Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 12 februari 1999.

Meddelande från ordföranden
Stenzel
Herr ordförande! Låt mig som företrädare för min grupp och även för Österrikes socialdemokratiska grupp få tacka för ert deltagande beträffande lavinkatastrofen i Tyrolen. Jag vill också göra en kommentar beträffande arbetsordningen. Det här är, som ni sade, den värsta lavinkatastrofen i Österrike sedan andra världskriget, men givetvis har även andra alpregioner i EU drabbats, i Italien och i Frankrike liksom i icke EU-medlemsstaten Schweiz. I Österrike håller man i Nationalrådet i dag en tyst minut för de drabbade. Jag anser att även Europaparlamentet bör hålla en tyst minut till minne av dem som har drabbats av denna lavinolycka i Galtür.
Jag vill här passa på att lägga fram ett önskemål - ett önskemål som riktar sig till kommissionens företrädare - om att man ställer medel till förfogande ur budgeten för 1999, närmare bestämt från budgetposten B4-330 för katastrofskydd och miljökatastrofer, för att hjälpa de drabbade regionerna. Snabb hjälp är dubbel hjälp. Jag tackar för det!

Ordföranden
Tack så mycket, fru Stenzel. Jag tror att kommissionen har noterat detta. Vid denna typ av katastrofer brukar inte parlamentet hålla någon tyst minut, helt enkelt för att de tyvärr är så vanliga i Europa, och Europa är så stort att vi skulle bli tvungna att göra det många gånger. Men jag har ingenting emot att godta ert förslag. Om ledamöterna anser det lämpligt så ber jag om en minuts tystnad.
Parlamentet höll en tyst minut.

Ordföranden
Jag har också de senaste dagarna tagit emot klagomål från några ledamöter angående beslutet att ställa in de möten som var planerade till i måndags. Jag vill kort förklara beslutets exakta innebörd och de motiv som ledde fram till det.
För det första vill jag framhålla att Europaparlamentet inte stängde sina dörrar. Det var öppet hela måndagen och de oumbärliga minimitjänsterna var garanterade för att ta hand om ledamöter och besökare som kunde komma. Ett exempel på det är att vice ordförande Imbeni kunde hålla ett möte med en delegation italienska jordbrukare i parlamentets lokaler.
För det andra tror jag också att det är lämpligt att komma ihåg att Europaparlamentet inte är behörigt att garantera den allmänna ordningen i sina omgivningar, utanför sina byggnader. Det är de belgiska myndigheterna uppgift, och det var de som beslutade att isolera det område som omger gemenskapens institutioner.
För det tredje: Eftersom de av de belgiska myndigheterna fastställda bestämmelserna inte garanterade den nödvändiga personalen för att mötena i de parlamentariska utskotten skulle kunna hållas som var tänkt - vilket ni vet bättre än jag kräver en hel apparat med tjänstemän, tolkar etc -, verkade det bäst att ställa in dessa möten. Detta beslut fattades av generalsekreteraren i ständig kontakt med mig, med mitt uttryckliga godkännande och efter att ha rådgjort med den behöriga kvestorn för säkerhetsfrågor.
Slutligen måste det också stå klart att de demonstrerande organisationerna inte vid något tillfälle krävde att tas emot av det ena eller andra organet i Europaparlamentet. Däremot krävde de jordbrukare som deltog i demonstrationen i Strasbourg under den senaste sammanträdesperioden att få bli emottagna i parlamentet och jag tog själv emot dem tillsammans med ordförande Santer, ordföranden i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, Colino, och kommissionär Fischler och vi hade ett möte på nära en timme.
Vid detta tillfälle var målet för demonstranterna rådet och inte parlamentet, och därför krävde de inte att bli mottagna. Om de hade krävt detta hade vi naturligtvis tagit emot dem, utifrån de möjligheter som fanns, men vi hade officiellt tagit emot vilken delegation som helst.
Således fattades beslutet, rätt eller fel, utifrån praktiska svårigheter att ta sig hit och utifrån försiktighet, och innebär hur som helst inte någon typ av respektlöshet eller attack mot rätten att demonstrera eller att framföra sina politiska ståndpunkter till parlamentet, vilka alltid tas emot i parlamentet då de kommer från medborgarna.
Herr Nassauer har ordet.

Nassauer
Herr ordförande! Har jag verkligen uppfattat er rätt, att den belgiska staten har talat om för er, Europaparlamentets ordförande, att de inte kan garantera vår säkerhet under sammanträdena i denna byggnad?
För det andra: Var i arbetsordningen står det att sammanträden som har sammankallats av parlamentet eller dess organ kan ställas in av generalsekreteraren i samförstånd med ordföranden? Är det inte en uppgift för presidiet eller det ansvariga utskottet?
Applåder
För det tredje: Tycker ni verkligen att Europaparlamentet efter påtryckningar i form av varningar om en demonstration bör avstå från sina sammanträden och ställa in sin politiska verksamhet? Vore det inte rimligare att parlamentet som sådant förde en dialog med demonstranterna, i stället för att bara slå igen sina portar?
Applåder

Ordföranden
Jag skall besvara era tre frågor, herr Nassauer.
Vad gäller den första frågan sade inte de belgiska myndigheterna till oss om vi kunde hålla mötena eller ej. Vad de sade var att de skulle isolera området, vilket skulle förhindra att de allmänna transportmedlen - tunnelbana, tåg och bussar - skulle kunna nå detta område, och att det skulle finnas tre vägar in för bilar. Under dessa omständigheter insåg vi att vi inte skulle kunna garantera att mötena i utskotten, vilket är den enda verksamhet i parlamentet som har ställts in, skulle kunna äga rum med medverkan från de nödvändiga tjänstemännen och tolkarna.
Beträffande den andra frågan hör hur som helst detta beslut, som meddelades av generalsekreteraren men godkändes av mig, till de befogenheter som ges ordföranden enligt artikel 19 i arbetsordningen - och i vilken anges att jag har alla nödvändiga befogenheter för att säkerställa att alla parlamentets överläggningar genomförs på ett korrekt sätt, och således också i dess utskott -. Om jag inte är säker på att dessa utskottsmöten kan genomföras under goda förutsättningar, för att jag inte kan garantera att det finns tolkar och nödvändiga tjänstemän, är det min plikt att säga det till generalsekreteraren som ställer in dessa möten.
Vad gäller den tredje frågan så ställdes inte verksamheten in på grund av demonstrationen utan på grund av att de belgiska myndigheterna hade beslutat inhägna området kring de europeiska institutionerna - inte enbart parlamentet, utan också kommissionen och rådet - genom åtgärder som försvårade möjligheterna att ta sig till parlamentet.
En rad ledamöter har begärt ordet. Jag vill inte förhindra någon från att tala. Jag vill bara påpeka en sak: rådet företräds i dag, inte av Verheugen som på grund av sjukdom inte kunde komma, utan av Volmer, som också har uppdrag i Förbundsdagen, och att ju mer vi nu alltså använder tiden till denna fråga desto mindre tid får vi till föredragningslistan.

Perry
Herr ordförande! Beträffande en separat men relaterad fråga: i eftermiddags då jag klev in i denna byggnad pågick det något slags demonstration alldeles vid ingången till denna kammare. Man höll på att sätta upp en väldig banderoll - det spelar ingen roll vilket syftet var. Jag har tidigare skrivit till er, herr ordförande, och erhållit ett svar från kvestorskollegiet i vilket man säger att demonstrationer av detta slag vid ingången till detta parlament inte skall tillåtas. I eftermiddags ägde en sådan demonstration rum. Skulle man kunna försäkra mig om att om vi inte kan upprätthålla ordningen på gatorna i Bryssel, vi åtminstone kan göra detta i parlamentsbyggnaden?

Ordföranden
Herr Perry, tyvärr var det våra egna ledamöter som demonstrerade. Jag antar att du inte begär att jag skall be gendarmeriet att skingra dem. Fem ledamöter var inblandade och vi ansåg att det var bättre att låta demonstrationen äga rum än att gagna deras sak genom att skingra dem.
Jag anser inte att vi bör fortsätta denna diskussion. Jag ser att sex personer har begärt ordet. Jag är mycket ledsen men vi måste fortsätta med godkännande av protokollet från förra sammanträdet.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från fredagen den 12 februari har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Fontaine
Herr ordförande! Jag vill bara säga att mitt namn inte finns med på närvarolistan från det sammanträdet, det är förmodligen ett misstag. Jag var nämligen där och jag minns också att jag undertecknade. Det här förvånar mig mycket, och jag ber er därför att notera att jag var närvarande fredagen den 15 februari.

Ordföranden
Vi skall genast kontrollera det.

Theato
Herr ordförande! Jag vill göra en kommentar, eller snarare be er om en sak, beträffande sidan 7 i den tyska versionen av protokollet från sammanträdet den 12 februari 1999. Jag syftade i mitt inlägg där på att det kommande betänkandet av Waisen även bör hänskjutas till budgetkontrollutskottet. Jag vill be att ni rent officiellt ser till att vi får ta del av det betänkandet på budgetkontrollutskottets sammanträde den 15-16 mars. Vi behöver konsultera detta, vi behöver det för en eventuell bearbetning med tanke på det kommande förfarandet om ansvarsfrihet. Jag förklarade att budgetkontrollutskottet är det utskott som på ett sakligt sätt kan ta konsekvenserna av denna fråga. Den är i högsta grad relevant för utskottet. Därför ber jag att vi skall få handlingarna i tid till vårt nästa sammanträde.
Applåder

Ordföranden
Fru Theato! Jag litar på att expertkommittén lämnar sin rapport måndagen den 15 kl. 17.00 och så snart som översättningarna är färdiga - jag hoppas att det är klart dagen därpå, eftersom man kommer att arbeta övertid -, kommer de att skickas till utskottet. Ordförandekonferensen har beslutat att grupperna, angående denna rapport, kan inge sina egna lösningar, men att utskottet naturligtvis kommer att få rapporten för behandling av de frågor som ännu inte är avgjorda.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag begärde tidigare ordet angående protokollet. Det verkar som om generalsekreteraren och den tillförordnade generalsekreteraren på avstånd kan se de demonstrerande jordbrukarna bättre än vad ledamöterna här kan göra.
Jag skulle vilja återkomma till sidan 1 och till det inlägg jag gjorde, för jag tycker att det återgavs på ett mycket elliptiskt sätt. Det står att ni enligt min mening fattade ett rättsligt sett olämpligt och dåligt anpassat beslut, det beslut som Theato, ordföranden i budgetkontrollutskottet, syftade på. Jag skulle vilja att protokollet nämner att jag, genom att stödja mig på artikel 5 i bilaga 5, framhöll vikten av att det är budgetkontrollutskottet som skall få expertgruppens rapport, och att mitt inlägg inte presenteras i denna mycket elliptiska form, trots att det bara rör sig om ett protokoll.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy! Avskriften av ert inlägg skall kontrolleras och om nödvändigt rättas till.
Protokollet justerades.

Föredragningslista
Ordföranden
På begäran av några politiska grupper har följande förändringar av föredragningslistan föreslagits:
Onsdag:
kl. 15.0-16.00 - vilket redan kommer att bli 15.20-16.00 -: uttalanden av rådet och kommissionen om gripandet av Abdullah Öcalan och nödvändigheten av en politisk lösning på kurdfrågan; -kl. 16.0-16.30: uttalande av rådet om vägran att godkänna förslaget till avtal med Sydafrika som kommissionen har framlagt; -kl. 16.30.20.30 och 21.0-24.00: föredragningslistan förändras på följande sätt: kommissionens meddelande om konkurrens inom sporten och åtgärder inom konkurrenspolitiken stryks, andrabehandlingsrekommendation om registreringsbevis för motorfordon och deras släpfordon (A4-0033/99) (föredragande: Bazin) behandlas på begäran av utskottet för transport och turism enligt förfarandet utan debatt och införs därmed på torsdagens lista med omröstningar.Fru Breyer har ordet.

Breyer
Herr ordförande! I enlighet med artikel 129 i arbetsordningen begär vi i Gruppen De gröna att Grossetêtes betänkande skall återförvisas till utskottet. Jag kan ge följande motivering: Jag tycker inte att vi skall rösta om betänkanden där förfallodatumet redan har passerat. Kommissionen håller redan på att ta fram ett nytt förslag, kommissionen har också talat med flera av parlamentets ledamöter och uttryckligen påpekat att det redan finns en överarbetad version här. Jag tror inte att det är någon idé att rösta om ett betänkande som inte längre är aktuellt. Jag tror att vi i så fall bara gör oss löjliga. Vi har nog med arbete för att inte behöva göra ett sådant sisyfosarbete. Därför ber jag att betänkandet återförvisas till utskottet. Vi skulle också kunna fråga kommissionen om det igen. Där kommer man att bekräfta att man inom kort kommer att lägga fram ett nytt förslag, och att det därför inte är meningsfullt att besluta om ett betänkande här som inte längre är aktuellt.

Breyer
Herr ordförande! Jag tycker inte att ni går tillväga på rätt sätt. I artikel 129 står det klart och tydligt: " ...kan begära återförvisning till utskott vid fastställandet av föredragningslistan, innan debatten inleds..." Vi har inte inlett debatten ännu, och vi har om jag har förstått saken rätt fastställt föredragningslistan. Jag vill än en gång påpeka att även utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik på sitt senaste sammanträde förespråkade att denna fråga inte skulle tas upp på föredragningslistan, eftersom det redan finns ett nytt förslag från kommissionen.
Jag uppmanar er därför - överlämna ordet till kommissionen igen. Det är verkligen förskräckligt att vi skall debattera en fråga här som har blivit alldeles obsolet. Därför vill jag uppmana er att låta detta förslag bli föremål för omröstning!

Ordföranden
Fru Breyer, läs artikeln noggrant. Artikeln gör det möjligt för er att begära återförvisning till utskott under tre förutsättningar:
För det första: vid fastställandet av föredragningslistan, vilket inte är nu. Nu fastställer vi inte föredragningslistan, vi bara förändrar den.
För det andra: innan debatten inleds. När debatten skall inledas kan ni lägga fram ert förslag.
För det tredje: innan slutomröstningen.
Men inte i detta ögonblick, eftersom vi inte håller på att fastställa föredragningslistan utan enbart godkänner några förändringar, så som vi har gjort.

Gripandet av Abdullah Öcalan och kurdfrågan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om gripandet av Abdullah Öcalan och behovet av en politisk lösning på kurdfrågan.
Volmer har ordet för rådet.

Volmer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag är glad över att jag i dag för första gången har möjlighet att tala inför parlamentet. Tyvärr är det ett beklagansvärt ämne vi skall ta upp här i dag. Efter de turkiska myndigheternas gripande av Öcalan och statsgemenskapernas brist på förmåga eller möjligheter att finna en internationell lösning på hur han skall kunna ställas inför rätta, har det i nästan alla europeiska länder skett en upptrappning av våldet med döda, sårade och stora materiella skador som resultat.
Vi vill starkt fördöma allt våld. Det går inte att acceptera att man löser politiska problem - hur allvarliga de än må vara - genom att utöva våld. Sedan den lavinartade utvecklingen av det allvarliga läget diskuterar man nu på olika nivåer i alla europeiska stater och även inom Europeiska unionen hur man kan bidra till en lösning av konflikten i sydöstra Turkiet. Ni, mina damer och herrar, har själva tagit del av unionens gemensamma förklaring av den 22 februari 1999. Protesterna ökar och efter PKK-kravallerna i Europa ifrågasätter man utrikespolitiken. Jag anser att det är befogat. Vi får inte glömma att de senaste dagarnas oroligheter är förgreningar av den konflikt som i första hand råder i våra Nato-partners och en dag även EU-partners land Turkiet, och att det är där den har sina rötter.
Det är dessutom mycket i de senaste dagarnas diskussioner som har att göra med den tankemässiga ordningen. Låt mig försöka bidra till denna. Det stämmer enligt mig att PKK har skaffat sig dåligt anseende genom sina terroristiska och våldsamma metoder. De har också skaffat sig dåligt anseende när det gäller uppgiften att företräda den kurdiska befolkningens legitima intressen. Men Öcalans PKK skulle garanterat inte ha haft den roll och maktställning de har i dag, om det inte vore för det aktuella tillståndet hos vår partner Turkiet, där man ständigt oroar sig för ett ifrågasättande av den territoriella integriteten.
Därför är PKK, med sina målsättningar och metoder, till viss del ett symptom på en djupare problematik. Just därför kan de inte vara legitima exponenter av de kurdiska intressena eller godtas av oss som en konfliktpart. Tvärtom, genom de urskillningslösa våldsdåden har PKK ständigt försämrat sitt anseende som en politisk kraft. Risken för att de väcker sympatier för den kurdiska frågan bland stora delar av den europeiska allmänheten, har blivit oöverskådlig. PKK har i stor utsträckning bidragit till att Turkiet i dag uppfattar så gott som varje tecken på etnisk identitet som ett hot mot den statliga enheten och den territoriella hållbarheten. En förutsättning för att Turkiet i framtiden skall kunna tillgodose de legitima anspråken från de etniska grupperna och särskilja dem från terroristiska hot är att denna rädsla minskar. Det som utgör ett rejält hinder för en sådan process är att en våldsbenägen grupp som även utövar våld i Europa framställer sig som företrädare för legitima kurdiska intressen.
Om vi verkligen vill komma vidare i den här frågan måste vi ha mod att bidra till sanningen, och vi bör ha kraft att bidra till försoning. Första steget på vägen är att visa modet att under vänskapliga former säga sanningen, även om den är obekväm eller kommer olägligt. Jag anser att man för det första måste erkänna att det finns en kurdisk fråga. För det andra, att den bara kan lösas i Turkiet. För det tredje, att vi skall inleda en dialog med Turkiet om hur frågan kan lösas på bästa sätt.
Vi är av den uppfattningen att alla folk och etniska grupper har rätt till kulturellt oberoende och i viss mån även till en självförvaltning på området. Men denna rätt måste tydligt åtskiljas från rätten till statligt oberoende, ur vilken separatismen kan härledas. Denna åtskillnad mellan kulturellt oberoende och statlig separatism har under förhandlingarna i Rambouillet varit nyckeln med hjälp av vilken kontaktgruppen har försökt bidra till en fredlig lösning. Denna åtskillnad verkar även vara nyckeln till en lösning på andra regionala konflikter.
Vi hoppas att den turkiska regeringen i samband med Öcalans gripande tar tillfället i akt, och att man inser skillnaden mellan statlig separatism och kulturellt oberoende. Man kan också argumentera utifrån ett folkrättsligt perspektiv. Folkens självbestämmanderätt innebär inte automatiskt en statsbildningsrätt, men å andra sidan får minoriteternas rättigheter, till exempel rätten till kulturellt oberoende inte tillbakavisas och hindras, på grund av en befogad eller obefogad rädsla för separatism. Vi hoppas kunna inleda en dialog med Turkiet, som kan leda till positiva resultat. Vi har uppmuntrats i detta genom några kommentarer från Turkiets sida. Turkiets president Demirel har bland annat gjort ett positivt uttalande beträffande amnesti för de PKK-soldater som lägger ned sina vapen.
Turkiets vice premiärminister Ecevit har uttalat sig mot dödsstraffet. Det turkiska parlamentet har lagt fram ett lagförslag som innebär en viss regionalisering av Turkiet. Det är positiva tecken som vi vill anknyta till för att uppnå ett hållbart resultat såväl för den turkiska staten som för den kurdiska minoriteten. Vi säger tydligt: Turkiet har ett rättmätigt intresse av att bevara den statliga integriteten. Vi kommer att stödja dem i det. Å andra sidan har kurderna ett helt legitimt intresse av att deras kulturella oberoende kan utvecklas. Även den ståndpunkten stöder vi. Vi kommer att diskutera dessa olösta frågor med den turkiska regeringen. Förutsättningarna för en dialog är bättre än förr, då man från olika håll lovade Turkiet att de kunde bli fullvärdiga medlemmar i Europeiska unionen, bara de uppfyllde de standarder som fastställdes i Köpenhamn för EU: s samtliga anslutningskandidater. Där handlar det i synnerhet om standarder på området demokratisering och mänskliga rättigheter.
Även debatten - och tillåt mig här gå in på den inrikespolitiska situationen i mitt land - om stärkandet av medborgarskapsrätten i Tyskland har lett till en avsevärd förbättring av samtalsförbindelserna med Turkiet, för om man anser att problemen med flyktningar och asylsökande måste lösas där orsakerna till flykten finns, då förutsätter det först och främst en förbättring av samtalsförbindelserna med Turkiet. I det sammanhanget fyller den tyska debatten om en förändring av medborgarskapsrätten en viktig funktion. Jag hoppas att man i Turkiet lägger märke till den möjlighet som den aktuella situationen innebär och att man genom att lösa kurdproblemet med demokrati, mänskliga rättigheter och minoriteters rättigheter som rättesnöre kommer att ta ett steg närmare Europa.
Applåder

Van den Broek
Herr ordförande! Tiden är kort så låt mig för den skull ansluta till det som rådets ordförandeskap sagt och endast än en gång understryka att kommissionen fullständigt håller med om det uttalande som rådet antog i måndags. I det uttalandet upprepades, i övertydliga ordalag, fördömandet av terrorn, men det gäller både Turkiets agerande mot extremism om de i det avseendet överträder lagen och kurdernas aktioner, såsom vi tyvärr har fått uppleva dem med anledning av gripandet och överföringen av Öcalan till Turkiet. För det andra, likaså av respekt för Turkiets territoriella integritet som inte hör hemma i den här diskussionen, ett önskemål och en uttrycklig begäran till Turkiet att följa de konventioner som även Turkiet har anslutit sig till, med avseende på en oavhängig och rättvis process samt på den misstänktes rättigheter och försvar.
Slutligen, även uppmaningen att inte låta det förbli vid motstånd mot terroristisk verksamhet, vari vi självklart i sak borde stödja Turkiet. Vi accepterar ju inte terror i våra egna länder heller. Man borde alltså inte begränsa åtgärderna till detta utan även på nytt vilja undersöka om det nu kan sökas en fredlig lösning utan våld för det som har kommit att kallas kurdfrågan. Att erkänna att det finns en sådan fråga är början till en lösning.
Vi säger också tillsammans med rådets ordförandeskap att det inte handlar om att endast rikta kritik mot Turkiet. När det gäller respekten för mänskliga rättigheter, så har varken rådet eller kommissionen sparat sin kritik mot Turkiet i det avseendet. Kurdfrågan är i sig naturligtvis enormt komplex och invecklad med många och omfattande återverkningar. Jag skulle i ljuset av det än en gång vilja be om uppmärksamhet från er, herr ordförande, och ert parlament för de förslag som Europeiska kommissionen tidigare har lagt fram för att försöka hjälpa till att förbättra situationen i sydöstra Turkiet, och särskilt den socialekonomiska underutvecklingen där, med hjälp av Meda-program till förmån för just den regionen, i vetskapen att terror i regel finner en god grogrund på socialt underutvecklade platser. Kurdfrågan är naturligtvis i sig inte en ekonomisk fråga, men den bör ändå tas upp parallellt med politiska åtgärder för att söka en hållbar lösning för de berättigade anspråk som den kurdiska gemenskapen har med avseende på respekt för kulturell identitet och minoriteters rättigheter.

Green
Herr ordförande! Vid varje tillfälle då vi hittills har tagit upp kurdfrågan, har Turkiet svarat med att det i första hand är ett turkiskt problem och i andra hand en fråga om terrorism. De senaste dagarnas och månadernas händelser och i synnerhet de demonstrationer som nyligen ägde rum runt om i Europa har visat att det är en internationell fråga med viktiga konsekvenser för fred, stabilitet och säkerhet i Europa.
Min grupp anser och har vid ett flertal tillfällen konstaterat att terrorism är ett symptom på problem och kan enbart bekämpas genom att eliminera de orsaker som ger näring åt den. Precis som den blodiga söndagen på Nordirland skapade en naturlig grund för rekrytering till IRA, har förstörelsen av byar i sydöstra Turkiet och undantagstillståndets påverkan på civilbefolkningen enbart tjänat till att stärka terrorismen.
I min valkrets i North London bor flera tusen kurdiska flyktingar, framför allt från Turkiet. Vem som helst som, som jag, har ägnat tid åt att lyssna på och tala med dessa människor kan inte tvivla på deras förtvivlan eller deras passionerade längtan efter fred, och deras äkta önskan om att få utöva sin kultur, sitt språk och den kurdiska traditionen. Dem av er som såg på TV förra veckan såg troligen hur en 15-årig kurdisk flicka satte eld på sig själv i London. Den unga flickan är bosatt i min valkrets i Wood Green. Hon och hennes familj lever som flyktingar.
Jag skulle vilja avvisa varje förslag att dessa människor, som vi alla såg demonstrera förra veckan, inte skulle vara något annat än terroristgrupp.
Applåder
Detta är helt enkelt inte sant. Naturligtvis fanns det bland dessa demonstranter de som stöder terroristisk verksamhet och vi fördömer alla aktivt dessa. Men majoriteten var människor som är lika angelägna om fred som du och jag. Detta är anledningen till att min grupp nu kommer att vädja till Turkiet om att de uppmärksammar att detta tillfälle innebär en möjlighet för den turkiska regeringen och de politiska partierna. Häktandet av herr Öcalan och den kommande rättegången erbjuder en möjlighet att visa att de turkiska domstolarna, i de allra mest känsliga rättegångarna, kan agera på ett rättvist och öppet sätt, och på så sätt uppfylla sina internationella förpliktelser.
Folk undrar om vi har rätt att ens ställa den frågan. Naturligtvis har vi det. Jag har talat med turkiska ministrar som talat om för mig att utomrättsliga avrättningar äger rum i Turkiet och att tortyr förekommer i fängelserna. Därför har vi naturligtvis rätt att uttrycka dessa krav.
Det finns emellertid en ännu större möjlighet. Turkiet skulle nu kunna gå vidare med att ta itu med de turkiska medborgarnas välgrundade klagomål. Jag välkomnar rådets yttrande i samband med detta. Det skulle kunna reformera det politiska systemet, så att det tillåter den kurdiska minoriteten att göra sin röst hörd inom det politiska systemet och gå vidare med att ta itu med den stora ekonomiska ojämlikheten mellan de sydöstra delarna och resten av landet. Det skulle kunna säkerställa att kurderna i Turkiet får rätt att ge sina barn utbildning på det egna språket. Eftersom de turkiska valen är nära förestående skulle detta kunna sätta stopp för trakasserierna av HADEP och ge dem en chans att delta på jämlik basis med de övriga turkiska partierna.
Applåder
Detta är de åtgärder som skulle övertyga oss om att Turkiet menar allvar med sin ansökan om EU-medlemskap. Dessa är de åtgärder som omedelbart skulle gynna stabilitet och säkerhet både för Turkiet och Europeiska unionen och de skulle erhålla ett oerhört kraftigt stöd från parlamentet.
Applåder

Oostlander
Herr ordförande! Det är naturligtvis så att var och en, även i pressen, just nu med tydlighet förklarar att vi vill att Öcalan får en rättvis och öppen process. Även när det gäller någon som, antagligen, kommer att dömas för påvisbar terrorism. Även när det gäller någon som inte har ryggat tillbaka för våldsaktioner, en typ av aktioner som vi i sig aldrig hyst någon sympati för lika litet som för de hårda vedergällningsaktioner som den turkiska armén har genomfört i sydöstra Turkiet. Ändå en ärlig, rättvis och öppen process och inte bara för att det har att göra med Europeiska unionens värdering, eftersom Turkiet annars inte skulle kunna bli medlem i Europeiska unionen. Det skulle ju naturligtvis vara konstigt om det skulle hållas en rättvis och öppen process bara av den anledningen. Dessutom har vi naturligtvis med avseende på förhållandet till Turkiet flera andra politiska problem som måste lösas innan det kan vara tal om en anslutning till Europeiska unionen. Jag förvånar mig över att sådana reaktioner ibland även kommer från utrikesministrar, bland annat från Nederländernas.
Vi i Europeiska unionen måste inse att den här processen ändå endast är ett symtom för ett djupare problem, ett problem som angår oss alla även på grund av att så många turkar och turkar av kurdiskt ursprung bott här i Europeiska unionen, år efter år, generation efter generation, och är vana vid demokrati och rättsstat och flera av dem skulle vilja börja diskutera med varandra, verkligen vilja föra en dialog. Jag skulle också vilja uppmana unionens företrädare och rådet och kommissionen att stödja dem i vår union, kurder och turkar, som här vill inleda en dialog för att lösa Turkiet från sina minoritetsproblem. Det handlar här särskilt om måttfulla personer som skulle kunna komma fram till en lösning. Gripandet av Öcalan har inte bara frammanat våldsamheter. Det våldet fördömer vi fullständigt men det har också förekommit demonstrationer, bland annat i Amsterdam i slutet av förra veckan, som genomförts mycket värdigt och då kurderna visat att det även finns en måttfull och demokratisk gemenskap bland dem. Den måste vi lyssna till.
Jag tror att Turkiet nu måste använda energin till att vara generösa. Generösa i lösandet av kurdproblemet. Jag tror att det är något som angår oss alla att en stat som vill ansluta sig till Europeiska unionen även är medveten om den minoritetsfrågan. Det kan ske inom ramen för Turkiets territoriella integritet. Jag tror nämligen att var och en av oss håller med rådets ordförande som säger att det inte finns någon rätt till separatism när det handlar om självbestämmande. Självbestämmande är något som kan finnas om man lever i en demokratisk rättsstat. Det handlar om att Turkiet tar chansen att slå in på den vägen och gå framåt med stora kliv.
Applåder

Bertens
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Gripandet av Öcalan har två sidor. I första hand gäller det här den man som med strama tyglar ledde en terroristorganisation, PKK. Samma man och samma PKK har aldrig fått något godkännande för sina dåd av oss, hur tragiskt och utsiktslöst kurdernas öde än sett ut. Ändå så uppmanar vi till en öppen process i en civil domstol. Om Turkiet på allvar vill ansluta sig till unionen så måste landet naturligtvis visa att det är en riktig rättsstat.
Å andra sidan för gripandet av Öcalan åter upp kurdernas tragiska öde på den politiska dagordningen. Jag hänvisar till ett betänkande av min före detta kollega, den italienska liberalen Gawronski, som för sju år sedan antogs här i kammaren med allmän majoritet och i vilket han tog upp parlamentets, kommissionens och rådets möjligheter att föra upp kurderna på dagordningen.
Som ni vet gäller det en befolkning på 25 miljoner personer vars existens inte erkänns. Detta folk föll offer, säger man, för en inre splittring, för dess utbredning över sju olika länder men framför allt för den internationella gemenskapens förnekande, särskilt i början av tjugotalet då Frankrike och Storbritannien fortfarande var stormakter. PKK är inte samma sak som kurderna. Den här radikala rörelsen företräder endast en liten del av kurderna. Det finns flera andra organisationer bland kurderna som visst respekterar de demokratiska spelreglerna. Den turkiska regeringen gör fel som förbjuder alla dessa organisationer. Oostlander har redan tagit upp det. På det sättet avskärmar den sig från de demokratiska krafterna och främjar en radikalisering av kurderna och skär av eventuella möjligheter till lösning.
Vad kan vår union göra? Fortsätta främja demokratisering och rättigheter i Turkiet och sända observatörer, naturligtvis. Unionen måste hos Turkiet insistera på respekt för mänskliga rättigheter och minoriteternas rättigheter. Medborgarna måste ha rätt till sitt eget språk och sin egen kultur. Demokratiska partier, som till exempel HADEP, måste också få sina rättigheter. När blir det ett slut på så många kurdiska parlamentsledamöters fångenskap?
Turkiet måste främja den socialekonomiska utvecklingen i sydöstra Turkiet. Jag har en hel lista med saker som de måste göra. Turkiet har mycket riktigt mot sin vilja fört upp kurdfrågan på dagordningen. Kanske, herr rådsordförande och herr kommissionär, kan vi också föra upp något på dagordningen. Vi måste anta en common position med avseende på the Öcalan-case . En sådan hade vi inte. Vi borde som union och som medlemsstater ha insett vårt ansvar, contingency planning heter det, i fråga om ett problem som redan existerat i 20, 30, 40 år.

Ephremidis
Herr ordförande! Det är uppenbart, och det bekräftas av historien, att det kurdiska folkets långvariga, plågsamma frihetskamp kommer att fortsätta tills den slutar i seger. I historien har inget folks frihetskamp slutat på annat sätt.
Nu ser jag hur man försöker flytta över den här frågan till ett annat plan, och det gäller i synnerhet rådets och kommissionens företrädare. Det fälls många tårar för att Öcalan skall få en rättvis och öppen rättegång. Men båda dessa företrädare, och i synnerhet rådets företrädare, har uppträtt som om han vore tillsyningsman för en turkisk säkerhetsdomstol. Han sade att Öcalan inte är trovärdig, att han inte på ett trovärdigt sätt kan företräda det kurdiska folket, och följaktligen skall han " korsfästas" som terrorist. Vad skall ni med andra argument till? Varför åberopar ni rättigheter, avtal o.s.v.? Ni har kränkt dem. Ni har smutskastat dem, när ni under tre månader har gjort eller har försummat att göra allt som har behövts för att överlämna honom till de amerikanska och turkiska säkerhetstjänsterna och nu till bödlarnas militärdiktatur.
Ni har ingen rätt att åberopa dessa rättigheter, dessa avtal. Och detta har ni gjort för att inte gå miste om en handfull dollarinvesteringar i Turkiet, för att inte misshaga den stormakt på andra sidan Atlanten som satt terroriststämpeln inte bara på Öcalan utan också på alla andra som kämpar för sitt folk.
Ni, era fäder, era bröder, kämpade mot den nazistiske erövraren, och man kallade er terrorister och avrättade er. Ni har gjort samma sak med Mandela, med Arafat, och nu tar ni högtidligt emot honom och ni kommer att ta emot honom i parlamentet. Samma sak kommer att ske med Öcalan eller den som efterträder honom. Man kan inte ändra historiens förlopp.
Herr ordförande! Jag vill ta tillfället i akt och säga att det inte bara är fråga om Öcalan. Just nu hålls tre unga kurdiskor instängda på en ambassad i Nairobi, och de löper risk att när som helst gripas av den amerikanska säkerhetstjänsten och kanske av andra hemliga organisationer och att drabbas av samma öde som Öcalan. Det behövs ett särskilt stycke i resolutionen, en särskild passus. Varsågoda, herrar företrädare för rådet och kommissionen. Här har ni ett ärofullt område, där ni kan agera: för att ge garantier för att dessa flickor som har belgiskt och grekiskt medborgarskap...
Talaren avbröts av ordföranden.

Pasty
Herr ordförande, mina kära kolleger! Efter många års gerillakrig och bekämpning av upphovsmännen till de terrorattentat som har dödat tusentals människor, har Turkiet lyckats arrestera den främste anstiftaren av dessa våldsamheter, ordföranden i det kurdiska arbetarpartiet, Öcalan. Vi bör inte uppträda som kritiker, en roll som är lätt att inta om man själv inte är inblandad i konflikten, nej låt oss i stället försöka lyfta fram de positiva aspekterna av den nya situation som har skapats med gripandet av den kurdiska ledaren, för en framtida fred i den här regionen.
Sedan mer än ett tjugotal år har de kurdiska folken, som är utspridda i fyra länder; Turkiet, Irak, Iran och Syrien, inte haft något annat uttrycksmedel än våldet. Vi fördömer alla former av terrorism och våldshandlingar, som aldrig har fått en sak att vinna gehör, men nu när man har häktat chefen för den organisation som bär det främsta ansvaret för dessa attentat, är det nödvändigt och brådskande att finna en lösning på ett problem som delas av omkring 30 miljoner människor. De senaste 20 årens gerillakrig har inte gjort det möjligt att ta hänsyn till dessa folks kulturella, språkliga och humanitära krav, och det är världssamfundets uppgift att verka för en diplomatisk och fredlig lösning som tillerkänner de kurdiska folken rätten till en viss självständighet inom de fyra berörda staternas nuvarande gränser.
Arresteringen av Öcalan kommer också att belysa det faktum att PKK inte är den absolut enda organisation som företräder det kurdiska samfundet, och också här är det vår skyldighet att visa vår bestämdhet gentemot de turkiska myndigheterna, för att inte hela det kurdiska samfundet skall göras ansvarigt för denna ledares manövrer, en ledare som oberättigat har tagit på sig rollen som alla kurders talesman. För övrigt kommer vi också att envisas med att de turkiska myndigheterna skall genomföra en rättegång med villkor som gör att världssamfundet, men också de kurdiska folken, kan bedöma skälen till gripandet och häktningen av honom mot bakgrund av deras rätta värde.
Den sista punkt jag vill ta upp rör de våldsamheter som har inträffat på europeiskt territorium, och gisslantagningen på olika ambassader som genomfördes av kurdiska demonstranter i protest mot gripandet av deras ledare. Med tanke på att dessa våldsamma handlingar uppenbarligen var mycket väl organiserade och samordnade, framstod unionen tydligt som totalt oorganiserad. Detta talar för att vi bör intensifiera informationsutbytet mellan våra respektive polisenheter, så att den internationella terrorismen inte blir det som styr på vårt territorium.

Aelvoet
Herr ordförande! Fallet Abdullah Öcalan fick en dålig start i november förra året och nu fick det ett dåligt slut. Länderna i Europeiska unionen var visserligen överens om att Öcalan inte fick utlämnas till Turkiet, men de svarade inte på frågan var han då skulle ta vägen. Ingen, inget enskilt land och inte heller några länder tillsammans, erbjöd politisk asyl. Det var naturligtvis medaljens baksida. Den som säger A får också säga B och det gjorde inte Europa.
Nu kan vi konstatera att i Turkiet självt, trots alla triumferande uttalanden som gjordes där, börjar man också bli medveten om att Öcalan å ena sidan visserligen har gripits, men att det inte löser kurdfrågan. Frågan är nu om Europa kan göra något politiskt relevant i saken. Det är riktigt att kurdproblemet är ett politiskt problem, att det är ett internationellt problem, men att det framför allt är ett internationellt problem som visar sig i Europa. Vi har inte fått intrycket att Förenta staterna i sina åtgärder har tagit hänsyn till följderna för Europa.
Vad Europa nu konkret kan göra är enligt oss i första hand att fortsätta utöva påtryckningar med avseende på hur processen genomförs. Vi märker att den kritik som hittills har framförts redan haft vissa framgångar, nämligen att Turkiet börjar gardera sig mot att processen förs i en domstol för rikets säkerhet där ett normalt oberoende domslut inte är möjligt, och Turkiet börjar nu vidta begränsade åtgärder för att endast utse civila åklagare och så vidare. Vi måste vara konsekventa och fortsätta med våra anfall mot militärdomstolen. En delegation från unionen med läkare, jurister, med personer som är väl hemmastadda i människorättsfrågor, måste också sändas ut för att se till att han får en rättvis process under försvarbara hälsoförhållanden.
För det andra tycker vi det är av avgörande betydelse att det under valupptakten blir utrymme för demokratiska kurdiska röster att höras. HADEP befinner sig just nu i stora svårigheter och det gäller i det avseendet för oss att tala om att alla partier obehindrat måste kunna delta i en normal, rättvis valprocess. Det är inte så nu. Europaparlamentet måste ta ett initiativ i den saken och det kan det göra på ett alldeles utmärkt sätt genom att skicka dit en delegation. Det är ju endast i ett demokratiskt Turkiet, i ett demokratiserat Turkiet, som en lösning på kurdfrågan är möjlig.

Dell'Alba
Fru ordförande! Europeiska unionens parlament gör sig väldigt ofta, enligt min mening alltför ofta till den som kommer med pekpinnar, genom att förse sig med ett gott samvete som inte kostar särskilt mycket. I morgon kommer vi än en gång att rösta med syftet att kritisera allt det dåliga vi ser i riskerna för Abdullah Öcalans liv, och vi kommer med all rätt att kräva en politisk lösning på kurdfrågan.
Jag skulle själv önska att vi också kunde dra nytta av det här tillfället för att rannsaka vårt samvete - men det framgår inte särskilt tydligt av vår text, och inte heller av vår diskussion. Och att Öcalans vänner - de som har velat stödja PKK-ledarens sak, men som enligt min uppfattning i realiteten har påskyndat hans fall - också rannsakar sina samveten i förhållande till den attityd vi har haft, vi på unionsnivå.
Ett land som borde ha begärt ett utlämnande har inte gjort det, herr rådsordförande. Vårt land har tvekat tillräckligt länge, det är det minsta man kan säga, det har inte valt den enda väg som kanske hade kunnat förhindra vad som sedan hände. Öcalan är i Turkiet, samtidigt som hela världen sade att han absolut inte fick åka till Turkiet. Vi i Italien borde kanske ha tagit vårt ansvar, med tanke på att varken Tyskland eller Europeiska unionen har kunnat finna den politiska lösning som krävdes, kanske genom att förstärka Schengenförfarandet och asylförfarandet.
Enligt min mening borde Italien kanske ha godtagit normerna i konventionen mot terrorism, själv döma Öcalan och ta sitt ansvar. Så blev det inte, och jag anser att detta europeiska mea culpa måste föras upp till diskussion, så att vi kan lära oss av det för framtiden. Utan en politisk union kommer vi att få se fler sådana fall, och unionen kommer inte att gå stärkt ur den här affären.

Bonde
Fru ordförande! Varje folk har rätt till sin egen nation, och varje svarande har rätt till en rättvis rättegång. Turkiet förtrycker det kurdiska folket, och jag har inget förtroende för att Öcalan får en rättvis rättegång. Jag tror att han just nu torteras. Jag har aldrig upplevt något annat under arbetet med politiska fångar i Turkiet. En gång var vi några politiker från de flesta västeuropeiska länderna, som följde med två exilpolitiker till Ankara. Vi skulle vara deras sköld. Strax efter ankomsten till flygplatsen blev de anhållna och skickade till förhör med tortyr. Vi försökte att besöka dem i fängelset, men släpptes inte in. I vestibulen såg jag två pojkar i mina egna barns ålder - 8 och 11 - bakbundna och med handklovar. Hur kan vuxna människor behandla barn som förbrytare innan de ens kommit i puberteten? När vi andra gången besökte Ankara i samma syfte, lämnade jag ett personligt brev från parlamentets ordförande, Lord Plumb, till de två anklagade. På detta sätt fick jag möjlighet att tala med dem. De sade att de hade blivit utsatta för grov tortyr. Det värsta var inte att de blev brända med cigarretter eller de elektriska stötarna. Det västa var att de väcktes varje gång de hade somnat, för att utsättas för nya förhör och tortyr. De europeiska länderna måste en gång för alla säga till Turkiet, att tortyr är ett brott mot de mänskliga rättigheterna. Det är inte möjligt att ha normala förbindelser med Turkiet så länge som man fortsätter med tortyr, och så länge som man förtrycker det kurdiska folket. Låt mig föreslå att vi låter ledamöterna av vår Turkiet-delegation övervaka rättegången i skift.

Cellai
Fru ordförande! Delegationen från Nationell allians vill gärna göra ett par påpekanden med anledning av Öcalan-affären. För det första har den kurdiska minoriteten i Turkiet, Iran och Irak rätt att få sin identitet, sin särprägel och sina förhoppningar om självständighet erkända. För det andra är inte PKK det enda eller ens det viktigaste partiet med legitim rätt att företräda dessa förhoppningar. För det tredje har PKK i sin kamp använt sig av ren terrorism och de mest avskyvärde metoder, inklusive knarkhandel för att finansiera sin verksamhet. För det fjärde har de socialistiska regeringarna visat sig oförmögna att visa upp en enad front när det gäller att hantera fallet Öcalan.
Mot bakgrund av detta kan vi inte acceptera en summarisk rättegång mot Öcalan utan garantier från den turkiska regeringens sida, utan kräver att den genomförs med respekt för den åtalades rättigheter och inte under hotet om dödsstraff. Samtidigt kan vi inte heller acceptera att våra städer förvandlas till slagfält av de personer vi har välkomnat av humanitära skäl.
Slutligen, ett erkännande till rådets ordförande, vars påpekande är synnerligen viktiga. Det skulle verkligen vara oroväckande om det är sant att en medlemsstat som Grekland mer eller mindre indirekt har stött PKK på grund av en atavistisk och numera obegriplig fiendskap mot det turkiska folket.

Swoboda
Fru ordförande! Rådets ordföranden har klart och tydligt påpekat att rådets och den europeiska statsgemenskapens oförmåga att gemensamt behandla Öcalan-frågan nu har uppenbarats. Ja, en sådan oförmåga finns och det sätt på vilken denna oförmåga har tagit sig uttryck de senaste månaderna är synd och skam. Men det som särskilt stör mig, och som är särskilt skamfullt, är att man till och med sedan Öcalan - ofrivilligt - landat i Turkiet, avgivit en förklaring som inte ens är pappret värd, för inte en enda gång förekommer begreppen kurdiskt problem eller kurdisk situation i dokumentet. Där talas bara om problem som måste lösas.
Herr rådsordförande, ni skall inte ensam hållas ansvarig för det dokumentet. Ni har talat klarspråk här. Ni var inte nådig mot PKK, med ni talade åtminstone klarspråk. Jag önskar att även utrikesministrarna eller rådet kunde komma fram till en etydig uppfattning, i stället för att åstadkomma sådana dokument som egentligen bara dokumenterar deras oförmåga att uppnå en gemensam ståndpunkt.
För det andra ägnar vi oss nu åt fallet Öcalan och inte bara åt kurdfrågan i största allmänhet, och Pauline Green har tydligt lagt fram vår ståndpunkt om en fredlig och politisk lösning. Vi betraktar inte Öcalan som en stor hjälte eller som vår närmast sörjande, men Öcalan förtjänar som många andra en rättvis behandling, en behandling där man tar hänsyn till hans hälsa, en behandling som är rättvis, anständig, offentlig och genomblickbar, en behandling där han tillåts träffa sina advokater, advokater som han förhoppningsvis får välja fritt. Därför bekymrar vi oss om Öcalan, för att han har blivit en symbol, en symbol för många andra förfaranden som tyvärr pågår i det tysta i Turkiet, och där man har handlat orättvist utan insyn på ett sätt som utgör ett hån mot rättsstaten. För Turkiet är detta inte bara en fråga om mänsklighet, utan även om politisk klokhet, om de åtminstone kunde genomdriva detta förfarande under objektiva, rättvisa och offentliga former.
Vi kräver av Turkiet - och vi kommer inte att upphöra med våra krav - att de ändrar sin inställning och siktar mot en politisk lösning på problemet, att man politiskt sett tar sig an problemet med kurderna och kurdernas rättigheter - där håller jag helt med om det ni sade. Om det skulle ske, då kan man i Turkiet vara säker på att alla i det här parlamentet kommer att övertyga kurderna om att även de måste bidra till att uppnå en fredlig, en politisk lösning. Där behövs det två sidor, där behövs Turkiet, och där behövs de kurdiska organisationerna som måste göra allt för att uppnå en fredlig lösning. Vi i parlamentet kommer i alla fall inte att sluta kämpa för en fredlig lösning på en fråga som bara kan lösas på fredlig och politisk väg.

Graziani
Fru ordförande! Man kan bara konstatera att när en persons namn blir, eller har gjorts till, en synonym för ett politiskt problem, så är det svårt att skilja det ena från det andra. Exemplet Arafat borde ha lärt oss en del! Med andra ord, precis som problemet Palestina finns bakom och vid sidan av namnet Arafat, så ser vi genom Öcalan-affären det olösta problemet med det kurdiska folket.
Vare sig vi tycker om det eller inte, så är det här som Turkiet måste börja för att lösa ett internt problem genom att ge kurderna självständighet och skapa förutsättningarna för att i framtiden bli en värdig medlem av Europeiska unionen.
Men det vi hittills har sett från och med det olagliga gripandet av Öcalan, inger föga hopp. När man visar upp en fånge på det sätt som skett med Öcalan och skryter över behandlingen, så verkar alla mänskliga rättigheter ha fått stryka på foten. När försvarsadvokaterna har svårt att över huvud taget få träffa sin klient, så kan man betvivla att rättegången kommer att gå rätt till. När man står inför en specialdomstol, där det även sitter en överste, så får man ett intryck av att vi har avlägsnat oss från rättsstatens principer. När slutligen galgen kastar sin skugga över rättegången är det nödvändigt att Turkiet får veta vad Europa tycker, såväl för Turkiet som för Europa självt.

Kronberger
Fru ordförande! När kriser som denna i samband med gripandet av PKK-ledaren Öcalan uppstår, diskuterar vi enbart de omedelbara symptomen i stället för att diskutera hela den politiska bakgrunden till konflikten. Det gäller kurdproblemet, det gäller också problemen i Kosovo eller i oroshärdarna i de oberoende staterna CIS. Naturligtvis måste vi med eftertryck kräva att man i Turkiet följer den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Likaså bör dödsstraffet fördömas i hela världen.
Men fallet Öcalan bör utöver dagspolitiken ge oss en anledning att vidta långfristiga åtgärder för att utveckla en aktiv europeisk fredspolitik, men det innebär också ett utfärdande av sanktioner mot länder där det sker systematiska kränkningar av de mänskliga rättigheterna. De mänskliga rättigheterna och folkens självbestämmanderätt måste prioriteras framför de ekonomiska intressena. I dag är situationen tyvärr den omvända. Överallt där vi under många år har sett fundamentala orättvisor utan att höja vår röst, där är vi själva att betrakta som medförövare.

Dankert
Fru ordförande! Swoboda kritiserade nyss rådets uttalande eftersom ordet " kurder" inte förekommer där. Jag skulle vilja citera en turkisk tidning, tidningen Radical, som prisade texten eftersom " ...a été redigé avec finesse et précaution..." . Det betyder alltså att det är en utomordentligt skenhelig text. Jag delar rådets uppfattning att problemen i Turkiet måste lösas med politiska medel. Jag välkomnar rådets uttalande " ... that all genuine efforts to separate the fight against terrorism from the search for political solutions..." , att dessa all genuine efforts måste genomföras, men mitt problem är att rådet inte konstaterar att det råder allvarlig brist på den sortens efforts i Turkiet just nu.
HADEP-processen inför en säkerhetsdomstol har redan nämnts, en process som, märk väl, hålls före valet och skall avslutas efter valet så att väljarna vet att de löper risk att rösta på fel parti om det inom kort kommer att förbjudas. Antalet intellektuella som dömts eller som fortfarande står inför rätta vid säkerhetsdomstolen, eftersom de gör det som rådet vill att det skall göras i Turkiet, är skräckinjagande stort. Det tog inte rådet upp något om. Det är det som jag beklagar så djupt.
Jag vill också ta upp det som kommissionär van den Broek sade nyss då han yrkade på hjälp till sydöstra Turkiet. Det håller jag med honom om. Jag tror dock att det hittills har varit mycket svårt att ge hjälp till ett område där två parter för en militär kamp mot varandra. Då är hjälp alltid hjälp till den ena parten riktad mot den andra parten. Den situationen blir just nu ännu svårare att ha översikt över, eftersom PKK: s trupper verkligen trängts tillbaka ordentligt och att det alltså kan hända mer i det området. Då hade väl kommissionären också kunnat säga att Europeiska unionen med parlamentets instämmande håller på med det just nu. Att vi har dragit igång ganska stora projekt med avseende på folkhälsa och yrkesutbildning i den riktningen och för det området. Det är bara det att turkarna genom att de ännu inte har undertecknat samarbetsavtalet just nu inte kan ta emot den hjälpen, eftersom det på grund av dem själva inte finns någon finansiell grund just nu.
En liten kommentar till, jag tror att det är mycket viktigt att de små och medelstora företagen i Turkiet stöds av kommissionen för att åstadkomma det civil society , den demokrati och de mänskliga rättigheter som vi behöver där. Jag tycker det är ovanligt uselt att kommissionen genom att kräva garantibelopp av de små och medelstora företagen, belopp som de inte kan skrapa ihop, fått den sortens program att stå fullkomligt stilla. Jag tycker att det är absolut nödvändigt att det händer något och det mycket snart.

Langen
Fru ordförande, ärade damer och herrar! I debatten om gripandet av PKK-ledaren Öcalan krävs det att även Europaparlamentet tydligt tar ställning. Jag har konstaterat att man inte gör så i yttrandet från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor av den 17 februari, men jag anser att det inte får råda någon tvekan om att Europaparlamentet uttryckligen fördömer PKK: s terrorism. Även PKK-soldaternas våldsaktioner i hela Europa bör skarpt fördömas. Vi kräver därför att alla stater konsekvent agerar mot våldet och mot terrorismen i enlighet med sina påståenden i förklaringarna.
Vissa av Europeiska unionens medlemsstater har inte varit särskilt framgångsrika de senaste åren vad Öcalan och PKK beträffar. Dit räknas, herr minister Volmer, även Tyskland, inte bara Grekland. Jag kan bara upprepa det vi sade på vårt delegationsmöte i Istanbul - det var parlamentets tidigare ordförande Dankert som konstaterade detta -: För Turkiets del är gripandet en total framgång med tanke på de europeiska staternas ställningstagande. Resultatet är uppenbart: våldsdåd i hela Europa.
Vi måste vara på det klara med följande. För det första: Öcalan förtjänar ett rättvist förfarande, har rätt till ett rättvist förfarande. För det andra: Rättsväsendets oberoende måste garanteras även i Turkiet. För det tredje: Oberoende observatörer måste ingå i processen. För det fjärde: Turkiet uppmanas att, om Öcalan som väntat blir dömd till döden, låta honom behålla livet. För det femte: Även om vi skarpt fördömer terrorismen från PKK: s sida måste Turkiet själv vidta åtgärder för att finna politiska lösningar på kurdproblemet. För det sjätte: En tydlig signal från Turkiets sida skulle vara att låta det kurdiska partiet - som förra gången fick 4, 6 procent av rösterna - ställa upp i valet den 18 april. Även det är ett krav som inte finns med!

Lambrias
Fru ordförande! Det har, både med och utan avsikt, skapats stor förvirring i Öcalan-frågan. Regeringspropaganda, säkerhetstjänster, organisationer i konflikt med varandra men också en mängd andra intressen har blandat sig i och försöker påverka den allmänna opinionen i Europa och få den att bortse från Europeiska unionens ansvar. Mitt uppe i denna förvirring åsidosätter man de enkla och allmänmänskliga principer som bör följas.
För det första; att den civiliserade världen avskyr och fördömer terrorismen, vilket syfte den än har. Inte under några omständigheter kan ändamålet helga medlen. Men för det andra; att varje människa måste åtnjuta skydd och kunna försvara sig, tills hennes skuld är höjd över allt tvivel. Det är sorgligt att man i Europa, där dessa principer har fötts, inte har strävat efter att tillämpa dem. Alla ansvariga har, var och en av olika skäl. försökt göra sig kvitt Öcalan-problemet. Tyskland hade kunnat döma honom, eftersom han medger att han har varit ledare för en terroristorganisation som verkat även i Tyskland. I stället kommer Öcalan nu att dömas i det land som bevisligen inte erbjuder några som helst garantier för en rättvis rättegång, och nu framför vi våra fromma förhoppningar till Turkiet om att det skall hålla en rättvis rättegång, samtidigt som Europarådet för några dagar sedan kom med sitt utlåtande om den tortyr som bedrivs i Turkiet.
Jag beklagar, herr ordförande. Hur skall vårt Europa kunna stå till svars, inte inför terroristorganisationen PKK, utan inför det kurdiska folket i Turkiet, som under 60 år utsatts för blodiga förföljelser?

Robles Piquer
Fru ordförande, kära kolleger! Naturligtvis önskar alla ledamöter, som här utför ett demokratiskt arbete, mycket intensivt att Öcalan får en rättvis rättegång, att denna rättegång kan övervakas av internationella observatörer och att alla garantier ges som varje åtalad har rätt till. Det hindrar dock inte att många av oss vet att resultatet av så många års krig, förstörelse och död, åratal under vilka Öcalan har lett Kurdistans arbetarparti, har blivit en logisk slutpunkt, en naturlig ände. Man kan inte bruka systematiskt våld utan att tänka på att man till slut själv skall bli offer för detta våld.
Vi måste beklaga allt det som har skett och det vanrykte det ger hela Europas hantering av den allmänna ordningen. Vi måste hoppas och kräva att man löser kurdfrågan, och tillerkänna kurderna naturliga rättigheter som att använda sitt eget språk, utöva sin egen kultur och sin egen livsstil, och samtidigt får detta inte äventyra stabiliteten i vissa av Europas gamla nationer. Det är uppenbart att vi bland dem, även om landet inte är medlem av Europeiska unionen, måste placera Turkiet, för Turkiet är förvisso medlem - och en framstående medlem - av Europarådet och andra europeiska institutioner.
Vi måste alltså be alla om lugn. Vi måste be Kurdistans arbetarparti att inte än en gång gå i spetsen för en ny våldsvåg och nya våldsaktioner genom vilka situationen för deras ledare har förvärrats, och hoppas att det blir möjligt att öppna en väg mot rättvisa som innefattar erkännandet av de rättigheter som det kurdiska folket måste få såväl i Turkiet som i övriga grannländer.

Volmer
Fru ordförande, ärade damer och herrar! Jag gläds över att de flesta talare i princip har förordat rådets principiella uttalanden i den här frågan. Jag har av debatten fått intrycket att det råder stor enighet på vissa punkter, som jag i all korthet vill räkna upp.
Punkt ett: Vi fördömer bestämt varje form av våld och terrorism. Den frågan kommer Europeiska unionens inrikesministrar för övrigt att ta upp de närmaste dagarna.
Punkt två: Det måste på politisk nivå erkännas att kurdfrågan existerar. Kurdfrågan får inte längre negligeras.
Punkt tre: Man måste göra en tydlig åtskillnad mellan PKK och kurderna. Det är endast en minoritet av kurderna som utövar våld. Majoriteten av kurderna är fredsälskande människor precis som vi, som inte önskar annat än att få leva i säkerhet och fred.
Punkt fyra: Kurdfrågan är inte längre en inre angelägenhet för Turkiet, för våldet på våra gator visar att nästan alla europeiska länder har blivit involverade.
Punkt fem: En åtskillnad mellan separatism och kulturellt oberoende kan vara nyckeln till att komma vidare med en lösning på problemet.
Punkt sex: Vi är överens om att vi principiellt förkastar dödsstraffet och att vi måste rikta ett krav till Turkiet om en rättsstatlig utformning av förfarandet.
Jag kan tillägga att en trojkadelegation bestående av politiska ledare kommer att resa till Turkiet någon gång innan april, och i anslutning till det en delegation på utrikesministernivå. Vi kommer att ta dessa tillfällen i akt för att tala med Turkiet om debatterna här, om de punkter som jag just har tagit upp.

Swoboda
Fru ordförande! Jag vill bara ställa en kort fråga till rådets ordförande, och det är om han är beredd att lägga fram det han nu har sagt som en generell förklaring till rådet och be dem godta den.

Volmer
Fru ordförande! Jag hoppas att det jag just sade har tagits med i protokollet och att vi kan ställa protokollet till rådets förfogande.

Ephremidis
Fru ordförande! Jag talade tidigare om de tre kurdiskorna som befinner sig på ambassaden i Nairobi, och eftersom de har utländska pass, begärde jag att rådet skulle ge garantier för att de på ett säkert sätt skall kunna ta sig till det land som har gett dem pass. Deras liv är i fara. Rådets företrädare svarade inte. Jag ber honom verkligen att tala om om han kommer att göra något åt detta.

Dankert
Fru ordförande! Rådet har svarat. Jag trodde att kommissionen också skulle svara och jag såg honom just nu försvinna bakom skärmarna. Det tycker jag ändå är rätt så märkvärdigt.

Ordföranden
Kommissionen har inte uttalat ett sådant önskemål. Vill kommissionen uttala sig i frågan?

Van den Broek
Fru ordförande! Jag gör det inte svårt för er. Mitt svar till ledamoten Dankert är att jag skall undersöka det problem som han tog upp i fråga om små och medelstora företag som krävs på en bankgaranti. För övrigt håller jag med honom om att Turkiet just nu inte heller medverkar wholeheartedly , så att säga, i genomförandet av programmen. Jag tackar i alla fall för de insatser som Dankert och hans kollega McMillan-Scott gör för att dessa program skall komma till stånd.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär van den Broek!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Kommissionens förslag till avtal med Sydafrika
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets förklaring om sin vägran att godkänna det av kommissionen framlagda förslaget till avtal med Sydafrika.

Volmer
Fru ordförande! Europeiska unionen håller sedan 1995 på att förhandla om ett avtal med Sydafrika. Förslaget till avtal inbegriper bland annat upprättandet av ett frihandelsområde inom loppet av tio år, liksom en omfattande utbyggnad av samarbetet på det politiska, ekonomiska och utvecklingspolitiska området. Förhandlingarna har redan från början varit svåra, i synnerhet på grund av problemen med det ömsesidiga öppnandet av marknaderna för jordbruksprodukter och de olika ståndpunkterna beträffande användningen av ursprungsbeteckningar på portvin och sherry som framställs i Sydafrika.
Det är endast möjligt att i begränsad utsträckning undanta känsliga jordbruksprodukter från avregleringen, för annars hotas avtalets överensstämmelse med Världshandelsorganisationens bestämmelser. Trots dessa problem har Europeiska unionen vid upprepade tillfällen bekräftat sitt starka politiska och ekonomiska intresse av ett avtal med Sydafrika. På Europeiska rådet i Wien krävde man att avtalet senast skall ingås inför det särskilda rådsmötet i Berlin. Den 29 januari förhandlade man i anslutning till World Economic Forum i Davos fram en helhetskompromiss mellan kommissionär Pinheiro och den sydafrikanska handelsministern Erwin.
Det tyska ordförandeskapet försökte den 22 februari att med hjälp av detta kompromisspaket uppnå en politisk enighet i rådet om avtalets ingående, något som formellt skulle ha bekräftats av rådet den 22 mars. Men det visade sig på rådsmötet att det i Europeiska unionen fortfarande saknas en samstämmighet om ingåendet av ett avtal som grundas på det av kommissionen framförhandlade kompromisspaketet. De största problemen är i första hand förbehållet hos många medlemsstater mot de planerade bestämmelserna för användandet av ursprungsbeteckningen för portvin och sherry. Rent konkret rör det sig om användandet av beteckningarna portvin och sherry på den sydafrikanska marknaden för produkter som framställs i Sydafrika. Det är i synnerhet de otillfredsställande bestämmelsernas prejudicerande effekt i förbindelserna med andra handelspartner som vållar vissa medlemsstater huvudbry. Inte heller de importkvoter och den tidsplan för avveckling av tullar för fruktkonserver och fruktsaft som man har förhandlat fram är till alla medlemsstaters belåtenhet.
Rådet har med tanke på dessa förhållanden välkomnat de framsteg som gjordes i de senaste förhandlingarna och bett kommissionen att snarast lägga fram förslag på en lösning av de frågor som fortfarande står öppna, med målet att uppnå ett politiskt samförstånd om avtalets ingående på nästa rådsmöte den 22 mars. Ordförandeskapet har därmed bekräftat EU: s beslutsamma vilja att uppnå enighet redan före Europeiska rådets särskilda möte den 24-25 mars i Berlin.
Kommissionen har redan tagit sig an uppgiften och inlett bilaterala samtal med de medlemsstater som fortfarande ställer sig tveksamma. Vi vet fortfarande inte vilka komponenter som kommer att ingå i en tänkbar lösning. Det är möjligt att det kommer att krävas ytterligare samtal med Sydafrika. Men inför rådet den 22 februari tillbakavisade den sydafrikanska förhandlingsledaren, handelsminister Erwin, i en skrivelse till kommissionär Pinheiro varje form av ändring i den kompromiss som uppnåddes i Davos. Det tyska ordförandeskapet är fullt medvetet om avtalets betydelse för de politiska och ekonomiska förbindelserna med Sydafrika, även som en tydlig signal om stödet till den sydafrikanska demokratin och som ett bidrag till stabiliseringen i södra Afrika.
Vi kommer därför de närmaste veckorna att kraftfullt stödja kommissionen i dess svåra uppgift. Vi är fast beslutna om att hålla den tidsplan som angavs av Europeiska rådet i Wien med ett ingående av avtalet före det särskilda rådsmötet i Berlin. Vi är fulla av tillförsikt om att samtliga deltagare kommer att uppbåda den flexibilitet som krävs för en lösning på de få omstridda punkter som återstår. Ni kan vara övertygade om att det tyska ordförandeskapet kommer att göra allt som står i dess makt för att rådet i tid skall godkänna ett ingående av avtalet.

Theorin
Fru ordförande! Sedan apartheidsystemet avskaffades i Sydafrika, har EU: s politiska ledare gång efter annan lovat Nelson Mandela ett rättvist frihandelsavtal, ett välbehövligt och strategiskt avtal som skulle ge positiv stimulans till utvecklingen av de fattigaste områdena i Sydafrika, och som är oerhört viktigt för fred, stabilitet och utveckling i hela regionen i södra Afrika.
I snart fyra år har förhandlingarna pågått, förhandlingar som inte alltid har avspeglat de vackra löftena, utan de har snarare, i många stycken, visat fram de sämsta protektionistiska drag, oavsett om det har handlat om frukt och grönsaker, vin, potatis eller snittblommor.
Gång efter annan har detta parlament och dess Sydafrikadelegation krävt detta avtal. Statsministrar och presidenter har vid sina möten i Cardiff och Wien lovat att denna överenskommelse skall nås snarast, men senast i mars i år. Detta av naturliga skäl: förhandlingarna har pågått alltför länge, parlamentet i Sydafrika upplöses i mars och Nelson Mandela avgår som president. Det är minst sagt genant att några länder, så här i slutminuten av förhandlingarna, tar på sig ett så stort politiskt ansvar att äventyra detta avtal och därmed hela EU: s tilltro i hela den tredje världen! Hur skall man kunna tro på förhandlingar med EU, om man inte kan klara av ett sådant här avtal med Sydafrika?
Vad är det EU har gjort? Jo, man har dumpat priset på tomater på den sydafrikanska marknaden och därmed ställt tusentals kvinnor utan arbete, som i sin tur försörjer sju-åtta personer - och så tar man fram portvin och sherry i sista minuten. Det handlar om en fråga som alltså är löst, en lösning som man i förhandlingarna har kommit fram till. Det är ett stort ansvar som dessa medlemsländer har tagit på sig. Jag utgår från att den positiva syn som rådet visar här verkligen kommer fram. Det är ju inte bara Europas länder som protesterar och som man skall diskutera med, utan det finns ju en part i Sydafrika också. Sydafrika har också något att visa upp för sina medborgare. Skall vi verkligen äventyra EU: s goda rykte på detta sätt?

Oomen-Ruijten
Fru ordförande! Jag skall ta och börja den här debatten på ett positivt sätt i det avseendet att jag gärna skulle vilja tacka kommissionär Pinheiro som verkligen gjort allt för att komma fram till en bra kompromiss med rådet (allmänna frågor) om det här avtalet. Pinheiro har stuckit fram hakan. Jag tycker egentligen att det är skandal att fyra medlemsstater lämnade honom i sticket. Jag tycker att det egentligen inte är värt besväret att gräla på det sättet om de frågor som låg till grund för det här, vinnamn och kvoter för vin, frukt och litet juice. För övrigt är jag glad att ärendet snittblommor, vilket medförde en hel del problem i mitt land, i alla fall är löst.
Förhandlingarna har hållit på i fyra år. Det var ett mycket svårt ärende. Det visste vi. Fiskeproblematiken hade i alla fall tagits bort, eftersom det i anslutning till det här fördes en separat förhandlingsrunda om det. Därför tycker jag att det är desto mer beklagansvärt att problemen inte har lösts på förhand i de olika rådskonstellationerna.
För det tredje så är det socialekonomiska läget i Sydafrika helt enkelt mycket dåligt. Det är helt enkelt mycket sämre än vi hoppades 1994. Är det inte på det viset, frågar jag rådets ordförandeskap, eftersom vi fortsätter att stänga vår europeiska marknad för dem? Är vi inte därför litet medansvariga, undrar jag? Jag påminner om Cardiff. Jag påminner om de löften som vi då gav Mandela. Jag påminner om det som avtalades i Wien om att ärendet skulle avslutas.
Jag frågar det tyska ordförandeskapet: Vilken lösning kan ni nu trolla fram ur er höga hatt för att lösa ärendet från blockaden. Jag tvivlar inte på att ni gjort ert bästa, men hur löser ni blockaden? Jag ställer frågan till ordförandeskapet och egentligen är det en utmaning, visa nu vad ni kan och försök nå fram till en lösning. Sydafrikas befolkning har nämligen rätt till att vi stöder dem.

Cars
Fru ordförande! Vi européer har skäl att blygas över vårt helt otillräckliga stöd till Sydafrikas folk under apartheidtiden. Skall vi nu behöva skämmas igen? Vi européer uttalar ofta vår respekt för det sätt på vilket Sydafrika försöker hela såren efter apartheid samt vår stora beundran och högaktning för president Nelson Mandela. Med en känsla av skam mottar vi därför beskedet att vårt ministerråd inte har haft kraft att ge sitt godkännande av frihandelsavtalet med Sydafrika, ett avtal som det har tagit orimliga tre och ett halvt långa år att förhandla fram.
De argument som har anförts av de ministrar från Frankrike, Italien, Portugal och Spanien som nu inte vill godkänna avtalet är alltför lättviktiga och småaktiga för att motivera deras ställningstagande. Det inger oro, oro för att det verkliga syftet är att öppna upp för nya förhandlingar om avtalet i dess helhet.
Min fråga till ordförandeskapets företrädare är därför, om han kan garantera att min oro är obefogad, att avtalet i alla centrala delar ligger fast, och att det utan några substantiella ändringar inom kort, dvs. senast den 22 mars, kommer att vara i hamn. Får Europaparlamentet en sådan garanti från ordförandeskapet har dagens debatt varit meningsfull. Jag å min sida kan garantera ministerrådet att upprördheten i denna kammare är stor - stor över vad vi uppfattar som ett svek mot Europas starka önskan om omfattande och varma förbindelser med ett land och med en kontinent som ligger nära våra hjärtan.

Moreau
Fru ordförande! Efter mer än tre år av ofta svåra förhandlingar, har kommissionen och Sydafrika kommit överens om ett förslag till avtal. Europaparlamentet har redan betonat hur viktigt detta avtal är, med sitt krav på att förhandlingarna skall påskyndas. Efter att ha bidragit till att den avskyvärda apartheidregimen störtades, får vi inte ställa oss likgiltiga till det sydafrikanska folkets öde. Allt måste göras för att den svarta befolkningen, som har fått lida så mycket, äntligen får förbättrade livsvillkor, och Europeiska unionen måste bidra till det.
Därför blev min grupp obehagligt överraskad av att rådet avslog avtalet. Visst skall vi överväga de framlagda skälen. Men problemen kan lösas allteftersom, utan att avtalets konstruktion i sin helhet ifrågasätts, och det är en punkt jag vill trycka extra på. Varför genomför man inte avtalet och löser de problem som uppstår efter hand? Rådet sänder verkligen en dålig signal till det sydafrikanska folket. Därför, herr ordförande, vill jag å min grupps vägnar be er att ingripa, så att rådet ger grönt ljus åt ett avtal som enbart kan bidra till Sydafrikas utveckling.

Telkämper
Fru ordförande, herr rådsordförande! Jag vill börja med att hälsa er välkommen till ert första sammanträde här, och jag kan försäkra er om att det nya ordförandeskapet har gott rykte, åtminstone på det utrikespolitiska området, och vi hoppas att detta goda rykte skall bidra till att förhandlingarna med Sydafrika avslutas. Vi är förvånade över att man på rådets senaste möte inte antog den kompromiss som Pinheiro förhandlat fram med Sydafrika. Fyra års förhandlingar innebär naturligtvis fyra års trägen kamp från båda håll. Vi har ställt stora krav på Sydafrika efter den svåra tiden med apartheid, en politik som stöddes av många länder i EU, inte bara i ekonomiskt avseende.
Därför tror jag att det är nödvändigt att Sydafrika erhåller stöd från Europeiska unionen och nu är det bråttom. Mandela har gjort vad han kan. Han måste också genom avtalet få stöd inför de förestående valen - för det är inte bara i Europa det är val utan även i Sydafrika - inte bara stöd från medlemsstaterna utan även från rådets ordförandeskap.
Vi vill inte att skulden som apartheidspolitiken gett upphov till skall betalas, eftersom det skulle innebära att befolkningen, människorna i Sydafrika fick betala dubbelt. Det är den ena punkten. Men vi vill också komma dem till mötes, inte bara på marknadsområdet för vin och sherry, utan även på det område som uppenbarligen orsakar problem - för Tyskland, Nederländerna och Österrike - nämligen emigrationsklausulen. Jag anser att vi är skyldiga att visa att vi kan uppnå ett snabbt resultat innan slutet av mars, och det är vår önskan och vårt krav till er som rådsordförande.

Posada Gonzalez
Fru ordförande, kära kolleger! Avtalet med Sydafrika är önskvärt för alla för att upprätthålla en demokratisk utveckling i ett land som kan tjäna som ett dynamiskt exempel för övriga afrikanska länder i den geografiska regionen. Vi förstår Förenade kungarikets speciella känsla för sydafrikanerna, men vi kräver också samma förståelse och tolerans när det handlar om att förstå vår egen känslighet - och mer än 40 000 jordbrukare påminde oss om det härom dagen - för de komplementära produkterna i vår Medelhavsekonomi, närmare bestämt genom att våra stormarknader dränks med de för oss så heliga produktnamnen som sherry, portvin, grappa etc.
Vi är inte emot kvantiteten, men framför allt emot frågan om märket (orsaken till dispyten), som måste vara allt klarare och informativ för konsumenten och framför allt vad gäller ursprunget. Frankrike slåss hårt för sina namn, som champagnen, konjaken, också mot ryssarna som använder Champagnsky. Vi måste naturligtvis vara känsliga och skydda våra ursprungsnamn, eftersom de innebär en kultur som har byggts upp av många generationers producenter och som är vederbörligt erkänd av finsmakarna.
Förutom de produkter som hör ihop med avtalen om fiske, textil och import av konkurrenskraftiga jordbruksprodukter, har vi denna källa till legitim oenighet om ursprungsmärkning, vilken vi inte kan godta.

Souchet
Fru ordförande! Rådet agerade på ett klokt och konsekvent sätt när det underkände Pinheiro-Erwin-kompromissen, eftersom den överskrider det förhandlingsmandat som rådet gav kommissionen. Än en gång har ett mandat överskridits, och det blir därför uppenbart att det krävs en mycket strikt styrning av kommissionens roll i handelsförhandlingar. Förhandlingsmandaten måste vara tillräckligt noggrant fastställda, rådet måste kontinuerligt kontrollera hur de genomförs och kommissionen får inte tillåtas att underteckna preliminära avtal, som uppenbarligen de facto binder rådet och försätter de länder vi förhandlar med ur balans.
Det måste stå klart att det inte är kommissionens sak att ingå avtal å unionens vägnar, det är rådet som företräder medlemsstaterna. Och i det här fallet är det naturligtvis inte kommissionens uppgift - även om det är för det bästa av syften, som till exempel ett avtal med Sydafrika - att gå utanför mandatets ramar och utan ansvar planera att offra stora intresseområden för vårt jordbruk, under en tid då detta är drabbat av mycket allvarliga sociala svårigheter, vilket vi kunde se i måndags här i Bryssel.

Kinnock, Glenys (PSE).
Fru ordförande! I egenskap av en gammal och erfaren observatör av dessa förhandlingar som pågått i fyra år antar jag att jag inte borde ha blivit förvånad över den attityd som i synnerhet Frankrike och Spanien uppvisat under det sammanträde som på måndagen hölls av rådet (allmänna frågor). Hur kan de mena att Davospaketet är alltför generöst för president Mandelas Sydafrika? Hur kan ett så löjeväckande förslag som det som gäller för portvin och sherry tillåtas stjälpa det bästa tillfälle vi har för att erbjuda Sydafrika riktig och i praktiken fungerande solidaritet?
I motsats till vad vi hört här, har Sydafrika gjort avsevärda eftergifter i fråga om portvin och sherry i avsikt att skapa en bred överenskommelse. De sydafrikanska förhandlarna har nått ett mycket betydelsefullt samförstånd i sitt eget land i en mycket svår situation. Handelsministern Alex Erwin sade i sitt tal imorse i Kapstaden att måndagens beslut var en stor besvikelse. Detta gör han mot bakgrund av en ökad nervositet inom jordbruket, industrin, fackföreningssektorn och andra sektorer i hans land. Erwing uppmuntrade Europa att vara förnuftigt nog att undvika att ta itu med saken igen, och att ytterligare en gång tala om handel, utveckling och samarbete.
Vi vill inte sätta igång med mera omfattande förhandlingar, och föra multilaterala förhandlingar på tal när det gäller resor och WTO. Tiden är kommen för alla EU: s medlemsstater att ge uttryck för öppenhet, generositet och klarsyn, och visa mindre av den futtiga kortsiktiga protektionism vi såg i måndags. Politisk vision är vad vi skulle behöva se nu. Både det sydafrikanska parlamentet och Europaparlamentet är nu otåliga att skriva under denna överenskommelse en gång för alla innan vi både i Sydafrika och här går till val. Den 22 mars är EU: s sista chans att komplettera denna överenskommelse och att visa riktig solidaritet med våra partners i Sydafrika.

Mezzaroma
Fru ordförande, kära kolleger! I min egenskap av ordförande för Delegationen för förbindelserna med Sydafrika tackar jag parlamentet för att ha godtagit en så snabb behandling av resolutionen som syftar till att bibehålla våra stabila förbindelser med detta stora land, nu när kompromissen efter fem år misslyckats, den kompromiss som har administrerats av kommissionen och som rådet har omintetgjort.
Det verkar som om rådet över huvud taget inte har tänkt på de politiska aspekterna av förbindelserna med Sydafrika. Sydafrika behöver hjälp för att etablera en demokrati som för närvarande verkar mycket skör. Landet behöver framsteg och utveckling, det behöver personer som kan lära medborgarna att arbeta, att leva i en värld som för de flesta av dem fortfarande är okänd. Sydafrika skall hjälpas, och inte förödmjukas, framför allt med tanke på att landet i maj skall genomföra sitt andra demokratiska val.
Europa kan inte låta detta tillfälle gå sig ur händerna. Europa är en mästare när det gäller arbete, hon är en expert med starka traditioner, hon kan utbilda och hon har små och medelstora företag som står redo att lära ut hur man skapar arbete och utvecklar sysselsättningen. Alla de här talangerna måste vi överföra till Sydafrika för att denna stora nation skall kunna utvecklas, en nation som för bara ett par år sedan inte visste vad frihet, demokrati och framsteg innebar.
Rådet borde överväga alla dessa aspekter och inte hänga upp sig på fyra olika sorters juice.
Nästa måndag kommer vår delegation att befinna sig i Sydafrika. Jag skulle vilja ha med mig ett budskap som innebär hopp, broderskap och generositet vad gäller deras begäran om hjälp till president Mandela och till ordföranden för det sydafrikanska parlamentet, fru Juvuala - som vi för tre månader sedan hade som gäst i Strasbourg. Jag skulle vilja kunna säga att vi kommer att behandla dem som jämbördiga parter, men med förståelse för deras problem, inte bara som lyssnare utan även med förmågan att lösa de problem som, tyvärr, har kommit upp till ytan hos oss och som har gjort att kompromissen har lidit skeppsbrott.
Jag hoppas att den gemensamma resolutionen godkänns och antas i morgon, så att vi kan förnya de förbindelser som för närvarande verkar ganska ansträngda.

Barros Moura
Fru ordförande, kära kolleger! Jag har, från början av min politiska verksamhet, bekämpat apartheidregimen och jag tar därför inga lektioner om det av någon. Detta sagt som en inledning till vad jag skall säga om det grundläggande i denna fråga. Jag anser att rådet gjorde vad det skulle då det blockerade avtalet tills de aspekter har rättats till som rör portvin, sherry och andra saker som betyder mycket för våra medborgare, våra väljare, våra mycket intresserade befolkningar. Vad gäller oss som befinner oss här, företräder vi väljare, kommissionär Deus Pinheiro företräder endast sig själv. Jag upprepar: han företräder bara sig själv. Det är därför han, genom denna tråkiga egenskap, på dessa villkor kan avgöra problemet med sherryn och portvinet.
Jag stöder alltså kraftfullt ett snabbt slutande av ett avtal som tillfredsställer den grundläggande strävan från våra vänner i Sydafrika och som befäster det demokratiska antirasistiska systemet i landet, men vill också be att man är förnuftig och tar hänsyn till våra producenters intressen. Mina engelska vänner som har talat här, känner, även av historiska skäl, till att portvinet framställs i Portugal. För övrigt är de knutna till denna historia. Det är därför de borde försvara det genuina i denna produkt. Jag skulle vilja att vi i denna historia inte enbart får behålla Methuenfördraget, utan att vi nu också kan behålla portvinet.

Kittelmann
Fru ordförande! Jag gläder mig inte över anledningen i sig, men däremot över att vi i ett sådant här fall på kort tid måste reda ut två principfrågor. Statssekreteraren är så älskvärd och säger: Vi är fast beslutna, vi är fulla av tillförsikt, vi kommer att göra allt. Samtidigt säger han: Vi vet fortfarande inte vilka komponenter som kommer att ingå i en lösning. Och han säger dessutom: Sydafrika tillbakavisar varje form av ändring i fördraget. Sedan är det upp till oss att ta ställning till resten.
Personligen anser jag, liksom alla de kolleger som har talat här, att det som händer med Sydafrika är en skandal. Alla som följer utvecklingen i Sydafrika vet att situationen ständigt förvärras, att de sociala förhållandena försämras, att Mbekis avlösande av Mandela förmodligen kommer att leda till samhällskonflikter, för att de som blev lovade allting inte kan få något alls. Alla hoppades vi på att detta land i södra Afrika skulle vara ett ekonomiskt löfte som vi med en förlorad kontinent i åtanke åter skulle kunna ösa ur. Och vad gör nu rådet efter detta tillbakavisande? Det hela har hållit på sedan 1995 med det ena skandalösa beslutet efter det andra! Rådet tar med i beräkningen att situationen förvärras i ett land som behöver vår hjälp. Det har även psykologiska följder! Det handlar om trovärdighet, uppriktighet och därför ärade rådsföreträdare, bör ni i den mån ni kan vara hård och konsekvent! Även Tyskland tvekade under lång tid att öppet diskutera jordbruksproblematiken, men nu gör Tyskland det precis som andra länder. Min innerliga önskan är: Låt oss inte underskatta de konsekvenser som det även kommer att få för Europeiska unionen!

Spiers
Fru ordförande! Jag skulle vilja ta upp två frågor. Först och främst talar vi här om ett paket. Båda sidor har gjort kompromisser. Om man försöker göra om paketet i detta skede kommer man att gå miste om hela överenskommelsen. Ett flertal medlemsstater har talat om vin och sprit och märkningen av portvin och sherry. De bör läsa vad som står i överenskommelsen. Sydafrika går med på att gradvis avveckla märkningen i tredje land inom fem års tid. I vilket fall som helst så rör det sig om en mycket liten marknad. De kommer att gradvis avveckla dem inom SADC (Södra Afrikas utvecklingsgemenskap) under en period av åtta år. Inom SACU (Södra Afrikas tullunion) kommer de att behålla dem i tolv år i avvaktan på ett ställningstagande från WTO. EU bör inte försöka undertrycka Sydafrikas ståndpunkt genom att agera som en ligist och sätta press på dem i det som skall vara multinationella förhandlingar.
För det andra är jag överens med fru Oomen-Ruijten om att kommissionär Pinheiro har uppfört sig väl. Detta gäller inte hela kommissionen. GD VI har visat sin värsta protektionistiska sida och alla vet att detta inte bådar gott. Bakom alla argument i fråga om vin och sprit, portvin och sherry ligger en rå jordbruksprotektionism. Spanien tog upp problem med jordbruk. Frankrike tog upp problem med exportbidrag. Om regeringscheferna inte kan stå på sig och övervinna dessa särskilda intressen riskerar vi att förlora hela överenskommelsen.

Volmer
Fru ordförande, ärade damer och herrar! Jag har uppmärksamt lyssnat till den kritik som har framförts mot rådets beslut. Men jag tycker ändå att rådets ordförandeskap fick stöd för sin ståndpunkt. När allt kommer omkring har vi i rådet satsat rejält på att man äntligen skall sluta ett avtal, för vi gör samma bedömning som många talare här. Eftersom vi tidigare införde ekonomiska sanktioner för att tvinga apartheidregimen ned på knä, borde den konsekventa följden bli att vi i dag stärker ekonomin för att stödja demokratiseringsprocessen.
Europeiska unionen måste göra ett val mellan solidaritet med utvecklingsländer, som befinner sig i en svår omvandlingsfas, och de enstaka medlemsstaternas nationella intressen. Jag tror att det som många medlemsstater gör anspråk på, nämligen en förbättring av de egna utvecklingsmöjligheterna genom en särskild utformning av ekonomin, i ännu högre grad gäller för länder i tredje världen, och därför kan jag egentligen inte göra annat än att ta del av er kritik och er upprördhet och vidarebefordra den till rådet, i hopp om att de länder som motsätter sig ingåendet av ett fördrag fäster avseende vid era uttalanden och omprövar sin ståndpunkt.
Applåder

Ordföranden
Tack så mycket, herr rådsordförande!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Harmonisering av sociallagstiftningen på transportområdet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0032/99) av Grosch för utskottet för transport och turism om transportpolitiken och en harmonisering av sociallagstiftningen.

Grosch
Fru ordförande, ärade herr kommissionär, ärade kolleger! Det har varit en spännande utmaning att på parlamentets uppdrag undersöka sociallagstiftningen på transportområdet, med tanke på att de olika stadierna för avregleringen, som har nått långt inom luft-, sjö- och vägtransporter, men släpar efter på området järnvägar och inlandssjöfart, även påverkar utvecklingen av sociallagstiftningen. Dessa olikheter har tagit upp i betänkandet. De sociala aspekterna, som är de som främst har beaktats i betänkandet, avser arbetstid, säkerhet och hälsa, kvalifikationer och utbildning, rörligheten i största allmänhet och inte minst sysselsättningen. Transportsektorn, som är en viktig näringsgren inom gods- och persontransporter, befinner sig utan tvekan i spänningsfältet mellan konkurrensvillkor å ena sidan och säkerhet och arbetsvillkor å andra. Denna sektor utgör med sina väg- och järnvägstransporter en del av det offentliga tjänsteutbudet, samtidigt som den bildar grunden för den eftersträvade rörligheten för alla medborgare, och transportsektorn är med sina 6 miljoner anställda och 3 miljoner övriga arbetstillfällen en mycket viktig näringsgren.
Därför ansåg vi att sociallagstiftningen på transportområdet skulle behandlas separat, för på de områden där en avreglering har ägt rum utan de nödvändiga sociala miniminormerna, kom konkurrensen att utvecklas på bekostnad av arbetsvillkoren och säkerheten för de anställda och därmed även för den enskilda medborgaren. En sådan oreglerad konkurrens har inte bara en negativ inverkan på de sociala aspekterna utan är dessutom tveksam ur ett ekonomiskt perspektiv. En realistisk och pragmatisk harmonisering så som betänkandet föreslår utgör därför ingen motsättning till en väl avvägd avreglering, tvärtom! Den kommer att utgöra den stabila grund som krävs för att en hållbar utveckling av ekonomin skall kunna ske. Det ser jag som en förutsättning för betänkandet, nämligen att avregleringen och den sociala harmoniseringen kompletterar varandra.
De viktigaste samtalsparterna vid förberedelserna av åtgärderna- och det är en av tyngdpunkterna i betänkandet - är givetvis arbetsmarknadsparterna. Därför måste man se till att dessa grupper är väl företrädda. Om inte förhandlingarna leder fram till något resultat, måste kommissionen ta till sina lagstiftande befogenheter, men man får inte ta det faktum att inte förhandlingarna avslutats som en förevändning för att förhala det hela.
Inget område inom transportsektorn får uteslutas längre från direktiven om arbetstid. Vägtransporterna är ett bra exempel, för å ena sidan visar det att kommissionen måste ta initiativ, men å andra sidan att det inte bara handlar om körtider och viloperioder. Det krävs på alla områden, och då i synnerhet inom vägtransporter, nya gemensamma definitioner av rörliga och icke-rörliga arbetstagare, av de olika verksamhetsområden som ingår i yrket och inte bara av körtider och viloperioder. Den flexibilitet som föreslås i betänkandet måste gälla de olika områdena inom transportsektorn, även arbetstiden, men det får aldrig innebära ett ifrågasättande av principerna om hälsa och säkerhet för de anställda och därmed även för medborgarna.
50 000 döda inom transportsektorn - en rapport talar sitt tydliga språk om säkerheten i samband med vägtransporter. Strejker som inom loppet av några få timmar lamslår alla länder, färjekatastrofer, allt det är tecken på att åtgärder måste vidtas på området. Vi anser att vi inte bör vänta på nya påstötningar i form av olyckor och strejker innan vi tar initiativ på de områden där sådana krävs. Men det räcker inte med bra bestämmelser. De blir först effektiva och kan stimulera marknaden när regelbundna kontroller utförs och felaktigheter bestraffas på samma sätt i alla EU-stater. Samtliga länder är skyldiga att utföra ett visst antal kontroller och parlamentet skall inte behöva vänta i ytterligare fyra år på utvärderingsrapporterna om dessa. Dessutom måste den moderna tekniken, som kan höja säkerheten, utnyttjas fullt ut i det här sammanhanget, och i våra ögon finns det inga ekonomiska intressen, från framställare till exempel, som tillåter eller rättfärdigar att vi tar denna tekniska utveckling i anspråk. Man kan nämna färdskrivaren som ett exempel. Om man tänker på de tekniska möjligheter som finns i dag, kan den färdskrivare som fortfarande används betecknas som uråldrig.
Yrkesbehörigheten är också ett viktigt kapitel i betänkandet. Det ömsesidiga erkännandet av yrkeskvalifikationer är liksom arbetstiderna en hörnpelare i transportpolitiken. Det innebär en garanti för kvaliteten på transporttjänsterna och säkrare arbetsvillkor. Här verkar det som att rådet inte försöker övervinna de hinder som finns på luftfartsområdet, trots att den medföljande personalen inom luftfarten har viktiga säkerhetsuppgifter.
Men de sociala aspekterna på transportområdet utgör också en garanti för medborgarnas rörlighet i olika avseenden med hänsyn till anspråken från medborgare med begränsad rörlighet. Det gäller offentliga tjänster och det gäller även en global diskussion i frågan. Låt mig även ta upp sysselsättningsaspekten inom transportpolitiken. Våra medlemsstater spenderar årligen över 180 miljarder euro på sysselsättning, och därför anser utskottet att man vid varje föreslagen åtgärd måste undersöka vilka effekter den får för sysselsättningen.
Slutligen, vill jag säga att vi, om vi vill skapa ett transportområde inom Europeiska gemenskapen med arbetsvillkor som inte påverkar medborgarnas hälsa, säkerhet och livskvalitet negativt, måste anta miniminormer för en social harmonisering, för vi måste reglera sådana frågor som inte marknaden själv reglerar. Amsterdamfördraget ger oss begränsade möjligheter att göra det. Därför är det vi som måste fatta beslut. Tack för er uppmärksamhet!

McMahon
Fru ordförande! Groschs betänkande presenterar vittomfattande frågor som täcker alla sociala aspekter på transportväsendet. Det faktum att detta betänkande praktiskt taget fick enhälligt stöd i utskottet för transport och turism visar att det finns ett stort stöd inom parlamentet för åtgärder för sociala aspekter på transportväsendet. Groschs betänkande kommer att kompletteras av det kommande betänkandet av Chanterie, för utskottet för sysselsättning och socialfrågor med en utvidgning av det allmänna arbetstidsdirektivet och mitt eget betänkande om lastbilschaufförernas arbetstider.
Det råder inget tvivel om att det finns ett samband mellan de egentliga bestämmelserna om arbetstid, arbetstagares hälsa och säkerhet, och naturligtvis, viktigast av allt, passagerarsäkerhet, oberoende av vilket transportmedel som används. Kommissionen måste lyckönskas till att den hjälpt arbetsmarknadens parter inom järnvägssektorn att nå en överenskommelse den 30 september förra året. Det är med rätta som vi tror att en liknande överenskommelse kommer att kunna nås inom andra transportsektorer. Tyvärr har detta inte skett och det är anledningen till att jag lägger fram ett betänkande om lastbilschaufförernas arbetstider, eftersom kommissionen tvangs tillgripa den lagstiftande metoden.
Det andra området som ger oss viss anledning till oro är de långsamma framsteg som görs vad beträffar harmonisering av flygtider och viloperioder för besättningen på flygplanen. Vi hyser speciell oro för detta.
Avslutningsvis stöder utskottet för sysselsättning och socialfrågor betänkandet. Vi tror att flera svårigheter har uppkommit inom transportsektorn som ett resultat av avreglering. Jag skulle speciellt vilja nämna posttjänsterna. I många medlemsstater har avregleringen av posttjänsterna medfört avsevärda problem i denna sektor. Till följd av detta blir posttjänstemän över hela Europeiska unionen satta på deltidskontrakt, i många fall utan tillräcklig trygghet i form av ålderspension. Jag anser att modellen med samhällsomfattande tjänster bör vara normen och tillämpas inom de posttjänster som bedrivs inom hela Europeiska unionen.

Schlechter
Fru ordförande! Med det här betänkandet försöker Grosch på nytt dra igång en diskussion som har pågått i ett femtontal år, och som syftar till att åstadkomma en förändring av förordningarna 3820 och 3821.85. Under tiden har rådet (sociala frågor) antagit en gemensam ståndpunkt om förslaget till direktiv om arbetstid.
Jag anser att det är skandalöst att alla verksamheter inom den offentliga och privata sektorn regleras, och att man inte låter förordningen omfatta en sektor som t.ex. vägtransportsektorn, som sysselsätter fler än sju miljoner anställda. För att stävja alla former av missbruk som har ägt rum och som kommer att äga rum under kommande år, krävs det enligt min mening att vi talar om en årsbaserad arbetstid inom vägtransportsektorn, och att det beslutas att varenda arbetstimme utöver de 48 timmarna skall betraktas och betalas som en övertidstimme, sociala avgifter och skatter inkluderade. Detta förefaller vara det enda sättet att få arbetsgivarna att inte använda sig av oöverlagda övertidstimmar, och det skulle ha den stora fördelen att yrkeschaufförerna äntligen skulle kunna åberopa rätten till en pensionering vid 55 års ålder, med tanke på antalet årsarbetstimmar och inbetalda avgifter.
För att avsluta medger jag att kommissionär Kinnock nyligen lade fram ett förslag, som gör att arbetstiden för en yrkeschaufför skall inbegripa allt arbete, dvs. all den tid som chauffören står till sin arbetsgivares förfogande. Därmed förverkligar han ett gammalt fackföreningskrav. Man kan dessutom instämma i hans förslag om arbetstiden på 48 timmar, som skall kunna utsträckas till 60 timmar om genomsnittet på 48 timmar per vecka inte överskrids under fyra månader, eftersom transportsektorn är en ganska specifik arbetssektor.
Men det som är svårt att utveckla i tanken kommer med all säkerhet att skapa problem i praktiken. Det verkar som om det byråkratiska tänkandet har fått ett litet för stort utrymme i det här fallet. Om beräkningen av 48 timmar på fyra månader kanske inte skapar problem för ett stort företag, hur blir det då för de små och medelstora företagen, och hur skall staternas kontrollenheter bära sig åt? Visst kommer den nya färdskrivaren att underlätta kontroller, men fram tills dess enbart problem!
Man måste i vilket fall som helst kräva att de kontrollmyndigheter som har ansvar för bestämmelserna inrättar kontroller och påföljder som både är förebyggande och effektiva. Betänkandet av Grosch bör föranleda Europaparlamentet att utöva nödvändiga påtryckningar på kommissionen och ministerrådet, så att man inom de närmaste åren kan komma tillrätta med den outhärdliga situationen inom transportsektorn en gång för alla, och med hänsyn till detta skulle jag vilja tacka herr Grosch.

Mendes Bota
Fru ordförande! Avregleringen av transportmarknaderna, som inleddes 1993 efter genomförandet av den inre marknaden, kom att ge en större dynamik och mångfald i utbudet och lägre priser för konsumenterna i allmänhet. Ändå kan man konstatera att dessa fördelar som baksida fick ett högt socialt och yrkesmässigt pris för arbetstagarna inom transportsektorn. Normalt sett märker den stora allmänheten dessa problem bara när chaufförerna av tunga godstransporter lamslår hela Europa med sina långvariga massmediala strejker som vållar allvarliga skador för all ekonomisk verksamhet i allmänhet. Sanningen är att det irriterade konkurrensklimatet inom transportsektorn, mellan företag, mellan medlemsstater och mellan själva Europeiska unionen och länderna i Central- och Östeuropa, har lett till en instabil sysselsättning, lägre löner, mindre beständigt socialskydd och en dumpning av priser, skatter och av själva det material som används.
Avregleringsnivåerna i de olika sektorerna inom transportverksamheten för väg, flyg, järnväg, sjöfart eller postservice, växlar också mellan en total avreglering och en oligopolsituation. Arbetsvillkoren och arbetstagarnas sociala skyddsnät speglar också denna växling. Men det finns en miniminivå som måste garanteras. Därför är det nödvändigt med en intervention från rådet och kommissionen för att harmonisera Europeiska unionens sociallagstiftning inom transportsektorn, eftersom en större trygghet, mer stabil sysselsättning, ett bättre hälsoskydd för arbetstagarna också betyder större produktivitet för företagen och större trygghet för användarna.
Det finns emellertid två speciella aspekter som vi vill kommentera. Den första, frågan om att den totala arbetstiden på området för vägtransporter måste innefatta, förutom körtider samt tid för lastning och lossning av fordonet, även hela den övriga tiden då arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande för att utföra arbete, måste skötas försiktigt och balanserat eftersom företagen kanske inte klarar en alltför vid definition av arbetstiden, och det kan vara ogenomförbart och eventuellt leda till konkurs.
Slutligen, och även om vi stöder kommissionens beslutsamhet för att inte förlänga den skandalösa skattevinsten från försäljning av momsfria varor, uppmanar vi kommissionen att vidta åtgärder för speciellt stöd till sjötransporterna på grund av de allvarliga följder dessa åtgärder kommer att få för nuvarande anställningar.
Vi vill också passa på att gratulera vår kollega Grosch för det utmärkta arbete han har lagt fram.

Wijsenbeek
Fru ordförande! Jag ansluter mig gärna också till gratulationerna till föredraganden som lagt fram ett utomordentligt arbete samt de tre föregående talarna, Mc Mahon, min vän Marcel Schlechter och min vän Mendes Bota.
Jag har från början sagt att arbetstid mycket riktigt borde vara den avgörande faktorn inom transportsektorn, inklusive andra verksamheter i stället för tiden bakom ratten eller förflyttningen med fordon eller båt eller vad det nu är. Jag tycker dock att det måste gå ihop med en nödvändig flexibilitet i tillämpningen så att man inte förpliktar transportörerna att befinna sig längre tid på vägen än vad som är absolut nödvändigt. Om man alltså har lång arbetstid den ena veckan och om man å andra sidan kan kompensera det den andra veckan, så innebär det att man måste kunna arbeta längre för att kunna avsluta eller slutföra en resa.
Grosch misstar sig på en punkt. Vi har redan infört regler för den digitala färdskrivaren. Nu är det bara att vänta på de sista tekniska uppgifterna för att hitta det allmänna inledningsdatumet, men det är det reglerna är till för. Det har kommissionen också väntat på för att lägga fram det här förslaget så att båda sakerna kan ske samtidigt.
Jag vill påpeka att man inte får ta miste. Huvudskälet till att körtider och viloperioder så ofta överskrids, och enligt tidningarna med lång tid, är att den tid som man haft för kort viloperiod inte alls räknas som en viloperiod. På det viset kommer man fram till sådana idiotiska summor som bilkörning 48 timmar i sträck. Det går inte och det kan ingen person göra.
Jag vill även göra följande anmärkningar. För det första får det inte förekomma någon nationell diskriminering. För det andra pekar jag på att inte heller inom persontrafiken på landsväg får säkerheten överdrivas. Det är det säkraste transportsättet av alla som vi känner till och den minsta andelen olyckor per körda kilometer. Slutligen vill jag påpeka att det inom sjöfarten är alldeles nödvändigt att vi, för att upprätthålla en rimlig infrastruktur och utbildningsnivå, inför stränga åtgärder även för europeiska besättningar men framför allt kortare totala färdtider, inte arbetstid, inte viloperioder utan överhuvudtaget själva tiden till sjöss.

Moreau
Fru ordförande! Det arbete som Grosch - och utskottet för transport och turism - har genomfört, är verkligen värt all uppmärksamhet. Harmoniseringen av sociallagstiftningen på transportområdet är ett krav, och detta mål måste placeras på en ambitiös nivå. Bland annat för den ekonomiska effektiviteten, som gör att olika transportsätt - i synnerhet järnvägen och flyget - behandlas på ett flagrant ojämlikt sätt i förhållande till vägtransportsektorn. Det är också ett krav ur en social synvinkel, för att de anställdas arbets- och livsvillkor skall förbättras, och för sysselsättningen. Det är till sist mycket viktigt för säkerheten, i synnerhet inom vägtransportområdet.
De förbättringar som vår grupp har föreslagit, och som utskottet har antagit, framför viktiga begrepp. Till exempel den nödvändiga förkortningen av arbetstiden utan löneavdrag, främjande av den sociala dialogen, principen om icke-tillbakagång i sociala frågor, så att ett framsteg för vissa inte tar sig uttryck i ett bakslag för andra.
Dessa principer, såväl som den begäran som formuleras i Groschbetänkandet, om en tydlig definition av arbetstiden inom vägtransportsektorn som innefattar all den tid som arbetstagaren står till sin arbetsgivares förfogande - just dessa principer, såväl som bekräftelsen av de statliga verkens roll, kan bidra till en framåtblickande utformning av Europabygget. I Europa bör vi använda oss av tekniska framsteg och kunskaper för att uppträda civiliserat, genom att stödja oss på vars och ens förvärv för att gå framåt tillsammans genom att ställa befintliga olikheter mot varandra för att anpassa oss efter den lägsta nivån.
Jag skall avsluta genom att betona att förslagen i Groschbetänkandet måste uppmärksammas, så att de inte enbart skall bli fromma önskningar, och för att de dag för dag skall integreras i de konkreta beslut som Europaparlamentet fattar, särskilt när det handlar om en integration av de sektorer som inte omfattas av direktivet om arbetstid.
Vilken syn folken i Europeiska unionen har på Europa är beroende av om vi hävdar och effektivt förverkligar principerna om social rättvisa. Man kan konstatera en stor brist inom det här området, som vi måste komma till rätta med så snart som möjligt. Folks sympati, uppslutning och deltagande kräver att målet med en harmonisering uppåt av sociallagstiftningen förs ner på en vardaglig nivå, för att vi skall kunna bygga det Europa som folken vill se.

Lukas
Fru ordförande! Den ökande rörligheten bland människor och den snabba tillväxten inom resebranschen innebär att det av transportsäkerhetsskäl är nödvändigt att harmonisera en del av sociallagstiftningen på högre nivå. Det gäller i synnerhet luftfart- och vägtransporter. På området bussturism, ett miljövänligt sätt att resa som är värt att uppmuntra, behövs det bestämmelser på europeisk nivå som garanterar att passagerarna och andra medtrafikanter inte utsätts för fara på grund av förarens trötthet.
Jag vill nämna motiveringspunkterna D och G, där föredraganden anser att den sociala harmoniseringen skall hindra konkurrens som inverkar negativt på hälsa, livskvalitet och rörlighet, och att arbetstiden är en viktig faktor för att garantera säkerheten inom transportväsendet. Allt som hindrar konkurrensen är i princip farligt. Men jag tror att det i det här fallet, och i synnerhet när det handlar om människors säkerhet, är befogat.

Sindal
Fru ordförande! Harmoniseringen av sociallagstiftningen på transportområdet, har upptagit mycket av vårt utskotts och kommissionens tid, och jag är säker på att vi alla här i salen kan se problemen. Jag tror också att vi kan komma överens om vissa lösningar, men när vi når fram till besluten i rådet, så brister det. Skall bra förhållanden ge efter för sämre förhållanden? Det är ju i realiteten detta det handlar om när vi skall harmonisera. Hur harmoniserar man? I betänkandet redogör man för problemets räckvidd, eller visar hur många uppfattningar det finns i denna fråga. Transporter är gränsöverskridande, och därmed ett mål för gemensamma bestämmelser. Det skall vara gemensamma trafikregler, det skall vara gemensamma bestämmelser om miljö och arbetstider, som föredraganden också varit inne på. Men å andra sidan har vi en mycket stor nationell transport. De nationella bestämmelserna och traditionerna är emellertid så olika, att sociallagstiftningen ofta avgör konkurrenskraften, som också nämnt här i kväll. Vi har den anställde å ena sidan och transportköparen å den andra. Säkerhet och arbetstider hänger samman, och det får inte gå ut över konkurrenskraften. Jag anser att det skall finnas europeiska bestämmelser när detta är nödvändigt, men i viss utsträckning är det nödvändigt att ta hänsyn till nationella överenskommelser och traditioner. När vi tar hänsyn till sociallagstiftning, skatter och avgifter i samband med harmoniseringen, blir det helt fel. Jag tycker att det är ett utmärkt dokument vi har här, men om vi skall komma fram till något förnuftigt, så måste vi se på vilka möjligheter det finns i ministerrådet och på vilken nivå man skall harmonisera. Jag upprepar min fråga: skall bra förhållanden ge efter för sämre förhållanden? Det är detta vi skall diskutera.

Stenmarck
Fru ordförande! Låt mig få inleda med att tacka Grosch för det arbete som han har lagt ned på detta betänkande. Det finns mycket som är positivt i det betänkande som vi har att ta ställning till, t.ex. när föredraganden skriver att den sociala harmoniseringen inte har som mål att kontrollera marknadskrafterna.
Jag tillhör i övrigt dem som är tveksamma till en alltför långtgående harmonisering av de olika ländernas sociallagstiftning. Enligt mitt sätt att se det, är socialpolitiken i huvudsak en del av det nationella ansvaret. I enlighet med den subsidiaritetsprincip som vi talar om i väldigt många olika sammanhang, så menar jag att det är så, och att det faktiskt också i väldigt stor utsträckning måste vara på det sättet. Jag ifrågasätter också om det är möjligt att egentligen göra på något annat sätt. Förutsättningarna är mycket olika inom dagens medlemsländer. Dessa olikheter kommer att öka på ett dramatiskt sätt vid varje utvidgning av medlemskretsen till länderna i östra Europa. Det hindrar dock inte att det finns områden inom socialpolitiken inom vilka gemensamma regler är en fördel. Det kan exempelvis gälla krav på ökad säkerhet i trafiken, vilket är ett område som vi odiskutabelt skulle ha mycket att vinna på att ha gemensamma regler inom.
Jag tycker dock att det är att gå alltför långt när föredraganden skriver om krav på arbetstidsförkortning utan lönesänkning som ett av de viktigaste målen inom transportsektorn. Jag tror inte att en generell arbetstidsförkortning är lösningen när det gäller trafiksäkerheten, utan en minskning av den sammanhängande arbetstiden och ordentliga viloperioder mellan arbetspassen. Det finns det självklart anledning att också på ett europeiskt plan hitta gemensamma lösningar för.

Kinnock, Neil
Fru ordförande! Jag skulle vilja instämma med debattens övriga talare genom att lyckönska herr Grosch till hans betänkande som är allmänt berömmande gentemot kommissionen. Jag gengäldar därför naturligtvis detta genom att tacka honom och hans kolleger för det arbete de har uträttat genom att presentera detta betänkande om harmonisering av sociallagstiftningen på transportområdet.
Det är en nyttig påminnelse att det, samtidigt som avreglering för att stärka transporternas prestation och system måste fullföljas, är väsentligt att säkerställa att detta sker på ett sätt som tar ordentlig hänsyn till arbetstagarnas rimliga behov och till säkerhet och tjänster för allmänheten. Detta är en fråga som Grosch själv tagit upp och den har upprepats åtskilliga gånger under hela debatten.
Avseende den stora frågan om arbetstid, är det tydligt att det knappast finns någon skillnad mellan parlamentets och kommissionens inställning. Jag måste emellertid informera parlamentet om att kommissionen, som de flesta ärade ledamöter redan känner till, absolut inte har någon befogenhet att komma med förslag som härrör sig till önskan om att arbetstidsförkortning skall kunna ske utan löneminskning, en fråga som togs upp av Moreau och av andra under debattens gång.
Gemenskapsdirektivet om arbetstid - och i och med detta även de nuvarande förslagen - grundas, som parlamentet säkert känner till, på skyddet för arbetstagares säkerhet och hälsa. Samtidigt som det är uppenbart att en riktig tillämpning av denna princip i vissa fall skulle kunna medföra arbetstidsförkortning, måste sättet att handha de praktiska konsekvenserna av förändringar i lagen lämnas till förhandlingar mellan arbetstagare och arbetsgivare, företrädesvis genom en normal social dialog. Sådant förfarande kan uppenbarligen - och bör naturligtvis - ske genom kommissionen eller genom lag.
Man har uttryckt oro beträffande nivåerna på kontroller för körning och viloperioder och även avseende nivåerna för böter och skadestånd som ådöms för kränkningar. Som svar skulle jag vilja säga till parlamentet att jag håller med om att kontrollerna måste vara effektiva. I annat fall är de meningslösa. Som Grosch rekommenderar i sitt betänkande, kommer kommissionen följaktligen att föreslå en ökning av det minimiantal kontroller som måste utföras. Kommissionen har också under en tid varit medveten om den oro som avser böter och skadestånd, och vi förbereder därför för närvarande en rapport om tillämpningsåtgärdernas effektivitet . Denna rapport kommer att alla aspekter hos dessa frågor. Naturligtvis kommer jag att informera parlamentet om våra resultat när vi har fullbordat detta arbete.
I det betänkande vi har framför oss påpekas att det finns ett behov av att utvärdera åtgärder i transportsektorn i fråga om effekten av dessa på arbetstillfällen, arbetsförhållanden och rörligheten i allmänhet. Jag hoppas att alla i detta parlament kommer att godta att varken jag eller mina kolleger i transportsektorn skulle förbise sådana frågor då vi förbereder förslag. Jag måste emellertid säga att jag inte anser att man kan vinna något betydande tilläggsvärde med att utarbeta en allmän rapport där dessa frågor övervägs. Parlamentet är säkert medvetet om att i alla de förslag vi lägger fram tar vi hänsyn till sådana frågor genom att tillhandahålla flexibilitet, inskränkningar eller övergångsperioder. Jag hoppas parlamentet kommer att uppmärksamma att detta är ett praktiskt och genomblickbart handlingssätt och att det har den väsentliga effekten av att vara en politisk princip som tillämpas med jämna mellanrum snarare än en periodisk rapport som enbart tillhandahåller kommentarer.
Detta är emellertid en relativt liten punkt i betänkandets övergripande sammanhang och bör inte på något sätt avleda oss från kärnan i det arbete som har utförts av Grosch och hans kolleger som jag med glädje rekommenderar för parlamentet.

Ordföranden
Tack så mycket kommissionär Kinnock!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Upptagande av Turkiet i programmen Sokrates och Ungdom för Europa
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0048/99) av Heinisch för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om förslag till Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av det grundläggande beslutet beträffande programmet Sokrates för att Turkiet skall läggas till bland mottagarländerna (KOM(96)0199 - C4-0293/96-96/0130(COD)) och om förslag till Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av det grundläggande beslutet beträffande programmet Ungdom för Europa (tredje fasen) för att Turkiet skall läggas till bland mottagarländerna (KOM(96)0199 - C4-0294/96-96/0131(COD)).

Heinisch
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Nu har vi i snart tre år ägnat oss åt frågan om huruvida Turkiet skall tas med i utbytesprogrammen Sokrates och Ungdom för Europa. Men eftersom de nämnda programmen endast löper till årets slut, och vi redan nu diskuterar de program som sedan tar vid, finns frågan äntligen med på parlamentets föredragningslista. Att det har dröjt så länge, beror inte minst på att frågan i betänkandet ofta har kopplats samman med det principiella problemet med förhållandena mellan Europeiska unionen och den turkiska republiken avseende Turkiets fullvärdiga medlemsskap i Europeiska unionen.
Det fastställs i artikel 28 i associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Turkiet, att Turkiet skall komma i fråga för en anslutning till Europeiska unionen. Den linjen bekräftades av Europeiska rådet i Luxemburg i december 1997 och framför allt i Cardiff i juni 1998. Då hade rådet upprepade gånger poängterat att det är viktigt att Turkiet närmar sig Europeiska unionen på alla områden. Med detta avsågs redan från början även Turkiets deltagande i gemenskapsprogram som Sokrates och Ungdom för Europa.
Visserligen har rådet alltid konstaterat att kandidatländerna först måste ha förverkligat en institutionell stabilitet som en garanti för en demokratisk och rättsstatlig ordning, för bevarandet av de mänskliga rättigheterna liksom respekten för och skyddet av minoriteter. Utan tvivel är situationen för de mänskliga rättigheterna, just vad minoriteterna i Turkiet beträffar, liksom tidigare att betrakta som otillfredsställande. Det framgår inte minst av Amnesty Internationals årsrapport. Turkiets obstruktionspolitik i samband med Cyperns anslutningsförsök är inte heller godtagbar. Det bör påpekas klart och tydligt.
Jag har inte för avsikt att i dag tala om den nuvarande situationen för de mänskliga rättigheterna. Den frågan har vi tydligt tagit ställning till i otaliga betänkanden, senast i utskottet i samband med Swobodas betänkande om den vidare utvecklingen av förbindelserna med Turkiet och om den europeiska strategin för Turkiet. På den punkten har allt som är viktigt redan sagts. Parlamentets krav har framställts i ett oräkneligt antal dokument. Det aktuella betänkandet har därför begränsats till frågan om huruvida Turkiet skall tas med i utbildningsprogrammen. De fortsatta diskussionerna om Turkiets EU-anslutning stjäl uppmärksamhet från den egentliga målsättningen med utbytesprogrammet, vilken bör vara den främsta måttstocken vid bedömningen av den aktuella frågan.
Programmen Sokrates och Ungdom för Europa kom att utvecklas för att förmedla värden som tolerans, demokrati och aktivt medborgarskap till unga människor. Det är ett uttalat mål för Europeiska unionen att med dessa program ge unga människor möjlighet att medverka till uppbyggnaden av Europa, för det är de unga, som uppfostras i en anda av öppenhet och tolerans, som är de mest lovande byggmästarna av ett fredligt och humant Europa. Därför borde vi satsa på att få de unga att ta till sig grundtanken med Europa och den värdegemenskap som den tanken representerar. Därför har vi börjat med att öppna programmen för ungdomar från EFTA-staterna och även för ungdomar från de associerade staterna i Central- och Östeuropa, så som Cypern och Malta. Av den anledningen får vi inte lämna Turkiet utanför.
I motiveringen till den första etappen av Sokrates nämndes som exempel på en av uppgifterna, att göra Europa tillgängligt för alla och ge Europa en mänsklig dimension. Med tanke på det verkar det vara förutbestämt att Turkiet skall tas med i utbytesprogrammet. Det gäller att rikta de turkiska ungdomarnas blickar mot Europa, för det är dessa ungdomar som är öppna för en förändring i landet och det är de som kommer att se till att en sådan förändring äger rum i framtiden. Ungdomarna har dessutom en avgörande roll för demokratiseringsprocessen och förståelsen mellan de olika folkslagen.
Som bevis på den befintliga potentialen kan nämnas att 50 procent av den turkiska befolkningen är under 25 år. Vilka möjligheter innebär det? Naturligtvis kan vi bara nå en bråkdel av dessa unga människor med våra program. Men tänk på den enorma multiplikatoreffekt som utlöses av dessa ungdomars positiva personliga erfarenheter. Därför måste vi ge de turkiska ungdomarna möjlighet att själva lära känna vår västeuropeiska kultur och vårt sätt att betrakta de grundläggande fri-och rättigheterna och de mänskliga rättigheterna. Att det fungerar visas inte minst av det pågående samarbetet mellan europeiska ungdoms- och studentorganisationer.
Jag vill också poängtera igen att vi vid genomförandet av programmen kommer att eftersträva en rättvis medverkan av minoriteter och i synnerhet av kurderna. Det förändras inte av de våldsamma konflikter som pågår på europeisk mark. Men vi kan inte uppnå det genom en omröstning eller något liknande. Snarare kommer vi att noggrant granska de olika minoriteternas medverkan i en rapport som skall sammanställas varje år.
Jag vill passa på att säga att vi bör påminna oss om de kända orden av Jean Monnet, han som ständigt poängterade att det i alla europeiska enighetssträvanden i första hand bör handla om att föra samman människor och inte att föra fram frågan om staternas förenande. Ett förstärkt samarbete på ungdomsnivå och erbjudanden om utbytesstipendier är olika sätt att försöka stärka demokratin och respektera de mänskliga rättigheterna i Turkiet. Båda dessa faktorer är viktiga steg för Turkiets långfristiga anknytning till Västeuropa. Gör därför som jag och rösta för att Turkiet skall tas med i gemenskapens program för utbildning och ungdomsutbyte.

Schwaiger
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Elev- och ungdomsutbytet mellan turkiska ungdomar och ungdomar från Europeiska unionen är ett utmärkt sätt att bidra till ömsesidig förståelse mellan folk och medborgare. Det bidrar också till att Turkiet fortsätter öppna sig mot de demokratiska och rättsstatligt organiserade staterna i Europeiska unionen. Utskottet för externa ekonomiska förbindelser stöder därför enhälligt det utmärkta betänkandet av vår kollega Renate Heinisch.
Vi vill att de turkiska ungdomarna i större utsträckning skall delta i den långfristiga uppbyggnaden av ett pluralistiskt samhälle inom ramen för en rättsstat, i enlighet med de ständiga kraven från de turkiska arbetsmarknadsparterna. Om betänkandet antas skulle det vara beviset på att Europeiska unionen i en medel- och långfristig strategi stegvis uppfyller sitt ansvar gentemot vår viktiga granne i söder, att anledningarna till samarbete ständigt ökar och förstärks, och att dessa inte bara är till för att lappa över de aktuella dagskonflikterna - vi har ju i dag pratat länge om Öcalan - utan att de även är till för att dra upp konflikterna med rötterna i samband med framväxten av ett nytt samhälle i Turkiet.
Herr kommissionär! Europaparlamentet är under alla omständigheter redo att precis som med Heinischs betänkande påskynda samarbetet på andra områden, så att de uppgifter som Europeiska unionen har, men som man fortfarande inte har utfört, och då syftar jag framför allt på det finansiella stödet, kan fullföljas på ett bra sätt.

Elchlepp
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag skall fatta mig kort. Även min grupp förespråkar en utvidgning av programmet Ungdom för Europa till att omfatta Turkiet, och det beslutet får betraktas som oberoende av vårt dagspolitiska förhållande till Turkiet och den stora tveksamhet vi känner inför de inrikespolitiska förhållandena i landet. Varför då? Programmet Ungdom för Europa präglas av en oberoende utbildningspolitisk målsättning med krav på ungdomars tolerans mot andra levnads- och tänkesätt i andra länder, genom interkulturella möten i olika projekt och solidaritetsövningar i form av praktisk medverkan på det kommunala området, för att nämna ett exempel.
Det handlar om nya personliga erfarenheter, och det handlar om att minska mottagligheten för nationalistiska strömningar. De unga turkar som reser till våra länder, även om vissa av dem är handplockade, får först och främst chansen att lära känna Europa på riktigt och rätta till de ensidiga beskrivningar av Europa som kan ha förmedlats till dem av hemlandets tidningar. Samhällspolitiska förändringar är möjliga i en stat där förstelnade tankestrukturer uppluckras och en generationsväxling sker. Just därför gäller det att med hjälp av detta demokratiseringsprogram stödja dialogen med ungdomarna i Turkiet, och till alla er som är emot det, vill jag säga: De unga turkar som vi bjuder in till oss, skall inte behöva lida för den turkiska regeringens misstag. Vi kan inte bekämpa nationalistiska attityder och samtidigt förvägra en ungdomsdialog över gränserna med Turkiet.

Monfils
Betänkandet av Heinisch, som för övrigt är mycket bra, skapar uppenbarligen ett politiskt problem. Man föreslår, något som togs upp alldeles nyss, att Turkiet skall tas med i utbytesprogrammen " Sokrates" och " Ungdom för Europa" , samtidigt som, och det medger föredraganden själv, situationen för de mänskliga rättigheterna i Turkiet fortfarande är oroande. Dessutom, och det måste man ändå komma ihåg, visar de senaste dagarnas händelser inte på en positiv utveckling i Turkiet: jag tänker på gripandet, häktningen, av Öcalan och under vilka villkor han döms, jag tänker också på Turkiets reaktioner på uttalandena och förslagen från Europeiska unionen, som kräver att Turkiet löser sina problem i fråga om de mänskliga rättigheterna. Vad svarar Turkiet? Det säger att Europeiska unionens uttalanden ytterligare belastar listan över villkoren för ett fördjupat euro-turkiskt samarbete. Man tror sig drömma.
I en sådan situation hade det varit klokast att återförvisa betänkandet till utskottet, för att förse oss med mer tid till att överväga. Men eftersom det inte kommer att bli så, vad gör vi då? En del skulle kunna tycka - det hörde jag för en stund sedan - att man inte kan hålla de turkiska ungdomarna ansvariga för de aktuella problemen i deras land, och att närmandet till Europeiska unionen på sikt skulle kunna påverka en utveckling mot ökad demokrati, en bättre respekt för internationella organisationers resolutioner, mer rättvisa och större frihet.
Men andra, och jag hör till dem, anser att en röst för betänkandet av Heinisch är detsamma som att säga till turkarna att de kan tillåta sig allt, att de kan strunta i alla gester, att de kan fortsätta med att ta allt som Europa ger dem utan att ge något i utbyte, att de kan fortsätta med att kränka de mänskliga rättigheterna, genom att fullständigt nonchalera grundvalen för Europeiska unionen, som de vill ansluta sig till, som just är den absoluta respekten för människans rättigheter.
Man förhandlar inte, som Turkiet gör, med boxningshandskar, och jag anser att Europeiska unionen uppför sig väl blygsamt i förhållande till det landet, när vi samtidigt är väldigt nogräknade när det gäller rättssystemet och skyddet av mänskliga rättigheter i kandidatländerna i öst.
Fru ordförande! ELDR-gruppen vill ge de turkiska ungdomarna en chans, och därför kommer den inte att rösta emot, även om det är en illusion att tro att Turkiets nuvarande inställning inte delas av ungdomarna. Låt oss trots det ge dem en chans. Men Turkiet får inte betrakta en positiv röst som en ny seger, som en ratificering av dess nuvarande politik eller godtyckliga avrättningar och kränkningar av yttrandefriheten, som fortfarande pågår. Det är skälet till att den liberala gruppen kommer att avstå.

Guinebertière
Fru ordförande! Betänkandet om att ta med Turkiet i programmen " Sokrates" och " Ungdom för Europa" har väckt många diskussioner och förväntningar på beslut inom utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, eftersom vi hade våra första samtal i september 1996. De aktuella programmen går ut under 1999, och de nya programmen " Sokrates" och " Ungdom för Europa" kommer att inledas år 2000, då det är tänkt att de nya programmen skall öppnas för Turkiet, enligt förfaranden som skall beslutas tillsammans med det landet.
Under nuvarande omständigheter funderar jag över vilket budskap som vi snarast måste sända till Turkiet. Självklart bär den här typen av program naturligt med sig värden om en gemenskap som grundas på demokrati, förståelse av andra folk och andra kulturer, och då väger jag in all inverkan som utbildningen och vidareutbildningen har i det avseendet. I den bemärkelsen är jag positiv till en så stor framgång som möjligt för " Sokrates" . Samtidigt måste jag framhålla att ett ändringsförslag som har ingivits av mina kolleger i kulturutskottet har avslagits. Vad sade då detta ändringsförslag? Jo, följande: " Föreliggande beslut träder i kraft efter det att Europaparlamentet har kontrollerat att Turkiet verkligen respekterar de mänskliga rättigheterna" .
Av det skälet får medlemmarna av vår grupp rösta fritt och efter eget samvete, för min del kommer jag att avstå.

Ceyhun
Fru ordförande! Jag tror att man bara kan förverkliga de mänskliga rättigheterna i ett land, om det finns tillräckligt många människor som förespråkar dessa. Det är det som är syftet med dagens fråga, att vi under alla omständigheter skall stödja Turkiets deltagande i programmen Sokrates och Ungdom för Europa, eftersom vi utgår från att vi bidrar med något viktigt, när vi ger unga människor i Turkiet tillfälle att genom våra program utnyttja möjligheten till att omvandla Turkiet, som för tillfället inte kan betecknas som ett demokratiskt land, till en demokratisk republik. Därför anser vi att Heinisch betänkande är av stor betydelse. Vi stöder betänkandet och utgår från att det, liksom dagens debatt och förhoppningsvis även ett positivt beslut, skall bli en signal till Turkiet.

Maes
Fru ordförande! Lyckligtvis behöver vi inte vänta för att låta den turkiska ungdomen lära känna Europa. Väldigt många turkiska ungdomar bor i Europa och de kommer också att berätta om det i Turkiet. Jag förstår därför inte vad det är som är så bråttom.
År 1996 lade kommissionen fram ett förslag om att programmen Sokrates, Ungdom för Europa och Leonardo även skulle omfatta Turkiet. Under tiden har även andra länder fått tillträde, men på grund av människorättsfrågan förblev Turkiet avstängt. Europaparlamentet anslöt sig till det år 1996.
Utskottet för sysselsättning och socialfrågor undrar med rätta, tycker jag, varför man inte kan vänta med att vidta budgetåtgärder tills fler framsteg har gjorts i Cypernfrågan och kurdfrågan. Den debatt om kurdfrågan och fallet Öcalan som vi hade för ett par timmar sedan visar ju ändå tydligt att parlamentet fortfarande upplever läget i Turkiet som mycket problematiskt.
Var och en erkänner att programmen är en möjlighet att främja den ömsesidiga förståelsen och respekten mellan människor och folk. Men vilka garantier har vi att just ungdomar från Turkiet av alla olika befolkningsgrupper skall kunna delta i de här programmen? Det gör jag mig inga illusioner kring. Skulle det inte vara en felaktig signal att just nu i detta dramatiska skede före valet komma med ett godkännande och lämna en öppning? Vi vet mycket väl att man bara kan börja efter år 2000. Varför skulle vi då nu börja göra förberedelser vid en tidpunkt då hela parlamentet yrkar på att Turkiet verkligen gör något i fråga om de mänskliga rättigheterna? Vi måste tänka logiskt och inte ge några felaktiga signaler.
Vi instämmer alltså i grunden med förslagen, men vi kommer att avstå från att rösta eftersom vi anser att det just nu är sämsta tänkbara tidpunkt att ge den signalen.

Vanhecke
Fru ordförande! Allra först vill jag göra klart att jag anser att vi har allt intresse av att som européer upprätthålla de allra bästa förbindelser, politiska och kulturella förbindelser, med våra grannländer och att det naturligtvis även skall gälla vårt grannland Turkiet. Det hindrar dock inte att jag har fått intrycket att parlamentet genom det här förslaget om att låta programmen Sokrates och Ungdom för Europa även omfatta Turkiet, att vi för det första gör oss till ett åtlöje och att vi för det andra begår ett principfel.
Vi gör oss till åtlöje som parlament eftersom vi även i det här fallet sedan åratal tillbaka, åtminstone sedan slutförhandlingarna om tullunionen 1995, viftar med hotelsen mot Turkiet om att det måste göras framsteg i Cypernfrågan till exempel eller kurdfrågan annars kommer parlamentet att blockera det ena eller det andra. Jag skulle nu bra gärna vilja veta vilka framsteg som har gjorts sedan dess, till exempel i Cypernfrågan. Jag känner i alla fall inte till några sådana. Vi gör oss själva till åtlöje som parlament genom att ständigt uttala hotelser och sedan inte göra något åt dem.
För det andra så begår vi ett alldeles väldigt allvarligt principfel genom att utan protest brodera vidare på rådets och kommissionens ståndpunkt och betrakta vårt grannland Turkiet som en kandidat för anslutning till Europeiska unionen. Det är ju absurt! Historiskt, kulturellt och inte ens rent geografiskt sett hör Turkiet mer än till knappt 3 procent till världsdelen Europa. Europa är inte någon produkt som läskedryck eller som hundmat, det måste finnas en samhällelig, kulturell och historisk verklighet bakom, eller hur?
Parlamentet borde alltså ha modet, och med detta avslutar jag, att säga till vårt grannland Turkiet att vi vill respektera en vänskap och ett samarbete som är så omfattande som möjligt, men att Turkiet inte är ett europeiskt land och följaktligen inte heller kan vara ett kandidatland för anslutning till Europeiska unionen.

Sichrovsky
Fru ordförande! Hela den här debatten uppenbarar dilemmat med debatterna om de mänskliga rättigheterna i Europaparlamentet. Vi stöder betänkandet, kanske dels beroende på att vi anser att man inte får avhålla sig från frågor som rör de mänskliga rättigheterna. Vi måste ta ställning antingen för eller emot, stödja processen eller hindra den. Därför anser vi att det är nödvändigt att Turkiet tas med i utbildningsprogrammen, eftersom ett samhälles utbildningsnivå alltid står i direkt relation till utvecklingen av demokratin.
Vi kan och måste säkert också uttömma alla resurser på politisk nivå för att tvinga fram en demokratisering i Turkiet. Men vi får inte straffa ungdomarna för de synder som deras politiska ledare har begått. De kommer inte att ändra sin attityd bara för att vi utesluter deras ungdomar från utbildnings- och kulturprogrammen. Kanske är det ett tecken på politisk intelligens om vi någon gång visar en viss urskillningsförmåga.

Musumeci
Fru ordförande, kära kolleger! Den italienska gruppen från Nationell allians hälsar med stor tillfredsställelse förslaget att ta med Turkiet i de europeiska programmen för utbildning och ungdom.
Men vi kan inte avstå från att uttrycka vår besvikelse över den försening med vilken förslaget, som lades fram av Europeiska kommissionen redan i maj 1996, nu har nått Europaparlamentet. Det tjänar ingenting till att försöka dölja att bakom denna försening ligger dröjsmål, fientlighet, invändningar från flera håll och på flera nivåer när det gäller att ta med Turkiet i kulturprogrammen.
Man hävdar att den turkiska staten ännu inte kan erbjuda tillräckliga politiska garantier för de mänskliga rättigheterna. Detta är en åsikt som vi anser att vi både kan och bör instämma i, trots de avsevärda framsteg som har gjorts under de senaste åren när det gäller det turkiska rättssystemet. Oron över de mänskliga rättigheterna i Turkiet blir än allvarligare på grund av affären med terroristen Öcalan och det kurdiska folkets osäkra och för oss plågsamma öde.
Men Europeiska unionen får inte bestraffa den klandervärda senfärdigheten när det gäller demokratiprocessen i Turkiet genom att utelämna just den del av befolkningen som är mest mottaglig för förändringar och till principerna om ett civiliserat liv till en farlig internationell isolering. Jag tänker på de unga, dvs. på 50 procent av befolkningen i detta Medelhavsland, på de unga som är den främsta mottagargruppen när det gäller de europeiska programmen Sokrates och Ungdom för Europa. Europa, som är så rikt och välmående, detta fredliga Europa som är lika kritiskt när det gäller ord som en omutlig minister, men ängslig som en hare när det gäller att skrida till handling, har redan ansvaret för att inte ha ingripit för att förhindra att fallet Öcalan förvärrades. Detta Europa kan inte nu dessutom ta på sig ansvaret för att ha förhindrat att den turkiska ungdomen genom kulturellt utbyte tillägnar sig de värderingar vad gäller demokrati, frihet, tolerans och rättvisa som skulle kunna göra att Turkiet snart blir en viktig faktor när det gäller att utvidga det europeiska samarbetet runt Medelhavet.
Detta är åtminstone vår förhoppning som Europavänner och medborgare i Medelhavsområdet.

Le Gallou
Fru ordförande! Med betänkandet Heinisch ett nytt betänkande, ett nytt steg i Europeiska unionens dubbelspel i förhållande till läget i Turkiet. Det handlar om att tillåta utbyten mellan turkiska och europeiska ungdomar genom programmen " Leonardo" , " Sokrates" och " Ungdom för Europa" . Måste man påminna om att Turkiet faktiskt inte är europeiskt, varken befolkningen, språket, kulturen, religionen eller historien.
Vi har redan kritiserat avtalen om tullunionen, som Förenta staterna önskade se i december 1995, genom att påpeka att det skulle vara ett första oacceptabelt steg mot att unionen integrerar ett icke-europeiskt land. Genom att i dag utsträcka de europeiska ungdoms- och utbildningsprogrammen till att omfatta Turkiet, tar Europeiska unionen ytterligare ett steg för ett öppnande mot Turkiet.
Det finns en inkonsekvens i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet. Å ena sidan bekymrar sig unionen för de mänskliga rättigheterna på Cypern, eller den kurdiska minoritetens mänskliga rättigheter, å andra sidan knyter den närmare politiska och kulturella kontakter med Turkiet. Detta är motsägelsefullt. Det är varken seriöst eller ansvarsfullt.

Van den Broek
Fru ordförande! Får jag börja med att instämmande konstatera att en stor majoritet av parlamentet nu kan gå med på att låta programmen Sokrates och Ungdom för Europa omfatta Turkiet. Jag skulle bara vilja, med hänvisning till den föregående debatten och de många andra tidigare debatter vi haft om Europeiska unionens förbindelser med Turkiet, instämma med alla dem som trots alla de politiska problem som vi har med Turkiet ändå anser att vi måste vända oss just till Turkiets ungdomar för att hos dem utveckla och förstärka den ömsesidiga förståelsen och ta tillfället i akt via de här utbytesprogrammen att utbyta och dela med oss till varandra av våra uppfattningar om demokrati, tolerans och medborgerlig pliktkänsla. Det skall böjas i tid det som krokigt skall bli, lyder ett nederländskt ordspråk och jag tror att det säkerligen även gäller för program som de här.
I det avseendet skulle jag också vilja gratulera Heinisch till hennes betänkande och till hennes ihärdighet att efter långa diskussioner även i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media slutligen lägga fram den här rekommendationen och även få stöd för den. Jag skulle vilja tillägga att vi egentligen inte har några problem med de ändringsförslag som lagts fram. Låt mig dock bara säga att ändringsförslag 5, där det talas om extra uppmärksamhet för minoriteternas situation, vilket för övrigt är helt i överensstämmelse med kommissionens politik, så tycker vi att det är mindre önskvärt att det i genomförandet av programmet ges intryck av att, visserligen informellt, det borde förekomma ett kvoteringssystem i fråga om minoriteters deltagande i de här programmen.
Vi tror att framgång skall kunna garanteras även för minoriteterna utan att det på det här sättet via ändringsförslaget läggs fram i texten. Jag hoppas att även föredraganden och övriga ledamöter från parlamentet kan hålla med om det.
Som vi vet så betyder slutligen inte beslutet om Turkiets deltagande inom ramen för befintliga förslag att Turkiet med omedelbar verkan kan delta i programmen. Efter förhandlingar med Turkiet måste ett beslut fattas om bestämmelser för genomförandet, om deltagandets ekonomiska aspekter. Samråd kommer naturligtvis att ske med parlamentet i den frågan. Inom ramen för de nya programmen Sokrates och Ungdom för Europa mellan år 2000 och 2004 har redan hänsyn tagits till Turkiets deltagande. Ur den synvinkeln innebär godkännandet av de förslag till beslut som har lagts fram att det ges klarsignal för genomförande av en serie förberedande åtgärder som är absolut nödvändiga för att Turkiets deltagande i de här programmen skall förlöpa väl. Visst tycker jag att beslutet om Turkiets deltagande är en positiv signal från Europeiska unionen till det turkiska civila samhället, varigenom Europeiska unionen återigen visar att den är beredd att vidareutveckla det sektoriella samarbetet med Turkiet. I det avseendet hoppas vi också på ett positivt svar och en positiv reaktion från turkiskt håll.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Programmet Sokrates (andra etappen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A4-0062/99) från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om att inrätta den andra etappen av gemenskapens åtgärdsprogram för utbildning Sokrates (föredragande: Pack).

Pack
Herr ordförande, kära kolleger! Jag kommer inte att säga så mycket om utbildningsprogrammets principiella betydelse i dag. Den har vi talat tillräckligt om de senaste månaderna och åren. Vi känner ju till allt det där. Rådsordförande är inte närvarande, men jag kanske ändå kan säga till honom: Goda européer kommer inte ur tomma intet! De måste utbildas i Europa för Europa. Det nödvändiga europeiska mervärdet, den europeiska dimensionen av utbildningsväsendet måste skapas i Europas utbildningsvärld.
Vi vill inte ta ifrån de nationella, regionala och lokala politikerna uppgiften att sörja för utbildning, även europeiska utbildningsinsatser, utan vi erbjuder ytterligare hjälp, något som i dag på vägen mot en tolerant gemenskap i Europa är mer nödvändigt än någonsin. Vi talade redan vid den första behandlingen om att kommissionen i och med sitt förslag om Sokrates (andra etappen) åstadkom en rad förbättringar. Det kom att innebära förenklade förfaranden, en lättare åtkomst och mindre byråkrati. Vi har dessutom också uppnått något som var angeläget för många i Comenius-programmet, nämligen att elevutbyte, om det skulle behövas, även kan ske inom ramen för Comenius.
Jag kommer nu att begränsa mig till de ändringsförslag som jag tycker är viktiga, nämligen de vi lägger fram här i dag och skall rösta om i morgon. Till att börja med vill jag säga: Jag har lagt stor vikt vid att språkinlärningsfrågan i synnerhet gäller de människor som bor i gränsområdena. I gränsområden där invånarna inte kan tala grannens språk kan de inte i praktiken ta del av den inre marknaden. Där har man inte nytta av den engelska man får lära sig, utan i Saarland till exempel där jag kommer ifrån, som gränsar till Luxemburg och Frankrike, har man nytta av franska, och därför bör barnen få lära sig franska redan i förskolan! Det ligger i deras eget intresse.
En annan fråga som vi har tagit upp är att vi definitivt bör stärka systemet för erkännande av utlandsstudier. Det är det så kallade ECTS-systemet (Europeiska systemet för överföring av studiemeriter). Vi behöver stärka det systemet, så att unga människor vid hemkomsten kan tillgodoräkna sig sin tid i utlandet, så att den inte innebär en onödig förlängning av deras studier.
Det finns en annan fråga som vi tycker är mycket viktig. Stipendierna inom ramen för Erasmus-programmet är mycket låga, i brist på medel, och en ung människa kan inte resa till ett främmande land med hjälp av 100 euro. Det kan bara den som har föräldrar eller släktingar som står för finansieringen. Och den som har det, behöver förmodligen inte heller dessa 100 euro, och därför vore det bättre om högskolorna och universiteten vid tilldelningen av stipendierna tog hänsyn till studentens ekonomiska möjligheter. Om studenten vill åka utomlands som Erasmus-student och själv har möjlighet att finansiera det, då vore det bättre att spara in dessa 100 euro åt en tredje, fjärde eller femte student. Med fyra eller fem sådana summor skulle mindre bemedlade studenter få möjlighet att studera utomlands. Vi har föreslagit det, och jag hoppas att rådet på sitt nästa möte kommer att förstå det bättre än man tidigare har gjort, och att man kanske även anammar vårt förslag.
Naturligtvis har vi lagt fram fler förslag, för med tanke på att vi har godkänt att programmet skall löpa under sju år i stället för fem, måste en utvärdering givetvis göras i slutet av år 2002. En sådan utvärdering kan inte bara vara kvalitativ utan måste i synnerhet också vara finansiell. Därför hoppas jag att rådet godkänner att vi med tanke på den långa tidsperioden gör en granskning efter halva tiden, men en seriös sådan, inte bara en granskning på papperet!
Den fråga vi måste ta oss an är den fråga som har varit mest omstridd i samband med Sokrates ända sedan 1994 då jag blev engagerad, nämligen frågan om finansieringen. Kommissionen ville ha 1, 5 miljarder euro för en femårsperiod. Vi sade: Det räcker inte, vi behöver 2 miljarder euro. Det måste vi också med tanke på att programmet skall utvidgas till alla de länder som vill ansluta sig till det. I dag har vi diskuterat Turkiet, sedan följer Polen, Ungern, Tjeckien, Estland, Lettland och Slovakien. Rådet avger löften varje söndag förmiddag, men på måndagen finns det inga pengar till att infria löftet. Vi behöver alltså mer pengar. Men rådet har hittat på något listigt. Man har förlängt programmet till sju år och givit oss 1, 55 miljarder euro. Men det är snarare en symbolisk handling, för vi har fått mindre nu än vi fick för fem år sedan. Därför har vi lagt fram ett mycket förnuftigt förslag: Vi vill ha 2, 5 miljarder euro. Det är inte för egen del vi vill ha de pengarna, utan de är till alla ungdomar i Europeiska unionen, 300 miljoner personer, som kan erbjudas detta program, från vaggan till graven, som jag sade förra gången, för det är ett program som börjar i skolan och fortsätter med ett livslångt lärande upp till hög ålder.
Det skulle vara synd om inte rådet kunde infria sina löften genom att nu göra en rejäl satsning. Då kan vi göra något för Europas medborgare och jag tror att vi gemensamt bör kämpa för det inför Europavalen. Jag förutsätter att ni kommer att göra det tillsammans med mig!
Applåder

Elchlepp
Herr ordförande, kära kolleger! Jag gratulerar Pack till hennes betänkande, och jag gläds över att vi i utskottet har uppnått ett samförstånd beträffande utformningen av det framtida programmet. De principiella frågorna i det framgångsrika Sokratesprogrammet har vi redan talat tillräckligt om. Men en sak som jag särskilt vill lyfta fram här i dag är de otillräckliga finansiella medlen i rådets förslag. Tyvärr är det fortfarande tusentals ungdomar som inte får delta i programmet, något som bevisas av det höga antalet sökande vid de handläggande instanserna och som på grund av otillräckliga stödmedel varje år får avslag på sin ansökan. Här skulle EU kunna inta en viktig roll som föregångare i de europeiska utbytesprogrammen. Min grupp har redan från början krävt en höjning av medlen, för att ungdomarna skall få möjlighet till en utlandserfarenhet och även för att undanröja den sociala snedfördelningen i dagens Sokratesprogram. I de politiska talen poängteras att ungdomar skall mötas, lära sig att visa tolerans och att det gemensamma utbildningsområdet är viktigt, men i praktiken fungerar det inte med finansieringen. Det vore väl underbart, en äkta europeisk vision, om alla ungdomar fick möjlighet att förlägga en del av sina studier till ett grannland.
Jag vill också påminna om att ökade språkkunskaper och möjligheten att i unga år bekanta sig med den kulturella situationen i andra länder är ett utmärkt bidrag till rörligheten på den europeiska arbetsmarknaden, och att det ingår som en komponent i en aktiv sysselsättningspolitik. Det är ett vedertaget faktum bland arbetsmarknadsexperterna. Kravet på de 2, 5 miljarder euro som utskottet har enats om för den nya programplaneringsperioden är ett absolut minimum. Rådets förslag om 1, 5 miljarder för en sjuårsperiod innebär, precis som Pack sade, ingen reell höjning, det vill säga ingen tillväxt under programmets löptid, med tanke på de utvidgade uppgifterna inom vuxenutbildningen och öppnandet av programmen för länder i Central- och Östeuropa, om man på allvar vill försöka få bort den sociala snedfördelningen på vissa områden i programmet. Erasmus-stipendier som i dag tilldelas med ett genomsnittligt belopp på 70 ecu, kan inte fungera som en stimulans för ungdomar från mindre välbeställda familjer att tillbringa en studietermin i utlandet, och de som ändå kan unna sig att åka får bidraget på köpet.
I övrigt är jag glad över att de socialpolitiska kraven, ändringsförslagen från min grupp, har gått igenom, till exempel förslaget om att universitet och högskolor när Erasmus-stipendierna tilldelas i fortsättningen bör ta större hänsyn till den sökandens behov, och att det vad Comenius beträffar i första hand är åtgärder för rörligheten som skall gälla, i synnerhet till förmån för ungdomar i yrkesskolor, eftersom den gruppen alltid har haft sämre möjligheter att delta i ett utbyte. Det är också glädjande att utskottet har anammat önskemålet att man vid elevutbyten inom ramen för Comenius anammar grannlandets förvaltningsspråk i de prioriterade stödområdena. Därigenom stöder man den gränsöverskridande verksamheten och upprättandet av tvåspråkiga områden, som till exempel i det område där jag kommer ifrån. Vi vill upprätta en zone bilingue , ett tvåspråkigt område vid floden Rhens övre lopp, och om det skulle gå att förverkliga, även med rådets godkännande, skulle det vara ett underbart tillfälle att stödja en sådan utveckling. Detta bidrar i stor utsträckning till att framställa Europa som något konkret och användbart för medborgarna. Det är nämligen något som ofta saknas inom Europapolitiken.

Heinisch
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Ett stort tack till Doris Pack för hennes starka engagemang i Sokrates-programmet. Jag stöder där särskilt den finansiella utökningen av programmet. Som föredragande för det europeiska året för livslångt lärande vet jag hur viktig åtgärd tre (Grundtvig) är, som främjar livslångt lärande, å ena sidan för unga människor med dålig utbildningsbakgrund, å andra sidan för vuxna som vill och måste utöka sina kunskaper och sin kompetens. För partnerskapssamarbetet på utbildningsområdet på europeisk nivå är det nödvändigt att informera alla berörda om utbildningsfrågor. Inom skolväsendet innebär det i första hand föräldrarna och lärarna, så att de tillsammans med ungdomarna tar fasta på och främjar den europeiska dimensionen av utbildningen.
Just i de central- och östeuropeiska länderna, på Cypern och i de baltiska staterna väntar föräldrar och de ansvariga på utbildningsområdet på att få vara med och stödja demokratiseringsprocessen i skolorna och i samhället. Jag talade tidigare om betänkandet om att uppta Turkiet i Sokrates och Ungdom för Europa, och förra veckan diskuterade jag de här frågorna med ungdomar och professorer i Istanbul, och den här veckan i delegationen med de ansvariga för Litauen. Alla anser att vuxenutbildningen innebär goda möjligheter till en fortsatt utveckling av ett demokratiskt samhälle i deras hemländer. Även här gäller min gamla paroll om vuxenutbildning: Ofta är det viktigare att uppfostra föräldrar och vuxna än att utbilda ungdomarna. Därför är jag glad över att det området främjas av programmet.

Virrankoski
Herr ordförande! Parlamentet håller på att behandla den andra etappen av åtgärdsprogrammet Sokrates och rådets gemensamma ståndpunkt angående det. Jag vill redan i detta skede tacka Pack för det mycket energiska arbete som hon har lagt ned på Sokrates-programmet, vilket också framgår av det aktuella betänkandet. Sokrates-programmet har varit ett av de framgångsrikaste EU-programmen. Inom ramen för det har tusen och åter tusen europeiska ungdomar kunnat studera utanför sitt eget land, fått nya kunskaper och impulser och på det sättet kompletterat sin världsbild med internationella erfarenheter. Speciellt för de små medlemsländerna har programmet varit värdefullt. Det har både ökat de egna studenternas möjligheter och lockat nya studenter från andra länder och på det sättet förstärkt den värdefulla europeiska växelverkan.
Rådet har nu lagt fram den gemensamma ståndpunkten. Den största skillnaden mellan den och Packs betänkande är att rådet erbjuder 1, 55 miljarder euro medan Pack och utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media kräver 2, 5 miljarder euro under de följande sju åren. När vi tar hänsyn till att EU sannolikt kommer att utvidgas under de närmaste åren förefaller 2 500 miljoner euro att vara det rätta beloppet. För detta talar också det att Europas industriella och kommersiella konkurrenskraft är i stor utsträckning beroende av hur pass bra utbildningsnivå vi kan erbjuda åt vår ungdom och även äldre befolkning.
Av Sokrates-programmets innehåll skulle jag bara vilja ta upp en fråga: i betänkandet begränsas språkstudierna bara till EU: s officiella språk samt iriska och luxemburgska. Eftersom medlemsländernas grannländers språk sällan studeras i någon större omfattning inom EU skulle det vara på sin plats att ta bort den här snäva begränsningen och utvidga möjligheterna till att även omfatta studier av EU: s grannregioners litet studerade men viktiga språk. På detta sätt skulle man kunna främja förutom EU: s utvidgning även det gränsöverskridande samarbetet.

Guinebertière
Herr ordförande! I första hand vill jag gratulera Doris Pack, föredraganden för programmet " Sokrates" , till det arbete hon har genomfört, inte bara inom parlamentet, men också i sina förhandlingar med rådet och kommissionen i syfte att erhålla två miljarder euro för att programmet skall kunna fungera.
Om det finns ett program som medborgarna känner till, då är det " Sokrates" . Det har gett prov på vad det duger till, dess framgång överskrider de finansiella ramarna, och man kan tyvärr säga att det på ett sätt har bidragit till att det har skapats en privilegierad klass; de som har fått tillträde till " Sokrates" .
Detta program ger ett verkligt europeiskt mervärde till utbildningssystemens nationella dimension: det stimulerar till att lära europeiska språk, såväl som att få kännedom om andra kulturer, från norr till söder, från öst till väst. Varför är programmet så populärt? Jag tror helt enkelt att det bemöter medborgarnas förväntan om att se Europa intressera sig för dem, för deras personliga utveckling, för deras integration på det egna territoriet. Ja, " Sokrates" gör det möjligt för studenter och lärare att mötas. Ja, " Sokrates" möjliggör ett samarbete mellan lärosäten, ett mer omfattande erkännande av examensbevis och kunskaper om andra européers utbildningssystem.
Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media har ingett många ändringsförslag för att förbättra kommissionens ursprungliga förslag, och vi har velat utöka budgeten bland annat för att öppna " Sokrates" för den livslånga utbildningen. Introduktionen av " Minerva" , som är avsett att främja användningen av multimedia i utbildningen, tror jag är en mycket bra nyhet, för övrigt tillsammans med åtgärder som skall samordnas med andra gemenskapsprogram som " Leonardo" och " Ungdom för Europa" .
Till sist önskar jag att genomförandet av programmet kommer att utvärderas grundligt, vilket jag inte tvivlar på, och att det också kan spridas och utan begränsningar presenteras för alla dem som kommer att ha kontrollansvar, och även för dem som önskar ta del av det. Vi har kommit fram till andra behandlingen av detta program, och närmar oss alltså ett genomförande, så jag vill därför rikta ett " lycka till" till alla medborgare som kommer att åtnjuta vårt arbete och därmed inse att Europa är till för dem.

Kerr
Herr ordförande! Jag skulle också vilja lyckönska fru Pack till hennes betänkande. Fru Pack har varit en god förkämpe för Sokrates i parlamentet under de senaste fem åren, under den tid som jag tillsammans med henne har suttit i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media. Det är tydligt att vi kommer att behöva fortsätta kampen mot ministerrådet. Trots att vi lyckades få till stånd en ökning av budgeten, är det uppenbart att ökningen är otillräcklig för att möta kraven från det växande antal länder som med all rätt vill delta i utbildningsprogrammen inom Sokrates.
Det är viktigt att de gör detta. Om vi skall bygga upp ett bättre Europa, som inte bara är begränsat till de nuvarande 15 medlemsstaterna, är det riktigt att vi utvidgar programmen till att även inbegripa andra länder. Jag har genom min kunskap om programmen, eftersom jag tidigare varit lektor inom den högre utbildningen, fått tydliga bevis på att i ju större utsträckning vi kan få unga människor i Europa att träffas och tala med varandra kommer de desto bättre att förstå vikten av Europa och vikten av att bygga upp Europa. Jag önskar bara att vissa brittiska journalister också skulle kunna delta i programmet. På så sätt skulle de kanske komma att få en ökad förståelse för Europa.
Jag hoppas att kommissionär Cresson kommer att ge ett positivt svar till betänkandet, och kommer att ta upp den kamp som parlamentet vill fortsätta, för att utvidga programmet och öka budgeten, så att vi kan få till stånd ett verkligt framgångsrikt Sokrates-program.

Mann, Thomas
Herr ordförande! Vi befinner oss i övergången från ett industrisamhälle till ett kunskapssamhälle, där den nya samhällsfrågan är utbildning. Det innebär att förutsättningar måste skapas för att alla, på grund av tekniska förändringar, under sitt yrkesliv skall kunna vara verksamma inom flera olika yrken. Sokrates är en viktig hörnsten för kunskapens Europa på allmänbildningens område, precis som Leonardo är det på yrkesutbildningens område. Dessa utbildningsprogram främjar den enskildes kunskaper och förmåga och tjänar som en förberedelse inför framtiden. Med en kvalificerad utbildning och tillämpandet av vårt koncept life long learning kan många utmaningar klaras av, för profilen hos morgondagens arbetskraft ser ut på följande sätt: utveckla ledarkompetens och handla självständigt, praktisera lagarbete och visa social kompetens.
Arbetstagarna och arbetsgivarna måste kunna kommunicera med varandra och definiera sin egen roll och sina respektive uppgifter, men också förstå främmande kulturer och identifiera olikheterna och försöka överbrygga de skillnader som finns. Hur, om inte med hjälp av goda språkkunskaper kan människorna bli rörliga och få möjlighet att studera utanför sitt hemland i Europa, antingen utbilda sig där eller hitta ett arbete? Att Sokrates även främjar undervisningen i mindre utbredda europeiska språk är ett framsteg för solidariteten. De förslag som har lagts fram av Doris Pack, en banbrytare inom tillämpbar politik, bör alla stödjas utan undantag. Nästan varje måndag får jag besök av elever som kommer för att granska Europa, och de har visat hur bra Sokrates fungerar trots alla ansökningsproblem. Elevutbyten och lärarmöten väger tyngre än aldrig så läckra broschyrer.
Men vad tjänar bra idéer till, om de inte kommer alla tillgodo? De 2, 5 miljarder euro som begärs är ett minimum med tanke på den ständigt växande mottagargruppen, med tanke på kandidatländerna. Sokrates är exempel på en meningsfull och granskningsbar investering inför framtiden.

Frischenschlager
Herr ordförande! I den här debatten om kollegans Pack utmärkta och viktiga betänkande vill jag koncentrera mig på två punkter. Vi talar om kulturella och språkliga insatser över gränserna. Här bör vi ta särskild hänsyn till de central- och östeuropeiska länderna. Vi har väl alla under våra resor till dessa länder märkt, hur duktiga många av människorna där är på att tala våra språk, men hur många är det i Västeuropa som talar deras språk? Här har Europeiska unionen ett särskilt ansvar för att se till att våra ungdomar lär sig språken i våra central- och östeuropeiska grannländer, av ekonomiska, men framför allt av kulturella och europapolitiska skäl. Det var den ena punkten.
Den andra punkten har redan tagits upp av kollegan Pack, nämligen det särskilda ansvaret för gränsområdena. Vi upplever ett fenomen i de österrikiska gränstrakterna, där vi under många årtionden har varit förargade över de stängda gränserna och järnridån, men nu plötsligt är rädda för de öppna gränserna. Vårt svar måste vara kulturella och utbildningspolitiska initiativ. Därför är det viktigt att vi institutionaliserar detta. Elevutbyte, lärarutbyte, men i synnerhet tvåspråkiga, kanske till och med trespråkiga skolor kan vara instrument för att väva samman gränsområdena, inte bara ekonomiskt utan även kulturellt och språkligt sett.
Vi i Österrike har i förbundsstaten Kärnten speciella erfarenheter, där det på grund av den slovenska minoriteten finns särskilda utbildningar på både slovenska och tyska. Nu när gränserna har öppnats upplever vi hur användbara de unga människor som utbildats där är för den ekonomiska utvecklingen och det ekonomiska gränsöverskridandet. Vi har alltså konkreta exempel på detta, och därför tror jag att de pengar som investeras i sådant är väl investerade pengar.

Hyland
Herr ordförande! Jag ansluter mig till tidigare talare genom att välkomna möjligheten att ge ett kortfattat bidrag till denna debatt. Den första etappen av Sokrates har varit ett mycket värdefullt experiment vad beträffar gränsöverskridande utbildning. I mitt hemland, Irland, finns det många lärare och studenter som kan vittna om dess framgångar som ett unikt utbildningsexperiment. Förutom dess uppenbara utbildningsdimension, har Sokrates försett oss med en känsla av tillhörighet och en möjlighet för unga människor att dela och njuta av den kulturella mångfalden inom Europeiska unionen och dess medlemsstater.
Det ger unga människor möjlighet att uppleva den annorlunda livsstil och den individualitet som finns i varje EU-land genom välkomponerade utbildningsprogram, medan det samtidigt hjälper dem att i högre grad uppskatta det egna rika och mångfacetterade arvet.
Jag välkomnar det faktum att rådet nu har nått en gemensam ståndpunkt om framtida utbildning och utbildningsprogram inklusive programmet Sokrates, att tiden för det nya programmet skall utökas till sju år och att budgeten skall ökas i betydande utsträckning. Jag anser att Europa måste fortsätta att investera i unga människor. En skicklig och rörlig ung befolkning är vår största tillgång i en värld som blir mer och mer konkurrensbetonad. Irland har visat prov på hur dess unga människor i stor omfattning bidrar till en betydande ekonomisk tillväxt.

Hawlicek
Herr ordförande! Jag vill börja med att hjärtligt tacka fru Pack för hennes betänkande, men framför allt för hennes insats i det här sammanhanget. Innehållet i den andra etappens utbildningsprogram präglas av diskussionen om vitboken om undervisning, grönboken om hinder för rörlighet över gränserna och programmet Kunskapens Europa. Det handlar om att underlätta alla målgruppers tillgång till programmen, att förenkla ansöknings- och urvalsförfarandet och uppnå en deltagarkvot på 10 procent av skolorna och 10 procent av de studerande.
Något som särskilt prioriteras är undanröjandet av alla former av diskriminering. Därför har andra behandlingen resulterat i ett tillägg om att sökandens ekonomiska situation skall beaktas vid tilldelandet av stipendierna, liksom att lika möjligheter för kvinnor och män skall främjas och även, något som jag särskilt uppskattar, att arbetsmarknadsparterna involveras i större utsträckning. Det som är nytt inom Sokrates II, och det är konsekvensen av ett livslångt lärande, är att alla utbildningsprogram kräver att vuxenutbildningen skall tas med i Grundtvigprogrammet. Det är också nytt att vi i och med Minervaprogrammet, där Doris Pack fått igenom sitt förslag, nu har ett program för utbildning och multimedia med en kvinnlig namngivare. Sammanfattningsvis kan man säga att Sokrates är ett bra program med ett kompletterande innehåll, med en högre deltagarkvot som målsättning liksom fler deltagarberättigade stater bland kandidatländerna. Vi får inte glömma att majoriteten av kandidatländerna redan nu kan delta i utbildnings- och kulturprogrammen och att dessa kommer att öka i antal de närmaste sju åren.
Desto värre är därför rådets förslag om att höja de av kommissionen föreslagna medlen från 1, 4 miljarder euro för fem år till 1, 55 miljarder euro - men för sju år. Det skulle innebära att Sokrates II fick utföra fler uppgifter för fler deltagare med mindre pengar. Därför uppmanar jag Europaparlamentet att anta utskottets berättigade ändringsförslag som antogs med enhällighet av utskottet och där 2, 5 miljarder euro fastställs för en sjuårsperiod. Det är verkligen ett minimikrav för att Sokrates-programmet skall kunna fortsätta drivas med framgång för ungdomar, studerande, lärare och alla som är villiga att utbilda sig och vidareutbilda sig i Europa.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Sokrates-programmet är en av de viktigaste kanalerna att stödja gemenskapens medborgares rörlighet och utbildningens mångsidighet. Att inkludera den studerande befolkningen i EU: s ansökarländer och i vissa andra närliggande länder i programmet är ett naturligt steg mot det utvidgade Europa. När det gäller Sokrates-programmets utvidgningsprocess måste man se till att man inte vållar extra svårigheter för en enskild människas deltagande i programmet till exempel i form av för små finansieringsandelar. Det är viktigt att beakta deltagarnas ekonomiska situation som grund för fördelningen av finansieringsandelen. Genom att stödja studier i europeiska minoritetsspråk som till exempel samiska som en del av internationaliseringspolitiken bevarar man värdefulla lokala kulturarv som måste hållas vid liv i det alltmer internationella Europa. Genom att vuxenstuderande och den utbildade undervisningspersonalen tas med utvidgas programmets verkan till att gagna en större del av befolkningen. När dessa parter tas med blir det betydligt lättare att sträva efter ett ömsesidigt erkännande av examen som tagits i olika länder, vilket för sin del underlättar rörligheten för dem som kommit ut i arbetslivet. Pengar som satsats i programmet kommer i framtiden att betala sig mångdubbelt.
Jag hoppas att rådet och kommissionen kommer att lägga den vikt vid frågan som den förtjänar och att vi skulle få en lika bra arvtagare till det nu pågående Sokrates-programmet med hjälp av den finansiering som parlamentet föreslagit. Det är klart att det finns gott om folk som är ivriga att dela på EU: s budget, men om vi sparar in på dessa ungdomsprogram sparar vi in på vår framtid och den europeiska utvecklingen, vilket är en mycket kortsiktig politik.

Crowley
Herr ordförande! Jag skulle också vilja instämma med mina kolleger genom att lyckönska föredraganden till det imponerande förslag hon har deltagande lagt fram för oss. När vi diskuterar sådana frågor som rör utbildning måste vi se detta som en investering i unga människors framtid för att ge dem den färdighet som krävs för att anpassa sig till den teknik som är under förändring i den värld vi lever i, som också är under förändring. Det är också en investering inför framtiden för att nå en större förståelse för den kulturella, sociala och språkliga mångfald som finns inom Europeiska unionen.
Det är p.g.a. detta som det är viktigt, som den föregående talaren sade, att studiet av minoritetsspråk bör uppmuntras i programmet Sokrates. Jag talar särskilt om iriskan. Det är ett officiellt språk inom Europeiska unionen och bör ges en mer framträdande plats.
Det finns emellertid, som många talare har påpekat, trots vad rådet säger om vikten av utbildning och trots kommissionens goda tro vad beträffar livslångt lärande, en brist på engagemang i fråga om finansiella resurser. Därför uppmanar jag alla ledamöter att stödja de ändringsförslag som har bordlagts av föredraganden för att säkerställa att dessa nya sjuåriga Sokrates-program finansieras på ett tillfredställande sätt med 2, 5 miljarder euro.
Det är också viktigt att vi lär av de misstag vi tidigare gjort. Jag syftar speciellt på Erasmus-programmet som i huvudsak gällde utbyte av studenter på högskolenivå. Det innehöll ett visst mått av exklusivitet vilket innebar att om en familj inte hade råd att ge stöd åt en student som studerar utomlands, så var det inte möjligt för denna student att dra nytta av det. Det åligger oss att säkerställa att ett visst finansiellt stöd skall finnas tillgängligt i och med dessa program, antingen på europeisk eller nationell nivå. Om regeringarna i medlemsstaterna inte tillhandahåller detta, bör vi minska den summa pengar de tilldelas i och med programmet Sokrates och andra utbildningsprogram.
Avslutningsvis, uppmanar jag alla ledamöter att stödja detta och att inge Europeiska unionen mer hopp inför framtiden.

Elliott
Herr ordförande! Jag lovordar starkt dessa rekommendationer och de ändringsförslag föredraganden har framlagt. Jag har inte varit så direkt engagerad i diskussionerna i parlamentet om dessa program under den senaste tiden, men för ca fem år sedan var jag tillsammans med Pack medföredragande till parlamentets betänkande om det första programmet Sokrates. Allt vad som skett sedan dess har styrkt det starka stöd parlamentet har gett detta program.
Andra talare har i lysande ordalag, och med rätta, hänvisat till värdet av Erasmus-programmets utbyten och det nätverk dessa program tillhandahåller för skolorna. Dessa program är inte bara fördelaktiga för de enskilda studenter som deltar i dem och de skolor och högskolor vid vilka dessa studerar, utan vi måste också komma ihåg att de utgör ett verkligt bidrag till medvetenhet och en meningsfylld förståelse för det arbete Europeiska unionen i sig uträttar för ett stort antal studenter och deras familjer. Den förverkligar detta för dem.
Det gläder mig också att se att ansökarländerna inbegripits, tillsammans med Malta och Cypern. Jag var på Malta förra veckan för det blandade parlamentariska utskottet och kan berätta för er att de är mycket måna om att Malta helt och hållet skall delta i dessa program. Huvudfrågan är finansieringen. Om vi inte har lämplig finansiering kan vi inte säkerställa att alla unga människor som skulle kunna dra fördel av dessa program har möjlighet att göra detta, vi kan heller inte undvika den elitism som innebär att endast de som har möjlighet till finansiering kan delta.
Jag hoppas innerligt att vi kommer att stödja denna siffra på 2, 5 miljarder euro. Det låter som mycket pengar och ministrarna bävar inför denna siffra. Men vad är 2, 5 miljarder euro? Är det 1 euro per europeisk medborgare per år av programmet. För många är det mindre än kostnaden för en kopp kaffe eller en dagstidning. Det är mindre än 5 procent av Bill Gates personliga förmögenhet - vilket är en intressant tanke. Kanske kan vi be honom om en donation om vi inte kan skaffa fram pengarna på något annat sätt.

Rack
Sokrates är en utmärkt idé. Jag får som universitetslärare varje år uppleva det som Doris Pack i stora drag beskriver, och som hon har gjort helt rätt i att poängtera men även i att beklaga. En strålande idé, men det fungerar inte med finansieringen. Vi delade för bara några veckor sedan ut stipendier vid universitetet, och jag minns fortfarande den entusiasm som de unga visade när de hörde talas om studieorter som Rom, Paris, Trieste och Thessaloniki, men jag minns också tårarna och besvikelsen hos dem som blev utan studieplats. Jag kommer ihåg det och jag kan egentligen varje vecka med glädje konstatera vilka berikande erfarenheter en Erasmus-student kan tillföra undervisningen under det traditionella akademiska läsåret på sin studieort. Men pengarna är ett problem, som sagt.
Vi utvidgar och det är riktigt av oss att utvidga till de central- och östeuropeiska länderna. Vi försöker medvetet vidga våra horisonter. Men - och det är något som har gett mig en tankeställare de senaste åren - om jag jämför de ansökningar jag nu får med de ansökningar jag fick för två, tre år sedan, då upptäcker jag en stor skillnad, nämligen att det i dag är många som ansöker om stipendium, som egentligen inte längre har behov av något sådant, för att de redan har studerat utomlands två, tre eller fyra gånger tidigare. Men de ansökningar jag inte längre får så många av är från sådana studenter som Erasmus och Sokrates egentligen är och bör vara till för, nämligen unga, duktiga sökande med språkkunskaper, engagemang och vilja att delta, men som inte kan ta upp en eller två sådana möjligheter på sitt curriculum vitae . Därför anser jag att vi inte får reagera i form av nedskärningar, utan att vi alla tillsammans måste satsa på att skapa sådana möjligheter för våra europeiska ungdomar så som vi själva tycker att de skall se ut.

Tongue
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka fru Pack, och herr Elchlepp i vår grupp som har hjälpt till att prioritera missgynnade studenter i programmet. Som alla har sagt är Sokrates en historia om framgång. Dess utvidgning till skolor är en otrolig framgång och är utomordentligt förmånlig. Jag skulle bara vilja nämna ett projekt: fyra grundskolor i fyra länder med benämningen " Vatten i vår kultur" . Barnen har lärt sig att det faktiskt finns andra länder, kulturer och språk, att det finns aspekter av vår kultur som vi delar och att vi måste skydda miljön. De har också lärt sig hur ny teknik kan hjälpa dem att kommunicera över gränserna - en alldeles fantastisk prestation.
Det är hörnstenen till folkets Europa. Jag vet att fru Cresson instämmer med oss och uppskattar denna punkt. Som man har sagt måste man skaffa fram 2, 5 miljarder. Det är ett mycket litet pris att betala för att skapa empati och förståelse mellan våra barn och våra unga. Detta är trots allt den sanna grunden för långsiktig fred och förståelse i Europa.

Stenzel
Herr ordförande! Den som värnar om utbildning, rörlighet och därigenom förbättrade möjligheter för våra europeiska ungdomar på arbetsmarknaden, måste också värna om Sokrates II. Tyvärr har inte rådet och parlamentet hittills kunnat uppnå enighet i frågan om finansieringen. Eftersom perioden för Sokrates har förlängts till sju år är det logiskt att vi kräver 2, 5 miljarder euro för programmet. Likaså måste det ske en kvalitativ och finansiell utvärdering av Sokrates före den 31 december 2002. Jag stöder Doris Packs förslag på samtliga punkter och hoppas att de kommer att beaktas.
Att främja språkinlärningen av två främmande språk, varav minst ett skall vara ett av grannländernas språk, är en viktig förutsättning för våra ungdomars möjligheter att kvalificera sig, utnyttja den inre marknaden, finna arbete och för att skapa en europeisk medvetenhet hos dem. Jag stöder även kravet på att stipendierna skall fördelas på ett annat sätt, så att inte alla automatiskt får ett stipendium som det inte går att leva på. Men de som är i behov av stipendium, bör få en tillräckligt stor summa. Jag hoppas att man förverkligar dessa punkter och att förlikningskommittén kommer fram till ett tillfredsställande resultat före denna mandatperiods slut.

Cresson
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Först och främst vill jag innerligt tacka parlamentet för dess uthålliga engagemang och stöd, vilket gör det möjligt att i dag avsluta andra behandlingen av programmet " Sokrates" nya etapp, och detta knappt två månader efter det att rådet antog sin gemensamma ståndpunkt.
Jag noterar särskilt parlamentets politiska vilja att så snart som möjligt avsluta förhandlingarna om det nya programmet, och därmed ge medborgarna, strax före Europavalen, ett kraftfullt politiskt budskap om vår gemensamma vilja att bygga vidare på ett europeiskt utbildningsområde.
Jag vill givetvis särskilt tacka fru Pack för hennes utmärkta betänkande, och hennes kolleger i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media för deras ständiga stöd.
Jag har framhållit det österrikiska ordförandeskapets mycket positiva inställning, med stor bestämdhet och klokhet har det fått arbetet inom rådet att framskrida, för att en gemensam ståndpunkt skulle nås i december. Signalerna från det tyska ordförandeskapet är också positiva, för att inte säga uppmuntrande. De visar att det finns en gemensam politisk vilja att få beslutet att godkännas före valet av det nya parlamentet.
Ni kommer säkert ihåg att vi under plenarsammanträdet den 5 november fick tillfälle att tillsammans diskutera tre förslag till programmen " Sokrates" , " Leonardo" och " Ungdom för Europa" . Som ni vet antog rådet (utbildningsministrarna) den 4 december de gemensamma ståndpunkterna för de två första programmen, men att man av budgetära skäl inte lyckades uppnå ett samförstånd för programmet " Ungdom för Europa" . Jag kunde inte ge kommissionens samtycke till det förslag som lades fram, ett samtycke som var nödvändigt för att komma fram till ett generellt avtal. I den situation vi befann oss i tror jag att det var omöjligt att ge kommissionens samtycke.
Vi hoppas att parlamentet kommer att kunna avge sitt yttrande vid andra behandlingen om programmet " Leonardo" innan det nuvarande parlamentets mandatperiod tar slut, så att ett definitivt beslutet kan fattas under tyskt ordförandeskap.
När det gäller programmet " Ungdom för Europa" , hoppas jag att situationen kommer att lösas upp under de kommande veckorna, så att rådet som planerat kan anta sin gemensamma ståndpunkt den 27 maj.
Kommissionen har gått igenom era ändringsförslag i en konstruktiv och öppen anda. Jag kan meddela er att den helt eller delvis kommer att införliva 15 av de 16 ändringsförslag som ni har ingett. Kommissionen kommer att integrera dem i ett omprövat förslag, som kommer att överlämnas till rådet inom de närmaste dagarna. Många ändringsförslag påminner om kommissionens ursprungliga och ändrade förslag, och bidrar därmed till att förbättra, eller t.o.m. rätta till, vissa politiskt betydelsefulla aspekter av den gemensamma ståndpunkten.
Jag vill, om ni så tillåter, ta upp några av de mest betecknande exemplen. Jag tackar er för att ha anammat begreppet " europeiskt utbildningsområde" , på det sätt som vi definierade det i våra förslag, det är ändringsförslag 2. Termen " ett utbildningsområde för samarbete i utbildningsfrågor" , som rådet föreslog, är för tekniskt och abstrakt, och kort sagt ganska svårt att förstå för allmänheten. " Utbildningsområde" däremot, bär på ett kraftfullt politiskt budskap som riktar sig till alla unionens medborgare, och anger tydligt innebörden i gemenskapens insatser inom utbildning och yrkesutbildning. Och jag vill mer särskilt tacka de som har insisterat på detta budskap; Guinebertière, Hyland och Hawlicek.
När det gäller de planerade förfarandena för urval av förslag, kan jag med nöje konstatera att parlamentet delar kommissionens förhållningssätt, som syftar till att göra det enklare, öppnare och mer lättillgängligt för programmets förmånstagare. Och det är ändringsförslag 14. Parlamentets förslag att ta bort en av etapperna för samråd med medlemsstaterna, inom ramen för de centrala åtgärderna, kommer verkligen att underlätta och förkorta förfarandet för urval av förslag.
Jag gläder mig också åt parlamentets avsikt att i artikel 12 införa en bestämmelse, som gör att kommissionen, tre år efter att programmet inletts, kan lägga fram en utvärderingsrapport tillsammans med förslag som den anser vara lämpliga, även förslag om totalanslaget. Det är ändringsförslag 8. Eftersom rådet har beslutat att förlänga programmets varaktighet till sju år, i stället för fem år som kommissionen föreslog, blir det med parlamentets föreslagna bestämmelse möjligt att på ett flexibelt sätt anpassa programmet efter nya behov.
Jag kommer självklart att acceptera ändringsförslag 12, som syftar till att " Erasmus" -stipendier företrädesvis skall tilldelas studenter vars ekonomiska situation nödvändiggör ett särskilt stöd. Jag tackar Rack och Tongue för att de betonade vikten av detta. Man måste dessutom understryka, eftersom det har tagits upp av talarna, att det ofta är studenter ur de mest gynnade kategorierna som söker stipendium, eftersom de är minst hämmade och, tack vare sin familj, vana vid att resa och att hemma höra talas om vad som händer i andra länder, och eftersom de kulturellt sett kanske är mer förberedda. Men beslutet fattas lokalt, och jag tror att man kan lita fullt ut på dem som delar ut stipendierna, på att de kan göra en åtskillnad mellan dem som har en enklare utgångspunkt och dem som kanske har fler meriter men inte så enkla förutsättningar, men för vilka ett stipendium har större betydelse för deras yrkesväg och personliga utveckling.
Mot bakgrund av detta vill jag erinra om att kommissionen har, efter parlamentets initiativ förra hösten, satt igång en studie om " Erasmus" -studenternas sociala och ekonomiska situation. Resultaten från undersökningen, där 10 000 studenter ingår, kommer att presenteras för er under de närmaste månaderna.
I övrigt har kommissionen, sedan två år tillbaka, systematiskt uppmanat universiteten och de nationella förmedlingarna att ta hänsyn till studenternas ekonomiska behov när de beviljar " Erasmus" -stipendier. Detta är en fråga jag ägnar stor uppmärksamhet, och jag skulle vilja tacka alla dem som särskilt har satt sig in i den frågan.
Jag kommer också att ta till mig principen i ändringsförslagen 10 till 16, som avser möjligheten att sätta igång pilotprojekt för unga arbetslösa lärare, för att de under en bestämd period skall kunna undervisa i en skola i en annan medlemsstat. Vi har i högsta grad behov av - i alla medlemsstater - lärare som kommer från andra länder i Europeiska unionen, för vi har alla sett hur språkundervisningen i våra egna länder var. För om man kan få stöd från en lärare i ett annat land, även för en kort tid, någon som framför allt för yngre barn för med sig en kultur och ett sätt från just det landet, då får man något mycket värdefullt.
Den typen av initiativ gör att unga lärare kan få en värdefull yrkeserfarenhet, och dessutom kan sådana projekt bidra till att på allvar ge skolundervisningen en europeisk dimension.
Många andra ändringsförslag syftar till att klargöra och förstärka vissa aspekter i den gemensamma ståndpunkten, och kan därför godtas, antingen som de är, eller deras andemening. Det handlar närmare bestämt om ändringsförslagen 1, 3, 4, 5, 7, 9, 11, 13 andra delen, och 15, som bl.a. avser följande aspekter: för det första den betydelse man bör tillmäta Europeiska systemet för överföring av studiemeriter, vidare en förstärkning av aktiviteterna för unga som vidareutbildar sig inom ramen för språkinlärningsprojekt, ett klargörande av bestämmelserna för Cyperns deltagande, en sänkning av minimiandelen som rådet anger för åtgärderna 2 och 3, den prioritet man bör ge de språk som det finns minst undervisning i och som är minst utbredda, och för gränsregioner; språket i grannlandet. Flera talare uttryckte en oro apropå den frågan, Elchlepp, Kerr, Mann. Jag kan ändå inte ta med ändringsförslag 6 som avser den finansiella artikeln.
Jag noterar i vederbörlig ordning parlamentets stöd till en höjning av budgetanslaget till 2, 5 miljarder euro. I sitt ursprungliga förslag angav kommissionen, enligt prioriteringarna i Agenda 2000, ett finansiellt totalanslag på 1, 4 miljarder euro för en tidsperiod på fem år. Med samma kriterier tillämpade på en period på sju år, enligt den gemensamma ståndpunkten och med hänsyn till en genomsnittlig tillväxttakt, ger kommissionen i stället ett förslag i storleksordningen 2, 151 miljarder euro. Men för att nå fram till en gemensam ståndpunkt vid första behandlingen, fick kommissionen ansluta sig till beloppet på 1, 550 miljarder euro, för vilket det kunde erhållas en kvalificerad majoritet.
Jag gläder mig åt att kommissionens och parlamentets förhållningssätt sammanfaller i fråga om viljan att höja budgetmedlen, så att de kan motsvara våra ambitioner. Jag hoppas att fortsättningen på förhandlingsprocessen gör att rådet också kan uttala sig i den riktningen, och jag hoppas att vi kan gå framåt tillsammans under förlikningsprocessen. Jag kommer självklart att med bestämdhet ställa mig på er sida under förlikningen.
För att avsluta vill jag understryka att vi enligt min mening är på god väg att nå fram till ett definitivt beslut under tyskt ordförandeskap, vilket gör att vi med bästa möjliga förutsättningar kan förbereda genomförandet av det nya programmet. Jag hoppas självklart på att man under förhandlingarna kan nå fram till ett tillfredsställande avtal om budgetanslaget.
Till sist vill jag avsluta genom att än en gång tacka kulturutskottet, och i synnerhet dess föredragande, Pack, för deras utmärkta arbete och deras konstruktiva ändringsförslag, och för det stöd vi alltid har fått från Europaparlamentet i sin helhet. Jag är övertygad om att vårt program kommer att bidra till uppbyggnaden av ett kunskapens Europa, som bär på ett tydligt politiskt budskap nära medborgarnas behov.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär Edith Cresson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Skatter som påverkar förbrukningen av tobaksvaror
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0021/99) av Langen för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 92/79/EEG om tillnärmning av skatt på cigaretter, direktiv 92/80/EEG om tillnärmning av skatter på andra tobaksvaror än cigaretter och direktiv 95/59/EG om andra skatter än omsättningsskatter som påverkar förbrukningen av tobaksvaror (KOM(98)0320 - C4-0402/98-98/0189(CNS)).

Langen
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Europeiska kommissionen lade 1998 fram en rapport om punktskattestrukturer och punktskattesatser, liksom ett förslag till ändring av tre olika direktiv om skatt på tobak. I den rapporten, som ligger till grund för de föreslagna tekniska ändringarna och förändringarna av minimiskattesatserna, prövas om den gällande lagstiftningen garanterar att den inre marknaden kan fungera friktionsfritt. Där är det i synnerhet två faktorer som spelar en viktig roll. För det första det faktum att skattebedrägeri och smuggling till följd av en relativt hög beskattning av tobak och tobaksprodukter och högst varierande skattesatser i de enskilda medlemsländerna i Europeiska unionen har en avgörande betydelse, och för det andra att en rad problem har uppstått vid tillämpningen av skattebestämmelserna, vilka kräver tekniska justeringar.
Det nuvarande systemet infördes 1993 och kan härledas till den långa diskussion om den inre marknaden som har pågått ända sedan 1995. Tobaksskatten är en viktig inkomstkälla för medlemsstaterna. Den pendlar mellan 0, 4 procent och 1, 6 procent av bruttonationalprodukten, som till exempel i Grekland. Eftersom varor som är belagda med punktskatt kan överföras från den ena medlemsstatens skattesystem till en annan medlemsstats system uppstår det problem med dokument, eventuella förfalskningar och andra fakta i sammanhanget, och de europeiska finansministrarna sover förmodligen inte längre så gott om nätterna, sedan de konstaterat att revisionsrättens ordförande beräknat fjolårets skattebortfall i samband med punktskatterna till sammanlagt 75 miljarder euro, med tyngdpunkten på mervärdesskatt, tobaksskatt och alkoholskatt. Det innebär ett enormt skattebortfall som i själva verket förutsätter omedelbara åtgärder i sådana frågor som skattebedrägeri och skattesmitning.
I dag handlar det tyvärr inte om att bekämpa skattebedrägerier, inte heller om en harmonisering av åtgärderna på området, utan det rör sig om relativt försiktiga anpassningar. Här måste man göra en åtskillnad mellan två olika områden. För det första skatt på cigaretter, och för det andra skatt på andra tobaksvaror än cigaretter. Övriga tobaksvaror utgör omkring 5 procent av den totala marknaden. 95 procent avser cigaretter och här är det enbart tekniska anpassningar som gäller. Det är ett mycket komplicerat momsberäkningssystem som jag inte skall gå in på här, eftersom det enbart kan förstås av fackmän.
Kommissionens förslag innebär att minimibeskattningen, som uppgår till 57 procent av detaljhandelspriset, får underskridas under en anpassningsperiod på högst två år. Det innebär för andra tobaksvaror än cigaretter en mycket måttlig anpassning i två etapper, den första ändringen den 1 januari 1999 - det datumet har som ni vet passerat utan att en sådan ändring har kommit till stånd, och parlamentet har ännu inte avgivit något yttrande - och den andra måttliga ändringen skall ske den 1 januari 2001. Dessa ändringar har antagits av en majoritet i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, skattehöjningarna med knapp majoritet, och nu håller vi på att behandla sådana nya ändringsförslag från Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, som skulle rubba den rådande balansen. Om vi antar dessa ändringsförslag, kommer det för minimibeskattningen av rulltobak, det vill säga för de cigaretter som man själv rullar, att innebära prishöjningar på 30 procent, eftersom vi då skulle få höja skatterna drastiskt. Vi var emot detta, och jag uppmanar mina kolleger att avvisa de nya ändringsförslagen från den liberala gruppen, som rör ett särskilt nederländskt problem och inte har något samband med ungdomars tobaksrökning.
Det är ett misstag att tro att det är de personer som börjar röka som själva rullar sina cigaretter. Det är tvärtom en viss åldersgrupp, en viss inkomstgrupp av inbitna rökare och inte ungdomarna som gör det. Ungdomarna tar hellre till de enklare cigaretterna. Vi har ändå uppmanat kommissionen att lägga fram en interimsrapport före den 30 juni 2000 om folkhälsan och framför allt i frågan om skattebedrägerier, och det vill jag poängtera här. En sådan interimsrapport behövs dessutom för att det inte hittills har vidtagits några åtgärder på området. Jag vill tacka för tidigare samråd och hoppas att förslaget från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik skall finna en bred majoritet.

Rosado Fernandes
Herr ordförande! Jag skulle för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling vilja gratulera kollegan Werner Langen till hans goda arbete, och till den balans och klokhet som han har visat genom att lägga fram ett ändringsförslag om granskning av punktskatterna vart fjärde år i stället för vart femte år. Det är ett förslag från utskottet som vi också uppskattar.
Men, herre gud, vi talar här om punktskatter på tobak när en stor del av skatterna inte tas ut i Europa. Sanningen är att tobaken är ett lockbete för den organiserade brottsligheten, liksom alkoholen. Den som deltog i tillfälliga undersökningskommittén för gemenskapens transiteringssystem, eller den som läser Uclaf: s rapporter, eller den som har hört nyheterna från mitt land - där det bara häromdagen försvann 70 containrar med tobak och där den portugisiska regeringen naturligtvis kräver tillbaka 14 miljarder escudos av ett transportbolag - känner till hur många miljoner som undgår gemenskapens finansiella kontroll. Detta sker också många gånger med medlemsstaters och vissa europeiska institutioners medverkan, eftersom de anslag som är avsedda för scanners för gränskontrollen och för den fysiska kontrollen i hamnarna många gånger inte beviljas. Därför anser jag att det vore bra att tala om skatter. Men det skulle kanske vara rekommendabelt och sunt om kommissionen funderade på formen för kontroll och betalning och tvinga dem som inte har betalat att betala det de är skyldiga.
En annan brist som jag har påpekat i kommissionens dokument är den faktiska avsaknaden av ett program för utbildning riktad till ungdomar i tobaksfrågor. De är de potentiella rökarna.

Metten
Herr ordförande! Europeiska kommissionen är mycket blygsam när det gäller att göra en tillnärmning av minimiskatten på cigaretter och andra tobaksvaror. Den ger medlemsstaterna mer flexibilitet vid hanteringen av minimiskatten på 57 procent av detaljförsäljningspriset. Därigenom kan skatten tillfälligt till och med sjunka under 57 procent. Även om det här läggs fram som en teknisk åtgärd, så måste vi ändå se till att det inte medför en snedvridning av konkurrensen.
Förutom den nämnda flexibiliteten föreslår kommissionen att tillnärmningen av punktskatterna på tobaksvaror skall ske i två etapper. Eftersom de verkliga punktskatterna överallt redan ligger högre än minimipunktskatten så är det alltså främst ett kosmetiskt förslag. I utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik ansåg dock den största möjliga minoriteten att Europeiska kommissionen borde ha gjort mer. Langen har redan gjort en liten hänvisning till det. Enligt oss måste den nämligen få slut på främjandet av rulltobaken som nu fortfarande beskattas rejält mycket lägre än de cigarretter som den konkurrerar med.
Bland annat har den liberala gruppen lagt fram tre ändringsförslag, ändringsförslag 6, 7 och 8, som fick stöd av min grupp och som kommer att få stöd igen. Om det finns argument för en annorlunda beskattning av rulltobak än cigaretter så borde skatten snarare ligga högre, eftersom rulltobak i allmänhet är mer skadlig än cigaretter. Den lägre skatten på rulltobak skickar alltså användarna, med hjälp av en prisstimulans, just i riktning mot det mest skadliga bruket. Det måste bli ett slut på den felaktiga stimulansen. Det behöver för övrigt inte alls innebära slutet för tobaksindustrin utan bara att den går miste om sin privilegierade skatteställning. Den liberala gruppens ändringsförslag nummer 7 är i det avseendet inte alls så radikalt eftersom det ökar den del av slutanvändarpriset som utgörs av skatt från 30 till 45 procent. Det kan jämföras med 57 procent för cigaretter.
De allra underligaste argument kommer fram i diskussionen om att jämställa skatten på cigaretter och rulltobak. Inte bara borde skatteförmånen för rulltobak finnas kvar, eftersom det är bra för sysselsättningen i små och medelstora företag, utan rulltobak skulle egentligen vara cigaretten för de fattiga som inte kan unna sig en riktig cigarett. De som beskattar tobaksvaror högt för att motarbeta det hälsovådliga bruket av dessa, och det gör alla medlemsstater, de kan inte beskatta de mest skadliga tobaksvarorna lägre. Om rökning är skadligt för hälsan så är det också skadligt för hälsan hos de fattigaste.
Vad min grupp anbelangar så finns det inget utrymme för cyniska undantag. Cynism är just en bra beskrivning av de som förespråkar den nuvarande ordningen. Kommissionens förslag och Langenbetänkandet går alltså inte tillräckligt långt. Jag hoppas verkligen att kommissionen inom kort föreslår en grundligare omprövning av skatten på tobaksvaror. Parlamentet kommer, om min grupp får bestämma, att börja med det här redan i morgon.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! När man talar om tobaksvaror kan man aldrig för mycket poängtera deras skadliga effekter för människornas hälsa, inte bara för dem som är aktiva rökare utan också för dem som passivt mot sin vilja blir utsatta för den carcinogena tobaksröken. Därför måste man fästa speciell uppmärksamhet på skyddet av folkhälsan, när man bestämmer punktskatterna på tobaksvarorna i nationalstaterna och vid unionens lagstiftning som rör tobaksvaror. Skatteintäkter från tobaksvarorna måste också i fortsättningen i allt större utsträckning styras till det förebyggande folkhälsoarbetet.
Tobaken utgör inte bara ett nationellt eller regionalt problem, utan den är i högsta grad ett globalt problem. De amerikanska tobaksbolagen till exempel bedriver rent ut sagt hänsynslös verksamhet i de asiatiska länder där det inte ännu finns något förbud mot tobaksreklam. Man har bland annat hotat att flytta stora sportevenemang till länder där man bättre förstår tobaksbolagens intressen.
Det aktuella direktivförslaget innebär i första hand tekniska ändringar i gemenskapens lagstiftning som rör beskattningen av tobaksvaror. Utöver tekniska ändringar finns det skäl att lösa de kontrollproblem som är förknippade med transport av tobaksvaror. Organiserade kriminella ligor smugglar cigarrettlaster för att undvika skatter. En del av unionens medlemsstater motsätter sig dock införandet av effektiva kontrollsystem. Jag anser att man i fortsättningen måste vidta sanktioner mot dessa medlemsstater om de inte utan dröjsmål inför moderna och effektiva kontrollsystem inom ramen för det nu föreslagna skattesystemet.

Holm
Herr ordförande! Jag vill bara instämma i Matikainen-Kallströms utmärkta tal och hennes åsikter om tobak som jag till fullo delar. Det är skadligt med tobak och rökning. Vi måste göra allt vad vi kan för att få oss stackare som röker att sluta röka, och få ungdomar att inte börja röka.
V-gruppen vill naturligtvis att skatterna, eller rättare sagt priset på tobak skall vara så högt som möjligt. Det är dock litet svårt med den inre marknaden. I exempelvis Sverige är priset på tobak ett av de högsta i EU; det är jättedyrt att köpa ett paket tobak i Sverige. Vår totala skatt är dock en av de lägsta i EU. Därför följer Sverige i dag inte direktivet om 57 procent minimiskatt. Det är därför viktigt att kommissionen ser över hela denna problematiken med skatterna, så att enskilda länder skall kunna ha högre skatter. När Sverige höjde skatten för två år sedan, blev vi nämligen tvungna att sänka den igen, eftersom smugglingen och skattebedrägerierna ökade så mycket att vi tvingades sänka priset igen. Så får det inte vara, utan vi måste ha höga skatter på tobak för att det skall få oss att röka mindre.

Porto
Herr ordförande! Jag tänker inte kommentera Werner Langens betänkande - vilket jag för övrigt gratulerar honom till -, jag vill bara beklaga att kommissionen inte har passat på detta tillfälle att införa en ad valorem- skatt för tobaken i stället för att den till stor del skall vara en punktskatt.
Det handlar om en situation, som jag sade här redan 1992, med anledning av de första förordningarna, med en större procentuell beskattning av viss tobak än annan, vilket resulterar i en konkurrenssnedvridning vilket i detta konkreta fall ger en snedvridning till förmån för den amerikanska, dyrare, tobaken, och för vilken punktskatten är mindre, till skada för den europeiska tobaken, som i allmänhet är billigare och därmed får en procentuellt högre skatt.
Den högre skatten på dessa leder dessutom till en regressiv beskattning, eftersom den utgör en större del av konsumtionen hos människor med lägre inkomster. Man skulle kanske kunna säga att man därigenom i högre grad uppnår det socialt önskvärda målet att minska den totala tobakskonsumtionen, eftersom det finns fler fattiga rökare än rika. Men då engagemanget för folkhälsan måste vara gemensam för rika och fattiga, är det inte lätt att motivera att detta i praktiken gör att den är större för de senare än för de förstnämnda. Kan denna distinktion rättfärdigas i ljuset av den politiska filosofin?
Vi förstår alltså inte - och detta är poängen med mitt inlägg - varför man inte tog tillfället i akt att bara anta en ad valorem- skatt, det går inte att anföra skäl som förenklad administration, eftersom det ändå till en del kommer att finnas någon skatt av denna typ, och eftersom det handlar om skatter med en exceptionellt lätt tillämpning på ett mycket begränsat antal och väl organiserade producenter.

Rübig
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Först vill jag fråga kommissionen hur det kommer sig att man fortfarande subventionerar tobaksodlingen med en miljard euro, och varför man främjar en undermålig kvalitet i stället för en god kvalitet på tobaken som skulle vara mindre skadlig för hälsan. Nu vill man dessutom försvåra handeln - ändringsförslag 2, 5 och 6 - med minimiskatter på 30 procent av detaljhandelpriset, något som innebär att smugglingen på området kommer att öka, och att de grupper som genomför transitbedrägeriet kommer att tjäna ännu mer.
Jag tror dessutom att den villkorliga censuren av tobaksreklamen är en katastrof för folkhälsopolitiken. Det finns ett behov av en förnuftig, upplysande och kvalitetsorienterad information i tobaksreklamen. Om man förbjuder all reklam, så kommer det inte att finnas några möjligheter att upplysa konsumenten om hur han bör förhålla sig. Jag tror att man helt enkelt tar bort möjligheten till en hälsoorienterad information till förmån för en bättre kvalitet. Denna villkorliga censur måste helt enkelt tas bort. Det måste finnas möjligheter att göra reklam som koncentreras på hälsoaspekterna, där man kan förhindra att ungdomar börjar röka för tidigt. Kanske skulle man hellre koncentrera sig på den enkla njutningen och ta upp mängden cigaretter och på det viset rikta in sig på kedjerökarna, utan att den som någon enstaka gång röker en cigarett för njutningens skull skall drabbas av omedelbara sanktioner från samhällets sida. Tobak är en laglig produkt som är belagd med höga skatter, och jag tycker därför inte att det finns någon anledning att belägga reklamen med censur.

Cresson
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Jag skulle först vilja tacka Langen för det betänkande han har utarbetat och de slutsatser han har dragit. Allmänt sett erkänner Langen kravet på att göra en del tekniska förändringar av gemenskapens skattelagstiftning gällande tobaksvaror. Efter den senaste granskningen av skattesatserna och strukturerna för de punktskatter som slår mot tobaksvaror, visade det sig att dessa ändringar är nödvändiga för att bestämmelserna skall tolkas och tillämpas på samma sätt i alla medlemsstater, och så att det också skall bli lättare att genomföra dem, för att den inre marknaden skall fungera tillfredsställande.
Efter samrådet med medlemsstaterna, företagen och intressegrupperna har kommissionen gjort bedömningen att det är lämpligt att göra en grundläggande revidering av den nuvarande strukturen, och i synnerhet av de minimisatser som tillämpas på tobaksvaror.
När det gäller ändringsförslagen som Langen föreslår, om hur ofta skattesatserna och strukturerna skall revideras, kan kommissionen godta en period på fyra år i stället för fem år, som föreskrevs i utkastet till förslaget. I rapporten kommer hänsyn att tas till den inre marknadens funktion, punktskatternas realvärde och de mer allmänna målen i fördraget.
Vad gäller de ändringsförslag som syftar till att integrera de stycken i ingressen rörande bedrägerier, hälsa samt kopplingarna mellan dessa faktorer och priset på förädlad tobak, låt mig då säga er att jag inte anser att detta är nödvändigt i direktiv som täcks av artikel 99 i fördraget. Direktiven begränsas till att ange en minimiskattesats för varorna i fråga, och ger medlemsstaternas regeringar uppdraget att fastställa satser på nationell nivå, förutsatt att de minimisatser som finns angivna i direktiven 92/79/EEG och 92/80/EEG respekteras. Med förbehåll för den bestämmelsen, är det alltså i hög grad medlemsstaternas sak att besluta om vilka skattenivåer de skall tillämpa, och att ta hänsyn till sådana faktorer som hälsa och bedrägerier.
I den granskning som genomfördes för rapporten om förädlade tobaksvaror påpekades att det inte finns någon anledning till att successivt anpassa skatterna på rulltobak till dem som nu gäller för cigaretter, därför anser kommissionen att de ändringsförslag som avser en skattehöjning för rulltobak icke är godtagbara. Rulltobaksindustrin är mindre automatiserad än cigarettindustrin, och är därmed mer arbetskraftsintensiv. För att få dem att överleva och även bevara arbetstillfällen, har vi gjort den bedömningen att det är nödvändigt med en lägre skattesats för rulltobak. Men än en gång, ingenting förbjuder medlemsstaterna att fastställa höga nationella skatter för denna produkt, om de anser det nödvändigt av hälsoskäl.

Metten
Herr ordförande! Det handlar särskilt om kommissionär Cressons sista anmärkningar. Till och med innan ändringsförslagen om en liten höjning av skatten på rulltobak har antagits, så säger hon att hon inte kan godta dem eftersom det skulle vara dåligt för sysselsättningen. Sedan avslutar hon med att säga att skatten på tobak och tobaksvaror är så viktig för folkhälsan. Jag kan absolut inte hänga med i det. Hon grundar sig också på forskning i medlemsstater och branschorganisationer. Jag skulle gärna vilja veta av henne vad de intressegrupper som hon också hänvisar till, till exempel hälsoorganisationer och konsumentorganisationer, anser om det här.

Langen
Herr ordförande! Får jag ställa en fråga till kommissionären? Om det som kollegan Metten sade är korrekt, då måste det vara en ändring som gäller cigaretterna, för 99 procent av marknaden omfattas inte av förslagen från Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, endast 1 procent. Det är just den delen där företag i det mellersta skiktet fortfarande är aktiva. Cigarettindustrin är starkt centraliserad. Fru kommissionär, kan ni intyga att de planer på skattehöjningar som Metten stöder, endast avser det mellersta skiktet av ekonomin med 1 procent av den totala handeln och att Mettens hälsoargument därför inte kan få någon effekt?

Cresson
Jag kan bara bekräfta det jag just sade, dvs. att det verkar som om den här typen av varor - rulltobak - inte direkt konkurrerar med cigaretter.
Som jag dessutom just sade, kräver rulltobaksindustrin mycket mer arbetskraft, och även om marknadsandelen för denna vara inte är särskilt stor berör den direkt sysselsättningen. Vi ansåg det därför nödvändigt att bevara arbetstillfällen och överlevnaden för denna industri med en lägre skattesats för rulltobak.
Än en gång, om medlemsstaterna kommer fram till ett annat beslut finns det ingenting som hindrar dem från att fastställa andra nationella skattesatser, i förhållande till deras bedömning om konsekvenserna för folkhälsan.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär Edith Cresson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Regionalisering av den gemensamma fiskeripolitiken
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0018/99) av Gallagher för fiskeriutskottet om regionaliseringen av den gemensamma fiskeripolitiken.

Gallagher
Herr ordförande! Låt mig när jag lägger fram detta betänkande om regionalisering, som är ett betänkande på eget initiativ från fiskeriutskottet, omedelbart berömma vår f.d. kollega Allan Macartney vars starka känsla för europeisk identitet genomsyrar hela detta betänkande. Hans enastående bidrag till fiskeriutskottet stärkte och tryggade den europeiska fiskenäringen, vars intressen han starkt försvarade under sin livstid. Det behöver knappast sägas att man i parlamentet i allra högsta grad saknar hans närvaro. Men han kommer inte att bli bortglömd. Hans engagemang för det europeiska idealet lever vidare i detta betänkande till parlamentet.
Det finns många krav på och motstridiga tolkningar vad beträffar regionalisering och dess relevans för den gemensamma fiskeripolitiken. Detta läge har uppkommit i samband med den tro som finns hos många fiskare att det finns en brist på sammanhållning i den regionala tillämpningen av den gemensamma fiskeripolitiken och gemenskapens institutioner. Jag har varit av den fasta övertygelsen att om inte större ansträngningar görs för att involvera fiskarnas organisationer i den beslutsfattande processen kommer gemenskapslagstiftarnas allra bästa ansträngningar att misslyckas.
Följaktligen fäster detta betänkande uppmärksamheten på den potential som finns för en redan framväxande regionaliseringspolitik i ett europeiskt sammanhang. Genom att göra detta måste det uppmärksammas att trots att regionaliseringen av fiskeområden som angränsar till EU-länderna inte är ett alternativ, har gemenskapens institutioner fortfarande en dominerande plikt att trygga framtiden för samhällen som är beroende av fiske. Dessa samhällens långsiktiga överlevnad kommer inte enbart att bero på ett juridiskt godkännande av deras legitima historiska rättigheter, så som de tryggas av principen om relativ stabilitet och gränserna på sex till tolv sjömil utan även av ett åtagande från parlamentets sida att säkerställa att den framtida europeiska politiken återspeglar behovet av att underlätta deras deltagande som fiskeintressenter.
Syftet med detta betänkande är därför inte att diskutera huruvida denna regionalisering bör tillämpas utan snarare att utforska hur den kan breddas, utvecklas och institutionaliseras. Ingen bör vara av den åsikten att detta betänkande är ämnat att omedelbart införa regionalisering. Det är en möjlighet att debattera frågorna och att undersöka hur detta kan utvecklas.
Den nuvarande gemensamma fiskeripolitiken inbegriper redan ett stort mått av regional variation och lokaliserar samarbete som bör utforskas mer effektivt i fråga om bevarandet av beståndet. Exemplen inbegriper införandet av lagstiftningen om kvadratiska maskor. Denna är nu del av mitt eget lands lagstiftning som en direkt konsekvens av initiativ från fiskare som agerar som ansvariga fiskeintressenter. Andra regionala exempel förekommer inom gemenskapen, såsom de franska lokala, regionala och nationella kommittésystemen, som åskådliggör att utvecklade enheter för regionalstyre, som engagerar industrin och den beslutsfattande processen, kan leda till ett mer rationellt, lätthanterligt och verklighetstroget system för förvaltning än det som för närvarande finns.
Det är ett under att varken gemenskapens vetenskapsmän eller lagstiftare gör någon ansträngning för att ordentligt studera de funktionella demokratiska styrelsesystem som redan finns inom gemenskapen, samtidigt som stora summor av skattebetalarnas pengar till största del går till irrelevanta, teoretiska, vetenskapliga studier och förvaltningsstudier.
I samband med detta betänkande hoppas jag att parlamentet tänker stödja mitt krav på studier vad beträffar redan befintliga system för regionalstyre som en fråga som har prioritet, med avsikt att införliva dem inom gemenskapens regioner i större skala. Jag hänvisar till de ändringsförslag som har bordlagts av mina kolleger, av vilka jag kan stödja många och jag rekommenderar personligen ändringsförslaget om att utöka gränsen till 24 sjömil.
Sammanfattningsvis tror jag fullt och fast, då jag skulle vilja rikta er uppmärksamhet på de socio-ekonomiska konsekvenser det kan få om vi misslyckas med att utveckla en sammanhängande regionaliseringspolitik för fisket inom gemenskapen inom en mycket snar framtid, att detta betänkande erbjuder en strimma hopp om ett nytt avstamp för den gemensamma fiskeripolitiken som till dess största del kommer att godtas av de flesta, om inte alla fiskare. Jag ber om parlamentets stöd genom att rösta till förmån för detta betänkande.

Baldarelli
Herr ordförande, herr föredragande! Detta betänkande är resultatet av ett omfattande arbete inom fiskeriutskottet och det räknar upp alla de förslag som utskottet har lagt fram för parlamentet: reformen av den gemensamma fiskeripolitiken, förordningarna, initiativbetänkandet om internationella avtal och den diskussion som vi kommer att få under de kommande månaderna om strukturreglerna, FIUF (finansiellt instrument för utveckling av fisket) och strukturfonderna.
Allt detta skulle kunna genomföras bättre, skulle kunna organiseras effektivare om subsidiaritetsprincipen fick dominera, om man kunde eliminera de byråkratiska överbyggnaderna, om man hade förmågan att engagera fiskarna själva i genomförandet av den gemensamma fiskeripolitiken. Detta är i grunden inget annat än principen om regionalisering.
När vi talar om regionalisering tänker vi på något som redan förekommer inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken. Vi tänker naturligtvis inte på att gemenskapens solidaritet skall brytas. Tvärtom, genom att engagera de lokala politiska krafterna, genom en aktiv subsidiaritet som lyfter fram regionerna kan den gemensamma fiskeripolitiken genomföras på ett bättre sätt. Mot den bakgrunden kan man också acceptera nyheter och viktiga inslag när det gäller balansen mellan fisket och miljön för att bevara gemenskapens resurser och även för att ge en chans åt den verksamhet som är knuten till den ekologiska balansen, fisket i liten skala och forskningen om de nya arbetstillfällen som fiskerisektorn naturligtvis fortfarande kan erbjuda i ett Europa som präglas av arbetslöshet. Vattenkulturen, de hantverksmässiga arbeten som är knutna till havsmiljön, innebär med andra ord att man inte bara arbetar som fiskare, utan även som havets väktare. Kravet att utsträcka territorialvattengränsen till tjugofyra nautiska mil är enligt den socialistiska gruppen ett vettigt krav, eftersom det även innebär att man tar hänsyn till förmågan att övervaka den kustnära verksamheten och de resurser som där finns. Detta är en begäran som enligt vårt förmenande skulle kunna öka de olika föreningarnas engagemang.
Vi anser under alla omständigheter att man i den gemensamma fiskeripolitiken borde ta hänsyn till alla de olika aktörerna inom sektorn. I det avseendet, till exempel, anser vi att man i de rådgivande kommittéerna borde engagera även andra aktörer, utan att man för den skull försvagar någon av de viktiga grupper som redan ingår. Det får inte bli en rådgivande kommitté som enbart består av redare - eller av icke-statliga organisationer och konsumenter - utan en kommitté där även facket är starkt representerat. På så vis anser vi att man skall gå vidare mot framtiden och så vill vi utforma vårt bidrag till den fortsatta utvecklingen av denna verksamhet.

Provan
Herr ordförande! Det är trevligt att se att kommissionären är här med oss ikväll eftersom detta är en debatt Europaparlamentet kan vara stolt över. Det betänkande som vi diskuterar är en logisk uppföljare till Fragabetänkandet som vi diskuterade i november. Den gemensamma fiskeripolitiken planerades 1973 och antogs 1983, och man ansåg vid den tidpunkten att vi höll på att upprätta en långsiktig politik inför framtiden. Om vi skall vara efterkloka kan vi uppmärksamma att ett flertal misstag gjordes, och att den gemensamma fiskeripolitiken är mycket överbyråkratiserad.
Man har misslyckats med att skydda fiskeresurserna. Man har misslyckats med att upprätthålla livskraftiga fiskesamhällen längs kusten. Många av reglerna är godtyckliga och orättvisa och dessa missbrukas allt som oftast. Gallagherbetänkandet är därför en fantastisk möjlighet för parlamentet. Som föredraganden säger, bygger det vidare på den grund som har lagts av Macartney. Jag delar hans känsla av att Macartneys bortgång var en tragedi. Alternativen finns ganska tydligt uppställda i Gallagherbetänkandet.
Enligt min egen åsikt måste vi förstärka lokaliseringen av den gemensamma fiskeripolitiken. Vi måste se till att de lokala samhällena längs Europas kuster känner sig delaktiga i den gemensamma fiskeripolitiken, en politik som de för närvarande tillbakavisar. Därför har vi en fantastisk möjlighet att engagera fiskarna. Vi måste uppmärksamma det faktum att de lokala samhällena måste få stöd. De måste ges tillfälle att se efter, fånga och även hushålla med de lokala fiskeresurserna. Det är därför nödvändigt att utöka gränsen på 12 sjömil till 24 sjömil, för att se till att denna ekonomiska zon blir ett område som de kan försörja sig på.
Det är de lokala fiskarna man måste vårda sig om. Det är detta område på 24 sjömil inom vilket de arbetar. Om vi förnekar dem möjligheten till fångande av sina egna lokala resurser kommer de inte att känna sig helt och hållet engagerade i den gemensamma fiskeripolitiken. Om de är engagerade kommer de att övervaka det och säkerställa att det finns en långsiktig förvaltning av dessa för framtida generationer. Vem som helst som verkligen tror på bevarandet av fiskeresurserna måste vara engagerad i att uppmuntra regionalisering och säkerställa att de lokala fiskarna tar del i den gemensamma fiskeripolitiken och sköter den i enlighet med gemenskapsbestämmelserna.

McKenna
Herr ordförande! Regionalisering kan innebära olika saker för olika människor. Som det med rätta sägs i betänkandet innebär den för vissa åternationalisering. Den kan också betyda delegering av vissa aspekter av beslutsfattande till underordnade nationella områden, eller förvaltning på grundval av stora vattenområden, som t.ex. Nordsjön eller delar av Medelhavet. Det finns många olika betydelser.
Samtidigt som någon slags delegering i vissa fall kan vara godtagbar eller önskvärd, är det inte att förglömma att fiskar simmar runt, så förvaltningen av fisket måste ske på en lämplig nivå. Samma nivå av förvaltningsbefogenhet är inte nödvändigtvis passande för hela beståndet i en region. T.ex. svårigheterna med förvaltning av i stor utsträckning kringflyttande arter, som tonfisken, är helt och hållet olika de som uppkommer i samband med fångst av sjögräs och vissa skaldjursarter.
Problemet med Gallagherbetänkandet är att det inte tar upp dessa frågor och helt enkelt argumenterar för en regionalisering. I det definieras aldrig vad begreppet innebär och ger heller inga riktlinjer för vad som skall regionaliseras och hur. I det konstateras helt enkelt att det finns ett behov av en vittomfattande regionalisering inom den gemensamma fiskeripolitiken. Utan en klarare definition på vad detta innebär, kan Gruppen De Gröna inte stödja betänkandet.

Ewing
Herr ordförande! Det är med blandade känslor som jag reser mig upp i dag. Allan Macartney var min käre kollega och det gläder mig att vi har hans arbete här framför oss. Jag är tacksam emot Gallagher för att han fullföljt det på ett så skickligt sätt och även mot fiskeriutskottet. Det gläder mig att Allan efterträddes av sin goda vän och valombud, Ian Hudghton, som senare kommer att tala.
Jag känner passion inför detta ämne och eftersom det inom min valkrets finns många samhällen som är beroende av fisket, inklusive 90 obebodda öar varav vissa befinner sig nästan vid Polcirkeln. Vissa av dessa samhällen är mycket ömtåliga och helt och hållet beroende av fiskerinäringen. Jag har delat deras förtvivlan och hopp, deras tragedier och deras besvikelse vad beträffar denna politik. Jag har många gånger varit ute till havs både i lugnt väder och i storm. En sak som jag har lagt märke till är att fiskarna har en god relation till fiskare i andra delar av gemenskapen och faktiskt i världen. Kanske skulle vi inte ha så många problem om fiskarna samlades och upprättade en politik. Det skulle med säkerhet bli mer rättvisa och mindre byråkrati än hittills.
Vi måste kunna erbjuda alla våra fiskare en framtid. De måste tro på att det finns en framtid för dem. Många av dem har för närvarande inte denna tro. Gallagher har erbjudit en gnista hopp. Ändringsförslag 4 av Provan är mycket farligt, och det var även ett svar han gav vid en presskonferens i dag. Trots att lagstiftningen kommer att nå ett slut, gör inte politiken det. Vi har kommit överens om att principen om relativ stabilitet skall äga fortsatt giltighet. Varje anspelning på upphörande av den gemensamma fiskeripolitiken är mycket farlig utan tillägget.
McKenna talade om att fisk skulle vara annorlunda, eftersom den inte står kvar på samma ställe som djur på en bondgård. Detta har uppmärksammats. Den gemensamma fiskeripolitiken var i sig själv en inskränkning av Romfördraget. Målen var storartade. Det skulle finnas rättvisa, upprätthållande av beroende områden, en traditionell livsstil, stabila marknader, överkomliga priser, förhållanden som organiserats inom gemenskapen och med tredje land. Det var underbart. Tyvärr har verkligheten inte motsvarat förväntningarna. Vi har varken lyckats skydda fiskarna eller fiskeresurserna.
Det är p.g.a. detta som jag tror att det är nödvändigt med en regionalisering och har givit exempel på detta i ändringsförslag 24. Vi är redan på väg mot en regionalisering. Det finns många exempel på detta. Jag tänker inte läsa upp dem, men ni bör alla se på ändringsförslag 24 där ni kommer att hitta positiva exempel. T.ex. problemet med fisk som kastas överbord varierar från land till land. Om man tänker på kvadratiska maskor som skulle kunna lösa problemet med bevarande på flera områden, kommer man att märka att vi redan är på väg mot en regionaliseringspolitik.
Jag vill ifrågasätta Novos ändringsförslag. Han talar om decentralisering som om det vore samma sak. Jag skulle tro att regionaliseringen skulle kunna påverka en hel region som inbegriper flera stater. McKenna nämnde detta. Det skulle kunna gälla hela Nordsjön eller hela Medelhavet. Decentralisering skulle innebära ett förhållande med enbart en medlemsstat. Även om jag hyser beundran för Novos arbete och engagemang måste jag alltså säga att jag inte kommer att stödja hans ändringsförslag.
Jag stöder Teversons ändringsförslag och naturligtvis stöder jag mitt eget. Jag är tacksam mot kommissionär Bonino som har visat upp en enorm förmåga som en hårt arbetande, intelligent kommissionär för fiskeri och gentemot kommissionen som har ordnat ett antal platser, där det kommer att finnas forum där alla kan engagera sig. Men jag går ännu längre. Jag håller med Pat de Cope i det att jag vill ha ett direkt engagemang från fiskarnas sida och jag stöder de regionala förvaltningskommittéerna.

Provan
Herr ordförande! Jag skulle vilja informera fru Ewing om att vi har dragit tillbaka ändringsförslag 3, 4 och 5.

Souchet
Herr ordförande! Den gemensamma fiskeripolitiken innehåller redan i dag en del regionala inslag; det kan vara specifika förordningar för vissa kustregioner, åtgärder för bevarande av bestånd i vissa fiskeregioner, ICES: s områden eller delområden, det kan vara restriktioner som berör särskilda arter och specifika fiskevatten som medför diverse restriktioner i fråga om tillträde till vattnen eller fiskeförbud under vissa perioder, det kan vara olika regionala regleringsåtgärder som medlemsstaterna har fattat beslut om i kraft av subsidiaritetsprincipen, och det kan till sist vara brådskande åtgärder för bevarande av bestånd som kommissionen vidtar.
Det viktiga är att ta reda på exakt vad man menar med " en regionalisering av den gemensamma fiskeripolitiken" . Om man med " regionalisering" avser " decentralisering" , dvs. att varje medlemsstat skall fatta allmänna centrala beslut på nationell nivå, särskilt när det gäller programplanering, förvaltning av fiskeflottan och en lokal anpassning av dessa beslut, då är vi självklart positivt inställda till en viss regionalisering av Den gemensamma fiskeripolitiken. Men om man med " regionalisering" menar en överföring av beslut från nationell nivå till administrativa regioner, då motsätter vi oss den.
Subsidiaritetsprincipen måste tillämpas korrekt. Om kommissionens uppgift är att ställa upp allmänna mål, får den inte på något sätt på förhand döma de beslut genom vilka dessa mål kommer att kunna uppnås. Det är på nationell nivå det bör beslutas om enhetliga åtgärder, för regionalpolitiken, planeringen av kustområden och för balansen mellan olika typer av fiske - kustfiske, djuphavsfiske, industriellt fiske - och det är inte heller tanken att regionerna skall ersätta den nationella nivån i det avseendet.
Båtar som kommer från hamnar som hör till olika administrativa regioner kan fiska i samma områden. Om då olika, kanske t.o.m. motstridande, beslut fattas av olika regionala instanser, kan det få negativa bieffekter, genom att en omlokalisering av fiskebåtar uppmuntras, eller att nivån på kontrollerna försvagas.
Det är alltså nödvändigt att utforma ett system som upprättas och samordnas av de nationella förvaltningarna, eftersom " administrativ region" inte alltid sammanfaller med " regionalt fiskeområde" . Vad beträffar de regionala myndigheterna, är det de som på ett decentraliserat sätt bäst kan genomföra både strukturella åtgärder och åtgärder som hänger samman med saluföringen av fiskeprodukter.
Följaktligen kommer vår grupp att rösta för de ändringsförslag som syftar till en utveckling av en decentraliserad politik, snarare än en egentlig regionalisering av Den gemensamma fiskeripolitiken. Vi kommer att avslå alla ändringsförslag och artiklar i resolutionen som syftar till att överföra beslut till administrativa regioner som borde ligga kvar på nationell nivå, såväl som de som syftar till att utöka fiskezonen från sex till tolv sjömil. Vi känner till en del medlemsstaters ståndpunkt om skyddsområden, men vi anser att föremålet för denna resolution inte får vara att förändra den gemensamma fiskeripolitikens grundläggande förordningar. Den får bara avse de närmare bestämmelserna för hur den fungerar och är organiserad.
Vår grupp kommer uppmärksamt att följa omröstningens förlopp, och kommer att rösta för resolutionen om man behåller de nationella prerogativen för beslut om genomförandet av Den gemensamma fiskeripolitiken. Vi vill inte på något sätt att en utveckling av den gemensamma fiskeripolitikens tillämpning leder till att de regionala förvaltningarnas roll stärks, till förfång för de nationella förvaltningarna. Däremot anser vi att de regionala inslagen i den nuvarande gemensamma fiskeripolitiken, vilket jag tog upp i början av anförandet, måste förstärkas i tillämpningsskedet, så att man, på bästa möjliga sätt och så nära de verkliga behoven som möjligt, skall kunna bemöta skillnaderna i termer av fiskbestånd och struktur som finns mellan olika produktionsbassänger, dvs. fiskezoner.
Herr ordförande! Jag skulle till sist vilja gratulera Gallagher till det arbete han har gjort, och även jag åkalla minnet av vår f.d. kollega Mccartney, som var initiativtagare till detta betänkande om regionaliseringen av den gemensamma fiskeripolitiken.

Paisley
Herr ordförande! Jag skulle vilja ansluta mig till de kommentarer som gjordes av andra parlamentsledamöter beträffande kollegan till den skotska dam som just hållit sitt anförande. Hon känner till vad jag personligen känner i denna fråga. Det gläder mig att Macartneys inflytande i utskottet lever vidare ikväll och att vi kan hjälpa till att uppnå hans mål.
Jag skulle vilja påminna parlamentet om att kommissionen i början av 1900-talet påbörjade ett betänkande om fisket på Nordirland. I det kom man fram till att i de tre stora hamnar som har hand om de bemödanden som görs inom fisket - jag syftar på Kilkeel, Ardglass och Portavogie - sker allt fiske inom ramen för ett familjesystem. Den procent av folk utanför familjerna som arbetar inom industrin är verkligen mycket liten. Dessa samhällens fortlevnad är beroende av en ordentlig bedömning av deras behov och de måste göra sin röst hörd.
Detta är anledningen till att jag uppskattar detta betänkande. I det anser man att fiskarnas stöd till föreskrifterna för fisket skulle förbättras genom att engagera de lokala fiskarnas organisationer i den beslutsfattande processen. Vad är det för fel med detta? Det är vad vi behöver. Vi behöver dessa människors samarbete vars liv står på spel. Fiskarna kommer inte att tycka att någon regim är rättfärdigad om de inte kan komma med bidrag och göra sin röst hörd. Detta program kan i sin helhet bli mer godtagbart om detta skulle ske.
Nordirland är ett mål 1-område men detta kommer förmodligen att komma till ett slut. Vad kommer att hända med det system som i dag är inriktat på nedläggning av fiskebåtar när de inte längre erhåller finansiering genom mål 1? Kommer vi att se till att dessa små samhällen - och de är mycket små jämfört med den stora fiskenäringen i resten av gemenskapen men livsnödvändiga för oss - skyddas. Dessa är de frågor som verkligen berör Nordirlands fiskare.

Sindal
Herr ordförande! Förr i tiden kunde yrkesfiskarna själva styra fisket. De tekniska möjligheterna har ändrat på fisket. Det är inte bara regionalt eller kustbaserat. Det är det också, men inte bara. Jag är i stort sett överens med föredraganden om att vi måste se upp, så vi inte ser allt för romantiskt på saken, eftersom fisket har förändrats och det är det vi måste förhålla oss till. Vi kan inte vrida tillbaka tiden och tänka på de gamla goda tiderna. Därför vill jag också gärna kommentera frågan om de 24 sjömilen. Vår kollega McKenna nämnde att fisk förökar sig på ett ställe och fångas på ett annat. Om vi börjar med att begränsa för varandra, så har vi ingen gemensam fiskeripolitik, för vad är det för mening om fiskarna förökar sig hos oss om vi inte själva får tillstånd att fånga dem? Så det är nödvändigt med ett visst samarbete och utväxling av kvoter. Jag är också litet skeptisk vad gäller det som vår kollega Souchet sade om det nationella. Vi kunde i stället tala om det regionala samarbetet mellan flera länder. Det har vi verkligen goda erfarenheter av i Östersjön. I stället för den snåriga byråkrati som fanns förr, så skall vi satsa på självförvaltning och inflytande över den egna situationen. Därför att när man har ansvar, så är man själv med om att ordna upp sin egen situation, och det motarbetar byråkrati.
Vi har ett acceptabelt samarbete på de flesta håll. I samband med detta vill jag inte glömma att tacka Allan, som jag har arbetat tillsammans med i Nordsjö-kommissionen om just dessa frågor. Även om man vissa bra bestämmelser, så kan nationella undantag innebära att det plötsligt kommer en trålare på 100 ton och 1 000 hk, som kan dra lika stora nät som en hel fotbollsplan, och helt enkelt tömma ett hav. När det finns två sådana trålare i Östersjön, så spelar det alltså ingen roll om vi har självförvaltning och regionalisering. Två av dessa trålare i Nordsjön, kan göra livet surt för 50 småfiskare. Regionalisering innebär alltså självförvaltning, ansvar och aktivt deltagande. Det kräver något av oss här i kammaren, men också nationellt.

McCartin
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka herr Gallagher för att han tagit över detta betänkande från Macartney och för att han gjort ett utmärkt arbete genom att upprätthålla den angelägenhet och den kunskap Macartney bidragit med i avseende på detta och hans särskilda känsla för denna näringsgren och de människor som är engagerade i den. Gallagher har samma kvalifikationer, eftersom han kommer från samma sorts område och har samma slags erfarenhet av fiskerinäringen.
Vi måste uppmärksamma att det finns ett reparationsarbete som skall utföras vad beträffar den gemensamma fiskeripolitiken. När europeiska jordbrukare demonstrerar på gatorna om den gemensamma jordbrukspolitiken, är det inte därför att de har något emot politiken utan för att de fruktar att de kan bli fråntagna den. Fiskare uppskattar dock i allmänhet inte vad vi och kommissionären har försökt åstadkomma på deras vägnar. Vi måste uppmärksamma att det finns något slags ömsesidigt missförstånd i fiskehamnar över hela Europeiska unionen. Alla anser att alla andra har ett bättre avtal.
På grund av. detta är det viktigt att bana ny väg, att erbjuda fiskarna hopp om ett större deltagande än vad de tidigare har haft. Om vi inte kan uppnå detta kommer vi inte att kunna förmå dem att inse att kampen handlar om deras livsuppehälle. Kampen handlar om att bevara de resurser de har och skydda de områden de bor i. Detta är inte alltid uppenbart för dem. Jag tillbringade söndagskvällen i Donegal. Jag träffade en hel del fiskare och i allmänhet var de väldigt olyckliga människor. Om det inte var vädret så var det fördelningskvoten eller de dåliga priserna. Det finns så många problem att de känner att det är mer än vad de klarar av.
Detta förslag av Gallagher är att åter engagera dem. Vi vill inte på några villkor tala om för fiskarna att vad vi erbjuder dem är något i stil med en åternationalisering, eller att vi håller på att ta bort den gemensamma fiskeripolitiken. Vad vi vill göra är att se till att dessa områden och samhällen engagerar sig i utformandet av politiken och uppdatera denna med jämna mellanrum. Jag välkomnar detta betänkande och ser fram emot den diskussion som kommer att följa och den politik vi eventuellt kan komma att omforma runt dessa förslag.

Hudgton
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka herr Gallagher och andra talare för deras generösa bidrag till min företrädare, den framlidne Dr Allan Macartney. Han skrev från början utkastet till detta betänkande för att bidra till den nuvarande Europaomfattande utvärderingen och resultaten och misslyckandena med den gemensamma fiskeripolitiken. I september förra året gick Gallagher snällt med på att ta över ansvaret för detta betänkande och jag skulle vilja föra till protokollet min uppskattning av hans ansträngningar genom att styra dem igenom till utskottet.
Originalutkastet grundade sig på antagandet om att den gemensamma fiskeripolitiken är och, från första början, delvis var regionaliserad. I utkastet övervägdes det hur fler lokala åtaganden i avseende på förvaltning av resurser och åtgärder för bevarande på bästa sätt skulle kunna uppnås och krävde att den nuvarande lagstiftningen skulle konsolideras och utvidgas genom upprättandet av regionala förvaltningsenheter. I likhet med Allan Macartney tror jag fullt och fast att det faktum att man för den beslutsfattande processen närmare dem som i största mån påverkas av den gemensamma fiskeripolitiken och är ansvariga för dess tillämpning skulle leda till en större respekt för de åtgärder som har vidtagits i den gemensamma fiskeripolitiken och för en mer framgångsrik politik i sig. Jag skulle därför vilja kräva ett större engagemang från fiskarnas sida och fiskenäringen i dess helhet som en nödvändig förutsättning för framgång för den gemensamma fiskeripolitiken.
Som komplement till ett engagemang från fiskerinäringens sida i den beslutsfattande processen finns behovet av att ta hänsyn till de bekymmer fiskerinäringen i dess helhet har i avseende på regionalisering. Den slumpvisa länk som finns mellan den fisk som fångas i en viss region och den industri den stöder inom denna region kan med lätthet undergrävas. Detta framfördes till mig i förra veckan då jag mötte dem som vidareförädlar fiskprodukterna och som verkar i min valkrets. De uttryckte oro över att fisk som fångats i den regionen inte alltid hamnade där i slutändan. Därför riskeras arbetstillfällen inom vidareförädlingsindustrin i de områden som är tydligt beroende av fiskeri.
Följaktligen skulle jag vilja understryka vikten av artikel 12 i resolutionen. Tiden är kommen för att konsolidera vad som de facto existerar och utvidga principen om regionalisering av den gemensamma fiskeripolitiken till alla gemenskapens vatten. Detta steg är nödvändigt om vi verkligen skall engagera fiskarna i de beslut som påverkar dem, och som erbjuder den enda tydliga och praktiska metoden för att uppmärksamma de unika variabler som finns inom fiskerisektorn.
Jag betvivlar inte att en regionalisering skulle vara till gagn för det främsta målet som är att bevara fiskeresurserna genom ett hållbart fiske som är så livsnödvändigt för de europeiska samhällen som är beroende av fiske. På utskottsnivå bordlade Ewing och jag med framgång ett antal ändringsförslag för att säkerställa att de grundläggande principerna för den gemensamma fiskeripolitiken, såsom relativ stabilitet, inte undergrävs. Min grupp har nu bordlagt ändringsförslag som kompletterar den gemensamma fiskeripolitikens konsekventa regionalisering och som slutligen kommer att bidra till att säkerställa en lyckad framtid för politiken.
Regionalisering förekommer redan, låt vara på ett ad hoc och inkonsekvent sätt. Dessa ändringsförslag vänder sig mot dessa missförhållanden och påpekar vikten av att engagera fiskenäringen inom den rådgivande kommittén för fiskeri. Jag skulle vilja uppmana parlamentet att stödja dessa ändringsförslag och betänkandet i dess helhet.

McMahon
Herr ordförande! Jag välkomnar Gallaghers betänkande. Det belyser två tänkbara synsätt vad beträffar reformen av den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002: ett mellanstatligt synsätt som överlåter ansvar på regioner inom medlemsstaterna; och ett mellanstatligt synsätt där gemenskapens hav delas in i regioner med en överlåten förvaltningsstruktur.
För ungefär ett år sedan skickade kommissionen ut ett frågeformulär till alla medlemsstater och organisationer över hela Europa, till folk inom näringen, konsumenter, tillverkare och andra. Kommissionen höll utfrågningar på ett flertal ställen i Europa. En sammanfattning av resultaten påvisade att de flesta uttryckte en stor önskan om decentralisering och regionalisering. Detta är alltså vad fiskerinäringen inom Europeiska unionen önskar.
Det är min övertygelse att principen om decentralisering och regionalisering, tillsammans med en relativ stabilitet, måste utgöra hörnstenen för varje tänkbar framtida reform av den gemensamma fiskeripolitiken. Konceptet relativ stabilitet inbegreps i överenskommelsen från 1983 och stärktes av utvidgningen av förbuden mot kustnära fiske till 12 sjömil. Jag stöder verkligen Provans ändringsförslag om att ytterligare utöka förbuden mot kustnära fiske. Det är viktigt att samhällen som t.ex. North-East Scotland, the Western Isles, Donegal, Cornwall, Galicien och Bretagne skyddas från överexploatering av fiskeresurserna. Det är därför viktigt att Europeiska unionen sätter upp ett antal principer med hänsyn till exploatering och bevarande. Det måste finnas ett starkare engagemang inom politiken för överlåtelse av fiskeripolitiken. Regionaliseringen av den gemensamma fiskeripolitiken kommer att uppmuntra ett aktivt deltagande från fiskarnas sida i fråga om beslutsfattande och likaså producentorganisationernas deltagande på lokal nivå.
Sammanfattningsvis stöder jag Gallaghers krav på regionalisering av den europeiska fiskeripolitiken som är nödvändig om vi skall kunna åtgärda de nuvarande bristfälligheterna i den gemensamma fiskeripolitiken. Varje reform måste emellertid innebära att man behåller den princip om relativ stabilitet som på bästa sätt kommer att tjäna i fiskarnas intresse och likaså vad beträffar havsmiljön.

Fraga Estévez
Herr ordförande! I den nödvändiga utvecklingen av den gemensamma fiskeripolitiken bör vi inte på förhand framhäva någon förändring som gör att det nya skrämmer oss. Således är förändringar som tillåter ett större deltagande från sektorn i besluten och en bättre tillämpning av subsidiaritetsprincipen helt förenliga - anser jag - i detta parlament. Ingen av dessa båda saker är emellertid tillräckligt förankrade i den gemensamma fiskeripolitiken, hur mycket vi än önskar att det vore så.
Med detta i åtanke innebär införandet av ett regionaliseringssystem som det som föreslås i betänkandet, genom att skapa förvaltningskommittéer vars uppgifter och komponenter inte är fastställda, ett hopp ut i tomma intet som enbart kan skada förfarandet för att närma den gemensamma fiskeripolitiken till de verkliga aktörerna, eftersom enhällighet saknas och även en nödvändig diskussion för ett steg av denna betydelse.
Innan man planerar vad regionaliseringen skulle kunna bestå av, borde man etablera samtalskanaler till sektorn och inleda en decentraliseringsprocess tills man når en regional nivå för vilken många medlemsstater inte ens har de lämpliga instrumenten, eftersom det är många regioner som inte har överfört fiskeribefogenhet till sina nationella förvaltningar. Faktiskt har inte ens sektorn själv, utifrån svaren på frågeformulär som kommissionen har skickat ut inför översynen av den gemensamma fiskeripolitiken, gjort gällande ett behov av regionalisering, utom i ett fall, då det gäller Förenade kungariket.
Även kravet på att utvidga territorialvattnen till 24 sjömil är ett minoritetskrav. Ett beslut som detta - som inte ens är tydligt, eftersom vi, när vi diskuterar reformen av den gemensamma fiskeripolitiken, hör talas om såväl 24 sjömil som 35 eller 50 - betyder viktiga förändringar i flottornas status och måste behandlas i ett övergripande sammanhang i översynen av den gemensamma fiskeripolitiken. Därför är jag emot ändringsförslagen 6 och 20.
De experter som har undersökt regionaliseringen för fiskeriutskottet har dessutom erkänt att detta kommer att innebära betydande förändringar i principen om relativ stabilitet, trots att många ledamöter som stöder denna regionalisering är emot en förändring av denna princip, en sak som jag skulle vilja ha en förklaring till. Dessutom blir det nödvändigt med en återbalansering av situationen mellan kustflottorna och de industriella, vilket tvingar fram ett kompensationssystem.
Det är inte nödvändigt att fortsätta för att förstå att förslaget om regionalisering är långt ifrån moget, och att vi fortfarande måste tänka och arbeta mycket för att nyordningen inte skall bli dödfödd. Återstår bara för mig att tacka Gallagher för hans arbete och tacka ledamöterna.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill inleda mitt inlägg med att gratulera föredraganden, vår kollega Gallagher, vars arbete och noggrannhet är bekant för alla i fiskeriutskottet. Jag vill särskilt göra det i dag angående detta betänkande, med vilket jag är oenig, och som han fick återuppta trots att han inte var föredragande från början, och min erkänsla än en gång för minnet av vår kollega Allan Macartney.
" Regionalisering" är en otydlig term och jag tycker att denna debatt visar det tydligt. Vad menas med att regionalisera? Jag anser att vi, innan vi talar om regionalisering av den gemensamma fiskeripolitiken, borde komma överens om vad vi menar med det. Regioner och regionalisering är termer vars innehåll skiljer sig i de 15 medlemsstaterna, och att föra över det på ett område som fisket och den gemensamma fiskeripolitiken gör, enligt min åsikt, att betänkandet blir otydligt - jag skulle vilja säga motsägelsefullt - och klargör mycket litet, vilket fisket och den framtida gemensamma fiskeripolitiken är i så stort behov av.
En decentralisering som innebär ett större deltagande och mer öppenhet måste välkomnas, men det bör ske inom ramen för den övergripande gemensamma politiken som respekterar principerna om likhet och icke-diskriminering och som är förenlig med fördragets grundläggande principer om fri rörlighet på den inre marknaden. Man kan inte blanda ihop behoven hos de befolkningar som är beroende av fisket med en åternationalisering, genom en regionalisering, vilken bryter den övergripande gemensamma politiken. Medverkan i gemenskapens beslutsfattande måste förbättras, men vi får inte dela upp den gemensamma fiskeripolitiken i regionala beslut som ökar byråkratin och minskar garantierna för opartiskhet i beslutsprocessen.
Reformen av den gemensamma fiskeripolitiken måste leda till att sektorn en gång för alla blir en bland andra i gemenskapsekonomin, givetvis utan att förlora ur sikte behovet av att fortsätta att försvara kustfisket och de befolkningar som är beroende av fisket, men utan att bryta det rådande status quo eller att utöka dessa kustområden, vilket vissa ändringsförslag går ut på.
På grund av detta, herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger, anser vi inte att det betänkande vi debatter här i dag är så lyckat.

Cunha
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag vill börja med att gratulera vår kollega Pat Gallagher till hans arbete, vilket har varit mycket intensivt och positivt, och jag vill också passa på att hedra vår avlidne kollega Allan Macartney, en stor ledamot och en stor vän.
Erfarenheterna visar att fiskerisektorn är full av konflikter mellan fiskesamhällen om tillgången till fiskeresurser och framför allt mellan fiskesamhällen från grannländer. För att minska denna konfliktfylldhet har den gemensamma fiskeripolitiken hela tiden reserverat ett bestämt område i medlemsstaternas territorialvatten åt de lokala samhällenas exklusiva fiske. Denna gräns fastställdes till sex sjömil 1972, och utsträcktes därefter till tolv sjömil 1983 genom den nuvarande förordningen för den gemensamma fiskeripolitiken. Emellertid går giltigheten för denna förordning ut den 31 december 2002 vilket innebär att om ingenting görs kommer principerna om den inre marknaden att gälla, det vill säga, fri tillgång till fiskeresurserna i alla Europeiska unionens vatten. Detta skulle vara mycket dåligt för fiskeriverksamheten, speciellt för det icke-industriella eller det småskaliga fisket, vilket har en ekonomisk och social roll av stor betydelse i många medlemsstater, med början i min, Portugal.
Därför är det viktigt att garantera att principen om relativ stabilitet gäller, och att den fiskezon som reserveras för exklusivt fiske från de nationella eller lokala samhällena inte bara skall bevaras utan också utökas. Av den anledningen har jag undertecknat sju ändringsförslag till Gallagherbetänkandet, tillsammans med James Provan och andra kolleger, för att principen om relativ stabilitet nu skall förutses och att man således kan börja utöva ett aktivt inflytande på förhandlingarna om den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002 för att uppnå utvidgningen av det exklusiva området för det nationella eller lokala fisket från 12 till 24 sjömil.
Herr ordförande! Jag skulle också vilja säga att för oss är decentraliseringen ingen port till eller fallucka till åternationalisering: decentralisering betyder bara mer decentralisering och mer flexibilitet, det vill säga, större ansvar och högre effektivitet.

Bonino
Herr ordförande! Låt mig framför allt, för kommissionens och även för min personliga räkning, instämma i den sorg och saknad för er kollega Allan Macartney som har kommit till uttryck, och jag kan inte låta bli att påminna om att när jag var mycket yngre än i dag och ledamot av parlamentet, så tillhörde Macartney och jag samma grupp. Jag instämmer därför, för kommissionens och min egen räkning, i era ord.
Kära ledamöter, jag måste säga att varje gång vi diskuterar fiskerifrågorna - i själva verket har det bildas ett slags " fiskets vänner" , som mer eller mindre alltid består av samma personer - så får jag alltid det intrycket att vissa av er tycker, eller åtminstone låter påskina, att det tidigare har funnits en strålande period för fiskesektorn. Jag är något av en novis på området, jag har bara ägnat mig åt denna sektor under fyra år, men oavsett vad jag läst om fisket under tidigare epoker, böcker eller tidskrifter, så har jag aldrig lyckat hitta denna fiskets guldålder. Fiskerisektorn har alltid haft det svårt, under vissa perioder svårare än annars. Det har ständigt varit en kamp för att bibehålla balansen mellan utvinning och resurser. Ur den aspekten anser jag att kommissionen har visat sig vara mycket uppmärksam och även mycket öppen för förslag som kommit från olika sektorer, från parlamentet, från den rådgivande kommittén och från fiskerisektorn själv, i sin strävan att förbättra situationen.
I den andan har jag uppmärksamt gått igenom Gallaghers betänkande, och jag måste i ärlighetens namn säga två saker: den första är att det, som ni vet, pågår ett omfattande samråd inför reformen av den gemensamma fiskeripolitiken som skall ske år 2002, ett samråd som vi har inlett med god framförhållning för att kunna lämna god tid för diskussionen.
Alla enkäter har inte kommit tillbaka, men av den stora majoritet av enkätsvaren som har kommit in och som behandlas av kommissionen, så verkar det som om enbart den engelska och den irländska sektorn har önskat sig denna typ av förslag. Jag tror att McKenna har rätt på en punkt: vi måste framför allt vara tydligare när det gäller att säga vad vi önskar, eller vad ni önskar, att regionaliseringen borde vara, vad det är för skillnad mellan decentralisering - något som skulle leda till större öppenhet, större engagemang - och regionalisering och, framför allt, hur vi skall kunna förena en grundläggande princip, något som många av er redan har upprepat här, dvs. principen om relativ stabilitet, och regionalisering.
Jag tror att det här betänkandet är viktigt just därför att det ger ett viktigt bidrag till debatten. Tidigt i morgon kommer jag att sammanträffa med den rådgivande kommittén för fiskerifrågor och då kommer jag att redovisa de reformer som jag tänker föreslå, men jag ber er tro mig när jag säger att redan i den nuvarande gemensamma politiken finns det mycket starka regionala inslag, till exempel de fleråriga regionala utvecklingsprogrammen, till exempel hela den del som gäller samarbetet, sammanträdena på regional nivå. Det finns med andra ord en hel serie förslag som kan fördjupas och förstärkas.
Den sista punkten som jag vill rikta er uppmärksamhet på, kära parlamentsledamöter - och detta är något som kräver ytterligare undersökningar - är ett problem som sammanhänger med fördraget. Det är inte helt klart vad som är kommissionens roll i detta betänkande, men utan tvekan finns det ett problem när det gäller den sista beslutsfasen, ministerrådet, dvs. de femton ministrarna inom Europeiska unionen. Den fasen tror jag inte man kan betrakta som en ren ratificeringsinstans när det gäller beslut som tagits på regional nivå eller i olika regionala organisationer.
Jag hoppas att vi skall kunna fortsätta diskutera detta problem, för ofta tycker jag att det sker en sammanblandning av två faktorer. Å ena sidan decentraliseringen, en rättvis tillämpning av subsidiariteten, ett större engagemang från de lokala myndigheterna, något som är ett rimligt krav, och å andra sidan regionaliseringen, som jag tror måste studeras mycket noggrannare, för det finns också problem som helt enkelt inte kan lösas på regional nivå. Jag vill alltså undvika att vi väljer fel strategi, och att vi tar radikala initiativ utan att grundligt ha utvärderat konsekvenserna.
Jag hoppas att vi skall kunna fortsätta diskussionen tillsammans för att kunna genomföra de reformer som krävs av den gemensamma fiskeripolitiken, men efter att ha utvärderat dem en aning grundligare.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär Emma Bonino.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Sammanträdet avbröts kl. 20.25 och återupptogs kl. 21.00.

Nationella patentlagar: nyhetsfrist
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A4-0037/99) av Rothley för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om införande av en nyhetsfrist för uppfinningar i nationella patentlagar.

Rothley
Herr ordförande! Forskare, vetenskapsmän och uppfinnare inom Europeiska unionen står inför ett problem. Antingen publicerar de resultaten av sin forskning, av sin vetenskapliga verksamhet, och försakar därigenom ett senare patentskydd, annars avstår de från att delta i den vetenskapliga debatten i väntan på ett senare patent. Det är ett dilemma som forskare, vetenskapsmän och uppfinnare ställs inför i Europeiska unionen. Det innebär att de antingen måste avstå från den vetenskapliga debatten, eller från patentskyddet. Det problemet har man löst i USA, det problemet har man löst i Japan, det problemet har man löst i många andra länder i världen, men inte inom Europeiska unionen. Det får ödesdigra konsekvenser. Naturligtvis kan en europeisk forskare, vetenskapsman eller uppfinnare söka patent i USA på de vetenskapliga idéer han har tagit fram och publicerat. Naturligtvis kan han göra det, med det resultatet att han givetvis kommer att göra fler investeringar där han har patentskydd.
Med andra ord: Avsaknaden av en nyhetsfrist innebär att vi i Europa har bestämmelser inom Europeiska unionen som är innovationshämmande samtidigt som de är forskningsfientliga. Vad innebär då en nyhetsfrist? Det innebär att ett offentliggörande från uppfinnarens sida inte inverkar negativt på ansökan om ett patent som enbart gäller uppfinnaren. Det påverkar för övrigt inte principen om en första anmälan. Men det finns kloka människor i Europeiska unionen, till exempel inom det tyska förbundet för kemisk industri. Där förklarar man för oss, att det hela hänger samman med ett osäkert rättsläge. Amerikanarna, japanerna, kanadensarna och befolkningen i många andra länder kommer förvånat att gnugga ögonen när det tyska förbundet för kemisk industri förklarar för dem att det rättsliga läget i deras länder är osäkert. Så uppfattar de det säkert inte alls själva!
Det är även förvånande att hela den europeiska industrin inom ramen för Världsorganisationen för den intellektuella äganderätten, när man hade förhandlat med amerikanarna - ni inför principen om en första anmälan, då inför vi i Europa nyhetsfristen - praktiskt taget godtar en nyhetsfrist i Europa. Jag vet att man i kommissionen, som för övrigt höll en utfrågning i oktober och förvånansvärt nog redan dagen därpå meddelande sina slutsatser till den förvånade europeiska allmänheten, jag vet att man i kommissionen säger: Vi kan bara se det i samband med principen om första anmälan och frågan om principen om första uppfinning som ju har stor betydelse i USA.
En sak är helt säker: Amerikanarna kommer aldrig att avvika från principen om första uppfinning, det råder det ingen tvekan om, så nu har vi européer chansen att göra det som är förnuftigt, det som ligger i vårt intresse, det vill säga införa en nyhetsfrist. Det är inte min uppgift att ge råd åt de övriga politiska partierna. Jag vill inte ge PPE eller de liberala några politiska råd, det är möjligt att de alla kommer att avslå det här förslaget. Det är mycket möjligt. Jag vill bara påpeka en sak: Den ståndpunkt som PPE uppenbarligen intar, den ståndpunkt som liberalerna intar, dessa båda ståndpunkter kommer de att få överge. De kommer inte att kunna hålla fast vid dem. De kommer att få ge upp dem.
Jag har ju en viss erfarenhet av att man först brukar lyckas vid andra försöket. Oavsett vad parlamentet beslutar om detta initiativ, så vet jag att vi - min grupp - kommer att vinna till slut med vårt initiativ, det råder det ingen tvekan om. Vi kommer att anordna en världskongress i frågan med det mest kompetenta folket, och sedan kommer vi förmodligen att tala om för kommissionen hur världen ser på frågan, inte bara vilken uppfattning förbundet för kemisk industri i Tyskland har. Mitt råd skulle därför vara: Själv skulle jag vara lite försiktigare än PPE och den liberala gruppen. Det är alltid svårt att behöva ge avkall på en ståndpunkt som man inte kan ha för att den är forskningsfientlig, för att den är innovationshämmande, för att den inte längre har något att göra med en internationell harmonisering av patenträtten. En sådan ståndpunkt är ohållbar, och den kommer ni - även kommissionen - att bli tvungna att ge upp. Jag vet att ni kommer att ge upp den!
Det klokaste vore kanske att redan från början ta sitt förnuft till fånga. Men hur det än går i morgon, om det blir 314 röster eller ej, det är helt ovidkommande. Utan initiativet från min grupp skulle frågan över huvud taget inte ha tagits upp. Kommissionen skulle ju ha föredragit att frågan aldrig togs upp. Och att den inte diskuterades i samband med ett gemenskapspatent! Det skulle kommissionen ha föredragit. Men vi har satt upp det på föredragningslistan. Vi kommer att diskutera det, oavsett resultatet av morgondagens omröstning, jag oroar mig inte för att vi inte skall få den majoritet som krävs. Den egentliga debatten får vi föra i samband med gemenskapspatentet, och vi kommer i slutändan att vinna debatten för Europeiska unionens skull. Jag blir alltid lika förvånad över hur man med sådana innovationshämmande forskningsfientliga instrument kan förstöra för Europeiska unionen och sedan förvånas över att arbetstillfällena uppstår någon annanstans. Därför är jag övertygad om att förnuftet kommer att segra till slut!

Oddy
Herr ordförande! Jag skulle vilja lyckönska föredraganden som är en av de mest fantasifulla ledamöterna av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Han var den första som lotsade ett betänkande på eget initiativ om försäkring för motorfordon genom parlamentet, vilket ledde till att kommissionen lade fram lagstiftning. Ännu en gång har Rothley använt sin fantasi i frågan om uppfinningar.
Det är viktigt att Europeiska unionen inte hamnar i ett ofördelaktigt läge vad beträffar konkurrens, i jämförelse med andra delar av världen i fråga om skicklighet inom ingenjörskonsten. Patent är en viktig aspekt av juridiska rättigheter för att uppmuntra uppfinningar. Kreativitet är motorn för produktivitet inom Europeiska unionen. Ingenjörskonsten är viktigt i min valkrets så jag uppskattar speciellt vikten av patent och uppfinningar. Låt mig bara citera två exempel: i min valkrets uppfann Frank Whittle jetmotorn och James Brindley uppfann säkerhetsväxeln på cykeln.
Detta betänkande är också viktigt som ett förslag, eftersom det skulle ge forskarna ett år för att publicera sitt arbete innan det är nödvändigt att ansöka om patent. Detta skulle underlätta för forskarna att få publicitet och skulle följa USA och Japans exempel. Vi måste se till att Europeiska unionen blir så konkurrenskraftig som möjligt. Vi måste ha en stark grund för tillverkning och patent är en viktig del i utvecklandet av den industriella prestationen inom Europeiska unionen.

Añoveros Trias de Bes
Herr ordförande! Föreliggande lagstiftningsinitiativ grundat på artikel 138b andra stycket i EG-fördraget och i artikel 50 i vår arbetsordning, är, som föredraganden har sagt, inriktat på att i patentlagstiftningen införa en nyhetsfrist för uppfinningar på ett år under vilket en uppfinnaren kan lämna in en patentansökan utan att denna berörs av ett tidigare offentliggörande. Det handlar alltså om ett analogt system till det som redan finns i USA och i Japan, där nyhetsfristen är på sex månader.
Försöken från WIPO att införa en nyhetsfrist har än så länge inte lyckats, eftersom nyhetsfristen hör tätt samman med det olösta problemet om vem patenträtten tillhör, uppfinnaren, som i USA, eller den som lämnar in ansökan, som i Europa.
Herr ordförande! Jag hyser den största respekt - vilket han vet - för min kollega Rothley. Jag anser att det är en stor parlamentariker och en magnifik jurist. I detta fall måste jag dock säga att jag är helt emot det han strävar efter i detta betänkande. Han talade om försiktighet. Jag vet inte om det är mer försiktigt eller oförsiktigt att kräva en nyhetsfrist eller att inte kräva det. Mitt inlägg är kanske överflödigt eftersom han redan har nämnt de argument jag stöder mig på. Han föregick mitt inlägg genom att - av någon orsak - nämna de argument som finns emot detta krav. Vi anser - han sade detta och jag återupprepar det alltså - att nyhetsfristen - och detta är ovedersägligt - framkallar en hög grad av rättslig osäkerhet och även finansiell osäkerhet för de som har gjort det möjligt för en uppfinning att bli föremål för patent, och industrin skulle utan tvivel - vilket han också sade - inte klara av kostnaden för den osäkerhet som nyhetsfristen skulle ge upphov till.
Det är nödvändigt att genomföra - och detta har inte skett - en grundlig studie i vilken man definierar de verkliga konsekvenserna av de befintliga skillnaderna mellan den europeiska lagstiftningen och den i USA, för vi får inte glömma, herr ordförande, att den gällande nyhetsfristen i USA bygger på ett system med riskkapital som är mycket annorlunda mot det som finns i Europeiska unionen, och det skulle därför vara meningslöst att i unionen fastställa en frist av denna typ, eftersom hänsyn inte skulle tas till det speciella finansieringssystem vi har.
Vi måste också säga att kommissionen i oktober 1998 organiserade en offentlig utfrågning, där företrädare för de intresserade sektorerna deltog. Slutsatsen från utfrågningen var att varje initiativ angående införande av en nyhetsfrist måste, för att bli verkligt effektiv, ta hänsyn till globaliseringsfenomenet och därmed skriva in sig inom ramen för en standardiseringsorganisation.
Härigenom, herr ordförande, är vi inte överens om att den rättsliga grunden finns i artikel 138b i fördraget. Vi anser att det är för mycket att kräva och att det inte är försiktigt - och Rothley talade om just försiktighet - att kräva ett lagstiftningsinitiativ av denna dignitet från kommissionen. Min kollega sade att den verkliga debatten kommer att ske inom ramen för patenten. Det är sant. Eftersom det kommer att ske inom patentramen är det inte nödvändigt med en nyhetsfrist, då den snarare är kontraproduktiv.

Thors
Herr ordförande! Denna fråga är helt klart inte lätt. Det finns fördelar som föredraganden har pekat på, t.ex. den vetenskapliga forskningens situation och småföretag som inte känner till verksamheten. Däremot tror jag att när vi talar om att vi är så mycket efter i EU när det gäller uppfinningar per invånare, så är det bara på EU-nivå. Jag tror att vi också skall analysera skillnaderna mellan medlemsstaterna, eftersom bilden inte är så entydig som föredraganden säger.
De nackdelar som har framförts är t.ex. den juridiska osäkerheten, oklarheter i domstolsprocesser och risken för att europeiska företag faktiskt hamnar i en svårare situationen än de amerikanska.
Jag och den liberala gruppen anser att detta måste ses i samband med ett visst slags handelskrig som vi de facto upplever i dag mellan EU och USA. Det är helt klart att de immateriella frågorna är på tapeten; jag tänker på att UMTS-kriget just nu egentligen är en fråga om immateriella frågor. Det är uppenbart att vi var väldigt nära att få ett avgörande för några år sedan då vi skulle ha fått principen first to file i stället för first to invent som en allmän, världsomfattande princip. Samtidigt skulle vi ha fått en nyhetsfrist.
Vi skall nu inte ge upp möjligheten att få dessa två saker kopplade genom att ensidigt införa en nyhetsfrist. Det är klart att det initiativ som föredraganden nu föreslår också har tvingat kommissionen till handling. Det tycker jag att vi kan se i det senaste meddelandet om patentfrågor i gemenskapen, där kommissionen uttryckligen pekar på att vi behöver ett slags provisorisk möjlighet att göra en förfrågan, att man registrerar när något har gjorts. En sådan klar gräns är betydligt bättre. Därför kommer vår grupp att ställa sig avvisande till ett formellt initiativ. Vi önskar dock att vi går vidare och undersöker saken, och att vi håller kvar detta kort även i kommande handelspolitiska förhandlingar. Detta avgörande har vi faktiskt fattat mot bakgrund av den aktuella situationen i relationerna mellan handelsblock.

Ullmann
Herr ordförande, fru kommissionär! Man kan ha olika, rentav mycket olika uppfattningar om huruvida det var bra att ge upp den europeiska patenträttstraditionen till förmån för anpassningen till patenträtten i USA. Men vad man definitivt inte kan, och här håller jag helt med föredraganden, är att vägra ta konsekvenserna av det beslutet när det väl har fattats. Att överta de amerikanska patenteringskriterierna utan den nyhetsfrist som införts i USA för länge sedan skulle starkt missgynna den europeiska forskningen. Man skulle gå miste om de fördelar som var syftet med anpassningen, och det skulle bara leda till att forskarna blev tvungna att publicera sina forskningsresultat och söka patent i USA. Att en egen nationell lösning i det här fallet är utesluten är lika självklart som nödvändigheten att anpassa våra bestämmelser till WIPO-avtalets bestämmelser.
De invändningar mot en nyhetsfrist som har framförts på sistone från den kemiska industrin går ut på att vetenskapsmännen skall underställas industrins intresse av ett hemlighållande. Jag anser att parlamentets uppgift är att försvara den vetenskapliga friheten och vetenskapsmännens immateriella rättigheter, och därför ber jag att vi stöder vår föredragandes betänkande med all den kraft vi kan uppbåda här i parlamentet. Jag riktar ett varmt tack till föredraganden för att han har tagit sig an detta initiativ.

Gebhardt
Herr ordförande, kära kolleger, kära fru kommissionär! Det är bra märkligt: Ibland verkar det som om global players spelar som förbund i den sämsta amatörligan! Här försöker internationella koncerner och deras förbundslobby övertala oss att avstå från att införa en nyhetsfrist i patentlagstiftningen i Europa. Just dessa internationella koncerner försöker övertala oss att avstå från skyddsbestämmelser för uppfinnare, fastän de hanterar en sådan situation ganska bra i andra världsdelar, som i USA eller i Japan. I motsats till lobbyn som svartmålar nyhetsfristen som forskningsfientlig och investeringshämmande, delar jag föredragandens uppfattning att den europeiska patentlagstiftningen inte längre klarar sig utan ett snabbt införande av en nyhetsfrist. Det tjänar forskningen och de små och medelstora företagen som av goda skäl ligger Europaparlamentet varmt om hjärtat. De små och medelstora företagen skapar väl behövda arbetstillfällen med en framtidsorienterad teknik.
Unga forskare vid universitet och på forskningsinstitut bidrar med nya idéer. De måste kunna diskutera och publicera sina uppfinningar utan att genast riskera rätten till ett eventuellt vinstbringande patent. Stora företag kan unna sig att forska bakom lyckta dörrar och dölja upptäckter till dess att tiden är mogen för en vinstgivande marknadsföring. Forskarna på universiteten måste däremot kunna offentliggöra sina forskningsresultat för att uppnå en ställning som forskare och befästa denna. Att en nyhetsfrist kan vara till god hjälp kan man se i USA. Där bor och verkar de mest citerade forskarna, och där finns det ett avundsvärt mångfald av små nyskapande företag. Om Europa vill hålla jämna steg med USA, måste vi inte så småningom utan så snart som möjligt vakna upp, även om det inte passar in i jättekoncernernas koncept.

Bonino
Herr ordförande, mina damer och herrar! Frågan om att i den nationella patenträtten införa en nyhetsfrist för uppfinningar är en känslig fråga och på många sätt viktig i den pågående debatten om en reformering av det europeiska patentsystemet, vilket för övrigt föredraganden redan har påpekat. Av den anledningen är kommissionen tacksam mot parlamentet och framför allt mot föredraganden, för att ha tagit detta initiativ.
Efter en hel serie inlägg från parlamentsledamöter som hänvisade till systemet i USA och i Japan, så är det min skyldighet att påpeka att det visserligen är sant att det finns en nyhetsfrist i den amerikanska lagen, men det bör ses i ljuset av en speciell egenhet i den amerikanska lagstiftningen, som fungerar efter principen " first to invent" , medan den europeiska lagstiftningen fungerar enligt en annan princip, nämligen " first to file" , dvs. först att registrera. Oavsett om man tycker det är bra eller inte, så måste man alltid, enligt min åsikt, vid en jämförelse med andra system ta hänsyn till det faktum att utgångspunkterna är olika, att tillämpningsprinciperna skiljer sig åt.
En andra synpunkt: kommissionen anordnade den 5 oktober 1998, vilket redan har påpekats, en ad hoc -utfrågning av de berörda parterna. Kommissionen beslutar alltså inte ensam. Vid den aktuella utfrågningen var 150 personer närvarande och de företrädde alla berörda parter, och ur informationssynpunkt kan det vara lika bra att jag räknar upp dem: närvarande var de stora, små och medelstora företagen, föreningar för uppfinnare och forskare, nationella, europeiska och internationella organ, konsulter i patentfrågor, tjänstemän som sysslar med nationella och europeiska patentfrågor, internationella institutioner, medlemsstater och internationella experter.
Det kan naturligtvis hända att alla dessa herrar har fel. Men faktum kvarstår att efter denna utfrågning så kunde man dra en första viktig slutsats, och det är att en eventuell lagstiftning avseende nyhetsfristen enbart är tänkbar på internationell nivå, inom ramen för Världsorganisationen för den intellektuella äganderätten. Det har faktiskt framkommit med all önskvärd tydlighet att ett unilateralt europeiskt initiativ inte skulle ge önskat resultat.
Ytterligare en synpunkt: enligt en överväldigande majoritet av de aktörer som var företrädda vid utfrågningen skulle en nyhetsfrist öka den juridiska osäkerheten, eftersom man skulle ersätta principen om absolut nyhet med principen om relativ nyhet. Och nyhetsfristen verkar ha tillkommit som en nödlösning på verkliga problem, till exempel krånglet när det gäller att lämna in ansökningar om patentskydd, frånvaron av information, nödvändigheten av att avslöja de egna uppfinningarna innan patentansökan lämnas in.
Under alla omständigheter gjorde utfrågningen den 5 oktober det möjligt att hitta ett antal lösningar som kommissionen nu studerar vidare, ett arbete som är resultatet av det meddelande om det europeiska patentskyddets framtid som antogs i februari.
När det gäller det krångliga förfarandet för att lämna in patentansökan, så studerar kommissionen förslaget att göra en provisorisk patentansökan enligt ett förenklat förfarande och utan att betala avgifter. Behandlingen av det förslaget skall vara genomförd före slutet av 1999. För att möta de konkreta behoven från de uppfinnare och små och medelstora företag, som är tvungna att avslöja sina uppfinningar innan patentansökan lämnas in, så studerar kommissionen för närvarande på nytt två undantag från principen om absolut nyhet som för närvarande finns i europeisk rätt: uppenbart missbruk av den sökandes förtroende och presentation av uppfinningen i samband med internationella utställningar.
Under de nuvarande omständigheterna, herr ordförande, mina damer och herrar, ser sig kommissionen tvungen att meddela att när det gäller förslaget till lagstiftningsresolution, så kan vi inte hänsyn ta upp begäran att föreslå ett direktiv från parlamentet och rådet, baserat på artikel 100a i fördraget. Kommissionen godtar i stället det ändringsförslag som har lämnats in av Palacio och i vilket institutionen uppmanas att fortsätta den debatt som har inletts och att därvid ta hänsyn till slutsatserna från den utfrågning som jag nyss talade om.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.00.

Främjande av sammanhållning och konkurrenskraft
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0027/99) av de Lassus Saint Geniès för utskottet för regionalpolitik om meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: Främja sammanhållning och konkurrenskraft genom forskning, teknisk utveckling och innovation (KOM(98)0275 - C4-0491/98).

de Lassus Saint Geniès
Herr ordförande, fru kommissionär, mina kära kolleger! Forskning och innovation är, det är alla överens om, den ekonomiska utvecklingens drivkrafter, men ingen vågar sig på att tillägga att utvecklingen måste vara balanserad. Det är i själva verket trivialt att framhålla att grundforskningen kräver alltmer omfattande investeringar, och att det därför verkar som om den bara kan bedrivas av ett fåtal mäktiga grupper som har en koppling till mycket snäva intellektuella och industriella kretsar.
Konkurrensen mellan kontinenter medför att det framträder betydelsefulla industriella allianser, och offentliga investeringar, i synnerhet europeiska finansieringar, välkomnas att stödja insatser i det sammanhanget. Själva principen om en utveckling av forskningsinsatserna framstår som en princip om framsteg, konkurrens, om mäktiga verksamhetsområdens dragningskraft, och därmed om koncentration. Men en sammanhållning förutsätter att det görs en omfördelning till förmån för mindre gynnade regioners utveckling. Det finns alltså en motsättning mellan principerna.
Det är uppenbart att forskningsprocesserna i sig inte kan leda till överensstämmelse, det är en självständig utveckling som utgör grundstenen för en framtida överensstämmelse. Mindre gynnade lokala och regionala områden bör alltså med hela unionens hjälp skapa en miljö som är gynnsam för initiativtagande och innovation.
I dag erbjuds vi en möjlighet, vilken innebär att den tunga grundforskningen som kräver koncentrerade grupper ersätts av en värld med interkommunikationer som underlättar nätverk med små forskningslag som är utspridda över ett helt territorium. Vi måste ta tag i den möjligheten. Alla europeiska program bör medverka till att ekonomierna närmar sig varandra i större utsträckning, och ramprogrammet för forskning bör inte undantas från det målet, som finns i fördraget och som togs upp på nytt vid toppmötet i Amsterdam.
I sitt meddelande har kommissionen sammanställt några möjligheter för att stärka både sammanhållningen och konkurrenskraften med hjälp av forskning och innovation. Hur intressant detta meddelande än är, kan det inte dölja det grundläggande motsatsförhållande som påverkar kommissionen i den här frågan, och som är jämförbar med den debatt man kan föra om regionalpolitiken: är det verkligen möjligt att de europeiska insatserna för ökad konkurrenskraft inte minskas när man överför forskningsmedel till unionens minst gynnade områden?
I vilket fall som helst visar flera studier på en oroande ökning av skillnaderna mellan regioner, samtidigt som bruttonationalprodukten per invånare visar på en resterande överensstämmelse mellan unionens stater. Det finns i själva verket en viss förskjutning mellan nationell tillväxt och regional sammanhållning, men skillnaderna mellan staterna är också extrema: när det gäller medlemsstaternas utgifter för forskning och teknisk utveckling står t.ex. Tyskland och Frankrike för 60 procent av 1993 års totala utgifter för forskning i unionen, Irland, Grekland och Portugal står tillsammans för enbart 1, 3 procent. Oavsett om det handlar om förmågan att överföra grundforskning till innovation, eller antalet patent per invånare, eller hur många anställda det finns inom sektorn för forskning och utveckling, visar alla kriterier på vidden av skillnaderna när det gäller teknisk utveckling.
Hur kan man på det här stadiet utvärdera de europeiska åtgärderna? Vi kan till exempel konstatera att en grupp regioner som omfattar hela Grekland, med undantag av Attika, tre portugisiska regioner och Kalabrien i Italien bara har kunnat delta i 2 procent av ramprogrammet. Sedan 1993 har kommissionen visserligen ansträngt sig för att främja en bättre synergi mellan gemenskapsprogrammen och målet med en ekonomisk och social sammanhållning. Man skulle också kunna - och det har kommissionen tänkt på - använda sig mer av strukturfonderna för att komma tillrätta med denna tendens. Den andel av strukturfondernas olika mål som ägnas offentliga investeringar till förmån för forskning och utveckling är emellertid begränsade, även om den har ökat mellan programplaneringens olika etapper.
Mina kära kolleger! Enligt min mening måste vi framhärda om vi genom forskningsprogrammen skall lyckas uppnå en mer balanserad fördelning av nyckelfaktorer till unionens olika regioner. När det gäller kommissionens meddelande kan parlamentet understryka det viktigaste målet, dvs. utvecklingen av innovationer inom de små och medelstora företagen i mindre gynnade regioner. Det handlar om att främja innovation i alla små företag som varken har medel, befogenheter eller den tid som krävs för att syssla med innovation, och att få den att ingå i företagets verksamhet.
Men den typen av utveckling kräver ett beslutsamt regionalt engagemang och en effektiv synergi mellan det femte ramprogrammet och regionernas strategier som samfinansieras av strukturfonderna. Det är också nödvändigt att nu definiera kriterier som kan användas för att utvärdera hur långt man har kommit med genomförbarhetströsklarna, något som möjliggör en självständig utveckling av innovationsanda och konkurrenskraft. Utan att först reda ut begreppen blir det svårt för oss att effektivt agera för att dessa trösklar skall uppnås i de minst gynnade regionerna.
Vi måste också uppmana kommissionen till att dra alla tänkbara slutsatser av sin korrekta observation, enligt vilken en av de mest grundläggande drivkrafterna för den eftersträvade sammanhållningen är yrkesutbildning av hög kvalitet. Men i meddelandet framförs inga andra slutsatser än kravet på att främja kurser i yrkesutbildning på högkvalitativa centra. Man kan inte betona betydelsen av mänskliga resurser och sedan begränsa sig till en sådan obetydlig slutsats. Man borde åtminstone föreslå nya finansieringsmekanismer och drivkrafter för lokala politiker för att förbättra kvaliteten.
Sammanfattningsvis, mina kära kolleger, utgör kommissionens meddelande en intressant grund för vidare överväganden om hur vi skall kunna tackla sammanhållningsproblemen, men det återstår fortfarande ett mycket viktigt arbete med att tydliggöra mål, kriterier och förfaranden.

Karamanou
Herr ordförande! Jag anser att föredraganden i sitt utmärkta betänkande verkligen träffar huvudet på spiken, när det gäller tillämpningen av och effektiviteten i unionens politik för ekonomisk och social sammanhållning. Han påpekar de tidigare försummelser och misstag som har hindrat en snabbare anpassning av de eftersatta områdena, medan man borde ha strävat efter att minska de regionala klyftorna i unionen.
De stora skillnader i fråga om utvecklingsgrad som fortfarande består mellan olika områden i unionen beror i mycket stor utsträckning på de enorma klyftorna på det tekniska området, och i synnerhet när det gäller investeringar i forskning och teknisk utveckling. De uppgifter som finns ger en tydlig bild av klyftorna inom unionen, eftersom klyftorna i fråga om teknik är dubbelt så stora som inkomstklyftorna. Som vi har hört, är det bara två länder i unionen, Tyskland och Frankrike, som utnyttjar 60 procent av tillgängliga anslag för forskning och teknisk utveckling.
Vi lyckönskar naturligtvis dessa länder till deras förmåga att dra till sig resurser för forskning och teknisk utveckling, men samtidigt måste vi påpeka hur nödvändigt det är att forskningen och den tekniska utvecklingen får ingå i arbetet på att åstadkomma ekonomisk och social sammanhållning och en minskning av de regionala klyftorna, så att vi kan få en balanserad utveckling i Europeiska unionen. Och detta kan uppnås genom stärkande av de grundläggande förutsättningarna för konkurrenskraft på olika områden inom unionen, genom ökat stöd till insatser för att övervinna den tekniska eftersläpningen, i synnerhet inom mål 1-områdena, som också är de mest eftersatta i detta avseende.
Dessutom är det nödvändigt med en helhetssyn på utvecklingsproblemen under den nya utvecklingsperioden år 2000-2006, och vidare krävs det naturligtvis ett effektivare samarbete mellan strukturfonderna och det femte ramprogrammet om forskning och teknisk utveckling. Detta bör enligt min mening vara en av de viktigaste prioriteringarna under den nya utvecklingsperioden. Och till sist; alla borde inse att sammanhållningen faktiskt gynnar konkurrenskraften och dynamiken i vårt produktionssystem.
Avslutningsvis vill jag säga att jag instämmer i alla de förslag som framförs i vår kollegas betänkande, hans prioriteringar som syftar till ett jämnt fördelat stöd till de olika områdena inom unionen, hans förslag om stöd till de små och medelstora företagen och, framför allt, förslagen om att stärka banden mellan forskningscentrer och universitet och de aktörer som ansvarar för den lokala utvecklingen.

Berend
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Om skapandet av arbetstillfällen i Europeiska unionen är ett av de mål vi prioriterar, då måste vi lägga stor vikt vid forskning, teknisk utveckling och innovationer. Som kristdemokrater är vi fast övertygade om att de säkraste arbetstillfällena skapas med hjälp av konkurrenskraften. Företag som vill bli eller förbli konkurrenskraftiga kan det inte utan en tillräckligt framstående forskning och utveckling, utan innovationer. Det som kommissionen och föredraganden framhåller är korrekt, nämligen att det råder stora regionala skillnader på området forskning, teknisk utveckling och innovationer. Forskningen äger huvudsakligen rum i ekonomiskt högutvecklade regioner och i alldeles för liten skala i de minst utvecklade regionerna. Det är en realitet. Här bör vi sträva efter att främja ett informationsutbyte mellan de rika och de fattigare regionerna.
Vi är övertygade om att det behövs ett brett samarbete mellan forskningsprogrammen å ena sidan och strukturfonderna å andra. Men en tydlig skillnad måste göras i finansieringen av de två områdena. De är och förblir olika stödområden. Vilket inte innebär att de inte kan komplettera varandra eller att de är oförenliga. Kort sagt, synergieffekter mellan de båda -ja, men en direkt finansiell sammanblandning-nej. Jag kan nämna lyckade exempel från min region i Tyskland, ett mål 1-område, nämligen Thüringen. I sådana företag som är kända långt utanför de regionala, ja numera även de nationella gränserna, till exempel optiska företag som Carl Zeiss Jena eller Jen-Optik, glasbruken Jena, har de infrastrukturella förutsättningarna skapats med hjälp av strukturfondsmedel från Europeiska regionala utvecklingsfonden, och utmärkta och vägvisande forsknings- och innovationsprojekt har initierats med hjälp av medel från det fjärde ramprogrammet för forskning.
Därför kan vi enbart godkänna en del av föredragandens artikel 21. Därav vårt ändringsförslag om en split vote som - det vill jag poängtera - inte inkräktar på vår positiva inställning till betänkandet i sin helhet.

Ahern
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka föredraganden för hans utmärkta betänkande. Ett underligt fenomen håller på att utspela sig i de europeiska regionerna. Samtidigt som siffrorna för BNP per invånare för hela regionen avslöjar en återstående växande överensstämmelse för medlemsstaterna, så pågår en process av ökad obalans mellan nationell tillväxt och regional sammanhållning.
En intelligent politik för spridning av tekniska uppfinningar skulle vara en av metoderna för att motverka denna polariseringsprocess. Tyvärr utgör forskning och utveckling fortfarande ett monopol för de rikaste regionerna. Med hänsyn till denna frågas känsliga karaktär har De Gröna föreslagit tre viktiga punkter.
Det bör finnas mer strukturellt stöd för teknisk utveckling i stället för tunga industrier i de mindre gynnade regionerna, i synnerhet i mål 1-regionerna. För det andra kräver vi en tillämpning av en princip för positiv diskriminering till förmån för de mindre gynnade regionerna i enlighet med de nya programmen inom FoTU: s ramverk. Detta innebär att fördelningen av resurser i enlighet med ramverksprogrammet bör ske genom att tillämpa ett kriterium för belöning enligt samma modell som kriteriet för fördelning av strukturfonder. Och för det tredje en översikt över teknisk innovation i de mindre gynnade regionerna för främjande av en hållbar utveckling genom att främja det lokala kunnandet och genom användandet av lokala naturresurser och mänskliga resurser.
Slutligen har vi bordlagt ett ändringsförslag som introducerar principen om positiv diskriminering inom forskning och utveckling för de fattigare regionerna.

Vallvé
Herr ordförande! Jag vill först gratulera föredraganden de Lassus, eftersom jag anser att han har gjort ett bra betänkande om ett så viktigt ämne som främjandet av sammanhållningen mellan alla europeiska medborgare. Här anser jag att forskning och teknisk utveckling är väsentligt för att genomföra en utveckling av den territoriella sammanhållningen mellan alla europeiska medborgare. Detta betyder givetvis inte att vi måste fördela forsknings- och utvecklingsarbeten över hela Europa, utan att vi bör genomföra en viss politik i syfte att främja verksamheten där denna tekniska utveckling kan bli mest effektiv, vilket normalt sett är i de mest utvecklade områdena; mest utvecklade på Europeiska unionens nivå och mest utvecklade på nationsnivå.
Oftast är dessa områden, som är de verkliga ekonomiska motorerna, de som på ett effektivare sätt kan bidra till utvecklingen av övriga områden, av de mest eftersatta regionerna. Men det hindrar naturligtvis inte att de mest eftersatta regionerna också får vissa investeringar för att förbättra sin tekniska nivå och konkurrenskraft. Utan detta kan vi inte nå en sammanhållen utveckling i hela Europa.
Jag vill därför än en gång gratulera föredraganden, då jag anser att han i sitt betänkande verkligen har fångat upp hur angeläget det är inte enbart för att uppnå en ekonomisk och social sammanhållning, utan också en territoriell sammanhållning i alla regioner i Europeiska unionen.

Lage
Herr ordförande, ärade ledamöter, fru kommissionär, herr föredragande! Utan att nödvändigtvis bekänna oss till eller tro på ett ptolemeiskt vetenskapsbegrepp, en gammal lockelse för den moderna vetenskapen i väst, kan vi i dag ändå inte ignorera att kunskap, vetenskap och forskning är de verkliga motorerna i alla framsteg, inte bara de intellektuella utan också de ekonomiska, i våra samhällen. Denna sak hotar också att bli Europeiska unionens svagaste länk inför de mäktiga amerikanska utmaningarna. Om detta är en viktig utmaning för de rikaste och vetenskapligt utrustade länderna och regionerna, är det det i ännu högre grad för de minst gynnade länderna och regionerna, inte vad gäller talang och kreativ kapacitet, eftersom dessa är lika fördelade på alla, utan i kunskapsproduktion och teknisk innovation.
Av dessa skäl är kommissionens meddelande, som vi nu behandlar, att applådera och stödja då man däri rekommenderar och försöker stimulera ett mer intensivt användande av strukturfonderna för forskning och utveckling, varigenom man vill stärka den svaga vetenskapliga kapaciteten samt stärka kunskapsbaserna och industriell teknik i de fattigaste regionerna.
Den strategi som kommissionen föreslår lider dock av en allvarlig defekt, mycket väl påtalad i Lassus Saint Geniès oklanderliga betänkande, vilket jag gratulerar till, en defekt som består i att inte ta hänsyn till behovet av en mer jämlik fördelning av de tillgängliga resurserna i ramprogrammen för forskning och utveckling. Det handlar inte om att försvara, långt ifrån, en demagogisk territoriell spridning av ramprogrammens stora grundtankar och prioriteringar, utan att decentralisera dem från centren för avancerad forskning och högteknologi i Europa till mindre center och till mindre och smidigare forskningsgrupper i de fattigaste regionerna.
Slutligen, om dessa ramprogram inte utgör mer än fyra procent av Europeiska unionens forskningsutgifter, skulle de, om de fördelades bättre, utgöra en kraftfull impuls för länder som Portugal som fram till nu varit forskningens och utvecklingens fattiga släktingar i Europeiska unionen. Spridningen och absorberingen av vetenskapligt kunnande, tekniska och innovativa framsteg måste alltså vara en av prioriteringarna i den regionala utvecklingen och sammanhållningspolitiken i framtidens Europa.

Lukas
Herr ordförande! Föredraganden lägger stort vikt vid behovet av att främja innovationer i små och medelstora företag. Det är det som är kärnan i problemet, för de stora koncernerna förhandlar ändå direkt med forskningscentrerna. De små och medelstora företagen befinner sig i ett betydligt svårare läge. Det handlar framför allt om att främja innovationer i sådana företag som på grund av sin storlek saknar de finansiella resurser, eller den tid och personal, som krävs för att på ett systematiskt sätt ägna sig helhjärtat åt innovativ utveckling. Det gäller att skapa en riktig innovationskultur i de små och medelstora företagen för att göra den europeiska ekonomin konkurrenskraftig och för att säkra arbetstillfällen.
Alla initiativ i den riktningen, i synnerhet sådana som stärker de unga företagarnas mod att göra innovativa investeringar är mycket välkomna. Det mest effektiva sättet skulle vara att en så stor del som möjligt av budgeten ur både ramprogrammet och strukturfonderna avsattes för det ändamålet.

Hatzidakis
Herr ordförande! Vår kollega de Lassus betänkande gäller en ytterst viktig fråga. Hur man skulle kunna främja sammanhållningen och konkurrenskraften i unionen genom att stödja forskning, teknisk utveckling och innovation. Jag säger att det är en viktig fråga, för vi förstår alla att forskningen och tekniken kommer att vara en oersättlig utvecklingsfaktor, oavsett hur många vägar, järnvägar, hamnar och flygplatser vi bygger, oavsett hur mycket vi satsar på infrastruktur, transport och miljö. Detta är nämligen det modernaste och snabbaste sättet att åstadkomma utveckling. Det är en utveckling som hjälper regionerna till självhjälp och samtidigt ger dem möjlighet att bygga sin egen framtid, utan att ständigt behöva konkurrera med andra.
Mot denna bakgrund kan man inte annat än beklaga att klyftorna mellan de olika regionerna i fråga om forskning och teknik är mycket större än inom andra sektorer. När det gäller inkomster är klyftorna mångfalt större, vilket konstateras i de Lassus betänkande. När det gäller t.ex. skillnaden i fråga om utgifter per invånare för forskning och teknisk utveckling mellan Berlin och Makedonien är proportionerna faktiskt 1: 100. Vidare är koncentrationen ett enormt problem, eftersom 1/10 av unionens regioner hyser 68 procent av den personal som på alleuropeisk nivå är sysselsatt med forskning, teknik och innovation. Och kanske dessa fakta förklarar varför inkomstklyftorna mellan regionerna, trots mångåriga försök att skapa överensstämmelse, fortfarande är stora och i vissa fall t.o.m. ökar.
Vi bör således vara medvetna om att forskning och teknik är viktiga instrument för att skapa sammanhållning och konkurrenskraft inom unionen, och därför bör vi i framtiden lägga stor vikt vid just forskning och teknik. Därför är det beklagligt att kommissionens meddelande kom först efter utarbetandet av det femte ramprogrammet om forskning och teknik. Kommissionens slutsatser har därför inte kunnat inarbetas i detta program.
Man bör i alla situationer kraftfullt främja forskning och teknik i unionens minst utvecklade områden. Jag vill ta tillfället i akt och säga att sådana insatser bör tillmätas ökad betydelse i unionens regional- och strukturpolitik under nästa period, för detta är den bästa, snabbaste och mest långsiktiga metoden för att få i gång en utveckling i dessa regioner.
Det är dessutom den bästa metoden för att främja sysselsättningen, för på detta sätt skapas säkra arbetstillfällen inom branscher som har framtiden för sig, och samtidigt innebär det hjälp till de små och medelstora företag som utgör huvudparten av denna produktionssektor. Men vi måste ge " åt kejsaren vad kejsaren tillhör" , herr ordförande. Det är inte främst kommissionens ansvar, utan det är medlemsstaternas ansvar under den nya programplaneringsperioden att främja sådana insatser. Som exempel kan jag nämna mitt hemland, Grekland, som inom denna sektor tyvärr ligger sist bland de 15 medlemsstaterna. Våra utgifter motsvarar 0, 63 procent av BNP, medan genomsnittet inom gemenskapen är 2, 4 procent. Vi bör alltså ta tillfället i akt och utnyttja gemenskapens nya ramprogram för att främja forskning och teknik.

Rack
Herr ordförande! Kaka söker maka. Det är receptet för en ekonomisk lägesplanering. Man föredrar centrala lägen, där det redan finns en stark ekonomisk maktkoncentration, och arbetstagarna, utbildningsanstalterna och infrastrukturerna känner vart strömmarna bär. Sedan har vi de gyllene bananerna, solstaterna och de perifera lägena och därmed ett scenario där vi med hjälp av regionalpolitiken behöver styra i motsatt riktning, så att inte allt hamnar i storstädernas industriområden, medan de perifera områdena ligger öde. Det går särskilt bra att styra med hjälp av kvalitet. Med forskning och teknisk utveckling kan man initiera en utveckling, inte bara av Know-how utan även av arbetstillfällen, som skiljer sig från den som sker i industrins huvudsäten och de industrialiserade storstadsregionerna.
Detta beskrivs på ett övertygande sätt i kommissionens meddelande och i kollegan de Lassus betänkande. Därför hoppas jag nu att båda - såväl meddelandet som betänkandet - inte bara låter övertygande utan också kommer att förverkligas i praktiken. Något som framför allt fångar min uppmärksamhet är att det i betänkandet talas om ett interregionalt och gränsöverskridande samarbete, eftersom det på de områdena är särskilt viktigt med nya initiativ. Vi har i kväll redan talat om Packs betänkande om utbildningssamarbete i samband med Sokrates och givit uttryck för vår glädje över att ett förstärkt samarbete på utbildningsområdet har varit möjligt tack vare medel från Europeiska unionen. Jag hoppas och önskar för allas skull, framför allt för de berörda regionerna i unionens ytterområden där vi med hjälp av Interreg vill styra i motsatt riktning, att det som utlovas i kommissionens meddelande och i de Lassus betänkande skall bli verklighet i de berörda regionerna, så att kaka söker maka där ingen maka ännu finns.

Chichester
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka herr de Lassus för hans betänkande. Detta är en viktig fråga för min valkrets Devon och för min region i sydväst och i synnerhet för Cornwall vilken, som kommissionären säkert redan vet, är i väldigt stort behov av att omfattas av mål 1. Det pågår redan en hel del aktivitet inom området för forskning i vår region och detta visar vad som kan uppnås genom att skapa lokal sysselsättning, inte bara vid universiteten i Exeter och Plymouth.
Det pågår ett mycket spännande projekt i en liten stad som heter Holsworthy där en anläggning för att skapa energi från jordbruksavfall är under utveckling med hjälp inte bara av ett forskningsprojekt, Altener-programmet, utan även genom finansiering genom mål 5b. Detta är ett bra exempel på synergi när regionala och forskningsfonder samverkar. Det allra viktigaste för avlägsna regioner inom gemenskapen är nätverken för informationsteknik och den potential dessa har för att sammanföra forskare från mycket avlägsna hörn av Europa för ömsesidigt utbyte.
Jag arbetar för närvarande på ett betänkande i utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi för att integrera miljöpolitik med energipolitik. Här har vi ett område där det finns en stor potential för skapande av arbetstillfällen i de mindre gynnade regionerna. För ett tag sedan hade man ett ganska intressant projekt för en prototyp på en hybridbuss, batteridriven i statskärnan och i de yttre distrikten driven med vanlig dieselolja. Detta är ett annat exempel på när finansiering från Europa kan ge ett materiellt stöd för sysselsättningsprojekt och till förmån för miljön.
Jag välkomnar den tonvikt man i detta betänkande lägger vid mindre företag. I min valkrets i Devon utgör de små företagen och egen företagsverksamhet en särskilt stor del av ekonomin. Detta är livsnödvändigt för att skapa både arbetstillfällen och innovation och nya projekt. Jag välkomnar alltså det faktum att man i detta betänkande lägger tonvikt vid detta.
Sammanfattningsvis, skulle jag vilja säga att vi måste akta oss för att göra upp kontrakt om forskningsarbete enbart på geografiska grunder. Vi måste behandla fördelarna med detta projekt som en förstahandsprioritet. Annars kommer vi att vara till nackdel för forskningsarbetet inom Europeiska gemenskapen.

Porto
Herr ordförande, fru kommissionär! Få initiativ med korrekta rekommendationer och av större betydelse skulle vara mer tillämpliga på Portugal, ett land som faktiskt utgör ett speciellt exempel, med en obalanserad politik för geografiskt vetenskapsstöd och tekniskt stöd, och där ett balanserat stöd skulle vara mycket betydelsefullt.
Såsom det så väl understryks i kommissionens meddelande och i betänkandet av Lassus Saint Geniès, är den tekniska utvecklingen en grundläggande faktor för den inre utvecklingen i de minst gynnade regionerna och för en minskning av de regionala skillnaderna. Däremot utgör exempelvis främjandet av den tekniska utvecklingen på bara en eller två platser (som redan är mer gynnade), i linje med teorierna om centrum - periferi eller orsaksanhopning, ett avgörande skäl till den ökade obalansen, och är större än den effekt som man kan uppnå med en viss balans i de allmänna utgifterna för infrastruktur och service, kanske med sociala motiv men utan att det leder till en självbärande utvecklingsdynamik.
Portugisernas siffror talar för sig själva, med en koncentration till Lissabon på 65 procent av anslagen till forskning och teknisk utveckling, 82 procent av statens forskning, liksom också den största delen av gemenskapens anslag. Det finns inte heller någon koppling till någon aktuell produktionsverksamhet - Lissabons distrikt står för 25 procent av den portugisiska industrins BNP och en mycket liten procent av jord- och skogsbrukets BNP - eller med de befintliga potentialerna, för att inte tala om de sociala och politiska intressen som kan iakttas, dock inte av alla, i en balanserad regional utveckling i landet.
Ett balanserat införande av stödmekanismer för nuvarande och potentiella användare utgör också en garanti för en anpassning till landets behov, eller länderna i allmänhet, och för en förhoppningsvis bättre företagstäckning av utgifter (med en ganska annorlunda inriktning mot den som sker i de stora laboratorierna, avlägsen från stora delar av den ekonomiska verkligheten), då erfarenheten, som jag anser skall främjas i högre grad av de tekniska centren genom ett korrekt införande på området, är mycket annorlunda och positiv.
Det handlar när allt kommer omkring om att motsvara Maastrichtfördraget, där det tydligt sägs att stödet bör ges till universitet, forskningscentrer, små och medelstora företag. Jag anser att detta är den riktiga ståndpunkten som bör följas i hela Europeiska unionen.

Wulf-Mathies
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka herr de Lassus för ett viktigt betänkande och förslaget till resolution. Jag är glad över att kunna konstatera att parlamentet har godkänt huvudpunkterna i vårt meddelande, och man bör betänka att det är vårt första försök att uppnå den synergism som ni gör rätt i att kräva mellan de båda politiska områdena, samt en bättre samordning av gemenskapens forsknings- och utvecklingspolitik och dess struktur-och sammanhållningspolitik.
Vi anser precis som ni att forskning, teknisk utveckling, innovation och en modernisering av produktionsbasen är av avgörande betydelse för regionernas konkurrenskraft, och för att man skall kunna skapa stabila arbetstillfällen och undanröja de regionala olikheter som råder. I det förslag till riktlinjer för strukturprogrammen år 2000-2006 som antogs av kommissionen den 2 februari, bekräftar kommissionen de intentioner som också framgår tydligt av meddelandet i dag. Konkurrenskraften i en region är helt beroende av om man där förfogar över ett strategiskt innovationskoncept eller ej.
I riktlinjerna för den kommande strukturperioden rekommenderar kommissionen ett brett spektrum av åtgärder för innovationsfrämjande i regionerna, alltifrån nya finansieringsformer som riskkapital för att främja bildandet av företag och en innovativ utveckling, specialiserade tjänster till tekniköverföring. Det har även av debattinläggen tydligt framgått, att ett vidarebefordrande av vetande och kunskap genom tekniköverföring samt en spridning av ny teknik utgör ett viktigt bidrag till en ökning av regionernas konkurrenskraft. Strukturfonderna skall enligt riktlinjerna därför hjälpa i synnerhet de små och medelstora företagen att uppnå den kompetens som de behöver för sin egen utveckling. Därutöver skall de också främja ett samarbete liksom centrer där kunskaper och förmågor samlas, men även en interaktion med forsknings- och innovationsnät på gemenskapsnivå eller internationell nivå. Vi får inte heller glömma Business Innovation Centers , de olika europeiska nätverken med hjälp av vilka vi redan nu i stor utsträckning kan bidra till att även de små och medelstora företagen kan få ta del av andras forskningsresultat.
Låt mig beträffande er kritik av det femte ramprogrammet för forskning och utveckling få påpeka att det programmet är resultatet av två års förhandlingar med parlamentet och med medlemsstaterna, och att ramprogrammets målsättning inte i första hand är en sammanhållning, utan snarare en konkurrensförmåga i Europa som en enad region inom högteknologin, det vill säga också en förmåga att konkurrera med USA och Japan. Det avgörande är därför att man gör det ena, men inte utesluter det andra, och framför allt beaktar att forskningsutvecklingen just inom högteknologin och att det forskningsutbyte som erhåller stöd från det femte ramprogrammet för forskning och utveckling, också kan utnyttjas till innovationer i de struktursvaga regionerna och inte bara i de fattigare regionerna.
Om ni ser på ökningen av den mänskliga potentialen inom forskningen och förbättringen av den socioekonomiska kunskapsbasen, om ni ser på Marie Curie-stipendierna för forskare från missgynnade regioner, om ni ser på utvecklingsstipendierna för forskningsinriktningar i missgynnade områden, då ser ni att det femte ramprogrammet också täcker många av de struktursvaga regionernas behov, och att frågor som en hållbar hantering av vattenförråd och vattenkvalitet, ett hållbart jordbruk, fiskeri och skogsbruk, landsbygd, morgondagens städer och kulturarvet alla är sådana frågor som är av betydelse för den regionala utvecklingen. Samma sak gäller naturligtvis frågor som innovationsfrämjande och medverkan av små och medelstora företag.
Föredraganden har redan påpekat att vi har gjort framsteg de senaste tio åren, även vad medlen beträffar. Vi började med 200 miljoner 1988, nu är vi uppe i 8, 5 miljarder för strukturfonderna för forskning och teknisk utveckling och - det måste sägas här och jag är tacksam för att Hatzidakis har påpekat det - det hela hänger naturligtvis inte bara på kommissionen, utan medlemsstaterna som till kommissionen lämnar förslag till program måste också i större utsträckning ta upp den typen av projekt. Vi har nyligen i en mål 1-utvärdering konstaterat, att mer pengar inte automatiskt innebär fler innovationer, om pengarna spenderas på området forskning och innovation. I synnerhet i sammanhållningsländerna är den offentliga sektorn överrepresenterad, medan innovationer i företagen fortfarande kommer till korta, och därför tror jag att det är mycket viktigt att starkare betona detta, för det hänger till stor del på att regionerna själva har förmåga att utarbeta innovationsstrategier och på så sätt ta större hänsyn till sin egen speciella situation.
Därför är initiativ som Regional Information Society Initiative där regionerna för övrigt samarbetar på ett gränsöverskridande sätt och utbytet av best practices i fråga om innovationsfrämjande så viktigt. Därför är det också viktigt att man i ökad omfattning tar upp dessa frågor på området interregionalt och gränsöverskridande samarbete. Vi är, tror jag, inne på rätt väg, men jag delar föredragandens slutsats, att vi tillsammans har en lång sträcka att avverka innan vi kan konstatera att en lämplig återhämtningsprocess har ägt rum för forskningen och innovationen i de fattigare regionerna.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 11.00.

Märkning och införande av ett förfarandeför bedömning av överensstämmelse för förpackningar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0053/99) av Grossetête för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om märkning av förpackningar samt om införande av ett förfarande för bedömning av överensstämmelse för förpackningar (KOM(96)0191 - C4-0627/96-96/0123(COD)).

Grossetête
Herr ordförande! Jag skulle inledningsvis vilja vända mig till kommissionen, eftersom det cirkulerar ett antal rykten. Jag tror mig ha förstått att det har förekommit en del taktiska manövrer, och jag skulle vilja fråga kommissionen om det stämmer att den förbereder ett förslag, som skall införliva det direktiv vi nu ägnar oss åt. Om det verkligen finns ett nytt förslag som vi snart kommer att få, skulle jag vilja veta om det verkligen täcker det direktiv vi pratar om i kväll. Beroende på vilket svar kommissionen ger, får jag se vilken ståndpunkt som är lämplig att inta.
I väntan på detta vill jag ta upp direktivets innehåll, och påminna om att en första granskning ägde rum i oktober 1997 och att arbetet avbröts i väntan på tydliga svar från kommissionens sida, men att vi, när vi väl fick svaren efter flera månaders försening, inte uppnådde ett tillfredsställande resultat. Utan kommissionens aktiva medverkan tvingades jag slutligen lägga fram ett annat förslag.
Kommissionen föreslog två nya symboler för återanvändnings- och återvinningsbara förpackningar. Men dessa två symboler är helt nya och ger inte konsumenten tillräckligt med information. Som kommissionen själv medger finns det långt ifrån återvinningsanläggningar på hela det europeiska territoriet. I dag vet vi att 1994 års direktiv om förpackningar och förpackningsavfall inte har genomförts på ett korrekt sätt på hela det europeiska territoriet. Jag gjorde därför bedömningen att det var bättre att ge konsumenten information som gör att denne verkligen kan vara aktiv på sin nivå. Konsumenten bör delta aktivt i sorteringen av förpackningsavfall med hjälp av symbolerna, symboler som redan är välkända och som anger vilket material förpackningen är gjord av. Detta bör underlätta den egna sorteringen. Symbolerna har godkänts av Europeiska standardiseringskommittén.
Kommissionen uttryckte oro om äganderätten till dessa symboler, och jag vill lugna den eftersom de alla är i offentlig ägo. Jag vet också att en del industriidkare har skrivit till kommissionen för att tala om att de ställer sina symboler till dess förfogande. Dessutom föreskriver kommissionens förslag ett förfarande för bedömning av förpackningarnas överensstämmelse med de viktigaste kraven i direktivet från 1994 om förpackningar. Där anges att tillverkaren skall ställa upp en överensstämmelseförklaring och hålla en teknisk dokumentation tillgänglig för de nationella myndigheter som skall genomföra de nödvändiga kontrollerna.
Det är känt att förpackningssektorn är särskilt komplex. Den involverar ofta ett stort antal branscher. För att ta hänsyn till dessa omständigheter var det enligt min mening nödvändigt att anpassa texten i bilaga 3, för att förhindra förvirring för tillverkaren av förpackningen respektive tillverkaren av produkten - om förpackningen är bristfällig skall inte tillverkaren av den vara som finns i förpackningen hållas ansvarig - och även för att ta hänsyn till vilket ansvar var och en har för sin del i produktionen: tillverkaren, buteljeringsföretaget och förpackningsföretaget. Jag har för övrigt haft samtal med Bowe, och vi har hittat ett samförståndsområde som kommer till uttryck i ändringsförslagen 19 och 20.
Jag vill avslutningsvis erinra om att den metod jag föreslår - som bör möjliggöra en interimslösning i väntan på en kommande revidering av direktivet " förpackningar" från 1994 - stöds av alla förpackningssektorer, av konsumentorganisationerna och att det förefaller som om en majoritet medlemsstater godkänner det. Därför står jag fast vid mitt förslag, och i väntan på debatten, givetvis, vill jag få tydliga svar från kommissionen, till vilken jag riktade en fråga i början av mitt anförande.

Riis-Jørgensen
Herr ordförande, ärade kolleger, fru kommissionär! Jag har haft nöjet att vara föredragande i utskottet för industripolitik, där jag har granskat konsekvenserna av detta förslag till direktiv. Jag har följande anmärkningar. För det första vill jag gärna betona att det kan uppstå handelshinder med våra partner utanför gemenskapen, om det antas en särskild europeisk märkning för återanvändning. Som jag ser på saken, skulle en internationell märkning ha mycket större genomslagskraft och inte ge upphov till handelshinder. Jag tycker att det verkar olämpligt att be våra europeiska företag om att använda pengar på att inarbeta användningen av en europeisk märkning, om man senare skall gå över till en internationell märkning. Märkningssystemet är frivilligt, men det skall väl ändå ses som en marknadsföringsmässig " morot" , eller fördel att använda sig av kommissionens föreslagna märkning. Efter vad jag har hört, skulle ISO redan ha ett märke klart till sommaren 1999, alltså om några få månader. Så vad är egentligen meningen med kommissionens förslag? Kommissionens föreslagna märkning knyter inte an till ett europeiskt insamlingssystem, som skulle berättiga märkningens signal om att vara miljövänlig. En förpackning som t.ex. innehåller PVC, skulle enligt mina uppgifter kunna märkas som återvinningsbar. Nej, mot denna bakgrund ser jag inget som berättigar kommissionens föreslagna märkning eller kommissionens timing . Jag tvekar därför inte när det gäller frågan att vänta på ett ISO-märke.
Jag har några kommentarer till de viktigaste kraven. När man ser på kommissionens val av förfarande för överensstämmelse, vill jag gärna erkänna att kommissionen har gjort ett bra val. Den interna fabrikskontrollen välkomnas av industrin, eftersom den kan inarbetas i de befintliga kontrollsystemen för kvalitet, miljö och hygien. Men den interna fabrikskontrollen baseras på de viktigaste kraven i förpackningsdirektivet 94/62. Dessa krav verkar vara allt för svagt definierade. Detta är en synpunkt vi har hört från industrins sida, men också från de nationella kontrollmyndigheterna. Vi kan inte vara betjänta av att våra företag använder onödig tid och pengar, eftersom de inte är säkra på om de följer gemenskapens lagstiftning. Vi kan inte heller vara betjänta av att tolkningen av dessa viktiga krav överlåts till de nationella kontrollmyndigheterna med allt vad detta innebär i form av tekniska handelshinder och snedvridning av konkurrensen mellan medlemsstaterna. Så även om jag stöder kommissionens förslag om intern fabrikskontroll, menar jag att det inte skulle vara lämpligt att gå vidare med detta förslag till direktiv, innan dess de viktigaste kraven har utmynnat i CEN-standarder. Kommissionen har själv, både i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, medgett att detta direktiv är ett hastverk och inte så genomarbetat som man hade kunnat önska sig. Därför anser jag, i överensstämmelse med industripolitiska utskottets slutsats, att det enda riktiga skulle vara att be kommissionen ta sitt ansvar och därmed dra tillbaka förslaget, fram till dess CEN och ISO har avslutat sitt arbete.
Så en kort kommentar till Grossetêtes betänkande. I den liberala gruppen stöder vi i hög grad den föreslagna materialidentifikationen. Det märkningssystem som föredraganden föreslår ger konsumenterna faktiska upplysningar, och skapar - på ett positivt sätt - en länk till miljön. När konsumenten befinner sig i en köpsituation, kan han/hon själv välja vilken slags förpackning han/hon föredrar, och - viktigast av allt - konsumenten får bättre möjligheter att sortera förpackningsavfallet. Denna information och detta deltagande från konsumenternas sida, ger en faktisk, aktiv och positiv miljöeffekt.

Gillis
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka föredraganden och lyckönska henne till detta betänkande. Jag välkomnar försök att harmonisera förvaltningen av förpackningsavfall samtidigt som man uppmärksammar den höga grundkostnad det skulle innebära att införa en plan för insamling, återvinning och sortering av avfall. De långsiktiga fördelarna uppväger helt och hållet dessa kostnader och kommer att leda till en avsevärd minskning, om inte total eliminering av användandet av nedgrävning av avfall som en lösning på avfallshanteringen.
Vi måste ha ett långsiktigt synsätt när vi griper oss an hanteringen av förpackningsavfall. Tillverkarna måste uppmuntras att använda mycket mindre förpackningsmaterial. Ganska ofta slås varor från snabbköpen in flera gånger. De symboler som används på förpackningar för att påvisa vilken kategori avfallet tillhör, bör inte enbart vara tydliga och lättfattliga utan man måste även använda samma symboler och samma färger över hela Euroepiska unionen. Förutom detta, måste samma färgkoder och symboler tillämpas också på de påsar och behållare som används för avfallssortering i alla EU: s medlemsstater. Detta är för närvarande inte fallet.
För att en allvarligt menad hantering av förpackningsavfall skall vara framgångsrik måste sådana symboler lätt kunna identifieras av konsumenten. Konsumenterna kommer enbart att delta i sorterings- och återvinningssystem om dessa är lättskötta, och om en ordentlig samling av påsar för separerat avfall finns tillgängliga. I moderna hushåll där man lever trångt finns inte plats för att behålla eller lagra avfall över en längre period. Barnen oroar sig naturligtvis för sin miljö. Om de kan uppmuntras till att ge sitt stöd genom att deras utbildning påbörjas i skolorna, kan det goda bruket fortsätta i hemmet. Huvudbudskapet för framgång är att hålla det på en enkel nivå. I annat fall kommer det att misslyckas.

Hautala
Herr ordförande, bästa kolleger! Den föregående talaren framförde på ett synnerligen bra sätt vad man med förordningen om märkning av förpackningar enligt förpackningsdirektivet borde sträva efter; alltså att konsumenten verkligen skulle kunna välja så miljövänliga sätt som möjligt att göra sig av med sina förpackningar. Men vi vet att kommissionens förslag inte kommer att uppfylla detta syfte. Det är redan föråldrat, och nu skulle det vara absolut viktigt att vänta tills kommissionen förnyat det egentliga grunddirektivet om förpackningar och förpackningsavfall från år 1994, och sedan till det anpassa sina tankar och förslag om märkning av förpackningar. De Gröna tänker rösta emot detta betänkande eftersom det är till synes det enda tekniska sättet att förmå kommissionen att dra tillbaka detta sitt föråldrade förslag. Hur bra arbete som Grossetête än har gjort anser jag att det enda vettiga alternativet är att få kommissionen att dra tillbaka sitt förslag.

Blokland
Herr ordförande! Vi står inför frågan hur vi skall stimulera den europeiska konsumenten att sortera förpackningsavfall. Kommissionens och föredragandens försök i det avseendet är välmenta, men de får inte önskad effekt. Kommissionens förslag skulle innebära att varje medlemsstat måste göra sig av med sina märkningar och anta europeiska i stället. Det skulle jag inte ha några invändningar mot om märkningarna skulle bli bättre. Det är så vitt jag ser inte fallet. På grund av avsaknaden av ett enhetligt insamlingssystem anger den föreslagna märkningen inte längre att produkten kan återvinnas. Meningen med det undgår mig alldeles. Då föredrar jag till exempel de olika nederländska symbolerna som när det gäller tydlighet inte lämnar något övrigt att önska, och som passar det nederländska systemet för insamling.
Inte heller föredragandens förslag stimulerar konsumenten. Hon föreslår att förpackningarnas art skall anges. Det rör sig om en frivillig och exklusiv märkning. Producenten får inte använda någon annan märkning längre. Den nederländska glascontainersymbolen skulle då också försvinna till exempel. Jag tror inte att vi gör det lätt för konsumenten om han själv utifrån en lista med förpackningsingredienser måste avgöra hur han förväntas sortera sitt avfall.
Jag erkänner dock att det finns stora skillnader mellan medlemsstaterna i hur förpackningsavfall samlas in. Inte alla fäster lika stort värde vid miljövänlig insamling av förpackningsavfall. Jag anser dock att de lösningar som kommissionen och föredraganden lägger fram inte räcker till. Det är inte otänkbart att de skulle ha motsatt effekt. Inte bara i Nederländerna utan även i andra medlemsstater skulle det medföra många oklarheter för konsumenten om de här förslagen antogs.
Avslutningsvis, om vi vill stimulera konsumenten så måste vi mana medlemsstaterna till att göra allvar i saken och starta ett miljövänligt insamlingssystem. Så länge det inte finns något enhetligt sådant system så tycker jag att en harmonisering av märkningen är onödig.

Souchet
Herr ordförande! Förvaltningen och kontrollen av avfall kan skötas enligt olika förfaranden: användning av lättare material, återvinning, återanvändning och rening för energiändamål. Vi vill gärna se en utveckling av alla dessa renings- och återanvändningssätt, eftersom förpackningens mycket betydelsefulla roll, i termer av skydd, säkerhet, logistik och framför allt saluföringsstöd, gör det nödvändigt att kontrollera den ökande belastningen för miljön, och utan att säga nej till något sätt som kan bidra till detta. Därför kommer vi att rösta för alla ändringsförslag, med undantag av ändringsförslagen 12, 13 och 15 från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
Vi avvisar ändringsförslag 13, för när man hävdar att förpackningar och förpackningsavfall skall hanteras i enlighet med märkningen, tenderar man att gynna ett reningssystem till förfång för andra. Men vi behöver alla dessa system. En del vill gynna återvinning och återanvändning av förpackningar till förfång för rening i energisyfte; men den metoden strider mot en integrerad hantering av förpackningar och förpackningsavfall.
Ändringsförslagen 12 och 15 ger förädlingsföretaget hela ansvaret för förfarandet för bedömning av överensstämmelse, och befriar förpackningsföretaget från allt ansvar, men i kraft av principen om förorenare/betalare är det inte buteljeringsföretaget som bör ha ansvaret för detta förfarande, utan förpackningsföretaget. Det är dessutom mycket lättare att kontrollera förpackningsföretagen, för de är mycket färre än förädlingsföretagen; om man som exempel tar vinsektorn, finns det i Frankrike endast några flasktillverkare för fler än 30 000 buteljeringsföretag, och det är ett typiskt exempel.
Herr ordförande! Om dessa tre ändringsförslag från miljöutskottet avvisas, vilka vi anser förvanskar betänkandet från vår kollega, kommer vi att rösta för betänkandet av Grossetête.

Bjerregaard
Herr ordförande! Det gläder mig att Europaparlamentet har satt upp förpackningsmärkning på föredragningslistan. Som alla vet antog kommissionen detta förslag redan 1996, och jag vill gärna tacka miljöutskottet och särskilt föredraganden, Grossetête, för betänkandet. Bakgrunden till att kommissionen lägger fram detta förslag, är den förpliktelse som finns i artikel 8 i direktiv 94/62 om förpackningar och förpackningsavfall, som flera talare också har tagit upp. I denna artikel står det: " Rådet fattar senast två år efter detta direktivs ikraftträdande beslut om märkning av förpackningar" . Jag har förstått att särskilt de nya symboler som kommissionen inför i och med förslaget har kritiserats. Symbolerna skall signalera till konsumenterna att förpackningarna kan återanvändas eller återvinnas. Symbolerna kommer emellertid inte på något sätt att garantera att förpackningarna återanvänds eller återvinns, och detta är ett klart problem. Jag har med intresse granskat det betänkande som antagits av miljöutskottet. I detta föreslås ändringar som - och det betonades också av föredraganden - fullständigt kommer att ändra kommissionens förslag. De kommer nämligen att ändra det till ett förslag om materialidentifikation. De av föredraganden föreslagna symbolerna syftar till att informera konsumenten om förpackningsmaterialet. Symbolerna för aluminium, glas och plast har emellertid också de " jagande" pilarna, och kommer därför att signalera återvinningsbarhet till konsumenten och kan alltså ge vilseledande information.
Vi har dessutom problemet med att vi redan har ett beslut från kommissionen om materialidentifikation, dvs. beslut 97/129, som antogs den 28 januari 1997. I detta fastställs identifikationssystem för förpackningsmaterial. Det har införts specifika identifikationssystem i form av siffror och förkortningar, och de gäller både för plast, papper, kartong, metall, trä, textilier, glas och kompositmaterial. Identifikationssystemet är frivilligt. I enlighet med artikel 3 i kommissionens beslut kan emellertid systemet göras obligatoriskt. Den föreslagna ändringen från ett märkningssystem för återanvändnings- och återvinningsbarhet till ett märkningssystem i form av ett identifikationssystem, kommer inte att ge något mervärde tillsammans med det gällande kommissionsbeslutet. Jag kan av denna anledning - och det kan väl knappast komma som en överraskning för kammaren - inte godta ändringsförslag 1, 3-11, 13, 14 och inte heller 16 och 18.
Så finns det en annan viktig aspekt av kommissionens förslag, och det är att det rör förfarandet för bedömning av överensstämmelse. Jag vill gärna betona att det finns ett akut behov av ett förfarande för bedömning av överensstämmelse, både hos tillverkare och myndigheter, för att kontrollera överensstämmelsen med de viktigaste kraven i direktiv 94/62. Jag stöder därför fullständigt ändringsförslag 12, i vilket betonas att alla förpackningar skall ha gått igenom ett bedömningsförfarande för överensstämmelse, innan de kommer ut på marknaden. Även ändringsförslag 2 och 21 kan godtas, eftersom de förtydligar och avrundar förslaget. Det är viktigt att vi betonar att det är tillverkaren som är ansvarig för att det sker ett bedömningsförfarande för överensstämmelse. Jag kan därför inte godta ändringsförslag 15 och inte heller 19 och 20. Delat ansvar är inte möjligt när bedömningsförfarandena för överensstämmelse skall genomföras. Tillverkaren av förpackningarna skall se till att de förpackningar som tillverkas och försäljs överensstämmer med bestämmelserna i förpackningsdirektivet, dvs. 94/62.
Jag vill till slut ännu en gång gärna understryka, att jag inte tror att konsumenterna, tillverkarna, myndigheterna eller miljön erhåller något mervärde genom att detta förslag ändras till ett förslag om frivillig materialidentifikation.
Grossetête började med att ställa en direkt fråga till mig om det redan föreligger ett nytt förslag från kommissionen. Det gör det inte. Det som möjligen har gett anledning till ryktena, är att vi har inlett en diskussion om en granskning av förpackningsdirektivet, men vi befinner oss alltså på ett mycket, mycket tidigt stadium, så det skulle vara fel att offentliggöra att vi har ett nytt förslag.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 11.00.

Märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0003/99) av Schnellhardt för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslaget till Europaparlamentets och rådet direktiv om ändring av direktiv 79/112/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel (KOM(97)0020 - C4-0059/97-97/0027(COD)).

Schnellhardt
Herr ordförande, mina damer och herrar! Vi har nu ett betänkande framför oss som parlamentet har ägnat sig åt under lång tid. Redan den gången märkningsdirektivet utarbetades diskuterades frågan om informationen om ingredienser i alkoholhaltiga drycker, men den blockerades ständigt av rådet. Kommissionär Bangemann, för att det inte skall uppstå några missförstånd, så som det gjorde på förra sammanträdet på samma plats och samma tid, vill jag börja med att säga att jag uppskattar det punktliga framläggandet av rapporten. Det motsvarar vår överenskommelse i samband med förlikningsförfarandet. Det finner jag exemplariskt!
Det är glädjande att kommissionen vill fylla ett tomrum med sitt förslag. Till skillnad från alla andra livsmedel har det för alkoholhaltiga drycker hittills inte funnits någon information om ingredienserna på etiketten. Trots alla diskussioner är det säkert en sak vi i parlamentet är överens om: Vi bör införa en märkning av ingredienserna i alkoholhaltiga drycker i den inre marknadens intresse, i den utförliga konsumentinformationens intresse. Jag vill poängtera att alla berörda är eniga på den punkten. Såväl i det ansvariga utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd som i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har kommissionens förslag vunnit stöd och blivit föremål för förbättringar.
Kommissionens förslag tar inte upp hur ingredienserna rent innehållsmässigt skall anges. Det vill jag tydligt poängtera. Det handlar först och främst om frågan, vilket lagstiftningsförfarande som skall tillämpas vid fastställandet av bestämmelserna om märkning. På den punkten råder det många olika uppfattningar, och jag måste säga att det är en bekymmersam situation som håller på att uppstå, när föredraganden och ledamöterna nu börjar strida mot varandra, som i pressmeddelandet av min kollega Lulling, där jag beskylls för besatthet och för att vilja förhala ärendet i miljöutskottet. Herr kommissionär, jag vill be att ni sedan bekräftar att jag för ett år sedan var hos er, och att vi då försökte förmå kommissionens och parlamentets rättstjänst till ett enhetligt yttrande. Vi har fortfarande inte lyckats med det, för jag har inte fått något meddelande ännu.
Det var också en anledning till att jag förhalade det hela, eftersom jag gärna hade velat veta vad som var det rätta. Det finns två olika sätt att se på den saken. Förslaget - enligt min uppfattning - förutsätter förmodligen ett antagande i rådet, men jag anser att förslaget saknar all logik. Tre olika lagstiftningsförfaranden för en och samma lagstiftningsåtgärd, en konsumentskyddsåtgärd som bör väcka protester hos en ledamot, i synnerhet när medbeslutandeförfarandet endast kan tillämpas för spritdrycker och aromatiserade viner. Enligt Maastrichtfördraget har vi medbeslutanderätt i märkningsfrågor, och det vill jag poängtera, även med tanke på likabehandling av andra branscher så som öl och spritdrycker.
Det är dags att vi i Europaparlamentet gör oss kvitt vårt dåliga rykte som säger att vi ofta kopplar bort sakkunskapen i våra diskussioner om vin och öl. Därför har jag i mitt utarbetande av betänkandet utgått från följande principer: För det första, att märkningen av livsmedel för att upplysa konsumenten och då i synnerhet märkningen av alkoholhaltiga drycker i grund och botten är åtgärder som är avsedda för den inre marknaden och konsumentskyddet. De viktiga bestämmelserna finns i direktivet om livsmedelsmärkning. Märkningen av ingredienserna måste därför ske inom ramen för det direktivet. För det är inte sant, det man förmodligen snart kommer att påstå precis som man tidigare gjort, att märkningen av vin måste ske utifrån vissa specialbestämmelser, för att det handlar om en jordbruksprodukt. Det handlar inte om jordbruksprodukten vin, utan om märkningen av produkter och konsumentupplysning.
För det andra, vid ingrediensmärkningen måste alla alkoholhaltiga drycker behandlas lika. Det gäller både tidaspekten, där det är särskilt viktigt att bestämmelserna träder i kraft samtidigt, och de förfaranden som skall tillämpas. I den frågan råder det delade meningar i parlamentet.
För det tredje, en likabehandling av alla drycker utesluter inte att man kan införa särskilda märkningsdirektiv för varje enskild grupp, som beaktar de särskilda egenskaperna för varje enskild dryck. Det skulle vara möjligt enligt miljöutskottets förslag. Att en likabehandling av alla dryckeskategorier inte bara är en teoretisk tankelek visar reaktionerna från de berörda branscherna. Det är inte min uppgift som föredragande, och inte heller parlamentets uppgift att som lagstiftare ta parti för den ena eller andra gruppen. Vår uppgift är att skapa lika ramvillkor och undvika diskriminering. Därför måste vi tillämpa ett enhetligt förfarande och låta samma frister gälla för alla. Det är den principen som råder i miljöutskottets förslag. Vi måste i morgon besluta om vi vill att parlamentet skall delta i stor utsträckning, eller om vi överlåter vissa märkningar till rådet. Jag vill påpeka att det inte är någon besatthet, fru Lulling, utan det visar på okunskap när det i ert pressmeddelande sägs: Enligt fördraget måste märkningen av vin och spritdrycker ske i enlighet med den gemensamma organisationen av marknaden för vin. Det var verkligen en nyhet för mig!

Klaß
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade damer och herrar! Det råder starka känslor här i salen. Jag anser att konsumenten bör, ja också skall informeras. Det är grundprincipen och den är vi alla överens om. Sedan är det svårt att avgöra hur den informationen i detalj skall se ut. Vi talar i dag om en märkning av drycker med en alkoholhalt på mer än 1, 2 volymprocent, ett brett utbud av drycker av de mest skilda slag. De sträcker sig alltifrån vin till alkoholhaltiga drycker och den så kallade alkoläsken. Varje dryck har sina speciella egenskaper som skiljer den från andra drycker. Vin är en naturlig dryck som framställs av druvor, och på det området tror jag att förbrukaren är informerad. Där finns det specifika bestämmelser som innehåller klara och nyanserade förklaringar om vilka ingredienser som är tillåtna.
Annat är det med den så kallade alkoläsken och drinkblandningar. Här behöver vi snarast införa bestämmelser, i synnerhet bestämmelser om att dessa drycker utan tvekan skall klassas som alkoholhaltiga drycker och även säljas som sådana i handeln i stället för att placeras på safthyllan. Schnellhardts betänkande tar inte upp detaljerna i samband med märkningen. I dag handlar det bara om vem som i fortsättningen skall besluta vilka detaljer som skall anges. Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling stöder kommissionens förslag om att i de särskilda gemenskapsföreskrifterna fastslå bestämmelser om en märkning där en sådan krävs. Den planerade tidsfristen på tre år i kommissionens förslag för bestämmelsernas genomförande tycks oss med tanke på den nödvändiga differentieringen för kort, och därför kräver vi en förlängning.
Märkningsbestämmelserna för andra produkter skall fastställas enligt förfarandet i fördragets artikel 189b. Sakkunniga kriterier måste bli utslagsgivande för märkningen. Vi kan inte tala om för vinodlarna och bönderna att vi nu behöver fler direktiv. Därför anser vi att kommissionens förslag är godtagbart, att vi har specifika gemenskapsbestämmelser och att vi även kan reglera märkningen.

Lulling
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Beträffande det här betänkandet om ett direktivförslag om märkningsbestämmelser för alkoholhaltiga drycker kan man inte med bästa vilja säga, att den som väntar på något gott väntar aldrig för länge. Nu har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd pysslat med sitt betänkande i två år, trots att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik lade fram sina yttranden redan i november och december 1997. Yttrandena antogs med enhällighet av båda utskotten med två nedlagda röster. Det var sammanlagt 74 ledamöter som deltog i omröstningarna om yttrandena där man i det stora hela godkänner kommissionens förslag. Förslaget behandlar bara det förfarande enligt vilket märkningen av ingredienserna i alkoholhaltiga drycker skall ske, inte själva sakfrågan om vad som bör stå på etiketten.
Att kommissionen, ministerrådet liksom detta parlament har svårt att komma fram till bestämmelser på området, det har vi vetat om ända sedan 1979. Ändå är det oförsvarligt att miljöutskottet har slösat bort ett helt år efter utskottens yttranden för att sedan den första semesterveckan i januari lägga fram ett antaget men mycket omdiskuterat betänkande, där endast 24 ledamöter röstat för, 15 emot och en nedlagd röst. Varför använde man en sådan taktik? För att föredraganden och de ledamöter i miljöutskottet som stöder honom helt enkelt vägrar inse, att alla typer av vin och spritdrycker enligt fördraget är jordbruksprodukter, vars produktion och marknadsföring lyder under den gemensamma organisationen av marknaden för vin. För övriga alkoholhaltiga drycker inklusive öl gäller en annan lagstiftning.
Därför har EG-kommissionen föreslagit var men inte hur - det kommer sedan - bestämmelserna för dessa två stora grupper om ingredienserna i alkoholhaltiga drycker skall fastställas. För jordbrukspolitiken är det, oberoende av vad vi anser om det, fördragets artikel 43 som gäller, enligt vilken parlamentet skall höras. Vad den övriga lagstiftningen beträffar har medbeslutande beviljats angående märkningen av andra alkoholhaltiga drycker som är industriprodukter. Att många ledamöter i parlamentet förespråkar medbeslutande - tous azimuts som de Gaulle skulle ha sagt - och försöker införa ett sådant även där inte fördraget fastställer det, kanske är förståeligt, även om jag inte själv har förståelse för sådana förvrängningar av lagen.
Föredragandens regelrätta besatthet - han har alltid talat om detta - att vilja införa ett medbeslutande även för jordbruksprodukter börjar anta groteska proportioner, och som ni vet, herr ordförande, har vi återinfört förnuftiga förslag från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Vi håller med om att bestämmelserna för märkning av ingredienserna för båda dryckeskategorierna bör träda i kraft samtidigt. Vi kan också acceptera att det sker inom loppet av tre år, men allt annat strider mot fördraget, och därför hoppas jag på parlamentets medhåll.

Whitehead
Herr ordförande! Jag skulle vilja stödja föredraganden mot den attack han utsattes för från sin egen sida. Det är inte Schnellhardts fel att det har funnits ett olyckligt motstånd mot att uppmärksamma att den gemensamma politiken för märkning kräver gemensamma förfaranden. Det är inte Schnellhardts fel att det, milt sagt, har funnits ett flertal hinder på vägen.
De flesta av utskottets ledamöter anser att det är av oerhörd vikt och legitimt att gemenskapens åtgärder som har samma mål bör vara föremål för samma rättsliga förfarande, nämligen det som stadgas i artikel 189 i EG-fördraget. Vi vill att detta tillämpas både på de specifika gemenskapsåtgärder som man här hänvisar till och till alla andra alkoholhaltiga drycker. Vi är inte inblandade, och vi vill heller inte bli inblandade i ett argument om vad som bör stå på etiketten. Detta är för närvarande en angelägenhet för en annan avdelning.
Vi vill inte bli inblandade i en debatt där nord möter syd eller mellan dem som har hand om en speciell sektor av jordbruksmarknaden mot dem som har andra liknande sektorer. Vi vill inte bli inblandade i en stigmatisering av alkoholhaltiga drycker, där det enda undantaget är områden i vilka nya produkter kan utgöra en hälsorisk för den som är omedveten om detta. Vi vill ha en enhetlig åsikt. Vi vill att alla kända legitima och traditionella alkoholhaltiga drycker skall införlivas i detta. Detta är anledningen till att en rad ändringsförslag, framför allt 9 och15, försöker inbegripa cider och päronvin på standardlistan för vin, sprit och öl.
Jag skulle här uppmana vinentusiasterna att bidra till den kompromissanda som råder genom att få till stånd ett gemensamt förfarande. Vi måste alla göra detta. Jag har själv gjort det. Jag är färdig att godta Bébéars ändringsförslag, som stöddes av den näst siste talaren, med hänsyn till den tänkbara faran med de nya alkoholhaltiga dryckerna, de s.k. alkoläskerna. Jag gör detta fullt medveten om att dessa tillverkas i min egen valkrets. De människor som röstar på mig tillverkar dessa produkter. Jag är villig att föra till protokollet här och nu att de kan utgöra hälsorisker och att de måste behandlas på ett särskilt sätt.
Jag hör aldrig något om den där kompromissandan från dem som kommer hit och talar om för oss att vindrickande är en kulturell erfarenhet och att det på något sätt bör lämnas utanför alla parlamentets arrangemang och granskningar. De som säger detta och gör dessa ganska tråkiga anspråk kränker inte bara de europeiska konsumenternas intelligens. De flesta av dem skulle starkt hålla med Schnellhardt och hans långa arbete i denna fråga. Och än värre är att de förödmjukar själva parlamentet. De säger medvetet att det finns ett område för granskning och tillsyn inom vilket parlamentet, i fråga om märkning, inte bör spela någon roll. Jag kan inte godta detta och jag hoppas att parlamentet inte heller kommer att göra detta.

Schleicher
Herr ordförande, mina damer och herrar! Drycken är en del av vår näring. Vi konstaterade redan på 1400-talet i Bayern där jag kommer i från, att det också måste finnas spelregler för konsumenterna, och öl är när allt kommer omkring en del av de näringsmedel som intas av folk i Bayern. Men givetvis finns det även andra drycker. Läkarna rekommenderar oss numera att dricka minst tre liter vätska om dagen, och det är konsumentens sak att välja dryck. För konsumenten är det framför allt viktigt att veta vilken kvalitet han skall välja. Jag tror inte att konsumenten undrar om drycken lyder under jordbruksmarknadsordningen eller något av de andra områdena på den inre marknaden, utan det han behöver är tillförlitlig information.
Det får mig att tänka på människor som kanske redan har druckit för mycket alkohol och därför aldrig bör dricka alkohol igen, men det handlar också om dem som har diabetes och vill veta hur mycket socker en viss dryck innehåller. Allt det är sådant som är mycket viktigt i dag, och jag tror att vi behöver en lagstiftning i vilken hänsyn tas till alla dessa faktorer, och inte bara placerar öl och äppelvin på ena sidan och vin på den andra, utan jag tror att vi här behöver en realistisk utgångspunkt. Jag förespråkar förnuftet, och jag anser att Schnellhardts betänkande utgör en lämplig utgångspunkt, och jag skulle bli glad om parlamentet antog det underlag som föredraganden har tagit fram.

Riis-Jørgensen
Herr ordförande! Jag vill uttrycka ett stort tack till Schnellhardt för ett utmärkt betänkande. Jag tycker det är viktigt, som flera av mina kolleger har betonat i kväll, att vi inte delar upp alkoholmarknaden på ett sådant sätt att vi får en sak i det ena hörnet och en annan sak i det andra hörnet. Det måste vara en förutsättning att det tillämpas enhetliga krav rörande märkningen av ingredienser, både när det gäller öl, vin och sprit. Det var det ena. Det andra gäller att bestämmelserna skall träda i kraft samtidigt för att undvika att det finns skilda bestämmelser beroende på om man dricker öl, vin eller sprit. Och för det tredje: för att säkerställa enhetliga bestämmelser är det nödvändigt att man använder samma beslutsförfarande, att samma bestämmelser tillämpas med Europaparlamentets fullständiga deltagande. Jag vill därför på den liberala gruppens vägnar gärna stödja ändringsförslag 1, om att vi tillfogar artikel 129a som beslutsförfarande. Jag vill också gärna stödja ändringsförslag 23, som går ut på att det på flaskan skall anges hur mycket alkohol eller hur många tillsatsämnen den innehåller, så att vi som t.ex. kör bil vet hur mycket man kan dricka ur ett hälsomässigt perspektiv. Jag vill också gärna stödja ändringsförslag 12, där man väljer " ingredienser" i stället för " innehåll" , och slutligen - som jag redan nämnt - är det mycket viktigt att vi behandlar alkoholdryckerna på ett enhetligt sätt, så jag stöder ändringsförslag 15 och 9.
Jag hoppas verkligen att vi kan anta detta betänkande i morgon. Jag vet att det finns stora skillnader mellan nord och syd, men jag tycker att det är otroligt - jag håller helt med Whitehead - att man i samband med vindrickande talar om kultur, medan man betraktar öldrickande som något helt annat. I bägge fallen rör det sig ju om drycker som man intar vid festliga tillfällen eller i samband med en middag. Jag hoppas alltså verkligen att vi kan komma fram till att dessa saker behandlas enhetligt och med parlamentets fullständiga deltagande.

Cabrol
Herr ordförande, mina kära kolleger! Detta förslag till direktiv, som ändrar direktiv 79/112/EEG, avser märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel när det gäller alkoholhaltiga drycker. I förslaget fastställs inte regler för innehållsförteckningar, men det skall ändå göra det möjligt att förteckna dessa ingredienser i gemenskapens fem nu gällande förordningar. Europeiska kommissionen föreslår att bestämmelserna för denna information skall träda i kraft inom tre år efter den 1 juli 1998.
Vi vill ge följande kommentarer. Först kan vi bara gratulera Europeiska kommissionen för att ha tagit hänsyn till behovet av konsumentinformation om alkoholhaltiga dryckers innehåll. Men man måste tillägga den oro man kan känna inför de nya alkoholdrycker som riktar sig till ungdomar, de som kallas drinkblandningar och alkoläsk, och som inte nämns i detta förslag. Presentationen av och reklamen för den typen av drycker lockar ungdomar och kan allvarligt skada folkhälsan. Det är också viktigt att dessa drycker har en märkning som anger innehåll och alkoholhalt. Europeiska kommissionen måste snarast lägga fram en text om dessa så kallade uppfriskande, men dock alkoholhaltiga drycker, som i handeln absolut borde placeras på vin- och sprithyllorna.
En del av dessa drycker innehåller mer än tre till fyra volymprocent alkohol, vars ursprung ofta är okänt och vars smak döljs av socker. När det gäller drycker som berörs av bestämmelserna för märkning, och som nämns i artikel 6.3, finns det anledning att tillägga aromatiserade vinbaserade drycker och aromatiserade drinkar baserade på vinprodukter, som regleras av förordning 1601/91/EEG.
Däremot är öl inte föremål för någon specifik gemenskapsförordning. Den drycken bör inte omfattas av denna artikel. Därför kommer jag att be er att stödja ändringsförslag 14 och avslå föredragandens ändringsförslag 9. Artikel 6.3 slår fast att bestämmelserna för märkning skall tillämpas inom tre år efter den 1 juli 1998. Denna korta tidsfrist framstår redan nu som omöjlig att respektera, för den ligger för nära tidpunkten för antagandet av direktivet. Den tidsfrist som föreslås i ändringsförslag 14 är alltså mycket mera realistisk.
Till sist, som föredraganden från jordbruksutskottet erinrar om, framstår " framställd av" som mindre lämpligt än " ingredienser" . Vi föredrar alltså den sistnämnda formuleringen som inom livsmedelsområdet dessutom är känd av konsumenten.

Marinucci
Herr ordförande! I mitt land säger vi att " Den som gapar efter mycket, mister ofta hela stycket" . Jag vet inte om detta gäller Schnellhardt, för jag hoppas att hans betänkande, med vederbörliga ändringar, till slut skall kunna godkännas av denna kammare. Det är emellertid klart att hans försök att införa vinet bland de drycker för vilkas märkning det förfarande som anges i artikel 189b i fördraget skall tillämpas, har medfört allvarliga förseningar, oursäktliga förseningar. Kommissionen hade faktiskt förelagt parlamentet den förordning som vi diskuterar denna natt, redan den 10 februari 1997. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd som var ansvarigt utskott, gav uppdraget till Schnellhardt den 16 april 1997, nästan för två år sedan. Och det handlade om ett brådskande ärende, desto mer brådskande som kommissionen var försenad jämfört med de tidsgränser som angavs i artikel 6 i direktiv 112 från 1979. Trots detta har miljöutskottet - som i vanliga fall, tack vare en effektiv ordförande, brukar behandla och godkänna betänkanden med stor snabbhet - behövt behandla frågan inte mindre än tre gånger under loppet av två år, med ett opreciserat antal strategiska återförvisningar, eventuellt på grund av valkampanjer. Varför? Därför att Schnellhardt åberopade vikten - som för övrigt alla instämmer i - av att parlamentet beslutar om ett så stort område som möjligt, ville ta bort de speciella föreskrifter som gäller för vin, utan att tänka på att när det gäller vin är märkningen en integrerad del av själva produktdefinitionen: bordsvin, kvalitetsviner etc.
Vi som företräder områden som är stolta över att vara stora vinproducenter kan inte hålla med, och låt mig i det sammanhanget tacka den grupp som jag har äran att tillhöra och som har gett mig tillåtelse att säga detta i kammaren.
Nej, vi kan inte hålla med. Inte bara därför att vi vill försvara vinproducenterna, även om det är en grupp som det är mer än rätt att värna om i Europa, med tanke på den uppskattning de rättmätigt röner i alla delar av världen. Inte bara för att försvara produktionen i våra egna regioner, utan också och framför allt för att försvara de europeiska konsumenterna, inklusive, herr ordförande, mina damer och herrar, de stora öldrickarna, om de, vilket jag hoppas för deras egen skull, skulle bestämma sig för att - någon gång emellanåt och kanske även flera gånger - dricka ett gott glas vin.

Hyland
Herr ordförande! Sett ur ett allmänt hälsoperspektiv skulle det vara svårt att föreställa sig ett viktigare förvaltningsområde än de bestämmelser som styr livsmedelskvaliteten. Ur ett jordbruksperspektiv, är det till förmån för våra jordbrukare och livsmedelsförädlingsindustrin att dessa står i förgrunden för att tillhandahålla kvalitetsprodukter inom livsmedel på ett sätt som är jämförbart med konsumentens krav. I fråga om en jordbruksreform behöver det inte sägas att utvidgningsprocessen är en trovärdig produktionsgrund för råmaterial av kvalitet för livsmedelssektorn. Samtidigt som det innebär en kostnadsfaktor för producenter, har det tyvärr inte resulterat i ett bättre finansiell gensvar på marknadsplatsen.
Eftersom Europeiska unionens jordbruksindustrier och tredje land stadigt går mot en globalisering, är det av avgörande betydelse i samband med de kommande världshandelssamtalen att de länder som tagit ställning för livsmedelskvalitet och konsumenternas krav inte sätts i en ofördelaktig situation av länder som Förenta staterna, vilket för närvarande håller på att ske. Jag stöder helt och hållet konceptet för tydlig, icke-teknisk och standardiserad märkning av livsmedelsprodukter. Vi måste emellertid vara försiktiga i vår önskan om påvisbarhet och genomblickbarhet för att undvika en överreglering som skulle kunna medföra bristande innovation och forskning om nya produkter.
Vad beträffar genetiskt modifierade organismer skulle jag vilja upprepa mina tidigare yttranden. Inga livsmedelsprodukter, som är genetiskt modifierade eller innehåller beståndsdelar som blivit genetiskt modifierade, bör släppas ut i livsmedelskedjan förrän de blivit ordentligt kontrollerade, och då endast om de har en tydlig märkning. För att minska konsumenternas oro i detta avseende, föreslår jag att man sätter färgkoder på all märkning av produkter som innehåller genetiskt modifierade beståndsdelar. Jag kräver också ett utbildningsprogram när det gäller den genetiska grundforskning som tillämpas på jordbruket. Oro i detta avseende bör grundas på fakta och inte vara ett svar på kampanjer som anordnats för att spela på konsumenternas rädsla. Ur denna synpunkt måste vi ha ett effektivt utbildningsprogram för konsumenter.

Bébéar
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger, herr Schnellhardt! Jag tror att ni alla har fel. Jag tror inte att ni har förstått hur vi går tillväga. Jag tror verkligen att ni misstar er. Herr Whitehead, jag är läkare. Jag tolererar inte att ni för ett ögonblick antar att jag kan acceptera alkoholism. Jag slåss varje dag för att kämpa mot denna hemsökelse. Jag kan inte acceptera att ni talar med oss om alkoläsk. Det är en skändlig, fruktansvärd dryck, som vi måste få bort från marknaden, och som är farlig för ungdomar. Herr Whitehead och herr Schnellhardt, jag skulle önska att ni på ett förnuftigt sätt funderade litet över kulturen i vårt Europa, och på vad en god vinprovning, en god whiskeyprovning, herr Whitehead, utgör som ett festligt inslag.
Jag tror, mina vänner, mina kolleger, inte att ni har förstått att vi nyligen, för mindre än två veckor sedan, röstade igenom en mycket viktig reform, reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för vin. Då försökte vi försvara principerna om kvalitet, principerna om regionalisering, principerna om en respekt för våra traditioner kring vin och alkoholhaltiga drycker, i konsumentens intresse och med hänsyn till skillnaderna på Europanivå.
Herr Schnellhardt! Märkningen är en mycket viktig del av det vi då antog, eftersom vi fastställde regler för presentation av vin, och genom att för den breda allmänheten framföra vad beteckningar och ursprungsbeteckningar kan stå för, som t.ex. slotten, " Riversaltes" , " prädikat" , som ni säger på tyska, herr Schnellhardt, Q & A, etc. Kort sagt, vi är här för att försvara en viss kultur. Vi är konsekventa i förhållande till vår senaste utformning av den gemensamma organisationen av marknaden för vin. Vi vill respektera konsumenterna, vi vill försvara vinet, och därför kommer vi i morgon förmiddag att vara emot er, herr Schnellhardt.

Gillis
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka herr Schnellhardt för hans klara och koncisa introduktion till vad som är en komplex, känsloladdad och svår lagstiftning. Vad beträffar märkning av alkoholhaltiga drycker är min ståndpunkt att konsumenter har rätt till genomblickbarhet och total öppenhet. Märkning av alla konsumentprodukter och i synnerhet alla livsmedelsingredienser, inklusive läskedrycker och alkoholhaltiga drycker, är väsentlig för att ge konsumenten en tydlig redogörelse för de ifrågavarande ingredienserna.
Jag inser att traditionella produkter inte vanligtvis varit märkta i fråga om sitt innehåll. Märkning kan heller inte lösa alla problem. Märkningen måste vara noggrann och kontrollerad för att säkerställa konsumentens förtroende. Felaktig och okontrollerad märkning är värdelös och medför att hela systemet kommer i vanrykte.
Oberoende av alla dessa problem spelar märkningen en viktig roll och bör tillämpas på alla livsmedelsprodukter inklusive alkoholhaltiga drycker. Vid omröstningen skulle jag vilja se att förslaget som inkluderar öl utvidgas till att även inkludera cider. Därför kommer jag att stödja ändringsförslag 15 liksom ändringsförslag 9.
Sammanfattningsvis måste konsumentinformationen vara fullständig och exakt. Av denna anledning kommer jag att stödja en innehållsdeklaration på alla livsmedelsprodukter.

Bangemann
Herr ordförande! Nu har jag deltagit i de här debatterna i elva år, och jag har varit med om alla försök att hitta en vettig lösning på den fråga som vi åter diskuterar här i kväll. Kommissionen har nu gjort ett nytt försök, som egentligen har att göra med själva förfarandet och inte så mycket med innehållet, för om vi börjar med de innehållsmässiga frågorna, kommer vi att sluta på samma sätt som med de två första förslagen. Vi kommer ingen vart. Därför är det säkert en riktig ansats föredraganden gjort och även vi i vårt förslag.
Jag kan inte ta ställning i några konflikter här. Det stämmer att jag talade med föredraganden, men om han har förhalat ärendet eller ej, det vet jag inte, fru Lulling. Men jag har en naturlig tendens att tro på allt ni säger. Men den diskussionen vill jag som sagt inte lägga mig i!
Vad är det då vi har föreslagit och vad handlar konflikten egentligen om? Jag kommer inte att gå in på frågan om vilken produkt som har högst kulturellt värde, trots att det finns mycket att säga om den saken. Vinet omnämns i bibeln, och det säger ju en del! Därför skall vi inte bedriva någon kulturell kamp, varken med vin mot öl eller ölregioner mot vinregioner, utan vi bör i stället fundera över hur vi kan se till att den information som är viktigast för konsumenten också finns med på etiketten. Det är något vi alla vill uppnå. Där har vi åtminstone ett gemensamt mål utan några motsättningar.
Om det är vårt gemensamma mål, då kan man inte bortse från att vi redan har mycket detaljerade bestämmelser för alkoholhaltiga drycker, för övrigt också institutioner med gedigen erfarenhet där man åtar sig sådana uppgifter. Det är egentligen inget annat än det vi föreslår. Vi påstår inte att det finns en kvalitetsskillnad mellan vin och öl, mellan öl och brännvin eller vad det än må vara, utan frågan är bara om vi drar nytta av det vi redan har, så att vi inte gör samma jobb två gånger? Det är sant att om vi med en allmän bestämmelse överlappar vinmarknaden och de detaljerade bestämmelser som redan finns för vinförsäljningen, herr Schnellhardt, då uppstår garanterat en situation som är okänd för konsumenterna och som i synnerhet vållar producenterna problem. Det är egentligen den enda skillnaden i det här fallet.
Jag har av debatten förstått att det finns skilda ståndpunkter i parlamentet i den här frågan. Det är alltid en fördel för oss, eftersom vi då kan avvakta och se vilken ståndpunkt som vinner. Det skulle jag också i det här fallet vilja föreslå. Jag kan snarare tänka mig att rådet kommer att följa vårt förslag. Men det får vi vänta och se.
Därför vill jag säga något om de enskilda ändringsförslagen, så att ni även kan beakta vår ståndpunkt när ni deltar i omröstningen. Vi godtar ändringsförslag 3. Där föreslås ett nytt övervägande som innehåller förslagets båda målsättningar, det vill säga konsumentskyddet och ett stärkande av den inre marknaden. Det har vi givetvis inget emot. Det samma gäller ändringsförslag 17.
Ändringsförslag 1 betraktar vi som överflödigt, för artikel 129a är tillräcklig som rättslig grund, eftersom artikel 100a även omfattar konsumentskyddet. Bortsett från det vill jag inte blanda mig i tvisten mellan rättstjänsterna. Vi har lagt fram ett sådant förslag som vi alltid brukar göra. Vi stöder oss på den rättsliga grund som vi tycker är lämpligast. Om man anser att även artikel 43 bör tas med, för att det rör sig om olika produkter, då kan man naturligtvis göra det.
Jag har redan sagt att vi gör en åtskillnad mellan vin, aromatiskt vin och spritdrycker, eftersom vi redan har utförliga gemenskapsbestämmelser med märkningsbestämmelser på det området. Vi tycker att det är logiskt, att märkningsbestämmelserna för ingredienserna i dessa drycker - innehållet får vi komma överens om senare - borde anpassas inom ramen för de nya bestämmelserna. Naturligtvis kommer vi att ha nya bestämmelser, men de måste innebära att dessa specificerade bestämmelser anpassas till dem och inte tvärtom.
För de drycker som inte har reglerats på gemenskapsnivå, som öl och äppelvin till exempel, måste märkningsbestämmelserna fastslås i kommissionens direktiv. Då dyker naturligtvis frågan upp, herr Schnellhardt, vad skall vi stödja dem på och vilken roll skall parlamentet ha? Jag har förståelse för att parlamentet föredrar att arbeta med ett förfarande som i princip kräver parlamentets godkännande för att därigenom stärka parlamentets ställning. Men man får inte driva frågan så långt att man tillämpar den principen när det objektivt sett inte leder till några vettiga resultat. Man kan inte lösa en befogenhetstvist på någon annans bekostnad. Det tycker jag inte verkar förnuftigt.
De redaktionella förbättringarna i ändringsförslag 14, även förlängningen av tidsfristen för antagandet av bestämmelserna till fem år kan vi godta. Men det skall i så fall gälla alla produkter. I ändringsförslag 19 föreslås att förlängningen bara skall gälla vin och spritdrycker. Det är enligt vår uppfattning en olika behandling som vi inte kan godta. Därför kan vi inte godta ändringsförslag 5, 6, 7, 11, 16, 20 och den andra delen av ändringsförslagen 9 och 15. Första delen av ändringsförslagen 9 och 15 finner vi godtagbara.
Ändringsförslagen 2, 10 och 18 som tydligen har till syfte att omedelbart göra artikel 6 i direktiv 79/112 tillämplig på andra drycker, så som äppelvin eller nya industriprodukter, kan vi inte anta, för i så fall skulle vi bli tvungna att ange en ingrediensförteckning på dessa dryckers etikett i samband med antagandet av ändringsdirektivet, medan ett sådant åläggande ännu inte skulle gälla för vin, öl och spritdrycker.
För övrigt är det beträffande dessa drycker snarare ett problem med vilseledande information till konsumenten, många gånger på grund av en strikt tillämpning av artikel 2 i direktiv 79/112. Detta skulle lätt kunna regleras via medlemsländernas tillsynsmyndigheter. I det fallet är det inte så mycket ett problem med nya bestämmelser.
Vi förordar i vårt förslag att ingrediensförteckningen inleds med " framställd av" , om inte samtliga ingredienser kan tas med i förteckningen. På det viset kunde man bestämma att vatten till exempel inte skall tas med i ingrediensförteckningen på många av dessa drycker, som exempelvis whisky, för det är ju inte det avgörande. Schleicher tog upp ett exempel som verkar svårt att genomföra. Hon menar att en konsument som i viss grad är alkoholiserad kommer att läsa ingrediensförteckningen för att konstatera om han kan fortsätta dricka den drycken eller ej, men i det tillståndet kan han förmodligen inte längre läsa!
Vi vill inte heller använda begreppet " framställning" i bestämmelserna för vin, och därför kan vi inte anta ändringsförslagen 12 och 22. Ändringsförslagen 4 och 13 kan vi inte godta, men vi kommer att ta med standardartikeln enligt vilken Vetenskapliga livsmedelskommittén skall höras, vilket innebär att vi i princip godtar livsmedelskommitténs roll. Ändringsförslagen 23 och 24 avser problemet alkoholism. Det är inte föremål för debatten - lika lite som GMO-problemet - kollegan som tog upp frågan om genetiskt modifierade organismer har redan gått - inte heller frågan om alkoholism. Det har man ju redan tagit ställning till på medicinsk nivå. Schnellhardt är ju för övrigt själv medicinare. Då kan ju de båda yrkeskollegerna diskutera den saken med varandra.
Protester
En veterinär är också en medicinare, och ibland är det svårare att behandla djur än människor. Alkoholismen är åtminstone inget stort problem bland djuren, det får man lov att medge!
Låt mig avsluta med en uppmaning om att vi bör komma överens om en sak: De här produkterna bär på en gammal tradition. Det behöver inte för den skull leda till en kulturell kamp, men det råder säkert ingen tvekan på den punkten. Problemen med alkoholism uppstår ju inte heller i samband med de drycker som konsumenten skaffar och intar, på grund av att deras smakkvalitet är av sådan avgörande betydelse för honom. Där handlar det inte om huruvida drycken innehåller alkohol. Det är väl ingen som köper en flaska Pétrusse eller Amarone för att dricka sig full. Då kan man komma över något billigare! Det borde man ta en viss hänsyn till här. Man kan inte dra alla produkter över en kam. Det vore orättvist mot många människor, för övrigt även mot konsumenten. Så dumma är inte konsumenterna att de endast informerar sig genom att läsa alla våra föreskrifter. Man får inte betrakta konsumenten som en varelse som endast vi har möjlighet att upplysa.
Jag har inget emot att det står litet mer på etiketten, men själv vet jag vilka alkoholhaltiga drycker jag skall dricka. Jag väljer omsorgsfullt bland sortimentet inom de olika kategorierna, oavsett om det står något på etiketten eller ej.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 11.00.
Sammanträdet avslutades kl. 23.25.

