullt för den vidare utvecklingen.
Jag skulle vilja sluta med ett citat som han själv nyligen använde vid öppnandet av ett bankkontor i Nederländerna. Där använde han citatet: "Jag tror att framtiden även är det förflutna, insläppt genom en annan dörr." Kanske skulle han kunna tillämpa det citatet på sin egen situation.

Peijs
Herr talman! Jag skulle aldrig ha kommit på tanken att jämföra Duisenberg med påven, men om vi ändå gör det här i parlamentet så får det gärna ske litet självständigare om det går.
I årsrapporten behandlas ingående hur smidigt den mycket viktiga övergången 1999 gick, ett mycket viktigt ögonblick. Det kommer ytterligare en sådan avgörande tidpunkt, nämligen den dag då allmänheten i Europa bokstavligen kommer att få den nya valutan i handen. Många gånger har jag diskuterat med er, herr Duisenberg, om det sätt som man vill införa euron i medlemsstaterna på.
Ju närmare den 1 januari vi kommer, desto tydligare blir de svårigheter som konsumenterna, särskilt de äldre, och detaljhandeln kommer att uppleva. Allt fler undersökningar visar att problemen kommer att vara mycket stora, och man lastar över dessa problem på de svagastes axlar: konsumenten och detaljhandeln. Nyligen framkom det att centralbanken inte kommer att motsätta sig "frontloading", dvs. leverans i förtid, av mynt till allmänheten. Det är sant att medlemsstaterna kringgår distributionen av mynt. Hittills har centralbanken dock vidhållit att förordningen och/eller lagen inte tillåter "frontloading" av sedlar till allmänheten.
Nyligen var Noyer i parlamentet och när jag frågade honom vilken principiell skillnad det var mellan "frontloading" av sedlar och av mynt så gav han mig verkligen det vagaste svar jag någonsin hört. Om han blir arbetslös kan han alltid gå in i politiken.
I dag vill jag dock ha ett tydligt svar. Jag vet hur tydlig ni kan vara. Vilken är den principiella skillnaden? Kom nu inte och säg att det inte skulle vara möjligt att förklara för befolkningen att de inte får använda sina euro i fjorton dagar. En medborgare som förutsätts förstå Maastrichtfördraget och Amsterdamfördraget kan omöjligen ha några svårigheter med det. Det är en ren förolämpning. Det ekonomiska institutet för små och medelstora företag, EIM, i Nederländerna har gjort en undersökning som ni säkert känner till. De konstaterade att detaljhandeln måste ha 100 procent av sin dagliga omsättning tillgänglig i växelpengar i stället för 7 procent som det är nu. Situationen blir så allvarlig eftersom biljettautomaterna inte kommer att ge några sedlar på fem eller tio euro. Jag behöver inte tala om för er vad det betyder med avseende på cashflow, säkerheten i kassor och butiker, bankkostnader, och så vidare. Varje kväll måste handlarna på nytt växla in hela dagsinkomsten i växelpengar, för varje butik. Bankerna kommer i alla fall inte från sitt ansvar.
Herr Duisenberg! Låt centralbanken stiga ned från sitt elfenbenstorn och fördjupa sig i de svårigheter som gemene man kommer att möta när de inom kort måste börja arbeta med euro. Genomför simuleringar om ni inte tror på undersökningarna och på mig. Tänk dock på att eurons framgång kommer att bero på hur välordnat införandet förlöper just hos de vanliga människorna. Fortfarande gäller diskussionen bankernas kostnader. Diskussionen borde emellertid gälla kaos eller välordnat förlopp. Bankerna är inriktade på stora strömmar av pengar och på säkerhet, det är inte specerihandlaren och bagaren nere på hörnet. Ni kommer också att bedömas, inte efter en räntehöjning eller räntesänkning mer eller mindre, utan efter det sätt som euron kommer att införas på.

Solbes Mira
. (ES) Herr talman! Mitt inlägg blir mycket kort, bara för att framhäva vikten av ordförande Duisenbergs närvaro i parlamentet vid behandlingen av centralbankens första rapport. På samma sätt anser jag det oundvikligt att kommentera framgången med införandet av euron och att gratulera banken till dessa utmärkta arbete under året.
Eftersom dagens debatt främst är en debatt mellan parlamentet och centralbanken, och det inte tillkommer oss att spela någon annan roll, vill jag bara peka på, och svara på oron från vissa ledamöter, att vi kommer att få tillfälle att här diskutera frågan om samordningen av den ekonomiska politiken, vilket är kommissionens ansvarsområde.
Vad gäller den specifika frågan om att företräda euron utåt är vi nöjda med den roll Europeiska centralbanken spelar. Vi är inte lika nöjda med kommissionens roll. Som jag har sagt i mina inlägg kommer det att bli tid att återvända till den diskussionen.
Lyckönskningar igen till centralbanken.

Duisenberg
Herr talman! Under mitt inledande tal tog jag upp många av de frågor som återigen har förts fram i debatten denna eftermiddag. Tillåt mig att försöka formulera mitt svar genom att föra samman många av de frågor som tagits upp i parlamentet och ge ett heltäckande svar, eller åtminstone vissa kommentarer.
Låt mig först ta upp frågan om öppenhet. Även om jag inser och är tacksam över att önskan om att röstetalen eller protokollen från ECB-rådet inte står att finna i resolutionsförslaget som man kommer att rösta om i morgon här i parlamentet, uppmärksammades verkligen öppenhetsfenomenet - mycket mer än vad jag förväntat mig - under denna diskussion, vilket kulminerade i kravet på att röstetalet skulle offentliggöras. Jag vill betona att när ni talar om öppenhet, måste ni redovisa exakt vad detta innebär. Vad betyder öppenhet? Jag vill varna för vad jag anser vara en sammanblandning av öppenhet och offentliggörandet av röstetalet.
Vad gäller öppenhet, vilket jag definierar som att ge så mycket information till allmänheten eller parlamentet som möjligt om utvecklingen i ekonomin, om den penningpolitiska utvecklingen, om resultatet av ECB-rådets överväganden, jag anser - och jag nämnde detta i mitt inledande tal - att Europeiska centralbanken kan titta företrädarna för vilken annan centralbank som helst i ögonen utan att skämmas. Vi har t.ex. vårt offentliggörande - direkt efter ECB-rådets sammanträden - av de överväganden som spelat en roll för ECB-rådets slutliga beslut rörande en eventuell ändring av räntenivåerna. Detta sker ca en timme efter det att beslutet har fattats. Vi redovisar argumenten för och emot vissa beslut där. Jag tror inte att ni kan hitta någon annan centralbank i världen som är lika öppen som vi är.
Det enda vi inte gör är att offentliggöra röstetal. Förutom det faktum - och detta är en aning pinsamt - att vi nästan aldrig röstar i ECB-rådet, så det finns inget att offentliggöra, kommer jag inte att upprepa argumenten mot detta, eftersom jag diskuterat detta med parlamentet vid tidigare tillfällen. Man måste emellertid komma ihåg att besluten som fattas av ECB-rådet kommer till på ett kollegialt sätt, och det är endast ett beslut som detta resulterar i.
Argumenten för och emot beslutet offentliggörs under presskonferenserna och i månadsrapporten efter det att sammanträdena har skett, men det fattas ett beslut. Man måste också komma ihåg att varje ord som uttalas av mig eller någon annan ledamot av ECB-rådet om den ekonomiska utvecklingen och om de beslut som fattas, omedelbart kan sätta i rörelse miljarder euro över hela världen. Det är alltid en signal till marknaden och det får effekt nästan samtidigt som yttrandet fälls.
Vad gäller prognoser, herr talman, behöver jag inte säga mer än vad jag redan sagt i mitt inledande tal. Någon gång i framtiden kommer vi att offentliggöra prognoser, antingen två eller tre gånger per år. Jag kan ännu inte uttala mig om den exakta formen. Vi arbetar aktivt med denna fråga, men vi är helt enkelt inte redo ännu och vi har inte tillräckligt med data eller vet vilka modeller vi till sist kommer att använda. Vi har ännu inte nått en sådan grad av stabilitet att det skulle vara ansvarsfullt att offentliggöra dem just nu men, som jag nämnde i mitt inledande tal, jag är övertygad om att vi kommer att offentliggöra prognoser någon gång under nästa år.
För att undvika ett missförstånd, har man upprepade gånger ställt denna fråga här: " varför följer ni inte det amerikanska centralbankssystemets exempel och offentliggör prognoser" , och jag har förstått att detta också är ett av skälen bakom resolutionsförslaget. Detta måste vara ett missförstånd, eftersom vad det amerikanska centralbankssystemet offentliggör två gånger per år i sin Humphrey-Hawkins testimony till senaten, är ett antal siffror för ett fåtal indikatorer; antalet bestäms av de enskilda prognoserna från ledamöterna av the Federal Open Market Committee, och kommer från de regionala bankerna som ingår i systemet. Detta antal siffror - prognosen man överlämnar var sjätte vecka till förvaltningen i Washington - offentliggörs. Prognoser utarbetas också till kommitténs sammanträde och särskilt till styrelsen i det amerikanska centralbankssystemet; dessa prognoser har utarbetats av styrelsens tjänstemän. Dessa prognoser används till att underbygga de beslut som kommittén fattar vid alla tänkbara tidpunkter. Dessa prognoser offentliggörs inte. Och jag har redan fällt vissa kommentarer i mitt inledande tal om prognosernas ganska ringa betydelse för beslutsprocessen - också om de offentliggörs.
Olika ledamöter av detta parlament har ställt sig frågan om ECB inriktar sig för mycket på prisnivån och för litet på tillväxten och sysselsättningen. Detta är åtminstone det sätt på vilket jag har uppfattat saken; det var denna signal som riktades till mig.
För det första är det enligt ECBS-stadgan bokstavligen obligatoriskt för ECB att i första hand ta hänsyn till det primära målet, vilket är att upprätthålla prisstabiliteten. I stadgan kan man läsa: " utan att det påverkar prisstabiliteten" , dvs., endast när prisstabiliteten är säkerställd bör ECB, genom sin politik, stödja gemenskapens allmänna ekonomiska politik. Låt mig göra en annan mindre kommentar, herr talman, som är viktig i samband med resolutionsförlaget. Jag anser att ECBS-stadgan är litet felciterad. I resolutionsförslaget står det " under förutsättning att denna prisstabilitet uppnås" . I ECBS-stadgan står det, och inte utan orsak, " utan att detta påverkar prisstabilitetsmålet" - och detta har stor betydelse i sitt ekonomiska sammanhang.
Ordalydelsen i resolutionsförslaget kan tolkas som om att när den rådande inflationsgraden ligger under 2 procent, då är Eurosystemet enligt lagstiftningen tvingat att stödja den allmänna ekonomiska politiken i gemenskapen. I jämförelse klargör - och detta är också syftet - ordalydelsen " utan att det påverkar" att Eurosystemet inte är tvingat att agera på detta mekaniska sätt om man anser att detta kan hota den framtida prisstabiliteten.
Jag ber parlamentet att ta hänsyn till detta.
Vad gäller antydningarna om att det ligger för mycket betoning på prisstabiliteten, lyder det formella svaret att detta är vårt mandat. Jag vill också upprepa att vi inte övervärderar effekterna av penningpolitiken - vad den kan göra och inte kan göra. Det är min fasta övertygelse att penningpolitiken kan och kommer att påverka prisrörligheten under medellång sikt, men inte under kort sikt. Detta är skälet till att vi har en framåtblickande strategi. De direkta effekterna av penningpolitiska åtgärder på sysselsättning och tillväxt är sannerligen mycket begränsade. Detta har stöd av vetenskapliga resultat som vi kom fram till vid den institution jag arbetade inom tidigare, vilket van den Berg tog upp.
Vad gäller den nuvarande situationen, vill jag upprepa att Eurosystemets penningpolitiska strategi, vilket gjorts mycket klart för parlamentet, är baserad på två pelare, av vilka båda är utformade för att vara framåtblickande på medellång sikt. De två pelarna är: referensvärdet för penningmängdstillväxten, M3, och en bred bedömning av en mängd olika indikatorer och deras effekter på det primära prisstabilitetsmålet. Denna breda bedömning omfattar en mängd olika indikatorer, vilka naturligtvis inkluderar utvecklingen av den reala ekonomin, förändringar i sysselsättningen och arbetslösheten, en bedömning av förändringar i växelkursen i den mån de får effekter på prisnivån i euroområdet. Detta är vår strategi. Den är framåtblickande. Vi tittar naturligtvis också på den rådande inflationsutvecklingen som en av de indikatorer som spelar en framtida roll, men det är verkligen inte sant att vi bara tittar på den rådande inflationsgraden, vilket antyds i resolutionsförslaget.
Ni förstår säkert att jag inte kan debattera med parlamentet vilka beslut som i det korta perspektivet möjligen kan fattas om räntenivåerna, även om detta beslut har nämnts av olika parlamentsledamöter. Det har av olika ledamöter i parlamentet sagts att om räntenivåerna skulle höjas skulle detta strypa den ekonomiska tillväxten och sysselsättningstillväxten. Men var snälla och kom ihåg att när ni kör bil mycket snabbt och ni fortfarande vill komma framåt, men kanske litet långsammare, kan ni antingen bromsa eller lyfta foten en liten aning från gaspedalen. Här finns det en skillnad. Att höja räntenivåerna i en viss situation, kan vara mer att likna vid att man lyfter foten från gaspedalen i stället för att bromsa kraften i ekonomin och på så sätt röra sig långsammare framåt. Vi vill alla röra oss framåt.
Peijs ville ha ett mycket tydligt svar rörande "frontloading". Jag hoppas jag kan ge ett tydligt svar vad gäller sedlar. Eurosystemet gjorde tidigt klart för allmänheten i stort att "frontloading" under en kort period inte skulle utgöra något problem, under förutsättning att de pengar som levereras i förtid till t.ex. banker eller andra organisationer inte tas i bruk före den 1 januari 2000 - dvs. att de inte tas i bruk rent allmänt. Vi formulerade detta genom att säga att sedlar får levereras i förtid, under förutsättning att det finns rättsliga och kontraktsmässiga garantier från mottagarens sida att dessa inte tas i bruk före den 1 januari. Det måste finnas kontrakt eller rättsliga bestämmelser eller kontrakt med organisationer inom detaljhandeln eller banker. Då skulle det vara möjligt.
Angående mynt - jag har inte har ansvar för mynt, utan detta är en fråga för finansministrarna - är den stora skillnaden att det nästan är omöjligt att få samma garantier rörande dessa, eftersom de vanligen tas i bruk inom detaljhandeln snarare än inom bankerna. Att få en sådan garanti skulle vara omöjligt. En annan stor skillnad är att det är mycket lätt att försöka förfalska en sedel med hjälp av modern teknik för fotokopiering, vilket är skälet till att den exakta utformningen av de kommande sedlarna kommer att offentliggöras i så hög grad som möjligt, men mycket nära tidpunkten för deras införande, för att på så sätt minska risken för förfalskning och för att man förvirrar en allmänhet som ännu inte är van vid sedlarna. Det är mycket svårare att förfalska mynt.
Jag har tagit upp alla större frågor som har ställts i dag rörande bankinspektion. Det är ett känt faktum att fördraget ger mycket litet ansvar till Europeiska centralbanken inom området för bankinspektion. Vår uppgift är att främja den ekonomiska stabiliteten och stabiliteten på finansmarknaderna. Vi övervakar bankinspektionen, men detta är inte en av centralbankens uppgifter. Vi deltar helt och fullt i den ytterligare utvecklingen av bestämmelserna. Goebbels sade att ECB borde vara: " litet mindre blygsam vad gäller internationell exponering i befintliga fora" . ECB deltar numera fullständigt i alla debatter i alla internationella fora om den - som det nu kallas - " finansiella arkitekturen" i världen. ECB deltar helt och fullt i alla diskussioner i G7, G10 och OECD. Vi har en ständig företrädare som är mycket aktivt engagerad i diskussioner i IMF. I december kommer G20:s första sammanträde att hållas på initiativ av G7-länderna. G20 består av G7-länderna och vissa företrädare för de framväxande ekonomierna. ECB kommer att vara närvarande. Vi kommer också att delta i denna dialog.
Vad gäller van den Bergs fråga: Vi deltar i den makroekonomiska dialogen, men precis som i Nederländerna deltar centralbanken i dialogen, men accepterar inte en kompromiss rörande dess politik för att få ett tillmötesgående inom något annat politikområde. Det kommer inte att ske någon politisk samordning i förväg, men det kommer - hoppas jag - att ske ett kritiskt informationsutbyte mellan alla berörda parter, inklusive ECB.

Talmannen
Tack så mycket, herr Duisenberg.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Utvärdering av och framtidsplaner för gemenskapens humanitära verksamhet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om utvärdering av och framtidsplaner för gemenskapens humanitära verksamhet.

Nielson
. (DA) Herr talman! Kommissionen har i dag antagit ett meddelande till parlamentet och rådet om utvärdering av ECHO. Kommissionens utvärdering utgår från en konsultrapport. Denna rapport har utarbetats av professionellt kunniga personer. Jag anser att det är det riktiga tillvägagångssättet. När kommissionen i framtiden skall utvärdera verksamheter på mitt område, bör det ske med utgångspunkt från sådana moderna professionella och öppna metoder. Konsulternas slutsatser var i det stora hela positiva. Kommissionen delar denna positiva uppfattning om ECHO. Vi är emellertid uppmärksamma på att det finns en hel del som kan förbättras.
För det första måste samarbetet förbättras. Vi skall förbättra vårt samarbete med de multinationella organisationerna, FN-familjen och Röda Kors-organisationerna. Avsikten är att bidra till att det internationella samfundet skall kunna reagera mera effektivt och med bättre samordning i de olika kriserna. ECHO är en så stor bidragsgivare, att vi också har ett mera generellt medansvar för detta- Det betyder samtidigt att vi också skall ställa krav i samarbetet med bl.a. FN-organisationerna. Vi måste skapa en bredare och mera aktiv handlingsberedskap inför de enskilda humanitära kriserna. Detta skall göras inom ramen för det befintliga regelverket.
För det andra har vi frågan om vår förvaltningsstrategi. Internt inom ECHO måste det också ske förbättringar. Vi skall satsa hårdare på att få ett samlat grepp om hela projektcykeln, bl.a. se till att vi får en effektiv feedback. På denna grundval skall vi i högre grad mäta resultat i stället för input. Det finns också punkter där vi inte kunnat instämma i konsulternas förslag. Vi vill således inte avskaffa ECHO:s logo. De europeiska skattebetalarna har rätt att veta vart hjälpen går, och det finns heller ingen anledning att dölja för mottagarna varifrån hjälpen kommer. Men tydligheten och logon får inte blockera samarbetet med våra partner.
För det tredje har vi policyresonemanget. På längre sikt kommer kommissionen att utveckla en sammanhängande strategi för den gråa zonen, dvs. området mellan egentligt humanitärt bistånd och det mera långsiktiga och framåtsyftande utvecklingssamarbetet. Det pågår för närvarande en aktiv internationell debatt om detta s.k. transition gap, som kommissionen också skall vara en aktiv deltagare i. Dessutom skall de interna resurserna i kommissionen mobiliseras, så att de kan avlösa det humanitära biståndet i de enskilda fallen, när tiden är mogen för det. Målet är att ge ECHO möjlighet att definiera en meningsfull exit strategy i samband med de olika kriserna.
Sammanförandet av de två ansvarsområdena utveckling och humanitärt bistånd ger en bättre möjlighet till detta, inte minst på grund av att såväl ECHO:s arbetsfält som kommissionsledamotens ansvarsområde för utvecklingspolitiken är globala. Enligt planerna kommer ett meddelande om detta ämne att presenteras i juni år 2000. Kommissionen kommer också att inleda en debatt om andra viktiga policyområden. Konfliktförebyggande åtgärder, beredskap för kriser och katastrofer och humanitärt bistånd, som bygger på förbättrade mänskliga rättigheter, dvs. ett humanitärt bistånd som i högre grad tar sikte på offrens mänskliga rättigheter. Särskilda grupper är kvinnor, i synnerhet våldtäktsoffer, barnsoldater, flyktingar och personer som blivit flyktingar i sina egna länder. På alla dessa områden måste det naturligtvis bli en samordning med kommissionens utvecklingspolitik. Enligt planerna skall en rapport om dessa områden lämnas i juli år 2001.
Och till sist slutsatserna. ECHO skall också i fortsättningen förbli opartiskt i alla konflikter. Detta är viktigt för att man skall kunna vara säker på att nå krisernas offer. ECHO:s närvaro i en lång rad länder med egna utsända medarbetare är ett viktigt led i en effektiv humanitär biståndspolitik. ECHO är en organisation med egen handlingskraft och med en motiverad personal, som är beredd att förverkliga de föreslagna förbättringarna. Mitt i all diskussion om förändringar är det viktigt att slå fast att ECHO:s engagerade och lojala personal är den viktigaste tillgång vi har att bygga på. Jag gläder mig åt att få se resultatet av detta. Under den närmaste framtiden har jag för avsikt att besöka Östtimor. Detta kommer att ge mig en god möjlighet att se konkreta resultat av ECHO:s arbete och att själv bidra till att skapa ett gott samarbete med alla våra partner.

Schroedter
Herr talman! Jag har en fråga till Nielson rörande den bro som han har nämnt; han sade att den också skulle diskuteras. Fanns det några förslag i experternas rapport om hur denna bro till utvecklingshjälpen eller till andra utvecklingsinstrument skall se ut, exempelvis till Phare eller Tacis, och har man fastslagit om problemen vad gäller ekologiskt stöd och konceptet till det ligger där eller inom de andra hjälpaktionerna? Kan ni säga något mer ingående om det?

Nielson
Herr talman! Det lades faktiskt fram en rad förslag under utvärderingen. Ett av dem handlade om att ECHO mer skulle syssla med utvecklingssamarbete, och därmed stanna längre på en plats där en konflikt utspelats sig. Jag tror inte att detta är rätt väg - det kommer att sluta med att vi mycket snabbt gör av med våra resurser, eftersom det hela tiden uppkommer nya konflikter. Vi behöver alltså ett balanserat förhållningssätt, där vi tar till vara resurserna för vårt utvecklingssamarbete rent allmänt, men ser till att de inträder när ECHO drar sig tillbaka.
Det låter enkelt, men det är inte så enkelt. Rent allmänt är det nödvändigt att kombinera dessa saker och många kan inte göra det. Ett mycket stort problem är att enskilda länder, trots stora biståndsgivare, inte har de resurser som krävs för att stanna länge under många konflikter. Det är här Europeiska unionen har en särskild kapacitet och även ett särskilt ansvar. Det är oerhört viktigt att vi - vid en viss tidpunkt - blir duktiga på att hantera denna övergångsperiod.

Martínez Martínez
Herr talman! Jag skall ställa tre frågor från mina socialistiska kolleger i utskottet för utveckling och samarbete, vilka är andligen närvarande men fysiskt befinner sig i utskottet och röstar om ändringsförslagen angående Världshandelsorganisationen.
Första frågan: kan man av det som kommissionen debatterat i dag sluta sig till att finansieringen av ECHO kommer att fortsätta att kanalisera den humanitära hjälpen, framför allt genom olika icke-statliga organisationers projekt, eller planeras det någon förändring av detta?
Andra frågan: har kommissionen för avsikt att inleda reformen av förordningen som reglerar den humanitära hjälpen? I sådant fall, på vilka villkor? Kommer en sådan reform att göras med hänsyn till principen om medbeslutande som Amsterdamfördraget introducerar?
Tredje frågan: kan vi, av det som i dag har diskuterats, sluta oss till att ECHO kommer att behålla sin identitet helt för att kanalisera Europeiska unionens humanitära bistånd i krissituationer, eller kommer ECHO:s arbete, och även det humanitära biståndet, snarare att successivt blandas upp i den allmänna samarbetspolitiken för unionens utveckling?

Nielson
För det första planerar eller förväntar vi oss inga förändringar rörande fördelningen mellan icke-statliga organisationer och FN-organisationer och andra organisationer, som har att göra med vår förvaltning eller strategi. Vi reagerar på vädjanden och kriser och använder den organisation som kan göra ett bra jobb under specifika omständigheter. Vi har ingen bestämd, fastställd idé om vem som skall göra vad. Vad gäller icke-statliga organisationer har vi kommit fram till att det fordras mycket små förändringar. Vi vet att vi i praktiken, i det dagliga arbetet, måste skräddarsy förfarandena så mycket som möjligt, men i allmänhet har detta inte betraktas som en viktig fråga under hela utvärderingsförfarandet.
Rörande nästa fråga, om reformering eller ändring av regelverket, klargjorde jag redan i mina inledande kommentarer att vi anser att det är möjligt att göra många viktiga och nödvändiga ändringar i det befintliga regelverket. Vi återkommer till detta. Vi förkastar inte möjligheten att ändra regelverket, men detta kommer att tas upp i en mycket bredare, långsiktig process - den jag nämnde rörande den strategiska delen i vårt gensvar Fram till dess kommer vi att arbeta på grundval av det befintliga regelverket. Vi anser att detta ger tillräckligt utrymme för de ändringar som krävs.
Rörande medbeslutandeaspekten i detta sammanhang, dvs. gensvaret på utvärderingen, har jag avsiktligt undvikit att säga något om denna fråga. Det sätt på vilket medbeslutandet till sist kommer att utformas rörande förbindelserna mellan parlamentet, rådet och medlemsstaterna vid beslutsfattandet i humanitära frågor är något som måste diskuteras ytterligare och kanske förhandlas om. Men jag ville inte inleda en diskussion om detta, eftersom uppföljningen av utvärderingen inte är ett problem som jag måste ta itu med.
Rörande operationens identitet, nämnde jag särskilt logotypen och diskussionen. Konsulterna rekommenderade att vi skulle avskaffa den särskilda ECHO-logotypen. I detta avseende anser jag att vi inte bör följa deras rekommendation. Men vi måste nå en slags balans. För att komma till saken: Att synas är bra, men att kunna genomföra något är bättre. I vissa fall finns en risk att om man framhäver logotypen för mycket kan detta skapa friktion och minska viljan till ett smidigt samarbete på platsen. Vi måste på något sätt hitta en balans. Men jag ville inte kompromissa vad gäller synligheten. Det är vi skyldiga våra skattebetalare, Europeiska unionens medborgare. Det finns verkligen inget skäl till varför vi skall gömma undan de biståndsgivare som faktiskt är de som hjälper dem.

Schori
Herr talman! Jag vill först säga att jag är här som representant för den socialistiska gruppen som sitter i sammanträde nu.
Jag vill säga till kommissionär Nielson att det var ljuv musik att höra hans presentation. Jag fäste mig särskilt vid tre saker. För det första att han lovar öppenhet och modernitet; det är oerhört viktigt med öppenhet, eftersom ECHO är något av det mest synliga som unionen har. För det andra att han också utlovar ökat samarbete med Förenta nationerna och Röda korset; det är också viktigt och har behövts länge. För det tredje att han också förutser en mer integrerad syn på det humanitära biståndet i utrikespolitiken i stort - konfliktförebyggande; det tror jag är nödvändigt.
Min fråga är: Är kommissionären beredd att i det meddelande som också utlovas till juni år 2000 kontinuerligt i en eller annan form samråda med parlamentet och med berörda icke-statliga organisationer?

Nielson
. (DA) Mitt svar på frågan blir ett ja. Jag ser mycket gärna en öppen debatt och en öppen process. Vi har nytta av alla goda idéer, och vad vi försöker göra med ECHO är ju just också att mobilisera Europas befolkning. Det faktum att vi är med som aktiva partner i dessa olika konflikter och krissituationer innebär också att vi visar för våra egna medborgare i Europa att Europa har en roll att spela på alla dessa platser. Därför är det också nödvändigt att engagera medborgarna, och det betyder parlamentet, så jag är i hög grad inställd på ett samarbete med parlamentet och med parlamentets utskott om nästa steg vi skall ta.

Dybkjær
Herr talman! Att involvera icke-statliga organisationer är något som både FN-systemet och det europeiska systemet ägnar sig mycket aktivt åt, och det är utan tvivel också en nödvändighet. Men när det gäller att bygga upp demokratier i en rad länder, tycker jag också att man bör se efter hur vi kan involvera parlamentarikerna i dessa länder. På det området har vi över huvud taget ingen tradition i t.ex. FN-systemet. Vi har det knappt i det europeiska systemet. Det är ju t.ex. så att icke-statliga organisationer har en direkt representation i FN, medan däremot parlamentarikerna bara är ett bihang till sina regeringar och endast därigenom kan göra en insats. Jag tycker det är dags för ett nytänkande när det gäller detta system och att vi borde ställa oss frågan hur vi kan få till stånd ett bättre parlamentariskt samarbete med en rad utvecklingsländer, och även med de central- och östeuropeiska länderna, som vi snart måste hjälpa, och jag säger det inte därför att icke-statliga organisationer inte längre skall finnas med, utan därför att jag tror att vi ger en något felaktig bild av demokratibyggandet, om vi säger att det bara är icke-statliga organisationer som kan vara aktiva. Det kan faktiskt också parlamentariker vara, och det har de ju ursprungligen också varit i vår rika del av världen, innan det fanns några icke-statliga organisationer.

Nielson
. (DA) Jag instämmer helt i Dybkjærs synpunkter. Ibland får man ett intryck av att förkortningen NGOs (non governmental organizations) närmast skall uppfattas som neogovernmental organizations. Men när vi ser på ECHO:s arbete, så är det fråga om situationer efter krig och kriser, där samhället har brutit samman, och där det i stort sett främst gäller att bygga upp en struktur i samhällena. Jag håller helt med om att parlamentariker naturligtvis är viktiga faktorer, men när det gäller länder som Somalia, Sudan och liknande platser, så är vi tvungna att ta fasta på vad som finns av strukturer i det s.k. civila samhället och försöka hjälpa dessa strukturer att bli beståndsdelar i ett civiliserat samhälle. Många har i samband med hela vår insats på detta område - inte bara ECHO och det humanitära biståndet - frågat om vi inte "spänner hästarna bakom vagnen" genom att insistera på att val skall hållas så snabbt som möjligt. Kambodja var ett exempel. Angola ett annat exempel. Några anser att man här gick alltför snabbt fram, när man insisterade på att det skulle hållas val och att man skulle skapa demokratins formella strukturer. Å andra sidan har det fungerat bra vid många tillfällen, så jag håller med om att man skall pressa på för att få till stånd de yttre formella demokratiska strukturerna, och sedan är det där som parlamentarikerna - så snart det har skett - blir de avgörande aktörerna, även i det civila samhället.
Beträffande den del av frågan som gäller parlamentarikernas roll i det vi gör - och det är ett annat sätt att se på frågan - vill jag säga att själva debatten, själva dialogen mellan kommissionen och parlamentet om den politik vi skall föra för mig är det avgörande, och det är där vi får den avgörande inspirationen.

Kinnock, Glenys
Herr talman! Låt mig fråga kommissionären om han anser att denna utvärdering riskerar att aktivera strukturer som kan hota våra möjligheter att under en kris agera så snabbt och effektivt som han antyder att vi borde. För det andra, herr kommissionär, låt oss ta en fallstudie som t.ex. Sierra Leone: Ni nämnde en tydlig uppdelning mellan humanitärt bistånd och långsiktig hjälp. Kan ni redovisa er analys av vilket stadium en del av ert arbete kommer att ta över från det andra i Sierra Leones fall?

Nielson
Nej, till första delen av frågan. Jag kan inte se att något vi föreslår här i praktiken skulle kunna hota vår kapacitet vad gäller att agera snabbt. Vi håller inte på att skapa ett stelbent system och den speciella egenskapen, förmågan att agera och ECHO:s identitet som sådan, är något som jag tycker är viktigt för att kunna undvika att ECHO, som en humanitär hjälporganisation, blir involverad i det mycket betungande beslutsfattarmaskineri som rent allmänt finns i kommissionen. Vi är inte på väg mot den typ av problem som ni tar upp här.
Det är mycket svårt att uttala sig i Sierra Leones fall. Huvudfrågan rör i vilken omfattning det är möjligt att mobilisera tillräckligt många biståndsgivare; det beror inte bara på vad vi gör själva. Det måste finnas en kritisk massa av biståndsgivare som är beredda att satsa långsiktigt i ett givet land, så samordning är oerhört viktigt här. Vi måste kunna leverera vår del av kakan och stegvis ta bort den krisbaserade ECHO-närvaron och ersätta den med en mer efterkonfliktsbaserad närvaro av mer långsiktig karaktär genom våra utvecklingsresurser.
Om andra inte deltar, kommer det inte att fungera, så en del av svaret på vad vi måste göra nu är att bli mer aktiva i diskussionen från fall till fall - inom gruppen av vänner till Sierra Leone, för att ge ett exempel - och försöka att organisera ett mer samordnat gensvar för att förflytta sig bort från de omedelbara kriskraven.
Ett fall som illustrerar var vi bör vara försiktiga så vi inte hamnar, är att UNHCR fortfarande finansierar och förvaltar lågstadieutbildningen i Rwanda. Ingen annan är beredd att betala för den och det är skälet till att de är där. De utför ett respektabelt jobb, men det visar att det internationella systemet och vem som gör vad snedvrids om de normala biståndsgivarna inte visar en vilja att spela sin traditionella roll. Det är här vi hoppas kunna föra in den internationella diskussionen på en bättre väg än vad som varit fallet hittills.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Nielson.
Jag förklarar debatten avslutad.
(Sammanträdet avslutades kl. 20.15.)

Bilaga - Högtidligt möte
Talmannen
Kära kolleger! Jag har det stora nöjet att i dag hälsa herr Andrés Pastrana välkommen, president i republiken Colombia.
(Livliga applåder)
Herr president! Ert besök i Europaparlamentet äger rum vid ett tillfälle då hela den colombianska befolkningen högt och tydligt demonstrerat sin strävan efter civil fred och demokrati samt respekt för de mänskliga rättigheterna.
Vi blev starkt berörda av uppropet från elva miljoner colombianer, däribland er hustru, som förra söndagen marscherade genom gatorna i ett stort antal städer i ert land. Ni skall veta att viljan till fred bland era landsmän påverkar oss, och det är vår plikt att uppmuntra alla initiativ som kan bidra till fred.
Denna enorma demonstration sammanföll med inledandet av fredsförhandlingar mellan er regering och Uribegerillan. Jag vill framför allt hedra er uthållighet och ert mod som gjort det möjligt att inleda denna fredsprocess som, vilket jag verkligen hoppas, skall bli oåterkallelig. Ja Europaparlamentet kan sluta upp vid sidan av de colombianare som i söndags skanderade Nunca mas (aldrig mer).
Herr president! Er kontinent, och framför allt ert land, har betalat dyrt för våld och politisk instabilitet. Det är anledningen till att jag i er närvaro vill hedra alla dem som offrats för sitt engagemang till förmån för demokratin. Det är alltför många kvinnor och politiker, journalister, försvarare av de mänskliga rättigheterna och medborgare som med sitt liv betalat sin kamp för ett mer rättvist och mänskligt samhälle.
Herr president! Ni skall veta att vi kommer att stödja alla ansträngningar som syftar till att undanröja terroristaktioner, kontrollera paramilitära krafter och bekräfta den civila maktens seger över den militära.
Europeiska unionen kommer att bistå er i er fredsuppgift och anstränga sig för att förstärka förbindelserna mellan Europeiska unionen och Colombia. Samarbetsavtalet, av den tredje generationstypen, har redan gjort det möjligt att knyta mycket starka band mellan oss. Jag är övertygad om att dessa band skulle vara ännu starkare om de förelåg inom ramen för ett förstärkt regionalt samarbete med länderna i andinska pakten, en förstärkning som vi starkt önskar, eftersom den regionala stabiliteten naturligtvis framför allt går via goda grannrelationer.
Herr president! Vårt Europaparlament vill i dag uppmuntra er att fortsätta era åtgärder som består i att definitivt återupprätta rättsstaten. Vi tackar för att ni önskat närvara och för ert besök, och jag skall med mycket stort nöje nu ge er ordet.
(Livliga applåder)

Tal av Pastrana, republiken Colombias president
Pastrana
Fru talman, mina damer och herrar! Det är en ära för mig att stå här inför er, företrädare för ett Europa som fullt av optimism, utformar den mest lyckade politiska verklighet av integration som har skådats under detta sekel och som visar att det är möjligt att gå från död till liv, från respektlöshet inför människan till vördnad för hennes rättigheter, från pessimism till hopp; som dessutom visar att freden är möjlig där utveckling, social rättvisa, försvar för de svagaste, solidaritet och samlevnad införs; att dessa ger upphov till kultur, ger mening åt friheten och öppnar en väg för att uppnå gemensamma mål.
I detta ögonblick och i denna kammare i Europaparlamentets nya byggnader, har mitt land privilegiet att tala till Europa, inför de folkvalda företrädarna från de femton länder som för närvarande utgör Europeiska unionen.
Colombia, det land jag styr med en vilja att nå demokrati, debatterar i en mödosam strävan efter fred, sysselsättning, utveckling och framför allt social rättvisa. Colombias självständiga befolkning, med det högsta valdeltagandet i historien, var tydlig och gav mig ett övertygande mandat. Ett mandat för att försöka åstadkomma fred i landet.
Jag brukar inte skymma solen med händerna eller binda för ögonen. Det internationella samfundet är klarsynt och iakttar oss uppmärksamt; vi, från vår egen klarsynthet, iakttar på samma sätt vad som sker i andra länder och vi vet att det är nödvändigt att agera nu, att det inte finns någon tid att förlora; vi vet att det är tid för samarbete, inte för konfrontation eller intervention.
Många av våra grannländer i Latinamerika har med tiden kunnat lösa sina konflikter. I dessa processer har Europeiska unionen alltid varit närvarande på ett betydelsefullt sätt, som medlare och bro mellan olika politiska och sociala sektorer. I förhandlingsprocesserna i Guatemala och El Salvador var Europeiska unionens roll väsentlig.
Europas traditionella strävan efter fred och mänskliga rättigheter, och dess framträdande tradition i förhandlingsprocesser betyder för mitt land ett stöd som är mer än nödvändigt: det är ett livsviktigt stöd. Därför är det också livsviktigt att Europa förstår den colombianska konflikten i grunden.
Vi kan inte längre tillåta att diskussionen om Colombia grundas på fraser utan stöd, eller på idealiseringen av konflikter som hör till tidigare decennier och ännu mindre på pressinformation som bryr sig mer om det spektakulära i en nyhet än verkligheten bakom den.
Jag känner till de frågor ni har om vår konflikt och om fredsprocessen. Varför består gerillan i Colombia när den har försvunnit på resten av kontinenten? Är det inbördeskrig i Colombia? Vad betyder " avspänningsområden" ? Vilka kränker de mänskliga rättigheterna i Colombia, och vad är regeringens åtagande när det gäller de mänskliga rättigheterna? Är den colombianska planen en militär plan?
I dag är jag här hos er för att berätta om vår verkliga situation, utan att försöka förneka grymheten i det våld vi är drabbade av. Det går inte att vara ovetande om verkligheten i mitt land. Våldet har gisslat vårt land sedan många år. Många colombianer har dött på grund av våldet, och det är många som har förlorat sin frihet genom kidnappningar.
Konflikten i Colombia har, genom sin inneboende dynamik, genomgått stora förvandlingar, och utan några tvivel är den kraft med vilken narkotikahandeln kom till Colombia under åttiotalet den faktor som har bidragit mest till det ökade våldet. Detta har inte bara trängt in hos gerillan, vars finansiering till allt större del kommer från beskattning av kokablad, utan det har vidgat våldskarusellen till andra väpnade grupper och grupper av organiserade brottslingar.
Inför det ökade våldet har den colombianska befolkningen sagt INTE MER. I massdemonstrationer, som liknar spanjorernas svar på terrorismen, har människor gått ut på gatorna för att kräva INGET MER VÅLD. I dag är befolkningen i mitt land, som aldrig tidigare i historien, enat för att kräva ett stopp för kränkandet av dess mänskliga rättigheter, särskilt kidnappningar som ett oacceptabelt sätt att finansiera gerillan och andra våldsbenägna grupper.
Det är inget inbördeskrig i Colombia. Mindre än fyra procent av colombianerna stöder gerillan. Under de två senaste decennierna har konflikten förändrats påtagligt. Medan den militära kapaciteten hos de våldsamma ökar, i stor utsträckning tack vare pengar från narkotikahandeln, vill civilbefolkningen komma ifrån konflikten, eftersom den har insett att det är den som drabbas hårdast, och det är dess grundläggande rättigheter som kränks dag efter dag.
Vår konflikt, mina damer och herrar, är en konflikt sui generis som kräver en lösning som också är sui generis, vilken min regering är upptagen av och engagerad i.
Gerillakonflikten har sedan 40 år tagit vårt folks uppmärksamhet. Det är flera upprorsgrupper som varit delaktiga i denna konflikt. Men det är också flera som har förstått att det bästa alternativet för freden är att lägga ner vapnen och gå in i en politisk dialog. Sex väpnade grupper med nära 8 000 upprorsmän har de senaste tio åren bytt sina vapen mot idéernas kraft.
I dag gör vi framsteg via förhandlingsvägen i den väpnade konflikten med FARC, den äldsta gerillagruppen. På så kort tid som drygt ett år har vi, genom dialogen, redan kommit överens om en förhandlingsordning som innehåller tolv punkter, och i söndags inledde vi, i en historisk händelse i vårt land, den förhandlingsprocess som bör leda nationen mot en verklig och varaktig fred.
Det har också spekulerats mycket om det så kallade " avspänningsområdet" . Sanningen är att detta är ett instrument som skapats genom den colombianska lagen för att skapa förutsättningar för säkerhet som kan underlätta dialogerna. Detta område utgör endast tre procent av landet och där bor en kvarts procent av den colombianska befolkningen. Vi har inte avstått från vårt territoriella anspråk eller statens närvaro genom sina borgmästare och sina demokratiskt valda stadsfullmäktige.
Vi gör också framsteg i sökandet efter en lösning med den nationella befrielsearmén, ELN. Förra veckan inleddes preliminära kontakter för att återuppta samtalen och jag är optimistisk om att vi snart skall kunna se betydande framgångar som gör det möjligt att sätta oss i förhandlingar även med denna subversiva grupp.
Hela Colombia och det internationella samfundet litar på de framsteg som görs via en politisk lösning. Jag vet att vi kommer att följa en svår väg och vi kommer säkert att fortsättningsvis stöta på svårigheter, men vi kommer hela tiden att fortsätta med fasta steg för att komma förbi dem. Fredsprocesser tar tid och kräver tålamod, mycket tålamod. Vi kan minnas El Salvador och Guatemala. Vi kan titta på processerna i Mellanöstern och Irland. Ingen av dem inträffade över en natt, men den politiska lösning som förhandlats fram kommer att visa på de uppenbara vinsterna.
Jag vill här upprepa att jag skall göra allt som är möjligt för att uppnå den fred som är livsviktig för oss. Men, som jag sade för några dagar sedan i FN:s generalförsamling, jag vill inte ha fred till vilket pris som helst, det skall vara en fred som verkligen stärker demokratin, som bevarar territoriet och som låter varje medborgare utöva sina fulla rättigheter och friheter.
Jag tror inte att en värdig och demokratisk framtid är möjligt utan en kultur som respekterar de grundläggande rättigheterna. Jag vet att det under den långa interna konflikten i Colombia har begåtts allvarliga kränkningar av dessa rättigheter, och detta skall inte få fortsätta.
Mitt åtagande för att försvara de mänskliga rättigheterna är totalt. Mina övertygelser, min utbildning och mandatet från mitt folk bekräftar detta. Därför har jag satt i gång en bred politik från statens sida för att inom lagens ramar bekämpa de väpnade grupper som står utanför denna; för att garantera säkerhet, skydd, stöd och handlingsfrihet för människorättsförsvarare; för att ta hand om människor som fördrivits av våldet; för att anta de lagliga instrument som skyddar de mänskliga rättigheterna och stärker vår rättsapparat. Sammanfattningsvis, en rad specifika åtgärder med inriktning på att garantera folkrättens giltighet.
Resultaten av tillämpningen av denna politik återspeglas i den påtagliga minskningen av anmälningar om kränkningar av de mänskliga rättigheterna från statliga styrkor, vilket också erkänns i rapporter från icke-statliga organisationer som arbetar inom detta område.
Vi har arbetat hårt för att förnya vår lagstiftning. För närvarande debatterar kongressen en lag för att definiera och straffa tvångsförsvinnanden, folkmord och massakrer. Min regering har även drivit på godkännandet av en ny militär strafflag som innehåller substantiella framsteg vad gäller de civila domstolarnas möjligheter att döma militärer vid brott som folkmord, tvångsförsvinnanden och tortyr, och vi har skrivit under stadgan för den internationella brottmålsdomstolen.
Dessutom har ett presidentdirektiv utfärdats för att driva på respekten för de icke-statliga organisationer som bedriver sin verksamhet på människorättsområdet. Jag hoppas också att dessa organisationer bedriver sin ädla verksamhet med största möjliga intresse för de rent humanistiska målen, utan politisk inblandning.
Mina damer och herrar! Min regering genomför ett bestämt arbete för att skydda de mänskliga rättigheterna, och i det behöver vi stöd från det internationella samfundet. Om gerillan och självförsvarsgrupperna kränker de mänskliga rättigheterna, bör de åtalas och straffas. Om någon statlig aktör gör det, handlar det också om ett brott som måste straffas. Det vill säga, varje kränkning av de mänskliga rättigheterna måste förkastas och de som utför kränkningarna straffas i enlighet med lagarna. Ovanför " statens rätt" eller rättfärdiganden som används till försvar för våldsutövare, bör alltid ställas " mänsklighetens rätt" .
För Colombia är det också viktigt att såväl Europa som USA förstår de inbördes relationerna mellan narkotikahandeln och våldet i Colombia.
Det finns inget land i världen som har skapat så många martyrer som Colombia i kampen mot droghandeln. Denna olycksbringande handel har varit och är den främsta orsaken till de värsta olyckorna i vår nutidshistoria. Den ekonomiska makt dessa organisationer besitter leder till korruption på många områden i vårt liv. Narkotikahandeln har genererat mycket våld och har lett till politiska mord med enorma kostnader i människoliv för vårt land.
För närvarande bidrar de till att upprätthålla den våldsvåg vi lider av, och finansierar ett antal våldsutövare. Jag har sagt och jag vill upprepa det för er: narkotikahandeln är i dag den största och främsta fienden till freden, och den kan inte uppnås helt och hållet utan att de organisationer som ägnar sig åt den ondsinta droghandeln bryts ned, och utan att vi hittar hållbara ekonomiska och sociala alternativ och lösningar.
Mitt land har, som inget annat, fått bära kampen mot narkotikahandeln på sina axlar. Därför vill jag passa på att vid detta exceptionella tillfälle bjuda in alla länder från det internationella samfundet för att vi fullt ut skall kunna utveckla principen som jag kallar " delat ansvar" , för att bekämpa det globala drogproblemet.
Denna princip innebär att vi tillsammans skall ta itu med det allvarliga globala drogproblemet, i varje länk av dess kedja, det vill säga produktion, distribution, konsumtion, penningtvätt, framställning av kemiska prekursorer och vapenförsäljning. Den innebär också att vi alla bidrar till hållbara lösningar enligt våra egna möjligheter.
Vi har viktiga avtal med Europeiska unionen som erkänner det delade ansvaret i denna fråga. Vi har avancerat fram mot samarbetsmekanismer mellan Europa och de andinska länderna, som i fallet med tulleftergifter för det allmänna preferenssystemet i Anderna, vars utsträckning är livsviktig för mitt land.
På denna väg måste jag också med tillfredsställelse notera den senaste slutsatsen från Europeiska rådets ordförandeskap i Tammerfors angående penningtvätt, där rådets beslut säger att man skall " se till att konkreta steg tas för förföljande, spärrning, beslagtagande och förverkande av vinster från brott" .
Vi måste ta tillbaka narkotikahandlarnas och deras partners pengar och egendom som kommer från handel med död, vi måste stänga deras möjligheter att köpa kemiska ämnen och vapen, och vi måste förfölja den smuggling som tvättar de pengar de får tag i.
Vi måste tillsammans ta steg framåt mot helhetslösningar som omfattar alla länkar i kedjan. Tillsammans bör vi också prioritera utbildningsprogram och förebyggande program som leder till minskad efterfrågan. I denna kamp, ärade ledamöter, behöver vi er som partner och allierade.
Det är inte mycket mitt land begär: bara att varje medlem i världssamfundet uppfyller sin del i uppgiften, för att utveckla principen om delat ansvar. Och att vi alla tar på oss kostnaderna för hållbara lösningar i enlighet med de möjligheter och de medel vi förfogar över.
Det allvarliga miljöproblem som narkotikahandeln varje dag förorsaker bör också vara en angelägenhet för oss alla. I vårt land, ett av de åtta länder med den rikaste biologiska mångfalden, har den illegala odlingen av koka och vallmo förstört mer än en miljon hektar djungel, dimmskogar och hedområden. Skövlingen av naturen är så irrationell att fem hektar skog förstörs för att odla en hektar koka eller vallmo, och att varje år förgiftar 200 000 gallon bekämpningsmedel, 16 000 ton konstgödsel och 100 000 gallon gifter, som används i dessa odlingar, Colombias vatten och mark.
Jag vill upprepa detta i dag: det råder ingen tvekan om att den verksamhet som hör samman med de olagliga odlingarna förstör mänsklighetens naturarv. Därför är det våra länders uppgift att stoppa denna förstörelse för att till varje pris försvara den mänskliga rättigheten att de framtida generationerna skall få en beboelig planet.
Vi delar Europas oro för den globala uppvärmningen, avskogningen och är angelägna om det nödvändiga bevarandet av de tropiska skogarna. Vi anser också att vi måste ta itu med de förorenande utsläppen. Därför vill vi föreslå Europa en miljöallians mellan Europeiska unionens länder och Colombia för att tillsammans kunna avancera mot dessa ädla mål.
Med Colombias verklighet är det uppenbart att för att skynda på det krävande arbetet med att konstruera freden måste vi gå längre än till dialog och förhandlingar med upprorsrörelser. Det är nödvändigt att finna djupgående lösningar på våra problem. Vi behöver konstruera en ny nation där respekten för de mänskliga rättigheterna, tillämpningen av rättvisan och återuppbyggnaden av vårt sociala nät är den solida grund som gör det möjligt för oss att utforma ett samhälle där de faktorer som genererar våldet utplånas en gång för alla.
Det är därför jag står här inför er som delar dessa ideal för att föreslå er att ni fördjupar era åtaganden med oss och bildar en allians som kan vara användbar för alla. Ett lämpligt samarbete är ett av de mest effektiva sättet att skydda de mänskliga rättigheterna; samarbete är att förebygga det som kan undvikas; att samarbeta är att öppna vägar mot hoppet.
I detta syfte har jag skapat den colombianska planen för fred, välstånd och en starkare stat. Det handlar inte om en militär plan. Det är en helhets- och enhetsstrategi inriktad på att förstärka de grundläggande frågorna i landet, såsom fredssträvan, återhämtning av ekonomin och skapandet av sysselsättning, skyddet av de mänskliga rättigheterna, en starkare rättvisa och ett ökat socialt deltagande. Slutresultatet kommer att vara en starkare stat, som ett huvudkrav för att kunna uppnå fred och framsteg.
Vi ber om ert deltagande på alla dessa fronter, men det vi framför allt behöver är att ni, att era länder, att hela Europa, investerar i fred för att få fred, att ni öppnar era marknader för att vi skall kunna skapa sysselsättning för att få fred.
Av detta skäl lägger Colombia fram ett alternativ till det internationella samfundet för att utplåna de illegala odlingarna med en alternativ utveckling som grund, vilken erbjuder den jordbrukande befolkningen, som i dag är indragen i illegal odling, en stabil utväg ur sina ekonomiska och sociala problem, genom att ersätta de illegala odlingarna med företag, gruvor, jordbruk, jordbruksindustrier och tjänster, vilka förses med nödvändig infrastruktur som gör att de kan konkurrera på lämpligt sätt i en värld med en globaliserad ekonomi.
Colombia hoppas kunna finansiera, tillsammans med andra länder som på ett eller annat sätt är förbundna med droghandelns kedja, infrastrukturen i projektet och hoppas på samma sätt kunna knyta privat kapital, så väl nationellt som utländskt, till de ekonomiskt produktiva företagen för att de skall införa avancerad teknik och nytt kapital.
Fru talman och ärade Europaparlamentsledamöter: jag önskar er, från det colombianska folket, den största framgång med er utvidgning och fördjupandet av den europeiska demokratin. Ni företräder dem som har valt livet, freden och försvaret för de mänskliga rättigheterna; ni är uttrycket för de som tror på demokrati, frihet och på ren miljö för nästkommande generationer. Det är er roll att leda en stor del av närmandet mellan nationer som håller på att bygga upp förhoppningarna i sitt eget land och som längtar efter att det tredje årtusendet skall fyllas med en ljusare verklighet.
Jag står här inför företrädarna för den europeiska demokratin, och jag säger er tydligt att jag har satsat på fred; jag har erbjudit gerillan en värdig och säker fred. Vi behöver en stor nationell överenskommelse som har det internationella samfundets stöd.
Som demokrat och inför demokrater säger jag er i dag: satsa på fred för Colombia. Att göra det är att investera i mänskligheten och i perspektiv om utveckling, välfärd och social rättvisa.
Tack så mycket.
(Ihållande applåder)

Talmannen
Herr president! Jag tackar för vad ni just sagt och vi kommer att bevara det i vårt medvetande som européer, i vårt medvetande som kvinnor och män i politiken.
Ni har mycket ärligt och tydligt berättat för oss om den svåra situationen i ert land. Ni betonade, jag noterade det, de olika slags katastrofer som orsakats av droghandeln och ni bad oss ta vårt ansvar för att undanröja denna farsot. Ert budskap var mycket tydligt. Som ni vet hölls i Tammerfors för några dagar sedan ett extra rådsmöte med stats- och regeringscheferna i Europeiska unionen och man fattade beslut om ett antal mycket energiska åtgärder på detta område.
Ni förklarade också för oss hur ni avser att gå vidare på vägen mot fred. Ni uttryckte mycket tydligt er vilja att, jag citerar: "tysta vapnen med idéernas kraft". Jag måste säga att jag tyckte mycket om det ni sade i frågan och jag uppskattade också er strävan, såsom ni uttryckte den, att inrätta en fred som förstärker demokratin. I det hänseendet tog ni upp ett antal mycket uppmuntrande åtgärder som verkligen uppskattades, vilket ni också kunde konstatera när ni hörde applåderna från kollegerna. Herr president! Vi hörde er önskan, er vädjan skulle jag vilja säga, om ett mycket nära samarbete mellan oss, er vädjan för att vi skall ge er vårt stöd i er mycket tappra uppgift.
Jag tackar er för att ni valt Europaparlamentet för att framföra denna vädjan, och jag kan försäkra er att vi lyssnat till och förstått den.
(Livliga applåder) (Det högtidliga mötet avslutades klockan 13.05.)

